Ivanovs Vsevolods Nikanorovičs

Ķeizariene Fike

Vsevolods Nikanorovičs Ivanovs

Ķeizariene Fike

.

.

IVANS TREŠAIS

Pārsteigtā Eiropa ... bija gluži apstulbusi no milzīgās impērijas piepešās parādīšanās pie tās austrumu robežām, un pats sultāns Bajazets, kura priekšā tā drebēja, augstprātīgu valodu pirmoreiz izdzirda no maskaviešiem ...

K. M a r k s s, «Slepenā diplomātija».

Pirmā nodaļa PRIEKSPAVASARA NAKTS MASKAVĀ

Senā svētuma — Odigitrijas Ceļvedes attēla priekšā, liesmiņai plīvojot, deg zila svētbildes lampiņa, tālab dreb arī tumšās ēnas uz svētbildes zelta apkaluma, uz pusdārgakmeņiem, uz Jaunavas tumšajiem plakstiņiem, un ar svētās acīm, šķiet, noraugās dzīvības pilnā, garām aizslīdošā pusnakts.

Daudz ko skatījušas šīs acis no svētā evaņģēlista Lu kasa gleznotās svētbildes, kad tā pavadīja grieķu carus viņu karagājienos, ceļojumos pa zemēm un jūrām. Un arī romeju^1 karaspēku viņa, Ceļvede, bija ar uzvaru novedusi pie Konstantinopoles, padzīdama no turienes laupītājus — latīņu bruņiniekus un Paleologus uzceldama atpakaļ Cargradas svētajā tronī.

Nu tā ir Maskavā. Pustumsā tinas kakti un gar sienām saliktie soli, uz kuriem miegaini snauž šādi tādi krāmi, guļvietā no lāčādas segas laukā rēgojas lielkņaza Ivana bārda un sarkanā krekla stērbele, no sola lejup nokārusies basa kāja, dzirdama vienmērīgā elpa. Pa Kremļa silti sakurinātā guļamkambara baļķu sienām tekā tarakāni, čirkstina circeņi. Aiz lodziņiem plosās priekšpavasara putenis, vējš drebina logatās vizlas plātnītes, klabina

aizšautnes krāsns dūmeni. Bet, kad vējš pieklust, aiz durvīm dzird meiteņu balsis.

Tur priekšistabā pie sliekšņa guļ divas grieķu meitenes, Haritina un Pulherija, apsargādamas savas kundzes mieru. Ari viņām nenāk miegs šajā vētrainajā naktī, kad, ziemai aizejot, sāk brukt ledus valstība.

Iepretī svētbildei — krēsls ar atzveltnē izgrieztām puķēm un augļiem, samta spilvens un krēslā — Maskavas lielkņaze Sofija Fomiņična, bāla, ietinusies siltā grieķu apmetnī, ar savām melnajām acīm viņa raugās tumsā, kas atdzīvojusies, ieklausās vīra elpā, vēja auros, tā smalkajos kaucienos, svilpienos, gaudās, skrapstoņā un klaudzi# nāšanā pie loga, sniega brāzmās, kas sitas pret logatām.

Un Sofijai Fomiņičnai naktīs bieži nenāk miegs — ai, Maskavā tik maz miera! Jau pašā pirmajā ziemā līdzko viņa no Romas bija atbraukusi uz Maskavu, Lielā gavēņa piektās nedēļas trešdienā paugurā pie Kristus piedzimšanas baznīcas bija izcēlies ugunsgrēks. Bizantijas princesi pamodināja steidzīgie trauksmes zvani, logos sarkana blāzma, virs Maskavas koka ēkām plosās uguns jūra. Uguns virpulī lido veseli degoši baļķi un pat jumti, putni — baloži un kovārņi — uzliesmo un iegāžas ugunī. Tai naktī nodega gandrīz visa Maskava, Kremlī liesmas aprija lielkņaza un metropolīta mājas. Jaunlaulātie, Ivans un Sofija, tikko paguva izskriet no Kremļa, apmetās pagaidu miteklī Jauzā, pie Nikolaja baznīcas. Un nabagi maisaudekla paltrakos pa Maskavas līčloču ieliņām vēl ilgi ragavās vilka prom bojā gājušo melni pārogļotos, sačokurotos līķus.

Bet vēl drausmīgāks ugunsgrēks plosījās vasaru — kad palaikam Maskavas apkaimē valdīja liels sausums —, tad uguns izplatījās mežos, gan pa galotnēm, gan pa apakšu, izdedzināja sausos purvus, nolaizīja sējumus; dega sādžas un pilsētas, cauri zilpelēkajai dūmakai lūkojās asinssar-kana saule.

Maskavā aizvien tā — te sals, te uguns — viss juku jukām. Te vīrs ar ugunīgajām acīm pār mēru maigs, te aizsvilst negantās dusmās: sievietes dažkārt zaudē samaņu no lielkņaza skatiena. Miera Maskavā nav, ļaudis tur rosās, mutuļot mutuļo tirgos, pārdotavās, laukumos, krustcelēs, ielās — strādā, smejas, tirgojas brīvi un droši, ik brīdi gatavi prasīt no kņaza savu lielo taisnību.

Bet pašlaik Ivans Vasiļjevičs guļ kā bērns, viņa elpa ir

klusa un vienmērīga ... Un Bizantijas princese Sofija sēž nomodā iepretī savai svētbildei, cieši raudzīdamās tajā.

— Kurp gan tu tagad mūs vadīsi, dievmāt, kādu likteni mums lemsi?

Sai puteņa naktī Sofijai Fomiņičnai nenāk miegs — viņa sēž kā pie vērpiena: vārpstiņa dej un virpuļo, šķetina, vērpj un tin lielkņazes atmiņu pavedienu. Daudz, daudz ko jau skatījušas viņas melnās acis nemiera pilnajā mūžā.

Gaišs bijis lielkņazes bērnības rīts. Lūk, viņa, mazā Zoja, safrānkrāsas hitoniņā ģērbusies, skraida pa Lielās Pils brīnišķīgo dārzu, kas atrodas pašā zilā Bosfora krastā, — viņa dzenas pakaļ savai zeltītajai bumbiņai, taču tā pa marmora klāto celiņu lēkādama ripo arvien zemāk, turp, kur slienas nesagraujamie mūri, kas jau veselus tūkstoš gadus sargā Cargradu.

— A-ū! Zoja! Zoja! U-ū! — sauc aiz muguras palikusī aukle, vecā slāvu verdzene Jevdokija. Jūra dzirkstī vienā zeltā, vecās cipreses, dižskābarži, platānas un ozoli dvašo vēsumu, un cauri zaļajām lapotnēm pār Pasaules galvaspilsētu savus zeltītos kupolus slien svētā Sofija.

Baltas mirdz Lielās Pils sienas, kolonādes, portiki un statujas. Balts marmors! Zilas debesis! Zelta saule! Zvanu un jūras bangu vara balsis. Ak, Grieķijas mūžīgais daiļums! ... Vai patiesi tas viss nu būtu zudis? Kā to lai pasargā, saglabā, neaizmirst? Kādā zemē šis daiļums dēstī-jams, kā lolojams, lai tas augtu, dzīvotu, plauktu? Ak, cik daudz asaru bizantiešu cara meita izlējusi, cik daudz raižu, skumju un cīņu pārdzīvojusi desmit gadu laika šaja guļamkambarī ar baļķu sienām, rūpēdamās par savu vīru, stāvēdama nomodā par viņa kaislo dvēseli!

Nikni iekaucies, putenis pierima, un atkal kļuva dzirdama vīra elpa. Aiz durvīm klusi strinkšķ kokle.

«Haritina!» lielkņaze klusi pasmaidīja. «Neviena no mums neguļ. Tādās naktīs nenāk miegs.»

Apguldamās pie savas kundzes durvīm, Haritina ņem līdzi kokli. Viņas iemīļotā dziesma stāsta par biti: dzelonis bitei ass, bet ar šo dzeloni tā no ziediem vāc saldu medu ... Kokle apklusa, kļuva dzirdami čuksti, bet lielkņaze vēl arvien vērpa un vērpa nebeidzamo atmiņu pavedienu, saldu un sūrstošu.

Viņa, mazā Zoja, pa krāsaina marmora klātiem celiņiem skrien pāri Svētajam laukumam — Augusta forumam. Laukuma vidū slejas kolonna — tur ir Pasaules centrs. Un

no tā uz dienvidiem, uz ziemeļiem, uz rītiem un vakariem kā zvaigznes stari stīdz romeju Impērijas ceļi — uz sniegoto Skitiju, svelmaino Āfriku, uz Kaukāzu, Persiju un Herakla stabiem ...

Šīs kolonnas galā reiz zeltu un dārgakmeņos laistījās krusts, tai iepretī bija stāvējušas pirmā kristīgā cara Konstantīna un mātes Jeļenas statujas. To vairs nav, tās aizvāca sev līdzi latīņu krustneši.

• Sofija Fomiņična atceras arī pēdējo caru Konstantīnu. «Konstantinopole sākās ar Konstantīnu un arī beidzās jar Konstantīnu,» daudzina hronisti.

Pats cars Konstantīns ved viņu, savu mazo brāļameitu, aiz rociņas no Lielās Pils uz Svētās Sofijas katedrāli, garām postamentiem, uz kuriem agrāk stāvējušas statujas; Viņi iet pa vārtiem, kam izlauztas abas sudrabā kaltās puses.

Kņazs Ivans zem savas lāčādas sakustējās un nopūtās — karsti! No zvērādas apakšas lejup noslīgusi spēcīga roka, pirkstā gredzens ar sarkanu spinelu, tā ir Sofijas dāvana — cara Konstantīna gredzens.

Toreiz Sofiju, vēl mazu meitenīti, drīz vien aizveda no Konstantinopoles uz Moreju Peloponesā pie viņas tēva Fomas, Morejas despota cara brāļa, un iur Zoja dzirdēja nebeidzamus nostāstus par to, kā kritusi Konstantinopole. Šī liktenīgā diena — 1453. gada divdesmit devītais maijs bija baismīga: turki iebruka Pasaules galvaspilsētā, izlauzuši mūri pie svētā Romāna vārtiem. Cars Konstantīns kaujā krita — viņa līķi turki atrada kritušo kaudzē, kas bija sakrauta pie Svētās Sofijas, pazina viņu pēc cara purpura zābakiem ar zelta ērgļiem.

.., Vārpstiņa dej un griežas, atmiņu pavediens vērpjas; atcerē salda kā bites dzēlums. Mūžam asiņojošas rētas glabā šīs stiprās sievietes sirds, nebeidzami ir viņas pārmetumi liktenim, neganta cīņa nerimst pat puteņa naktī.

Septiņi gadi, ko Zoja nodzīvoja tēva mājā, pagāja nemierīgi: kņazs Foma gandrīz bija vienojies ar uzvaru guvušajiem turkiem, ka paliks. Morejā par valdnieku un maksās tiem divpadsmittūkstoš dukātu gadā. Tomēr tas viņu neglāba: turki apguva grieķu jūras braucēju māku, sabūvēja sev kuģus, sakāpa tajos, pametuši zirgus, un devās Svētajā jūrā meklēt tur jaunu laupījumu. [2]

Un arvien vairāk un vairāk romeju bēga no dažādiem (irieķijas novadiem uz Itāliju, paņemdami sev līdzi bi-z<mtiešu spožās modes, bagātības un mākslas darbu atliekas, savas krāšņās ierašas, savas gudrās galvas, kvēlos dievvārdu sludinātājus, dzejniekus, savu lielisko valodu un seno literatūru, savus aizvainojumus, apslēptās atriebes alkas, pazemojumus, bēdas... Romeji tolaik reti apmetās Romā, viņi devās uz brīvajām Itālijas pilsētām republikām — Florenci, Ferrāru, Ravennu, Veronu un Milānu, kas strauji auga bagātībā un politiskajā varā. Tur dzīvoja bizantiešu augstmaņi — Vrienniji, Kantakuzeni, Kalimerosi, pārsteigdami itāliešus ar savu spožumu, eleganci, izsmalcinātajām manierēm, izglītību un kultūru.

Bizantijas švītiem, estētiem, zinātniekiem, garīdzniekiem, māksliniekiem, valsts darbiniekiem, diplomātiem, augstākās sabiedrības cilvēkiem tur vajadzēja dzīvot starp skarbo romiešu pēctečiem, kuros senās panīkušās romiešu asinis jau sen bija sajaukušās ar svaigajām no ziemeļiem saplūdušo barbaru asinīm, starp spēcīgajiem, straujajiem, dzīvesprieka pilnajiem, labsirdīgajiem un brīvdomīgajiem itāliešiem.

Fanātisko viduslaiku klosteros runāto nedzīvo latīņu valodu nomainīja un padzina brīvo cilvēku līksmie smiekli, līdzās grieķu valodai sāka skanēt itāliešu valoda, izcili oratori un politiķi teica runas, atdzima vēsturnieku un filozofu sacerējumi — viss, kas aiz cilvēku pārsātinātības un kūtruma jau sen bija lemts bojā ejai Konstanti-nopoles bibliotēkās un pamests laika, putekļu, peļu, mūku sholastikas un vēlāk turku fanātiķu tumsonības varā. Veiklie bizantieši laida tirgū savu spožo izglītību, sagrāba vadošās pozīcijas, un senatne atdzima, ieguva spēku un spožumu, tuvojās, brieda diženais Renesanses laikmets, kas pēc viduslaiku krēslas žilbināja acis.

Bet tolaiku Romā bija vērojama bēdīga aina — Romas valsts un militārās varenības sabrukums un barbarizēša-nās, kas tam sekoja, bija pārāk drausmīga un grandioza katastrofa. Agrākā pasaules Pirmā Pilsēta bija aizaugusi ar spurgalainiem vīnogulājiem, kas atgādināja neapcir-ptas bārdas; tur, kur bija atradušies senatoru sēdekļi, ganījās lopi, rēgojās zemkopju rūpīgi savākto mēslu kaudzes? Palatīna kalnu klāja plaši dārzi, tajos slējās ne-daudzo vēl saglabājušos kolonnu un sabrukušo celtņu bēdīgās drupas; Forumā bija ierīkoti sakņu dārzi, seno ielu bruģi klāja zeme un mēsli. /

Tomēr despots Foma devās tieši uz Romu; tur atradās pāvesta — Kristus vietnieka zemes virsū svētais krēsls.

Konstantinopoles krišana reizē bija ari Austrumu baznīcas krišana, tātad šī Romas sāncenša iznīkšana, gals baznīcu sadalīšanai: Otrās Romas patriarhs nu vairs nebija bīstams Pirmās Romas patriarham, un izsmalcinātajiem Bi-zantijas garīdzniekiem ar visu viņu daiļrunību vajadzēja atzīt un pat pamatot pāvesta pirmtiesības. Izrādījās, ka pagāna turki, pārvērzdami par mošeju kristiešu pirmo grandiozo svētnīcu — Justiniāna uzcelto Svēto Sofiju, bija palīdzējuši izbeigt baznīcas šķelšanos. Patiesi neizdibināms ir tā kunga prāts!

Pāvestam, protams, bija dibināts pamats izmantot situāciju savas varas nostiprināšanai, un tūliņ pēc Konstantinopoles krišanas Romā ieradās Kijevas metropolīts, vecais kardināls Isidors, Florences ūnijas dvēsele, cilvēks, kuru lielkņazs Vasilijs Tumšais kādreiz bija padzinis no Maskavas. Isidors bija atradies Konstantinopolē, kad par pilsētu risinājās visniknākās kaujas, taču no turienes izsprucis, savu sarkano kardināla cepuri, kas piesaistīja uzmanību, veiksmīgi uzmezdams uz kādas nocirstas galvas.

Taču Morejas despots Foma uzreiz vēl neizlēma meklēt glābiņu Romā — viņš apsvēra ... •

Fomas pilī ieradās viņa jaunākais brālis despots Dimit-rijs, un abi brāļi apsprieda, ko iesākt, — turki nāca arvien tuvāk.* Šī saruna Zojai Fomiņičnai iespiedusies atmiņā.

Despots Foma sēdēja augstā krēslā un pa augstu logu noraudzījās Peloponesas zilgajās tālēs. Viņa seja — līdz mūsu dienām tās vaibsti saglabājušies kādās Vatikāna kāpnēs atrodamas apustuļa Pāvila statujas bronzas sejas pantos — bija drūma. Brālis Dimitrijs ķā tīģeris skraidīja pa telpu, viņam strauji apsviežoties, uz gurna plakšķēja īss zobens.

— Brāli, — Dimitrijs iekaisa, — vai patiesi tu bēgsi uz Romu? Roma ir mūsu ienaidnieks! Roma uzsūtīja mums laupītājus krustnešus. Latīņu barbari krāsnīs sadedzināja ne tikai Lielās Pils apšuvumu, bet arī mēbeles, noplēsa no jumtiem un izkausēja varu un svinu! Balduīna bruņinieki nolaupīja mūsu dārgākos svētumus —* viņi sazāģēja un pa gabaliņiem pārdeva krustu, kurā bijis piesists

Kristus. Venēcijas dodžs Dondolo — šis aklais, simtgadīgais laupītājs — zaga visu, ko vien jaudāja nozagt. Un franki? Franki nolaupīja tā kunga svēto ērkšķu kroni un Venēcijā ieķīlāja par trlspadsmittūkstoš bizantiem. Ak, nolādētie maitasputni, — cik nekrietna zaimošana! Tu saki, turki ir neticīgie — bet cik vērta katoļu ticība? Svētās Sofijas baznīcas zelta un sudraba traukus viņi izkausēja un pārkala naudā ... Viņi pārdeva franku karalim Luijam gabaliņu svētā šķēpa, ar kuru bija caurdurti Kristus šķīstie sāni.

Un, kad mēs, Paleologi, iztriecām viņus no Konstanti-nopoles, — kurš tad palīdzēja un deva padomus viņu latiņu imperatoram Balduīnam? Romas pāvests. Un kur gan? Romā! Bet vai mūsu vecākajam brālim caram Konstantīnam pāvests palīdzēja karot ar turkiem?

— Nu, tad pasaki, brāli, — ko lai mēs tagad iesākam? — Foma klusi vaicāja. — Jābēg prom! Uz kurieni? Turki taču drīz vien ielauzīsies ari šeit. Tie ir pie Korintas! Laužas uz Itāliju! Pāvestam vajadzēs pret turkiem aizstāvēties! Tie viņu apdraud! Tieši tādēļ viņš mums palīdzēs!

— Bēgt? Nē, bēgt vairs nav vajadzīgs! — Dimitrijs sauca. — Diezgan! Es nebēgšu prom! Es palieku, dzīvošu Konstantinopolē. Nav augstākas varas par dieva prātu! Labāk kalpošu turkiem, nevis latīņu jūdasiem. Turki ir godīgi karotāji. Gribu nomirt zemē, kur esmu piedzimis!

Foma, galvu nokāris, klusēja... Viņš taču bija Austrumu Impērijas troņmantnieks, viņš nedrīkstēja palikt pie turkiem, pamest pēdējo cerību uz savas valsts glābšanu ... Un Zoja piekļāvās tēvam un klusi raudāja.

Kņazs Dimitrijs visu izdarīja tā, kā bija teicis: atdeva sultānam visus savus īpašumus, atdeva pat savu meitu, Zojas māsīcu, viņa harēmā; un sultāns kņazam dāvināja tiīs salas. Dimitrijs palika dzīvot Konstantinopolē, klausījās muedzina skanīgo balsi, kad tas aicināja musulmaņus uz lūgšanu Aija Sofijas mošejā.

Brāļu ceļi izšķīrās: viens noveda pie turkiem, otrs — pie pāvesta.

1463. gada pavasari Morejas despots Foma ieradās Romā ar svinīgu procesiju, vezdams sev līdzi dārgu velti kristīgajai baznīcai — apustuļa Andreja galvu, ko viņš bija izglābis Konstantinopolē. Visa Roma, visa tauta, visi dievbijīgie svētceļnieki no Francijas, Vācijas, Ungārijas

un Polijas, nometušies ceļos, ar svecēm rokās sagaidīja Fomu laukumos un uz ielām.

Vatikāns gavilēja: Bizantijas imperatora brālis, Otrās Romas — Cargradas troņmantnieks despots Foma, lieca cejus pāvesta priekšā, skūpstīja viņa kurpi un lūdza patvērumu un palīdzību. Šis uzvaras prieks, bez šaubām, tika apslēpts aiz bēdīgas sejas izteiksmes, nodurtām acīm, dzijām līdzjūtības nopūtām, taču būtībā tas nekā nemainīja. Cargrada, Otrā Roma, Pasaules centrs, bija pagalam, Pirmajai Romai nu rokas bija atraisītas. Bet vēsturei vajadzēja virzīties tālāk. Par Bizantiju vajadzēja cīnīties ...

Despotam Fomam pāvests ierādīja māju Svētā Gara ielā, maksāja viņam pieklājīgu pabalstu un piešķīra pat savu augstāko ordeni — Zelta Rozi.

Foma drīz nomira un tika apglabāts Romā, Svētā Pētera baznīcā. Viņa atraitne despote Jekaterīna ar meitu Zoju un diviem dēliem — Andreju un Manuilu — palika dzīvot pāvesta svētā krēsla pavēnī, klusajā Svētā Gara ielā.

Viņas bērnus — abus cara dēlus un meitu — pāvests nodeva Nikejas metropolīta kardināla Visariona īpašā aizgādnībā.

Tas bija godpilns, bet arī ļoti atbildīgs uzdevums: kardinālam taču vajadzēja vēlamā garā audzināt Austrumu Impērijas likumīgo troņmantnieku un viņa brāli un māsu — lielo Paleologu dinastijas turpinātājus. Svētajos rakstos skaidri norādīts, ka neticīgie drīz fiks padzīti no Cargradas un likumīgā vara atkal dabūs atpakaļ visas Impērijas caru zemes austrumos līdz Āzijas robežām. Kon-stantinopoles tronī atkal kāps likumīgais cars Andrejs Fomičs Paleologs.

Un tad Romas pāvests, Kristus vietnieks zemes virsū, kļūs par apvienotā Kristus ganāmpulka vienīgo ganu visā pasaulē ...

Plāns bija lielisks, bet tīrais negals — abi brāli, Kon-stantinopoles cara dēli, bija pamatīgi draiskuli: viņi izturējās neatkarīgi un, piemēram, dievkalpojuma laikā, turklāt brīdī, kad notika aizlūgums par pašu pāvestu, atjāvās iziet no dievnama. •

Gadījās arī ļaunāk.

— Konstantinopoles car Andrej! Cara dēls Manuil! Cara meita Zoja! — kārtējā mācību stundā viņus uzru-

nūja metropolīts Visarions. — Izturieties kautri, laipni, saprātīgi — vai arī atstājiet Romu! Jā, jūs esat dižciltīgi! Jusu dzīslās rit caru asinis. Bet jūs taču esat — trimdinieki ... Jūs esat bāreņi! Nabagi! Bēgļi! Tomēr jūs izaicinošā kārtā valkājat garos grieķu tērpus, jūs neatzīstat mūsu īsās latīņu drēbes. Jūs nelokāt ceļus kardinālu priekšā. Bet svētais pāvests taču ir jums tēva vietā... Jā gan, tēva! Viņam jābūt drošam par jums, citādi jums tiks liegta katra palīdzība un gādība. Uz ko jūs cerat? Floren-ces tirgotāji, kuri nesen kuģoja uz Cargradu, visur klaji stāsta, ka jūsu tēvocis despots Dimitrijs, cara brālis, jau valkā turku apģērbu. Kā tad ir, varbūt arī jūs tīkojat vilkt mugurā raibus paltrakus? Vai arī valkāt kurpes ar augšup uzliektiem purngaliem? ...

Trimdiniekam rūgts pat vissaldākais svešumā ēstais kumoss. Ak, mājā, kas atradās Svētā Gara ielā, to nekad neaizmirsa! Turklāt vēl bēgļu Paleologu pils nelielās istabas arvien bija pilnum pilnas cilvēku, kas zaudējuši dzimteni un stāvokli, tālab te arvien valdīja īpaša uzbudināta, žēlabaina, rūgtas pielūgsmes pilna noskaņa.

Zojas jaunība pagāja bez prieka — vērojot jaunāko brāļu tukšās ķildas, izlēcienus un muļķīgo bramanību, klausoties mātes nopūtās, asarās, vaidos un atmiņās, dzirdot nemitīgās uzpūtīgās sarunas par zaudēto varenību; galma tenku, baumu un aprunu dvingā meitene auga vēlīga, drūma, sevī noslēgusies, modri un ar neuzticību viņa sekoja pāvesta galma smalki vērptajām intrigām... No visiem cilvēkiem savā tuvumā Zoja mīlēja vienīgi aukli slāvieti Jevdokiju. Labsirdīgā, ņiprā vecenīte ar ceptam ābolam līdzīgu seju, kas tomēr bija saglabājusi jaunības sārtumu, jocīgi runāja grieķiski. Aukle Jevdokija arvien dziedāja Zojai savas dzimtenes dziesmas — par šalcošo Dņepru, kas zem zilām debesīm plūst pa zaļi ziedainām stepēm.

— Mūsu Kijeva atrodas augstu virs Dņepras, — verdzene Jevdokija stāstīja, — tāpat kā Cargrada virs jūras. Plaša ir slāvu zeme: uz ziemeļiem līdz pašai Saltajai jūrai. Stepēm nav ne gala, ne malas, lauki plaši, šalc ozolu birzis, tumst nepārredzami meži. Slāvi ir pieticīgi — vasaru tie staigā nebalināta linaudekla drēbēs, ziemu — vieglā mīkstas aitādas apģērbā. Un zeme tur tik bagāta, ka slāviem nekā netrūkst. Katrā slāvu mājā arvien atrodams ar tīru galdautu pārklāts galds, kur salikti cienasti,

lai varētu uzņemt viesi. Ienāk ceļavīrs — un tūdaļ var atpūsties un iestiprināties. Bagātas ir dievietes Slāvas zemes — tādēļ slāvi ir krietni, miermīlīgi, stipri un bez viltus. Bijis caram Konstantīnam vairāk slāvu kareivju, tie vis nebūtu Cargradu atdevuši turkiem! — aukle sprieda. — Slāvi ir brīva tauta, tiem nav sava cara, tomēr zemes virsū nav tādas tautas, kas tos varētu uzveikt ar spēku.

Reiz kādā vasaras vakarā kardināls Visarions sēdēja Svētā Gara ielas mājā. Debesis pār Romu mirdzēja sārtas un gaišzilas, tām pāri bija izlijis saulrieta zeltainais vīns, aiz logiem vējā kustējās platānu lielās lapas. Kardināls sēdēja pie loga, un vieglais matu vainags ap viņa prāvo galvu vizēja rieta atblāzmā. Pie viņa kājām uz sarkana zelta pušķiem rotāta spilvena bija nometusies Zoja, bet abi brāļi — Andrejs un Manuils — sēdēja smagos ozola krēslos ar krusteniskām kājām. Zoja, kā vienmēr, bija ģērbusies grieķu tērpā ar augstu jostas vietu, galvu rotāja svītrots apsējs. Cara dēli šoreiz bija florenciešu ģērbos — īsos samta apmetņos virs īsiem melniem kamzoļiem ar šķeltām piedurknēm, zem kurām vīdēja smaragdzaļš zīds, un cieši pieguļošā tumšsarkanā triko. Sarunā piedalījās arī viešņa — apburošā Klarisa Orsīni, Florences patri-ciete, kas nesen bija apprecējusies ar ārkārtīgi bagāto baņķieri Lorenco Mediči. Viņas kastaņbrūnos matus, kas laistījās kā bronza, sedza zelta tīkliņš, abpus bāli sārtajiem vaigiem šūpojās iegarenu pērļu auskari, uz pieres mirdzēja dimanta galvas rota. Madonnā Klarisā ar pielūgsmi noraudzījās viņas sekretārs — Luidži Pulči.

Kardināls aizrautīgi stāstīja, cik svinīgi senāk Konstan-tinopolē notikuši Lieldienu rīta dievkalpojumi. Līksmē par Kristus augšāmcelšanos visa milzīgā pilsēta gavilējusi, dziedājusi, dejojusi un cilvēki apkampušies un skūpstījuši cits citu... Diakona skaņā balss dimdinājusi Svētās Sofijas augstās velves, aicinādama uz «nobarota teļa upurēšanu», uz lielo vispasaules līksmību, kopējām gavilēm, prieka saucieniem, dziesmām, brālīgiem apkampieniem, dejām un rotaļām ielās un laukumos un uz teātru izrādēm ...

— Lai līksmo debesis un zeme! — kardināls Visarions izsaucās. — Lai ļaudis priecājas! Arī mēs drīz jo drīz svinēsim lielos svētkus vēl svinīgāk — laime uzsmaidīs visai zemei. Jo nu vairs nav nesaskaņu starp Rietumu un Austrumu baznīcām, nu ir viens vienīgs ganāmpulks un

viens pats gans — mūsu svētais tēvs Romas pāvests pacēlies pāri visai pasaulei! Jūs, jaunie Paleologi, kā sava tēvoča likumīgie mantinieki atkal atjaunosiet Konstantino-polē savu dinastiju — un tad Kristus tērps būs atkal vesels un no viena gabala. Tā jānotiek, tā jānotiek...

Vieglprātīgie cara dēli kardināla pareģojumos klausījās izklaidīgi, viņi vairāk raudzījās daiļajā patricietē, bet Pulči sapīcis rotaļājās ar spilvena pušķi.

«Vai patiesi šis austrumu valdnieku nams nonācis tādā trūkumā, ka nespēj viesiem piedāvāt pat ne rausi un kausu vīna?» viņš prātoja. «Nobarotais teļš» bija iekairinājis Pulči jauneklīgo ēstgribu ...

Bet Zoja Fomiņična kardināla stāstījumā klausījās, elpu aizturējusi «Nekad nav gadījies redzēt otru tik melnu acu pāri, kas viens pats ir četru vērts,» Luidži Pulči par šo vakaru vēlāk rakstīja vēstulē savam patronam un draugam Lorenco Mediči. «Savu mūžu neesmu redzējis tādas uzacis — katra no tām varētu dambja vietā aizsprostot upi... Kurš gan, kurš no šiem jaunajiem mantiniekiem izpildīs diženo uzdevumu — atbrīvos Cargradu no nomadiem?»

Izmantodams mirkli, kad kardinālam Visarionam aiz liela saviļņojuma uznāca klepus, Pulči pielēca kājās un veikli palīdzēja madonnai Klarisai piecelties un aiziet. Kardināls aizbrauca, cara dēli devās uz savām trimdinieku guļas vietām, pār Svētā Gara ielu nolaidās nakts. Viss iegrima snaudā, vienīgi Zoja līdz vēlai naktij, ceļos nometusies, stāvēja dievmātes Ceļvedes priekšā.

Ko gan lai viņa iesāk, dievmāt, viņa, grieķu cara meita, kas zaudējusi dižo tēvzemi? Vai patiesi viss zudis? Visa sensenā slava, viss gara spēks, kas Bosfora krastos veselus tūkstoš gadus aicinājis cilvēci uz priekšu? Nevar taču būt, ka Sofijas, dievišķīgās Visgudrības vaigs paustu nepastāvību? Vai vēsture būtu apstājusies sava gaita?

Un vai patiesi viņai, Bizantijas cara meitai, lemts nožēlojamais liktenis — kļūt vienīgi par rotaļlietu dzimteni zaudējušajiem politiķiem, kas ar viltību grib aizstāt mūžīgās cilvēku veiktās pasaules pārveidošanas patiesību, skaistumu un varenumu cīņā pret draudošajiem briesmīgo jātnieku uzbrukumiem, kas sākušies Austrumos?

1237. gadā lielā hana Čingiza mazdēls hans Batijs ar saviem neskaitāmajiem jātniekiem bija ielauzies šaurajā spraugā starp Dienvidurālu pauguriem un Ziemeļkau-

kāzu, iebrāzies līdzenajās Melnās jūras stepēs un, izvērsies plašā lokā, traucās uz Rietumiem un uzveica attālumus, aizsteigdamies priekšā pat baumām. Kijeva un Maskava tika nodedzinātas, ieņemtas un izlaupītas... Batija vojevoda Subutajs ielauzās Ungārijas robežās, trijās diennaktīs veicis turpat vai pustūkstoti kilometru garu ceļu. Tas bija briesmīgs laiks! ... Neiedomājami sīkstie dabas bērni mongoļi vasaru auļoja kā vējš pa zaļajām stepēm un peldus šķērsoja’upes, ņemdami palīgā ar gaisu piepūstas lopu ādas, arī ziema sekmēja viņu traukšanos uz priekšu: sals lika straujāk manevrēt, ledū kaltās upes vairs nebija kavēklis, pie visa pieradušie mongoļu zirgi ar nagiem izkārpīja sev barību no sniega apakšas. Katram jātniekam bija pa divi vai pat trīs zirgi, un šie apseglotie zirgi uz savām mugurām nesa pārtikas krājumus cilvēkiem, kaltētu biezpienu vai žāvētu gaļu, un vajadzības gadījumā nekurnēdami atdeva cilvēkiem dienā pa mārciņai savu karsto asiņu. Šie dzimušie jātnieki spēja seglos pat gulēt, visam baram mežonīgi auļojot un tikai laiku pa laikam apstājoties un pārsēžoties no viena zirga otrā.

Batijs sagrāva Kijevas un Maskavas valstis, Poliju, Ungāriju, 1241. gadā pie Lignicas pilnīgi sakāva vācu bruņinieku zemessardzi ar Lignicas hercogu Henrihu Dievbijīgo priekšgalā, pēc kaujas mongoļi nogrieza bruņiniekiem kreiso ausi, piebāza ar tām daudz maisu un kā īsteni uzvarētāji devās atpakaļ uz Austrumiem — izvēlēt sev jaunu pavēlnieku: bija miris lielais hans Ogdajs.

Iespaids, kādu uz Eiropu atstāja šis varenais no Austrumiem saņemtais trieciens, grūti aprakstāms. Tas bija satriecošs. Lūk, aizkustinoša to laiku literāra liecība par to, kā šis iespaids izpaudās Francijā, Parīzē, kur jau bija uzplaukusi Parīzes universitāte, kur karaļa Luija IX Svētā kapelāns Roberts Sorbons jau lika pamatus Sorbonnai — teoloģijas studijām domātai augstskolai:

«Klausoties ziņojumu par tik šausmīgiem notikumiem, karaļa Luija IX māte Kastīlijas Blanša izsaucās:

— Karali, mans dēls, kur jūs esat?

Un karalis, mātes aicināts, pienāca klāt.

— Ko jūs vēlaties, mana mātes kundze?

Tad viņa,» atzīmē hronikas rakstītājs mūks, «dziļi nopūzdamās un asarās izplūzdama, taču ar izcilas dāmas apņēmību un prātu sacīja savam dēlam:

Ko gan, ko lai iesākam, mans dēls, šajos briesmīgajos apstākļos, kad saņemam triecienus no visām pusēm? SU* tatāri taču mūs visus, arī pašu svēto baznīcu pazudinās!

Karalis uz šiem mātes vārdiem atbildēja skumīgi, bet ur dziļu iedvesmu:

— Neaizmirstiet, mana mātes kundze, ka mūs uztur debesu mierinājums! Pat ja šie tatāri ielauzīsies pie mums vai arī mēs, spēkus savākuši, dosimies pret viņiem turp, uz Austrumiem, kā vienā, tā otrā gadījumā — mūsu ceļš ved uz debesīm.»

Dievbijīgais mūks šos Luija Svētā vārdus komentē tā:

— Vai mēs sakausim tatārus vai arī viņi apkaus mūs — mēs tikpat nonāksim pie sava dieva — vai nu kā ticībā stipri varoņi, vai arī kā svētie mocekļi.

Un šie karaļa lieliskie vārdi uzmundrināja un iedvesmoja ne vien Francijas dižciltīgos muižniekus, bet arī tās pilsētu vienkāršos iedzīvotājus.

Hana Batija laiki jau sen pagājuši, taču aizmirst tos nedrīkstēja. Un nesenā Konstantinopoles krišana atkal atmodināja šausmīgās atmiņas.

Tomēr, kaut arī atkal draudēja briesmas, laiks jau nesa sev līdzi cerības: beidzot pasaulē bija radusies valsts, ku-lai, acīm redzot, būtu pa spēkam Eiropu pasargāt un glābt no Austrumiem. Visa Eiropa, visas daudzās un varenās Eiropas firstu valstis, sajūsmā gavilēja, kad Maskavas lielkņazs Dmitrijs Ivanovičs jau astoņdesmit gadus pirms romeju Impērijas krišanas Kuļikovas laukā pirmo reizi sakāva ordas valdnieku Mamaju.

Pār Eiropu tad uzlēca un atmirdzēja cerību zvaigzne: Eiropas austrumos ir spēks, kas var stāties pretī Tālajiem Austrumiem.

Maskava nebija tikai neliela brīvpilsētas republika, kas tirgojās, konkurēja un vērpa intrigas kā Eiropas pilsētas.

Maskava — tā bija milzu zeme, pa daļai klajumi, pa daļai meži, tādēļ grūti pieejama jātniekiem.

Maskava — tā bija milzīga vienota tauta, ko ar Eiropu vienoja izcelšanās un ticība, — kristīga tauta, plaša un vienkārša kā jūra, gudra un labsirdīga kā pati daba. Tā bija tauta, nevis orda, to pārvaldīja viens valdnieks, kristīgs kņazs.

Tā bija tauta, kādu cara meitai Zojai tēloja aukle Jev-dokija, — krietna, spēcīga, patiesīga, godīga, tā neiere-

dzēja viltu, cietsirdību, sīko vadoņu patvaļu un kāri pēc svešas varas un sveša labuma.

Tā bija tauta, kas nekaroja par maksu zeltā vai sud-iabā vai arī par atļauju laupīt — kā Eiropas algotņi. Šai tautai pašai piederēja neierobežotas bagātības — zeme, lopi, tīrumi, tā aizstāvēja savas tiesības, savu zemi un līdz ar to savu brīvību, neiegrožoto, turīgo dzīvi.

Apbrīnojama ir vēstures gaita savā vienkāršībā un gudrībā. Rībēja kardināla Visariona karietes riteņi, rakstā klabēja mūļu pāra pakavi, un, atgriezdamies savā Vatikāna cellē, kardināls skumīgi pārdomāja, ka cara dēlam Andrejam, zināms, ir neapšaubāmas tiesības uz Konstan-tinopoles troni, taču tikpat neapšaubāms ir tas, ka šim delverim nav nekādas iespējas savākt karaspēku. Viņam nav ne zelta, ne uzņēmības, ne pievilcības, ne arī iedvesmas: viņš jau tagad uz savas spožās nākotnes rēķina mēģina aizņemties pavisam niecīgas summas. Šim puisim nebūs nekādas autoritātes. Viņam nav vēriena. Tāds tālu netiks!

«Bet, lūk, viņa māsa Zoja — tā ir pavisam citāda!» kardināls prātoja. «Cik uzmanīgi, ar kādu aizgrābtību viņa šodien klausījās manos vārdos! Cik dziļu ticību pauda viņas skatiens! Kādu pārliecību!»

Un galvenais — jaunava bija ļoti skaista. Pats būdams mūks, kardināls Visarions kā politiķis tomēr izprata, ko nozīmē skaistums. Zoja bija īstena valdniece. īstena pa-triciete. Sievietes daiļums ir spēks, kam, bez šaubām, jātiek izmantotam baznīcas lielo uzdevumu labā. Ja Zoja kļūtu par maskaviešu lielkņaza sievu — varētu daudz ko panākt.

Nesen no Maskavas Romā bija atgriezušies venēciešu tirgoņi, tie stāstīja, ka Maskavas kņazam nomirusi sieva. Lielkņazs skumstot, viņu vajadzētu iesaistīt cildenos darbos. Lielkņazs Ivans ir spēks, un šo spēku pievilināt nemaz nebūtu tik grūti. Zelts, zināms, atradīsies, cik vien vajadzīgs, būs ģerbonis — divgalvains ērglis, netrūks svētā krēsla gudrās politikas spēka, un Maskavijas valdnieks uzkāps Konstantinopoles tronī, ar saviem karapulkiem droši sargādams Eiropu.

Prātnieki zina, ka lielas domas nekad nedzimst vienā galvā vien, bet vairākās reizē, un nav pamata apšaubīt, ka Romas politikā vienlaicīgi tika aizmests nevis viens, bet vairāki līdzīgi mezgli.

Tā no Venēcijas senāta ar kardinālu kolēģijas starpniecību Svētā Gara ielā pienāca ar zeltu un cinobru uz pergamenta rakstīta vēstule.

Venēcijas pārvaldītāji lūdza Zojas roku savam karalim Kipras Jakopo.

Venēcieši pirmie bija smalki apsvēruši — ja Cargrada tiktu atbrīvota, viņu vasalis karalis Jakopo, Austrumu imperatora māsasvīrs, nodrošinātu venēciešiem ļoti izdevīgas tirdzniecības iespējas.

Šis priekšlikums tika apsvērts un noraidīts — Kipras salu cara meitai Zojai nevarēja uzskatīt par drošu rezidenci: turki bija tik gaužām uzņēmīgi, ka no uzvarētajiem iemācījās būvēt kuģus, un sirojumi pa Svēto un Vidusjūru turkiem deva pieklājīgus ienākumus.

Pēc tam pāvests Pāvils II, pārbaudīdams cara meitu Zoju, piedāvāja viņai par precinieku pasakaini bagāto komersantu firstu Karačolo.

Šoreiz atteica Zoja pati — viņa gaidīja savādāku likteni, šī ēsma viņu nevilināja...

Bet trešais piedāvājums bija kārdinošs. Svētā Gara ielā ieradās Maskavas sūtnis, uzņēmīgais itāliešu avantūrists Džans Batista della Volpe. Pie Paleologiem Svētā Gara ielā viņš atjāja tatāru argamakā, ģērbies krievu sabuļādas kažokā ar aveņsarkana samta virsdrēbi, zem kažoka maskaviešu tērps košzaļā krāsā, ar dažādu zāļu un puķu rakstiem, pie sāniem mirdzošs zeltā kalts un ar persiešu tirkīziem rotāts zobens. Melnās Ūsiņas aizēnoja sārto, smaidošo muti, šķirtā bārdiņa melna kā piķis. Sūtnis nocēla no sprogainās galvas augstu cepuri ar sabuļādas apšuvumiem un brokāta virspusi un pārsteigtās Konstantinopoles cara meitas priekšā smalki paklanījās pēc visiem itāliešu etiķetes likumiem: viņš taču bija Vičencas muižnieks.

Džans Batista della Volpe bija braucis uz Maskavu kā monētu kalšanas speciālists, un tur viņu pazina pēc iesaukas «naudkalis Ivans Frjazins». Svētais krēsls viņam kā krietnam katolim bija uzdevis Maskavā izdibināt, vai ir kādas iespējas atraitņos palikušajam Maskavas lielkņazam izprecināt cara meitu Zoju.

Maskavai pret šo ideju nebija iebildumu, un nu cara meita Zoja ar strauji pukstošu sirdi klausījās Maskavas sūtņa veiklajā, kārdinošajā valodā.

Stāstot par Maskavu, Ivans Naudkalis ar krāsām neskopojās.

— Diža ir Maskavas pilsēta! — viņš pauda. — Tiesa gan, visas mājas tur ir no koka, toties tādās dzīvot ir ļoti veselīgi. Maskava izpletusies daudzu jūdžu attālumā, jo pie katras mājas tur ir plašs pagalms, augļu un sakņu dārzs. Un cik daudz tur ir grieķu ticības baznīcu! Cik daudz zvanu! Kad tie zvana — vai ausis plīst pušu!

Ļaudis Maskavā krietni, labsirdīgi. Viņi arī sauc sevi par kristiešiem \ — Džans Batista stāstīja. — Maskavieši ir drosmīgi un izturīgi, viņi labprāt un varonīgi dodas cīņā, sava Maskavas kņaza vadīti. Viņu dedzīgākā vēlēšanās ir — izglābt Konstantinopoli no turkiem, atpestīt pareizticīgos. Lielkņaza Ivana karapulkus nevar ne saskaitīt: viņam kalpo ne vien krievu un tatāru jātnieki, bet arī trīssimt tūkstoši kājnieku. Šis kājnieku karaspēks kaujā kā lācis uzveic katru pretinieku. Tas cīnās zem lielkņaza sarkanā karoga ar Jēzus Kristus attēlu un saukli: «Maskava!»

Šo vārdu Ivans Frjazins skaļi izsauca gluži kā īstens krievs.

Cara meita apvaicājās:

— Bet kāpēc lielkņazam tāds vārds — Ivans? Vai tad viņš nav kristīgais?

— Grieķu valodā tas ir Joanness! — Volpe atbildēja, tēvišķīgi pasmaidījis par cara meitas naivo jautājumu. — Lielkņazs Ivans ir pareizticīgais kristietis, pieder pie grieķu baznīcas. Viņam ir tikai trīsdesmit gadu, viņš agri palika atraitņos. Lielkņazs ir ļoti skaists, cara meita! Viņš saliedē savas zemes un pilsētas nevis ar spēku, bet ar izmaņu un saprātu. Vienmēr un visur viņš vispirms prasa padomu saviem garīgajiem tēviem un cītīgi lūdz dievu grieķu svētbilžu priekšā ... Un zini, daiļā cara meita, lielkņazs Ivans labprāt ņemtu tevi, mana pavēlniece, par sievu, ja vien tu to vēlētos!

Džans Batista della Volpe stāvēja, iznesīgi atbalstījies pret griezumiem rotātā un ar aveņkrāsas samtu pārvilktā krēsla atzveltni, un teica vārdus, kas trimdiniecei krita tieši sirdī.

Šādas sarunas turpinājās arī tad, kad Zoja pozēja gleznotājam, kurš darināja Maskavas lielkņazam viņas portretu — «ikonu», kā toreiz sacīja.

«Līgavainim? ... Kas zina! Var jau būt...»

1 Крестьяне (zemnieki) asociējas ar vārdu христиане (kristieši). (Tulk.)

Katrā ziņā tās nebija tikai tukšas sarunas — te dīga, z<*l(i un savārpoja pati nākotne. Cik vilinoši! Grieķu Zoja, kādu Bizantijā bijis daudz, pēkšņi — bezgalīgo zemju valdniece. Varena pareizticīga pie grieķu baznīcas piederīga tauta! Kareivīga tauta, kas vienā rāvienā spēj nostāties aiz sava valdnieka — Ziemeļu kņaza! Un cik skaistas ir Maskavas sabuļādas! Cik lieliski šīs kažokādas, kas asi un nejauki ož pēc Sibīrijas zvēriņa, piestāv Zojas jaunajam gaišsarkanā Venēcijas samta tērpam! Un kādas pērles Maskavas sūtnis pasniedza cara meitai Zojai kā lielkņaza dāvanu — ovālas, turpat vai baloža olas lielumā, zaigajā ziemeļu debesu krāsā. Zoja juta sev apkārt šīs bagātās, dzīvās zemes, tās zeltīto labības lauku, bezgalīgo mežu un tīrumu plašo elpu. Jā, viņa patiesi ir cara meita! Cariene! ... Viņa izglābs Cargradu! Vai arī tie ir tikai sapņi?

Kas tad viņa īstenībā ir? Nabaga meitene pavesta un viņa kardinālu varā! Visapkārt intrigu tīkli, viltīgu sazvērestību migla, kur bīstama katra glāze smaržīga dzēriena, kur ik brīdi mugurā var ietriekties no šauras piedurknes izrauts tērauda stilets.

Bet Zoja taču ir Bizantijas cara meita — viņa dzimusi un uzaugusi Lielās Pils ginekeju atmosfērā. Kaut ari viņa ir jauna, kaut ari vēl «tīrais bērns pret pasaules ļaunumu», taču prāta ziņā «jau sasniegusi pilngadību». Zoja izturēs — viņa klusē.

Cara meita patiesi jau prata gribēt un, galvenais, prata neizpaust to, ko viņa grib.

— Klusē! Klusē! Ja vēlies kaut ko noslēpt, tad citu klātbūtnē par to ne vien nerunā, bet pat nedomā. Domas neizpaužas vārdos vien — tās lasāmas arī skatienā. Arī žestos. .. Klusē! Tikai klusē! — tā cara meitu Zoju bija mācījusi viņas māte,. — Klusējot var paveikt lielas lietas.

Un, atcerējusies šo pamācību, mazrunīgā cara meita Zoja uzsmaidīja gleznotājam.

Viņas smaids bija smalks kā plāns stilets — cara meita vēlējās, lai tas atspoguļotos viņas «ikonā» un padarītu viņu tik valdzinošu, ka Ziemeļu kņazs justos saistīts pie Zojas ciešāk nekā ar kuģu virvēm...

«Joanns! ...»

Un garmatainais sārtvaidzīgais gleznotājs Benedeto Buonfine, ģērbies krāsām notrieptā samta kamzolī, ar otām un paleti rokās šo smaidu uztvēra ar savu vērīgo

skatienu un ar drošu otas vilcienu pilnīgi atdarināja uz zeltītā cipreškoka dēja.

Maskavas sūtņi tomēr pieprasīja, lai gleznotājs šo smaidu novāc.

Maskavā cienīja skarbus valdniekus ...

Saņēmis cara meitas «ikonu», Džans Batista ietina to zīda taftā un, smalki atvadījies, devās uz tālo Maskavu.

Viņš atgriezās pēc nepilniem diviem gadiem. Cik ilgi cara meitai bija uz viņu jāgaida! Šoreiz viņš atveda sev līdzi Maskavas lielkņaza vēstuli ar zelta zīmogu. Ar lieliskām, gandrīz vai grieķiskām rakstu zīmēm uz pergamenta — ari ar cinobru un zeltu — bija piesardzīgi uzrakstīti tikai šādi vārdi:

«Lielo Sikstu, Romas Virspriesteri, Maskavas lielkņazs Ivans pazemīgi sveicina un lūdz ticēt viņa sūtņiem.»

Kāds prieks pēc bezgalīgās gaidīšanas! Kā cara meita apmulsa, kad Maskavas vēstneši — biezos kažokos ģērbti sirmgalvji ar kuplām bārdām — krita viņas priekšā ceļos un klanījās līdz zemei.

Beidzot jaunais pāvests Siksts IV — nabadzīgs, fanātisks franciskāņu mūks ar biezām lūpām un kumpu degunu — Slepenās Konsistorijas sanāksmē, kur sarkani tērpto kardinālu vidū pāvesta baltais virstērps mirdzēja kā Tābora kalna gaisma, pieņēma no Volpes vēstuli. Augstajā sanāksmē piedalījās Neapoles karaļa, Venēcijas senāta, Milānas un Florences pilsētu, kā arī Ferraras hercoga sūtņi.

Maskavas sūtņi, kurus ieveda un stādīja priekšā Džans Batista della Volpe, ienāca, zemu klanīdamies un cits citu skubinādami, viņi rūpīgi ienesa un nolika pie apustulis-kās augstības kājām dāvanas — sabuļādas kažoku ar zeltītu virsdrēbi un saini ar mīkstām, zeltainām Jugorskas un Sibīrijas sabuļu ādiņām, kas šķita vēl saglabājušas kāvu atblāzmu.

Pāvests īsā, bet enerģiskā runā uzslavēja lielkņazu Ivanu par to, ka viņš tagad negriežas vis pie bojā gājušās Konstantinopoles, bet šeit, Mūžīgajā Romā, pie pāvesta, no viņa lūgdams sev par sievu tik gaužām cienījamu jaunavu ...

— Šī kristiete, Peloponesas despota meita, — pāvests Siksts IV svinīgi nobeidza, — Apustuliskajam krēslam un kardinālu kolēģijai patiesi ir kā pašu bērns, jo viņa jau

Notiek šeit audzināta uz baznīcas rēķina... Un lai ar Maskavas lielkņaza sūtņa starpniecību nekavējoties notiek jaunavas Zojas saderināšana mūsu apustuļu priekšnieka Svētā Pētera baznīcā!

Ak, cik spoži bija apgaismota Vatikāna bazilika par godu svinīgajam notikumam! Saderināšanās svinībās piedalījās vai visa Roma — visa itāliešu un bizantiešu augstākā sabiedrība. Daiļo, spēcīgo, kaut arī mazliet pilnīgo Zoju ielenca žilbinoši skaistās Renesanses laikmeta sievietes. Te bija sapulcējušās Romas, Florences, Milānas un Sjēnas patricietes ar Klarisu Orsīni priekšgalā. Te atradās Katrīna — «visnelaimīgākā starp karalienēm», kopš turki bija sagrābuši viņas karaļvalsti Bosniju, viņa ar savām četrām uzticīgajām meitenēm Pavlu, Jeļenu, Mariju un Praksinu, kas kopā ar māti bija devušās trimdā, pārtika no pāvesta svētā krēsla žēlastības. Te atradās diženā Anna Istara, pēdējā kritušā Konstantinopoles cara Konstantīna līgava, kurai bija piešķirts Paleologu vārds. Par laimīgi izvestajām bagātībām šī despote bija no Sjēnas pilsētas atpirkusi Montekuto pils drupas, atjaunojusi pili un izveidojusi mazu, brīvu grieķu valsti...

Anna Istara arī veda Zoju Paleologu pie altāra. Visi kardināli ceremonijā bija ieradušies paši vai atsūtījuši savus pārstāvjus.

Dedzīgais svētās nabadzības aizstāvis pāvests Siksts IV lielā pasākuma veikšanai — Maskavas pakļaušanai — izrādījās visai devīgs. Umbriešu gaumē darinātās freskas Romas Svētā Gara baznīcā pat vēl mūsu dienās rāda «Krievu karalieni» Zoju, kas blakus savam vīram, Maskavas lielkņazam Ivanam, stāv uz ceļiem pāvesta priekšā. Un freska attēlo, kā pāvests sniedz Zojai smagu naudas maku, — nauda šiem izdevumiem tika ņemta no fonda, kas paredzēts Krusta gājieniem kristīgo zemju atbrīvošanai no neticīgo varas. Attiecīgs kardinālu Kalandrīni un Andželo Kopraniko parakstīts čeks tika nodots realizēšanai Florences baņķieriem Lorenco un Džuliāno Me-diči. Titulētie baņķieri pēc šī čeka izmaksāja «Krievu karalienei» Zojai piectūkstoš četrsimt zelta dukātu ceļa izdevumiem līdz Maskavai, bet sešsimt dukātu tika izmaksāti Korsikas salas bīskapam dominikāniešu mūkam An-tonio Bonumbre, kuru pāvests sūtīja Zojai pavadoņos, lai tas Maskavā noformētu kādreiz atraidīto Florences ūniju.

«Krievu karalienes» Zojas un bīskapa Antonio lepnajam

braucienam zirgu vien vajadzēja vairāk par simtu. Kopā ar Zoju mājup brauca ari maskaviešu sūtņi — neveikli savos kažokos, iedomīgi un viegli samulsināmi, un tajā pašā laikā izaicinoši lielmanīgi, kad bija runa par viņu zemes godu. Zojai līdzi brauca ari Bizantijas grieķi, rūdīti politiķi, lai savu māku liktu lietā Ziemeļu caristē, viņu vidū ari sirmais logotēts^3 Dimitrijs. Brauca itāliešu meistari — naudas kalēji, celtnieki, ārsti, mākslinieki.

Šādos sarežģītos apstākļos visu braucienu vadīja Maskavas sūtnis Ivans Frjazins. Zojas spožajam kortežam pa priekšu cauri visai Eiropai steidzās visvarenā pāvesta breve^4, adresēta visu pilsētu pārvaldītājiem korteža ceļā.

«Mūsu mīļotā meita iekš Kristus,» pāvests Siksts IV rakstīja, «dižciltīgā matrona Zoja, Konstantinopoles impērijas likumīgā mantinieka Fomas Paleologa — lai slavēta viņa piemiņa! — meita, atrada patvērumu pie Apustuliskā Svētā krēsla, kur arī paglābās no turku nešķīstajām rokām, kad krita Austrumu galvaspilsēta Kon-stantinopole un tika izpostīta viņas dzimtene Peloponesa.

Mēs viņu ar mīlestību uzņēmām kā savu meitu, apbērām ar pagodinājumiem, mēs pacēlām viņu pāri citiem. Nu viņa dodas pie sava dzīvesbiedra, kam viņa ar mūsu svētību ir saderināta, pie mūsu dārgā dēla lielā valdnieka Joanna, Maskavas, Novgorodas, Pleskavas, Permas un citu zemju lielkņaza ...

Mēs, kas savā žēlsirdībā rūpējamies par šo jaunavu Zoju no tik slavenas cilts, vēlamies, lai viņu visur uzņem un lai visur pret viņu izturas labvēlīgi. Un ar šo vēstuli pamācām tā Kunga lielās žēlastības un tās cieņas vārdā, kāda pienākas mums un mūsu Svētajam krēslam, uzņemt šo jaunavu ar laipnību un godam jebkurā tā kunga valstības vietā, pa kuru viņa brauks. Tas būs slavējams darbs un sagādās mums gandarījumu ...»

No Romas Zoja izbrauca 1472. gada divdesmit ceturtajā jūnijā un Libekas ostā ieradās astotajā septembri. Ceļojums bija īstens pavesta politikas triumfs, lielisks, izšķērdīgs, krāšņs, spožs... Neviena Itālijas un Vācijas pilsēta, caur kuru brauca Zoja, netaupīja līdzekļu. Un kā gan citādi! Zojai bija jāizpilda Romas pāvesta varenā misija — vienai pašai bez karaspēka jāieņem vesela valsts, Kas atradās kaut kur «tālāk par Novgorodu», un jānoliek fcl Ziemeļu valsts pie pāvesta Svētā krēsla kājām tāpat, ka Maskavas sūtņi bija nolikuši savas sabuļādas. Cik spoži 1 Cik grezni! Tautai Zoja visur parādījās ārkārtīgi svinīgi — brokāta apmetnī ar sniegbaltām sermuļu ādām, purpursarkanā ģērbā un ar pērlēm un pusdārgakmeņiem lotātu zelta diadēmu matos. Vispārēju uzmanību saistīja milzīgais dimants viņas gredzenā. «Viņa bija apburoša!» kā vienā balsī izsaucās visi dažādo tautu vēsturnieki. Visur Zojas zirgu aiz pavadas veda paši dižciltīgākie jaunekļi, bet nami, kur viņa apmetās, tika izrotāti ar Bizanti-jas ģerboni — apzeltītu divgalvainu ērgli ar izplestiem spārniem, ar šo abu Romu ģerboni.

Ar īpašu sajūsmu Zoju visur sagaidīja viņas tautieši — grieķu trimdinieki. Viņa modināja tajos lielas cerības. Grieķi jau bija itin labi iekārtojušies gan Itālijā, gan Francijā, visur viņiem atrņdās darbs. Florencē uz baņķiera Mediči rēķina atkal tika atjaunota Platona akadēmija, kas bija slēgta pirms gandrīz tūkstoš gadiem, un tagad tajā darbojās grieķu zinātnieki. Grieķis Dimitrijs Halkondils uz Romas rēķina mācīja grieķu valodu un literatūru tiem, kas to vēlējās. Tas viss bija tikai pagaidām. Bet, kad Maskavas lielkņazs beidzot atbrīvos Kon-stantinopoli no turkiem, — cik daudzkārt grandiozāks tad viss kļūs!

Un trimdinieki lēja asarasr-stiepa Zojai pretī rokas, ar saviem apmetņiem un puķēm noklāja ceļu viņas zirgam un, vērsdami savus skatienus augšup uz cara meitu, redzēja zem melnajām uzacīm milzīgas, klusa mirdzuma pilnas acis ... Varbūt viņa atdos tiem dzimteni? ...

Braucot cauri Vičencai, Ivans Frjazins Zojai par godu sarīkoja sevišķi greznu karnevālu. Bet, kad bija tikuši pāri Alpiem, Senajā Nirnbergā viņai par godu notika jātnieku sacīkstes — un Zoja uzvarējušos jaunos bruņiniekus apbalvoja, pasniegdama tiem zelta gredzenus.

Libekas ostā Zoja ar savu svītu ilgi gaidīja kuģi un no turienes jau devās uz seno slāvu Kolivaņu — Rēveli, kur izkāpa krastā un kur arī Teitoņu ordeņa bruņinieki viņai par godu sarīkoja bruņinieku turnīru un vācu baroni, lielos, spīdošos zirgos sēdēdami, bruņās tērpti, ar baltām, sarkanām un melnām strausu spalvām pie bruņu cepurēm, zobeniem un šķēpiem mirdzot, cīnījās arēnā, kas bija

greznota ar karogiem, paklājiem un krāsainiem audumiem.

No Kolivaņas cara meita Zoja ceļojumu turpināja laivās pa Embahas upi uz Peipusa ezeru. Bija auksta vienpadsmitā oktobra diena. Zemā sarkanīgā saule meta sārtus zibšņus pār plašā ezera ūdeņiem, kokiem lapas jau bija apbirušas, ziemeļu egles ar savām tumšzaļajām galotnēm durstīja bālganās debesis. Vācu laivas piestāja smilšainā krastā, skaudrais vējš lika Zojai viņas sermuļ-ādas apmetnī stipri drebēt, bet pa ezeru bālās saules ap* mirdzētas cara meitai pretī peldēja sešas lielas laivas ar krāsainām burām, laivās spīguļoja svētbildes, baznīcas karogi, ņirbēja brīvpilsētas Pleskavas priekšnieku košie ģērbi. Skaļiem apsveikuma saucieniem un baznīcas dziesmām skanot, augstmaņu pilnās laivas ar Maskavas metropolīta vietnieku, pilsētas pārvaldnieku un tūkstošnieku priekšgalā piestāja krastā un nolaida kāpnes. Pleskavas pārstāvji izkāpa malā, un daudzkrāsainais pūlis klanījās līdz zemei savai carienei Zojai, kas atbraukusi no Car* gradas. Pēc melnīgsnējām, izteiksmīgajām un enerģiskajām sejām Grieķijā un Itālijā, kur bezbārdainās matu cirtu ieskautās jaunekļu sejas ar lielām, gleznām acīm izskatījās sievišķīgas, bet sirmgalvji atgādināja putnus ar skadru skatienu un asu knābi, tagad Zojas priekšā iznira vesels pūlis sārtu, platu un bārdainu seju zem biezām zvērādu un voiloka cepurēm vai ar cargradiešu un tatāru parauga platmalēm virs apaļiski apgrieztiem matiem; atbraucēji bija ģērbušies tatāru kaftānos, viis tiem grieķu apmetņi ar krāsainu agrafi uz labā pleca, viņu pelēkajās, piekāpīgajās un reizē izaicinošajās acīs spīdēja pārgalvība, ziņkāre un bailes.

Tepat drūzmējās arī garīdznieki zeltītos pāri aitādu vai zvērādu kažokiem uzvilktos virstērpos, zaigoja baznīcas karogi un svētbildes, dega lākturi. Koris sāka, dārdināt grieķu slavas dziesmu, no sagaidītāju pūļa izšāvās mūks melnās drēbēs, ātri saliecies, trīs reizes paklanījās līdz zemei un sāka grieķiski bērtin bērt jauku apsveikuma runu. Tad, augstprātīgi atbīdījis nost grieķi, priekšā iznira resns pilsētvaldis, nesdams bļodā ar baltu dvieli pārsegtu sālsmaizi, un, nometies uz ceļiem, apsveica savu valdnieci no Cargradas.

Divas dienas viņi īrās pa Peipusa, bet pēc tam pa Pleskavas ezeru un, beidzot, pa zilo Veļikajas upi, kurā mu-

<l/rjd tirgotāju kuģi, nobrauca līdz Pleskavai, ko apjoza baltas, nesagraujamas sienas ar trīsdesmit septiņiem augstiem torņiem.

Nobālusi, stingra un majestātiska savā purpura tērpā un sermuļādās Zoja krusta gājienā svītas un neskaitāma laužu pū]a pavadībā kāpa augšup pa stāvo uzbrauktuvi. Viņa šķita dzirdam nevis Pleskavas, bet Cargradas zvanus, šķita skatām nevis Veļikajas svina pelēkos, rudenīgo mežu un pļavu ieskautos ūdeņus, bet gan Propontī-das zilos plašumus.

Kāpjot augšup pa uzbrauktuves platajiem bruģakmeņiem un saltajā vējā kopā ar rudens puķu un lapu rūgteno smaržu uztverot arī arābu vīraka aromātu, Zoju pārņēma sajūsma.

Bet Zojai pa priekšu uzpūtīgs savā kardināla dižmanībā soļoja pāvesta legāts^5 bīskaps Antonio Bonumbre ar zeltītu, smailu cepuri galvā, kardinālam pa priekšu kā viņa debesu varas simbolu augstu izslietu nesa pāvesta melno četrgalu krustu.

Jo augstāk viņi kāpa pretī kremlim, jo plašāks pavēlās skats uz skaidrajām, dzeltenīgajām tālēm ar mežiem, tīrumiem, labības kaudzēm un pļavām. No Trīsvienības baznīcas tumšajām velvēm jau spīdēja pretim sveču mirdzums un skanēja kora dziedāšana.

Un, sajūsmai augot augumā, Zoja iegāja ne visai augstajā baltakmens dievnamā; it kā ienākdama savas mājās, pati savā pagātnē, viņa iegāja dievnamā, kas stāvēja kalnā starp divām upēm, kuras to apsargāja, zem augstiem, palseniem mākoņiem, kur, augstumos lidodami, skanīgi sasaucās gulbji.

Cariene Zoja dedzīgi klanījās pazīstamajām, tumšajām svētbilžu sejām, skūpstīja tās, ar sajūsmu apsveikdama, — šādus dievnamus viņa nebijņ redzējusi vairāk nekā divdesmit gadus! ... Un kopā ar savu kundzi līdz zemei klanījās arī visi viņas svītas ļaudis: viņas miesassargi

kareivji Ksenofonts un Olimpijs, viņas meitenes, sirmais bizantiešu augstmanis Dimitrijs, kā arī pirmais sūtnis — izmanīgais Džans Batista della Volpe.

Un vienīgi legāts Antonio ar savu smailo cepuri galvā un ar sarkaniem pirkstaiņiem uz krūtīm sakrustotajās rokās stāvēja ambonā salts un svešs, viņam priekšā rēgojās

garais, melnais latīņu krusts: pāvesta sūtnis nepārprotami nevēlējās klanīties svētbildēm.

Pirmais aizkustinājums pagaisa, un dievnamā sākās sačukstēšanās, pleskavieši neskatījās vairs uz svētbildēm, bet uz bīskapu Antonio: vēl mirklis — un viņi sāks runāt.

Cariene Zoja saprata, ka pienācis laiks izbeigt klusēšanu. Bāla, ar kvēlojošām acīm Zoja paspēra soli uz le-gāta pusi, paraudzījās viņam tieši acīs un valdonīgi norādīja uz grīdu.

— Pie zemes! — Zoja viņam klusi uzsauca grieķu valodā. — Klanies līdz zemei! Parādi cieņu šo cilvēku ticībai!

Bīskaps Antonio sakņupa uz ceļiem dievmātes attēla priekšā, paklanījās līdz zemei, saliecis kūkumā savu kaulaino muguru.

Ļaudis dievnamā atviegloti uzelpoja. Un carienes zemā, rāmā balss, reiz iesākusi skanēt, tai pašā dienā skanēja arī dzīrēs kņazu un augstāko garīdznieku palātās, kur Maskavas vietvaldis, Pleskavas pilsētvaldis, tūkstošnieks un Končanas vecākie mieloja kā nu prazdami — lepni un skurbīgi. Zoja grieķiski uzsāka runu, un Džans Volpe viņas vārdus pārtulkoja.

— Krievu ļaudis, tencinām jums par uzņemšanu, laipnību un mīlestību, — Zoja teica. — Tomēr uzkavēties un paviesoties pie jums nevaram. Mums ļoti pa prātam jūsu laipnība, tomēr sirds tiecas pie mana pavēlnieka. Tīkama man ir šī satikšanās, it kā es atkal būtu dižajā Cargradā. Un to es jums apsolu — izsakiet man savas vajadzības, un es tās visas pavēstīšu lielkņazam!

Cariene devās atpūsties uz Bogorodickas klosteri; karsti sakurinātajā palātā, kuras spraišļotā velve bija raibi apgleznota, dega kroņlukturi ar vaska svecēm, grīdu klāja sarkana vadmala. Te viss likās svešāds, gluži savādāks nekā tas, ko viņa bija redzējusi Romā, Itālijā, savā tēvzemē Peloponesā, — un tomēr tas bija tieši tas, pēc kā slepus tīkoja viņas sirds... Klostera palātas smagos mū-ius ieskāva varenā ziemeļu daba, Zoju apsargāja lieli, bārdaini vīri, ģērbušies kažokos, ar siltām cepurēm galvās, bruņoti ar mirdzošām āvām un kaujas cirvjiem, viņiem bija rupjas balsis, spēcīgas rokas un labsirdīgas acis. Šeit, Pleskavas klostera cellē, Zoja jutās drošāk nekā Svētā Gara ielā ...

Pie durvīm klauvēja, un Haritina ziņoja, ka vecais caraaugstmanis Dimitrijs katrā ziņā vēloties redzēt savu vasilisu

Dienā nogurusī Zoja, vaska sveces apspīdēta, jau bez diadēmas stingra un nekustīga sēdēja dziļā sēdeklī blakus augstai guļvietai... Tik tiešām, cariem tā arī jāsēž, kad viņi pieņem savus kalpus! Tā bija Zojas pirmā pieņemšana.

Atspiezdamies uz spieķa, sakumpis, ar platiem zvērādās zābakiem tievajās kājās — gāzelīgā gaitā ienāca sirmais logotēts, kurš bija kalpojis Zojas tēvam despotam lomam; klanīdamies viņš pienāca klāt un apsēdās uz zema, plata ķebļa. Galvā vecajam vīram bija melna berete, mugurā īss lapsādas kažociņš.

Augstmanis Dimitrijs bija ļoti vecs, viņa ķermenis bija tik izkaltis, ka šķita — tam vairs nemaz nav svara. Vaska dzeltenajā sejā dzīvas palikušas vienīgi tumšajos dobumos iegrimušās acis. Dimitrijs ar savu izkaltušo augumu un aso prātu apsargāja Zoju: mūžīgā Konstantinopole — balti zeltainā pilsēta Svētās jūras krastos taču nevarēja izgaist bez miņas, neiekaisījusi savu sēklu mūžībā! Kālab gan tad saviem cariem būtu kalpojuši viņu uzticīgie logo-tēti?

Tiklīdz Dimitrijs bija redzējis, kā Zoja piespieda pāvesta legātu nokrist ceļos, viņš steidzās pie carienes. Kad Zoja ar skatienu bija no celles izraidījusi grieķietes, sirmgalvis ar pūlēm noslīga no sava sēdekļa uz ceļiem.

— Vasilisa! — viņš teica, raudzīdamies Zojai acīs, spiezdams kreiso roku pie sirds, bet labo izsliedams gaisā. — Valdniece! Kundze! Piedod man šodien! Manas acis skatīja to, ko mana sirds nojauta. Tu neej kopā ar Romu! Nē! Kā gan tu prati to līdz īstajam brīdim saglabāt noslēpumā? Mūsu austrumu ticība uzvarēs! Mūsu vispasaules ticība. Pāvests ir tavs ienaidnieks. Arī Krievzemes ienaidnieks. Bet pievilt ienaidnieku nav negods! Pāvests sūtīja tevi uz Maskavu, lai tu palīdzētu pakļaut šo valsti viņa varai. Bet tev jāpalīdz šai valstij kļūt stiprai! Palīdzi apbruņot to ar grieķu prātu, kā šī zeme jau apbruņota ar grieķu ticību! Laiks virzās vienīgi uz priekšu. Pirmā Roma gājusi bojā. Otrā Roma — Cargrada — tāpat. Taču dzīve rit tālāk. Dzīve aug, varena dzīve plaukst šajās [6] jaunajās milzīgajās zemēs... Un tu, valdniec, taču domā tāpat kā es!

Zoja piecēlās un, ar lūpām pieskārusies sirmgalvja pie-; rei, teica:

— Dmitrij, manām acīm neciešams ir bīskapa Antonio latīņu krusts. Mana sirds sāp. Kā lai mēs ar šo krustu iebraucam galvaspilsētā Maskavā? — viņa čukstēja.

Dimitrijs pasmaidīja:

— Jāgaida! Tikai jānogaida! Laiks visu pārveido. Visu izlabo!

Pēc šīs pirmās tikšanās vecais augstmanis kļuva par] carienes sarunu biedru nakts apmetnēs visā garajā ceļā: gan zirgu pasta stacijās, gan pilsētās tirgoņu namos viņ$ tai izskaidroja bizantiešu politiķu senos vispārējos līdzek-j ļus un paņēmienus.

— Mērķu sasniegšanai ir divi ceji — Likuma cejš unl Zvēra cejš, — sirmais augstmanis čērkstošā balsī klāstīja? jaunajai carienei. — Likuma cejš — tas ir cēls cejš, ķuruļ izvēlas jau varenību sasnieguši valdnieki. Tas ir cildensl ceļš! Tomēr, lai gūtu panākumus Likuma ceļā, vispirms jā-nostaigā Zvēra ceļš, jo cilvēka daba nav pilnīga. Tādēļ arī diženo senatnes varoni labdari Heraklu bija audzinājis Kentaurs — puscilvēks, puszvērs. Kā ejams šis Zvēra ceļš, mūs māca divi dzīvnieki — Lauva un Lapsa. Lauvam piemīt milzu spēks. Bet vienmēr nevar iet tikai pa spēka ceļu. Lauva ir taisnprātīgs, Lauva nebaidās no vilkiem, taču to viegli sagūstīt tīklos. Lūk, tādēļ bez Lauvas ceja ir arī Lapsas ceļš, tā gan baidās no vilkiem, toties prot izvairīties no tīkliem... Arī Lauvam, Vasilisa, ir jāprot rīkoties kā Lapsai, — Dimitrijs stāstīja, pievērdams tumšos plakstiņus, — tomēr viņam tad rūpīgi jāapslēpj savs Lapsas tikums. Pieraugi, pieraugi, Vasilisa, lai tavs laulātais draugs Maskavas lielkņazs arvien rīkotos tā, lai visiem būtu redzams, ka viņš ievēro Likumu, ka viņš, kņazs un valdnieks, ir varens, taisnīgs un bargs... Viņš ir stiprs un cēlsirdīgs kā Lauva un pratīs tikt galā ar vilkiem. Bet kņazam arvien jāpaliek vienlaikus arī Lapsai. Palīdzi savam vīram to izdarīt, nepiemirsti, paglāb viņu no vaļsirdības, kas raksturīga šīs zemes cilvēkiem! Un nebaidies no tā, ka cilvēki varētu tavā vīrā saskatīt Lapsu... Pakļautie arvien savā valdniekā meklē vispirms to, ko vēlas atrast, — viņi domā, ka valdnieks ir uzticams, lēnprātīgs, cilvēcīgs, neliekuļotas dabas dievbijīgs: viņi taču raduši

iipt Irst uz labu laimi, nekā nepārbaudot. Kņazs jau ir vi-r.i.-in acu priekšā, visi noskatās viņā un, jo ilgāk skatās,

I() mazāk šaubās... Vai gan viņu vidū atradīsies daudz lādu, kas lūkos kņazu pārbaudīt? Un, pat ja atrastos tādi, kas saskatītu un izprastu tava vīra Lapsas dabu, — kurš gan viņiem ticēs? Tādos neviens pat neklausīsies, ak, cilvēkiem nepatīk šaubīties! Cilvēki mīl uzvarētājus, un viņi los netiesā!

Reiz, pošoties prom no kārtējām naktsmājām, gadījās kavēklis: naktī bija uzkritis sniegs un tagad sniga vēl arvien, pārklājot laukus, sādžas un ceju. Ratus apmainīja pret kamanām, carieni ievīstīja zvērādās, pavadoņus — aitādās, un cariene ar savu svītu turpināja ce]u uz Maskavu pa pirmo sniegu, ceļos nokritušu ļaužu pūļu sagaidīta.

Visu ceļu Konstantinopoles cara meitas kamanam pa priekšu dārdēdamas brauca Romas legāta Antonio kamanas un rēgojās viņa latīņu krusts. Blakus šī Korsikas bīskapa zvērādu cepurei, pa grambām braucot, līgojās Ivana Frjazina augstā, ar sabuļādu apšūtā brokāta cepure.

Maskavai viņi tuvojās rītausmā. Maskava pie apvāršņa iznira no mežiem kā melnpelēks koka padebesis. Pašā vidū uz paugura slējās balts cietoksnis, virs kura blāvi spīdēja metāla kupoli. Slīdēja zemi mākoņi, un pār pā-jūgu rindu ķērkdami raibā jūklī laidelējās melni kovārņi.

Pajūgu rindai pretī starp kupenām iznira plikādas kažociņā ģērbies jātnieks, viņš jāja pilnos auļos, Vicinādams sarkanu cepuri... Viņam nopakaļ no mežiņa izauļoja jātnieku vienība, vīri bija ģērbušies sarkanos terlikos^7 un sēdēja baltos zirgos. Aiz jātniekiem joņoja kamanas, ko vilka četri virknē sajūgti zirgi, bet aiz kamanām — atkal jātnieki, ģērbušies sarkanos un dzeltenos plikādas puskažociņos.

— Stāt, stāt! — no abām pusēm atskanēja saucieni.

Carienes kamanu rinda apstājās.

— Ak, kundze! — Haritina izsaucās, vērdama vaļā kamanu durtiņas. — Laikam pats cars brauc tev pretim!

Zoja nobālēja, kāri ieelpoja kulbā ieplūdušo svaigo gaisu. Jātnieku vienība pieauļoja klāt un apstājās. No kamanām trausās laukā smagnējs spēkavīrs ar lielu rudu bārdu, ģērbies zaļā kažokā ar greznu, zelta karekļiem

izrotātu apkakli. Viņš nocēla smailo cepuri, izņēma no tās sarkanu lakatiņu, noslaucīja sasvīdušo seju un skūto galv-virsu, ko nosedza zīda diegiem izšūta tatāru benīte.

Tas bija tikai kņazam tuvs bajārs Fjodors Davidovičs.

Valdot pilnīgam klusumam, viņš aizsoļoja līdz carienes* pajūgam un zemu paklanījās, ar labās rokas pirkstiem skardams sniegu.

— Valdniec! — bajārs ierunājās. — Mans kungs, Maskavas lielkņazs Ivans Vasiļjevičs, liek jautāt — vai esi atbraukusi sveika un vesela?

Zoja atbildēja, bajārs, zem biezajām uzacīm līksmi pa-zibinājis ar acīm, turpināja:

— Un vēl lielkņazs un valdnieks Maskavas Ivans Vasiļjevičs vēlēja — tam Romas bīskapam, kas atbraucis līdz ar carieni, neklātos iebraukt Maskavā ar latīņu krustu. Un tā nu viņš vēlēja, lai šo krustu no kamanām aizvāc, citādi Maskavas ļaudis to varētu saņemt ļaunā ...

Saniknotajam legātam Antonio atņēma viņa krustu un iebāza kamanās. Agri no rīta — tā bija ceturtdiena, veiksmīga diena — Zojas kamanu virkne sākumā pa Novgo-lodas ceļu, pēc tam pa Maskavas ielām, gluži zaļām no siena un mēsliem, kas bija izsvaidīti gar ielu malām, slaukot nost balto sniegu, cauri vadmalā, zvērādās un aitādās ģērbtu maskaviešu pūļiem, kas klanījās līdz zemei, garām mājām, kas slējās sniegā zem slaidiem, baltas sarmas klātiem bērziem, garām tēstu baļķu zvanītavām un baznīcu torņiem, kuros dimdēja zvani, bārdainu vīriešu aso skatienu pavadīta, sārtu, lakatos un galvautos satinušos sieviešu smaidu sveikta, suņiem rejot aiz nebeidzamiem sakņu dārziem, zedeņu žogiem un sētām, aiz kurām slējās ēkas, istabas, pirtis un klaiņāja lopi, pāri izliektiem ozola tiltiem, kas šķērsoja ledū kaltās upītes, — kamanu virkne beidzot traucās tieši turp, kur balts slējās milzīgais Kremlis.

Zvaniem skanot, kamanu rinda caur Sarkano tirgus laukumu, kas bija stāvgrūdām pilns ļaužu, iebrauca no ozola baļķiem celtajā Frola vārtu^1 tornī, no kura lejup raudzījās sardze, un apstājās pie mazās no koka celtās Marijas aizmigšanas Doma baznīcas blakus nesen sabrukušās, neveiksmīgi būvētās akmens katedrāles drupām.

Tagad Spaskas vārti.

Kori dārdināja grieķu melodijas, uz baznīcas lievenēm carieni sagaidīja metropolīts Filips ar garīdzniekiem.

Un tepat sniegā zem pelēkajām debesīm stāvēja lielkņazs, Zojas nākamais vīrs, slaids un stalts, ar melnu "bārdu un melnām acīm, tatāru tērpā, kam pāri uzmests ar zeltu izšūts grieķu apmetnis ar sprādzi uz labā pleca, bet lielkņazam blakus — jaunie radi — viņa nelielā, tuklā māte lielkņaze Marija Vasiļjevna, trīs brāļi — divi Andreji un Boriss, kņazi un bajāri, vojevodas un pilsētnieki, popi un mūki.

Zoja Fomiņična, salikusi rokas uz krūtīm, viegli noslīga pie lielkņaza kājām.

Lielkņazs piecēla dzīvesbiedreni no sarkanās, ar sniegu apbirušās vadmalas, noskūpstīja uz lūpām un ieveda dievnamā. Ak, cik te viss bija nožēlojams! Ar pakulām aizdrīvētas, apdzeltējušas tēstu baļķu sienas, koku ikonos-tass, nabadzība, ko vēl vairāk lika manīt sveču mirdzums. Te Maskavā viss bija nabadzīgāks, daudz nabadzīgāks nekā Pleskavā. Akmens dievnamus cariene vairs neredzēja, kā jūra viņu apņēma vienas vienīgas koka celtnes un mēmi saspringtu pašaustās drēbēs un aitādu kažokos ģērbtu cilvēku pūļi, āvušies liepu lūku vīzēs, baltās kājtinās un autos vai no vilnas saveltos zābakos. Viss te likās jauns, neparasts, no pašas dabas, no mežiem nācis. Šo cilvēku skatieni dega ziņkārē, mulsā, biklumā; sastopot carienes acis, tie noslīga lejup, apdzisa, aizklīda prom...

Un vēl kaut kas.

Ar lūšādas malahajiem^8 galvā, ģērbušies zvērādu virs-svārkos, kas kūļājās gar stāvajām mugurām, šauros gurnus zemu apjozuši ar krāsainām jostām, pie kurām karājās līki zobeni, dievnamā stāvēja Ordas valdnieka Ah-mata sūtniecības tatāri. Šie tatāri dzīvoja tepat Kremlī, savā Sūtniecības sētā.

Tie bija viņi — tie paši vīri ar platiem vaigu kauliem un šaurām acīm, tie paši jātnieki, kas tagad valda Car-gradā! Un šie nomadi ar nekaunīgu ziņkāri nopētīja Bi-zantijas carieni.

Pēc dievkalpojuma Zoju aizveda uz lielkņazes Marijas Vasiļjevnas māju, tur atradās sievietes vien. Kņaze Marija, uzsējusi lakatu pa atraitņu parašai, apkampa Zoju, cieši piespieda pie krūtīm un raudot un vaimanājot sāka

kaut ko ātri runāt. Ari pārējās sievietes sāka raudāt, skanēja izsaucieni, balsu murdoņa ... Gana izraudājusies, lielkņaze Marija no sieviešu bara aiz rokas izvilka skaistu puisēnu un piestūma viņu pie Zojas:

— Ej, Vaņuška, ej! Tā ir tava jaunā māmuļa!

Un Zoja maigi apkampa galvu nokārušo kņaza dēlu.

Tad Zoju sāka post laulību ceremonijai, ap viņu, Hari-tinas izrīkotas, sāka tekāt un rosīties grieķu un krievu meitenes.

Pilnīgi saposta pieguļošā purpura tērpā, ar sermuļādām oderētā zeltītā mantijā un zemos purpura zābaciņos, kam uzšūti zelta ērgļi, cariene Zoja atkal devās uz liturģiju Marijas aizmigšanas baznīcā.

Vecum vecais metropolīts Filips, tērpies debeszilā sakošā un plecu apmetnī, sniedza jaunlaulājamiem svēto vakarēdienu un pāri zelta biķerim tikko dzirdami sacīja Zojai:

— Grēku piedošanas un mūžīgās dzīvošanas vārdā svēto vakarēdienu bauda cariene Sofija... Tā no šī brīža skanēs tavs vārds!

Ivanu un Sofiju salaulāja pēc liturģijas, un, kad abi pa sarkano vadmalu devās uz dievnama izeju, viņus apbārstīja ar apīņiem, kviešiem, zeltu... Pār viņiem kaisījās dižās zemes tīrumu un saules izaudzētā bagātība, bet, izejot no dievnama, pār viņiem kaisījās sniega pārslas, un tām cauri paspīdēja Maskavas ziemas saule... Sniegs klāja baznīcu un klosteru kupolus, lielkņaza mājas griezumiem rotāto jumtu, klāja ielas un laukumus, bet tajos kā puķes kvēloja maskaviešu sarkanie, zilie, ķiršsārtie, dzeltenie un zaļie ģērbi, ļaudīm līksmi sveicot jaunlaulātos.

Un, Maskavas zvaniem skanot, soļodama uz kāzu mielastu, Zoja nojauta un ticēja — šeit, Austrumos, Maskavā, tiek sieti grodi mezgli nākotnei. Līksmais gājiens lēni virzījās starp Kremļa jaunceltnēm, un carienei Sofijai šķita, ka pār Maskavu pamirdzējušās saules apstarotie mākoņi vairs nav mākoņi, bet milzīgu dievnamu zeltītie kupoli, un sniegs laukumos un ielās vairs nelikās sniegs, bet brīnišķas nākotnes pilsētas baltais marmors.

Otrā nodaļa SARUNAS GUĻAMKAMBARI...

Sofija uzmeta skatienu vīram, kurš gulēja, ieracies siltajā lāčādā, pārlaida acis ar stipru aizšautni aizbultētā gu-ļdinkambara baļķu sienām. Sīs sienas ir daudz pieredzējušas, daudz ko dzirdējušas. Te, pie šīs guļvietas, tika izlemti jaunās valsts pasākumi, valsts, kas nevaldāmi un gudri tiecās elpot, dzīvot un nostiprināties.

Sofija bija gudra un tādēļ neatļāvās dot vīram padomus tieši — lielkņazs arvien pats palika noteicējs un lēmējs. Sofija vienīgi norādīja izdevīgus gadījumus, palīdzēja pacietīgi gaidīt, kamēr tādu nebija, taču izlemt, kā šie gadījumi izmantojami, — tas palika paša lielkņaza ziņā. Un, kā bulta strauji raujas uz priekšu no izveicīga strēlnieka loka, tā drosmīgais un apņēmīgais Ivans rīkojās enerģiski un noteikti, virzīdamies pretim mērķim, ko bija norādījis Sofijas tvirtais, uz senās pasaules impērijas pieredzes akmens asinātais prāts.

No Zelta ordas aizgūtos rupjos un tiešos paņēmienus, ko bija lietojuši pirmie Maskavas kņazi, lielkņazs Ivans aizstāja ar tālredzīgu, smalku aprēķinu. Ordas valdniekiem rūpēja vienīgi meslu vākšana no Maskavas zemēm, kas atgādināja gluži parastu laupīšanu. Tiem nepavisam nerūpēja valsti saudzēt, lolot, veidot un nostiprināt. Tatāru klejotāji dzīvoja vienai dienai kā zāle stepē, lai arī šī diena būtu kaut gadsimta garumā. Bet dzīvīguma pilnās Maskavas mērķis vairs nebūt nebija aplaupīt kaimiņus — Tveras vai Vērējas kņazus, kā tas notika agrāk, bet gan — sadzīvot ar viņiem tā, lai netraucētu izaugsmi arī šajā jaunajā valsts daļā. No tatāriem Maskava bija mācījusies, kā iegūt varu, bet valsts veidošanai tatāru ļaundarīgie paņēmieni nederēja.

Braukdama cauri Pleskavai, Sofija bija sapratusi, ka šī senā tautas republika ir bagātāka un stiprāka par Maskavu, tur vairāk mūra pilsētu, klosteru, piļu, cilvēki tur ir pārtikuši un drosmīgi, viņu ierašas brīvas un darījumi sniedzas aiz Krievzemes robežām... Vai gan to visu drīkstēja izpostīt? Un kādēļ gan? To visu vajadzēja prasmīgi pārņemt, neskartu pārdēstīt stiprās Maskavas aizvēnī. Tāda bija Pleskava.

Taču Maskavai bija vēl viens sāncensis, daudz spēcī-

gāks par Pleskavu, — Lielais Novgorodas Kungs, kas ietilpa Hanzas savienībā, Ziemeļu piejūras pilsētu tirdzniecības apvienībā, kuras centrs atradās Libekā un kurai bija savas citās zemēs plaši izkaisītas pārstāvniecības — faktorijas: Brigē, Londonā, Bergenā, Novgorodā un citur.

Šī bagātā tirdzniecības republika cienīgi zvilnēja pie Krievzemes rietumu robežām, un nabadzīgā, necilā no koka celtā Maskava pagaidām vēl nespēja mēroties ar Novgorodu, tās veči, kremli, bagātajiem tirgoņiem, klosteriem^ dievnamiem, tirdzniecību, sakariem, bagātībām, izglītību, ar tās bezgalīgajām ziemeļu zemēm, kas pāri Urāliem iesniedzās Mangazijā un Sibīrijā. Par katru cenu vajadzēja pārņemt savā varā visas Novgorodas un Ples-kavas priekšrocības, lai tādā kārtā stiprinātu Maskavu. Taču Novgorodas spēks jau bija pagātne, kamēr Maskavas — nākotne. Un pret seno un kuplo Lielo Novgorodas Kungu devās jaunais, stiprais, pārdrošais, bet pagaidām vēl kalsnējais un vieglais maskavietis.

— Joann! — Sofija sacīja vīram maigā grieķu izrunā — viņa bija pasākusi lielkņazu uzrunāt grieķiski — «Joann», un viņam tas patika, tā skanēja svinīgāk nekā «Ivan».

— Joann! Ataicini Dimitriju ... Izvaicā viņu pats! Viņš lieliski pārzina valsts darīšanas.

Sirmgalvim aizsūtīja pakaļ, un, spieķīti klaudzinādams, ģērbies ar apdilušām lapsādas strēmelēm oderētā austrumnieku kaftānā, bizantietis kumuroja uz lielkņazu gu-ļamkambari. Krievu zābakus viņš savās slimajās kājās nekad nebija varējis uzvilkt un staigāja vieglās kažokādas kurpēs. Dimitrijs atsēdās krēslā, un no viņa klusajiem vārdiem strāvoja gudrība, skarba un rūgta, taču vajadzīga kā zāles.

— Novgorodā? — Dimitrijs teica, Sofijai tulkojot.

— Par Novgorodu, car Joann, neraizējies! Tās augstmaņi itin kā gribot pakļauties Polijas karalim Kazimiram? Tas nav bīstami! Novgorodā stingri stāv tavā varā, jo novgo-rodieši taču ir pareizticīgie. Tu viņiem esi kā saule! Viņi nepaļausies ne poļu, ne vācu varai, jo tiklab poļi, kā vācieši ir tā pati Roma, kas izlaupīja Cargradu. Tie ir ienaidnieki. Novgorodas zemi tev nav grūti saturēt rokās, tā ir Maskavai rada gan pēc ticības, gan valodas, gan arī ierašām. Novgorodiešiem ir savi tikumi, un tev nevajag stāties ceļā viņu tikumiem un tiesībām. Lai viņi brīvi elpo, tevis apsargāti... Lai visas viņu pilsētas paliek, kādas

bijušas, lai paliek brīvas viņu večes un kņazi... Atstāj n ovgo rodi esi em viņu pasauli, lai dzīvo, kā dzīvojuši, dod viņiem vēl arī savu pasauli, lai viņu dzīvei tiek vēl stiprāks pamats! Paies laiks, un tāda tauta arvien ciešāk un ciešāk saaugs ar Maskavu... Kurš tad Novgorodā tiecas uz poju vai vāciešu pusi? Varenie, bagātie ļaudis. Tos, kas Novgorodā ir vareni, kas grib valsti virzīt pēc sava prāta, tu pamazītēm vien izvāc no turienes. Tavs atbalsts, car Joann, ir vājie, kopā ar vājajiem tu būsi stiprs! Varenie ir vientuji. Vājo ir daudz, bet viņu daudzumā ir milzu spēks... Esi modrs, tiklīdz nomani, ka varenajiem pret tevi kas padomā, — rīkojies ātri kā romieši: neļauj ienaidniekam uzkrāt spēkus! Parādi vājajiem, ka tu esi pret varenajiem, — un viņi paši tevi aicinās palīgā.

Ivans Vasiļjevičs, brīdi klusējis, ar neticīgu smīnu ievaicājās:

— Bet, ja jūsu gudrībai piemīt tāds spēks, kāpēc tad krita Cargrada?

— Car Joann, — sirmgalvis atbildēja, — Cargrada krita tādēļ, ka tur nebija vājo un visi varenie plēsās, lai iegūtu varu pār zemēm, kur dzīvoja nabadzīgi ļaudis, un, izmantodami nabagu taisnību, uzveiktu cits citu. Cargrada ar savu gudrību bija kā ķerubs svētbildē — tikai galva vien. Bet valstij vajadzīgs ķermenis! Taču arī Cargrada nav gājusi bojā, tāpat kā nemūžam neiet bojā cilvēka prāts; dod vecajam prātam jaunu ķermeni, un tu savā zemē radīsi jaunu Cargradu. Prāts un spēks — tie valda pār pasauli, bet palūkojies — kā tas notiek? Liels spēks pašlaik briest Itālijā, gan tās ziemeļos, gan Romā. Tikai tur spēks iet prātam pa priekšu, tur ceļas kājās tautas. Bet tavā zemē lai prāts vada spēku! Tu radīsi lielu varenas, darbīgas un taisnīgas tautas valsti! ... Kļūsti par taisnības pravieti savai tautai, car Joann, tomēr liec vērā arī to, ka uzvar tikai tie pravieši, kas ir bruņoti! Ieroči ir spēks. Tie, kam ir tikai gudrība vien, bet trūkst ieroču, tie, kuru skaitā maz, — iet bojā. Tādi var būt tikai par praviešiem, varas tiem nav, bet tu aicini neskaitāmos mazos ļaudis uz saprātīgu, vienkāršu taisnību un apbruņo viņus! Nostiprini karaspēku, car Joann... Vadi to pats! Tavs prāts dos tev spēku, ieroči šo spēku darīs stipru, taisnība to vadīs ... Ar tādu spēku tu uzvarēsi!

Sveces liesmiņa uz galda plandījās, lielkņaza istabas kaktos šūpojās melnas ēnas, tās kustējās, draudēja

izplesties un apdzēst šo zelta saules dzirkstīti, ko ar pēdējiem elpas vilcieniem uzpūta vārgais bizantiešu augstmanis.

— Tavās rokās, car Joann, pirmkārt ir pareizticīgā baznīca, — vecais teica. — Tiesa gan, tā pašlaik satricināta, tomēr sargā to! Sargā to! Sargā to, tāpat kā ceļinieks tuksnesī sargā nevis zeltu, bet kaltētu dateļu sauju! Ticība apvieno cilvēkus, tā tevi dara stiprāku, vada tavus ļaudis. Ticība aizsargā tavu zemi pret ienaidniekiem. Ticība ir tava robeža, tava siena pret Rietumiem un pret Austrumiem. Pret latīņu bruņiniekiem. Un pret nomadiem. Ja nebūs savas ticības — tava tauta saplūdīs ar citām un kļūs nenošķirama no tām kā miglas vāli virs jūras. Krievu tauta vispirms meklē stipru taisnību, savu tēvu taisnību un no citām ticībām raujas prom kā eļļa no ūdens.

Paslējis smailo degunu un melno bārdu uz priekšu, sagumis griezumiem rotātajā krēslā un atbalstījis zodu dūrē, Ivans Vasiļjevičs klausījās, kā Sofija tulko, ar mirdzošu skatienu neatlaidīgi urbdamies vaska dzeltenajā grieķa sejā. Sirmgalvis pasaulē nodzīvojis ilgi un daudz ko zina, tomēr viņš ir tikai lauska no slavenās Grieķu impērijas, kas nebija spējusi izturēt likteņa triecienus. Jā, viņš ir priekštecis, kas atklīdis nomirt Maskavas bezgalīgajos varenajos klajumos, lai norādītu jaunus ceļus. Un to, kurš viņam seko, gaida tādi ceļi, ka priekštecis nav cienīgs pat kājas noaut tam, kurš iet viņa pēdās. Pieredze šim vecajam vīram ir, taču liktenis neapskaužams, viņš, Ivans, kas no vecā pieredzes var mācīties, gaida sev citu likteni. \

Ivans Vasiļjevičs šad tad iesānis paraudzījās Sofijai sejā — tulkodama viņa bija sajūsmā pietvīkusi. Ivans zināja, ko Sofija vēlējās — lai atdzimtu Konstantinopole, par kuru viņai kādreiz tik dedzīgi stāstījis kardināls Vi-sarions, tā Konstantinopole, kur ik uz soļa sevi liktu manīt bijušais, kur savvaļā pamestie dārzi nestu viņai skābus augļus, kur bojā eju pārdzīvojušie un trimdas salauztie cilvēki domātu vienīgi par atriebi un gandarījumu. Kur cariene būtu viņa, Sofija, vai arī cars — nebēdnis Andrejs.

— Un vēl ko, car Joann, stiprini karaspēku ... — Di-mitrijs turpināja. — Ar ko izmailieši^9 spēkā pārāki par

mums? Ar zirgiem! Ar ko Ordas valdnieki uzvarēja jūsējos? Ar jātnieku karapulkiem! Ar ko slāvus un citas tautas pārspēj vācu bruņinieki? Ar savu dzelžaino jātnieku ierindu! Bet tavs spēks, lielkņaz, ir kājnieku karaspēkā. Jātnieku trieciens ir ātrs, smags, bet nepastāvīgs. Uzbrā-žas, sadeg kā salmi — un tā vairs nav. Toties kājnieku karapulkā katrs vīrs tev ir cīnītājs. Uz krievu kājnieku spēku var paļauties. Krievzemes meži ir tavi cietokšņi, lauki — neuzveicamas pieejas, upes — aizsargvaļņi; un, lai kā jātnieki knābātu jūs kā putni graudus, — noknābāt nevarēs. Tavas zemes spēks ir visas tautas kājnieku aizsardzībā.

Ja tev, car Joann, vajadzēs aizstāvēt savu zemi, tad lai kopā ar tevi ceļas kājās visi kņazi un visas pilsētas, bez ierunām visi kā viens. Kņaziem un pilsētām bez kādas patgalvības jāpakļaujas tavai virsvadībai. Nostiprini savu varu, valdniek, tad būsi nostiprinājis ari spēku! Ja kāds cits kņazs ir spēcīgs un sēž savā stiprajā pilsētā, bet tev piebiedroties negrib — paturi viņu acīs. Kā to izdarīt? Droši vien viņam atradīsies nelabvēļi. Meklē savu ienaidnieku nelabvēļus! Balsties uz viņiem, car Joann! Izmanto vājos, meklē vājos ienaidnieka pusē, pārvilini tos pie sevis! Bet, ja tādam kņazam ir krietna' kara draudze, — panāc, ka tā skatās garām sīkajam kņazam tieši uz tevi! Pievilini viņu ar savu labvēlību, diženumu, taisnīgumu un devību! Tu iegūsi slavu, bet slava skan tālu. Lielkņazam jābūt arī slavenam.

Sirmgalvja valoda šalkoja kā vējš rudenīga meža sausajās lapās. Itālijā logotēts Dimitrijs bija daudzkārt vērojis pilsētu un šo pilsētu augstmaņu savstarpējo sacensību, viņu ķildas. Tur gan pilsētas, gan augstmaņi bija tikai bagāti tirgoņi, paši par sevi gluži nespēcīgi. Tāpēc tie salīga algotņus un par uzticību bagātīgi samaksāja, ar zeltu pirkdami viņu asinis... Pārgalvīgie itāliešu kondotjeri, rupjie, alus un vīna pārdzērušies ģermāņu landsknehti, trakulīgie spāņu algotņi un skarbie, nabadzīgie šveicieši visā Itālijā cīnījās to labā, kuri viņiem vairāk maksāja, izdzēra savu saimnieku vīnu, notiesāja gaļu, maizi, izvaroja sievietes, līdz cita tāda paša tirgoņu nolīgta algotņa šķēpa trieciens vai neveiklās arkebūzas pusmārciņu smagā lode noguldīja tos pie zemes... Algots spēks nav spēks. Vienīgi zeme ir spēks. Kņaz Joann, maksā saviem nabadzīgajiem ļaudīm ar zemi — un tu kļūsi neuzvarams!

Un sirmais Dimitrijs stāstīja par romiešu dzelzs leģioniem, kājnieku karaspēku, kas nebaidījās no Āfrikas, Āzijas un Arābijas barbaru jātniekiem.

Romas leģioni necīnījās ne par sava vadoņa slavu, nedz tā labā, kurš vairāk maksā.

Romiešu leģionāri cīnījās par to, kas ir visstiprākais, vispastāvīgākais un drošākais pamats dzīvei: par zemi, par māju uz tās, par iespēju iegūt savu saimniecību... Romiešu kareivji par saviem karagājieniem, par uzvarām, par izlietajām asinīm saņēma zemi gan Romā, gan iekarotajās provincēs. Zeme saliedēja leģionu dzelžainās rindas, deva tām spēku.

Vecā bizantieša valoda bija klusa, bet viedīga, romeju tūkstošgadīgās pieredzes piesātināta. Ne Eiropas karali, ne Romas pāvests, ne arī itāliešu augstmaņi — baņķieri savās zemēs nespēj panākt noturīgu vienotību, nespēj uzveikt Ziemeļu agrāros feodāļus, nespēj ar savu varu iespiesties tautas dzīlēs, aizraut sev līdzi tautas dzīvās masas.

Mokoša doma par šo nesasniedzamo vienotību drīz vien sāks urdīt kalsnā, dzēlīgā Florences vēsturnieka hercoga Lorenco Greznā padomnieka Nikolo Makiavelli smadzenes un sirdi, kļūs par svarīgu tematu pasaules literatūrā, it skaļi ieskanēsies universitāšu klausītavās, izraisot bezgalīgas diskusijas. Bet slepenajās sarunās Maskavas lielkņaza guļamkambarī bizantietis uzreiz norādīja taisnu ceļu, kā, balstoties uz zemei piesaistīta tautas spēka, izveidot stipru, vienotu valsti tā, lai tieši iespēja bezgalīgi un neierobežoti paplašināt savas zemes Maskavas valstij kļūtu par mūžam jaunu iespēju attīstīties pašai un vairot tautas bagātības.

Tad Maskava pēc Romas parauga būtu radījusi pie zemes piesaistītu sīku un tādēļ valsts varai nekaitīgu lēņu muižnieku, kurš pārvaldītu savu lēņu muižu, stingri un saprātīgi apvienotu savu administratīvo brīvību ar pienākumu valsts priekšā. Brīvi rīkoties varētu gan lēņu muižnieks, kurš pārvaldītu zemi un atbildētu par to valsts priekšā, gan brīvi būtu arī zemnieki, kas zemi apstrādātu un drīkstētu pārcelties uz jaunu vietu ... Un pie viņiem abiem, valsts priekšā vienādiem — pie muižnieka administratora un pie zemnieka tīrumu kopēja —, valsts grieztos ārkārtējas vajadzības brīžos — svešzemju uzbrukuma draudos:

«Celieties kājās, pulcējieties ar zirgiem, ļaudīm, ieročiem! Pirmām kārtām aizstāviet paši savu zemi! Zeme — (ūsu dzīves kopējais pamats.»

Gan valsts, gan ari šādu jauna veida agrāro saimniecību Intereses prasītu, lai šīs saimniecības turētos tuvāk Maskavai, neatkāptos no tās tālu prom. Tomēr, ja būtu vēlēšanās un vajadzība, atsevišķi drosmīgi un uzņēmīgi cilvēki varētu paši uz savu galvu doties arvien tālāk un tālāk... Un visu laiku te kāds muižnieks, te tirgonis, kam pašam savs uzņēmums, te zemnieks vai svēts un pašaizliedzīgs mūks atstātu savu dzīves vietu un dotos arvien tālāk kā pārceļotājs: uz attālākām vietām, uz Donu, uz Kamas augšteci, pāri Akmens jostai — Urāliem, uz Volgas stepēm, kur drosmīgi apmetās uz dzīvi kazaki, ardami savus laukus ar zobenu pie sāniem, lai atvairītu nomadus.

— Tavs spēks ir zeme, car Joann! — Dimitrijs daudzināja. — Tās tautas spēks, kas apdzīvo šo zemi! Tavs cietoksnis — zeme! Cel uz tās stipras pilsētas, nocietinātas ar mūriem, cel klosterus! Bet pašam stiprākajam cietoksnim, kur dzīvos tavi garīdznieki un valstsvīri, ir jābūt vienīgi Maskavai, un tās sienām jābūt stiprākām par visu citu pilsētu sienām.

Esmu vecs, mana nāves stunda tuvu, — Dimitrijs runāja čērkstošā balsī. — Bet, līdzko aizveru acis, atkal redzu savu diženo pilsētu: uz stāva krasta, no trim pusēm ūdens skauta, stāv Cargrada. To apsargā augstas sienas ar divdesmit astoņiem vārtiem. Uz augsta, klinšaina zemesraga slejas septiņi pakalni. Lielā Pils atrodas pie pašas jūras, bet tālāk, celdamās aizvien augstāk un augstāk, viz balta marmora celtnes ar vara jumtiem ... Zeltā laistās baznīcu kupoli. Car Joann, uzcel sev tādu stipru mūru apjoztu pilsētu! Tu to spēj. Tu esi laimīgāks par mums. Mēs bijām kā neliels leknā zemē ierīkots dārzs, ko saimnieks no vienas vietas apstādījis ar daudziem dažādiem augiem. Mēs aizgājām postā aiz pārpilnības. Visi kļuvām stipri, un mūsu starpā izcēlās pārāk daudz nesaskaņu. Bet tu esi brīvs! Tu vari būt viens pats. Tavā priekšā plešas bezgalīgas zemes. Tauta tev ir uzticama un spēkpilna. Ņem galveno no tā, ko zinām mēs, — pašu skaistāko, pašu saprātīgāko un pārējo atmet... Tavā zemē atmirdzēs taisnība, ko vēl nebūs sagandējušas liekvārdīgas mācības. Tu savu zemi padarīsi lielul

Trešā nodaļa RŪPES PAR CELTNIECĪBU

Vecais Dimitrijs drīz vien nomira, bet Maskavā sākās varena celtniecība. Jau pirms Sofijas atbraukšanas krievu meistari Krivcovs un Miškins bija sākuši mūrēt no akmeņiem Marijas aizmigšanas baznīcu, taču nebija mācējuši — un celtne sabruka. Sagāzās! Arhitekts Rodolfodeli Alberti no Boloņas, kuru pēc Sofijas neatlaidīga lūguma uz Krievzemi atveda Maskavas sūtnis Semjons Tolbuhins, dievnama gruvešus ar mašīnām itin ātri sasmalcināja un aizvāca.

Visā Itālijā slavens bija arī arhitekts mesirs Rodolfo Fjoraventi, ko vēlāk Maskavā iedēvēja par Aristoteli. Romā viņš bija noņēmis pagānu gudrības dievietes Minervas tempļa smagās kolonnas un pārvietojis uz kristiešu dievnamu Vatikānā. Boloņā viņš bija par trīsdesmit piecām pēdām pārbīdījis smago, divpadsmit metrus augsto della Macioni torni. So arhitektu pazina gan Neapolē, gan Milānā. Pazina arī Ungārijā, kur viņš bija cēlis tiltu pār Donavu. Pie sevis uz Konstantinopoli viņu aicināja arī turku sultāns, taču izcilais celtnieks Rodolfo deva priekšroku Maskavai.

Sešdesmit gadus vecais Rodolfo devās turp kopā ar savu dēlu Andreju un mācekli Pjetro un no baļķiem celtajā pilī locīja ceļus Sofijas priekšā. Mugurā viņam bija melnas šauras drēbes, uz krūtīm zelta ķēde, garos sirmos matus sedza samta berete. Sofijai Rodolfo šķita kā parādība no viņas jaunības.

— Mesir Rodolfo, — Sofija sacīja, — uzcel mums mūra baznīcu! Izdari tā, lai Kremlis kļūtu skaists kā Konstanti-nopole!

Cauri loga vizlas rūtij lielkņazes istabā lauzās janvāra saule, gaismas plankumi krita uz sarkanā paklāja, kas sedza koka grīdu. Itāliešu meistari lielkņazā klausījās un raudzījās godbijīgi un ar zināmu nožēlu: kā gan šī sieviete varējusi labprātīgi doties uz zemi, kur ir tik briesmīgi dubļi, sniegi, puteņi, tāds apkvēpis Kremlis! Te jau nemaz nav iespējams valkāt samta garpurnu apavus!

— Esmu celtnieks, taču arī mākslinieks, vasilisa! —sirmais Rodolfo paklanījies atbildēja. — Atļauj man vispirms palūkoties, kāda ir šī zeme, kādi ļaudis te dzīvo, kā

viņi paši te būvējuši, par ko būvēdami sapņojuši. Un tad es atradīšu to, kas viņiem vajadzīgs, un savaldzināšu ļaudis ar viņu pašu mākslu. Mums no viņiem jāmācās, lai varētu viņus pārspēt. Un viņi man palīdzēs paveikt to, kas jāveic.

Pavasarī, kad smaržoja plaukstošās papeles un bērziņi, pa ceļiem, uz kuriem kā izplātas ādas vēl gulēja zilgans izkurtējis sniegs, mesirs Rodolfo aizbrauca uz Vladimiru, apskatīja tur Marijas aizmigšanas baznīcu, kurai pamatus reiz bija licis kņazs Andrejs Bogoļubskis. Milzīgā baltā celtne, ko vainagoja pieci kupoli ar platiem zeltītiem krustiem, slējās augšup kā vienots masīvs. Celtnes iekšienē zili zeltītie un sarkani dzeltenie sienu gleznojumi likās svaigi kā perlamutrs, kaut arī cauri augstajām velvēm jau bija aiztraukuši gandrīz trīs gadsimti.

Guvis daudz iespaidu, Rodolfo sāka Kremlī celt Marijas aizmigšanas baznīcu. Un cik iedvesmojoša viņa radošajam garam izrādījās šī nabagā, brīvā, visam labajam atsaucīgā un varenā zeme! Gaišzilās tāles bija vieglas, mežu gaisīgais zaļums maigs, zilajās debesīs kaisījās sidrabaini cīruļu treļļi, nekas neiegrožoja un nenomāca mākslinieka daiļradi... Viņš nejuta sev blakus cita cilvēka smago elpu, ne ar vienu nevajadzēja sacensties, ne ar vienu nevajadzēja strīdēties, un helēņu skaistuma senās sēklas te brīvi sadīga visā savā raženumā ...

Arhitekts pats ierādīja krievu strādniekiem un meistariem, kā mīcāmi māli, kā tie jāapdedpna, lai ķieģeļi iznāktu izturīgi, blīvi: un viegli, pats izveidoja ķieģeļu formu. Viņš parādīja, kā kaļķu bedrē dzēšami kaļķi, lai mūrējums kļūtu tik izturīgs, ka, gadsimtu nastu neizturējis, drīzāk sadruptu pats ķieģelis, bet kaļķu javas slānis paliktu vesels. Un maskavieši, kuriem rokas bija tulznās no cirvja turēšanas, kuri smalki izprata koka celtņu har-moniskumu un apbrīnojami sajuta baļķu vainaga saskaņu ar augstu gaisā izslieto daudzslīpju jumtu, kam kores galā redzamas krusteniski saliktas kokā grieztas zirgu vai lāču galvas, ar griezumiem rotātām logu apmalēm un koka lie-venēm, tagad apguva mūra celtniecības māku.

Šo lielisko koka celtņu meistaru vidū itāliešu arhitekts Rodolfo būvēja vieglas un reizē izturīgas mūra velves, ierādīdams viņiem un savukārt papildinādams ar šo meistaru talantu apbrīnojamo celtniecības mākslu, kas bija

dzimusi saulainajā Hellādā un attīstījusies Itālijas un Romas bazilikās un dievnamos.

Mesirs Rodolfo no rīta līdz vakaram kāpajāja pa sastatnēm ap Marijas aizmigšanas baznīcas sienām, kas pamazām slējās augšup, vēroja, kā aiz Maskavas upes visapkārt brīvi zilgo meži, plešas pļavas un tīrumi, kā pie gaišajām debesīm uzpeld, aizslīd un gaist balti mākoni. Viņš klausījās mundrajos izsaucienos, strādnieku balsīs un grieztuvju čīkstoņā, kas radās, ceļot augšā uz sienām ķieģeļus un kaļķu javu. Veidojās jauna vēl neredzēta dzīve.

Būvē bieži ieradās pats lielkņazs Ivans Vasijjevičs. Pirms tūkstoš gadiem valdnieks Justiniāns tāpat bija apmeklējis varenās Konstantinopoles Sofijas katedrāles jaunbūvi, kā to sīki aprakstījis Pāvils Silenciārijs! Ivans Vasiļjevičs un Sofija, gluži tāpat kā Justiniāns un Teodora, aplika ap pleciem linaudekla apmetņus, un Sofija apsēja galvu ar baltu lakatu.

Stāvot uz baznīcas sastatnēm un vērojot, kā sokas darbi, Sofija pārmija ar vīru tikai aprautas piezīmes. Cilvēkiem klātesot, lielkņaze nerunāja, viņa gavilēja iekšēji. Tālajā mežu zemē pamazām, lēni, bet noteikti veidojās tas, kas viņai bija tik ļoti mīļš.

Pēc četru gadu darba Marijas aizmigšanas baznīca beidzot slējās visā savā krāšņumā — nesatricināma, četru varenu kolonnu balstīta. Sienas un kolonnas bija rotātas freskām kā ar vienlaidus pārklāju. Piecdaļīgs ikonostass mirdzēja zeltītos kokgriezumos. Marijas aizmigšanas baznīca ar savos mūros iemiesoto saskaņu apliecināja šīs celtnes radītāju cilvēku harmoniskās dvēseles.

Un maskaviešiem iepatikās jaunā celtniecības māksla. Atpūzdamies bārdainie vīri uz sastatnēm apbrīnoja pašu radīto formu dižumu, izjuta priecīgu lepnumu, izprazdami vareno kolonnu tiekšanos augšup un mirdzumu, ko izstaroja zeltītie kupoli, kuru smailēs slējās krusti, it kā izgaisdami debesīs, mākoņos, dārgo zvanu skaņās, un vīri nojauta savas jaunās iespējas.

Pēc Marijas aizmigšanas baznīcas radās Blagoveščen-skas, pēc tam Arhangeļskas baznīcas... Kremlis auga, tika apbūvēts, kļuva it kā plašāks, un pieauga arī lielkņaza ģimene. Sofijai dzima bērni cits pēc cita — Fedosja, Jeļena, Vasilijs, Gavrila, Jurijs, Dimitrijs, vēlreiz Fedosja, Semjons, Andrejs, Jevdokija ...

Bet, rodoties jaunajiem dievnamiem, vairs nebija cie-

loms veco Kremļa sienu nožēlojamais izskats, sienu stabi bija sašķiebušies, šur tur atbalstīti ar baļķiem, krāšņu un ugunsgrēku dūmos sienas bija apkvēpušas un vienā otrā vietā grasījās sagāzties pavisam: dārgakmeņiem vajadzīgs ietvars, un ap dievnamiem bija vajadzīgas skaistas mūra sienas.

Nu vairs netrūka meistaru, kas tādas varētu uzcelt. Bariem vien kā gājputni pavasaros uz Maskavu plūda bizan-lieši, itālieši un vācieši, un te viņus sagaidīja plašs darba lauks. Ar visu ģimeni uz Maskavu atbrauca sirmais Joanns Paleologs Ralo un viņa pieaugušie dēli, arī kopā ar ģimenēm. Atbrauca Konstantinopoles augstmanis ‘Fjodors Laskariss ar dēlu Dimitriju. Tāpat arhitekts Petro Antoni ar mācekli Zamantoniju, atbrauca lielgabalu lējējs Jēkabs ar sievu, Pāvils Debosiss — arī lielgabalu lējējs, sudrabkalis Kristofors, pēc tautības grieķis, kopā ar diviem mācekļiem, meistars Olberts no Libekas, meistars Kārlis ar mācekļiem no Milānas, kokgriezumu meistars venēcietis Raiko, grieķis Argannagojs, atbrauca Augustī-niešu ordeņa balto mūku kapelāns Jānis Pestītājs, kurš vēlāk atteicās no sava garīgā amata un apprecēja kādu maskavieti, atbrauca mūru celšanas meistars grieķis Ma-nuils Angels. Un atbrauca vēl daudzi citi — krietni piļu, mūru un sienu būves meistari...

Cits pēc cita sāka pacelties Kremļa torņi — ne jau vienā dienā tika uzcelta Maskava... Tika uzcelts Svib-lovskas tornis ar slēptuvēm un pazemes ejām — to uzbūvēja Antonijs Frjazins, pēc tam — tornis virs Borovickas vārtiem, tad virs Konstantinojeļeņinskajas vārtiem. Marko Itālietis uzcēla Frola vārtus. Uzradās Bekļemiševas tornis, tad Sobakina tornis virs vārtiem pie Ņegļinnajas upes. Pēc tam torņus sāka savienot ar mūriem, un tad kļuva redzams, ka vecās Kremļa pilis bojā kopējās ainavas skaistumu.

Tad pēc Konstantinopoles un Romas parauga sāka celt mūra pilis. Izauga spraišļotā, apgleznotā Šķautņu palāta. Un tagad apbrīnojams sāka likties vairs nevis tas, ka celtniecība sākusies, bet gan tas, cik ātri celtnes tiek pabeigtas, un tas, ka turpmāk vairs nevar, vairs nav iespējams iztikt bez celšanas.

Kremlis, kas atradās pakalnā, šaurajā joslā starp Maskavas un Ņegļinnajas upēm, stāvēja kā zeltaina, krāsaina un balta akmens sala Maskavas koka mājiņu jūrā, un no

šīm mājiņām to šķīra Ņegļinnajas upe, bet no Sarkanā laukuma — kanāls. Ņegļinnajas un kanāla krastā vēl arvien atradās dzirnavas, kas dienu dienā darbojās, klaudzēja un dūca, kā arī tūkstošiem veikaliņu un tirgus būdu, kas tirgojās ar visdažādākajām precēm. Bet tad Maskavas lielkņazs Ivans Vasiļjevičs izdeva pavēli:

— Novākt it visas ēkas ap Kremli, lai tās netraucētu skatīt Kremļa krāšņumu, un tāpat, lai Maskavas bargie ugunsgrēki tur nemestu iekšā savus apdeguļus un dzirksteles, nojaukt visas tirgotavas, mājas, baznīcas un dzirnavas simt deviņu asu attālumā no Kremļa jaunajām sienām.

Arī tas Maskavai bija kaut kas jauns: valsts izmantoja savas īpašās augstākās tiesības, parādīja savu īpašo spēku, radīja cildenu skaistumu. Pirmo reizi Maskavā veči sāka kurnēt, ka tas, kurš ap Kremli liek visu nojaukt, darot netaisnu darbu ... Tas atnesīšot nelaimi visai zemei. Ap Kremli sāka ārdīt un jaukt nost baznīcas, nolīdzināt vecās kapsētas. Kam tā vajadzēja? Mirušo kauli, kas tur gulējuši zemē, tiesa gan, izrakti un pārvesti uz Dorogomilovu, bet miesas taču palikušas tepat zemē, tās sairušas pīšļos, trūdos. Un tādā pīšļu pilnā zemē kņaziene Sofija tagad pasākusi stādīt dārzus! Kur atradušies baznīcu altāri un ziedokļi, nu vairs neesot nekādu iežogojumu un tur vazājoties ij suņi, ij citādi lopi... Ak, tas viss uz postu vien!

Ceturtā nodaļa RAIZES NOVGORODAS DĒĻ

Maskava auga un būvējās.

Tagad Ivanu Vasiļjeviču īpaši māca divējas raizes: Lielā Novgoroda un Ordas valsts... Ko tad līdz būvēt Kremli, ja nevar tikt vaļā no šīm raizēm! ...

Lielais Novgorodas Kungs Maskavai bija kā dadzis acīs, Ordas valsts nu jau drīz trīssimt gadus dvašoja pār visu Krievzemi neapslāpējamu, nemiera pilnu svelmi.

Un ar abām šīm likstām vajadzēja tikt galā tā, lai pašiem nekas nebūtu jāzaudē, lai valsts līdz ar to nostiprinātos vēl vairāk. Vispirms vajadzēja nokārtot attiecības ar Lielo Novgorodas Kungu, pakļaut šīs brīvpilsētas brīvās zemes stingrai Maskavas pārvaldīšanai un aizsardzībai — tad ari varētu izrēķināties ar ordas valdnieku.

Bet Novgorodai taču piederēja plašas zemes — gan Varjagu jūras piekraste, gan zemes ziemeļos līdz Saltajai jūrai, gan Zavoločje un zemes līdz pašai Akmens jos-tai — Urāliem, līdz Vjatkai — Hlinovai... Un Lielais Pleskavas Kungs arī nebija par Novgorodu zemāk vērtējams — arī tas jaunajai Maskavai nebija pa prātam.

Maskavā valda dižs valdnieks, bet Novgorodas un Pleskavas zemēs vara pieder sīko ļaužu večei, viņi tirgojas ar rietumu zemēm, raduši izrīkot savus kņazus un no savas vaļas neparko negrib atteikties.

Reiz, pirms Sofijas ierašanās Maskavā, Ivans Vasiļje-vičs jau bija devies karā pret Lielo Novgorodu. Maskaviešu karapulki, saukdami: «Maskava! Maskava!» — jau bija dragājuši novgorodiešus pie Seloņas upes. Tur jau tika nometināti Maskavas lielkņaza vietvalži. Tomēr nopostīta Novgoroda toreiz netika: tas nozīmētu postīt pašu krievu zemi.

Toreiz, dodamies prom no Novgorodas, Ivans Vasiļje-vičs deva novgorodiešiem iespēju apsvērt, kam lai viņi pieslejas, padomāt, kurp ved laiks... Toreiz viņš neaiztika ne bargo Novgorodas bajāri Marfu Posadņicu, ne arī visu viņas Borecku dzimtu, nedz citus Novgorodas bajārus, nedz tirgoņus... Novgoroda turpināja dzīvot pa vecam, trokšņaini un brīvi, bet tās varenākie ļaudis paklusām gudroja, kā nostāties pret Maskavu — pāriet Polijas karaļa Kazimira pakļautībā —, tas bija ar mieru novgorodiešiem sasolīt visādas brīvības.

«Balsties, car Joann, uz vājajiem! Mazie ļaudis — tas ir tavs spēks!» tāpat kā senāk, ausīs skanēja un skanēja vecā Dimitrija vārdi.

Novgorodas mazajiem ļaudīm Maskava pamazām kļuva par vietu, kur varēja meklēt glābiņu no varenajiem, no bajāriem un bagātniekiem. Novgorodā vēl arvien bija veče, Jaroslava laukumā vēl arvien skanēja večes zvans, aicinādams novgorodiešus uz tautas sapulcēm, tomēr veče sen vairs nebija tautas spēks. Večē saimniekoja dižciltīgie, bagātie, varenie un veiklie, nodarīdami pārļ mazajiem ļaudīm, bet Maskavas lielkņazs sāka Novgorodā spriest tiesu, aizstāvēt apspiestos pret varenajiem, pret slepenajiem un viltīgajiem Kazimira piekritējiem, pret bagātnieku Hanzas tirdzniecības politiku.

Divus gadus pēc Sofijas atbraukšanas uz Maskavu lielkņazs ziemas salu laikā atkal devās uz Novgorodu, kurp

pa viegli izbraucamiem kamanu ceļiem viņam līdzi nāca arī kara draudze. Novgorodas barvežu, vareno laužu ieliktenis Feofīls viņu pie Sofijas baznīcas sagaidīja ar krustu. Tad pilsētā sākās līksmas dzīres. Novgorodas varenie godināja lielkņazu. Bet uz ielām ļaudis viņu lūdza iztiesāt nabadzīgo ķildas ar varenajiem, izklāstīja itin visu, kas notiek Novgorodā, apsūdzēja pilsētas varenos, savā postā.

— Kas viņi mums par tiesnešiem! — novgorodieši klaigāja apkārt lielkņazam. — Viņi ir vilki un plēsoņas! Tu esi mūsu aizstāvis! Tu mums tiesnesis!

Viss tika darīts gudri. Lielkņazs Ivans Vasiļjevičs atkal aizbrauca atpakaļ uz Maskavu, bet Novgorodā sāka ātri pieaugt skaitā Maskavas piekritēju pulks. Atlika vienīgi nogaidīt, lai apstākļi nobriest.

Pēc neilga laika uz Maskavu devās vesela liela novgo-rodiešu delegācija — nu jau ar lūgumu spriest taisnu tiesu pār Novgorodas politikāņiem, kas rīkojās patvarīgi, nenoliedzami gatavoja sazvērestību un kala nodevīgus plānus. Vienlaikus ar delegāciju ieradās arī Novgorodas bajāri, taču viņi nebrauca no brīva prāta — tos bija uzaicinājusi Maskava: lai atbild par izteiktajiem apvainojumiem. Bez tam no Lielās Novgorodas atbrauca īpaši tautas večes sūtņi — Nazars Podvoiskis un Zahars un izteica Maskavas lielkņazam pazēmīgu lūgumu.

— Valdniek lielkņaz Ivan Vasiļjevič! — pavēstīja večes rakstvedis Zahars. — Lielais Novgorodas Kungs lūdz tevi būt mums nevis par kungu, bet par valdnieku!

Iznāca tā, ka novgorodieši paši aicina Maskavas lielkņazu valdīt Novgorodā. Tās nabadzīgie iedzīvotāji pirmām kārtām tiecās pēc vienotības krievu starpā, saprazdami, ka tikai vienotība dod spēku, bet spēks — cerību ... Uz varenajiem ļaudīm tautai nebija nekādas paļāvības.

Tad kņazs Ivans Vasiļjevičs aizsūtīja uz Novgorodu savu spēkavīru bajāiu Fjodoru Davidoviču, lai tas novgo-rodiešiem noprasa tieši:

— Jūsu sūtņi — Nazars un Zahars — jūsu vārdā lūdz, lai Maskavas lielkņazs būtu jums par valdnieku. Bet kā tas īsti jāsaprot? Vai tā, ka gribat man skūpstīt krustu kā savam vienīgajam pavēlniekam, likumdevējam un tiesnesim? Vai arī tā, ka gribat atdot man, jūsu lielkņazam, Jaroslava laukumu, kur pulcējas veče, lai tur dzīvotu

mani vietvalži? Lai jums vairs nebūtu un netiktu godā turēti nekādi citi soģi kā vien tie, kurus es jums sūtīšu no

Maskavas?

Tiešais jautājums bija Novgorodai kā uguns pakulās. Uzliesmoja kaislības, uzmutuļoja virspusē itin viss, kas vēl bija palicis apslēpts sirdīs. Jā, atklājās, ka varenie ļaudis cieši iežņauguši dūrē veči. Maskavas piekritējiem tie ņēmās cirst galvas, viņus slīcināja Volhovā, bet paši sāka jau atklāti klaigāt, ka glābiņš meklējams vienīgi Polijā.

Maskavas sūtņi Novgorodā bija izmitināti pa mājām, visu redzēja un visu dzirdēja: tie, kam bija nodarīts pāri, naktis paklusām atskrēja pastāstīt... Sešas nedēļas veče kūsāt kūsāja, un sešas nedēļas notikumus vēroja Maskavas mierīgais skatiens.

Beidzot novgorodieši atlaida Maskavas sūtni Fjodoru Davidoviču mājup ar šādu vēstuli:

«Mēs tev, mūsu kungam, Maskavas lielkņazam Ivanam Vasiļjevičam, zemu klanāmies, taču par valdnieku tevi neaicinām. Nebūt pie mums tavai tiesai un taviem soģiem! Jaroslava laukumu mēs tev neatdodam. Bet tos, kas tev iestāstījuši, ka mēs tevi gribētu par valdnieku, — tos kā krāpniekus sodi ar nāvi, tu jau zini, kuri tie ir. Un mēs paši sodīsim ar nāvi viņu melīgos līdzzinātājus.»

Mazrunīgais Ivans Vasiļjevičs no baļķiem celtās Kremļa pils zālē sasauca padomi — svēto tēvu metropolītu Ge-rontiju, savu māti Mariju Vasiļjevnu, sievu Sofiju Fomi-ņičnu, bajārus, vojevodas, rakstvežus. Klāt bija arī nov-gorodiešu pārstāvji — Nazars un Zahars.

Ivans Vasiļjevičs augstās padomes priekšā nostājās drūms. Kaut kas nedzirdēts. Viņu, Maskavas lielkņazu, novgorodieši grib pataisīt par meli! Vai tad viņi paši nesūtīja uz Maskavu sūtņus, bet tagad savus vārdus noliedz?

— Mani, lielkņazu, apkauno! Un večē atklāti klaigā, ka pakļaušoties Polijai! Ko tad nu iesāksim? #

Kad Ivans Vasiļjevičs, savus aizvainojumus klāstīdams, laiku pa laikam pacēla augšup acis, viņa skatiens padomniekus apdedzināja kā uguns.

Un lielkņazs ar savu padomi nosprieda:

— Vispirms jābrauc uz Novgorodu pie rakstveža Ro-diona Bogomolova. Jāved viņam skaidra vēstule ar kara pieteikumu par šādu manu — valdnieka likšanu negodā.

Bet tu, svēto tēv Gerontij, noturi mums aizlūgumu ceļam! ...

Devītajā oktobrī agri no rīta lielkņazs Ivans Vasiļje-vičs atstāja Maskavu. Te negāja Maskavas kņazs karot ar citu pilsētu. Te cēlās kājās pati Krievzemes galvaspilsēta Maskava un gāja pret pilsētu, kuru pret tautas gribu bija sagrābuši savā varā savtīgi bagātnieki, kas tīkoja no savas zemes atšķelties un atdoties svešzemnieku varā. Cauri pelēkajiem mākoņiem lauzās rudens dienas sarkanā rīta blāzma. Lielkņaza pulki devās uz ziemeļrietumiem, uz Voloku, uz Jalžebiciem. Vējš nobraucīja kokiem pēdējās lapas, ņirbināja ūdeni lāmās un pārplūdušajās upītēs... Tālu stiepās melndzeltenās rugaines, meži, birzis, egles, staltas kā krusti, jau gluži kailās apses un bērzi, kas vējā vēl drebināja lapas.

Karaspēks devās uz priekšu vairākās kolonnās. Pats Ivans Vasiļjevičs ar izlases pulkiem virzījās starp Jalže-bicu ceļu un Mstas upi; pa Zamstu gāja vojevoda Vasilijs Obrazecs un kopā ar viņu mūsu tatāru valdnieka dēls Da-ņijars no Kasimovas ar tatāru pulkiem. Priekšējo pulku vadīja kņazs Daņilo Holmskis, kopā ar viņu gāja Vladimi-ras, Perejaslavļas un Kostromas, bet mazliet nopakaļ Dmitrovas un Kašinas muižnieki un zemnieki. Labajā pusē virzījās kņazs Semjons Rjapolovskis, vadīdams suzdaļie-šus un jurjeviešus; kreisajā pusē — lielkņaza brālis kņazs Andrejs Jaunākais un vojevoda Vasilijs Saburovs veda rostoviešus, jaroslaviešus, ugļičiešus, bežičaniešus. Starp Jalžebicu un Demjanskas ceļu gāja divi kņazi — vojevo-das, Aleksandrs un Boriss Oboļenski, viņi vadīja kalugie-šus, serpuhoviešus, hotuņiešus, maskaviešus, radoņežie-šus, novotoržiešus, možaiskiešus, zveņigorodiešus un iužaniešus. Taisni uz Jalžebiciem devās bajārs Fjodors Davidovičs, vezdams bajāru bērnus un visu lielkņaza galmu. Novembrī no Tveras pārējiem pakaļ sāka virzīties tveriešu pulki ar kņazu Mihailu Mikulinski priekšgalā.

Pa melniem izmirkušiem ceļiem visas Krievzemes novadu pulki kā mākonis vēlās pāri Valdaja augstienei uz Novgorodu. Turp virzījās arī pleskavieši, kurus bija sacēlis kājās un izvedis palīgā Maskavai un tās pasākumam Pleskavas vietvaldis kņazs Vasilijs Vasiļjevičs Šuiskis. Pleskavieši nonāca līdz līmeņa ezeram un sākumā apmetās Šeloņas upes krastā.

Maskaviešu priekšējās vienības ieņēma Broņņicus, bet

lielkņazs apmetās kādā prāvā Sitinas sādžas mājā. Divdesmit trešajā novembrī viņam ziņoja, ka no Novgorodas nākot deputācija — arhibīskaps Feofīls, vecais pilsētas pārvaldnieks, kā arī jaunieceltais Foma Andrejevs, tūkstošnieks Vasilijs Maksimovs, bajāri, tirgoņi un citi pārtikuši pilsoņi.

Kņaza istabā deputācija nokrita uz ceļiem un klanījās

līdz zemei.

— Asinis un uguns līst pār mūsu zemi! — arhibīskaps Feofīls teica lielkņazam Ivanam Vasiļjevičam. — Klanāmies tavā priekšā līdz zemei, lielkņaz! Novērs savu šķēpu!

Ivans Vasiļjevičs klusēja.

Sūtņi piecēlās no zemes, bet lielkņazs vēl arvien klusēja. Tad viņš uzaicināja sūtņus pie sevis pusdienās — un visi dzīroja, bet darīšanas nepieminēja. Nākošajā dienā novgorodieši redzēja, ka Maskavas pulki, pa ledu pārgājuši līmeņa ezeru, pa taisnāko ceļu pievirzījušies Novgo-iodai vēl tuvāk un jau ieņēmuši Gorodišči un visus apkārtējos klosterus. Pats Ivans Vasiļjevičs nu atradās tikai trīs verstu attālajā Lošinas sādžā, Volhovas krastā, pie Paozerskas Trīsvienības baznīcas. Bija ieņemti visi sargposteņi Novgorodas apkaimē un maskaviešu vojevodām dota pavēle — izsūtīt pa apkārtējām sādžām kareivju nodaļas ievākt pārtikas krājumus.

— Nu būs stāvēšana! — maskavieši mēļoja.

Laukus un mežus ap seno pilsētu jau sen klāja sniegs. Novgorodieši sēdēja pilsētā, prātoja un spriedelēja, un vēroja, kā lielkņazam no dažādām pilsētām pienāk nosebojušies karapulki. Pilsētnieki karsti strīdējās, baumoja, stāstīja dažnedažādus jaunumus, tomēr neapšaubāms bija tikai viens — aplenkums ap Novgorodu kļuva arvien spēcīgāks, un tikt tam cauri nebija iespējams. Novgorodieši no savām sienām un torņiem vēroja, kā arhitekts Rodolfo iepretī Gorodiščei apbrīnojamā ātrumā cēla tiltu pār Vol-hovu.

Un uz pieputinātā ceļa, kas veda no Novgorodas, atkal parādījās raiba pajūgu virkne: tur arhibīskaps Feofīls ar sūtņiem no jauna brauca uz pārrunām pie lielkņaza. Lielkņaza istaba iebraucamajā vietā likās šaura un smacīga no cilvēku karstās elpas, aizvainojumiem, satraukuma, naida un ļaužu vēlmēm. Oda pēc miecētām aitādām, kažokiem, apavu ādām, vakarējā dzēruma. No goda stūra uz sanākušajiem noraudzījās pie sienām pakarināti un

lampadu apgaismoti svēto attēli, starp tiem arī lielkņazes Odigitrija Ceļvede. Ivans Vasiljevičs, melno bārdu dūrē sažņaudzis, sēdēja uz plata, ar aitādas kažoku pārklāta sola pie galda, ko klāja sarkana vadmala. Aizmugurē stāvēja viņa trīs brāļi — Andrejs Vecākais, Andrejs Jaunākais un Boriss, tāpat arī kņazi, bajāri, dažādi priekšnieki un vairāki grieķi, kuru vidū bija arī Fjoraventi.

Lielās Novgorodas sūtņi klanījās lielkņazam līdz zemei un izteica savu pēdējo sakāmo:

— Valdniek! Mēs visi esam vainīgi un ceram uz tavu žēlastību. Viss, ko Maskavā teica mūsu sūtņi Nazars un Zahars, ir visīstākā patiesība. Kādu varu pār mums tu vēlies?

Šais vārdos skanēja izmisums. Taču Ivans Vasiļjevičs klusēja, klusēja arī viņa padomnieki. Sūtņi piecēlās kājās, mīņājās uz vietas, burzīja rokās cepures ...

Maskavas lielkņazs, ne vārda neteicis, kopā ar brāļiem izgāja no istabas, viņam sekoja arī Maskavas bajāri. Istabā valdīja dziļš klusums, bet novgorodieši taču bija pieraduši pie večes, pie skaļiem vārdiem, ar kuriem viņi mēdza mētāties kā ar akmeņiem, un pēc tam arī no tiesas grāba pēc akmeņiem un nūjām, lai izkautos uz tilta pār Volhovu.

Maskava rīkojās pēc citāda — savdabīga, novgorodie-šiem sveša paņēmiena. Ilgi valdīja klusums, beidzot durvis atkal atvērās — un, zemajās durvīs salīkdami, pa vienam sāka nākt iekšā bajāri un kņazi. Pinkainas galvas un bārdas rindām vien spraucās šaurajā istabā un klusēdamas piepildīja to. Nupat, nupat parādīsies arī pats lielkņazs Ivans.

Taču durvis cieši aizcirtās.

Lielkņazs neiznāca!

— Novgorodas arhibīskap un pārstāvji! — bajārs Ivans Jurjevičs sāka piesmakušā balsī ātri runāt. — Maskavas valdnieks .un lielkņazs Ivans Vasiļjevičs pavēlējis jums par atbildi sacīt tā-

«Es, lielkņazs, priecājos, ka esat atzinuši savu vainu! Bet es, lielkņazs, vēlos valdīt Novgorodā tāpat, kā valdu Maskavā ...»

Atkal klusums. Tikai no āra skanēja maskaviešu karavīru klaigas, valodas, dziesmas, smiekli un lamas.

Un Novgorodas sūtņi, paklanījušies Maskavas kņaziem un bajāriem, kas ar savu klusēšanu šķita kā pārakmeņo-

jušies, grūstīdamies izgāja ārā un brauca atpakaļ uz Novgorodu, kur uz biezi apsnigušajām pilsētas sienām, ziņas gaidīdami, gluži veltīgi stāvēja sardzē pilsētnieki.

Dienu pēc dienas lēni vilkās 1477. gada decembris, mēnesis, kurš vienai novgorodiešu daļai bija pilns izmisuma, otrai — cerību, lēni vilkās klusās dienas, kas tomēr sagrāva Novgorodu, satriecot drupās visu, kas bija nogulsnējies ilgajos vecās dzīves gados, kas nākotnei vairs nederēja un tomēr negribēja padoties, nevēlējās atteikties no savas senās bagātās patvaļas ...

— Lai tad arī kaujamies ar Maskavu! — varenie klaigāja. — Lai krītam cīņā par Novgorodas svēto Sofiju! Ejam kaujā!

Taču klusēšana Lošinas sadža bija draudīgāka par novgorodiešu klaigām. Pēc nedēļas pie lielkņaza Ivana atkal ieradās novgorodiešu sūtņi, atkal nostājās klusējošās Maskavas svītas priekšā. Šoreiz lielkņazs pie sūtņiem neiznāca.

Ieradās tikai bajāri.

Novgorodas sūtņi vairs neprasīja sev ne veči, ne viet-valdi. Viņi savu tirgoņu republiku bez ierunām nodeva Maskavas žēlastībā un ar arhibīskapa Feofīla starpniecību tikai pazemīgi lūdza, lai viņus no dzimtajām vietām ne-pārceļot uz Lej zemi, uz Volgu, lai viņus nespiežot kalpot Maskavā un lai nesaucot uz turieni tiesāt.

— Lai Maskava uzdod Novgorodai tepat aizsargat Maskavas valsts rietumu robežas! — viņi lūdza.

Maskavas kņazi un bajāri visu uzklausīja un aizgāja. Un, kad viņi atkal ieradās, tad atnesa arhibīskapam Feo-fīlam šādu Ivana Vasiļjeviča atbildi:

— Tu esi mūsu baznīctēvs! Ka gan tu vari mums nojādīt, kā jāvalda, kā jārīkojas valstī?

— Lai taču Maskavas lielkņazs norāda, ka viņš pār mums valdīs! — izmisis iesaucās arhibīskaps un reizē ar viņu visi pārējie sūtņi.

Maskavieši atkal devās prom un atkal atgriezās, lai pavēstītu novgorodiešiem lielkņaza gribu. Bajārs Ivans Jur-jevičs teica:

— Tad nu ziniet, Novgorodas ļaudis: nebūt Novgorodā večei, nebūt večes zvanam, visam jābūt tāpat kā Maskavas valstī!

Ar šādu ziņu tad arī satraukto sūtņu pajūgu virkne aizauļoja atpakaļ uz Novgorodu, un tur atkal pagāja nedēļa

dedzīgos strīdos, kuru laikā Novgorodas spēks kusa kā cukurs karstā ūdenī.

Tikmēr Maskavas diplomātija jau darbojās Novgorodā ar gudru neatlaidību. Novgorodas vojevoda kņazs Vasi-lijs Šuiskis-Grebeņka pirmais pārnāca Maskavas lielkņaza dienestā, un citiem par pamudinājumu lielkņazs ar devīgu roku viņam piešķīra pārvaldīšanā Lejas Novgorodu pie Volgas.

Pēc nedēļas novgorodieši atkal stāvēja klusējošo Maskavas bajāru priekšā.

— Lai notiek! — arhibīskaps Feofīls teica visas sūtniecības vārdā. — Lai notiek! Esam ar mieru tā, ka mums nebūs ne večes, ne vietvalža. Taču lai Maskavas kņazs skūpsta krustu, ka viņš atstās mums mūsu tiesības, ka neiznīcinās tās!

Un atkal no Ivana Vasiļjeviča pienāca atbilde, un atkal tā nedeva nekādas cerības:

— Nekāds zvērests netiks dots! Valdnieki krustu neskūpsta!

Tajā ziemā Lielajā Novgorodā Ziemsvētku laiks bija drūms. Un decembra beigās no aplenktās pilsētas atkal devās gājiens uz lielkņaza mītni. Šoreiz tie nebija kā citkārt sūtņi ar «drošības grāmatām», kas nodrošināja neaizskaramību. Nu jau novgorodieši nāca bez kādām grāmatām, tā nododami sevi Maskavas varā... Cilvēki ieradās, neizvirzīdami nekādus noteikumus, viņi tikai pavaicāja raibajam un nerunīgajam Maskavas kņazu un bajāru pūlim:

— Kā gan Maskavas lielkņazam labpatiks rīkoties ar savu Novgorodas dzimtīpašumu?

Dzirdēdams šādu lēnīgu un beidzot pazemīgu valodu, pie novgorodiešiem iznāca arī Ivans Vasiļjevičs. Viņš pats atbildēja:

— Apsolu, ko jau tiku solījis! Pagājušo aizmirsīšu. Jākalpo Lej zemē jums nebūs. Jūsu manta paliks jums pašiem. Tiesa tiks spriesta kā izsenis. No Novgorodas novadiem prom nekur jūs neraidīšu ...

Un viņš apklusa.

Novgorodieši nokrita ceļos, klanījās līdz zemei un nemiera pilni grūstīdamies slāja mājup. Un, ejot laukā, jau aiz priekšistabas durvīm Maskavas bajāri viņiem paskaidroja, ko īsti nozīmē Ivana Vasiļjeviča vārdi:

— Maskavas lielkņazs jau nevar būt nabagāks par

savu dzimtmuižu. Un tālab viņš pieprasa no tās pusi arhibīskapa un klosteru pagastu... Un lai tiktu iesniegti •/emju saraksti, kur un cik daudz zemes katram Novgoro-das bajāram pieder!

Ar šādu ziņu novgorodieši aizbrauca. Bet aplenkums iežņaudza pilsētu arvien ciešāk, janvāri ieradās Novgoro-das sūtņi un lūgšus lūdza, lai Ivans Vasijjevičs izbeidz aplenkšanu, jo pilsētā vairs neesot maizes, ļaudis sākuši mirt...

Sūtņi ari lūdza, lai lielkņaza nodevas ļaujot savākt nov-gorodiešiem pašiem. Ne uz vienu jautājumu viņi atbildi nesaņēma.

Pēc dažām dienām lielkņazs Ivans Vasijjevičs pieprasīja, lai pie viņa ierodas delegāti no Novgorodas. Tie arī ieradās un stājās Maskavas bajāru priekšā.

Stāvoklis Novgorodā bija skaidrs — Maskavas politika darbojās nekļūdīgi. Lielkņazs Ivans pieprasīja sev apmešanās vietu Novgorodā.

Un atkal sūtņi aizbrauca, atkal sākās spriešana, sarakstīšanās, čukstēšanās. Galu galā novgorodieši ieradās un sacīja, ka ir ar mieru vienkārši skūpstīt krustu par uzticības zīmi Maskavai.

— Bet Jaroslavu sēta — tas ir valdnieku mantojums, un, ja Maskavas lielkņazam labpatīk to paņemt līdz ar visu laukumu, — lai notiek viņa prāts! ...

Tā šī paša janvāra beigās sabruka senā Lielās Novgorodas republika: pilsēta skūpstīja krustu par uzticības zīmi Maskavai. Trīs dienas vēlāk Novgorodas bajāri, bajāru bērni un turīgie ļaudis klanījās Maskavas lielkņazam, lai viņš tos apžēlo, lai pieņem savā dienestā. Tad viņiem visiem tika pavēstīts, ka dienēt Maskavai ir cildens pienākums un katram šādā dienestā pieņemtajam ir savam lielkņazam jāziņo par visiem viņa — lielkņaza ienaidniekiem, par katru nodevību un kaitniecību, par katru pret lielkņazu vērstu ļaunu nodomu. Un novgoro-diešiem atkal bija jāskūpsta krusts.

Tikai tad tika izbeigts Novgorodas aplenkums. Tikai tad uz Maskavu aizauļoja jātnieki ar vēstulēm, kas ziņoja, ka lielkņazs Ivans Lielo Novgorodas Kungu saņēmis pilnīgi savā varā ...

Vastlāvju nedēļā, kad sals pirmoreiz atslāba un pielaidās, kad ceļi kļuva melni un sāka spīdēt un zem sniega iečalojās pirmie strauti, Novgorodā iejāja pats lielkņazs

Ivans Vasiļjevičs. Augstu seglos, pelēka argamaka mugurā, tērpies zeltītā persiešu kažokā un ar līku zobenu apjozies, viņš aizjāja līdz Novgorodas Svētās Sofijas baznīcai, lai tur noklausītos liturģiju. Pēc tam lielkņazs atgriezās Paozerjē un deva pusdienas saviem Novgorodas dienesta muižniekiem.

Dzīru laikā Ivans Vasiļjevičs sēdēja kluss, bet viņa acis smaidīja — pats mazliet apreibis, viņš klausījās, ko cits caur citu runāja viņa ieskurbušie viesi. Kad dzīres gāja uz beigām, Ivans Vasiļjevičs aizsnaudās — un dzīrotāji visi kā viens apklusa, lai nepamodinātu jauno valdnieku.

Vēl nebija izgulēts lielkņaza dzīru skurbums, kad Ivans Vasiļjevičs jau lika apcietināt cienījamo atraitni Marfu Posadņicu Borecku līdz ar viņas mazdēlu Vasiliju un no dižmaņiem notvert bagātniekus Grigoriju Kuprijanovu, Ivanu Kuzminu un Akinfu un Juriju Repelovus, lai nogādātu Maskavā.

Tad pat Novgorodā atrada arī visus slepenos līgumus, kas bija sagatavoti parakstīšanai kopā ar Poliju.

Tikai martā, kad saule jau sildīja un no jumtiem skanēdamas pilēja palāses; Ivans Vasiļjevičs atgriezās Maskavā. Lielkņazam pakaļ pa visiem ceļiem steidzās viņa līksmie karapulki, kas bez kaujas bija pieveikuši tik varenu zemi kā Novgorodā, neizpostītu pievienojot Maskavas valstij. īpašās ragavās no Novgorodas veda večes zvanu, lai uzvilktu jaunās Kremļa baznīcas zvanu tornī.

Lielkņaza kamanām pakaļ brauca pajūgu rinda ar trīssimt vezumiem sudraba, zelta, pusdārgakmeņu, zivju zobu, kažokādu — bagāto guvumu, kas bija paņemts Novgorodā. Taču Ivans Vasiļjevičs to visu nebija ņēmis sev.

— Vai tad Maskavai nav jābūt bagātākai par visām savām pilsētām?

Lielā gavēņa piektās nedēļas ceturtdienā lielkņazs Ivans iejāja Maskavā, viņa zirgs spēra soļus piesardzīgi, lēni, pietupdamies un grimdams izčākstējušā sniegā. Visapkārt trokšņoja un gavilēja Maskava, dimdēja zvani, rībēja nakri^1, klaigāja ļaudis ielās, sveikdami uzvarētājus ...

Ivans Vasiļjevičs noraudzījās uz Kremli — Marijas aizmigšanas baznīca jau slēja pāri sienām savus piecus ku-

Pie segliem piesprādzētas bungas.

polus, jau bija pabeigti divi sargtorņi, bet vienu vēl būvēja: kaut arī bija ziema, darbi virzījās uz priekšu. Kremlī lielkņazu sagaidīja metropolīts un citi garīdznieki — vēl pagaidām vecajā baznīcā, turpat stāvēja arī visa lielkņaza ģimene. Tika noturēts pateicības dievkalpojums par laimīgu atgriešanos, un tad visi apakšējā stāva koka ēdamzālē sēdās ieturēt gavēņa pusdienas, kurās baznīca sto-maha 1 tiesai sakarā ar pūliņiem pārgājienā bija atļāvusi iebaudīt vīnu un balzamu.

Sofija jutās lepna un laimīga. Pamazām piepildījās tas, par ko viņa bija tik daudz domājusi, raizējusies, raudājusi un lūgusi dievu. Maskava ņuga un nostiprinājās, veiksmīgi veidojās — Bail pat sacīt — par īstenu Maskavas caristi, kas stājās Cargradas — Konstantinopoles vietā.

Nu vairs nebija jāraizējas un jāšaubās par Novgorodas un Pleskavas zemēm. Pleskavas un Novgorodas mūra kremļi vairs nebija draudīgi, tie tagad apsargāja lielo Maskavu un tās Kremli. Pleskavas un Novgorodas tirdzniecība dos Maskavas valsts kasei milzīgus ienākumus. Izrādījās, ka mazie ļaudis patiesi ir varens spēks, viņi palīdzēja Maskavai nobīdīt pie malas varenos un saliedēt visu zemi lielā, vienotā valstī.

Piektā nodaļa RAIZES ORDAS DēĻ

Maskava kļuva arvien stiprākā, un tādēļ Kremļa Ordas sētā, kur pastāvīgi uzturējās tatāru sūtņi, augtin auga nemiers, aizdomas un izspiegošana. Bet kur tad vēl tas, ka pēc Sofijas Fomiņičnas ierašanās Maskava pilnīgi pārtrauca maksāt nolīgtos meslus un Ordas valdnieks Ah-mats iedegās arvien negantākās dusmās. Ivanam Vasiļje-vičam kļuva arvien grūtāk saprasties ar šiem pēdējiem stāvokļa noteicējiem, vajadzēja arvien vairāk savaldības, takta, viltības, lai neizraisītos sadursme, nesāktos soda uzbrukums.

Un pēc lielkņaza atgriešanās Sofija Fomiņična jau pirmajā guļamkambara sarunā vīram teica:

— Joannes! Sūtņu sētas Kremlī vairs navl [10]

Kā tā? Kur tad tā palikusi?

— Nosūtīju uz Ordu vēstuli Ahmata sievai. Aizrakstīju, ka esmu redzējusi savādu sapni: eju pa Kremli gar baznīcām un dzirdu zvanus skanam, un itin kā redzu uguni — sūtniecības sēta deg! Es skrienu, arī ļaudis priecīgi skrien, tad dzirdu — tur neskan trauksmes zvani, bet varens baznīcas zvans. Un pie sūtņu sētas stāv spožuma apņemts sirmgalvis, kam hitons baltāks par sniegu, un šis sirmgalvis man it kā sacītu: «Vasilisa! Man šajā vietā nepieciešams dievnams... un, kurš man dievnamu uzcels, tam es palīdzēšu mūžīgi mūžam.» Un es rakstīju hana sievai — tā un tā, vai viņa nevarētu lūgt savam hanam, lai tas liek Ordas sūtņu sētu no tās vietas Kremlī aizvākt? Tad tur paceltos brīnumdarītāja Gostunas Nikolaja baznīca. Bet sūtņu sētu lai pārceļ uz Ordinku, tur tai īstā vieta. Taisni tā uzrakstīju.

— Tīrie brīnumi, bet labi vien ir! Vai dāvanas viņiem aizsūtīji? — lielkņazs apvaicājās. Viņš sēdēja uz sola, ģērbies sarkanā kreklā kā arvien, un arī viņa acis smējās: «Gudra gan! Ai, cik gudra!»

Viņi abi ar sievu jutās kā sazvērnieki.

Sofija pamāja ar galvu:

— Nosūtīju bagātīgi. Un no Ordas jau atbildēja — valdnieks Ahmats pavēlējis aizvākt to sētu no Kremļa. Celsim tur baznīcu ... Klosteri!

— Lai notiek! — klusinātā balsī teica Ivans Vasiļje-vičs. — Mums tiešām vajadzētu padomāt par tatāriem. Ja vajadzētu aizstāvēties pret tatāriem, tad aizmugurē, ziemeļos, mēs tagad varam paļauties uz Novgorodu. Un pati tatāru vara, kas atrodas mums priekšā, dienvidos, vairs nav necik stipra — nē! Bet stiprs ir kas cits — stipra vēl arvien ir mūsu pašu pārliecība, ka tatāri ir liels spēks. Kas ietramdīts, tam bail no paša ēnas, bet mūs tatāri tramdījuši turpat vai trīssimt gadu. Un ļaudis no viņiem baidās vēl šobaltdien ... Nupat pie Novgorodas ierunājos bajāriem par Ordu. Velti! ... Visi brēc: Ordas valdnieki mums Krievzemē ir likumīgā vara! Gan tēvi, gan vectēvi esot vēlējuši nepacelt roku pret šo savu valdnieku. Viņi jau mijkrēslī ij sakņu dārza putnu biedēkli gatavi noturēt par hanu. Un tomēr mums priekšā grūts uzdevums.

— Joannes, — Sofija lēni ierunājās. — Orda ir milzis uz māla kājām.

— Zinu! Jau sen zinu! — Ivans Vasiļjevičs atmet ar roku. — Redzu! Tomēr klaji sacīt to vēl nedrīkst. Tiklīdz būs pateikts — mūsējie tūlīt izpļāpās Ordai; atradīsies tādi, kas ar prieku nosūdzēs tatāriem savus brāļus un tēvus. Visas malas tatāru okšķeru pilnas. Mēs esam paraduši večē par visu atklāti klaigāt, bet jārīkojas tā, lai Orda līdz īstajam brīdim neko pat nenojauš. Te vēl jānogaida! Jānogaida!

— Jānogaida! Vēl jāgaida? Cik ilgi tad var gaidīt? Joannes! Vai tu domā, ka man, romiešu valdnieku dzimtas pēctecei, ir viegli, kad tu, mans vīrs, ej pretī tatāru sūtņiem... Un klanies? Un sniedz viņiem kumisu sudraba kausā? — Sofija runāja arvien kaismīgāk. — Vai tu gribi, lai ari mani bērni vēl maksātu meslus tatāriem? Vai arī tev nav spēka? Vai varbūt tu baidies aizstāvēt svēto ticību un savu godu pret visa cilvēku dzimuma ienaidniekiem?

— Paga, paga! — Ivans Vasiļjevičs no sievas atvēcinājās ar roku. — Dod laiku, siev! Es tak tev saku — vēl par agru! Neesmu to aizmirsis, taču vēl par ag-ru! Pacieties!

Kņazs atgaiņājās — sievas liesmainais skatiens viņu dedzināja —, ar Sofijas muti taču runāja Konstantinopoles valdnieka meita.

— Joannes! — Sofija, rokas sažņaugusi, dedzīgi čukstēja: — Pirmais solis tik un tā reiz būs jāsper! Orda grīļojas, Ordai nav spēka!

— Valdniec! — Ivana Vasiļjeviča balss kļuva skarba. — Pārsteigties nozīmē zaudēt visu. Te nav pieļaujama nedz kļūda, nedz pārskatīšanās... Jābūt piesardzīgiem! Es pats zinu un redzu: Orda vairs nav senākā... Tatāru jātnieku spēks nevaldāms bija toreiz, kad viņi auļoja pa svešām zemēm sirodami... Toreiz bija citādi. Bet tatāru spēks pārvērtās, viņiem ilgi dzīvojot svešā zemē.,. Karotājs, kas noņēmis šķēpu un pakarinājis pie sienas, — vairs nav karotājs... Viņu vilina bagātība, viņam tīkas dzīrot, jāt rāmā zirgā ... Gulšņāt ar jasirēm [11] mīkstā guļvietā. Tatāru spēks ir pagalam. Nav vairs valdnieka Ba-tija. Un kas palicis pāri no Zelta ordas? Ordas vairs nav! Tikai ordiņas!... Krimas orda ... Nogaiskas orda.

Kazaņas orda. Šibanskas orda. Katra velk savā meldiņā. Un, jo ordu vairāk, jo vieglāk mums. Vienotība ir bīstama. Sašķeltība ne... Un kas zina — varbūt pietiks ar vienu pašu zvēlienu.

— Ja nu ordu saradies daudz, tad meklē, car, kura no tām pati vājākā! Sakūdi arī to pret stiprajām! Lai plēšas cita ar citu, bet mēs pagaidām paliksim malā.

— Sofija! — vīrs atteica. — Ne jau velti mūsu dienestā ir Ordas hani. Gan noderēs... Hana dēls Danijars nesen pie Novgorodas brangi baidīja sazvērniekus... Tikai viena nelaime — pārlieku nadzīgs uz kaušanos... Tikai kauties un kauties — tatāru pravietis Muhameds to vien no viņiem prasa. Un labu galu viņi tā neņems. Nu, bet tas, kurš var iztikt bez kaušanās, laikam izrādās stiprāks.

Lielkņazs klusi nosmējās, nogrozīja galvu.

— Tīrais negals ar viņiem! Iekarsīgi kā tādi puišeļi — ka tikai plūkšanās! Ha! Nu, sieva, lai paliek nakts ziņā, kam vairāk taisnības! Rīts gudrāks par vakaru. Un par Novgorodu es domāju tā, ka pašlaik drusku jāpavilcinās, bet vēlāk tomēr ari pārējie dižmaņi no turienes jā-izvāķ visi kā viens... Lai kalpo mums te, Maskavā. Viņu novados iecelsim mūsējos, maskaviešus. Tie tur kalpos tieši Maskavai, pārvaldīs novadus, piegādās labību... Un, kad būs vajadzīgs, pulcinās ļaudis un vedīs karā ... Lai stiprinātu Maskavu.

Lielkņazs aizmiga — skaists, melnīgsnējs, pat guļot viņa sejā palika lielu rūpju ēna, droši vien tas arī bija rūpes par Maskavu.

Kā pavasaros ledus negribīgi kūst un atbrīvo upes, tā no Krievzemes atplūda milzīgās Baltās ordas spēks. Jau sen bija pagājis laiks, kad pa ziemas ceļiem, pāri ledus tiltiem uz Krievzemi vienā laidā plūda hana baskaki [12], jāja darugi un temņiki ar hana zelta un sudraba paiczām [13], lai dzīrotu un ievāktu meslus, kad visi krievu ļaudis — kņazu saimes, pilsētnieki, zemnieki — saskaņā ar Lielo Jasu, Čingizhana likumu, bija rūpīgi ierakstīti tatāru grāmatās un maksāja pilnu uzlikto jasaku — meslus un nodokļus. Barga bija Čingiza Jasa — Lielais likums visai valstij. Tā aizliedza melot, zagt, pārkāpt laulību, pavēlēja

mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu, nevienam nedarīt Jauna, pārestības aizmirst, pilsētas nopostīt vienīgi par biedinājumu, turēt cieņā garīdzniekus un mūkus un izdot tiem larhanu rakstus^14, nodokļus no tiem neņemt... Tas bija grūts laiks brīvajiem slāviem, kas mitinājās mežos un laukos, bet it īpaši pilsētniekiem.

Jau sen pagājis laiks, kad Zelta ordas Lielais Hans sēdēja Hanbalu pilsētā — tagadējā Pekinā — un viņa varā atradās zemes Austrumos līdz pašai Ķīnas jūrai un Rietumos līdz Adrijas jūrai — zilajai Jadranai, bet dienvidos — gandrīz līdz Indijai un turklāt arī visa Āzija.

Taču pienāca laiks, kad ķīnieši savu Lielo Ordas Hanu Pekinā gāza. Pēc saldās dzīves Ķīnas pilīs pēdējais Hans aizmuka uz Mongolijas stepēm un jurtām, un tad Orda sāka drupt kā ledus palu laikā. Bet krievi pamazāfti kļuva r drošāki, līdz beidzot lielkņaza Ivana Vasiļjeviča vecvectēvs Dmitrijs Ivanovičs Donskojs ar savu karaspēku 1380. gada astotajā septembrī — Vissvētās Dievmātes Dzimšanas dienā — pie Donas sakāva hanu Mamaju un Mamajs dabūja galu. Tomēr vēl pēc tam uz Krievzemi nāca sīkāki tatāru karapulki un, kaut gan uzbrukumi atkārtojās retāk, toties bija niknāki un nepatīkamāki. Sīkās ordiņas sāka ķildoties savā starpā, bet Maskava vienu otru no tatāriem pieņēma dienestā, padarīja tos par saviem algotņiem, tāpat kā tatāri līdz šim bija krievu kņazus turējuši par algotņiem savos karapulkos. Un, manīdami, ka Orda pamazām irst, arvien vairāk un vairāk tatāru kņazu sāka doties uz Krievzemi.

Jau lielkņaza Ivana Vasiļjeviča III tēva Vasilija Tumšā valdīšanas laikā no Ordas aizbēga hana dēls Kasims un tika bagātīgi atalgots — viņš saņēma pilsētu Okas krastā, lai valda tur, savā pilsētā Kasimovā, un sargā krievu zemi pret Ordu, pats pret saviem brāļiem... Kņazs Fjodors Hripuns-Rjapolovskis atveda no Kazaņas apkaimes kņazu Hozjumberdeju — arī viņu Maskava pieņēma savā dienestā. Pagāja vēl kāds laiciņš, un no Kazaņas uz Maskavu atbēga cita hanu atvase — Kazaņas valdnieka Ibrahima dēls, ko nokristīja par Pēteri.

Tādi pārbēdzēji no Ordas — vēlākie «Kazaņas bāreņi» — Krievzemē dzīvoja gan Maskavā, gan Rostovā, gan Ņižņijnovgorodā, kā arī citās pierobežas pilsētās, un,

dzīvodami savā pārticības pilnajā nebrīvē, viņi kā sagūstīti putni ar savām balsīm pievilināja citus pārbēdzējus no Klajās Vecaines, no stepes, no Ordas, bet tie stāstīja, kas notiek Ordas valstī, tādēļ Kremlī viss bija labi zināms.

Bet tur, lūk, notika tā: stepes jātnieku nomadu senais spēks izsīka, ira un zuda. Viņu vectēvi un tēvi vēl pārtika no ķēves piena, no jēlas vai vārītac jēra gaļas un izsalkuši, jājot savos sirojumos, padzērās karstās zirga asinis, bet uzvarētāju mazdēli jau cienīja izmeklētus ēdienus, skaistus, grezni darinātus traukus un vecu vīnu, viņi sēdēja nevis uz voiloka gabaliem vai aitādām, bet uz puķainiem paklājiem, kas salaupīti Ēģiptē, Sīrijā, Aleksandri jā, Bizantijā, Palestīnā, Indijā un Persijā.

Nabadzīgā Eiropa Melnās un Vidusjūras krastos kāri metās lēti sapirkties visu, ko šie nomadi bija salaupījuši Indijā un Persijā un pārdeva lielos duvanos^15: vientiesīgie plēsoņas nezināja cenu salaupītajiem dārgumiem, viņiem bija vajadzīgs sudrabs, lai varētu dzīrot. Un, dzīrodami un zvilnēdami uz atlikušajiem brokāta spilveniem un paklājiem, šie nesenie nomadi ostīja izmeklētas smaržas un, klausīdamies strūklaku burzguļošanā, kas viņiem atgādināja strautu čalas stepē, dzēra vīnu un skandēja dzejas. Varenais stepju spēks kusa seno Rietumu kultūru saulē, kas mudināja uz izlaidību, bet Maskava visu salti un modri iegaumēja.

Un kaimiņos Maskavai, Krimā, skarbo jātnieku pēcnācēji vēl jo lielākā pārpilnībā atrada to, kā dēl viņi labprāt atteicās no saviem senajiem stepes tikumiem. Starp saules apmirdzētajiem kalniem, kurus klāja vīnadārzi — mantojums no grieķiem, kas te pie zilās jūras bija mituši kā trimdinieki, vēl arvien atradās helēņu un dženo-viešu pilsētas... Pa jūru norisinājās dzīva tirdzniecība ar Konstantinopoles, Venēcijas, Grieķijas un Dženovas ostām. Un nomada Edigeja pēcnācējs hans Mengli Girejs jau dzīvoja vēsajā Bahčisarajas mūra pilī zem slaikajām papelēm puķu dārzu, nebeidzamu rozāriju un vīnogulāju vidū.

Uz akmens arkādēm balstījās marmora balkoni, ko ieskāva vīteņrozes, un kā seno uzvaru karogi lejup no balkoniem nokarājās brīnišķīgi paklāji. Bet brīvā stepe

atkāpās arvien tālāk: nelielajā Perekopa zemes šaurumā stāvēja Krimas hana karapulki, aizšķērsodami jātnieku ordām ceļu no stepes uz jau ieņemto Krimu ...

Pār pils vārtu frontonu uz zila pamata izvijās vēl saglabājies zeltīts uzraksts arābu valodā:

«Lai Hans pēc dieva žēlastības ik dienas bauda priekus, lai Allahs paildzina viņa dzīvi un laimes brīžus! Skatieties, lūk, uzlēkusi zvaigzne un mirdz pār Krimas zemi! Ak, laikmeta prieks! Hans ar savām baudām apgaismo pasauli, viņš ir stipruma avots, cēlsirdības paraugs un dieva žēlastības atspulgs; lai tas Kungs liek mirdzēt viņa saulei!»

Un, lūk, pie šī izlutinātā Krimas valdnieka Maskavas lielkņazs Ivans Vasiļjevičs nosūtīja savu sūtniecību, lai nostiprinātu draudzību, kas izdevīga abiem un būtu vērsta pret Ordas valdnieku Ahmatu, seno Maskavas pavēlnieku, kurš bija apmeties Volgas lejtecē.

Par Maskavas sūtni toreiz uz Krimu aizbrauca bajārs Ņikita Bekļemiševs, bārdains, rāms, stiprs un saprātīgs vīrs, un kopā ar viņu arī rakstveži Lūka Frolovs un De-mentijs Jeļdins. Šķērsojuši vientulīgās, pavasarīgās, ziedu piebārstītās dienvidu stepes, sūtņi ar savu karavīru pulciņu izgāja cauri tatāru robežpostenim pie Perekopa un nonāca Bahčisarajā. Pēc ilgām pārrunām, solījumiem, dāvanām un sačukstēšanās hans Maskavas sūtni pieņēma svinīgā ceremonijā.

Vecais hans Mengli Girejs ar kalsnu, skumīgu seju un sirmu, sasprogotu un iesmaržotu bārdu sēdēja pils spraiš-lotās zāles labajā stūrī uz gaišsarkana samta paklāja, atlaidies brokāta un zīda spilvenos. Viņš bija tērpies zaļā ar sabuļādām oderētā kažokā, galvā tatāru zvērādas cepure ar sarkanu augšpusi. Virs hana galvas kā senā brīvā stepju spēka apliecinājums pie sienas paklāja bija pakurināti loks ar bultu maksti un līks zobens. Hanam līdzās stāvēja lielais valsts kases pārzinis Ahmeta aga \ Dedeša aga, jezičejs — rakstvedis un citi amatu vīri.

Bajārs Ņikita nostājās hana priekšā, noņēma savu augsto cepuri, noliecās un ar roku pieskārās grīdai, tā ka viņa kažoks noslīdēja uz leju un pasitās vaļā, tad pēc visiem Maskavas pieklājības likumiem apvaicājās par hana un viņa ģimenes veselību. Uz hana pretjautājumiem [16]

bajārs pavēstīja, ka Maskavas lielkņazs ar dieva žēlastību ir sveiks un vesels, un tad sāka skaļā balsī lasīt Maskavas vēstījumu.

— Vareno valdniek! — bajārs Ņikita sacīja. — Mani pie tevis sūta mans pavēlnieks Maskavas lielkņazs Ivans Vasiļjevičs un liek tev, valdniekam, sacīt: «Es, lielkņazs Ivans, zemu klanos tavā priekšā, valdniek! Tu, valdniek, varētu man, lielkņazam, atsūtīt un ar stipru vārdu apliecināt savu zvērestu, ko tu, valdniek, tad stingri turētu. Un tu varētu man dot tādu apliecinājumu, ka allaž būsi kopā ar mani pret maniem ienaidniekiem. Ja nu pret mani nāktu Ordas valdnieks Ahmats, tad arī tu, valdniek, sūtītu savu dēlu ar karapulkiem pret šo Ordu, tā man, lielkņazam, palīdzēdams. Savukārt es, lielkņazs, tev, valdniek, apzvēru: kurš ar mani, Ivanu, būs draugos, tas arī tev, valdniek, būs draugs. Bet, kas pret tevi, valdniek, naidu cels, tas arī man, Ivanam, būs naidnieks. Uz to es tavā priekšā zemu klanos, un lai dzīvojam abi, kā te stāv rakstīts...»

Pēc īsa klusuma brīža murza Imerets pavēstīja Krimas valdnieka atbildi:

— «Pēc visaugstā dieva gribas es, Ordas valdnieks Mengli Girejs, ar savu brāli Maskavas lielkņazu Ivanu gribu dzīvot mīlestībā, brālībā un mūžīgā saderībā. Paaudžu paaudzēs mums jāstāv vienam par otru, jābūt draugiem savā starpā, bet pret ienaidniekiem jāvēršas ar naidu. Draugs un brālis — tas ir liels labums. Bet es, Mengli Girejs, pret tavu zemi un kņaziem, kas ir ar tevi, nekarošu, tāpat mani kņazi, mani ulāni un mani kazaki. Un, ja mans sūtnis dosies pie tevis, kņaz Ivan, tad viņš ies bez baskakiem un bez nodokļu vācējiem un nodevas un meslus no tavējiem nevāks. Un visu to, kas rakstīts šajā apliecinājumā, es, valdnieks Mengli Girejs, ar saviem kņaziem apzvēru savam brālim Maskavas lielkņazam Ivanam — dzīvošu tā, kā šajā apliecinājumā rakstīts ...»

Atvadu dzīrēs uz hana pils plašā balkona pie zema, ar itāliešu galdautu apklāta un grezniem zelta un sudraba traukiem apkrauta galda Mengli Girejs pacēla kausu, novēlēdams sūtnim laimīgu ceļu, un klusā, gauži kautrīgā balsī kaut ko savā valodā nomurmināja. Sūtņu tulks no mūsu Kasimovas tatāriem šos čukstus pārtulkoja tā:

— Sūtni, pasaki manam brālim kņazam Ivanam, ka

Gģiptes valdnieks man par dāvanu ir atsūtījis telti. Ai, kādu telti! Tā tik ir telts! Zīda, vienos paklājos, viscauri zeltā šūdināta, otras tādas nav visā pasaulē. Ai, kāda telts! Ja dievs dos, es šajā teltī ēdīšu un dzeršu ... Tad tu, ba-jār, tur Maskavā pasaki, ka tajā teltī man vajag divu sudraba vīna krūku pāris spaiņu tilpumā, ko lietot dzīrēs, un divu mazāku grezni darinātu kausiņu. Un palūdz, bajār, lai mans brālis kņazs Ivans man tos kausiņus atsūta, tikai ne pārāk mazus, bet tādus, ka no tiem varētu pēc sirds patikas nodzerties un lai tie arī būtu smalki darināti... Dzerdams allaž daudzināšu savu draugu un brāli lielkņazu Ivanu, un mīlestība neizzudīs no manas sirds. Mēs, tatāri, gan mīlam, gan dzeram ar brangu mēru! Un šie kausiņi man — ai, ai! — cik gaužām vajadzīgi... Bet mums nav un nav labu meistaru... Un pasaki, sūtni, ka man vajadzētu vēl trīs lūšādas kažokus un kņazs varētu atsūtīt arī kādas trīstūkstoš vāverādiņas. Tāpat viņš varētu uzdāvināt kādas piecas labas sabuļādas cepurei, ak, pie mums Krimā jau sabuļu nav un arī vāveru maz! ... Ak, ak! ... Kā gan lai iztiek bez sabuļādām!

To pateicis, Ordas valdnieks iegrima skumīgās pārdomās — neko vairāk viņš neteica, tikai klusēdams cilāja kausu un skatījās, kā dzīrotājiem par prieku dejoja aizplīvurotas meitenes, ģērbušās garās zīda biksēs un caurspīdīgos zeltītos ņieburos. Saule jau metās sārta, kad hanam ziņoja — ieradies viņa draugs persiešu dzejnieks. Mengli Girejs sarosījās un pavēlēja viņu laist iekšā...

Ienāca resns vīrs svītrainā halātā un ar čalmu galvā, viņam bija krāsota bārda, sarkani lakoti nagi, lielas acis un sarkanas, atšieptas lūpas. Dzejnieks nokrita hanam pie kājām un, iedzēris vīnu, sāka dziedošā balsī skandēt:

Kad skaidrā es — laimes dienu redz retu,

Kad skurbulī — skurbāks par vīnu katru.

Starp ļaunumiem diviem šaurs celiņš man ved —

Kur gan no abiem lai glābiņu rodu...

Mengli Girejs aizvēra acis, pauda mēmu apbrīnu, sajūsmā sastinga, glaudīja savu iesmaržoto bārdu un beidzot gurdi nolieca galvu dzejnieka gudrības priekšā.

Bet persietis skandēja tālāk:

Nikns Allahs, sit kausu no rokām man,

Augstus titulus nenovēl, lepni kas skan;

Tādēļ velti līst zemē svētītais vīns.

Kungs, toreiz tu pilnā būsi bijis gan?

Dzirdot tik nekaunīgu un izsmalcinātu dieva zaimošanu, hana acis asi iezibējās, taču dzejnieka drosme savilka viņa lūpas smaidā.

Tulks bajāram Ņikitam pārtulkoja visu, ko lasīja tuklais dzejnieks, un bajārs, tāpat bārdu glaudīdams, raudzījās apkārt neizdibināmā nopietnībā. «Skat, ko vēlas šie vīri!... Jauki padzīvot! Jods ar viņiem, bet vai tik viņu karotāji arī kur derēs, kad pēc līguma būs jāiet pret valdnieku Ahmatu?»

Atgriezies Maskavā, Ņikita Bekļemiševs visu redzēto sīki pavēstīja lielkņazam. Viņā klausīdamies, Ivans Va-siļjevičs palaikam uzmeta skatienu Sofijai, taču viņa klusēja kā arvien. Bet, kad sūtņi beidzot izgāja no lielkņaza goda istabas, Sofija Fomiņična ātri piecēlās no krēsla un sāka skaitīt lūgšanu pie Odigitrijas tēla.

— Ko tad tu? — vīrs apvaicājās. — Kas tev ienācis prātā?

— Joannes! — Sofija teica, acīm mirdzot. — Joannes! Orda iet bojā! Visa Orda ir tāda pati kā šie krimieši! Tatāri tīko pēc vieglas dzīves... Viņiem vairs nav cīņas gara. Nav! Bet tu, mans lielais draugs, stāvi kā klints. Tu līdz ar Kremli kļūsti arvien stiprāks, un veiksmes steidzas tev pretī kā viļņi.

Un no Maskavas arvien biežāk un biežāk sūtņi cits pēc cita devās stepē, pāri Volgai, pāri Urāliem, uz Sibīriju, uz Volgas lejteci, pie Nogaiskas ordas hana uz Tjumeņu, pie Šibanskas ordas hana, uzmeklēdami arvien jaunus Lielās ordas sīkos ienaidniekus, ar Maskavas diplomātiskajiem paņēmieniem cieši sasaistīdami tos citu ar citu, radīdami nesaraujamu kopēju interešu tīklu. Nomadu jātnieku patvaļas vietā tagad šeit valdīja vārds un līgums. Lielkņazs aizsūtīja savus bajārus pat pie Persijas šaha, saceldams arī viņu pret valdnieku Ahmatu: hans taču pretēji agrākajai kārtībai bija aizsprostojis ceļu pa Volgu uz Persiju. Maskavā ieradās Tamerlana pēcteča sultāna Čagataja Huseina mirzas sūtņi. Arī no Gruzijas ieradās sūtņi — brīnumskaistās zemes kristīgais valdnieks Gruzijas Aleksandrs, kam no visām pusēm mācās virsū muhamedāņi, rakstīja Maskavas lielkņazam:

«No tālās zemes... es, pats niecīgākais no taviem kalpiem, tev, lielais car un valdniek, zemu klanos! Tu — debesu spožums! Tu, kristiešu zvaigzne un cerība, mūsu ticības cietoksnis, visu valdnieku glābiņš un soģis, savas

likumīgās zemes varenais valdnieks un pasaules miers, palīdzi mums mūsu likstās ...»

Tuvojās brīdis, kad vajadzēja izšķirties jautājumam par Ordas valdnieka varu pār Maskavu.

Nākošajā rītā itin agri Kremlī vajadzēja ierasties Ordas valdnieka Ahmata sūtņiem; šajā cīruļputeņa naktī tatāru lielā sūtniecība bija Maskavas pievārtē apmetusies kara nometnē. Lielkņazam to jau bija pavēstījuši labvēļi no tatāru sētas Ordinkā. Šoreiz valdnieka sūtnis veda līdzi hana basmu, lai, atkārtojot seno paradumu, īpaši pazemotu Maskavu: basma bija hana Ahmata kailas kājas nospiedums siltā vaskā, ievietots kaldinātā sudraba šķirstiņā, kas ievīstīts brokātā un zīdā. Cik reižu lielkņazs Ivans Vasiļjevičs jau bija izvairījies no sūtņu sagaidīšanas, cik reižu bija izlicies savārdzis! Nu viltība vairs nelīdzēja — Ordas valdnieks Ahmats bija piedraudējis ar savu karapulku uzbrukumu, ja Maskava neizrādīs agrāko padevību.

Tieši tādēļ jau šajā puteņa nakti Sofijai Fomiņičnai Kremlī nenāca miegs... Rīt izšķirsies tas, kā dēļ viņa devusies šurp, uz skarbajiem, mežainajiem Austrumiem. Rīt tas notiks. Rīt tiks pārbaudīts izsenis smalki apsvērtais atbrīvošanās plāns, ko Sofija kopā ar vīru bija tik ilgi, rūpīgi un kaismīgi lolojusi.

Kā gan rīkosies lielkņazs? Vai viņam pietiks apņēmības? Vai viņš, mūžsenais tatāru vergs, būs drosmīgais cīnītājs Georgijs, kas satrieks briesmīgo pūķi un atbrīvos kristīgo Maskavas caristi? Un vai Orda atkāpsies?

Viss šķiet sagatavots. Vēstis no Krimas modina paļāvību. Hans Nogajs un kazaņieši gaida tikai izdevīgu brīdi, lai mestos virsū pēdējam Ordas valdniekam. Pūš pavasarīgi vēji — tie pareģo Maskavas caristes atbrīvošanu no stepes saltās ziemas. Bet, kad Ordas valsts vairs nebūs, — tās vietā sakuplos un uzplauks Maskavas ca-riste... Visi to gaida gan te, gan arī tur, Rietumos. Tur nevienam nav pa prātam Roma, nav pa prātam tās vara.

Jau pagājuši astoņi gadi, kopš Venēcijas sinjorija nolēmusi, ka tūliņ pēc Konstantinopoles Austrumu impērijas atkarošanas Cargradas tronī jākāpj Maskavas lielkņazam Ivanam, valdnieka meitas Zojas Paleologas vīram. Jo vienīgi viņš taču spēs stingri aizstāvēt savas tiesības uz troni, viņam būs liels un stiprs karaspēks.

Ak, cik kvēli pēc tā alka Sofija Fomiņična! Būdama

viltīga, gudra un tālredzīga, viņa nolēma vīra izredzes padarīt drošākas, noslēdzot līgumu ar savu brāli valdnieka dēlu Andreju: par pieklājīgu atlīdzību Andrejs, protams, atteiksies no savām mantojuma tiesībām uz Cargradu par labu Maskavas lielkņazam, sevišķi tādēļ, ka viņš jau mēģinājis tās pārdot Eiropā... Sofija ataicināja brāli Andreju uz Maskavu, lai šo jautājumu apspriestu un izlemtu galīgi.

Un Sofija Fomiņična atkal un atkal noraudzījās gan guļošajā vīrā, gan Odigitrijas stingrajā sejā:

— Kurp tu mani vadīsi, dievmāt? Vai patiesi mēs majestātiski atgriezīsimies pie augstās kolonnas, kas slejas Lielās Pils pagalma vidū, kur sākas visi Pasaules ceļi? Vai tiešām Joanness kļūs par Pasaules valdnieku?

Un, pietrūkusies kājās, lielkņaze noslīga ceļos svētbildes priekšā:

— Ak, Joannes! Joannes!

Tuvojās rīts, gulēt vairs nebija laika .. •

-

Sestā nodaļa SAMĪDĪTĀ BASMA

Rīta agrumā visa Maskava pavasara saules pielijuši, skanēdamas pilēja palāses, no pakalniem plūda sniega ūdeņu strauti, Ņegļinnajas upe melna ūdens pārplūdusi, Sarkanā laukuma kanāls, kas stiepās gar Kremli, arī līdz malām pilns, murdošie dzeltenie ūdeņi gāžas Maskavas upē. Ielās mudžēt mudžēja tirgotāji, šķindēja zvani, ar letēm, teltīm un būdām pieblīvētajā Sarkanajā laukumā skanēja klaigas, kad Ordas valdnieka Ahmata sūtņi no Maskavas upes jāja augšup uz Kremli. Ar savām šaurajām ačelēm viņi noraudzījās Marijas aizmigšanas baznīcas jaunajos kupolos, kas pacēlās augstu pāri sienām, ko jauca nost, jaunajos torņos, rosīgajos, līksmajos celtniecības darbos. Šie stepju ļaudis nesaprata, kā cilvēki var tik trokšņaini, tik neatlaidīgi strādāt, iztraucēdami māmuļas Zemes mūžseno mieru un noslogodami tai krūtis ar tādām smagām celtnēm, kas tiecās pretī mākoņiem un debesīm ... Viņus biedēja noteiktā cirvju klaudzoņa, akmeņkaļu sīkie cirtieni, strādājošo valdonīgās balsis, ķieģeļu nesēju vienmērīgie izsaucieni uz ļodzīgajām sastat-

nēm — visi nepazīstamā darba trokšņi. Sūtņiem nopakaļ, jautri klaigādami, skraidīja puišeļi, virs mājām, kā arvien rīta stundās, stīdza zilpelēku dūmu strūklas. Marijas aizmigšanas baznīcā sāka iezvanīt dievkalpojumu, un lielā zvana dimdoņa, plaša un dobja, no pakalna aizplūda uz visām pusēm tālu pār Krievzemi kā augošās varenības dziesma, ko bez vārdiem dziedāja vara zvans.

Valdnieka lielais sūtnis Sadiks Asafs, ģērbies zilā, zemu apjoztā kažokā, ar lūšādas cepuri galvā sēdēja augstos tatāru seglos melna argamaka mugurā. Viņam nopakaļ jāja augstmaņi un dažādu nodevu piedzinēji, darugi, bas-kaki, lopu skaitītāji, galvasnaudas ievācēji. Aiz viņiem — apsardze ar lokiem un bultu makstīm uz muguras un līkiem zobeniem pie sāniem. Nelielie, pinkainie stepes zirdziņi, juku jukām cilādami kājas, mīdīja kūstošo sniegu.

Sūtņi piejāja pie vārtiem zem Spaskas torņa, pakavu klaboņa dobji atbalsojās uz paceļamā tilta jaunā seguma. No sastatnēm sūtņos noskatījās vecs cilvēks bez bārdas, ģērbies melnā kažokā, ar zelta ķēdi ap kaklu — tas bija celtnieks Antonijs. Tad viņš ātri novērsās un, kādam rādīdams uz mūrējamo sienu, dusmīgi uzkliedza:

— Kā tu, padauzas dēls, liek tie ķieģeļi, ko?

Stepes jātniekiem nekad vēl nebija gadījies jāt caur tik varenu torni, un Sadiks Asafs sadrūma. Kremļa laukumā viņš ieraudzīja dievnama plato kubveida masīvu paceļamies kā baltu ugunskuru ar zelta krustu liesmām, pār baznīcas portālu slējās divi eņģeļi ar tīstokļiem rokās, un viens no tiem bija atvēzējis liesmainu šķēpu.

«II alla!» jādams pie sevis nodomāja valdnieka sūtnis, un viņa krunkainie vaigi ar šķidro bārdeli noraustījās. Maskavieši būvēja kaut ko jaunu, stipru, augstu, klintīm līdzīgu, bet bija taču nepieciešams, lai viņi pakļautos stepes valdniekam Ahmatam, lai būtu vājāki par Ah-matu, lai būtu līdzeni kā pati stepe.

Maskaviešu pristavi, kas pavadīja sūtniecību, aizauļoja uz priekšu un, iesānis piejājuši pie lielkņaza mājas augstā koka lieveņa, jau iztālēm nolēca no zirgiem, pasvieda pavadas zirgu puišiem un skriešus metās pa priekšu sūtņiem, kas sīkos riksīšos jāja tieši uz lieveni.

Uz lieveņa, nelaipni noraudzīdamies, stāvēja sagaidītāji — kņazi, bajāri, vojevodas, pilsētnieki, grieķi. No lieveņa stiepās sniegā izklāta sarkana vadmala, un

valdnieka sūtnis Sadiks Asafs ar saviem dzeltenajiem purngalos uzliektajiem safjāna zābakiem nolēca tieši uz tās, un pēc viņa no zirgiem nolēca arī pārējie sūtniecības Jaudis.

Sadiks Asafs uzkāpa uz pirmā pakāpiena, un visi sagaidītāji nokrita ceļos un zemu klanījās. Sūtņi augstprātīgi uzkāpa uz lieveņa un virzījās tālāk pa baļķu ejām, kur caur šaurajiem lodziņiem ielauzās zeltīti saulstaru kūļi.

Plašas zāles vidū stāvēja pats lielkņazs Ivans Vasiļje-vičs — ar apmetni ap pleciem un augstu cepuri galvā, viņam aiz muguras tuvākie padomdevēji. Ar kreiso roku pieturēdams uz krūtīm zelta krustu, lielkņazs ar labās rokas pirkstiem pieskārās paklājam un izslējies drošā balsī apvaicājās:

— Vai mūsu Baltās ordas lielais valdnieks Ahmats ir pie labas veselības?

Maskavas tulks šos īsos vārdus ātri pārtulkoja,- un valdnieka sūtnis savā spalgajā rīkles balsī sāka aizgūtnēm bērt atbildes vārdus. Sadiks Asafs skatījās lielkņazam tieši sejā, un viņa bārdele lēkāja līdzi mutes kustībām:

— Baltās ordas varenais valdnieks Ahmats ir pavēlējis pavēstīt tev, Maskavas kņazam, mūsu vasalim, tā:

«Mans vasali lielkņaz! Tava tēva Vasilija vietā pēc manas gribas tagad kņaza godā esi tu, taču seno paradumu tu neievēro un pie manis, sava valdnieka, neierodies. Un arī savus sūtņus tu nesūti pie manis, un tavi pavalstnieki nenes man dāvanas. Jasaku tu man, savam valdniekam, neesi devis daudzus gadus. Un, atteikdamies to dot maniem sūtņiem, tu viņus neesi arī sagaidījis pēc senā paraduma, neesi turējis godā viņu amatu... Tad nu dzirdi, ko es, Baltās ordas valdnieks, saku tev, savam vasalim lielkņazam Ivanam.

Nosūtu pie tevis savu sūtni Sadiku Asafu ar basmu, lai šis sūtnis piedzītu visus meslus un nodevas par pagājušo laiku. Un lai tu, šos meslus un nodevas savācis, pats tos atvestu man uz Vecaini vai arī atsūtītu ar savu dēlu. Tad es tevi, savu vasali lielkņazu Ivanu, pasaudzēšu... Bet, ja tu manu pavēli neizpildīsi, tad es, valdnieks Ahmats, ieradīšos pie tevis Maskavā, sagrābšu visu tavu zemi — un tu kļūsi par manu vergu.»

Sūtnis apklusa. Brīdi vēlāk apklusa arī tulks, bija vienīgi dzirdama uz ceļiem tupošo sagaidītāju maskaviešu

mnagi vilktā elpa. Visi krievi un tatāri noraudzījās uz Ivanu Vasiļjeviču, kas bija bāls kā drēbe, viņa melnās ncis raudzījās cieši sūtnim sejā.

Brīdi klusējis un kodījis lūpas, sūtnis sāka runāt tālāk:

— Bet rīt no rīta es, valdnieka sūtnis, ieradīšos pie !<‘vis un tu, lielkņaz, mūsu vasali, izrīko valdnieka bas-mas sagaidīšanu pēc senā lielā paraduma un dod tad man atbildi, kā izdarīsi visu, kas tev darāms ...

Sūtnis pagriezās un strauji devās laukā no zāles, un vi-iriam pakaļ grūstīdamies, aizķerdami cits citu ar lokiem un zobeniem, metās pārējie tatāri, sameklēja savus zirgus, sasņdās augstajos seglos un sīkā riksī jāja laukā no Kremļa, pāri Maskavas upei uz Ordinku, uz sūtņu sētu.

Maskavas kņazs Ivans Vasiļjevičs klusēdams pavadīja sūtņus līdz lievenim un, kad Sadiks Asafs, jādams prom, labajā rokā pacēla augstu gaisā savu nagaiku, viņam zemu paklanījās.

Pavadījis sūtņus, lielkņazs tūdaļ devās uz istabām, kur mitinājās viņa māte Marija Vasiļjevna, kas tad jau ar mūķenes Marfas vārdu bija iestājusies 'klosterī, bet viņam pakaļ, klusi sačukstēdamies, steidzās satrauktie kņazi un bajāri. Visi sasēdās gar sienām uz soliem, ko sedzņ sarkani pārklāji. Valdīja klusums.

Priekšnamā kļuva dzirdami smagi, steidzīgi soļi, un telpā ienāca Sofija Fomiņična. Zemu paklanījusies vīram, viņa gluži bāla apsēdās savā krēslā.

— Kņazi un bajāri! — Ivans Vasiļjevičs klusi ierunājās. — Jūs jau visu dzirdējāt... Kā tagad rīkosimies? Kā izturēsimies pret Ordu?

Pašu Ivanu Vasiļjeviču tatāru prasības nepārsteidza nesagatavotu: viņš zināja — Sadiks Asafs jāj uz Maskavu saniknots. Taču visi lielkņaza namam tuvie bajāri bija uztraukušies, viņiem jau acu priekšā rēgojās agrāko hanu uzbrukumu šausmīgās ainas... Atkal auļo neskaitāmi jātnieki, čīkst pajūgi, arbas, mauro vērši, brēc kamieļi, zviedz zirgi, ap pilsētu kūp ugunskuru dūmi... Asinis, nāve, varmācība. Un atkal velkas neskaitāmi izmocītu krievu gūstekņu pūļi, ko aizdzen verdzībā ...

Un tas notiek tad, kad Maskavas valstij jau pievienotas Novgoroda un Pleskava! Bet ja nu valdnieks Ahmats patiesi virzīs savus karapulkus uz Maskavu? Protams, būs karš, taču karš arvien nozīmē risku — kurš kuru uzveiks? Jaunajai Maskavas valstij taču gan pašas mājās,

gan aiz robežām netrūkst, ienaidnieku. Un Polijas karalis Kazimirs arī ir draugos ai valdnieku Ahmatu un neieredz Maskavu Novgorodas dēļ. Kas gan notiks, ja Lietuva dos triecienu no rietumiem, kad valdnieks Ahmats māksies virsū no austrumiem? Kā tādā brīdī izturēsies Novgo-roda? Ja nu tā no ziemeļiem klūp Maskavai mugurā?

Arī pašā kņaza ģimenē viss nebija, kā vajadzētu. Lai cik viegla likās Ivana Vasiļjeviča roka, taču tā bija smagi jūtama: vietu viņš gan klāja mīkstu, bet gulēšana iznāca cieta. Divi lielkņaza brāļi — Andrejs un Boriss — nebija ar viņu apmierināti: pakļāvis Novgorodu Maskavai,

Ivans viņus nekā nebija apbalvojis, nekā nebija izrādījis brāļiem pateicību. Un vai tagad, tādā grūtā brīdī, viņi par velti riskēs ar savām galvām lielkņaza labā? Vai viņiem jācieš par citu grēkiem?

Ivans Vasiļjevičs sēdēja augstā krēslā ar Sofijas div-galvaino ērgli uz atzveltnes un gaidīja, lai kāds sāk runāt. Mūķene Marfa paraudzījās te uz dēlu, te uz vedeklu, tad neizturēja un, satraukumā trīsēdama un ar rokām mādama, sāka runāt pirmā:

— Mans dēls, lielkņaz! Atceries savu tēvu, lielkņazu Vasiliju! Viņu taču toreiz cīņā sagūstīja. Bet kur nu tu atcerēsies — pieci gadiņi vien tev toreiz bija... Ai, sagūstīja, sagūstīja viņu nolādētie zirggaļas ēdāji un no Jefimjevas klostera atsūtīja man viņa kaklā karināmo krustu... Sak, izpērc nu! Tavs tēvs Vasilijs toreiz salīga ar valdnieku Ulu Mahmetu un mēs samaksājām milzīgu izpirkuma maksu. Tad viņi tēvu atbrīvoja ... Te nu bija karošana . .. Karot, dēls, ir grūti! Tev, lielkņaz, tagad arī vajadzētu tāpat rīkoties... Var jau ar spēku, bet ar prātu — arī nav par grēku! Atpērcies no viņiem, dēliņ, un miers mājās! Bet, tā kā tev, kņaz, visās lietās ir noteikšana, tad dari, kā dievs tev vēl...

Un Marfa izplūda asarās, viņas tuklais augums zem melnās mantijas drebēja.

Bajārus pārņēma satraukums.

— Tiesa gan, tiesa! — iedūcās zemas balsis. — Tava vecā māte saka taisnību. Ko citu lai iesākam? Izmēģināt laimi karā? Bet laime tak ir mānīga! Labāk iztikt tāpat. Pamazām, palēnām. Sirds jau gan tiektin tiecas, bet tā jāapvalda. Jāiegrožo ...

Sevišķi dedzīgi uzstāja divi kņazi — Ivans Vasiļjevičs Oščora un Grigorijs Andrejevies Mamona. Prāva auguma,

npāļiem vēderiem, gariem matiem, abi kāri uz naudu — Indi viņi stāvēja viens otram pretī, ģērbušies košos kažokos, un, tuklās rokas plātīdami, klaigāja, cik jaudas:

— Vai nu tev, lielkņaz, jākaro ar to sasodīto hanu! Vilks ar viņu. Labāk dod izpirkuma maksu un nolīdzini visu meslu parādu ... Gan piedzīsim no tautas. Skaidrs kā diena, Ordas hans redz — mēs kļūstam bagāti, un viņam .tas kremt. Viņam žēl. Bet ar stipru cilvēku jādalās, lai tas nesaņemtu ļaunā. Aizsūti hanam bagātīgas dāvanas un liec sūtņiem doties uz Ordu, kā pavēl hans, un viss atkal būs labi! Gan dievs mums palīdzēs! Agrākie kņazi taču maksāja meslus — un kas par to-o-o! Citādi būs vēl jābēg no Maskavas prom... Un uz kurieni tad lai bē-ēg? Bet šitā — ja dievs dos ...

Sofija, nenovērsdama acu no sarkanās vadmalas uz grīdas, klausījās satrauktajās balsīs. Ak, cik tas viss viņai pazīstams! Vai valdnieks Justiniāns tieši tāpat nebija tik tikko aizlaidis postā visu savu valsti, kad to satricināja Gaišzilo un Zaļo sacelšanās? Un vai toreiz viņam nebija nākusi palīgā valdniece Teodora? Arī viņa, Viņa, Sofija, palīdzēs savam vīram!

Piecēlusies no krēsla, lielkņaze Sofija Fomiņična pārmeta krustu un sāka noteiktā balsī runāt:

— Maskavas lielkņaz, mans vīrs! Ko tu domā darīt? Kurp ceri aizbēgt? Mans tēvs, Morejas despots Foma, pameta savu tēvzemi... Aizbēga uz Romu ... Bet vai gan es neatraidīju daudzus varenus bruņiniekus — gan augstmaņus, gan karaļus, lai kļūtu par sievu tev? Neesmu to darījusi tādēļ, lai kopā ar tevi kļūtu par meslu maksātāju tatāriem, nedz arī tādēļ, lai par tiem kļūtu mani bērni, kuros rit valdnieku asinis... Deviņus gadus tu neesi maksājis tatāriem meslus — vai gan tādēļ, lai tagad samaksātu visus uzreiz? Tu tos vari samaksāt vienīgi ar savu godu. Tev ir stiprs karaspēks, tev nāks palīgā citas pilsētas un kņazi, un dievs tev arvien stāvējis klāt. Kālab tad vēl klausīties tajos, kam jābūt taviem uzticamiem kalpiem un jāizpilda viss, ko tu liksi? Kas tev draud? Pat ja tā būtu nāve! Tu labi zini — pasaulē mēs esam nākuši mirstīgi. Un es dievam lūdzu tikai vienu: lai līdz pat nāves stundai neviens mani neredzētu bez šīs diadēmas, bez šīs purpura mantijas... «Jābēg!» sauc bajāri. Nē! Es nebēgšu! Kurp gan bēgt? Kur citur meklēt patvērumu ja ne tēvu zemē? Es nekur nebēgšu, jo Maskavas tronis

man būs labākā kapa vieta un purpura mantija — manis cienīgs līķauts, ja būs lemts mirt.

Un Sofija Fomiņična pārlaida lepnu skatienu bārdainajām padomnieku sejām... Kāda smaga nasta spieda viņas plecus! Kāda kvēle viņai bija jāizraisa šajās mulsajās dvēselēs, lai tās ietrīsētos dzīvinošās alkās, kas būtu šo cilvēku varenās zemes cienīgas! Tie ir drosmīgi, kaujā izturīgi cilvēki, tikai, nonākot krustcelēs, viņus arvien moka šaubas: vai iet pa taisnāko vai pa apkārtceļu?

Telpas klusumā ieplūda spēcīgas zvanu skaņas no jaunās Marijas aizmigšanas baznīcas. «Vai patiesi pamest visu, kas iecerēts, visu, kas jau sācis veidoties?» zvans it kā aicināja. «Vai zaudēt drosmi, kad jāpieņem liktenīgs lēmums? Vai nodot visas zemes lielo atmodu?»

Lielkņazs piecēlās kājās, pārmeta krustu, paklanījās pret māti un apņēmīgi sacīja:

— Rīt notiks tā, kā es teikšu. Vienu ziniet — pagātne vairs neatkārtosies! Viļņi triecas pret akmeņiem, bet tie stāv, kā stāvējuši, kamēr viļņi sašķīst putās... Tāpat notiks ar Maskavas ienaidniekiem!

No rīta valdnieka sūtnis Sadiks Asafs ieradās pie lielkņaza pils kopā ar saviem pristaviem, taču tagad sagaidīšana jau bija gluži citāda. Sūtnis nolēca uz sarkanās vadmalas un, saņēmis abās rokās šķirstiņu, kurā bija hana basma, ar savām līkajām jātnieka kājām viegli devās augšup pa kāpnēm. Iegājis no baļķiem celtajā zālē, sūtnis ieraudzīja, ka šoreiz bajāri un kņazi, garīdznieki un pilsētas iedzīvotāji stāv telpas dibenā gar sienām, bet lielkņazs Ivans ar apmetni ap pleciem sēž krēslā un galvā viņam grieķu Monomaha cepure, kam galā no dārgakmeņiem darināts krusts. Neviens nekrita ceļos viņa priekšā, arī lielkņazs nepiecēlās.

Valdnieka sūtnis devās pie Ivana Vasiļjeviča, nostājās iepretī lielkņaza krēslam. Sūtņa pavadoņi saspiedās kopa kā aitu bars, kas nojauš negaisu. Ivans Vasiļjevičs spēji pielēca kājās no ērgļiem rotātā sēdekļa un neapsveicinā-jies strauji pagājās uz priekšu.

Sūtnis gan augstu pacēla hana vēstuli, gribēdams to sniegt Ivanam Vasiļjevičam, bet lielkņazs vēstuli izrāva, uzspļāva tai, Saplēsa to, ka nošvirkstēja vien, un driskās nometa zemē. Austrumu augstmanis sagrīļojās, lielkņazs pakampa no viņa rokām valdnieka basmu, atrāva vaļā

šķirstiņu, izkratīja vasku zemē un sabradāja to ar sava purpura zābaka papēdi.

— Valdnieka vasali! — sūtnis spiedza. — Ko tu dari? Vai nāves esi sagribējies? Ordas lielais^hans ...

Bet nu jau bargi dārdēja Maskavas brīvā balss:

— Sirmgalvi! Dodies pie sava kunga, pasaki, lai viņš, negodnieks, met laukā no galvas savas muļķīgās iedomas! Ne meslus, ne nodevas Maskava nemaksās... Mani, lielkņazu, tavs hans neredzēs. Krievzeme nav mazāka par viņa Ordu, bet lielāka. Un, ja viņš grib mums draudēt, tad lai zina, ka mēs ar prieku uzsāksim lielu karu un, paļaudamies uz dievu, aizstāvēsim gan savu zemi, gan reizē ar to visus kristīgos. Uz Ordu tu, vecais, dosies viens, es saku — viens pats, bet pārējos nelaist prom! Grābt visus ciet!

Pilsētnieki metās uz priekšu, pazibēja un iešķindējās zobeni, sacēlās kņada, atskanēja vaidi, sēcieni, kliedzieni, zālē savijās blīvs ķermeņu kamols — un drīz viss bija galā: sūtņi apkauti. Tatāru sētu Ordinkā, maskaviešiem gavilējot, nopostīja atauļojusī lielkņaza karaspēka nodaļa. Nodedzināja ... Saule, pavasaris, pūļa kliedzieni, ugunsgrēka dūmi un liesmas, zvanu skaņas — viss saplūda lielā, varenā dunoņā ...

Bet lielkņaza mājā viņa uzticības vīriem prieka vietā sāka uzmākties izmisums. Viņi nespēja ticēt savām acīm! Viņi baidījās no jaunā. Baidījās arī no vecā. Bruka kopā mūžsenie paradumi, kas bija izveidojušies stepes kundzības gadsimtos.,. Nu vairs nebija jājauc nost mājas simt deviņas asis ap Kremli, bet gan jāattīra Dižā Pļava un Klajā Vecaine ap Krievzemi, jāatbrīvo stepe un jādodas tālāk pa Volgu un pāri Volgai uz austrumiem, uz dienvidiem, jāizsvilina senie drūmās verdzības perēkļi un tālu jāpaplašina Krievzemes robežas.

Pie sārtajām vakara debesīm iepretī rieta atblāzmai uzlēca jauns šaurs mēness, un zem tā iedegās spoža zvaigzne, bet lejā uz Maskavas upes ledus, samelnējušām asinīm klāti, kaudzē sagūla līķi — nogalinātie Ordas valdnieka sūtņi, lielā hana Čingiza pēdējās nomadu impērijas pārstāvji.

Robeža bija pārkāpta, Maskava droši nostājās uz jauna, brīva ceļa. Pirmā prieka skurbums, ko tauta izjuta pēc atbrīvošanās no Stepes varas, pamazām gaisa, arvien vairāk mācās virsū rūgtās šaubu un baiju paģiras. Baumas, citas par citām satraucošākas, izcēlās gan Maskavā, gan tuvākajās pilsētās un kā viļņi vēlās pāri Maskavas zemei. Arī daba sūtīja visādas zīmes: pašā vasaras sākumā dega meži un sausie purvi, zilpelēkajos dūmos saule spīdēja asinssarkana kā pastarajā dienā, aiz dūmiem zivis ūdenī nobeidzās, liellopu, putnu un citu kustoņu gaļa oda pēc dūmiem. Maskavā ap īsto sauli varēja saskatīt četras blakus saules. Aļeksinas pilsētā Ziemsvētku baznīcai iebruka galvenais kupols. Vasaras beigās no debesīm lija zvaigžņu lietus, zvaigznes krita cita pēc citas, dzirkstis kaisīdamas. Šīs zīmes katrs izskaidroja pēc sava prāta, un skaidrojumos nemanot brieda un auga sazvērestība.

Drīz pēc Pēterdienas^17 no Novgorodas atsteidzās uzticami cilvēki, lielkņaza īstenieki — Ivans Koļeso ar saviem biedriem, un atnesa ziņu, ka Novgorodā nav mierīgi, sarosījušies atkal vecie spēki: Novgorodas dižmaņi nevarot norimt un tagad baidoties Ordas valdnieka Ah-mata dusmu. Tālab tie pasākuši sarakstīties ar poļu karali Kazimiru, aicinot viņu atkal uz savu zemi pret Maskavu. Bet karalis Kazimirs savukārt aizlaidis sutņus uz Ordu pie valdnieka Ahmata, aicinot viņu nākt pret Maskavu un soloties palīdzēt.

Kazimirs darbojās vēl arī citā virzienā: viņš raidīja sūtņus pie Romas pāvesta, paļaudamies uz pāvesta niknumu pret Maskavu un īpaši pret lielkņazi Sofiju Fomi-ņičnu, — viņa taču bija pievīlusi pāvestu un tagad palīdzēja vairot nevis Romas, bet Maskavas spēkus; tādēļ Kazimirs darīja pāvestam zināmu savu sadarbību ar valdnieku Ahmatu. Šīs ziņas pāvestu Inokentiju VIII tik ļoti iepriecināja, ka līdzekļus, kas nepieciešami karagājienam pret Maskavu, viņš karalim atļāva ņemt no Polijas un Lietuvas katoļu baznīcu kasēm. Pasākums bija izdevumu vērts: ja Maskavu sakautu, tad krievu tautai atkal varētu uzspiest Florences ūniju.

Naktīs Sofija Fomiņična guļamkambarī centās pārliecināt kņazu Ivanu:

— Joannes! Nevilcinies! Nekrāj sev ienaidniekus, rīkojies strauji... Vēl ir laiks — kamēr Kazimirs nav nonācis līdz Novgorodai. Arī Ahmats tik drīz vēl nesaposī-sies. Tikām jāpārkārto Novgorodas zeme, jāizvāc no turienes visi dižmaņi!

— Vai tad Novgorodas zemi atstāsim tukšu, turieniešus izvākdami? — Ivans Vasiļjevičs noprasīja un, apskāvis sievas apajīgos plecus, vērīgi ielūkojās viņai acīs.

— Vai varbūt tās zemes pametīsim?

Viņi sēdēja uz plata, ar paklāju pārsegta sola blakus gultai. Aiz loga pletās Maskavas nakts — spožs augusta mēness pār snaudošo galvaspilsētu ritināja za]u šķidrautu. Mēness gaismā kā mežģīņu raksts iezīmējās bērzu, liepu, pīlādžu un egļu zari, starp tiem spīguļoja krusti, uguntiņas. No Kremļa sienas atskanēja sargkareivju saucieni, ielās naktssargu klabekļu troksnis. Vaukšķēja un tad pēkšņi apklusa suņi. Mēness gaisma uz grīdas klāja it kā zilu paklāju, un lielkņazes basā kāja izskatījās kā no vaska.

— Tās zemes nepaliks tukšas, — Sofija atbildēja.

— Paņem Novgorodas zemes sev, ieskaiti valdnieka īpašumā un nometini tajās uzticamus cilvēkus no karaspēka ... Lai viņi tur valda, kalpo tev un pārtiek paši... un stiprina Maskavu. Bet tos, ko no Novgorodas izvedīsi, nometini citos novados, Lej zemē vai Rjazaņā, lai viņi tur, lielkņazam kalpodami, apsargā robežas. Viņiem tiks gods, tev labums ... Tikai dari to slepus un drīz!

Oktobrī, jau pēc Dimitrija dienas^18, Maskavā paklīda valodas, ka lielkņazs Ivans pošot karaspēku. Un patiesi — vēl pirms sala iestāšanās reiz dziļā naktī, īsi pirms rītausmas, lielkņazs ar nelielu karaspēku, tikai tūkstoš vīru, izjāja no Maskavas. Ivans Vasiļjevičs virzījās pa diviem ceļiem — uz Toržoku un uz Bežeckijverhu, bet tur jau iepriekš bija visapkārt nolikti posteņi, lai tie nevienu nelaistu tālāk, tā nepieļaujot pirms laika izplatīties baumām. Pa ceļam Ivans Vasiļjevičs nosūtīja uzticamus cilvēkus pie saviem brāļiem — pie Andreja Vecākā uz Ug-ļiču un pie Borisa uz Rževu, aicināja tos sev palīgā. Taču neviens no brāļiem neieradās.

Paši novgorodieši neko nenojauta un nepaguva ne atjēgties, kad lielkņazs jau bija Broņņicos, divdesmit piecas verstis no Novgorodas. Tur viņš apmetās uz ilgāku palikšanu — lai sagaidītu papildspēkus, jo izrādījās, ka ziņas no Novgorodas bijušas patiesas. Novgorodieši atkal

ieslēdzās pilsētas sienās un, pārkāpdami, ko bija solījušies, skūpstot krustu, Maskavas lielkņazu Novgorodā nelaida.

Lielkņazs pie Novgorodas nostāvēja divas nedeļas, plaši izplatīdams valodas, ka viņš gaidot palīgspēkus, taču patiesībā lielkņazs nogaidīja, kā pilsētā norisināsies «lielais ķīviņš» pašu novgorodiešu starpā. Decembrī maskavieši pa pirmo sudrabaino kamanu ceļu atveda pie Novgorodas un tās ārpilsētām lielgabalus un meistars Rodolfo Fjoraventi sāka pilsētu apšaudīt.

Maskavas mākonis šķīla zibeņus, dārdēja pērkoni, Novgorodā nesaskaņas auga augumā. Varenie un bagātie kala sazvērestību, bija par karali Kazimiru, kamēr sīkpilsoņi un nabadzīgie nostājās Maskavas un tās lielkņaza pusē, slepus zagās uz viņa nelielo nometni un Kristus vārdā lūdzās, lai Ivans Vasiļjevičs neliekot viņiem ciest kara un aplenkuma grūtības, lai pažēlojot viņus un ņemot Maskavas aizgādībā...

Tomēr maskavieši pārbaidītos ļaudis nelaida pie sevis.

— Atpakaļ! — aplencēji sauca. — Ejiet atpakaļ uz pilsētu! Jūsu vienīgā cerība — pats Ivans Vasiļjevičs! ... Viņš pie jums ieradīsies, viņš jūs aizsargās, paglābs un apžēlos... Tikai atveriet viņam vārtus! Atpaka-a-aļ!

Bet lielgabali dārdēja, un Rodolfo Fjoraventi no tiem vareni šāva — «šitā ir vien smalka būšan».

Ziemsvētkos Novgorodas vārti atkal plaši atvērās — un ziemas dienas saltajā gaismā tajos parādījās krusta gājiens. Atkal nāca pats Borecku ieliktenis arhibīskaps Feofīls, nāca popi ar krustiem, uzvilkuši virs kažokiem ar zeltu izšūtus garīdznieku tērpus, nāca mūki, pilsētas pārvaldnieki, agrākie un tagadējie tūkstošnieki, bajāri, bet aiz tiem plūda tauta. Novgorodā sāka dimdēt zvani, lielgabalu uguns mitējās. Pilsētnieki pienāca pie kņaza nometnes un, dziedādami baznīcas dziesmas, nokrita ceļos, nokārdami savas atsegtās, nevaldāmās, brīvdomīgās galvas.

Ivans Vasiļjevičs jāja viņiem pretī, ģērbies tumšsarkanā kažokā, apjozis līku zobenu, ar tatāru malahaju galvā. Nemierīgajiem zirgiem krācot, cits citam virsū spiezdamies, garaiņu mākonī tīti, lielkņazam nopakaļ jāja viņa tuvākie ļaudis, uzticības vīri šajā ekspedīcijā, kas bija tik ļoti turēta slepenībā, ka pat Maskavā nezināja, kurp lielkņazs devies. Apturējis zirgu, kas izslējās uz pakaļkājām, Ivans Vasiļjevičs nolēca zemē, noņēma ausaino cepuri un, pienācis pie arhibīskapa Feofīla un saņēmis svētību, noskūpstīja viņam roku. Tad lielkņazs pameta apkārt līksmu skatienu un, paglaudījis bārdu, kurā jau bija sastīgojis sirmums, saltajā klusumā skanīgi sacīja:

— Es, jūsu valdnieks, pasludinu mieru jums visiem, kas nav darījuši ļauna: nebīstieties nenieka! Ejam uz svēto Sofiju!

Reizē ar krusta gājienu iegājis Novgorodā, Maskavas lielkņazs atkal nostājās Sofijas baznīcas ikonostasa priekšā.

Taču dievkalpojumu viņš noklausījās ar skarbu seju un tūliņ pēc tam devās uz pilsētas pārvaldnieka Jefima Medvedjeva māju, kur paziņoja, ka viņš te apmetīšoties. Tajā pašā dienā saskaņā ar sarakstiem tika sagrābti piecdesmit novgorodieši un sākās barga izmeklēšana.

Un izrādījās, ka starp tiem, kas bija gatavojušies nodoties karaļa Kazimira varā, ir arī pats arhibīskaps Feo-fīls. Viņu tūliņ vienkāršās ragavās aizveda uz Maskavu un ieslodzīja Čudovas klosterī, Maskavā nogādāja arī arhibīskapa baznīcas dārglietas — zeltu, sudrabu, pērles un dārgakmeņus. Pēc tam no Novgorodas steidzīgi izveda ap tūkstoti bīstamo dižmaņu, Novgorodas bajāru un bagāto tirgoņu ģimeņu un iecēla Maskavas dienestā Lej-zemē — Ņižņijnovgorodā, Kostromā, Vladimirā, Muromā, Perejaslavļā, Jurjevecā un Lielajā Rostovā. Toreiz no Novgorodas tika izvestas arī ap septiņtūkstoš vienkāršo ļaužu ģimeņu un nometinātas citās pilsētās, visur ārpilsētā, tas nozīmē — aiz pilsētas sienām. Bet uz Novgorodas pilsētām un laukiem pārcēla Maskavas bajārus, bajāru dēlus un dažkārt pat krietnākos kalpus.

Novgorodiešu pratināšanā Ivans Vasiļjevičs uzzināja arī to, ka viņa brāļi Andrejs Vecākais un Boriss, kuri pēc viņa aicinājuma nebija ieradušies palīgā, jau sen slepeni sarakstījušies ar Novgorodas augstmaņiem. Ivanam Va-siļjevičam bija sāpīgi to dzirdēt. Taču viņš klusēja.

Maskavā Ivans Vasiļjevičs toreiz atgriezās divpadsmitajā februārī, Kijevas metropolīta Aleksija — visas Krievzemes brīnumdarītāja dienā, priekšpēdējā dienā pirms Lielā gavēņa. Savu galvaspilsētu lielkņazs atrada gaužām satrauktu.

Maskavas tauta līksmi sagaidīja uzvarētāju, tomēr tai pašā laikā visa Maskava runāja, ka abi lielkņaza brāļi —

Andrejs Vecākais no Ugļičas un Boriss no Rževas — kuru katru bridi varot sākt karu pret brāli Ivanu. Iedzīvotāji jau bariem vien bēgot no sādžām mežā, tālāk no lielajiem ceļiem, pa kuriem abu kņazu dumpīgajiem karapulkiem vajadzēja nākt uz Maskavu, un tālab daudzi esot apmiruši aiz bada un aukstuma, pirms vēl karš bija sācies. Maskavā toreiz saplūda milzums ļaužu, meklēdami patvērumu pret draudošo nelaimi aiz pilsētas sienām.

Maskavas apkaimes pilsētās ļaudis toreiz vēl labi atcerējās, ko nozīmē nolādētās kņazu ķildas.

Un beidzot pienāca pati ļaunākā vēsts: Ordas valdnieks Ahmats nākot uz Maskavu. Šo jauno ziņu Ivanam Vasiļ-jevičam atnesa divi tatāru hani, kas pārnāca lielkņaza pusē, — hans Merdoulats ar dēlu Berdoulatu un brāli hanu Aidaru.

— Šie hani atbēguši uz Maskavu tieši tādēļ, ka netic hanam Ahmatam un viņa uzvarai. Tā ir laba vēsts, nevis slikta, — Sofija Fomiņična teica vīram un pavīpsnāja: — Ūdens jau arī tek no kalna lejup, nevis pret kalnu...

Tomēr arī Ordā arvien vairāk uzvirmoja naids pret kņazu Ivanu: Lielā gavēņa piektās nedēļas trešdienā kāds no Ordas izbēdzis tatārs ar nazi nodūra hana dēlu Berdoulatu kā aunu, atriebdamies par tā nodevību pret savējiem. Maskava novaidējās vien: «Ak kungs, cik tie neganti!»

Ivans Vasiļjevičs izdeva slepkavu nogalināta tēvam hanam Merdoulatam, un tas uz pavasarīgi izčākstējušā Maskavas upes ledus pašrocīgi ar nazi nogrieza vainīgajam galvu abos krastos sanākušo cilvēku acu priekšā.

Notikumu pavediens vērpās arvien ātrāk un kļuva arvien grodāks. Tā paša pavasara astoņpadsmitajā aprīlī no Maskavas uz Krimu pie hana Mengli Gireja devās sūtņi, kurus vadīja kņazs Ivans Ivanovičs Zveņecs, resns rudbārdis ar izvelbtām acīm. Ivans Vasiļjevičs no viņa atvadījās lielkņazu istabā, un, pēdējos norādījumus dodot, bija klāt ari Sofija Fomiņična.

— Tu, Ivan Ivanovič, pasaki hanam Mengli Girejam, ka es viņam, valdniekam, zemu klanos! — Ivans Vasiļjevičs sacīja. — Nepiemirsti ari to: biežāk godini viņu par valdnieku — viņiem, tatāriem, tas gauži pa prātam! Un pasaki tu hanam tā: lielkņazs liek tev sacīt, ka viņam no tevis ir daudz zvēresta rakstu un viņš tev arī ir devis zvērestu. Un tu savos zvēresta rakstos lielkņazam rak-

stīji, ka, tiklīdz valdnieks Ahmats nāks pret viņu, lielkņazu Ivanu, tu, valdnieks Mengli Girejs, sēdīsies zirgā un dosies pret Ahmatu vai sūtīsi savus dēlus... Un tu, Ivan Ivanovič, pieprasi, lai viņš, valdnieks Mengli Girejs, man atsūta stipru jarliku, ka tā patiešām notiks.

— Lielkņaz! — iebilda kņazs Zveņecs, bārdu glaudīdams. — Tā jau ir — Mengli Girejs tādu zvērestu ir devis un jarlikus ir rakstījis. Bet, ja nu viņš nevēlēsies vēlreiz rakstīt jarliku, — ko tad lai dara?

— Patiesība jau paliek tā pati, — Ivans Vasiļjevičs atbildēja. — Patiesība ir tikai viena, kāda tā bijusi, tāda arī paliek... Bet tu tomēr neatlaidies, prasi jaunu jarliku par to pašu veco patiesību! Lai tas jaunais — otrreiz dotais jarliks iepriekšējo dara stiprāku. Un lai mēs ar hanu ietu kopā pret visiem abu ienaidniekiem ...

— Joannes! — Sofija Fomiņična pārtrauca vīru. — Apdomā! Ja tu klaji sacīsi, lai Mengli Girejs iet pret valdnieku Ahmatu, — viņš var nobīties, sak, valdnieks Ahmats taču stiprs. Bet tu, mans draugs, dod tādu padomu — ja vien Mengli Girejs gribētu, tad lai viņš neiet vis pret valdnieku Ahmatu, bet gan uzbrūk viņa tukšajai Ordai, līdzko valdnieks Ahmats būs devies uz Maskavu, — mājās viņam nekādi spēki nepaliks. Lai tad Krimas karotāji no aizmugures noposta un izlaupa Ahmata Ordu. Arī tas būtu labi!

Ivans Vasiļjevičs paskatījās uz sievu, tad uz Ivanu Ivanoviču:

— Vai dzirdēji, Ivan Ivanovič? Ko? Gudri teikts! Un pasaki vēl tā: kādu palīdzību viņš, Mengli Girejs, gribētu sniegt, tādu lai arī ieraksta savā zvēresta rakstā... visu sīki. Vai skaidrs?

Ivans Ivanovičs pacēla augšup savas prāvās rokas un klusēdams pamāja ar galvu.

— Joannes! — Sofija turpināja, grozīdama zilo gredzenu uz kreisās rokas zeltneša. — Tomēr jārunā tā, Tai arī mums nebūtu grūti... Vai valdnieks Ahmats nāks pret mums vai ne — pagaidām nav zināms. Tādēļ liec sūtnim runāt tā, lai mēs, ja rastos vajadzība, varētu apmainīties vēstīm arī ar Ahmatu. Bet, ja Mengli Girejs teiks, ka tev, Maskavas lielkņazam, ar valdnieku Ahmatu nav brīv laist vienam pie otra sūtņus, tad tev, kņaz, viņam jāatbild: kā tad es varu neraidīt sūtņus pie valdnieka Ahmata? Mana zeme ar viņa zemi tak saiet kopā vienā

laukā. Ari ar Mengli Gireju mums vajadzētu noslēgt līgumu, tikai ne tādu, lai Krimas valdnieks mūs pa smieklam varētu aptīt ap pirkstu. Ordas vietā uzsēdināt Maskavai kaklā Krimu — tik garš, tik plats.

— Abi pār vienu kārti metami! — pašūpojies ar visu augumu, teica Ivans Ivanovičs un atkal pacēla plaukstas augšup. — Valdniecei taisnība! Pilnīga taisnība!

Pēc senā paraduma pielūguši dievu Marijas aizmigšanas baznīcā, sūtņi devās ceļā, ienira pavasarīgajās stepēs, kas aizstiepās tālēs līdz pašai Krimai, līdz Melnajai jūrai, aizpeldēja smaržīgās pavasara zāles jūrā, kurā sabiruši miljoniem ziedu. Stepe vēl nevienam nepiederēja, šī plašā zeme vēl gulēja brīva, neauglīga un tukša, gaidīdama savu saimnieku.

Bet Ivanam Vasiļjevičam Maskavā atkal uzbruka jaunas rūpes — vajadzēja izbeigt ķildu ar brāļiem. Vēl pēc viņu tēva — lielkņaza Vasilija Vasiļjeviča Tumšā^19 novēlējuma visiem brāļiem bija jāklausa mātei lielkņazei Marijai Vasiļjevnai, mūķenes vārdā Marfai. «Bet mani bērni paliek viņas paklausībā!» bija rakstīts novēlējumā.

Tajā pavasarī Boriss Vasiļjevičs aizjāja uz Ugļiču pie sava brāļa — pie Andreja Vasiļjeviča Vecākā, un abi plaši un nikni pārrunāja viņiem nodarītās pārestības: abi bija karojuši pret Novgorodu, un abi pie Novgorodas bija palikuši ar gariem deguniem. Kņazs Ivans visu bija pievācis sev. Un arī tad, kad bija nomiris viņu brālis Jurijs, Ivans atkal visu viņa mantu bija paņēmis sev, šiem abiem nekā neatstādams. Un tagad Maskavas Ivans aizdevis dusmas valdniekam Ahmatam, un tas nu nāk izrēķināties uz sava Maskavas vasaļa zemi, nevis uz abu brāļu īpašumiem. Lai nu Maskava pati tiek galā ar Ah-matu, brāļiem bēda tikai par Ugļiču un Rževu! Un abi nolēma aiziet no savām pilsētām, lai būtu tālāk no šīs jezgas, un doties kopā ar saviem bajāriem un kara draudzēm dziļāk iekšā Novgorodas zemē, tuvāk Livonijas robežai.

Tā viņi arī izdarīja. Kņazi Andrejs un Boriss atstaja Rževu un Ugļiču, apmetās Veļikije Lūkos un no turienes nosūtīja savus bajārus pie Polijas karaļa, lai tas izšķir viņu strīdu ar brāli Ivanu. Kazimirs sūtņus pieņēma laipni, kņazu sievām iztikas tiesai uzdāvināja Vitebskas pilsētu — apstākļi kļuva nopietni. Lielkņazs Ivans nosūtīja brāļiem pakaļ Rostovas arhibīskapu Vasijanu, miesās vārgu, taču garā stipru un drošprātīgu sirmgalvi, kas stāv un krīt par Krievzemi: brāļus vajadzēja pārliecināt.

Klusajā nedēļā bīskaps Vasijans no savas misijas atgriezās Maskavā bez kādiem panākumiem: abi brāļi bija naida pilni uz savu vecāko brāli un par galveno ienaida vaininieci uzskatīja Sofiju Fomiņičnu. Viņa ar saviem padomiem mudinājusi vīru uz lepniem darbiem, kas pēc tam dārgi maksāja visai krievu zemei. Taču pats galvenais naida cēlonis bija tas, ka Ivans Vasiļjevičs pēc nāves par lielkņazu gribēja atstāt savu dēlu no pirmās laulības Ivanu Ivanoviču, neievērojot sava brāļa Andreja Vecākā mantošanas tiesības.

Bīskaps, zem sirmajām, spurainajām uzacīm zibinādams vērīgās acis, pūzdams un vaidēdams ziņoja par šīm bēdīgajām sarunām. Ivans Vasiļjevičs garīdznieka runā klausījās klusēdams. «Atkal vecu vecais stāsts! Atkal jau tēvocis ar brāļadēlu troņa dēļ sagājuši lielajā!»

— Dēlu Ivanu es ieceļu par lielkņazu pēc sava tēva pavēles! — kņazs Ivans beidzot izvairīgi noteica. — Bet, kas attiecas uz to, ka es esot netaisni sadalījis mantu, tad jāatceras, ka tēvs mums vēlēja klausīt mātei... Kā viņa teiks, tā arī lai notiek! Kaut gan viņa tagad ir mūķene, taču vara visās lietās paliek viņas rokās... Bet vai tu, bīskap, brāļiem teici, ka es viņus apžēloju, atdodu viņiem Kalugas un Aleksinas pilsētas?

— Sacīju! — arhibīskaps atbildēja un iesmējās sīkus smiekliņus: — Hi-hi-hi! ... Kā tad nu nesacīšu! ... Tikai brāļi teic, ka tu esot varen gudrs, jo Aleksina un Kaluga atrodoties ceļā no tatāriem uz Maskavu, un, ja nu viņi tās pilsētas pieņemtu, tad viņiem vajadzētu tevi aizsargāt pret tatāriem. Lielkņazs grib visu darīt pārlieku gudri, viņi teic, — un kurš viņam to samāca?

Ivans Vasiļjevičs klausās un acu priekšā skaidri redz Sofijas stingro, nepiekāpīgo seju. Ai, ķildas ir un būs! Sofijai taču auga dēls Vasjeņka Ivanovičs, tekā jau pa lielkņazu kambariem ar savām resnajām, stiprajām kāje-lēm. No grieķu caru dzimtas bija šis Vasilijs — «Basi-levs», tulkojumā tas nozīmē — valdnieks ...

— Kā tad īsti būs — par valdnieku tu celsi nevis Vasju, bet Ivanu Ivanoviču, ko laidusi pasaulē kņaziene

Marija no Tveras dumpinieku dzimtas? — Sofija Fomi-ņična jau bija vīram reiz iejautājusies.

Vasjeņka pagaidām bija mazs mākonītis, bet solīja lielu vētru ... Troņa pakājē ritošā cīņa par varu bizan-tiešiem bija ierasta parādība, tie lieliski pārzināja visus šīs cīņas viltīgos paņēmienus un paradumus un sadursmē nevienu netaupīja. Vecākajam dēlam Ivanam vēl varēja draudēt arī kādas slepenas briesmas: ne velti uz Maskavu jau brauca Sofijas ataicinātais brālis, Konstantino-poles tiešais troņmantnieks valdnieka dēls Andrejs.

Vēsts par to, ka Maskavā brāļu starpā valda nesaskaņas, aizsteidzās arī uz Klajo Vecaini pie valdnieka Ah-mata, un viņš par tām gauži nopriecājās: atkal gāja vaļā sensenās nesaskaņas, un, kas zina, tatāriem varēja atgriezties labie laiki, kas zina, varēja izcelties brāļu karš...

Un valdnieks Ahmats tālumā steidza celt kājās savus bunčukus, atkal lika doties ceļā sūtņiem — mudināja Kazimiru iet pret Maskavu un jau norādīja vietu, kur vajadzēja sastapties dzelzs bruņās kaltajiem poļu pulkiem un aitādās ģērbtajam un voiloka bruņu sargātajam tatāru karaspēkam.

Beidzot no tāliem sargposteņiem, no tālām robežām, kuru tuvumā stepē dzīvoja brīvie kazaki, no viņu robežpunktiem un nocietinājumiem Klajās Vecaines sargtorņos aiz Rjazaņas uzliesmoja signālugunis, augstu gaisā uzvijās melni dūmi. Ordas valdnieks Ahmats no Volgas stepju dzijumiem nāca pret Maskavu, pret savu vasaļ-zemi.

Kādā maija dienā Ivans Vasiļjevičs savā mājā sapulcināja padomi. Tur sēdēja visa lielkņaza dzimta un tai tuvākie cilvēki. Viņu vidū arī melnīgsnējais, augumā nelielais un pār mēru platplecainais kņazs Mihailo Andre-jevičs Vereiskis, lielkņaza tēvocis, kluss un miermīlīgs cilvēks. Lielāko daļu savas dalienas viņš jau sen bija atdevis Maskavai un savu likteni saistījis ar brāļadēlu.

Tur sēdēja arī mūķene Marfa, ietinusies melnā plīvurā, kas ieskāva tuklos vaigus. Tāpat metropolīts Gerontijs ar bīskapiem un arhimandrītiem un arī lielkņaza dēls, troņmantnieks — slaikais, daiļais jauneklis Ivans Ivanovičs, saukts Mazais.

Logos raudzījās balti, smaržīgu lapiņu plīvurā tīti bērziņi, paspārnēs dūdoja baloži, laiku pa laikam uzviļņo-

damas, atplūda zvanu skaņas. Saules stari, krizdami tieši uz rotas lietām, ieročiem un jostām, iededza tajos krāsainas dzirkstis un zaigoja tieši Odigitrijas tumšajā sejā.

— Krievu ļaudis! — Ivans Vasiļjevičs teica. — Tuvojas barga stunda. Mums būs jāaizstāv mūsu valsts — Maskava — pret Ordas valdnieku ... Tad nu celsimies, kā esam cēlušies senāk, celsimies, kā to darījuši dižie un slavenie aizstāvji: kā Aleksandrs Ņevskis pret vācu bruņiniekiem un Dmitrijs Ivaničs, mūsu vecvectēvs, pret valdnieku Mamaju. Un lai dievs, uzklausīdams mūsu labdaru metropolītu Pētera un Aleksi ja lūgšanas, palīdz mums cīņā par taisnīgo mērķi, par mūsu zemi, kura mums jākopj un kurā jādzīvo mūsu bērniem un bērnu bērniem kā šodien, tā arvien un mūžīgi mūžam!

Karaspēks jāsapulcina naski... Priekšpulkus uz robežām vedīs mūsu dēls Ivans Ivanovičs Mazais un mūsu brālis Andrejs Vasiļjevičs, jaunākais. Vēlāk ieradīšos es pats ar karaspēku. Mūsu tēvocis kņazs Mihailo Andreje-vičs Vereiskis ar bajāru Ivanu Jurjeviču paliks pārvaldīt Maskavu. Mūsu dzīvesbiedrei Sofijai Fomiņičnai ar bērniem jābrauc uz Dmitrovu un no turienes uz Belo-ozeru, viņai līdzi jāsūta arī lielkņaza valsts kase, lai tā atrastos drošībā. Un lielkņazi jāpavada okoļņičijam bajāram Andrejam Mihailovičam Pļeščejevam.

Jūs visi jau būsiet dzirdējuši, ka valdnieks Ahmats dodas uz Donas upi. Zveņigorodas vojevoda, kņaz Vasi-lij Stepanovič Nozdrevatij! Tev kopā ar Kazaņas hana dēlu Nordoulatu jābrauc laivās lejup pa Volgu Ahmata Ordas pilsētu postīt un dedzināt, un, cik vien iespējams, izkaut ļaudis ,.. Bajār Timotej Prokopjevič Skrjaba! Ar skubu auļo uz Krimu pie mūsu brāļa — valdnieka Mengli Gireja, lūdz, lai viņš rīkojas tā, kā solījies savos zvēresta jarlikos... Lai viņš, valdnieks Mengli Girejs, dodas uz Podoliju pie Kijevas, tā ka karalis Kazimirs un valdnieks Ahmats nevarētu iznākt uz robežām!

Bet Maskava ātri pildījās ar ļaudīm: katrs glāba savu dzīvību un mantu. Cilvēki bēga prom no dienvidiem, no sensenā tatāru ceļa, uz kuru virzījās Maskavas pulki un pa kuru tagad vajadzēja nākt arī valdniekam Ahmatam. Kostromieši, jaroslavieši un ņižegorodieši jau bija iznākuši uz Rjazaņas ceļa un stāvēja kā mūris. Turp devās arī mūsu Kasimovas tatāri un tatāri no Rjazaņas Novgo-rodas. Par aizsardzības robežu tur noderēja Okas upe,

strauja savā dziļajā gultnē, egļu, bērzu un apšu mežu un puduru ieskauta. Dega sādžas — zemnieki tās aizdedzināja, dodamies uz aizsargātām vietām, dega arī muižnieku mājas. Muižnieku, zemnieku un pilsētnieku pūļi ar visu iedzīvi un lopiem gan kājām, gan braukšus steidzās uz Maskavu, meklēdami patvērumu un glābiņu aiz tās sienām...

Tatāru priekšpulku jātnieki_ savos straujajos zirgos jau siroja pašā Maskavas pievārtē, uzklupdami ceļiem, ar zobeniem kapādami, ar arkāniem ķerdami un aizvezdami gūstā vīriešus un sievietes, meičas un bērnus, bet spēcīgos vīrus apkaudami. Jau bija parādījušies jasiru^20 pūļi, kas vilkās pa stepi, likteni lādēdami un skaļi atvadīdamies no dzimtajām vietām. Maskavieši arvien vairāk iesvilās dusmās pret lielkņazu Ivanu.

— Tas viss ir viņa roku darbs! Viņš tak apkāva Ordas valdnieka sūtņus... Kādas mokas cilvēkiem uzkrāvis! — dzertuvēs, baznīcu pagalmos, tirgos un laukumos gremzās maskavieši... — Negribēja dot meslus... Bet pats gan no mums nodevas ievāca. Ievāca pa vecam, bet ar Ordu norēķinājās pa jaunam. Un aizdeva tatāriem dusmas. Ek! Bajāri plēšas, kalpiem galvas ripo!...

— Ļaudīm muti nevar aizbāzt!

— Kas tad viņai! — par Sofiju Fomiņičnu sprieda maskavieši, kuriem bija nonācis ausīs viens otrs vārds, ko viņa teikusi lielkņazu istabā. — Viņai par mūsu nelaimēm maza bēda — viņa tak romiete! ... Bēgļu cariene... Atkūlusies no Romas mums par postu. Kņazs nelika vērā senos paradumus — un nu zeme ir ķezā. Bet kā mēs senāk dzīvojām — dieviņ augstais! Par to nu būs klāt galīgs posts. Vai nu nezināms — tā zeme, kas vecas parašas negodā, ilgi nepastāv. Atkūlās te tāda lielkņaze uz mūsu nelaimi!

Pienāca arī labas ziņas. Kņazs Nozdrevatijs ar tatāru hana dēlu bija veiksmīgi iebrukuši Ordā un, nekādas aizsardzības tur neatrazdami, to sekmīgi dedzināja, postīja un izlaupīja. Visa Ordas valdnieka zeme brīkšķēja no laivās atbraukušo tatāru un krievu sirotāju triecieniem... Caur Perekopu no Krimas bija iznākuši valdnieka Mengli Gireja pulki, tie devās uz ziemeļiem, uz Kijevu, apdraudēdami Podoļščinu.

Mirdzoši krāšņas ir maija dienas šajos Krievzemes novados. Zajās pļavās tumši vītoli spoguļojas dzidrās upītēs, kas plūst lēzenās gultnēs. Ieplakas, nogāzes, pauguri, aparti lauki. Gravās beidz ziedēt ievas, no turienes uz-vēda drēgnums, maijpulksteņu smarža, dzird čalojam strautus. Klāt arī Semiks, līksmie pavasara svētki pēc Vasarsvētku dienas: nu tik būtu īstā reize spēlēm un rotaļām, nu būtu maigi un žēlabaini jāpūš stabules un jādejo, vainagi jāpin! Bet kas nu par dejošanu: dieva griba ir tāda — tatāri mācas virsū.

Un tiem pretī uz dienvidiem dodas zemes arāju karapulki, aizslīd, ieročus šķindinādami, pa lauku ceļiem starp neapsētiem tīrumiem, gar nodegušām, pamestām sādžām, kā siseņu bars švīkstēdamas izklaidus pret zemi sitas vīzes un samin puķes gar ceļa malām. Pulki aiziet tumšos mežos, zem zaru velvēm, zem tumšo egļu ķetnām, un egļu smailās galotnes izrobo visu pamali, soļo tur karapulki trūdu birgā, miglā, starp nolūzušiem kokiem un kritalām, pa zaļām sūnām un papardēm, un reizēm starp kokiem, kas stāv kā sastinguši kareivji, dobji atbalsojas gari stieptas dziesmas skaņas. Un, karapulku soļu troksni saklausīdami, meža zvēri pabēg tālāk prom, aizlaižas arī putni, vienīgi melnie kraukļi pavada karotājus: tie zina — drīz būs laupījums. Vakaros aiz kokiem deg sārta blāzma, pie gaišajām debesīm, saulei rietot, uzlec mēness, upīšu krastos deg apmetņu ugunskuri, dūmi atbaida odus un knišļus. Visur karavīri ar ķiverēm vai biezām cepurēm galvā, dzelzs bruņās vai vatētos svārkos ar stāvām apkaklēm, ar ieročiem, kādus nu dievs vai rūpīgs muižnieks devis, — no arābu Damaskas zobena līdz cirvim parocīgā kātā vai mednieka šķēpam bērza tureklī... Karavīru ēnas, starp stumbriem drebēdamas, aizklīst meža biezoknī un arī tur kustas kā gaisīgas armijas, un, jo spožāk deg ugunskuri, uz kuriem karavīri vāra savu virumu, jo melnākas kļūst ēnas... Apkārt viss sarkanas gaismas apspīdēts, skan balsis, tām atsaucas neskaitāmas atbalsis, klaudz cirvji — tur gāž sausos kokus, sprauslā zirgi, mauj lopi, ko dzen līdzi gaļai, vienmuļu meldiju velk padevīgie tatāri, šad tad noskan dārdoši smiekli vojevodas teltī, kur gar atvērto aizkaru redz sarkano lampadas liesmiņu.

So vareno spēku savākusi kopā Maskavas zeme... Bet pie gaišajām debesīm nespodro zvaigžņu vidū zaigo jauks mēnestiņš, vientuļš bērziņš slien savu sprogaino galotni

vai pašās debesīs, no tumša alksnāja neliela purviņa malā savus baltos palagus pleš viegla migla, skan lakstīgalas pogošana un treļļi.

Raupjš un melns kā zeme ir tautas spēks, taču arī auglīgs un varens. Un, kaut arī šurp no tālās stepes ievākt pašu neaudzētu ražu nāk voilokā un aitādās ģērbti jātnieki, valdnieka Ahmata karapulki, taču šī medainā, svaigā Viduskrievijas nakts ir tik spirgta, viegla un jauna un debesis tik rāmas, ka liekas solām visiem linaudeklā un aitādās pieticīgi ģērbtajiem krievu vīriem, ka viņi spēs visu pārvarēt un zemes virsū iedegt tikpat krāšņu dzīvi kā tas jaukums, kas pašlaik sijājas no spožajām debesīm un smaržīgajiem kokiem.

Sapulcinātais karaspēks no Maskavas virzījās uz dienvidiem, bet uz ziemeļiem auļoja jātnieki ar vēstulēm, lai saceltu kājās krievu spēkus arvien tālāk un tālāk — mežos, aiz ezeriem, pilsētās, sādžās, miestos, auļoja uz Salto jūru un Austrumos — uz pašu Akmens jostu, uz Urāliem un Sibīriju.

Septītā nodaļa NESAGRAUJAMA AIZSARDZĪBA

Kolomna ir veca koka sienu apjozta pilsēta, kas daudz ko pieredzējusi savā mūžā, Rjazaņas aizmugurē tā no stepes puses stipri sargā pieejas Maskavai... Kolomnu lokā ieskauj četrpadsmit no resniem baļķiem būvēti vai-rākstāvu torņi ar piebūvēm un mazāki — balstu torņi, pret kuriem atbalstās sienu posmi. Lūkas sienās izcirstas vairākās rindās — lai būtu iespējams šaut, gan stāvot kājās, gan tupot uz ceļgala. y

Stipra stāv sardzē Kolomnas pilsēta, gaida ienaidnieku. Kolomnas sienu un torņu priekšā stiepjas bezgalīgi grāvji vienas vai divu asu dziļumā. Dziļi un stāvi tie vijas apkārt visai pilsētai, dodot aplenktajam garnizonam iespēju slepus izdarīt visas kaujā nepieciešamās pārvietošanās. Daļa grāvju pieplūdināta ar ūdeni, citos sadzītas asas dzelzis vai sagāzti dzelzs durstekļi — «ķiploki».

Pa šiem grāvjiem bija iespējams no cietokšņa sienu apakšas izskriet pie baļķu ejām, pie Kolomnas sienu atzarojumiem, ko veidoja milzīgi divi rindās svērteniski sa-

guldīti ozola baļķi, kas bija pārsegti ar trešo tādu pašu baļķu kārtu, tā ka radās gari aizsegti gaiteņi, kas vijās uz visām pusēm. Stepes virzienā šādas ejas veda četru verstu attālumā no Kolomnas, līdz pat Karauļnijas pilsētiņai, kas atradās Okas krastā pie Rjazaņas ceļa. Ejas stiepās visapkārt Kolomnai kā astoņkāja taustekļi, bet tur, tālumā, meža biezokņos tie izbeidzās pie aizšķērsojumiem un aizsprostiem — līdz trīsdesmit asis platiem, ar galotnēm pret ienaidnieku nolaistu koku vaļņiem...

Pār Kolomnu krēsloja vakars, kad pie tās piejāja kņazs un vojevoda Andrejs Vasiļjevičs Jaunākais. Pret mākoņainajām debesīm melnēja visi Kolomnas torņi, pašā augstākajā no tiem virs iebraucamajiem vārtiem karājās aizdegts vizlas lukturis. Krēsla jau spoguļojās Maskavas un Kolomenkas upēs un sabiezēja mežos, kad nodaļa slaidos rikšos jāja pāri kanālu un grāvju rībošajiem tiltiem.

— Ir gan stipra pilsētiņa! — sajūsmināts izsaucās Andrejs Vasiļjevičs Jaunākais, skaists jauns cilvēks, kurš jāja uz dzeltenbrūna tatāru zirdziņa. — Aizsardzība būs stipra, ja valdnieks Ahmats māksies mums virsū ...

— Nelaidīsim! — dedzīgi izsaucās no aizmugures pie-auļojušais kņazs Ivans Ivanovičs Mazais, kuru Maskavā jau paklusām godināja par carēviču. — Sasitīsim! Vai redzēji, tēvoc, kādi mums vareni spēki!

Andrejs Vasiļjevičs pakratīja galvu. Viņš bija tikpat apvaldīts, tikpat piesardzīgs kā vecākais brālis Ivans Va-siļjevičs. Kopā ar viņiem, protams, nāca prāvi spēki, taču viņiem pretī varēja stāties vēl lielāki spēki... Un galvenais — pretim nāca vecs spēks, kam visi jau izsenis raduši pakļauties. Tatāri virzījās uz priekšu lēni, laikam gan gaidīdami palīdzību no Polijas karaļa, bet tas nozīmēja, ka cīņa būs ļoti sīva ... Kņazā Andrejā bažas modināja arī pārējo brāļu — Andreja Vecākā un Borisa atraušanās ...

— Ko nu par spēkiem! Spēks ir laba lieta, bet vajag arī prāta! — kņazs Andrejs atsaucās, zirga soļu ritmā vienmērīgi paceldamies un nolaizdamies tatāru seglos ar augstu loku. — Spēks ir akls, saprāts redzīgs, prāts vada spēku. Mums, Vaņa, jāpaliek te un jāgaida pavēles... Tavs tēvs zina, kas darāms!

Kņazs Andrejs dusmojās par brāļadēla straujumu; lēnīgs, ģimenes pastarītis un visu mīlulis — viņš agri bija

ei

kļuvis par bāreni un iemīlējis savu vecāko brāli Ivanu Vasiļjeviču, brālim viņš ticēja tikpat kā tēvam un vienmēr pakļāvās vecākā brāļa gribai. Kaut arī visu kņazs Andrejs neizprata, tomēr nojauta, pie kāda varena pasākuma ķēries Ivans Vasiļjevičs. No Maskavas puses uz šīm tālajām stepēm taču jau sen stiepās lielkņaza slepenās politikas neredzamās, izgudrēm būvētās ejas, kas sevi jau bija tik spīdoši attaisnojušas Ziemeļu Novgo-rodā...

Kņazs seglos pagriezās atpakaļ un redzēja, kā hana dēla Dāņij ara cepure pazib starp itāliešu beretēm grieķu pūlītī. Hana dēls Dāņij ars, virzīdamies no kreisās puses, no Kasimovas, jau vakar bija pievienojies viņu vienībai. Iznāca tā, ka, aizstāvot Maskavu, kreisajā spārnā pret Ordas valdnieku Ahmatu stāvēja tāds pats tatāru karaspēks.

«Lieliski!» Andrejs Vasiļjevičs nosprieda. «Lai tatāri kaujas pret tatāriem! Tā tam arī jābūt! Arī mums pienācis laiks iemācīties ar gudru viltību sakaut ienaidnieku, nevis kā nelgām stāties tam pretī ar kailu spēku vien. Straujums nāk tikai par ļaunu!»

Pret sarkanajām saulrieta debesīm desmit asis platais Kolomnas vārtu tornis kā melna svece slējās pār aiz-sargtiltu, kas bija nolaists lejup no vārtu apakšas, Pestītāja svētbildes priekšā dega lampiņa. Virs vārtiem mēmi karājās trauksmes zvans. Visur — no tilta, no sienām, no torņiem — raudzījās kareivji, klusēdami tie ar šķēpiem, āvām un lokiem rokā stāvēja aiz dzeguļiem. Tepat rosījās arī Rodolfo Fjoraventi vīri, uzstādīdami lielgabalu uz sienas pie dienvidpuses torņa... Cietokšņa laukumā dega ugunskuri — un to atspīdums šaudījās pa Augšāmcelšanās baznīcas koka sienām. Atstājuši savu nodaļu pagaidām aiz vārtiem, abi kņazi ar nedaudz jātniekiem tagad straujos rikšos jāja pa pilsētu, gar iežogotiem pagalmiem, gar tirgotavām, kur uguns gaismā līdz vēlai naktij karavīriem pārdeva ēdamo, gar zemē izraktu pulvera pagrabu, taisni uz Prikaza māju, kur jau vajadzēja būt ziņām par ienaidnieku. Prikaza mājā dega tauku sveces un skali, tā bija pilnum pilna dažādu ļaužu, un, kad kņazs Andrejs Vasiļjevičs, visu uzzinājis, iznāca uz lieveņa, gar melno torni izlīda sarkans mēness un varēja dzirdēt, kā rasainajās pļavās griež griezes.

Pēc visiem kara rēķiniem iznāca tā, ka valdniekam Ah-matam jau sen vajadzēja būt pie Kolomnas, tomēr jūnijs

jau bija pusē, bet no Ordas nebija ne vēsts. Kņazi un karaspēks pagaidām stāvēja dīkā, gaidīdami, kas notiks; zemnieki nīka, pašā karstākajā darba laikā atrauti no saviem tīrumiem... Karapulki nāca un nāca klāt, aizsardzības spēki izvietojās gar Okas upi, kuras zilā straume dienvidos sargā pieejas Maskavai. Lielkņaza pagaidām nebija, viņš palika Maskavā, uz visām pusēm lietišķi raidīja sūtņus, sarakstījās ar Sofiju Fomiņičnu, kas nocietinātajā Kirillobelozerskas klosteri kopā ar bērniem gaidīja, kā risināsies notikumi.

Sī šķietamā bezdarbība uz Maskavas iedzīvotājiem atstāja savu iespaidu. Līdz šim valdnieka Ahmata uzbrukums Visiem likās tik tuvs, ka izraisīja nāves bailes, bet, tā kā tas nesākās, tad tagad, tieši pretēji, modās nesavaldība un lētticība ...

— Ek, redzams, ka tas Ordas valdnieciņš pats baidās nākt virsū! — tērgāja lētticīgi ļautiņi un kļuva varen drosmīgi, paši savos vārdos klausīdamies.

Tomēr šādi mundruma un drosmes uzplūdi palaikam izgaisa tikpat ātri, kā uznākuši, un cilvēki atkal zaudēja dūšu. It īpaši viņus uztrauca tas, ka lielkņazs, lūk, savu sievu nogādājis drošā vietā un arī pats uzturas Maskavā. Pie karaspēka vis nedodas.

Lielkņaza karaspēks tagad bija ap Maskavu izveidojis garu aizsardzības līniju, kas stiepās no Kasimovas kreisajā spārnā un tālāk pa Oku caur Kaširu uz rietumiem ...

Beidzot tika saņemtas drošas zftņas, ka valdnieks Ah-mats izkustējies no Donas un ar sešiem dēliem, kibitkām, ganāmpulkiem, zirgu bariem un savu milzīgo karaspēku nākot uz Maskavu. Un Ivans Vasiļjevičs drīz pēc Iļjas dienas^21 beidzot atstāja Maskavu un devās uz Kolomnu.

Augām dienām nežēlīgi dedzināja saule, uznāca īsi pērkona negaisi ar lietus gāzēm, no visām pusēm, līdzīgi vēdekļiem, atplaiksnījās un kvēloja rūsa, mirkšķinādama kā asiņu pielijušas acis.

Lielkņazu Ivanu pelēkais zirgs līganā aidinieka gaitā nesa turp, kur vajadzēja izšķirties viņa zemes liktenim, virs lielkņaza kara draudzes virmoja putekļu mākonis, ne soli neatkāpdamies: putekļi klāja bruņas, bruņu kreklus, sarkanos un zilos apmetņus, bārdas un sejas putekļos kļuva pelēkas, lūpas tveicē apkalta melnas, acis spīdēja.

Sutīgajās zirga skrējiena šūpās un karstās dienas atblāz-raojumā modās atmiņas par Sofiju.

«Kā viņai ar bērneļiem tur klājas? Kā Vasjeņkam? Vai viņiem ir labi? Ak, kā tagad noderētu Sofijas padoms, skaidrs un noteikts... Ko valdnieks Ahmats īsti grib? Kauju uzsākt, liekas, viņš baidās: kas zina, kāds būs iznākums? Tiesa gan, vecvectēvs Dimitrijs sakāva Mamaju, bet pēc tam hans Tohtamišs ieradās, apkaunoja Maskavu, un mēs vēl šobaltdien skaitām meslus, kaut arī tos nemaksājam ... Arī lietuviešu kņazs Vitauts gribēja vienā rāvienā tikt ar tatāriem galā, bet hans Temirs viņu pie Vorslas upes nežēlīgi sakāva... Labāk jārīkojas piesardzīgi! Kauja jāsāk vienīgi tad, ja nebūs citas iespējas.

Cilvēks ir mirstīgs, bet tauta grib dzīvot un elpot mūžīgi. Vai gan te drīkst bez apdoma mesties tik uz priekšu? Nē, ar karošanu nekas nebūs panākams! Varbūt izdodas novilcināt laiku līdz ziemai, arī tas nebūtu peļami: mēs tak esam mājās, bet valdniekam Ahmatam jāklīst pa stepi...»

Ordas valdnieks nāca gan uz Maskavu, tomēr nenāca taisni, bet turējās vairāk pa kreisi, lai varētu apvienoties ar Polijas karali Kazimiru. Doties taisnā ceļā no Vecaines uz Maskavu — tā arī viņam nebija nekāda medusmaize. Okas upe veidoja stipru robežu, un uz šīs robežas slējās stipri cietokšņi: Rjazaņa, Kolomna, Kašira, Serpuhova, Aleksina, Tarusa, Kaluga... Simtiem verstu garumā aizstiepās šo cietokšņu josla, slējās to sienas, vijās grāvji, ejas, kurās saplūda desmitiem tūkstošu maskaviešu karotāju ... Simtiem verstu garumā stiepās jātnieku vienībām nepārvarami nocirstu koku vaļņi. Tālāk, aizstiepdamies pār pakalniem un ielejām, tumsa biezi meži, un, jo tuvāk Maskavai, jo grūtāk un grūtāk klātos tatāriem. Stepē izsūtītās maskaviešu priekšējās izlūknodaļas ziņoja, ka valdnieks Ahmats vairs nevirzās uz Kolomnu, bet no Donas dodas uz Mcensku, Odojevu, Ļubotinu, Dmitrov-sku, iziedams pie Ugras upes, kas no rietumiem ietek Okā.

Un Ivanam Vasiļjevičam vajadzēja visu Kolomnas aizsardzību pamazām pārkārtot un pārvietot pulkus vairāk uz rietumiem, sūtot turp vienības no aizmugures, no Maskavas un izvietojot tās tagad gar Ugras upi. Lielkņazs lika turp nosūtīt amatnieku darba vienības — lai celtu jaunus cietokšņus, būvētu ejas un raktu grāvjus... Pašā

karstākajā darba laikā no lauku darbiem atrautie ļaudis par to gauži uztraucās un sāka spriest, ka izredzes laikam gan gaužām bēdīgas, ja jau mācoties virsū tādi tatāru spēki, ka ar vecajiem nocietinājumiem vien nepietiek... Un atkal pār visu Maskavas zemi aizvēlās baiļu, izmisuma un mazdūšības viļņi.

— Paskat vien, sapulcināts tāds milzīgs karaspēks, bet stāv velti! Ja tik lielkņazs gribētu, tiktu ar tatāriem galā vienā rāvienā... Bet viņš tiem neuzbrūk — tātad nejaudā. Lielkņazam bail, tur tas āķis! — tautā sāka spriedelēt.

Bet, tiklīdz Ivans Vasiļjevičs sāka mainīt spēku izvietojumu frontē, maskaviešus pārņēma pilnīga panika: lielkņazs atvelk karaspēku!

Un, kad karstajās augusta dienās Ivans Vasiļjevičs atauļoja uz Maskavu, lai apspriestos ar saviem tuvākajiem padomdevējiem un māti, lai apdomīgi sagatavotu aizsardzībai arī pašu Maskavu, — galvaspilsētu sagrāba pilnīgs izmisums.

Pilsētu pāršalca baumas: lielkņazs aizbēdzis no tatāriem, nu viss pagalam! ...

— Redz, cik tālu esam tikuši! — atkal klaigāja satracinātie cilvēki. — Kņazs neaizstāv tēvzemi... Viņa brāļi jau sen aizbēguši uz Poliju ... Sievu ar visu ģimeni aizsūtījis aiz trejdeviņiem kalniem. Nevis Maskavas kņazs, bet zaķpastala! Tas viņš ir! Zaķpastala-a!

Ieradies Maskavā, Ivans Vasiļjevičs sapulcināja savu padomi Krasnojes sādžā — un te viņš vaigu vaigā sastapās ar īstu paniku.

— Kas mums jādzird! — bīskaps Vasijans brēca viņam sejā, un metropolīts Gerontijs, Troickas klostera priekšnieks Paisi ja un pārējie bīskapu pilnīgi atbalstīja. — Kas mums jāredz? Ahmats tuvojas, apkauj mūsu zemniekus, draud iznīcināt mūs visus... Bet tu no viņa izvairies! Padomā jel, lielkņaz, kā valdnieks Ahmats pazemo tavu tēvzemi! Bet tu savu tēvzemi pazemo vēl vairāk, tu pamet krievu novadus uguns un zobena varā. Cilvēkus tu nežēlo ... Dievnami tiek izpostīti! Krievu cilvēki iet bojā! Bet tu atkāpies! Bē-ē-ēdz! Uz kurieni tad tu bēdz? Kur izbeigsies tava atkāpšanās? Vai tu domā kā ērglis uzšauties gaisā un starp zvaigznēm novīt sev ligzdu? Dievs kungs tevi no turienes nogrūdīs zemē. Nogrūdī-īs! Vai

ari tu varbūt negribi lauzt valdniekam Ahmatam doto

zvērestu?

Ivans Vasijjevičs gluži pārakmeņojies noraudzījās vārgajā sirmgalvī, kurš plosījās kā negudrs. Kuram gan viņš te varēja uzticēt, ko bija iecerējis? Ar kuru varēja apspriesties? Sie cilvēki kļuvuši drošsirdīgi aiz šausmām, kas tos pārņēmušas, no lielkņaza viņi prasīja to, ko paši nebūtu varējuši izdarīt. Kā lai viņiem stāsta par saviem nodomiem? Viņi tos nesapratīs! Un bez tam — lielkņaza vārdi varētu nonākt ausīs tatāriem un poļiem. Jāklusē! Jābūt mēmam kā zivij!

— Ko tu esi izdarījis, dēliņ manu? — noskaitusies runāja arī mūķene Marfa, un viņas aptūkusī seja piesarka. — Un kālab? Nu, tālab, ka klausīji savam sievišķim, savai sievai Sofijai... Vai pašam tev prāta trūkst? Ko tu esi pastrādājis, apdomā! Tatāru sūtņus apkāvi kā vistas. Tagad nu meklē, kur pašam sprukt... Zaķpastala tu esi — vai dzirdēji, ko ļaudis klaigā? Kālab tu neej ar karaspēku pret Ordas valdnieku? Vai dzirdēji, ko pavēl bīskaps, vai dzirdēji? Tev jā-āiet! Es pavēlu: ej!

Aiz loga lietaina, salta diena, pelēkajās debesīs veseliem mākoņiem griezdamās lidoja dzeltenas lapas. Aukstas dienas, aukstas naktis... Tādā laikā ļaudīm nemaz nebija pa prātam skraidīt... «Karu!» tauta pieprasīja. «Kauju!»

Ivans Vasiļjevičs bija pavēlējis šaja apspriedē ierasties arī savam vecākajam dēlam kņazam Ivanam Ivanovičam Mazajam kopā ar kņazu Dimitriju Holmski, bet abi nekaunīgā kārtā bija atsacījušies un likuši pateikt, ka viņiem Tieesot vaļas atjāt, esot Laukā jāgaida tatari...

Un šai smagajā, grūtajā brīdī kņaza pils priekštelpās pēkšņi kļuva dzirdami ātri soļi, kņada, troksnis. Iesteidzās okoļņičijs Boriss Celiščevs un viņam pakaļ vēl citi.

Viņi paziņoja jaunumu:

— Lielkņaz! Ieradušies tavu brāļu Andreja un Borisa Vasiļjeviču sūtņi. Vai ielaist?

Telpā iestājās klusums. Ivans Vasiļjevičs piecēlās no krēsla.

— No kurienes ieradušies? — viņš tikai noprasīja.

— No Lietu-u-vas, no Lietuvas atjājuši! — Celiščevs attrauca. — Lūdz žēlastību ...

— Tā gan! —Ivans Vasiļjevičs noteica, un viņam iezibējās acis. Tad pavēlēja: — Ievest sūtņus!

Sanākušie padomnieki uzklausīja divus sūtņus.

Abi brāļi — Andrejs Vecākais un Boriss — lūdza piedot, aizmirst viņu vainu, apžēlot viņus un izteica gatavību ar savu karaspēku pievienoties lielkņaza karapulkiem.

Ivans Vasiļjevičs raudzījās sūtņu satrauktajās, nosvīdušajās sejās, ko ieskāva izpūruši mati, viņu lietū piemirkušajos svārkos un domāja:

«Kā redzams, ari Kazimiram ar valdnieku Ahmatu nekādas vienprātības vis nav... Ja viss būtu labi, diez vai tad brāļi nāktu nožēlot grēkus? Viņi tiecas uz šo pusi — tātad te ir pārsvars...»

Un, sūtņos noklausījies, lielkņazs īsi pateica:

— Lai dievs jums stāv klāt par labajām vēstīm, bajāri! Auļojiet, sūtņi, atpakaļ, nevilcinieties un pasakiet brāļiem tā: ja jūs ar savām kara draudzēm tūdaļ stāsieties uz robežām, es jūs apžēlošu, sargāšu un mīlēšu kā senāk. Māmuļa! Sūti arī tu viņiem savu svētību, liec brāļiem tūlīt steigties uz Maskavul

Un tad stingri piebilda:

— Maskavu aizsargāsim! Kņaz Mihailo Andrejevič Ve-reiski! Pavēli sagatavot Maskavas priekšpilsētas, lai tās varētu nekavējoties nodedzināt! Visus, kas derīgi,\ sapulcināt Kremlī aizsardzībai, tos, kas aizsardzībai nav derīgi, nosūtīt tālāk uz Ziemeļiem! Lai tur gaida, kā dievs būs vēlējis!

Maskavas karaspēks sarežģītā manevrā pārvietojās no Kolomnas apkārtnes uz Kalugu, un, kad iestājās atvasara, abi karaspēki — Maskavas un Ordas — beidzot nostājās viens otram pretī gar Okas un Ugras upēm...

Vasaras pēdējās dienas bija gaišas, klusas un siltas, zem bālajām debesīm dzelteni un sarkani zaigoja meži, skaidrās tāles bija dzidras, gaisā lidinājās sudrabaini tīmeklīši.

Pāri platajai Ugras upei varēja skaidri saskatīt, kā tur stāv veselas tatāru arbu nometnes, kā pa mūsu nepļautajiem laukiem ganās tatāru zirgu bari, kā liesmo uguns zem prāviem katliem, kuros tatāri sev vāra mahanu ‘. Bet tālāk, aiz Spaskas sādžiņas, pakalnā, balta iežogojuma 'ieskauta, slējās balta tūbas telts ar zelta bumbuli galā un [22]

tai blakus — bunčuks no deviņām astēm [22] — tur atradās Ordas valdnieka Ahmata mītne. Pakalnos, augstos kokos — visur stāvēja tatāru sargi, nemitīgi vērodami, kā maskavieši savā pusē rok ierakumus, grāvjus, ierīko atbalsta punktus, izvieto ragaiņus, taisa aizšķērso jumus un aizsprostus. Bija skaidrs, ka krievi paši uzbrukt nevēlas, bet gaida tatāru uzbrukumu.

Bet valdnieks Ahmats visu laiku gaidīja un gaidīja savu sabiedroto Kazimiru, taču gaidīja veltīgi. Un tatāru vidū izplatījās vēsts, ka abi lielkņaza brāji atgriezušies un pievienojušies karaspēkaih, — tātad uz brāļu ienaidu nebija ko cerēt. Putekļi un kustība uz Maskavas ceļiem liecināja, ka krieviem nāk klāt arvien jauni un jauni papildspēki — labību ļaudis bija jau pa rudeni nokopuši un nu kļuvuši brīvāki. Beidzot pienāca ziņa, ka lielkņazs pats ieradies pie karaspēka un apmeties Kremeņecā.

Dienas jau metās vēsas. Uznāca salnas, strauti un peļķes pārklājās ar ledu, māla podos, kuros' karavīri dienu vārīja biezputru, uz rīta pusi sasala ūdens. Tatāri, kas no Ordas bija devušies karagājienā vasaras sākumā, bija gluži noskranduši un nosaluši. Vajadzētu piegādāt siltas drēbes, bet nebija kur tās ņemt — viņu mājās krievi bija visu nopostījuši. Tatāri sāka meklēt drēbes krievu pilsētās un sādžās, taču tur maz vien kas bija palicis — visi cilvēki aizgājuši, aiznesdami līdzi arī savu mantību. Bet sala laiks vēl tikai sākās, tikko bija pagājusi Pokrova v diena^23 [24].

Ordas valdniekam galu galā vajadzēja pieņemt lēmumu ... Skaidrajā, saltajā astotā oktobra rītausmā tatāru armija tika sacelta kājās un izsoļoja Ugras upes krastā. No tatāru puses gaisā uzlidoja bultu mākoņi un nolija kā lietus pār krievu karaspēku, uz šiem bultu mākoņiem Maskavas puse atbildēja ar to pašu. Drīz vien uguni atklāja mesira Rodolfo lielgabali un bumbmeši. Saltajā rītā izplatījās kodīga pulvera smaka un apkārtne ietinās zilpelēkos dūmos.

Maskaviešu lielgabali nodarīja tatāriem lielus zaudējumus, pāriet upi šādos c.pstākļos nebija nekādu cerību un, ja ari pārietu, — atstāt upi sev aizmugurē bija vēl

bīstamāki Un valdnieks Ahmats atvirzīja savus karapulkus uz Lauka par divām verstīm atpakaļ, nostādīja dzeltenīgajās pļavās, kuras jau klāja pirmā sniega lāmas.

Ienaidnieks acīm redzami zaudēja dūšu.

Ugras krastā ik pa brīdim izauļoja tatāri un krieviski sauca:

— Ak jūs, urusi^1! Kāpēc mūsu valdniekam ceļu nedodat!? Laidiet pāri! Ļaujiet valdniekam doties uz Maskavu tāpat kā agrāk... Bet, ja nelaidīsiet, — mēs ar varu izlauzīsimies uz Maskavu, tiksim klāt jūsu kņazam, mūsu valdnieka nodevējam! ... Slikti jums klāsies — pagaidiet vien, lai sals pārklāj upes ar ledu ... Būsim klāt!

Par atbildi noskanēja tikai trekni un sālīti krievu vārdi, ko pastiprināja dārdošu smieklu šalts.

«Sals un ledus patiesi var apstākļus mainīt!» lielkņazs prātoja. Un nolēma, ka vajadzētu izlūkot, kas notiek valdnieka Ahmata pusē. Kāds noskaņojums tur valda.

Kremeņecas pilsētā, kas atrodas Lužas upes krastā, lielkņazs Ivans savā kņaza mītnē sapulcinātajiem priekšniekiem teica:

— Slikts miers labāks par brangu ķildu. Lai arī mūsu iemantotais miers būtu slikts, mēs valdniekam Ahmatam tomēr vēlreiz to lūgsim. Ja viņš mums atvēlēs mieru un no mūsu robežām atkāpsies, tad lai dzīvo vien... Bet, ja viņš mieru slēgt negribēs, lai tad vaino pats sevi! Turklāt es domāju, ka viņa kareivji, uzzinājuši par mūsu miermīlību, nemaz tik ļoti negribēs ar mums karot... Un tālabad tev, bajār Ivan Fjodorovič, jādodas par sūtni pie Ordas valdnieka viņpus Ugras upes. Ej un pasaki hanam skaidri, ka mēs ķildoties negribam, taču visam jābūt tā, kā tika teikts toreiz Maskavā... Nevergot vairs Maskavai tatāru jūgā! Lai hans jāj mierīgs uz savu Ordu, un mēs ar viņu it kā nemaz nebūsim karojuši. Un aiznes, bajār, valdniekam labas dāvanas ...

Padomnieki sēdēja, stāvēja, rosījās, mīņājās, drūzmējās, vēroja lielkņaza mierīgo seju. Un brīnījās. Ivans Ivanovičs Mazais, kurš šoreiz bija klāt, sašutis noraudzījās tēvā, izvilka zobenu no maksts un iegrūda atpakaļ, tā ka nošķindēja vien. [25]

Lielkņazs tikai drusciņ pagrieza acis uz izaicinošā trokšņa cēlēju.

«Ekf cik ātrs!» viņš nodomāja. «Nesaprot. Nav īstās asinis. Prāta par maz. Būs jāapvalda!»

Un mierīgi turpināja:

— Bet, kad tu, bajār, būsi hana mītnē, pie tā paša uzmeklē augstmani Temiru, saki, lielkņazs Ivans lika apvaicāties par tavu veselību, Temir. Un vēl pasaki — vai tu, vojevoda Temir, atceries, ka Maskavas lielkņazs pret tevi arvien ir izturējies labvēlīgi... Divi kaķi vienā maisā nesatiek. Nebūt Maskavā diviem cariem — krievu un tatāru caram! Nekad tā vairs nebūs! Un tu, Ivan Fjo-dorovič, pasaki, lai augstmanis Temirs par to padomā un palīdz mums ķildas izbeigt... Bet lielkņazs viņu par to apbalvos.

īzjājis pa sniegu cauri melniem mežu ielokiem, sūtnis bajārs Tovarkovs piejāja pie Ordas valdnieka mītnes, nolēca no zirga un, bruņu kreklam zibot, nostājās pie vieglā koka iežogojuma, kas apjoza balto tūbas telti ar zelta bumbuli galā, pie kuras vējš pluinīja deviņus lepnos bunčukus — vēršu astes. Tatāri piemirkušos terlikos, apjozušies ar zobeniem un atspiedušies uz gariem šķēpiem, stāvēja un drūmi noskatījās, kā slaidais, kalsnais bajārs Ivans Fjodorovičs Tovarkovs garām abiem svētajiem šķīstīšanas ugunskuriem, kas dienām un naktīm dega pie iežogojuma vārtiem, iegāja teltī.

Bajārs nonāca plašā jo plašā telpā. No pavarda plūda siltums.

Uz baltiem tūbas gabaliem, ko sedza paklājs, krāsainos spilvenos pavarda priekšā sēdēja valdnieks Ahmats. No sabuļādu cepures apakšas Ivanam Fjodorovičam pretī pazibēja šauras, niknas acis, platā, dzeltenā roka bija satvērusi ar tirkīziem rotāto dunča spalu.

Ar labo roku pieskāries tūbas gabalam uz grīdas, bajārs pateica pieņemtos apsveicināšanās vārdus, apvaicājās par hana veselību. Pēc tam vēlreiz zemu paklanījās, tad četri no viņa pavadoņiem ienāca teltī, ienesdami bagātīgas dāvanas — ar sabuļādām oderētu kažoku, kaldinātu zelta šķirstiņu, simts sabuļādu un izrakstītus Seglus, kā arī citas ar dārgakmeņiem rotātas zirglietas.

Valdnieks Ahmats vairs nespēja mierīgi nosēdēt.

— Nepieņemšu! Nepieņemšu dāvanas! — viņš spiedza, un viņa vaigu galos iesitās sārtums. - [25] Kas tās par dā-

vanām? Kur ir mesli un nodevas par deviņu zāļu laiku !? Nav? Un nu man nes dāvanas? Esmu atnācis šurp karot, sodīt savu vasali kņazu Ivanu par netaisno rīcību. Lai viņš pats stājas manā priekšā! Lai kļūst par manu kāpšļa

puisi!

Bajārs Ivans Fjodorovičs atkal dziļi paklanījās un cienīgi izsoļoja no telts. Kamēr valdnieks kvēloja dusmās, te nekas nebija darāms.

Taču augstmaņa Temira teltī stāvoklis mazliet uzlabojās.

— Kāpēc lielkņazs aizmirst mani un neko man nav atsūtījis? — augstmanis Temirs aizvainots izsaucās. — Es taču viņam katrā laikā varu palīdzēt! ... Tagad dāvanas nevari ņēmi — galva cirtīt būs. Pasaki, lūdzams, lielkņazam, lai viņš mani neaizmirst!

Un tatāra šauro acu spraudziņa izteiksmīgi pamirkšķināja.

Patiesi, vai nu viņam, resnam, aptaukušam vīram, kurš cienīja vīnu un jaunus zēnus, vajadzētu drūmajās vēlā rudens dienās jāt un kauties, turklāt arī nākotne rādījās tikpat bezcerīga kā viss pašreizējais.

Un augstmanis Temirs ar skaudību apvaicājās:

— Kā tad mūsu tatāri dzīvo tur pie jums Maskavā? Vai labi?

— Kā dieva ausī! — bajārs manīgi atbildēja un savukārt pamirkšķināja aci pa maskaviešu paradumam.

— Darbojies, augstmani, ja negribi, lai tev šeit apgriež ^ galvu kā vistai!

Un, izslējis plecus, Ivans Fjodorovičs iespaidīgi piebilda:

— Viss tak ved pie vienāda iznākuma. To vajag saprast! Spēks tagad ir mūsu pusē. Maskavas pusē. Maskava ceļas kājās!

Lielkņazs Ivans pats, zināms, nevarēja jāt pie valdnieka Ahmata: kurš gan spētu galvot par viņa drošību? Ne vienu reizi vien Ivans Fjodorovičs vēl jāja uz Ordas galveno mītni un katru reizi kaut ko panāca.

Valdnieks Ahmats jau bija ar mieru, ka lielkņazs pie viņa sūtītu savu dēlu carēviču Ivanu Ivanoviču, taču arī tas viņam tika atteikts. Tad valdnieks Ahmats bija ar [26] [27]

mieru sākt sarunas, ja pie viņa par lielkņaza sūtni ierastos vojevoda Fjodors Basenkovs, kuru Ordā jau sen labi pazina. Basenkovam bija draudzīgas attiecības ar tatāriem, viņš bija no tiem saņēmis krietni daudz dāvanu. Tomēr lielkņazs nepiekrita arī tam.

Toties bajāra Tovarkova sarunas zem četrām acīm ar Temiru un citiem tatāru augstmaņiem norisinājās tik sekmīgi, ka, viņam dodoties prom no hana mītnes, ar katru reizi vairāk un vairāk tatāru augstmaņu drūzmējās pie viņa seglu kāpšļiem, palīdzēja uzkāpt zirgā, arvien vairāk šauro acu ielūkojās maskavieša acīs.

— Lielkņaz! — Ivans Fjodorovičs, kādā pavakarē kārtējo reizi atgriezies no ienaidnieka galvenās mītnes, teica savam valdniekam, kad istabā negadījās neviena cita.

— Man bail! ...

Apklusis viņš vērīgi ielūkojās lielkņaza līksmajās acis.

— No kā tadlu, bajār, tā baidies?

— Baidos no tā, lielkņaz, ka tikai Ordas bajāri paši nenomaitā savu valdnieku, — Tovarkovs noteica un sāka glaudīt sava kažoka stāvo zvērādas apkakli. — Tā nupat izskatās. Temirs man atklāti pateica, ka viņu sultāns baidoties karot, pa naktīm prātojot svīzdams... Nezinot, kur dēties ...

Bajārs no garās, krokotās piedurknes izbāza piecus resnus izplestus pirkstus un sāka uz tiem skaitīt:

— Laist aulos atpakaļ uz Ordu — tas būtu viens. Bet tur mūsējie viņu jau gaida... Jāt šurp uz Maskavu — otrs — tas nav iespējams! Temirs man pirmīt aplinkus pateica, ka paliekot tikai viens ceļš — trešais. — Un, palicis sānis kāju zirgādas zābakā, vienu aci piemiedzis, bajārs Ivans Fjodorovičs daudznozīmīgi pačukstēja:

— Nu viņš briesmoti tīkojot izrēķināties ar savu drauģeli karali Kazimiru par mānīšanos, par to, ka tas hanu iegrūdis tādā ķezā, bet pats palīgā nav atnācis. Ne velti valdnieks Ahmats tagad savus tatārus pēc pārtikas sūta uz Lietuvas pilsētām. Bet, kad viņš pie Ugras būs vēl mazliet pabadojies, tad aprīs vai pašu Kazimiru. Jā, nudie ... Ha-ha! Mūsu pasākums, kā nojaušu, sokas, lielkņaz!

Bajārs paklanījās un, uzlicis roku uz bārdas, ar neizdibināmu izteiksmi sejā izgāja no istabas. Bet lielkņazs piecēlās no sola un nostājās Odigitrijas priekšā ...

Maskava un maskavieši, uzzinājuši, ka lielkņazs sūta valdniekam Ahmatam dāvanas un ievadījis sarunas, at-

\

kal saka pieprasīt kauju ar valdnieku Ahmatu. Bīskaps Vasi jaus savās vēstulēs atkal pacēla balsi: paša daiļrunība nedeva viņam miera.

Oktobra beigās jau sāka stingri piesalt. Ugru pārklāja biezs ledus, taču Ordas pulki tai pāri nenāca. Tagad maskavieši paši, sūtīdami patruļas uz tatāru pusi, vilka no turienes uz savu krastu tatāru «mēles», aiz aukstuma pusnejutīgus, izsalkušus un uz savu valdnieku niknus karotājus. Ordas spēki acīm redzami ira.

Un tomēr Ivans Vasiļjevičs savus aprēķinus izdarīja ļoti piesardzīgi, ņemdams vērā vissarežģītākos, visneizdevīgākos iespējamo notikumu variantus.

Galu galā tieši bads, aukstums un izmisums varēja likt Ordas pulkiem mesties virsū krieviem. Bet pozīcijas Ug-ras upes krastā, kas bija tik izdevīgas vasaru, ziemu kļuva neērtas — sniegā nebija atklātas, līdzenas vietas, kur varētu iziet pēdējā — izšķirošajā kaujā.

Lielkņazs Ivans Vasiļjevičs nolēma atvilkt savus pulkus uz Borovsku, tuvāk Maskavai, kur apvidus būtu mūsējiem izdevīgāks. Šo atkāpšanos viņš pavēlēja izdarīt slepeni un pēkšņi, lai tatāri, redzēdami, ka krievi virzās atpakaļ, savā muļķībā nesāktu tos vajāt... Atkāpšanās, kas tika sākta naktī uz septīto novembri bargā salār pa sniegu norisinājās ļoti ātri... Kad uzausa rīts, maskaviešu pulki jau bija tālu un ātri virzījās prom starp baltiem apsarmojušiem bērziem un zaļām sniegā ieputinā-tām eglītēm.

Bet, kad maskavieši apstājās uz savām robežām, aizmugurē atstātās aizsargvienības atnesa brīnišķas vēstis.

Tiklīdz tatāri, dienai austot, pamanījuši, ka maskavieši ir prom, viņu nometnē atskanējuši kliedzieni.

— Urusi aiziet! — tatāri saukuši. — Negrib ar mums karot... Tad jau arī mēs varam iet prom, neviens mums no aizmugures vairs virsū nebruks...

Pēc augstmaņa Temira viltīgā padoma valdnieks Ah-mats metās postīt Kazimira pilsētas: atriebdamies savam sabiedrotajam, viņš nopostīja un izlaupīja divpadsmit pilsētu. Decembra beigās, apkrāvies ar bagātu laupījumu, uzskatīdams, ka ir pietiekami atlīdzinājis gan sev, gan saviem karavīriem par Maskavas vasaļvalsts zaudējumu, valdnieks Ahmats sāka virzīties mājup, uz Austrumiem.

Tomēr arī kopš mūžseniem laikiem mierīgajās stepēs

vēsture toreiz jau uzņēma straujāku gaitu. Par Ordas valdnieka neveiksmi pie Maskavas, tāpat kā par Maskavas gudro uzvaru bez asinsizliešanas uzzināja visā stepē. Tur izplatījās arī. vēsts par bagāto laupījumu, ko valdnieks Ahmats veda no Lietuvas. Stepe ļoti labi saprata, ka šādas izrīcības dēļ uz valdnieku Ahmatu greizu prātu turēs gan Maskava, gan Polija. Un, «tīkodams aprīt citus, viņš pats tapa aprīts»!

Zaudējis veiksmi un reizē ar to savu ietekmi, Ordas valdnieks kļuva par gardu kumosu pats savējiem — sīkajiem tatāru haniem.

Arī viņš pats saprata, ka nav nekāda labuma ziemu pa sniegu atgriezties savā Ordā, ko bija izpostījis vojevoda kņazs Nozdrevatijs. Vajadzēja kaut kur pārziemot, atvilkt elpu, bet pavasarī, kad .zirgi būs atkopušies, rīkoties tālāk. Tālab Ordas valdnieks devās tieši uz dienvidiem, gar Ziemeļu Doņecu līdz tās grīvai, kur netālu no Azovas ierīkoja nometni. Hana karaspēks bija stipri sarucis, daudzi viņa ulāni^28 jau bija aizbēguši uz mājām, kur tomēr nenokļuva, jo stepju takās tiem uzglūnēja neskaitāmi ienaidnieki.

Padzirdējis par Ahmata neveiksmēm, no Ziemeļiem nāca šurp viņa senais ienaidnieks — Šibanskas ordas hans, kas dzīvoja Tjumeņā. Tīkodams pēc lielajām bagātībām, ko Ahmats ieguvis Lietuvā un ko stepē klīstošās baumas bija vēl daudzkārt palielinājušas, Šibanskas hans Ivaks ar tūkstoti pārgalvīgu jātnieku drāzās uz stepi, pierunājis jāt līdzi savu sievasbrāli Nogaiskas murzu Jamgurčeju ar piecpadsmittūkstoš jātniekiem. Viss šis plēsonīgais karapulks joņoja turp, kur bija apmeties Ahmats, lai stepes sniegos viņu uzmeklētu.

Naktī uz sesto janvāri, kad tumšā, piesnigusi stepe zaigoja iezilganā zvaigžņu gaismā, Šibanskas un Nogaiskas ordu jātnieki nokļuva pie Ahmata nometnes. Pirms rītausmas izlīda sarkans dilstošs mēness, sniegs ieguva vara nokrāsu un laistījās kā porcelāns. Cilvēku un zirgu elpa spīvajā salā cēlās augšup kā mākonis, tatāru cepures un kažoki pārklājās ar kuplas sarmas bārkstīm... Bet tad, jau pirms pašas rītausmas, pār stepi nolaidās bieza migla, kurā jātnieki vairs nemaz nebija saskatāmi. Un, kad aus-

I minos iemirdzējās vispirms zila, pēc tam pelēka gaisma hn Izstīdza rītausmas pirmie bāli sarkanie pavedieni, uz miega iegrimušo Ahmata nometni, mežonīgi kliegdami un svilpdami, pa kraukšķošo sniegu brāzās tūkstošiem Int nieku.

Ahmata nometne vēl gulēja, viss tika nodarīts vienā mirklī. Hans Ivaks pats iedrāzās Ahmata baltajā siltajā leitī, Ahmats gan pielēca kājās no saviem tūbas paklājiem ūn tepiķiem un ķēra pēc ieročiem. Par vēlu! Saņēmis dunča dūrienu, pēdējais Ordas valdnieks sabruka, ar asinīm apdzēsdams plēnējošo pavardu, ogles nočūkstēja, Izkaisījās, sāka ost pēc gruzdošas paklāju vilnas. Poļu gūstekne, kas bija gulējusi ar Ordas Valdnieku, palīda zem zīda segas un, rokas salikusi, pa savai modei skaļi lūdza dievu.

Ordas valdnieku Ahmatu izvilka no telts un turpat uz vietas viņam nocirta galvu. Nomīņāto sniegu apšļāca asinis, un hans Ivaks, ar zvērādas zābakā ieauto kāju paspēris pie malas kādreiz draudīgo galvu, ielūkojās sava senā sāncenša dzeltenajā sejā.

— Rakstvedi! — viņš uzsauca. — Aizraksti Maskavas lielkņazam, ka esmu nogalinājis viņa ienaidnieku... Dievs man palīdzēja... Un aizraksti, ka Ahmata dēli nu vairs nebūs valdnieki, bet tikai kņazi. Ordas valdnieku vairs nav!

Astotā nodaļa UZVARA

Pēc gudrās, nedzirdētā kārtā bez asins izliešanas izcīnītās uzvaras lielkņaza Ivana karaspēks uz pašiem Ziemsvētkiem iesoļoja Maskavā. Uzvarētājs lielkņazs iejāja Maskavā savu vojevodu, kņazu, bajāru un padomdevēju priekšgalā kluss, domās iegrimis, kā arvien. Tauta drūzmējās Zamoskvorečjes šaurajās ieliņās un Sarkanajā laukumā, pār pilsētu dimdēja uzvaras zvani. Lielkņazs pāri Maskavas upei jāja iekšā-pilsētā un noskatījās, kā, vis-pāri saules apmirdzēts, sudrabaina sniega klāts, slējās baltakmens Kremlis ar zeltītajiem kupoliem. Uz jaunajiem torņiem', kas pagaidām stāvēja starp koka sienām, jau

lepojās bizantiešu ērgļi... Kaut arī Maskava vēl bija satraukuma pilna, lai ari tai pāri vēl gūlās kara ēna, tauta tomēr bija līksma, ļaudis ģērbušies jaunos kažokos, jaunām cepurēm un lakatiem galvā. Virs sieviešu sārtajām sejām vizuļoja galvas rotas ar iestrādātiem akmeņiem.

Visi iejāja Kremlī, uz baznīcas lievenēm lielkņazu sagaidīja metropolīts, augstākie garīdznieki. Aiz zeltā un sudrabā šūdinātajiem garīdznieku tērpiem, aiz melnajiem mūku talāriem pulcējās lielkņaza radi. Lielkņazs nokāpa no zirga, nometās ceļos, saņēma svētību un iegāja jaunajā Marijas aizmigšanas baznīcā.

Kori dārdināja «Ozianna». Piecdaļīgais ikonostass mirdzēja sveču zeltītajā gaismā. Pa četrām apaļām kolonnām ievīdamies kupolos, debesu plašumos, cēlās augšup attēli — svētie eņģeļi, erceņģeļi — viss, ko neviens nekad neredz, bet par ko cilvēki arvien domā.

No abiem klirosiem, dziedādami grieķu valodā, sasaucās kori. Diakoni dārdināja savas balsis, vīraka zilie dūmi, kam cauri audās no augstajiem logiem krītošā saules gaisma, bija cēla svinīguma pilni.

Pie lielkņazu sēdekļa Ivans Vasiļjevičs ieraudzīja savu sievu Sofiju.

Cik laimīga viņa bija! Maskava, lielā Maskavas cariste beidzot bija atbrīvojusies no trīssimt gadus ilgā nomadu jūga. No tāda. paša jūga, kāds bija uzkritis un neglābjami žņaudza viņas pilsētu Konstantinopoli, Cargradu ... No jūga, kas bija draudējis visai Eiropai. Maskava te bija sasniegusi visu, par ko Eiropa bija varējusi tikai sapņot savos septiņos nesekmīgajos krusta karagājienos, kuru mērķis bija Jeruzalemes atbrīvošana.

Nekad Eiropa nebija spējusi izdarīt to, ko bija veikusi Maskava.

«Satriekt nekaunīgos, neskaitāmos stepes klejotājus un tā pavērt ceļu vēl nebijušai daudz augstāka veida valstij ...»

Aiz satraukuma aizrāvās elpa, acīs sariesās karstas asaras ...

Un Sofija grieķu valdnieces tērpā nokrita ceļos sava diženā dzīvesbiedra Maskavas lielkņaza priekšā.

— «Ozianna valdniekiem!» — dārdināja kori.

Ļaudis uzvaras priekā raudāja.

Un Ivans Vasiļjevičs sajuta, ka šī Maskavas diena viņa ļM.sd dzīvē un varbūt visas cilvēces dzīvē ir neizsakāmi nozīmīgs brīdis.

Viņa skadrajās acīs saplūda siltas asaras..,

Lielkņaza Ivana Vasiļjeviča neatlaidība, gudrība un apdomība bija tik skaidri redzama, ka visiem viņa nesenajiem ienaidniekiem mutes bija ciet. Ko viņi bija uzskatījuši par bailīgumu, nu izrādījās par vislielāko drosmi, vissmalkāko aprēķinu. Visiem kjuva skaidrs — viņi vēl daudz ko var sagaidīt no šī sveču gaismas apmirdzētā, zaļā tatāru kažokā ģērbtā cilvēka, kam skaudrais sals Piemaskavas karagājienā bija atstājis uz vaiga sarkanu plankumu.

Kremlis sāka augt, kad par lielkņazu kļuva Ivans Va-siļjevičs. Radies tajos tālajos un trauksmainajos gados, tas stāv līdz pat mūsu dienām. Ap to izauga baltakmens sienas ar slaidiem torņiem. Kremlī iekšā pacēlās trīs baznīcas — Marijas aizmigšanas, Marijas pasludināšanas un Erceņģeļu baznīca. Divas pilis — Krastmalas un Šķautņu —, bet laikā, kad valdīja Ivana Vasiļjeviča un Sofijas mantinieks Vasilijs Ivanovičs, Ivana Ceturtā, Bargā, tēvs, tika uzcelta vēl trešā — Zelta pils, ar zeltītiem rakstiem izrotāta, tāda pati, kāda reiz bijusi Kon-stantinopolē.

Bet skaistulis Ivans Ivanovičs Mazais tomēr nomira pirms laika, par caru viņš nekļuva, kaut arī visa Maskava viņu dēvēja par carēviču; pēc Ivana valdīja Sofijas dēls Vasilijs Ivanovičs.

No šīm pilīm tieši uz baznīcām lejup veda trejas kāpnes — Sarkanās, Zelta un tās, kas tagad kļuvušas par Marijas pasludināšanas baznīcas lieveni. Sevišķi ievērojamām lielkņazu dzīrēm tika uzcelts Viesību nams. Un tagadējās Torņa pils vietā radās «Guļamā māja», kņazienes telpas.

No senās Pleskavas reiz savu gaišredzīgo vēstījumu uz Maskavu rakstīja Lazara klostera mūks Filofejs, un viņa vārdi vēl šodien skan kā vara taure:

«Tu, visgaišais un visaugstais valdniek un lielkņaz, esi iemirdzējies Maskavā, dižās tautas galvaspilsētā. Tavā valstī, ak, taisnības aizstāvi car, tagad saplūst visas pasaules varas. Maskavas valsts nekad nebeigsies ...

Rakstu to vienīgi aiz mīlestības uz tevi. Un lūdzu tevi — neesi skops, esi devīgs ar visu, kas tev ir dots! ...

Esi žēlsirdīgs, met pie malas jebkuru cietsirdību, un tava valsts mūžam zels!

Mierini tos, kas lej asaras dienām un naktīm, palīdzi tiem, kas brēc pēc palīdzības! Visiem, kam nodarīts pāri, griez atkal visu par labu ..,»

Un pastāv Maskava un Maskavas sirds — Kremlis.

CARA PĒTERA NAKTS

... Jau gadsimts prom — kur palikusi Tā viru draudze varenā,

Tik stipra gribas kaislībā?

Tās paaudze ir aizgrimusi Ar asins pēdām iemītām,

Ar nedienām un uzvarām.

Poltavas varoni! Tu vienīgs,

Kam ziemeļzemes ietvaros Ir piemineklis uzcelts cienīgs Valsts dzīvē, kara likteņos .. .*

A. Puškins

Pirmā nodaļa ATVEDA!...

Apdzisa sārtais sniegs, izplēnēja tumšsarkanā vakarblāzma. Nolaidās zvaigžņota nakts ar nespodrām sādžu uguntiņām, garām skrēja melni koki. Tā ap pusnakti, kad viņi tuvojās Maskavai, aiz smailajām eglēm izlīda dilstoša mēness rags — sals sāka vareni kniebt.

Divējas kamanas būkšķēdamas brāzās pāri kupenām, važoņiem bārdas un apkakles nosarmojušas, zirgi no skriešanas kūpēja. Virs Maskavas pletās dūmi, māju logi gaiši, saltumā negribīgi vaukšķēja suņi.

Kamanas pa grambām izdrāzās cauri Belijgorodas vārtiem, sargkareivjiem rokās āvas, blāvi pamirkšķināja lukturītis, pajūgi laidās lejup pa Cara ielu 1 [29] [30] uz Kremli, garām zedeņu žogiem ap tumšām mājelēm, ap viena uņ divu stāvu namiņiem. Pār Voskresenskas tiltu uzbraukuši uz Sarkanā laukuma, pajūgi aizlīgoja starp pārdotavām un baznīciņām. Virs vārtiem svētbilžu priekšā vizlas lukturos dega lampadas, mēness gaismā palsi spīdēja Svētais Vasilijs.. Pie Nikojskas vārtiem tilts pār grāvi bija nolaists, uz tā dobji atbalsojās pakavu klaboņa. Pie vārtu mājiņas stāvēja sargkareivji garos kažokos — atbraucējus jau gaidīja: reizē ar tvaiku mutuli pa durvīm izmetās zaļā mundierī ģērbies virsnieks ar trīsstūreni galvā un lukturi rokā.

— Kas brauc?

— Viņa augstība troņmantnieks Aleksejs Petrovičs! — aiz pavērtajām kamanu durvīm noskaldīja Tolstojs. — Ha-ha! Ko tad tu, mans valdniek, brīdināts būdams, vēl prasi, kas ierodas! ...

Virsnieks deva komandu prezentēt, kamanas jau slīdēja tālāk, iekšā pa vārtiem. Lukturu atblāzmā zem kustīgās ēnas, kas radās, rokai metot krustu, pazibēja carē-viča garā bālā seja. Sniegs, visapkārt sniegs, bet carēvi-čam sniegā rādīties rādās svētā Elma pils, it kā ar zilu laku pārklāta jūra, saules pielijuši Neapole vasaras rītā, rozes dārzā ...

Kamanu labais spārns spalgi nošvirkstēja gar vārtiem, pajūgs sazvalstījās un iebrauca Kremlī. Pār plato katedrāļu puduri lija blāva mēness gaisma, savā Godunova laika zeltā zem pašiem mākoņiem spīguļoja Lielais Ivans, juku jukām vīdēja jumti, torņu smailes, cara pils sān-torņi. Pajūgi nogriezās pa labi, pie augsta lieveņa pirmo kamanu važonis aizsmacis uzsauca «tprū», otrs viņam atsaucās kā atbalss. Kamanas apstājās.

Visapkārt sienas, pilis, torņi, baznīcas, sargi.

— Nu, jūsu augstība, kāp nu laukā! — izkāpis pirmais, skubināja Pjotrs Andrejevičs Tolstojs, pievērsdams kamanām savu seju ar kuplajām uzacīm. — Drīz skatīsi vaigā savu tētiņu, bet mūsu uzdevums, paldies dievam, nu ir galā ...

Viņš pārmeta krustu un stingri noprasīja virsniekam:

— Kur valdnieks?

— Nāc iekšā, Pjotr Andrej evič! — aiz ozola durvīm atskanēja pazīstama balss.

Tolstojs pārkāpa pār slieksni, pieliekdamies viņam sekoja gvardes kapteinis Rumjancevs, slaids, skaists un nepiekāpīgs.

Pēteris jau bija piecēlies viņus saņemt — milzīgs, galva līdz griestiem, ēna istabas kaktā pārlikusi, seja raustās. Uz galda divas vaska sveces, zaļa vadmala, papīri, Eiropas karte. Nenoklausījies apsveikumus līdz galam, Pēteris sāka runāt pats:

— Kungi! Esmu ļoti apmierināts, ka esat manu vēlēšanos izpildījuši un apdzēsuši mūsu ugunsgrēku, kas gruzdēja aiz robežām. Jūsu paveikto uzskatu par svarīgu ne vien man, nelaimīgajam tēvam, bet gan visai valstij.

Tad, brīdi klusējis, pievērsās kam citam:

— Vai mans brālis ķeizars Kārlis vesels?

— Mums teica, ka esot pie labas veselības, — smaidīdams, uzacis raustīdams, atbildēja Tolstojs; roku ar cepuri viņš, ceremoniāli paklanīdamies, atlieca atpakaļ.

— Mūsu veiksme, kā rādās, viņa ķeizariskajai augstībai gan būs pamatīgi iegriezusi. Ne velti viņš carēvičam gatavoja varenas pilis! Kad braucām atpakaļ — Vīnei izdrāzāmies cauri un par ķeizara Kārla veselību neapjautājāmies, lai zināmā persona tur neaizkavētos.

Cars apsēdās atzveltnī pie galda, atbalstīja galvu rokās, tad modri paraudzījās uz sveci, saspieda pirkstos dakts oglīti, saberza to un turpināja savu domu:

— Vņi tiešām ķeizars būtu cerējis pēc mūsu nāves Aļošku no tās pils ar salūtu pavadīt uz troni? Sanktpīter-burhā? Tas nu gan būtu izdevies daudz veiklāk nekā toreiz, kad Romas baznīca kopā ar poļu karali Zigismundu mums Maskavā par caru iecēla Grišku Otrepjevu ... Tas jau bija tikai viltvārdis Griška, bet šis būtu īstens Maskavas carēvičs — Aļoška! Būtu iesēdinājuši savu Vīnes sērgu mūsu zemes pašā sirdī... Ak vai! Tomēr dievs nepieļāva ...

Pulkstenis skanīgi nosita divpadsmit — pusnakti, tas vēstīja 1718. gada pirmo februāri. Aiz mēness apspīdēta, pa pusei sniega aizputinātā lodziņa skaļi atsaucās Spas-kas torņa kuranti, un tad bija sadzirdama tālīna patruļu sasaukšanās uz Kremļa sienām:

— Sla-a-vena pilsēta Ma-askava!

— Sla-a-vena pilsēta Ka-azaņa!

— Bet tagad, kungi, atpūtieties, — Pēteris sacīja.

— Par pakalpojumu saņemsiet no valsts pateicību. Ei, denščiki!

Un, kad tie ar troksni bija iedrāzušies istaba, Pēteris pavēlēja:

— No Preobraženskas un Semjonovskas pulkiem divus bataljonus nostādīt Kremlī! Visus vārtus stingri apsargāt, nevienu no Kremļa neizlaist, nedz arī laist Kremlī iekšā! Bet rīt; ja dievs dos, tiksim pie skaidrības.

— Slavena pilsēta Jaroslavja! — skanēja iztālēm.

Gara ir ziemas nakts. Skanīgie pulksteņa tikšķi tikko jaudā to drupināt, skaldīt ar saviem dzidrajiem sitieniem. Kaut arī gaiļi pilīs jau pirmoreiz nodziedājuši, tomēr līdz rītausmai vēl tālu.

«Ek, Aļoška, Aļoška!»

;

Ģērbies garā holandiešu kreklā un lapsādu kažociņā, cars viens pats nomodā sēž savā ādas atzveltnī. Viņš domā un domā... Pīpe kūp. Kaktā dievmātes attēla priekšā ar pusdārgakmeņiem rotāta lampada.

«Jā! Spēki izsīkst... Pēteris vairs nav tāds, kāds bija... Nesen Pīterā sasirga, tikko dvēseli dievam neatdeva. Nu labi. Būtu es toreiz nomiris, Aļoška uzkāptu tronī. Un kas notiktu pēc tam?

Aļoška! Dēls!»

Un Pēteris atcerējās, kā viņš, vēl jauns būdams, pirmo reizi brauca no Maskavas uz Arhangeļsku, gaidīja tur holandiešu kuģus, lai tos apskatītu un nopirkta uz tiem visu, kas vajadzīgs, bet cariene māmuļa Nataļja Kiril-lovna toreiz lika trīs gadus vecajam Aļoškam uzrakstīt tēvam vēstuli un saukt viņu ātrāk atpakaļ uz Maskavu. Un mazuļa vārdā uz bieza papīra glītā ātrrakstā bija uzrakstīts:

«Esi sveicināts, mans prieks tētiņ, car Pēteri Alekseje-vič, uz ilgiem gadiem! Tavs dēliņš Aļoška no tevis, mans gaišum, lūdz svētību. Apžēlojies, tu mūsu prieks, atgriezies pie mums, valdniek, nevilcinies! Neraizējies, valdniek, mans prieks, ka vēstulīte slikti uzrakstīta, neesmu vēl, valdniek, iemācījies ...»

«Aļoška! Dēls! Ek! Esi nostājies pret tēvu!

Pats maziņš, tieviņš, acis pelēkas kā ziediņi. Bāliem vaidziņiem, bet līksms. Un arī viņa māte cariene Av-dotja toreiz rakstīja uz Arharfgeļsku maigas vēstules, arī sauca atpakaļ uz Maskavu. Un sLat, kā viss iegrozījies, skat, ko Aļoška izdarījis! Vēl arvien tāpat sauc atpakaļ!»

Toreiz Arhangeļskā jaunais Pēteris pirmoreiz redzēja jūru. Tīksminājās — tad, lūk, kāda tā jūras māmuļa!

Arhangeļskas ostā valdīja brīvība. Pirmajās rudens dienās, Uspenskas gada tirgus laikā, tur sabrauca vairāk par simt kuģu — holandiešu, angļu — no brīvajām Hanzas pilsētām Hamburgas, Libekas, Brēmenes ... Plīvoja sveši raibi karogi. Uz Maskavas valsti bija atvestas vērtīgas preces, visvisādi izstrādājumi: smalka vadmala un linaudekls, mežģīnes un vīni, zelta un sudraba lietas,

stikls, trauki, ieroči, aptiekas preces un dažādas rotaslietas. Pa šo Arhangeļskas spraudziņu it kā ieplūda īpaša

gaisma ...

Vācu brīvciema mājiņas, kas tur stāvēja Dvinas upes krastā, — arī tās izskatījās citādas, ne tādas kā mūsējās: tas nebija tumšpelēkas baļķu mājas, bet ērti, glīti namiņi ar sarkaniem dakstiņu jumtiem, logos tiem nevis necaurredzams vērša pūslis vai vizla, bet stikls, pie logiem ar lentām atsieti aizkariņi, uz palodzēm zied puķes... Baznīcā spodrība, spēlē mūzika. Ek, kaut arī mēs, kaut arī mēs tā varētu! Katrs cilvēks viņiem ir savā vietā, katrs atbild pats par seVi, zina savu darbu un strādā. Neskubināts ... Tirgotavu viņiem daudz — izstiepušās pa veselu versti, tādas ar torņiem, ar noliktavām ... Tur viņi slēpa savas preces no mums — saimniekiem.

No Baltās jūras pūta sāļš vējš — skurbinošāks, dzīvinošāks par kuru katru vīnu vai miestiņu. Vējš no rietumiem! To Pēteris iepazina arī vēlāk, kad ar Anglijas karaļa dāvināto jahtu admirāļa vadībā kuģoja uz Angliju ... Kuģim aizmugurē virs brūni zaļās jūras svīda dzērveņsarkana rītausma, bet priekšā jūra, māj baltās viļņu galotnes un mākoņi... Jūra šalca un mutuļoja — jūra jau nav stingā zemei Pūta stiprs vējš, jahtai bija uzvilkta tikai puse buru. Anglijas krasts priekšā parādījās kā balta strēmele, Orfordas cietoksnis caru apsveica ar salūtu — uguni, dūmiem un dārdoņu ...

Dzīve!

Pretī pilnās burās traucas kuģi... Priekšā liesmo saulriets, sabiezē krēsla, bet jahta, atstājusi savu konvoju Gotanā, tikai lido un lido uz priekšu, uz asinssarkano Temzu, kur piestātnēs cieši drūzmējas kuģi...

Bet pa mūsu Dvinu, gar tās krastiem ar nīkulīgiem bērziņiem un smailām eglēm — zem tādām pašām bālām debesīm — uz jūru, uz Arhangeļsku peldēja arī mūsu preces, plūda uz ārzemēm. Pelēkie kaņepāji, sapinkājušies kā zemnieka bārda, maisi ar labību, plostos sasieti koki, smirdošas ādas, darva, trāns,, vaski, tauki, medus, zivis .. Viss, kas nācis no dabas, nevis roku darināts, viss pa drusciņai savākts no lielās pārpilnības. Un šīs neapstrādātās bagātības uz Salto okeānu veda, stūma un vilka zemnieki zilās paskaņu biksēs un kreklos, kurus ziemelis arvien sarotināja virs vīru spēcīgajiem stāviem līdz pat jostas vietai... Cik trūcīga bagātībai Kādas spurainas tāsīm, velēnām un salmiem jumtas sādžas! Un kādas galvas — gaišbrūnas vai rudas, pinkainas, apaliski apcirptas, bārdainas un ērkuļainas! Un acis — gaišas, labsirdīgas un nedrošas, bet dzērumā baismīgas, it kā šie vīri, sevi nežēlodami, gribētu kādam atriebties par savu tukši izšķiesto spēku... «Ak, kaut varētu šos cilvēkus aptēst un noslīpēt, padarīt viņus tādus, kā vajag! ...» Pēteris toreiz gudroja.

Svešzemju tirgoņi uz mūsu precēm varen labi nopel-s nīja, bet pāri jūrai pie sevis ārzemnieki vis mūsējos nelaida, brauca paši šurp: negribēja ierādīt savas mākas, turēja tās slepenībā. Un astoņpadsmit gadus vecais jauneklis Pēteris, garš kā maikste, jau gluži skaidri saprata: ar labu tie savu māku neatdos! Ar spēku, ar spēku un viltu būs jāiegūst Eiropas gudrības!

Un tādēļ visiem — gan tautai, gan ģimenei pašai savās interesēs jāturas cieši kopā.

Bet ko darīja ģimene?

Cara ģimene toreiz viņu, Pēteri, apraudāja gluži kā mirušu, turēja ciet aiz stērbelēm, vilka atpakaļ uz mājām. Traucēja Pēterim. Jaunā sieva Avdotja pēļos un spilvenos caurām naktīm mirka asarās, pārmeta sakarus ar Annu Monsu. Mala un mala vienu un to pašu: kauns un negods — vai tad senāk cari tā darījuši?... Viņš taču. esot valdnieks — tāpat kā Ivans Lielais —, lai stāvot savā zelta galvas rotā tā, ka visi skatās un rauj cepures nost no galvām. Bet viņš visur jaucoties iekšā pats. Nav labi! Tā neklājas!... Visādas cara māsas un krustmātes, vecavas, pa mājām un klosteriem dzīvodamas, šņāca kā čūskas. Nu, bet māsa Sofija, tā par viņa kara spēlēm un iecerēm, jaunajos zaldātos nolūkodamās, neslēptā niknumā purpināja:

— Kas tad tas? Kas tie tādi? Tie jau tīrie zirgu puiši.

«Ha! Te tev nu bija zirgu puiši! Pie Poltavas izcīnīja uzvaru! Zirgu puiši! Muļķe!»

Pēteris dusmīgi uzsita ar delnu pa galda virsu. Klusums. Kaut kur grauž peles, aiz sienas krāc denščiki... Un uz pils gludi salaisto baļķu sienām Pēterim rādījās šīs dārgās, bārdainās, kuplu matu ieskautās sejas... Viņu mīļajās acīs, par spīti tumsai, kvēl drosmes, spīta un degsmes pilna gaisma. Bet visapkārt tu-umsība! Egles vien un bērzi. Apses... Nespodra saule. Vasarā saulrieta atblāzma neapdziest cauru nakti, ziemu garajās naktīs sprakšķ skali. Melnas koka bļodas, melna maize, melnas, dūmos piekvēpušas istabas ...

Bet tautas sirds ir drosmīga un stipra.

Pēteris atceras, kā reiz, karstā jūlija dienā, Sarkanajā laukumā skanēja kliedzieni. Ļaudis bariem plūda uz Pieres vietu, tad uz Sarkano lieveni, beidzot — uz Šķautņu palātu. Ar svētbildēm, ar evaņģēlijiem un senām grāmatām... Ar lieliem krustiem. Tautai gribējās dzirdēt strīdu par īsteno ticību, tā vēlējās uzzināt, kā dzīvot gaišāku dzīvi. Šķautņu palātā divi puisēni cari Vaņa un Petja ar zelta cepurēm galvā rāmi sēž troņos, apkārt visas augstās personas — carienes, krustmātes, māsas, bajāri, garīgās varas augstākie pārstāvji, dažādu kārtu ļaudis... Priekšā Sergejs Ņižegorodskis, aiz viņa Ņikita Pusto-svjats, abi nabadzīgos garīdznieku tērpos... Ņikitam plānajā sejā acis deg kā vilkam, bārdele dreb... Viņam skaidri zināms, kā jātic dievam, kur patiesība meklējamā. Senatnē vien ir patiesība — kur gan citur? Ikdienā, Ieradumos!

Patriarhs Jeremija, no galvas līdz kājām zeltaini baltā tērpā, viņam klusi pačukst:

— Rimsties!

Taču patriarhu Ņikita Pustosvjats ņemas sunīt nebaidīdamies. Nosēžas telpas vidū, izplētis tievās, vīzēs autās kājas, un kliedz: v

— Nekur prom neiešul Nāc strīdēties Pieres vietā, visas tautas priekšā! Jebšu tagad senās grāmatas vairs nav grāmatas? Krievzeme celta pēc senajām grāmatām, redz, kā tā izaugusi, līdz Ķīnas zemei izpletusies! Bet jūs, ķeceri, esat cariem acis aizmiglojuši! Mēs uzvarēsim! Mēs uzvarēsim!

Un slien gaisā roku — ar diviem pirkstiem krustu mest... ,

Dumpis!

Nu, toreiz gan sagrāba ciet daudz ļaužu. Ņikitam Sarkanajā laukumā nocirta viņa nemierīgo galvu, Sergeju izsūtīja uz Kristus apskaidrošanās klosteri Jaroslavļā. Avakums — tas jau agrāk bija sadedzināts uz sārta. Par pretī runāšanu, par cara nama nopulgošanu. Vai tas līdzēja? Kur nu! Maskavas strēļi, pie Volgas un Donas no Razina noskatījušies un samācījušies kazaku brīvos paradumus, sāka arī Maskavā pulcināt sev domu biedrus, dzīrās arī te dibināt pašpārvaldi, kā tas bija Donā un arī brīvajā Novgorodā. Turklāt vēl viņi aizstāvēja veco ticību ... Tad tikai gāja vajā! Valsts drebēja!

Zem cara istabas zemajiem griestiem sveču gaismā caur podiņu krāsni, caur sarkano lampadu it kā ielaužas un sagriežas putenis... Sejas, sejas, sejas... Dumpji! Strēļu dumpis 1682. gada spirgtajā maija rītā... Augstās kazaku cepures, tumšzili, sarkani, dzelteni, gaišzili kaftani ar apsējiem. Acis degtin deg. Taisnību meklē, tikai ne tur, kur tā meklējama ...

Pie Kristus apskaidrošanās baznīcas aiz Zelta Režģa slēpjas un dreb cara radi Nariškini. Kažoka stērbelēm no-plīvojot, no lieveņa lejup lido sirmais bajārs Artamons Matvejevs, žēli izsaukdamies «kungs, apžēlojies», — strēļi viņu uzmeta tieši uz pīķiem un āvām. Sacirta ar cirvjiem. Cara tēvoci jauniņo Ivanu Kirilloviču Nariškinu paša radi izgrūda no dievnama pie strēļiem:

— Ej! Nepazudini jel mūs!

Dārd saucieni:

— Vai pa prātam, brālīši? ...

— Pa prātam, pa prātam, brālīši baltie! Pa prātam! Pa prātam!

Tauta!

Tēvoci Ivanu tauta sakapāja gabalos. Tā jā!

Caram raustās vaigi, atmiņas dedzina kā uguns.

Pagāja sešpadsmit gadi, un jaunais cars Pēteris atkal auļoja no ārzemēm mājup uz Maskavu. Uz strēļu dumpi. Uzliesmojušo uguni vajadzēja noslāpēt ar asinīm. Maskavā dega sārti, četrpadsmit moku kambaros kaitēja spīdzināšanas rīkus. Kāķi un karātavas stāvēja desmit vietās pie Belijgorodas vārtiem, trīs vietās Zamoskvorečjē un pie trim sapulču mājām strēļu brīvciemos.

Toreiz strēļus uz sodīšanu veda pajūgos, ar svētbildēm un mifēju svecēm rokās, sievām un bērniem vaimanājot un raudot. Bārdaiņi klusēja. Spītnieki! Viņus ved, bet viņi paši sevi vēl dzīvus apstāv... Ak kungs, kas tie par ļaudīm! Varena tauta!

Ar vecajām parašām Pēteris cīkstējās aci pret aci. Viņš zināja, kurp jāiet. Nevis tuksnešos, nevis baznīcās, bet ļaudīs. Uz Eiropu! Uz jūru! Viņš pats cirta strēļiem galvas un arī saviem bajāriem pavēlēja cirst. Tie gan dreb un baiļojas, bet nekas nelīdz — cērt nabadziņi! Cars pavēlējis! Taču tagad, vēl divdesmit gadus vēlāk, Pēte-run kļuvis skaidrs, ka tautai taisnība, tā ilgojās pēc gaismas, bet to, tumsības māktu, vadīja citi, vilka atpakaļ pie visa vecā.

Lūk, māsa cara meita Sofija, bet aiz viņas arī pārējās cara meitas... Kad pēc tēva Alekseja Mihailoviča nāves Pēteris palika piektajā gadiņā — pilī sēdēja deviņas cara meitas... Visas vēl jaunavas, kam lai tās izdod par sievām — ir taču ca-ara meitas! Viņas pamazām novecoja, braukāja pa klosteriem, aizlūgdamas par saviem vecākiem, baroja nabagus, uz rokdarbu rāmjiem izšuva garīdznieku tērpus un plīvurus, tenkoja, šņāca. Nu, bet māsa Sofija! Ak, Sofija, Sofija, — ak vai tev! Sagribējās tev būt par carieni Pulheriju no Cargradas!

Un, kopš bērnības ar paša prātu lauzdams sev ceļu caur bajāru iesīkstējušo, kūtro patvaļu, Pēteris droši un skaidri izprata, kas tautu uzkūda, novērš ņo pareizā ceļa. Tauta ir lētticīga, steidz pakaļ svētbildēm, bet tieši ar svētbildēm jau viņi rīkojas. Kuri? Bajāri, bajāri savas patvaļas, iedzīvošanās kāres un dusmu dēļ. Bajāri! Ne velti Ivans Bargais, kas Pēterim arvien bijis par paraugu, sāka iegrožot bajārus, nodibināja opričņinu. Kā tad lai viņš, cars Pēteris, arī nepulcina ap sevi spēcīgus jaunus cilvēkus un nesaliedē tos, lai šie cilvēk', varētu savu zemi izvest uz jauna un slavena ceļa?

Gaišs Pētera atmiņā vēl arvien saglabājies līksmais, saticīgais, dāsnais cilvēks Ženēvas pilsonis Francs Leforts. Viņš mīlēja gan dzīvi, gan sauli un, kad bija jāmirst, lūdza, lai pie viņa gultas spēlē jautra mūzika — tā esot vieglāk mirt! Arī starp savējiem atradās jaunlaiku cilvēki. Pirmais bija Aleksandrs Daņiličs Meņšikovs. Un līdz ar. viņu citi.

Un kuru gan citu Pēteris, kļūdams vecāks, būtu vēlējies redzēt šo savu cīņu biedru, savu acuraugu priekšgalā, ja ne viņu — paša dēlu Alekseju? Kurš gan cits, ja ne dēls lai vestu valsti pa jauno apgaismības ceļu, kad viņa — Pētera vairs nebūs? Kurš gan cits lai tiecas panākt Rietumus, pārņemt turienes spēku un izmantot Krievzemes labā? Dēlsl Protams, dēls! Viņš vienīgais! ...

Toreiz pilī Aļošu sāka mācīt. Ko mācīt? Kā mācīt? Paši vēl īsti nezināja. Līdz deviņiem gadiem dēlēns turējās mātei pie svārku stērbelēm, dzīvoja starp večām, krustmātēm un mūkiem. Bet Aļošas pirmais skolotājs Ņikifors

Vjazemskis, iesācis puisēnu mācīt, ziņoja caram Pēterim tā:

«Tajā Piecdesmitajā dienā augstāko gudrību un saprātu devušā mūžīgā tēva un visusvētā Gara dievišķā žēlastībā par svēto mācekli un apustuli esmu stājies pie tavas gaišās labās rokas ...»

«Savilcis cilpu cilpas kā zaķis! Ir gan sarakstījis! Kas nu tas par skolotāju!» Pēteris sprieda. «Gudroju sūtīt dēlu uz ārzemēm, taču drīz vien Zviedrijas Kārlis sagrāba savā varā visu Eiropu, tad Alekseju vairs nedrīkstēja turp sūtīt.»

AJošam tika izrakstīts skolotājs no ārzemēm, barons Gīzens, tas bija tievs, bāls, ar cirtotu parūku, beidzis visas vācu universitātes. Pēteris pats viņam gatavoja norādījumus, kā carēvičs mācāms.

Kas tad bija Aleksejs? Troņmantnieks! JSfākotnē viņam vajadzēs nest labklājību, laimi, turību tik daudziem miljoniem cilvēku. Tam nepieciešami tikumi. Un Pēteris uzskaitīja — kādi: dieva bijāšana, cenšanās pēc taisnības, sirdsmiers, cēlsirtļība, devīgums, patstāvība lēmumu pieņemšanā, nākotnes izpratne, uzticība savai pārliecībai, piesardzība padomus dodot, vērīgums valsts darīšanās, vīrišķība karā un gādīgums. Visu to vajadzēja Aļošam iemācīt.

Kad mūsu zaldāti ar neiedomājamām pūlēm atkaroja no zviedriem Narvu, Pēteris, prieka pilns, lielajās Kron-štates svinībās dēlam teica:

— Es, kā ikviens mirstīgs cilvēks, varu nomirt šodien vai rīt — tad tev vajadzēs iet manās pēdās. Tev savā valdīšanas laikā jācienī viss, kas nāk par labu tēvzemes labklājībai un godam, jācienī uzticami padomdevēji un darbinieki, vienalga — sveši vai savējie, un nav jātaupa nekādas pūles valsts lietās. Tam tu esi mācīts!

Bet kas no šīs mācīšanas bija iznācis? Tikpat kā nekas. Reiz.gadījās pat tā, ka carēvičs AJoša pats sev ar pistoli sašāva roku, lai tēvs viņu nespiestu rasēt plānus... Viņš nevēlējās mācīties. Neprata! Kur tad ir viņa darbi? Tādu nav! Dēls ir slinks. Viņš labprāt tatāru kažokā sēdētu tronī un sustu, kā jau vectēvi un vecvectēvi sutuši, un pavalstnieki — Ivani un Petjas — viņa priekšā lai krīt pie zemes: «Apžēlojies, valdniek! Pažēlo!» Tā, žināms, ir daudz vieglāk.

Baronu Gīzenu drīz vien iesaistīja dažādos diplomātiskā dienesta darbos, un tad carēvičs mācības pameta pilnīgi. I ā viņš arī palika ar mājas audzināšanu un mājas mācībām. Cars Pēteris visu laiku karoja ar Zviedrijas karali Kārli XII, pastāvīgi atradās karagājienos un kaujās, kamēr carēvičs dzīvoja Preobraženskā, saņēma mēnesī tūkstoš rubļu naudas un nedarīja neko, vienīgi mazliet niekojās ar virpošanu. Un, kaut arī pašu carieni Avdotju Pēteris bija aizsūtījis klosterī, pie carēviča palika un jutās stipra visa mātes radu saime — Nariškini un tas pats Vjazemškis.

Un, jo bīstamāka kļuva Pētera darbošanās, jo vairāk par viņu sodījās, jo vairāk pīkstēja šīs māju peles, vairāk ietekmēja Aļošu un čukstējās ar garīdzniekiem. Apmelojumi, nevalodas, čukstēšanās, ļaunprātīgas baumas no pils klīda pa visu Krievzemi: Zviedrijas Kārlis, sak, esot stiprs, un mūsu Petruša viņa priekšā nenoturēsies, nav velti ko dzīt cilvēkus nāvē... Kārlis drīz vien būšot arī Maskavā.

Tad carēvičs' Aleksejs, no tēva nebīdamies, jau sāka sarakstīties ar savu māti Avdotju, sūtīja tai vēstules uz Suzdaļas Marijas patvēruma klosteri. Kam gan viņš, tāds dēls, bija derīgs? ~

Bet Pētera griba uzveica visus šķēršļus.

«Pēc uzvaras pie Poltavas krievu lieliskais karaspēks izstaigāja visu Eiropu. Toreiz mēs sakāvām ļaunos zviedrus, kas mums traucēja sadarboties ar Eiropu un aizvilka mūsu saprātīgajām acīm priekšā aizkaru,» Pēteris domāja. «Mēs izgājām Eiropā, lai dzertu tieši no zinību avota. Bet ko darīja Aleksejs? Aleksejs toreiz kopā ar mūsu karapulkiem braukāja pa Eiropu, pabija gan Polijā, gan Saksijā, gan Karlsbādē un augstprātīgi lepojās, ka viņš taču ir carēvičs, tik varenu panākumu mantinieks. Un atkal neko nemācījās.»

Pēteris toreiz dēlam rakstīja: «Zoon![31] Jums jābrauc uz Drēzdeni! Pavēlam jums, lai, uzturēdamies tur, jūs dzīvotu godīgi un čaklāk nodotos mācībām, it īpaši vaļo-dām — franču un vācu —, arī ģeometrijai un fortifikācijai, pa daļai nodarbotos arī ar politiskiem jautājumiem.»

Tomēr Pētera norādījumi atkal bija veltīgi... viņa troņmantnieks nemācījās neko.

Tad Pēteris nolēma Aļošu apprecināt ar krietnu sievu, ar kādu ārzemju princesi, lai dēls kaut šādā kārtā

pierastu pie rietumu jaunlaiclgās dzīves. Un Aļošam atrada Eiropā piemērotu līgavu — Šarloti, vienu no trim hercoga Braunšveiga-Volfenbitela meitām. Šarlote bijavi-ļ dēja auguma, tiesa, mazliet bakurētainu seju un miesās pavārga, toties Viņas vecākā māsa bija izprecināta Spānijas karalim, kurš drīz vien Vīnē kļuva par imperatoru Kārli VI.

Bet mājās visādas istabas peles un pussprāgušas mušas $acēla tādu džinkstoņu un pīkstoņu: «Redz, cik jau tālu esam nonākuši — Aļoška apprecējis svešu skuķi!» Mušām bija radusies drosme, tās sāka gaidīt, kad Pētera vairs nebūs. Metropolīts Stepans Rjazanskis otrajā gavēņa nedēļā, dieva vīra svētā Alekseja dienā, teica sprediķi, Ko tik viņš nesarunāja! «Nebrīnieties, ka mūsu Krievijā, kur arvien bijis daudz dumpju, vēl arvien plosās niknas vētras!» viņš sprediķoja. «Nebrīnieties, ka vēl arvien nav iestājies ilgotais miers: kurš dieva likumus cieņā netur, no tā miers bēg pa gabalu! Ak, dieva izredzētais Aleksej! Neaizmirsti savu vārdabrāli, baušļu sar- | gātāju un tavu krietno sekotāju! Tu pameti savas mājas, un carēvičs arī klīst apkārt pa svešām mājām. Tu aizgāji no vecākiem un viņš arī. Tu paliki bez vergiem, kalpiem un radiem — un viņš tāpat. Mūsu dievs! Paglāb zem saviem spārniem carēviču, mūsu vienīgo cerību, kā lolojamu putnēnu, pasargā viņu no visa ļauna, lai paliek sveiks un vesels! Un ļauj mums carēviču drīz ieraudzīt un priecāties par viņa klātbūtni!» Lūk, kā metropolīts Stjopka runāja baznīcā, uz ko viņš pamudināja ļaudis! Paskat vien! Te arī dumpis. Baznīcā dumpis! Visur dumpis!

Un vācu meiteni Šarloti toreiz ne par šo, ne par to aizlaida postā. Aleksejs savu sievu nemīlēja, sāka vēl vairāk dzert, meklēja sev vienīgi izpriecas, aizmiršanos, lai laiks ātrāk paskrien līdz tam brīdim, kad pats ķersies pie valdīšanas un visu varēs darīt pēc sava prāta ...

Šarlote bija astotajā mēnesī, bet AJoša viņu pameta, no Sanktpīterburhas aizbrauca uz Karlsbādi — itin kā ārstēt diloni. Brauca inkognito. Viņš, Pēteris, pats bija devis rīkojumu izsniegt carēvičam pasi. Bet, kad Šarlotei pienāca otrās dzemdības, Aleksejs jau bija sapinies ar galma dāmu Afrosiņju, ko Vjazemskis viņam tīšuprāt apgādāja ..

Viņš, Pēteris, valsti cēla, bet Aleksejs uz valsts rēķina

uzdzīvoja. Viss gaja uz postu! Ko lai iesāk?... Ko lai dara?...

Un Pēteris jūt, kā stingajā, sniegotajā Maskavas naktī nkrabinādamās visapkārt tekalē peles, sačukstas, rīko sazvērestības. Un kad gan tās gatavo dumpi? Tagad, kad visapkārt redzamas krievu uzvaras, kad viņš ar savu ka-mspēku sācis Zviedrijas Kārli trenkāt pa visu Eiropu ka zaķi.

«Ai, Aļoša! Aļoša!»

Otrā nodaļa CARIENES AVDOTJAS SAPŅI

Suzdaļā Marijas patvēruma klosterī valda klusums. Visapkārt sniegi kā īsti pēļi. Tur klusā cellē dzīvo Jeļena, Pētera Pirmā sieva Avdotja Lopuhina, carēviča Alekseja māte, kas iesvētīta mūķeņu kārtā. Šī mūķene nedzīvo slikti, klostera drēbes nevalkā, ģērbjas laicīgā tērpā, zeltītā bezrocī, ap galvu lakats. Pirkstā gredzens ar gaišzilu akmeni, tajā iegravēta puķe un kronis. Uz baznīcu mūķene Jeļena neiet vis vienkārši, bet sarkanas vadmalas aizsegā kā cariene, — kalpi Viņai visapkārt nes uz kārtīm uzkarinātus vadmalas gabalus, lai viņa nebūtu redzama ...

Celle silti sakurināta, un pie mūķenes Jeļenas sēž viņas mīļotais draugs majors Stepans Bogdanovičs Gļebovs. Viņš ierodas bieži, klostera klusumā skūpstās un mīlinās ar mūķeni Jeļenu, un abi pļāpā par visu ko.

— Dzird — mūsu labdaris Aļoša braucot atpakaļ uz Maskavu. Braucot mājās no svešām zemēm. Bra-aucot! Un laiks arī ir! Sen jau!

Vēstulītes no dēla cariene saņem reti — un vai nu daudz tādās vēstulītēs var pateikt? Bīstami! Bet sapņi, sapņi — tie gan māktin mācas virsū. O, sapņi rāda patiesību! Ne velti Avdotja sapņos redz, ka valdnieks viņu ataicinājis atpakaļ uz Maskavu, bet carieni Katju padzinis. Avdotja atkal sēdēs tronī! Redz, tā! Un sapņi jau rādās arī citiem. Bīskaps Dosifejs redzējis ne tikai sapni, bet pat nakts parādību — divās svētbildēs, pēc tam viņš tās atnesa uz carienes celli. Un parādība bija teikusi, ka Avdotja dēla valdīšanas laikā visādā ziņā būšot pie varas. Tad Avdotja gandrīz galu dabūja, šo svētbilžu priekšā

klanīdamās. Un vēlāk cariene bīskapam Dosifejam vienīgi noprasīja:

— Bet pēc cik i*ga laika tad tas piepildīsies? Kas tam ir par kavēkli?

Atbilde skanēja tā:

— Aizkavē tava tēva Fjodora Lopuhina grēki. Viņš deg elles liesmās.

- Tad cariene deva prāvus ziedojumus dvēseles aizlūgumam par tēvu, tomēr pareģojums vēl arvien nepiepildās. Atnāk Dosifejs, cariene jautā: v ;

— Nu,, vai pareģojums drīz piepildīsies?

— Jādomā gan, ka drīz, — šis atbild, — redzēju sapni tavu tēvu Fjodoru, ir jau līdz vidum no elles izlaists. Kad būs laukā pavisam, līdz papēžiem, tad ari visādā ziņā piepildīsies.

— Nāks, nāks lielie prieki! — Avdotja saka Stepanam, savam mījajam. — Drīz! Bet, kurš tagad runā man pretī, tam mans dēls atmaksās, kā pienākas. Gan atmaksās! Lai pagaida vien! Lai pagaida!

Trešā nodaļa CAREVIČS PAZUDIS!

Jo vairāk krievi nostiprinājās Eiropā, jo vairāk carē-vičs ērmojās. Nemācījās, atmeta visam ar roku. No vācu paradumiem viņā nepalika ne miņas, sēdēja tikai kopā ar popiem un dzēra ar aizdomīgiem Jaudīm. Par savu sievu princesi Šarloti viņš jau izmeta šādus vārdus:

— Šito vellatu man Gavrilo Ivanovičs Golovkins uzkāra kaklā. Par to es gan viņu, gan viņa dēlu Ivanu likšu uzsēdināt uz mieta, kad pienāks laiks...

Citreiz Aleksejs sadzērās un bļaustījās:

— Kas man daļas gar lielajiem augstmaņiem! Uzspļaut man viņiem! Man galvenais ■— ka tikai vienkāršajai tautai labi klātos! Kad vairs nebūs tētiņa, pačukstēšu saviem arhierejiem, arhiereji pateiks popiem, popi savās draudzēs — tautai. Viss notiks pēc mana prāta!

Kad Šarlote, ļaunā diloņa uzveikta, bija apglabāta, visi pavadītāji pēc bērēm tieši pa Ņevu laivā atgriezās no Petropavlovskas baznīcas uz pili pie carēviča. Aleksejs bija skumjš, bet skumju pilna dvēsele visu saprot labāk. Un Pēteris toreiz dēlam pateica skaidri:

Mūsu ienaidnieki zviedri, kuru priekšā agrāk drebē-|, in mēs, tagad dreb mūsu priekšā. Un to visu panākuši in.ini necilie pūliņi, kā arī Krievijas īsteno dēlu pūliņi, lomēr uz mantojumu, kas paliks pēc manis, es raugos ar bažām: kam gan es atstāšu visu sasniegto? Mans prieks I>,ir krievu uzvarām ir liels, tomēr mans sarūgtinājums nav mazāks; mantojums taču paliks tev, bet tu mana darba turpināšanai nederi. Tu esi īstens popa dēls. Un pie tā, ka tu tāds esi, vainojama nav vis daba, bet tu pats. Prātu dievs tev nav atņēmis, un arī miesās tu neesi vārgs ... Visbriesmīgākais ir tas, ka tu par kara mākslu negribi ne dzirdēt, bet tieši tā mūs no tumsas ir izvedusi gaismā, un tādēļ mūs tagad visur ciena. Ne jau karot man patīk, nē! Nepieciešamība piespiež! Grieķi Cargradā savā laikā atmeta karošanu un tieši miermīlības dēļ aizgāja bojā. Ieroči ir nepieciešami! Vai gan mēs lai atdodam savu zemi ienaidniekiem un tie lai apspiež mūsu tautu? Vai varbūt tu domā, ka tev palīdzēs tavi popi un bārdaiņi, kurus tu tik ļoti mīli? Vai arī tu domā, ka tavi ģenerāļi tiks galā bez tevis, bet tu kā muļķa putnēns gaidīsi, ko viņi teiks? Tu apgalvo, ka pūliņi tev neesot pa spēkam? Man nevajag tavu pūliņu, bet tavas gribas! Saki — kā gan tu pārvaldīsi valsti, ja tev tevzemes liktenis nerūp? Savas spējas tu esi zemē nometis. Raksturs tev Jauns un spītīgs. Cik neesmu tev teicis, cik neesmu pamudinājis — nekas nelīdz, viss velti, viss kā pret sienu! Vai tu man palīdzi* manos pūliņos? Nē! Nepavisam! Visiem zināms — manu darbu tu neieredzi. Un tādēļ tu vairs nedrīksti palikt tāds — ne cepts, ne vārīts, tev jāizvēlas... Vai nu grozi savu raksturu tā, ka vari kļūt par manu mantinieku, vai arī kļūsti par mūku! Un atbildi man bez izlocīšanās! Ja neko neizlemsi — rīkošos ar tevi kā ar ļaundari!

Tad visi sēdās pie galda, ieturēja Šarlotes bēru mielastu, un carēvičs bērēs dzēra vēl negantāk. Uz Ņevas plosās vētra, vējš brāžas logos, pa šķirbām ielauzies, pat svečturos sveces pūš nost, bet carēvičs glūn uz Meņši-kovu kā zvērs, ar nazi graiza galdautu, bet pašam acīs asaras.

Vēlāk tēvs no Alekseja saņēma vēstuli. Tur bija atbilde ... Kur tad šī vēstule ir?

Cars gausi piecēlās no sēdekļa — vecums. Izņēma no slepeno dokumentu somas papīrus, pāršķirstīja, atrada.

k

Tad uzlika brilles — rakstīts bija paviršā Maskavas senrakstā:

«Žēlīgais valdniek tētiņ! i

Slimības dēļ es par atbildi uz jūsu teikto daudz rakstīt nevaru. Vēlos stāties mūku kārtā un izlūdzos tam jūsu visžēlīgo atļauju.

Jūsu vergs jums nenoderīgais dēls Aleksejs.»

Lūk, vēstule! Uzrakstīta tīri, bet paraksts «Aleksejs» bija plašs un tā kā pasviests uz augšu. Parakstījis — gluži kā nospļāvies.

Pēteris toreiz līdz pašiem Ziemsvētkiem gulēja slims, no istabas ārā negāja. «Redz,» viņš domāja, «nomiršu! AJoša iestāsies klosterī — bet kurš tad valdīs valsti? Kam lai uztic tēvzemi? Slikti! Bet, ja Aļoša klosterī neaizies, tad taču būs vēl sliktāk. Vēl sliktāk!»

Tajā reizē Pēteris, tiklīdz izveseļojās, devās uz Dāniju karot ar Kārli un aizgāja pie dēla atvadīties. Toreiz arī Aļoša gulēja gultā. Vai bija slims vai nebija — kas to lai zina! ... Viņš satvēra tēva roku un skūpstīja:

— Tētiņ valdniek! ...

— Nu, to jau esam atklausījušies! Bet pasaki — kādu atbildi dosi? — Pēteris sacīja.

— Iešu klosterī, — skan atbilde, — vēlos būt mūks. Zvēru pie dieva!

— Aļoša! Padomā mazliet — jaunam cilvēkam nav

viegli aiziet klosterī. Attopies! Nāc labāk manās pēdās, nāc pa manu ceļu! Pa taisnu ceļu! Neej klosterī! Pagaidīšu atbildi vēl kādu pusgadu ... *

Un Pēteris aizbrauca uz Kopenhāgenu, trenkāja atkal Kārli XII pa Ziemeļu jūru, bet Aleksejs viņam visu laiku neizgāja no prāta. Cars ar kurjeru Safonovu nosūtīja dēlam pašrocīgi rakstītu vēstuli...

Cars piecēlās, aizdedza pīpi pie sveces. Apsēdās.

Uzrakstīts bija skaidri: «Pieņem nu lēmumu — vai nu tādu, vai citādu! Dod atbildi! Un, ja izvēlēsies pirmo, nāksi kopā ar mani, — tad brauc šurp! Paspēsi vēl uz kara darbības sākumu. Ja izvēlēsies otro — kļūt par mūku, — tad atraksti, kad un kurā klosterī iestāsies, lai man prāts būtu mierīgs! Un katrā ziņā izpildi šeit sacīto, citādi tu savu laiku pavadi ierastajā bezdarbībā.»

Toreiz Menšikovam bija uzdots carēviču pieskatīt. Drīz vien Meņšikovs aizsūfīja uz Dāniju vēstuli, ka carē-v i< s soloties drīzumā izbraukt pie valdnieka; iet līdzi ka-higajienā, gribot vēl tikai atvadīties no māsām.

Un patiesi — 1716. gada divdesmit otrajā septembri ca-tovičs no Pītera izbrauca uz Kopenhāgenu. Viņš brauca bez steigas, ar pasta karieti.

Un pazuda .,.

Carēvičs pazuda bez pēdām ...

Cars tikai oktobrī Šlezvigā satika kurjeru Safonovu, tas ziņoja, ka carēvičs viņam sekojot. Taču pagāja vēl divi mēneši — bet no carēviča ne ziņas, ne miņas... Cik daudz čukstu! Cik daudz dumpīgu runu!

Carēvičs pazudis!

Ceturtā nodaļa PASTA KARIETE KURZEMĒ

Kāds Kurzemē mēdz būt laiks oktobrī? Zināms jau. Līst. Baltijas slapjdraņķis. Koki stāv kaili, pēdējās dzeltenās lapas sabirst peļķēs. Pasta karietes sešjugs auļo no Rīgas uz Liepāju. Kokos ķērc salijuši kraukļi, itin bieži ceļam pārcilpo zaķi. Karietē brauc Aleksejs Petrovičs ar Afrosiņju un viņas brāli Ivanu Fjodorovu. Uz bukas blakus vācu kučierim sēž Jakovs Nosovs, bet aizmugurē uz sēdekļa kratās divi Pēteri — Sudakovs un Meijers. Rīgā apgādājušies ar alu un degvīnu.

— U-uz-dziedam!

Pastnieks, kurš arī iedzēries, pūš taurē, un kļūst redzams — pretī ripo tāda pati kariete. Uz bukas brašs krievu puisis.

— Ei! Kas brauc? — Jakovs, uz bukas sēdēdams, auro, un cauri vējam, lietum un riteņu rīboņai skan tikko dzirdama atbilde:

— Carevna Marija Aleksejevna!

Dauzīdams pa stiklu, Jakovs sauc lejup, karietē:

— Brauc mūsu carevna. Carevna Marija!

Bet kučierim:

— Stā-āt, zirgus apturi, vācu velns tāds! Stā-āt!

Lietus gāž, gaisā griežas dzeltenas lapas, abas karietes

stāv lietū, ar pakaļgaliem skardamās, zirgi purina galvas, ar zobiem kasa kājas... Garais, kalsnais carēvičs, tāpat vien bez parūkas, ar trijstūra cepuri galvā, āvies

baltās zeķēs un sprādžu kurpēs, uzmetis plecos lietus mēteli, lec pāri peļķēm, steidzas uz krustmātes karieti* Tā, kaut arī Karlsbādē dzērusi ūdeņus un ārstējusi kājas, tomēr bija pieņēmusies miesās — zvilnēja kā blāķi starp aizsaiņiem .un ceļa somām. Kalponi un jokdari viņa no karietes iztrieca, carēvičs ielēca pie viņas un ņemas savu mīļo krustmāti skūpstīt. ļ

— Kurp braukdams? — carevna apvaicājas.

— Pie tētiņa braucu, armijā dienēt, — carēvičs atteic. Un vērīgi skatās krustmātē.

— Tas labi, — carevna saka, viltīgi piemiegdama mazu, nesievišķīgu no tēva mantotu ačeli. — Tā gan! Tēvam izdabāt vājag! Tas arī dievam būs pa prātam. Citādi, redz, klausos, tu esot sadomājis mūku kārtā iestāties ... Kas tad no tevis, meitu mednieka, par mūku? Un kāda jēga iet klosterī?

— Nezinu tikai, vai varēšu izdarīt tētiņam pa prātam, — carēvičs atteica un būtu arī rokas noplātījis, bet nebija kur — karietē par šauru. — Tā nu ir, būtu aizbēdzis — bet kur tad bēgsi?

— No tēva tu nekur aizbēgt nevari! — Carevna Marija saknieba lūpas. — Tēvs tevi visur dabūs rokā. Būtu biežāk rakstījis mātei.

— Bīstami! — carēvičs atteica un notrauca asaru.

— Kas par to? 1— krustmāmiņa iebilda. — Un kaut arī būtu tādēļ jācieš, bet tā tak ir māte! Nevis svešiniece.

— Diezin vai ir vēl dzīva?

— Dzīva, dzīva! Tu paklausies — viņa redzējusi parādību! — krustmāte stāstīja, un čuksti saplūda kopā ar lietus šalkoņu. — Visi, visi runā: Pīterburha nepastāvēs, tai jābūt tukšai! Un, kad tas sajukums ar Pīterburhu beigsies, tēvs ņems tavu māti atpakaļ pie sevis. To es tev saku, tā arī būs. Nu, bet, kad būsi sagaidījis tēva nāvi, tad jau gan māti celsi godā? Ņemsi pie sevis pilī. Arī par to viņa redzējusi parādības. Es tev saku patiesību, un tas nozīmē: tev jānogaida tēva nāve! ...

Savā karietē carēvičs atgriezās priecīgs. Jokoja, smējās — ko tad bija teikusi mīļā carevna krustmāte Marija? Ko tad? Rudmatainā, prāvā Afrosiņja, ģērbusies ceriņkrāsas virsjakā ar baltiem apšuvumiem, carēviču apglāsta, ielej vīnu. Un carēvičs ar glāzi rokā runā, nikni izvalbījis lielās acis, — ak, vīns un krustmāte viņam sagrozījuši galvu:

— Ka<ļ būšu valdnieks, ziemu dzīvošu Maskavā, vantīm Jaroslavjā. Pīterburha būs tukša! Arī kuģu man nebūs, bet karaspēks tik vien kā aizsardzībai. Un karot ne ar vienu nekarošu. Kad tētiņš nomirs — tad tik būs labi! Bet Meņšikovu — pie velna ...

Logos sitas lietus. Uz svešā ceļa neritmiski klaudz pakavi. Vaņa runā jocīgas, glaimīgas runas. Afrosiņuška! Ai, cik labi! Kaut tikai varētu tētiņu dabūt pie malas...

Piektā nodaļa MEKLĒŠANA

Un Viskrievijas valdniekam Pēterim, kuru savējo vidū jau dēvēja par imperatoru, vajadzēja meklēt... Un ko gan? Dēlu! Troņmantnieku! Cerību! Ak vai man! — Pēteris domāja. Ai-ai-ai! Meklēt pa visu Eiropu!

Krievu ģenerālim Veidiem, kurš ar savu korpusu stāvēja Meklenburgā, Pēteris nosūtīja ziņu, lai ģenerālis pie reizes paklaušina arī pēc carēviča, lai slepus izsuta virsniekus viņu meklēt. Un ģenerālis Veidle nosūtīja uz vācu armiju trīs savus virsniekus ar ierakstu pasē, ka viņi iepērk zirgus.

No Amsterdamas Pēteris izsauca pie sevis Ābramu Veselovski — savu rezidentu Vīnē — un uzticēja tam savas bēdas. Jau bija decembris, un, atgriezdamies no Amsterdamas, Veselovskis uz Vīnf brauca caur Frankfurti pie Oderas. Te no pilsētas vārtu rakstveža, kurš atzīmēja visus caurbraucējus, viņš uzzināja, ka divdesmit devītajā oktobrī garām pabraucis krievu pulkvedis Ko-hanovskis, kopā ar viņu bijusi sieva, poručiks Kreme-ņeckis un kalpotājs. Apmetušies viesnīcā «Pie melnā ērgļa». Pats pulkvedis bijis slaids, arī sieva liela auguma. Ēduši pusdienas, daudz dzēruši. Divas stundas vēlāk pasta ratos pie viņiem atauļojuši vēl divi kalpotāji. Visi aizbraukuši pa Breslavas ceļu.

— Tam jābūt carēvičam Aleksejam! Nudien! Jā, nudien!

Viltīgais Veselovskis pēc tam soli pa solim izsekoja carēviča ceļu caur Breslavu uz Vīni. Nonācis Vīnē, Ve-sēlovskis uzzināja, ka arī šeit bijis tas pats pulkvedis, apmeties viesnīcā «Pie zelta zoss», sievai šeit nopirktas

kafij brūnas vīriešu drēbes, un dāma pārģērbusies par pāžu. Bet pulkvedis apvaicājies, kā aizbraukt uz Romu un vai dārgi izmaksāšot brauciens lauka pasta karietē . ..

Veselovskis pats aizgāja uz «Zelta zosi» un tur no kāda sulaiņa dabūja dzirdēt, ka tam virsnieks licies līdzīgs Maskavas cara dēlam, kuru sulainis jau agrāk redzējis Vīnē. Bet muitnieks, kurš pārbaudījis pulkveža bagāžu, izmeta, ka tāds sabuļādas kažoks gan varot piederēt vienīgi Maskavas caram.

Saņēmis Amsterdamā Veselovska ziņojumu, Pēteris kļuva drūms:

— Skat, ko dara, nekrietnelis! Kādu brīdi izraudzījies! Krievu flote peld Baltijas jūrā, ieņēmām Rīgu, ieņēmām Rēveli, ieņēmām arī Somiju. No Dānijas brūkam virsū pašam Kārļa midzenim, pašai Zviedrijai. Bet viņā, manā Aļošā, atkal ceļ galvu Ivana Mihailoviča Miloslavska ģimenes gars. Par maz viņam asiņu, par maz sazvērestību. Šī dumpja perēkli vajadzēs izsekot un bez žēlastības iznīdēt!

Amsterdamā stipri salst, kanāli aizsaluši, sasārtušie holandiešu bērneļi pa kanāliem ar slidām skrien uz skolu... Holandiešu krāsnis silti sakurinātas, un zemajā goda istabā, kur no trauku skapīšiem lūkojas spodri vara un fajansa trauki, cars Pēteris pats raksta vēstuli imperatoram Kārlim uz Vīni:

«Visgaišais, visvarenais ķeizar! Draudzīgi un brālīgi apspriežoties, man jāpavēstī par savām sirds skumjām. Mūsu dēls Aleksejs arvien mums sagādājis vislielāko nepatiku, jo viņš ar savu nelaiķa dzīvesbiedreni, kura bija jums tuva rada, nedzīvoja, kā pieklājas. Bet tagad, saņēmis pavēli braukt pie mums, viņš kopā ar dažiem jauniem cilvēkiem ir no viņam norādītā ceļa nogriezies, un mēs līdz pat šim laikam nevaram jzdibināt, kur viņš piemīt. Mēs esam savam rezidentam Ābramam Veselov-skim, kurš uzturas jūsu galmā, pavēlējuši mūsu dēlu sameklēt un atvest pie mums. Tālab lūdzam jūsu augstībai, ja mūsu minētais dēls slepeni vai atklāti uzturētos jūsu zemē, pavēlēt viņu ar šo mūsu rezidentu atsūtīt pie mums, drošības dēļ dodot līdzi dažus jūsu virsniekus, lai mēs viņu varētu tēvišķīgi labot, par ko mēs vienmēr jutīsimies jūsu parādnieki un būsim gatavi jums pakalpot.

Jūsu brālis Pēteris.»

Sestā nodaļa VĪNĒ

Bija 1716. gada desmitais novembris.

Vācu impērijas vicekanclers grāfs Šēnborns pēdējo ziņojuma sniedzēju no sava kabineta izlaida vēlu — pulkstenis jau nosita desmit. Ierēdnis veikli paklanījās, savāca dokumentus, muguru nerādīdams, atkāpās līdz durvīm un, izgājis laukā, aiz bronzas tverokļa, izveidota kā ērgļa nagi, kas satvēruši zilu lodi, rūpīgi aizvēra baltās, zeltījumiem rotātās durvis. Viņš sāka cienīgi kāpt lejup pa marmora kāpnēm, ko apgaismoja sienas svečturos degošās sveces, bet viņam pretī augšup nāca nepazīstams, dīvaini ģērbies cilvēks, kurš pārspīlēti skali runāja lauzītā franču un vācu valodas mistrojumā. Nepazīstamais bija stipri iereibis, viņu aplenca sulaiņi.

Ierēdnis apstājās un pieklājīgi apvaicājās — kas svešajam vajadzīgs? Tas rupji atbildēja, ka esot sūtīts pie grāfa Sēnborna ārkārtīgi svarīgā jautājumā. Nepazīstamais izturējās tik uzstājīgi, ka vajadzēja vien ziņot grāfam, kurš jau bija ģērbies naktssvārkos.

Grāfs Šēnborns solījās svešinieku pieņemt nākošajā rītā pulksten septiņos, jo pašlaik jutās Joti noguris. Taču nepazīstamo nekādi norādījumi neietekmēja. Viņš paziņoja, ka dosies uz pili pie imperatora, ja netiks pieņemts šeit.

Beidzot grāfs Šēnborns bija ar mieru pieņemt nepazīstamo, kurš ienāca viņa kabinetā, uz parketa skaļi klaudzinādams zābakus.

— Ko jūs vēlaties? — grāfs Šēnborns apvaicājās.

-7- Viņa augstība carēvičs Aleksejs, Lielkrievijas, Maz-krievijas un Baltkrievijas troņmantnieks, vēlas tikties ar jūsu gaišību, turklāt nekavējoties!

Grāfs Šēnborns izbrīnā ieplēta acis, izvilka emaljētu tabakdozi un iešņauca tabaku, lai nomierinātos. Tad apvaicājās:

— Bet, gadījumā, ja tas viss ir brīnumaina patiesība, kur tad viņš atrodas?

Nepazīstamais atteica:

— Tepat, pie jūsu gaišības mājas! — un ar strauju žestu norādīja uz logu. — Uz laukuma! Rau, tur!

Neskatoties uz savu diplomāta savaldību, grāfs Šēn-borns izbrīnā iesaucās, pielēca kājās, satvēra halāta stūrus, sīkiem solīšiem pārskrēja pāri kabinetam un, uzmanīgi pacēlis augšup aizkarus, paskatījās laukā pa logu. Uz stūra zem blāvas laternas nespodrā mēness gaismā, kas lauzās cauri lietus mākoņiem, rēgojās cilvēks garā lietus mētelī.

— Bet kā tad carēvičs šeit nokļuvis!? — grāfs Šēn-borns izsaucās. — Kas noticis? Kādēļ viņš griežas pie manis?

— Carēvičs dzirdējis, ka ārzemniekiem, kuri ierodas viņa majestātes imperatora galmā, vispirms jāgriežas pie vicekanclera, — atbildēja Jaša Nosovs — tas bija viņš.

— Carēvičs ieradās tikai šodien, atstāja bagāžu viesnīcā un lūdz jūsu gaišību viņu nekavējoties pieņemt.

— Tādā gadījumā ziņojiet, ka es pats tūliņ ieradīšos viesnīcā pie viņa augstības ...

— Nē, viņa augstība atnāks pats! — Nosovs atteica.

— Es aizskriešu viņam pakaļ!

Un, pirms vēl grāfs Sēnborns paguva nomest savus naktssvārkus ar turku rakstiem un uzvilkt mundieri ar ordeņa zvaigzni, kabineta durvis atvērās un, sagriezis labo plecu uz priekšu, straujš un apmulsis viņa istabā gandrīz skriešus iesteidzās slaids, bāls jauneklis, ģērbies saņurcītā, slapjā lietus mētelī.

— Jūsu gaišība! — viņš vāciski izsaucās. — Lūdzu, sagādājiet man iespēju parunāt ar jums vienatnē! Esmu nokļuvis traģiskā stāvoklī. Lai šeit neviens nenāk iekšā!

Viņam aiztrūka elpa.

Saņēmis solījumu, ka neviens iekša nenāks, atbraucējs skraidīja pa kabinetu, ar šausmām raudzījās apkart un, rokas lauzīdams, runāja:

— Esmu šeit ieradies inkognito, lai lūgtu savu svaini imperatoru mani aizsargāt, glābt manu dzīvību.

— Bet kas tad jūsu augstībai draud?

— Mani grib pazudināt un maniem bērniem atņemt mantošanas tiesības! Vienīgi mans svainis imperators var mani glābt, nodrošināt maniem bērniem tiesības uz troni... Mani vajā mans tēvs! Jā, esmu vāja rakstura cilvēks. Jā, es dzeru! Arī tagad esmu dzēris! Bet tā taču mani audzināja kņazs Meņšikovs. Viņš mani tīšām padarīja par dzērāju. Ar dzeršanu tīšuprāt sagandēja manu veselību.

Carēvičs apstajas un sāka aplūkot sevi spogulī.

— Lai ari es nespēju valdīt, — viņš turpināja. — Lai es pat nebūtu derīgs citu vadīšanai. Piekrītu! Bet es taču esmu pilnīgi piemērots, lai būtu par caru! Tam man prāta pietiks! Es pierādīšu, ka spēju būt par caru! Bet tēvs mani dzen klosterī. Negribu! Negribu! Vediet mani pie imperatora!

Kā neprātīgs viņš atkrita krēslā, ar papēžiem dauzīja parketu.

— Nomierinieties taču, jūsu augstība! — grāfs Šēn-borns teica, skraidīdams ap viņu. — Iedzeriet ūdeni!

— Odeni nevajag! — carēvičs iesaucās. — Dodiet alu!

Alus pie rokas nebija, un carēvičs apmierinājās ar

Mozeles vīnu. Iekampis vīnu un pēc tam visu laiku to sūkdams, Aleksejs bez mitas dedzīgi runāja. Viņš apgalvoja, ka pret tēvu neko noziedzīgu neesot darījis, viņam esot zināms, ka tauta viņu mīlot, bet tēvam tā nekad nepiedošot varmācību un asinskārību. Pēc carēviča apgalvojumiem, tauta Pēteri neieredzot par seno ieradumu pārkāpšanu, par jauno necienīgo carieni, par to, ka Pēteris savu mīluļu dēļ ieslodzījis klosterī carēviča māti carieni Avdotju. Šie mīluļi ar savām intrigām Pēteri arī pazudināšot, ai, kā pazudināšot! Ne velti viņi gribot panākt, lai Pēteris pieņem imperatora titulu.

— Kā to drīkst! Šāds tituls taču pienākas vienīgi Vācijas imperatoram ķeizaram Kārlim kā Romas impērijas likumīgajam mantiniekam.

Pastarpēm visiem šiem stāstiem un žēlabām Aleksejs arvien uzstāja, lai viņu ved pie svaiņa ķeizara, un savu prasību apslacīja ar vīnu. Grāfs Šēnborns, laizdams darbā visu galma laipnību arsenālu, ieteica viņa augstībai necensties tūliņ panākt tikšanos ar imperatoru, lai neatklātu savu tik svarīgo inkognito, bet vislabāk — likties gulēt un atpūsties.

Augsto viesi beidzot aizveda uz ātru roku sagatavotā telpā, un sulaiņi ilgi nopūlējās, vilkdami viņam nost šauros stulmu zābakus. Tikmēr Aleksejs Petrovičs aizmiga, uz muguras iezvēlies šķērsām pāri gultai.

Miegā viņš iekrācāsL viņa seja kļuva bikla, ikdienišķa, reibuma histērija pārgaja. Blakus krievu troņmantniekam stāvēja garsejainais austriešu diplomāts, ģērbies zilā, ar

zeltu izšūtā mundieri un baltā žabo, un pētīja carēviču caur divstiklu lorneti.

— Ak dievs! — grāfs Šēnborns klusi nočukstēja. — O, daudz labāk būtu, ja te gulētu pats Pēteris! Cik šausmīga zeme! Cik šausmīgi tikumi!

Septītā nodaļa KAM TAISNĪBA — TĒVAM VAI DĒLAM?

Kad saule vasaru stepēs rietumu pamalē laižas lejup, gadās, ka austrumos tai pretī kā ēna paceļas cita — melna saule: tumšs aplis, un no tumšā apļa augšup slejas melni stari. Liekas, pati tumsas valstība, redzēdama gaismas spēkus atslābstam, ceļas tiem pretī.

Pētera saule jau laižas uz vakara pusi, un ari tai pretī slejas melna saule ... Nerimtīgi darbodamies, Pēteris vēl lauž neviena nestaigātus ceļus uz nākotni. Vai viņš velk tautu sev līdzi vai arī tauta pati virza uz priekšu viņu — nevar izprast.

Kamēr viņš, Pēteris, ir dzīvs, tikmēr tā arī notiks — viņš vadīs tautu uz priekšu. Bet vienam gan viņam grūti, gaužām grūti vilkt tādu milzeni uz priekšu! Tumsībai vēl ir liels spēks, valsts ir bagāta, mierīga, un tumsas spēki pašlaik to vien gaida, lai pēc Pētera nāves atkal varētu uzsliet pāri Krievijai savu melno sauli.

Darbojas tumši ļaudis... Raksta cits citam vēstules, čukstas pa malu malām. Uzklausa baumas. No cara den-ščikiem mēģina visu izdibināt. Par vispārības labumu tiem maza bēda, tiem rūp tikai savējais. Šādiem ļaudīm kūtrais, pret darbu vienaldzīgais Aļoša derētu kā silta cepure ziemu! Viņiem īstais cars!

«Un ja Aleksejs aizies klosterī,» Pēteris prāto. «Vai gan mūka kapuce kādam pie galvas pieaugusi? To var ari nomest! Tā esot teicis jau cars Ivans Bargais. Pēc manas nāves Aleksejs kapuci nometīs, kā dievs debesīs — nometīs! Garīgie tēvi — vai tiem grūti? Ieskaidros visiem, ka tā vajadzīgs! Un tad viss krievu valsts vezums rībēdams ripos no kalna lejup, tas pats smagais vezums, kas ar viņa — Pētera pūliņiem jau līdz pušķainam uzvilkts. Nolaist lejup taču vieglāk nekā vilkt kalnā! Aleksejs, uzsēdies tronī, sagraus arī to, kas jau uzcelts. Ma-пин palīgus par viņu darbu bez žēlastības nobendēs, tik neganti viņš tos nīst. Visa Krievija sāks ripot atpakaļ. Met citzemju valdnieki to vien tīko.

.!o vājāki esam mēs, jo stiprāki ir mūžsenie ienaidnieki, kas vienmēr lauzušies mūsu zemē,» Pēteris prāto. «Labi, ka Aleksejs nav diez cik gudrs. Ak kungs! Kādas domas jādomā par dēlu! Nu, bet uz ļauniem darbiem viņam gudru padomdevēju netrūks. Ko tad, ja šie vil-ligie padomnieki jau tagad dēlam čukst ausīs, ka viņam, Aleksejam Petrovičam, vajag sadarboties ar citzemju valdniekiem?

Ko tad, ja citzemju valdnieki šo izvirtušo AJošu ņems savā aizsardzībā? Tad mūsu dēls kļūs par mūsu zemes atklātu ienaidnieku! Un jādomā gan, ka citzemju valdnieki to vien vēlas, lai Aļoša savu zemi un savu tautu iztirgo viņiem par iespēju žūpot un grezni padzīvot. Lai Aļoša nodod krievu tautu.»

Un Pēteris atkal redz acu priekšā: vīzēs autie krievu pulki pēc pirmās sakāves pie Narvas kā zaķi bēg no zviedriem. Bet vēlāk, uzveikuši bailes, tie paši vīri kā mūris stājās aizstāvēt tēvzemi, uzvarēja zviedrus, sāka darīt dižus darbus. Gan vīzēs āvušies, gan basām kājām tie cēla pilsētas purvos un mežos, uzbūvēja veselas flotes. Un cik lepnas flotes! Urālos sabūvēja rūpnīcas. Kas-pijas jūrā atklāja kalnu eļļu — naftu, Donā uzgāja ogles. Visur tie meklēja dažādas rūdas, lai nebūtu jāpērk no citiem. Savas dzīvības, savas muguras nežēloja, strādāja plecu pie pleca ar viņu, Pēteri, kā līdzīgi ar līdzīgu. Kanālus raka, savienoja Volgu ar Baltijas jūru. Lieliskās manufaktūrās sāka aust mūsu pašu audumus — ne sliktākus par franču ražotajiem. Lauza ceļu uz Kluso okeānu, uz Kaspijas jūru. Visus pārspēja ar savu rūpību, atjautību un prasmi. Uz katru patiesu vārdu viņi patiesi atsaucās ar visu sirdi, godīgi, veikli un centīgi devās uz priekšu. Un tādu tautu Aļoša ar savu bēdīgi slaveno dzeršanu un nožēlojamo izlaidību grib atdot ienaidnieka rokās? Ak vai! ...

Tauta sapratīs, kas īsti notiek, ja tai visu izstāstīs, ja tai manifestā pavēstīs par visām tēva, valsts, visu krievu cilvēku bēdām, par visām nesaskaņām ar vieglprātīgo dēlu.

«Sapratī-īs! Un spriedīs pati! Visu, visu pavēstīšu, visu pasludināšu. Visu uzrakstīšu ...»

Astotā nodaļa ERENBERGAS PILI

Līksmajā Tirolē februāra beigās jau valda pavasaris, saulīte silda, kalnu nogāzēs zaļo zāle, ganās lopi ar zvaniņiem kaklā. Kalni un ielejas ceļas un plok kā viļņi, tiecas turp, uz rietumiem, līdz baltos sniegos tītajiem Alpiem. Bet te kalni vēl zemi, piemīlīgi. Uz viena no tiem — Erenbergas pils. No augstās pils terases ir jauki noraudzīties ielejās, uz sarkanajiem dakstiņu jumtiem, vienādi celtajām mājām, smailo baznīcas zvanu torni, uz dārziem, kur drīz uzziedēs ķirši, ābeles un aprikozes.

Viss tieši kā bildītē — tīrs, košs, grezns. Aleksejs Petro-vičs izgāja pils terasē, kas uz gotiskiem piloniem slējās virs kraujas, pavērsa seju pret svaigo vēju, mīlīgo sauli... Ak, cik labi! Cik te ir mierīgi! Viņam blakus mīļā draudzene Afrosiņja, arī sārta un gaiša kā ābele ziedā.

Cik tālu vien skatiens sniedz — visapkārt zilgmo kalni ar milzīgām, tumšām eglēm, mākoņos riņķo ērgļi. Sājā Erenbergas cietoksnī nav neviena sveša, tikai viņi — ieklīdušie krievu putni. Vārti aizvērti, tilts pacelts, sardze stipra: divdesmit kareivju un ģenerālis. Kareivji virtuvē gatavo garšīgas pusdienas. Un galvenais — tālu prom no tētiņa. Te viņš vairs dēlam klāt netiks! Zināms, ir jau garlaicīgi dzīvot kā tādam slepenam valsts arestantam. Kas gan tagad notiek Krievijā?

Carēvičs paraudzījās lejup — tur aizvijas ceļš. Uz ceļa putekļi, un, saules staros zibēdams, auļo jātnieks. Tieši uz pili. Pie vārtiem iedziedājās pasta radziņš, čīkstēdams nolaidās tilts. Uz tilta klaudz pakavi: klip-klap-klap! Klip-klap-klap!

— Laikam pasts no Vīnes! — carēvičs ierunājās. — Vaņa, ei, Vaņa, aizskrien paskaties! Vai nav kādi jaunumi?

Un tik tiešām — ir. Aizzīmogota pakete — «Augst-dzimušajam grāfam». Tā kanclers grāfs Šēnborns tagad titulē carēviču — konspirācijas dēļ.

Ir gan jaunumi, ir — un vēl kādi! Tie tik ir jaunumi! No tādiem galva reibst kā no pavasara gaisa. No tādiem nākotne kļūst tik gaiša kā šī diena ...

«Ziņoju grāfa kungam,» Šēnborns rakstīja, «ka nu jau vlHur sāk runāt: carēvičs pazudis! Citi stāsta, ka aizbēdzis no tēva bardzības, citi — ka tēvs nogalinājis, vēl < iti — ceļā kritis slepkavu nagos. Ziņkārības apmierinā-•mai pielieku klāt, ko raksta no Pīterburhas, — dārgajam carēvičam viņa paša labā jādzīvo slepenībā.»

Un carēvičs atlocīja ziņojumu, ko rakstīja Pleijers — vecais Austrijas rezidents Pēterburgā.

«Te visapkārt runā,» rakstīja Austrijas pārstāvis Plei-Jers, «ka carēviču netālu no Dancigas notvēruši cara (audis. Viņš esot aizvests uz klosteri, un neesot zināms — dzīvs vai miris. Citi stāsta, ka viņš devies uz vācu impe-īatora zemēm un nākošajā vasarā atbraukšot pie savas mātes. Gvardes pulki, kuru sastāvā ir galvenokārt muižnieki, šo baumu dēļ sagudrojuši kopā ar citām karaspēka daļām Meklenburgā sacelt dumpi, caru nogalināt, bet carieni Katrīnu ar bērniem atvest uz Krieviju un nosūtīt uz to pašu klosteri, kur tagad iliīt agrākā cariene. Veco carieni viņi gribot atbrīvot un valdīšanu nodot carēvičam Aleksejam.»

Tie tik ir jaunumi! Elpu rauj ciet!

«Bet Pēterburgā viss sagatavots dumpim,» carēvičs lasīja tālāk, «gan dižciltīgie, gan vienkāršie krievi runā vienu un to pašu, ka nu viņu bērniem, lai cik viņi mācītos, lai cik tērētu naudas svešvalodu apgūšanai, neesot cita ceļa kā vien kļūt par nicinātajiem matrožiem vai kuģu būvētājiem. Cilvēki stāsta, ka viņu mantu esot galīgi izputinājuši nodokļi un kareivju, kā ari cietokšņu, kuģu būvētavu un ostu strādnieku izmitināšana ...

Cars to zinot un esot atsūtījis Meņšikovam pavēli visu izdibināt un paziņot to personu vārdus, kas bieži tikušās ar carēviču un esot ar viņu labās attiecībās...»

Carēvičam gar acīm zib rezidenta vēstules rindas, aiz prieka sāk birt asaras, skatiens aizmiglojas. Drīz, drīz viņš būs brīvs, viss jau uz to norāda! Drīz viņš iebrauks Maskavā kā visas Krievijas cars!

Mīļotā Afrosiņja arī stāv tepat blakus, līksmi noraugās Aleksejā, saprot, ka šis papīrs atnesis lielu prieku. Carēvičs Aleksejs Petrovičs viņu apskāva:

— Ek, dūjiņ! Ābelīte mana! Nu jau drīz! Drīz! Bet tagad dod šurp vīniņu!

Devītā nodaļa NEAPOLE

Pārlieku akurātais cara rezidents Ābrams Veselovskis tikai februārī beidzot izdibināja, ka carēvičs atrodas Vīnē, un paziņoja to caram. Nu vajadzēja carēviču izmānīt laukā no ķeizara paspārnes, pie tam nenobiedējot, citādi viss pasākums varēja izgāzties. Turklāt visur jau plaši runāja, ka tēvs ar dēlu ķildojoties.

Un cars Pēteris nosūtīja gvardes kapteini Aleksandru Rumjancevu ar trim virsniekiem — Sušerinu, Stepanu Safonovu un kņazu Ivanu Meščerski —, lai tie Vīnē notver carēviču un atved uz mūsu karaspēku Meklenburgā. Viņi tomēr nokavējās, un kapteinis Rumjancevs no Vīnes rakstīja, ka carēvičs jau agrāk aizvests uz Tiroli... Tad kapteinis Rumjancevs pats devās uz Tiroli un trīs dienas inkognito nodzīvoja ciematā pie Ērenbergas pils, šo to noskaidrodams ... Atgriezies Vīnē, viņš ziņoja, ka nav nekādu šaubu:

— Carēvičs ir tur! Tirolē! ... Noslēpts pilī!

Nu vajadzēja lietot citu paņēmienu — izdarīt spiedienu uz imperatoru Kārli. Pēteris pavēlēja Veselovskim panākt personisku audienci pie ķeizara Kārja VI un pieprasīt, lai tas izdod carēviču. Ķeizars sāka atrunāties un izlocīties un tajā pašā laikā lika carēviču slepus pārvest uz Sanelmas pili Neapolē. Un carēvičs ar austriešu virsnieka pasi sekretāra Keila un par pāžu pārģērbtās Afro-siņjas pavadībā atkal auļoja cauri Insbrukai, Mantujai un Florencei uz Neapoli pie zilā Neapoles līča.

Un, jo tālāk prom carēvičs bēga, jo grūtāk viņam kļuva: viņš iztālēm juta tēva dusmas. Atlika viens vienīgs līdzeklis, kā apklusināt bailes, — drausmīga dzeršana. «Es laižu darbā visdažādākos līdzekļus,» sekretārs Keils ziņoja ķeizaram, «lai atturētu mūsējos no biežas un pārmērīgas dzeršanas, bet — ak vai! — tas ir gluži veltīgi.»

Neapolē carēvičs ieradās maijā, kad dārzos plauka rozes, kad pāri jūrai klājās zilas un zaļas ēnas, kad siltās bezvēja dienās pār baltajām pilsētas mājām un saulessargiem līdzīgajām kalnu nogāzēs augošajām pīnijām kūpēja Vezuvs, kad, rāmajām krasta bangām nemitīgi čalojot, smiltīs atlaidušies, saulē snauda bezrūpīgie, brīvie lacaroni, kuriem, par laimi, nebija liela mantojuma un bieži vien nebija ari tēva. Augstajos pils logos, aiz ku-t lem carēvičs Aleksejs ar savu draudzeni un sekretāru Kollu sveču gaismā trokšņaini ēda vakariņas, laistījās mēness.

Sanelmā carēvičs atkal garīgi atspirga. Cerības viņā atdzīvojās...

Paceldams sarkanvīna kausu, viņš ar svētlaimīgu, skurbu smaidu teica sekretāram Keilam:

— Mans kungs, kad jūs brauksiet prom, es jūs lūgšu paņemt līdzi divas vēstules, kuras jūs pa drošu ceļu nosūtīsiet uz Krieviju rezidentam Pleijēram. Bet viņš pratīs tās nodot, kam pienākas.

Sekretārs Keils bija ar mieru paņemt līdzi abas carē-viča vēstules. Tās bija adresētas Rostovas arhibīskapam un vairākiem senatoriem ...

«Jūsu ekselences senatoru kungi!» carēvičs rakstīja. «Kā jūsu žēlastībām, tā, cik nojaušu, arī visai tautai šaubas izraisa mana prombūtne no Krievijas novadiem un līdz pat šim laikam nezināmā uzturēšanās vieta. Pamest tēvzemi jutos spiests tādēļ, ka mani sāka nevainīgu vajāt, bet it īpaši tādēļ, ka mani ar varu gandrīz padarīja par mūku. Taču dievs kungs man deva iespēju izglābties, uz laiku pametot mīļoto tēvzemi, un pašlaik es sveiks un vesels atrodos kādas augstas personas aizgādībā līdz tam brīdim, kad varēšu atgriezties tēvijā ...»

Tā iedegās lielā cīņa starp dēlu un tēvu.

Bet, kad Aleksejs PetroVičs ar sekretāru Keilu auļos brauca uz Neapoli, viņiem kā ēna neatlaidīgi sekoja «kāda aizdomīga persona», «inkognito», — kā Keils savos raportos ziņoja uz Vīni. Sī persona bija gvardes kapteinis Rumjancevs.

Ieguvis no Rumjanceva drošas ziņas, ka dēls ar Vīnes galma atbalstu jau atrodas Neapolē, cars Pēteris no Spā uz Vīni šoreiz nosūtīja tādu Viltīgu diplomātu kā Pjotrs Andrejevičs Tolstojs.

— Pjotr Andrejevič! — cars viņam teica, pēdējo reizi tiekoties. — Audiencē pie imperatora Kārļa tev vajag noprasīt, kālab viņš mums atklāti nepasaka, kur atrodas mūsu dēls, un kādēļ izturas pret mums naidīgi. Nu jau ne tikai mūsu Rumjancevs, bet visa Eiropa zina, ka carēvičs atrodas pie Viņa. Tev jāsatiekas ar carēviču un viss viņam skaidri jāpaziņo. Ja imperators tikšanos nepieļaus, tad tev mūsu vārdā jāprotestē un jāpavēstī viņam, ka mēs to uzņemam kā acīm redzamu attiecību saraušanu un par šādu nedzirdētu apvainojumu atriebsimies ... Mēs ar bruņotu spēku piespiedīsim ķeizaru izdot mums carēviču!

Sadusmotā cara un tēva balss kā pērkons aizdārdēja pār Eiropu. Ne jau pats sevis dēļ Pēteris gribēja atriebties, nē! Viņš vēlējās tēvzemi pasargāt no pārbaudījumiem, kas tai draudēja.

Tolstojs visu to pateica Kārlim tieši acīs.

Imperators viņu uzklausīja ar patīkamu smaidu sejā, tomēr nekavējoties sasauca slepenu triju ministru padomi — lika ataicināt grāfu Zicendorfu, grāfu Štāren-bergu un firstu Trautzonu.

Šī konference apsprieda stāvokli un nolēma: ja jau cars zina, kur ir viņa dēls, tad vēl ilgāk slēpt carēviču nav vēlams. Tādēļ ministri ķeizaram ieteica novilcināt laiku, kā vien iespējams — sarakstoties, apmainoties ar ziņojumiem —, un pavērot, kā Pēterim veiksies kara gaitās. Ja Viņš gūs panākumus — jārīkojas tā; ja panākumu nebūs — jārīkojas citādi. Atkarībā no panākumiem ar caru varēs runāt, kā vajadzīgs — vai nu pielaidīgāk, vai uzstājīgāk. Stāvoklis katrā ziņā ir bīstams, jo cara raksturs taču pazīstams, nesaņēmis apmierinošu atbildi, viņš var vienkārši virzīt karapulkus no Meklenburgas uz Silēziju, ieņemt to un palikt tur, kamēr viņam tiks izdots dēls.

— Katrā ziņā nepieciešams iespējami ātrāk sazināties ar Anglijas karali un noslēgt ar viņu savienību pret Maska viju gadījumam, ja rastos sarežģījumi, — konference ierosināja.

— «Placet», — Kārlis VI uzlika rezolūciju uz ministru konferences ziņojuma.

«Piekrītu.»

Desmitā nodaļa LONDONA

Ķeizara sūtnis Londonā grāfs Volkrā krēslas stundā sēdēja savā bibliotēkā pie kamīna, uzlicis kājas uz soliņa, tā ka kaulainie ceļgali izslējās uz augšu. Sarkana liesmu atblāzma šaudījās pār ādas sējumiem plauktos un pAr portretiem zeltītos ietvaros, atplaiksnījās uz mēbe-l<*m, galdiem un bronzas rotājumiem.

«Šai nolādētajā pilsētā pat maijā ir migla,» grāfs Vol-kia prātoja, «bet pie mums Vīnē virs zilās Donavas debesis ir skaidras!»

īsi un viegli pieklauvējis, ienāca sulainis sarkanā, ar ģerboni rotātā livrejā, vienā rokā nesdams žuburainu svečturi, otrā — paketi uz sudraba paplātes. Istabā kļuva gaišāka. Grāfs Volkrā, iepriekš rūpīgi aplūkojis, atlauza paketes zīmogus un, izņēmis vēstuli, sāka to lasīt, turēdams pie acs palielināmo stikliņu. Tā bija grāfa Šēnborna sūtīta konfidenciāla instrukcija.

«Lūdziet audienci pie Anglijas karaļa Džordža I un, neatstājot nekādus dokumentus, mutiski izstāstiet viņam, ka Vīnē slepeni ieradies carēvičs Aleksejs,» grāfs Volkrā lasīja. «Imperators savā cēlsirdībā pret katru vajāto un gūstīto ir sniedzis carēvičam patvērumu un ņēmis viņu savā aizsardzībā. Tas viss, protams, notiek vislielākajā slepenībā. Cara rezidents Veselovskis uzstāj, ka carēvičs atrodoties Vīnē, un ar savu apgalvojumu neatlaidīgi mācas virsū ministriem. Ja imperators arī turpmāk izrādīs carēvičam Aleksejam viesmīlību, tad cars nekautrēsies panākt dēla izdošanu viņam manu militāri — ar bruņotu roku —, cara raksturs taču visiem zināms. Ko tad lai iesāk? Bet viņa majestāte Anglijas karalis ir Braunšveigas kūrfirsts un mūsu nama radinieks. Vai viņš tādēļ nebūtu ar mieru no savas puses aizstāvēt nelaimīgo, krietno krievu princi, kurš atrodas «visnožēlojamākos apstākļos», «atklātas un nepārtrauktas tēva tirānijas apstākļos»? No maskaviešiem var sagaidīt visādus brīnumus! Šīs instrukcijas kopija tiks parādīta carēvičam,» grāfs Šēnborns piebilda.

— O! — grāfs Volkrā izsaucās. — Mūždien viens un tas pats! Viņa apustuliskā majestāte nespēj atteikties no savas lādzīgās, izjustās labsirdības! Kāds gan mums labums no iejaukšanās kaimiņu netīrajās ķildās?

«Tomēr nē!» grāfs Volkrā tūliņ apdomājās. «Tas taču ii ugunsgrēks kaimiņu mājā. Krievijā! Nemaz nebūtu slikti to uzpūst lielāku ...»

Jau nākošajā dienā, pēc audiences atlaidis grāfu Volkrā, Anglijas karalis Džordžs I kā atspole šaudījās pa savu kabinetu:

— Carēviču, protams, vajag atbalstīt, nākotnē viņš mums būs ļoti pateicīgs. Viņš jāpasargā no tirāniskā tēva. Ja krievu tronī sēdētu radinieks un vēl tāds, kas parādā pateicību, — tas būtu lieliski!

Un, parāvis zvana auklu, Viņš sulainim pavēlēja:

— Palūdziet šurp mūsu kambarjunkuru Bestuževu!

Vienpadsmitā nodaļa ALEKSEJS PETROVICS BESTUŽEVS RJUMINS

Anglijas karaļa kambarjunkurs Aleksejs Petrovičs Bes-tuževs-Rjumins, atgriezies no audiences un sēdēdams aiz liela sarkankoka rakstāmgalda, delikāti smaidīja.

Viņš tikko bija beidzis rakstīt vēstuli carēvičam Aleksejam Petrovičam. Bestuževs rakstīja krieviski, bet, tā kā nebija nekādu šaubu, ka vēstule tiks izlasīta gan Londonā, gan Vīnē, viņš iesāka vēstuli godbijīgi un oficiāli:

«Visgaišā, visaugstā majestāte troņmantniek, augstcie-nītais kungs!»

Jaunais augstmanis mitējās rakstīt, nolika spalvu, paņēma dāvināto ar dimantiem rotāto zelta tabakdozi, ar baudu iešņauca tabaku, ar mutautiņu nopurināja grezno žabo virs izšūtā kamzoļa, atkal paņēma spalvu, pret gaismu pārbaudīja tās šķēlumu un turpināja rakstīt:

«Tā kā mans tēvs, brālis un visa mana Bestuževu ģimene baudījusi Jūsu īpašu laipnību, tad es arvien esmu uzskatījis par savu pienākumu izrādīt Jums verdzisku pateicību un neko tik ļoti nevēlos kā savā jaunībā kalpot Jums.»

Viņš paraudzījās logā — likās, izliektais stikls nav tīri noslaucīts. «Būs jāsaka galma pārvaldniekam, slikti uzrauga! Slikti!»

Bestuževs pārlasīja pēdējo rindiņu un saviebās:

«Tā kā parupji? Vai ne? «Verdzisku ...» Bet jārēķinās taču ar adresātu!»

«Kalpot Jums! Tā! Lai šo vēlēšanos turētu slepenībā, biju spiests iestāties svešas zemes dienestā, un, lūk, es jau četrus gadus esmu Anglijas karaļa kambar junkurs. Tā kā nesen no drošiem avotiem uzzināju, ka Jūsu Augstība atrodas pie viņa ķeizariskās majestātes — Jūsu radinieka, un pēc tagadējām konjunktūrām vēroju, ka

Izveidojušās divas partijas, turklāt varu iedomāties, ka pašreizējā ārkārtīgi svarīgajā situācijā Jūsu Augstības nribā nav neviena no jūsu tuvākajiem kalpiem, bet es šajā atbildīgajā laikā jūtos cienīgs un spējīgs kalpot, tad uzdrošinos Jums rakstīt un piedāvāt Jums kā nākošajam valdniekam savus pakalpojumus ...»

Anglijas karaļa kambarjunkurs Bestuževs pārtrauca lakstīt, padomāja, tad rakstīja tālāk:

«Gatavībā kalpot Jums kā nākošajam valdniekam ... Gaidu vienīgi Jūsu laipno atbildi, lai nekavējoties izstājos no karaļa dienesta un personiski ierastos pie Jūsu Augstības...»

Franču meistaru darinātais porcelāna pulkstenis, kurā ar rozītēm apvītās šūpolēs šurp turp šūpojās divas ganītes, maigi nozvanīja četri. Aleksejs Petrovičs izvilka kabatas pulksteni, salīdzināja un pabeidza vēstuli tā:

«Zvēru pie visuvarenā Dieva, ka mani pamudina rakstīt vienīgi visdziļākā cieņa pret Jūsu Augstību.

Gaidot Jūsu pavēles,

palieku Jūsu Augstības vispazemīgākais vergs Aleksejs Bestuževs-Rjumins.»

Viņš veikli piecēlās no sēdekļa un, smaržīgo mutautiņu kodīdams, piegāja pie loga.

«Draugs nelaimē — tas ir īsts draugs!» viņš prātoja. «Te nepieciešams krietni vien pasteigties. Citādi vēlāk ap viņa augstību saskries visādi kundziņi — kā jau ap medus podu. Arī ziņojumos no Sanktpīterburhas teikts — cars savārdzis. Apstākļi ievirzās tā, ka šodien jāsāk domāt par rītdienu. Bet, paskat vien, — tavu brīnumu! Drīz kastaņas pacels savas ziedu sveces! Pavasaris! ...»

Divpadsmitā nodaļa KĀRLIS XII

— Tāpēc jāsaka, jūsu augstība, ka pirms Poltavas kaujas noslēgt mieru ar krievu caru būtu bijis iespējams krietni izdevīgāk nekā tagad — pēc Poltavas kaujas. Toreiz cars Pēteris Anglijas pārvaldītājam hercogam Mal-boro par mieru ar Zviedriju solīja jebkuru kņazisti savā zemē, piecdesmittūkstoš joahimdālderu gada ienākumu, milzīgu Indijas rubīnu un Andreja Pirmaicinātā ordeni. Un tikai par to vien, lai viņš jūsu augstību noskaņotu uz miera slēgšanu. Bet tagad, pēc Poltavas, stāvoklis ir pavisam citāds...

Barons Hercs apklusa un uzmanīgi paskatījās savā pavēlniekā. Zviedrijas karalis Kārlis XII, pelēkos svārkos un parūkā ar garām cirtām, stāvēja ar muguru pret baronu un neatlaidīgi raudzījās logā. Viņa kalsnā, garā mugura elpojot vienmērīgi cilājās ...

— Taču, ja mēs, jūsu augstība, kaujas uzbrukumos ierasto straujumu apmainītu pret diplomātisku piesardzību, tad mēs tomēr varētu atrast šim mieram piemērotus apstākļus. Mani radi no Holšteinas ziņo, ka krievu troņmantnieks carēvičs Aleksejs tagad atrodoties Vīnē sava svaiņa — viņa augstības imperatora aizgādībā un ka šo augstu stāvošo krievu personu vajājot viņa tēvs cars Pēteris ...

Karalis spēji novērsās no loga, matu cirtas atsitās pret krūtīm, pelēkās, ūdeņainās acis vērās tieši ministra Herca kalsnajā sejā:

— Ko jūs liekat priekšā, baron?

— Iesaku nelaist garām šo izdevīgo gadījumu! — ministrs atbildēja, rotaļādamies ar zīmogu saišķi pie pulksteņa ķēdītes, kas karājās pār sārto kamzoli: viņa baltā, mežģīņu manšetes ieskautā roka ar spīdošiem nagiem to lieliski prata. — Šo personu — carēviču Alekseju — jums vajadzētu uzņemt pie sevis un apsolīt visāda veida aizstāvību, — viņš sacīja pusbalsī. — Kā no Vīnes ziņo, Maskavas milzim esot slikti ar veselību. Bez tam vēl raksta, ka Krievijā varot gaidīt visādus lielus notikumus. Krievu vienkāršajiem ļaudīm nav tieksmes izglītoties, toties tie viegli samusināmi uz dumpošanos. Bet, ja carēvičs būtu jūsu augstības rokās, tad mēs viegli varētu manevrēt divējādi: vai nu kopā ar carēviču pret caru Pēteri, vai arī otrādi — kopā ar caru Pēteri pret carēviču, vispirms panākot Zviedrijai mieru.

Kārlis izlēca telpas vidū, divreiz paskrēja pāri kabinetam un, salicis rokas aiz muguras, izgrūda:

— Kā būtu jārīkojas?

— Ar ģenerāļa Poņatovska starpniecību. Poļu valdība, kas sadarbojas ar Poņatovski, tāpat var būt ļoti ieinteresēta šajā darījumā ...

Trīspadsmitā nodaļa PJOTRS ANDREJEVIČS TOLSTOJS

«Ai, Aļoša, A|oša! Ko viņš izdarījis!» Pēteris domāja. «Kļuvis par vulkānu, draud satricināt valsti. Skat, kāds! Un man pret šo piedzērušos zaķēnu vajadzēja rīdīt tādu rūdītu dzinējsuni kā Pjotrs Andrejevičs Tolstojs...» Toreiz Tolstojs Vīnē ieradās kopā ar aculiecinieku — kapteini Rumjancevu tieši pie imperatora: «Pats redzēju, kā carēvičs. izbrauca uz Neapoli, pats arī viņu izsekoju!» Abi ķeizaru atmaskoja, un tad viņš Tolstojam atļāva satikties ar carēviču un šai nolūkā doties uz Neapoli...

Ķeizars izteicās, ka viņa vienīgā vēlēšanās esot, lai tēvs ar dēlu salabtu... Tomēr tai pašā laikā imperators savam vietvaldim, Neapoles vicekaralim grāfam Dau-nam, steidzīgi nosūtīja instrukciju, lai tas vērīgi uzmana, ka šie neapvaldītie maskavieši carēvičam kaut ko nenodara, un lai carēviču, ja viņš pats to nevēlētos, maska- # viešiem neizdod ...

Pētera dusmas no Austrumiem nāca virsū kā negaisa mākonis. Taču no negaisa var arī paslēpties — kaut vai zem bērza zariem. Un, lūk, pilnvarotais ministrs un diplomāts Pjotrs Andrejevičs Tolstojs tad arī tika sūtīts izdzīt zvēru no paslēptuves zem bērza zariem.

Neapoles vicekaraļa pilī pirmoreiz satiekoties ar tēva sūtņiem, Aleksejs Petrovičs pat raudāja, tik ļoti viņam bija bail no šiem vīriem, it īpaši no kapteiņa Rumjan-ceva — tā nepiekāpības dēļ. Nu, toties Pjotrs Andrejevičs prata saldi runāt! Pašus ķeizara ministrus un galminiekus Viņš mācēja tā apvārdot, lai varētu lenkt zvēru, kā pienākas.

Vispirms viņš vicekaraļa sekretāram, attapīgam cilvēkam, iedeva «papīra kukuli» — simt sešdesmit červon-cus — un apsolīja dot vēl par to vien, lai sekretārs it kā no drošiem avotiem un ārkārtīgā slepenībā pačukst Aleksejam, ka ķeizars viņu pret tēva dusmām ar karaspēku neaizstāvēs, bet izdos. Tātad uz ķeizaru nav ko cerēt...

Tas pirmkārt. Otrkārt — Tolstojs pats carēvičam pavēstīja: ja viņš ar labu nebrauks līdzi, tad cars savu pašlaik Polijā izvietoto karaspēku sūtīs uz Silēziju un okupēs šo ķeizara zemi. Un pats galvenais — Tolstojs it

kā no visticamākā avota Aleksejam paziņoja, ka pats cars Pēteris drīz ieradīšoties Itālijā — uz Romu un Neapoli viņš dzīrās braukt jau sen. Pjotrs Andrejevičs sameloja varen veikli.

Un treškārt — Pjotrs Andrejevičs prata pierunāt Neapoles vicekarali grāfu Daunu, lai viņš pats pasaka carēvičam, ka Afrosiņju tam atņems. Bet nav ne aprakstāms, cik loti Aleksejs Petrovičs mīlēja šo meiču ...

Šis trīskāršais loks, kas no visām pusēm ielenca bēgošo zvēru, atstāja vēlamo iespaidu. Lūk, šī iespaida augli.

Peteris sameklēja Alekseja vēstuli.

«Augsti cienījamais tētiņ — valdniek!

Tavu vēstuli, cienījamo valdniek, saņēmu no Tolstoja un Rumjanceva kungiem. Krītu pie kājām jūsu žēlsirdībai, ar asarām acīs lūdzos piedošanu par saviem pārkāpumiem, par kuriem esmu pelnījis jebkuru sodu. Un šajās dienās, nododams sevi jūsu rokās, es kopā ar taviem sūtņiem, valdniek, izbraucu no Neapoles pie tevis, mans valdniek.

Tavs nelietīgais un zemu kritušais vergs un par dēlu saukties necienīgais

Aleksejs.

1717. gada 4. oktobrī.»

Nu vēl atlika Aļošu pilnīgi izraut no svešas aizbildnības. Lai viņš neturētos pretī, cars aizsūtīja dēlam vēstuli, kas apstiprināja noteikumus, kādus carēvičam bija minējis Tolstojs, proti, ka carēvičam Krievijā tiks atjauts dzīvot jebkurā viņa sādžā un apprecēt Afrosiņju. Septiņpadsmitajā novembrī Pētera vēstule tika nodota pastā, un tajā pašā septiņpadsmitajā datumā cars kņazam Goļi-cinam pavēlēja slepeni aizturēt kārtējo un vēl četru nākamo dienu pastu, lai tas aizkavētos, un tad sūtīt, kā pienākas, — regulāri.

Tas tika darīts drošības labad, ja kāds no Sanktpīter-burhas gribētu Alekseju brīdināt, lai neatgriežas.

Izplēsis carēviča piekrišanu atgriezties mājās, Pjotrs Andrejevičs visu organizēja ārkārtīgi gudri. Pirmkārt, viņš atteicās no jebkādas austriešu virsnieku pavadonības. Pēc tam viņi abi ar Alekseju apmeklēja Bari pilsētu, km carēvičs skūpstīja Nikolaja brīnumdarītāja pīšļus. Un tikai tad, kad viņi jau izbrauca no Neapoles, ķeizars Kārlis VI aptvēra, cik liels loms izslīd viņam no rokām. Alģidās gan! It īpaši viņš uztraucās tad, kad carēvičs, braukdams cauri Vīnei, neieradās pie viņa, kā bija norunāts. Audiencē neieradās arī Tolstojs.

Ķeizars lika steidzīgi izsūtīt uz priekšu ziņnesi ar rīkojumu Brinas pilsētas komandantam grāfam Koloredo, lai tas Brinā noteikti satiekas ar carēviču it kā nolūkā izteikt viņam komplimentu sakarā ar braucienu cauri pilsētai un lai carēvičam pajautā — «vai viņš brauc labprātīgi vai piespiedu kārtā?». Ja atbilde skanētu — «piespiedu kārtā», tad komandantam jāpanāk, lai carēvičs tālāk nebrauc. Tādēļ grāfam Koloredo vajadzēja pie ca-rēviča ierasties nevis vienam pašam, bet ar svītu — lielu skaitu uzticamu virsnieku, lai vajadzības gadījumā rīkotos ar spēku. Brinā carēviča karietes tika vairākas dienas aizturētas — it kā tādēļ, ka no Vīne'- neesot saņemta atļauja. Pjotrs Andrejevičs oficiāli protestēja, paziņodams, ka šo aizturēšanu uzskata par vienkāršu arestu. Un Tolstojs tomēr bija spiests ļaut grāfam Koloredo izteikt Aleksejam Petrovičam savu «komplimentu», taču vienīgi Tolstoja klātbūtnē. «Kompliments» tika uzklausīts, neatbildot ne vārda, un kortežs devās tālāk uz Rīgu. Afrosiņju ar kalpotājiem nosūtīja pa citu ceļu.

Četrpadsmitā nodaļa MANIFESTS TAUTAI

Carēvičs Aleksejs Tverā veselas desmit dienas gaidīja, kamēr cars ieradīsies Maskavā. Beidzot viņam pienāca pavēle doties ceļā.

«Uz Maskavu pie tēva!»

Carēvičs nezināja, kas viņu sagaida. Viņš cerēja apprecēt Afrosiņju un dzīvot muižā. Gan tālāk dievs gādās. Bet Afrosiņja viņam jau bija apsolījusi dēlu — «tuntu-līti», tā abi bija jau iesaukuši savu nākamo dēlu un šim «tuntulītim» jau pašūdinājuši sedziņu no sudrablapsu ādām. Šis dēls būtu bijis mīļš, nevis tāds kā Šarlotes puisēns pusvācietis Pēteris Aleksejevičs Otrais.

Kas notiks tālāk, to nezināja ari Pjotrs Andrejevičs Tolstojs. Lūk, kādēļ viņš — ak, kāds diplomāts! — divdesmit otrajā janvārī no Tveras, drošs paliek drošs, uzrakstīja Afrosiņjai šādu vēstulīti.

«Cienītā kundze Afrosiņja Fjodorovna!» Tolstojs rakstīja. «Apsveicu jūs, savu valdnieci, ar valdnieka carē-viča laimīgu ierašanos tēvzemē, jo ar dieva palīgu viss ir noticis tā, kā jūs vēlējāties. Lai dievs dod jūsu žēlastību, manu valdnieci, mums drīz ieraudzīt kopā ar valdnieku carēviču!

Jūsu padevīgs kalps PJOTRS TOLSTOJS.»

Kas tālāk notiks, to nezināja arī pats cars Pēteris. Jau kibitkā auļojot dēlam pretī no Sanktpīterburhas uz Maskavu, viņš savā galvā pārcilāja domas, smagas kā klints-bluķi. Ko lai iesāk? Citi slēpjas aiz cara, dzīvo ar viņa prātu. Bet kur lai viņš paliek, aiz kura lai paslēpjas? Kam lai prasa padomu? Pašam jāatbild par sevi. Par sevi. Par tautu. Par valsti. Par nākotni.

Tauta! Miljoni vienkāršo ļaužu, bet virspusē — saujiņa bagāto. Taču «Zemnieks gan muguru liec, bet gudrības viņam pilns sieks». Vai tādai tautai arī turpmāk tikai mugura vien jāliec? Vai tāda tauta nav pelnījusi labāku, gaišāku un priecīgāku dzīvi?

Reiz, kaldams uz laktas kuģa enkura ugunīgās ķetnas, Pēteris sava vesera vienmērīgajos sitienos saklausīja it kā laika smagos soļus. Dimm! Dimm! Laiks iet un iet! Visu pārveido! Padara labāku! «Velti izšķiests laiks līdzīgs nenovēršamai nāvei,» mēdza teikt Pēteris. Vienīgi darbā un pūliņos aizvadīts laiks — vienīgi tas spēj izmainīt krievu zemes vaigu, padarīt šo zemi stipru, milzīgu, bagātu, tīkamu, kārtīgu, laipnu, izglītotu... Vienā dienā tāds darbs nav paveicams. Vienā dienā visai tautai neaptverami milzīgajos zemes plašumos glīti namiņi nav uzceļami. Tādi ar stiklotiem logiem, ar baltiem krāsainām lentām atsietiem aizkariņiem, ar mirdzošiem traukiem kā uz holandiešu krāsnīm, ar puķēm uz palodzēm kā Annai Monsai — drūmo, laika gaitā nomelnējušo, greizo, izplūkātiem salmiem apjumto mājeļu vietā, kuras, paldies dievam, vismaz dažreiz pilnīgi iznīcināja ugunsgrēki, tādā kārtā likdami tām atjaunoties... Tomēr grūti bija vilkt pret stāvo kalnu šo smago vezumu, grūti gan...

Taču visas neveiksmes, visas grūtības Pētera gribu tikai iekveldināja. Viņa soļi dimdēja kā laika gaita. «Pirms as-toiipadsmit gadiem Zviedri pie Narvas guva lielu uzvaru — Iiis nav apstrīdams!» Pēteris domāja. «Pēc šīs barbariskas nelaimes nepieciešamība aizdzina mūsu slinkumu un pi(‘spieda mūs dienām un naktīm čakli strādāt un apgūt

mākas...»

Un cars Pēteris sēž vienatnē. Pār viņu nolaidusies nakts. Loga rūti klāj ledus. Baļķu sienas salā krakšķ. Mēģini nu tādā salā saglabāt asinīs karstumu bez degvīna lāses! Bet Dienvidos un Austrumos taču ir siltas zemes, kur daudz dažādu bagātību. Tur ir gan puķes, gan augļi, gan vīns, mākslas darbi, audumi, ogles, nafta un dzelzs... Nevis tikai rudzi, speķis, bērzi un kaņepāji. Rau, cik tālu uz Austrumiem aizstiepjas un izplešas mūsu zeme! Vai līdz pašai Amerikai aizsniedz... Vajadzētu aizsūtīt cilvēkus, lai izdibina! Un Rietumos pie Balkānu kalniem ari dzīvo tādi paši slāvu ļaudis kā mēs. Valoda tāda pati — gramatika to skaidri apliecina. Gramatika — tā mums norāda ceļu. Vajadzīgs tikai mūsu darbs — kaut vai piespiedu darbs, vajadzīga cītība, bet spēku mums pietiks, lai padarītu visas šīs bagātības noderīgas valstij ...

Nekas nespēja atturēt Pēteri ceļā uz tautas izglītošanu. Kā gan, ar kādiem līdzekļiem viņam agrāk bija vajadzējis virzīt tautu uz priekšu? Ar iebaidīšanu, ar nāves sodiem! Lūk, tur Kremļa nogāzēs, Sarkanā laukuma grāvjos guļ saplosīti, uz rata salauzīti un sadauzīti ķermeņi, akli blenž balti redzokļi, melnās asinis sarecējušas. Pie karātavām vējš šūpo līķus, tiem pāri lidinās kraukļu bari. Tautai iedveš šausmas tāds cars, tādēļ tā pakļaujas. Bet to jau tauta nezina, ka tādam būt caram liek žēlums pret tautu, ka viņš pūlas tautas labā, tās likteņa labā ...

«Tik tiešām, vienīgi Krievijas labad, vienīgi viņas slavai un labklājībai veltīti visi mani pūliņi!» Pēteris domāja. «Un tas viss man no Maskavas atklāti jāpavēstī tautai, kādas bēdas mani piemeklējušas, kāda nodevība ieperinājusies pašā cara ģimenē. Mans dēls kļuvis par nodevēju! Mans dēls! Lai visi to zina! Lai par to visās baznīcās nolasa manu manifestu ... Lai to zina ne tikai kungi Senātā, lai to atklāti uzzina visa tauta! Lai tauta pati iztiesā mani un manu dēlu! Citādi nedrīkst! ... Viss vaļsirdīgi jāuzraksta. Itin viss.»

Ar vienu rokas vēzienu cars nogrūda no galda papīrus, kas viņam traucēja, satvēra zoss spalvu, iemērca to tintē.

Viņš sāka rakstīt manifestu:

«Mēs, Pēteris Pirmais un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk, paziņojam visiem saviem uzticamajiem pavalstniekiem, visu kārtu ļaudīm. Katram ir zināms, ar kādu centību un gādību esam pūlējušies audzināt mūsu pirmdzimto dēlu Alekseju,» Pēteris rakstīja. «Kopš bērna gadiem esam viņam izraudzījušies gan krievu, gan ārzemju skolotājus, lai carēvičs tiktu audzināts ne tikai dieva bijāšanā un mūsu pareizticībā, bet lai iegūtu zināšanas arī politikā, kara mākslā un dažādās vēsturēs.»

Un Pēteri atkal un atkal tirda velnišķi rūgta doma:

«Vēsturi Aļoša lasīja gan — bet ko viņš tajā saskatīja? Redz, ko bija uztvēris carēvičs ...»

Un Pēteris vēlreiz un vēlreiz pāršķirsta Alekseja izrakstus no Baronija vēstures grāmatas, vietas, kurām dēls bija pievērsis īpašu uzmanību.

«Imperators Teodosijs, gatavodamies karam, karavīru likumos ierakstīja, lai tie apmešanās vietās neatņem cilvēkiem malku un gultas drēbes...» bija pasvītrojis Aleksejs.

«Francijā valkāja garus tērpus, bet īsus Kārlis Lielais bija aizliedzis, slavēdams garos. īsie tērpi viņam nebija pa prātam.»

«Francijas karali Hilderiku nogalināja tāpēc, ka viņš aplaupīja baznīcas un to īpašumus.»

«Skat, ko mans Aleksejs izlasījis šajās vēstures grāmatās! Tikai to, kas pret mani, pret tēvu!»

Un spalva, tinti šķiezdama, atkal sāka aši slīdēt pār papīru:

«Tomēr visi mūsu pūliņi izglītot carēviču izrādījās veltīgi. Mūsu ieceltajiem skolotājiem viņš neklausīja, bet sagājās vienīgi ar nelādzīgiem un kaitīgiem cilvēkiem, kam piemita veclaicīgi paradumi. Mēs viņu daudzreiz tikām ņēmuši līdzi karagājienos, lai apmācītu karošanas mākslā kā galvenajā augstāko kārtu nodarbībā. Savas dzimtenes aizsargāšanai, turklāt niknās kaujās viņu nelaidām, lai pasargātu, kaut gan šajās kaujās paši sevi netikām saudzējuši. Tomēr nekas nelīdzēja — mācības sēkla krita uz akmeņiem.»

Šis bija vēl nedzirdēts, pasaules vēsturē vēl nepiedzīvots augstākā valdnieka manifests. Tajā saltajā naktī Pēteris vientulībā atklāja krievu tautai savu sirdi, nodeva sevi tautas rokās, lai tiesā ...

«Mēs viņam devām par sievu Romas imperatora sievasmāsu, Anglijas karaļa radinieci, nežēlodami šim nolūkam lielus izdevumus, bet viņš, sievai vēl dzīvai esot, sameklēja kādu izlaidīgu meiču un atklāti sāka ar to nelikumīgi dzīvot, kālab viņa sieva aizgāja no dzīves...»

Un Pēteris savā manifestā pastāstīja par brīdinājumu, ko Šarlotes bēru dienā bija izteicis Aleksejam.

«Lai viņš nevarētu cerēt uz to, ka ir man vienīgais,» cars rakstīja, «jo mēs labāk iecelsim par troņmantnieku svešu cilvēku, kas ir tā cienīgs, nekā savu netiklo dēlu. Es taču nevaru atstāt par troņmantnieku cilvēku, kurš izputinātu visu, ko tēvs ar dieva palīgu iemantojis, un kurš iemītu dubļos krievu tautas slavu un godu, par ko es esmu atdevis savu dzīvi un veselību.»

Tālāk cars pastāstīja, ka carēvičs pats jau vairākas reizes atteicies no troņa, atsaukdamies uz vārgo veselību un prātu. Pastāstīja, kā cars beidzot izsaucis dēlu pie sevis uz Kopenhāgenu, lai viņš tur piedalītos karā, un kā carēvičs, it kā dodamies uz turieni un paņemdams līdzi pieminēto meiču un naudu, «nedzirdētā kārtā» aizbraucis uz Vīni un noslēpies ķeizara paspārnē, stāstīdams tur visiem, ka aizbēdzis no tēva tādēļ, ka Viņam atņemot tiesības uz troni un ka tēvs viņu «nepatiesi vajājot».

Dēlu Pēteris savā manifestā nežēloja. Un nežēloja arī pats sevi. Šai saltajā naktī Pēterim bija neizsakāmi žēl tikai viena — savas zemes.

Vienīgi par savu zemi viņš rūpējās. Cars izsūdzēja grēkus savai tautai, gaidīja no tās atbildi.

«Un mēs zinām,» Pēteris rakstīja, «ka savas aplamās rīcības dēļ mūsu dēls izšķērdēs visu ar dieva žēlastību un mūsu nemitīgajiem pūliņiem izcīnīto krievu tautas slavu un valsts labumu, ko esam ieguvuši ar tik vareniem darbiem, ka ne vien atkarojām ienaidniekam senāk mums atņemtās zemes, bet pievienojām arī daudzas jaunas lielas zemes un pilsētas. Tāpat viņš izniekos arī to, ko par svētību un slavu valstij daudzās civilās un kara zinātnēs esam iemācījuši savai tautai...»

Pēteris mitējās rakstīt, noņēma brilles, izberzēja acis, paraudzījās aizsalušajos, sveču gaismā zeltaini mirdzošajos logos, kuros mēness vairs nespīdēja, tad rakstīja tālāk:

«Un rūpēs par savu valsti un tautu, lai tā šāda jauna valdnieka dēļ kā Alekseja nenokļūtu sliktākā stāvoklī, nekā mēs tai esam izcīnījuši, par minētajiem trūkumiem un pārkāpumiem mēs ar savu tēva varu valsts interešu labā atņemam viņam, savam dēlam Aleksejam, tiesības uz Viskrievijas troņa mantošanu pēc mūsu nāves, kaut ari no mūsu ģimenes nebūtu palicis neviena cita kā tikai viņš. Bet, ja mūsu gribai kāds pretotos un mūsu dēlu Alekseju godātu par troņmantnieku, un viņu atbalstītu, tad mēs tos izsludinām par tēvzemes nodevējiem ...»

Kad Pēteris rakstīja vēsturiskā manifesta pēdējās rindas, pār Maskavu aizskanēja baznīcu rīta zvani un aizsalušajos logos pamazām iezagās sārtums.

Un tā nu Aleksejam kā puves skartam vajadzēja uz visiem laikiem tikt atdalītam nost. Nezāle jāizravē! Ivana Mihailoviča Miloslavska ģimene jāiznīdē!

«Nu, bet kuru tad likt viņa vietā?» Pēteris iedomāja.

Agrāk bija izvirzījies veiklais Meņšikovs. Tagad bija jauns mantinieks — mazais Pēteris Petrovičs, Katjas dēls. Nu, ar to vēl var pagaidīt!

Galvenais — pilnīgi jāiznīcina viņa — Pētera reformu pretinieku perēklis. «Līdz pamatiem!» Pēteris sprieda. «Aleksejs pamatīgi jānopratina. Tautai esmu manifestā visu izstāstījis. Lai tauta lemj! Un Aleksejam tagad jāizstāsta man, savam tēvam, viss, kas viņam šajā jautājumā zināms, lai visas viņa tumšās sazvērestības saknes varētu pilnīgi iznīdēt no zemes ...

Lai pasaka man visu kā īstā grēksūdzē.» Pēteris domāja. «Nu, bet, ja kaut ko noslēps, atkal sāks tēlot mēmo, tad lai vaino pats sevi! Ļaunumam jāiznīkst, lai nākotnes briedīgie graudi varētu dīgt irdenā zemē. Un ja ari vajadzētu būt nežēlīgam — vai gan, sevi mērķa labā nežēlojot, var žēlot citus? Lai lemj tauta ...»

Un šajā rīta stundā tauta ieradās un nostājās Pētera priekšā — sniegos, saulē, dūmos... Krievu tauta, kas darba nebaidās ... Kas nāvi nicina. Nāvi uzveic ar nāvi. Tauta, kas apliecina dzīvi. Uzticama, darbīga, gudra tauta.

«Neredzu neviena,» Pēteris prātoja, «kurš varētu spriest, vai esmu darījis pareizi... Tomēr ticu — ir pareizi! Sirds saka patiesību. Ejam pretī nākotnei...»

Beidzot sārts, slīps saules stars atdūrās pret valdnieka spilvenu, uz kura īsā snaudā bija noslīgusi novecot sā-sušā Pētera dzeltenīgā, gurdā galva.

Piecpadsmitā nodaļa TIESA UN NĀVE

Pār Pēterburgu laižas vasaras nakts, aiz Pētera-Pāvila c ietokšņa spulgo rītausma, sudrabpelēki plūst vienmēr modrās Ņevas ūdeņi. Augstu pār ūdeņiem vīd cietokšņa smaile, tās galā blāvi viz eņģeļa spārni. Viņpus Ņevas ka acis zib Ziemas pils logi, atstarodami rīta debesis. Pa upi gausi peld laiva, no tās skan mūzika, tauru skaņas un skumja jo skumja dziesma.

Un rītausma redz — Pētera-Pāvila cietokšņa akmens mūros guļvietā atkritis carēvičs Aleksejs, garās kājas greizi atmestas: viņš nesen pratināts, vilkts pie kāķa, divreiz saņēmis pa divdesmit pieciem pletnes sitieniem... Miesa izmocīta, dvēselē tumsa, nav kur meklēt mierinājuma ... Ar baltās nakts aklajām acīm viņā noraugās tēva naids.

Nespodri mirkšķina lampadas liesmiņa. Pusstops jau sen iztukšots ...

Karādamies pie kāķa, Aleksejs bija atzinies pašā slepenākajā — lai ar šo atzīšanos pirktu sev piedošanu ... Sūdzēdams grēkus savam biktstēvam, tieši tā pateica:

— Esmu grēkojis! Vēlēju savam tēvam nāvi...

Toreiz biktstēvs Jakovs, noliecies viņam pāri, bija par

atbildi nočukstējis:

— Gan dievs šo grēku piedos! Mēs jau visi viņam, tavam tēvam, vēlam nāvi... Tautai tak klājas pārlieku grūti... Pārlieku grūti!

Bet, kad šo atzīšanos no Alekseja dzirdēja pats cars, — viņš paraudzījās dēlā ar negantu skatienu.

A! Tad tā gan! Tas par viņa — Pētera pūliņiem! Par to, ka viņš, Pēteris, sevi netaupīja, dēls viņam vēlēja nāvi! Tas nu reiz ir visīstākais ienaidnieks! Dēls gaida sava tēva nāvi!

Nežēlīga ir baltā nakts virs Pētera-Pāvila cietokšņa, un no cietokšņa pa visu Krieviju izplūst bailes. Carēvičs nogāzts guļvietā, svārki mētājas uz grīdas, kamzolis un krekls asinīs ...

— Afrosiņja, mīļā, kur gan tu esi?

Zvanu tornī kuranti melodiski noskandināja četrus ceturkšņus, tad kā pilieni nopakšķēja divi sitieni. Pulkstenis divi. Drīz uzlēks saule, pār Ņevas pelēko zīdu jau izlijušas asinssarkanas straumītes.

Vakar, divdesmit ceturtajā jūnijā, atkal bija pratināšana, carēvičam uzskaitīja piecpadsmit sitienus... Un carēvičs atkal apliecināja, ka tik tiešām viņš vēlējis tēvam nāvi. Visu izlika kā uz delnas... Pat vēl skaidrāk. Taču pats sev par postu. Tajā pašā dienā tēvs sasauca Augstāko tiesu, kurā piedalījās simt divdesmit septiņas visievērojamākās personas. Un šī tiesa izlēma:

«Carēvičs Aleksejs PetroVičs pelnījis nāvi,» — jo «pratināšanā atklājās viņa dumpinieciskie tīkojumi pret valdnieku, savu tēvu, lai sagrābtu troni» ...

Divdesmit sestajā jūnijā Sanktpīterburhā laiks «bija rāms, saulains, ar nelielu vēju», kā ierakstīts viņa gaišības kņaza Meņšikova galma saimniecības žurnālā. Diena jau gāja uz vakarpusi, kad Pētera-Pāvila cietokšņa rave-līnā ieradās šādas personas: ģenerālfeldmaršals viņa gaišība kņazs Meņšikovs, tas pats, kurš bija audzinājis carē-viču, kanclers grāfs Golovkins, Pjotrs Andrejevičs Tolstojs un nepiekāpīgais kapteinis Rumjancevs.

Uzkāpuši telpā, kur atradās Aleksejs Petrovičs, viņi nolasīja carēvičam Augstākās tiesas spriedumu:

— «Carēvičs Aleksejs Petrovičs pelnījis nāvi...»

To izdzirdis, carēvičs zaudēja samaņu. Viņu satvēra un nolika guļvietā. Uzbudināts un satriekts viņš raudāja, tad pierima un aizmiga. Bet atnākušie, kā cars bija pavēlējis, devās pie viņa majestātes ar ziņojumu ...

Caru tie atrada drūmu kā rudens mākoni. Atspiedis galvu rokās, viņš sēdēja pie galda. Klusēja. Ap viņu jau bija sapulcējušies arī citi: rosījās ķeizariene Katrīna Aleksejevna un cara biktstēvs Aļeksandroņevskas klostera arhimandrīts Feodosijs, bija ieradies arī grāfs Aleksandrs Borisovičs Buturļins.

Atnākušie caram ziņoja — tiesas lēmums carēvičam nolasīts ... Cars klusēja.

Tad, pacēlis sāpju pilnu skatienu uz biktstēvu, noteica:

— Lai dievs piedod man, nolādētajam, bet citādi rīkoties es nevaru! Ko teiksi tu, svēto tēv?

Sīciņš un melns kā vabole, apaudzis ar bārdu līdz pat acīm un ausīm, arhimandrīts Feodosijs atbildēja — un viņa skatiens bija liesmains un caururbjošs:

— Lai notiek tava griba, visgaišo valdniek! Rīkojies, kā tev liek darīt pats dievs!

Un Pēteris nopūties, ar asarām acīs uzrunāja sapulcējušos:

— Mani uzticamie kalpi! Kā cilvēks, kā tēvs es tā rīko-11es nevaru. Bet kā valdnieks es nevaru darīt citādi. Es nevaru un arī negribu lauzt zvērestu! Tādēļ ejiet tūliņ pie mana dēla Alekseja guļvietas un izpildiet nāves sodu, kāds jāsaņem tēvzemes nodevējiem! Tikai es negribētu c aru asinis nopulgot ar publisku nāves sodu, visiem redzot, tādēļ lai mans dēls Aleksejs nomirst klusi, bez lieciniekiem.

Šoreiz no carēviča pils pāri Nevai uz Pētera-Pāvila cietoksni laivā brauca Tolstojs, Rumjancevs, slepenās kancelejas priekšnieks Ušakovs un Buturļins. Pulkstenis nosita septiņi. Carēviča telpu iekšpusē stāvēja sargzaldāti, tādēļ Ušakovs pavēlēja sargiem iziet laukā un nostāties ārpusē, lai tie, šautenes klaudzinādami, netraucētu carēviča miegu. Visi četri uz pirkstgaliem sagāja carēviča telpās. Pirmajā istabā bikli sēdēja viņa kalpi — gultzinis, apģērbu pārzinis un pavārs... Tie šausmās pielēca kājās no lāviņām.

Ušakovs pavēlēja:

— Jums visiem nekavējoties jādodas pie komisijas uz nopratināšanu!

Un nosūtīja viņiem līdzi trīs sardzes zaldātus, lai tie carēviča kalpus nogādā, kur vajadzīgs, un tur uzrauga.

Tad Rumjancevs mazliet pagrūda dzelzs durvis, kas veda telpā, kur mitinājās carēvičs, durvis nočīkstēja. Iekšā valdīja tumsa un klusums, pie svētbildes dega lampada.

Aleksejs Petrovičs gulēja.

— Varbūt viņu nemaz nevajadzētu modināt, — Rumjancevs, būdams jaunākais, pirmais nočukstēja, kad Tolstojs bija jautājoši pārlaidis visiem savu balto acu skatienu. — Lai nomirst miegā!

Tolstojs paberzēja pieri, brīdi klusēja. Tad nīgri atčukstēja:

— Tā nedrīkst! Neklājas! Viņam jāļauj pielūgt dievu, nožēlot grēkus!

Tolstojs piegāja pie guļvietas un stingri saņēma carē-viču aiz pleca:

— Jūsu cariskā augstība! Mostieties!

Carēvičs pietrūkās, apsēdās uz lāvas malas, drebēdams taustījās ar kāju pēc kurpes.

— Esam ieradušies, jūsu cariskā augstība, lai izpildītu

Augstās tiesas spriedumu... Pielūdz dievu un nožēlo grēkus, jo tava nāves stunda ir pienākusi!

— Sargi! — carēvičs iebrēcās un pielēca kājās. — Sargi! Palīgā! Palīgā! Slepkavo! Glābiet!

Lai cik skaļi viņš, cieši satverts, kliedza, taču Pētera-Pāvila cietokšņa kazemātu sienas ir biezas, kliedzienus caur tām sadzirdēt nevar ...

— Jūsu cariskā augstība! — Tolstojs, carēviču saturēdams, klusi teica. — Neraudi! Nebrēc! Tik un tā neviens nedzirdēs! Ko līdz cīnīties pret cara gribu! Cars Pēteris Aleksejevičs kā tavs tēvs piedod visus tavus pārkāpumus. Bet kā valdnieks viņš tavu nodevību piedot nevar ... Neraudi kā bāba! Tu esi no caru dzimtas, tev jā-būt vīrišķīgam! Lūdz dievu!

Dzirdot šādus vārdus, carēvičs sāka raudāt vēl skaļāk. Viņš raudāja, šņukstēja, zaimojošiem vārdiem lādēja savu tēvu — caru Pēteri. Zākāja viņu par bērnu slepkavu. Bet dievu lūgt neparko negribēja ...

— Ņemt viņu! — Tolstojs klusi pavēlēja. — Nolikt uz ceļiem svētbildes priekšā!

Carēviču satvēra zem rokām un nospieda uz ceļiem. Lampadas gaismiņā melna ēna svaidījās pa grīdu, pa sienu ...

— Kungs, es nododu tavās rokās savu dvēseli! — viņam teica priekšā. — Atkārto! Nu, atkārto!

— Slepkavas! — carēvičs gaudoja. — Bendes!

— Nu, tad ar viņu vairs nav ko iesākt! — grāfs Butur-ļins teica un pats, pagriezies pret svētbildi, cienīgi pārkrustījās. — Kungs! Dod tava verga Alekseja dvēselei mieru mirušo mājokļos un piedod viņam visus viņa grēkus kā labdaris un cilvēku draugs! Grābiet ciet! Uz lāvas! Reizē!

Un visi četri, saklupuši kopā, nogāza Alekseju Petro-viču uz lāvas, ka tā nokrakšķēja, un uzsvieda viņam virsū divus spilvenus... Ko carēvičs tur vēl kliedza, ko vēl runāja — neviens vairs nesaprata... Viņš stenēja, tad apklusa... Rokas un kājas pārstāja raustīties. Viņš norima.

— Gatavs ir! — Tolstojs teica un, smagi elsodams, ņēmās kārtot parūku un matu sprogas. — Fū!

Tolstojs ar Buturļinu aizgāja, atkal brauca pie cara ar ziņojumu. Ušakovs un Rumjancevs palika mirušo apsargāt, lai kāds pirms laika neienāk istabā. Guļvietu viņi sa-

Mīļoja un carēviču glīti noguldīja, it kā viņš būtu aizmidzis. Ušakovs pie lampadas aizdedzināja sveci, nolika l<> uz galda.

Klusumā pagāja divas stundas. Pār Sanktpīterburhu slīdēja nakts, virs cietokšņa sita kuranti, no Ņevas skanēja dziesmas...

Tad aiz durvīm ieskanējās sargzaldātu balsis, izcēlās kņada, pēc tam pie dzelzs durvīm kāds pieklauvēja. Ienāca Krāmera kundze, tukla sārtvaidze, carēviča mirušas sievas Šarlotes istabene, ar paša cara rakstītu zīmīti. Viņa smaidīdama teica:

— Es apkopj mirušie. Es ļot lab māk šito liet!

Un viņa sāka veikli apkopt mirušo, kā pieklājas. Bet uz rīta pusi ieradās arī popi no baznīcas — lasīt psalmus.

Tā divdesmit sestā jūnija vakarā dzīvi beidza carēvičs Aleksejs Petrovičs.

Viņa mirstīgās atliekas ielika ar melnu samtu apsistā zārkā, novietoja Sanktpīterburhas cietoksnī, Doma baznīcā pie Komandanta sētas. Tika noturēts aizlūgums... Pie zārka sardzē pa diviem stāvēja Preobraženskas pulka seržanti. Un cilvēki brīvi nāca atvadīties no carēviča ... «Kas zina, šim te valdot, būtu bijusi labāka dzīve,» dažs slepus nodomāja.

Galmā sēras netika ievērotas, jo, kā paziņoja ārvalstu diplomātiem, «carēvičs miris kā noziedznieks». Divdesmit septītajā jūnijā tika grezni atzīmēta Poltavas uzvaras gadadiena ... Bet divdesmit devītajā jūnijā, pirmo augstāko apustuļu Pētera un Pāvila dienā, vēl līksmāk tika nosvinēta paša cara Pētera vārda diena. Cars ar viesiem trokšņaini dzīroja Vasaras pilī, bet pēc dzīrēm visi airu laivās brauca uz Admiralitāti, kur ūdenī tika nolaists liels — deviņdesmit četru lielgabalu kara kuģis, būvēts pēc paša Pētera zīmējumiem. Pie tumšajām debesīm kā dārgakmeņu rota iezaigojās spoža iluminācija, augstu gaisā lidoja raķetes un romiešu sveces, un no jauna atsāktās dzīres beidzās tikai pulksten divos naktī, īsi pirms saullēkta...

Bet trīsdesmitā jūnija novakarē Pētera-Pāvila baznīcā notika carēviča apglabāšana. Pēc viņa majestātes norādījumiem izvadīšanā piedalījās visi Sanktpīterburhā esošie arhiereji, bīskapi, garīdznieki, diakoni, visi ģenerāļi ar ģenerālfeldmaršalu viņa gaišību kņazu Meņšikovu priekšgalā, visi iebraukušie augstmaņi, visi galdziņi, darbveži, tiesneši, muižnieki, landrāti, rakstveži, turklāt visi kopā ar dāmām. Pulksten septiņos vakarā izvadīšanā ieradās cars Pēteris un cariene Katrīna.

Koris klusi sāka dziedāt «Manas acis neredz vairs» — un sākās atvadīšanās no carēviča. Cars un cariene deva savam dēlam un padēlam atvadu skūpstu... Bija taču paša dēls! Ajoša!

Un tad divdesmit četri izcilākie cilvēki valstī aiznesa Alekseju Petroviču uz Pētera-Pāvila baznīcu, kur viņu guldīja kapā blakus likumīgajai sievai, nemīlamajai Šarlotei.

Tēva dzelžainā griba noguldīja dēlu tajā laulības gultā, ko tā bija viņam jau agrāk norādījusi, turklāt noguldīja uz mūžīgiem laikiem. Tā 1718. gada ziemā, naktī uz pirmo februāri, sēdēdams Kremlī, savā jaunajā Maskavas pilī, vientuļais Pēteris krasi, pa savam paradumam izšķīra savai tēva sirdij tik smago jautājumu par dēla un troņmantnieka izdarīto valsts nodevību ...

ĶEIZARIENE FIKE

... Prūsija — valsts, kas kopš senseniem laikiem ir militārisma šūpulis Vācijā, faktiski pārstājusi eksistēt.

Sabiedroto Kontroles Apspriedes likums Vācijā 1947. g. 25. februāri.

Pirmā nodaļa KARAĻA FLAUTA

Sansusī parka klajumiņos lielām lēkšķēm krita sniegs, apklādams pēc Ver-saļas parauga veidotos celiņus, kas aiz-stīdza tālumā, ložu, kubu vai piramīdu formā apgrieztos kokus, bosketus, Neptūna un Draudzības grotas, strūklakas, pilsdrupas pakalnā, ķīniešu namiņu un romiešu pirti.

Akmens stabiem galvā sniega cepures, starp tiem — čuguna režģu raksti. Sniegs klāja arī Jaunās pils jumtu un rokoko stila volūtas virs logu puslokiem. Sniegpārslas auda it kā vienmērīgu plīvuru, tam cauri melnēja kuplas liepas, kuru zaros tupēja vārnas. Pils bija plata divstāvu celtne ar plašām zālēm, rotondām, ar bibliotēku un gleznu galeriju, ar ornamentiem parketa grīdās, kurās atspoguļojās ar krāsainu audumu pārvilktās stila mēbeles.

Šajā laikā vācieši jau sen vairs necēla senlaicīgās vācu pilis, bruņinieku ligzdas, ar resniem torņiem un biezām sienām. Ar paceļamiem tiltiem pār dziļiem grāvjiem. Ar milzīgām piekvēpušām zālēm, kurās senāk kamīnos dedzināja veselus kokus un kur varēja izcept veselu aitu vai pat vērsi... Šādas pilis vēl varēja atrast senajos slāvu novados — Kolobregē, Štetīnē, Stargradā —, tās bija cēluši Teitoņu ordeņa bruņinieki — krustneši, kad viņi, Palestīnā arābu sakauti, pārsviedās šurp uz Austrumiem,

161

tl - 401

uz mierīgajām un bagātajām slāvu zemēm, nesdami sev līdzi varmācību, ugunsgrēkus, asinis, asaras un kristīgo ticību. Sajās pilīs dzīvoja baltmataini, zilacaini laupītāji, dzīroja, jāja medībās un ar dzelžainu roku no tām valdīja pār vergiem — zemniekiem. Viņu pēcnācēji būvēja pilis un dzīvoja pavisam citādi — pēc franču parauga.

Apaļajā stūra istabā uz augstas pults un uz balta klavesīna dega sveces blakus nošu grāmatām, karaļa Fridriha flauta, skaņas izlocīdama, spēlēja Hendeļa melodijas. Sveču gaismā dažādās krāsās spīguļoja kristāla piekariņi žuburainajos svečturos uz galdiem, sienas svečturos un lustrā pie griestiem, sārtojās arī divas rozes baroneses fon Vālhofas pūderētajos matos: viņa spēlēja karalim pavadījumu.

Karaļa ērgļa deguns bija noliecies pār baltā kaulā griezto flautas uzgali, mute izstiepusies pār iemuti un kļuvusi vēl dzēlīgāka, labās kājas stulmu zābaka stūrainais purngals sparīgi sita takti, bet pelēkās acis pa logu raudzījās krītošajā sniegā.

Arī toreiz, pirms četrpadsmit gadiem, tāpat lielām lēk-šķēm krita sniegs, pārklādams apmācību laukumu vecās Potsdamas pils priekšā, biezā kārtā guldamies uz trīsstūru cepurēm un gaišzilajiem mundieriem milzīgā auguma pomerāniešu grenadieriem, kas, plati ieplestām kājām, stāvēja sastinguši pamatstājā.

Pils zālē pie zema loga, arī plati ieplestām kājām, ģērbies gaišzilā mundierī, stāvēja viņa tēvs karalis Fridrihs Vilhelms — liels, sakumpis, ar platiem pleciem un dubultu alus pakausi. Pa kreisi un pa labi no viņa klusēdama stāvēja svīta — vīrieši Zilos, zaļos, aveņsārtos un gaišzilos svārkos, bet dāmas, tērpušās platos kruzuļotos svārkos, bailīgi spiedās cita pie citas.

Viņš pats, toreizējais troņprincis Fridrihs, stāvēja mazliet pa kreisi tēvam aiz muguras, juta, kā tēvs ož pēc alus, tabakas un pieputējušām drānām. Aiz loga melnēja ešafots, uz tā stāvēja bluķis, un meistars Timms, bende no Nirnbergas, pie auss ar pirkstu izmēģināja tērauda cirvja skaņu.

Dāmām sakustoties, nočaukstēja tērpi.

— Ved!

Bungas dārdēja kā pērkons. Gar grenadieru ierindu, trīs milzīga auguma zaldātu ielenkts, trausls un sīks aiz-soļoja leitnants Kate, stingrā solī viņš uzkāpa uz ešafota.

lievais, garais slepenpadomnieks Šurca kungs noņēma no galvas melno cepuri un pacēla augšup mežģīņu aplocē ieskauto labo roku. Bungas apklusa, cauri loga rū-lim bija dzirdama padomnieka deguna balss:

«... šis Kate ... nemieru karalistē ... Nodevība. Pamudināja bēgt no vecāku mājām viņa augstību troņprinci Fridrihu ... Jaunās dvēseles kārdināšana ...»

Princis stāvēja tēvam aiz muguras, izstiepies tāpat kā karalis, kaut arī viņam bija atņemtas tiesības valkāt uniformu. Melnie samta svārki viņa jauneklīgo seju padarīja bālu, ērgļa deguns aiz pārdzīvojumiem kļuvis vēl smailāks, pelēkās acis gluži apaļas. Tur netika sodīts leitnants Kate — tur sodīja viņu pašu, troņprinci Fridrihu, — tāpat kā bērnībā par prinča nedarbiem tika pērti citi viņa vecuma bērni.

Bende ar drēbnieka šķērēm nogrieza leitnanta svārku apkakli un pūderēto parūkas bizi virs tievā kakla un ar savu spēcīgo roku nolieca leitnantu uz bluķa. Princis Fridrihs neizturēja. Garām savam tēvam karalim viņš metās pie loga un, ar abām rokām bungodams pa stiklu, sauca:

— Piedod! Piedod!

Kate izslējās un uzticīgi pavērās logā.

— Jūs neesat vainīgs, — tikko dzirdami skanēja caur rūtīm.

— Princi, atpakaļ! — iedārdējās karaļa bass. — Savā vietā! Drahenfels, aizvediet viņu!

Fridrihs grīļodamies pakāpās atpakaļ. Kate atkal pieliecās, pēdējoreiz žēli paraudzīdamies logos, meistars Timms atvēzēja cirvi. Galva noripoja, baltajā sniegā sāka kūpēt asinis. Princis kā mīksts maiss nesamaņā iegāzās kāda zilos svārkos ģērbta galminieka rokās.

Viņš atguvās no tā, ka viņam pie deguna pielika ožamo sāli. Pārliecies pār Viņu, stāvēja smagnējais Fridrihs Vilhelms.

Karalis un tēvs.

— Princi! — viņš sacīja dobjā basā, ar savām alvas krāsas acīm ieurbies dēla sejā. — Princi! Te jums ir piemērs! Tā karalis un likums spriež tiesu nodevējam, pret kuru jūs izturējāties labvēlīgi. Nelaimīgais jaunais cilvēk, jūs esat tiepša un nejēga! Jums nepatīk nekas, ko daru es, jūsu tēvs! Jūsos nav nekā cilvēciska... Jūs kautrējaties jāt uz zirga. Šaut. Teikšu atklāti — tāds

bāba man nav vajadzīgs! Jūs neprotat runāt ar cilvēkiem. Neesat populārs... Un es jūs brīdinu: ja neatmetīsiet savas kaitīgās domas, jums tiks atņemtas troņa mantošanas tiesības! Jūs sagaida tāds pats liktenis kā...

Prinča apaļās acis negaidīti cieši paraudzījās karalī.

— Princi, jūs nekavējoties dosities pie mūsu padomnieka Tugendjunga. Viņa vadībā jums būs jāmācās lauksaimniecība un karošanas māksla ...

«Puika turas itin braši!» karalis pie sevis nodomāja un pabeidza:

— Mans dēls! Viss turpmākais atkarīgs vienīgi no jums, no jūsu uzvedības, no jūsu saprātīguma! Es prasu panākumus!

... Flauta svilpoja kā vālodze, stulmu zābaka stūrainais purngals sita takti.

— Viņa majestāte arī Hendeli spēlē tā, it kā komandētu sardzes maiņu, — pieliecies kaimiņam ar sudrabu izšūtos zilos svārkos, nočukstēja pirmais ministrs, slaidais, garais grāfs Podevilss, — Fricis šodien nav labā omā...

— O, mesjē, — kaimiņš paslēja augšup gludi noskūtu, zilganu zodu. — Šodien viņam sēru diena. Šajā dienā viņa majestāte tika izārstēts no aizraušanās ar Franciju ... Tieši šajā dienā Katēm nocirta galvu. Tiesa gan, franču filozofi vēl palika, bet tas vairs nav bīstami... Ha-ha!

Flautas skaņas aprāvās, karalis ar savām apaļajām acīm dzēlīgi skatījās baroneses baltajā, rozēm greznotajā parūkā, un baronese pustaktī pārtrauca spēlēt.

— Kundze! Ja jūs tikpat slikti ieturat takti arī mīlā, tad es jūs neapskaužu! Spēlējam no sākuma ...

Atkal ieskanējās flauta. Un atkal karaļa galvā kā mākoņi slīdēja saraustītas domas.

«Kāda muļķība bija šī bēgšana! Mēs bijām pārdroši puišeļi! Tēvam taisnība... Cik labu mācību viņš man toreiz deva!»

Prūsijas karalis atkal ieraudzīja savu nelaiķa tēvu valdnieku sēžam pie nekrāsota koka galda, uz kura māla krūzē pāri malām puto grenadiera tikko pasniegtais alus. No garās pīpes stīdza zili dūmi, sarkanā seja, ko ieskāva pūderētā parūka, raudzījās skarbi, it kā tēvs grasītos tūdaļ grābt nūju un atkal sākt kādu dauzīt...

— Saprotiet, mans dēls! — teica tēvs. — Kas gan es

tagad esmu? Esmu nabags. Esmu ēna. Paputējis sīks first iņš... Bet maskaviešu varenība nav noliedzama. Lai viņi ir aziāti, barbari, tomēr Pēteris sakāva Kārli XII! Pašu Kārli! Viņš trenkāja šo karotāju pa visu Eiropu. Pēteris būtu varējis sagrābt visu Eiropu tāpat kā skiti. Viņa karavīri stāvēja Holšteinā, Meklenburgā, Silēzijā, Pomerānijā, Dānijā. Eiropa drebēja Pētera priekšā, kaut arī neieredzēja viņu. Taču man Pēteris Lielais bija skolotājs un draugs. Es pirmais atzinu viņu par imperatoru — labi, lai viņš ir imperators! Bet kas esmu es? Vēl arvien Cipelas-Cerbstes firstiņš, viens no simtiem tādu pašu nabadzīgu vācu firstiņu ... Šādam stāvoklim vajadzēja darīt galu, tādēļ es visus desmit savas valdīšanas gadus krāju spēkus. Paklusām. Es nekaroju. Lai visi apkārt plūcas — bet mēs, prūši, nekarojām! Visi ap mums zaudēja spēkus, un mēs tādēļ kļuvām stipri. Jā, es esmu feldfēbelis— tā mani dēvē... Taču esmu saliedējis savu karaspēku, kaut arī ar nūjas palīdzību. Es droši apgalvoju, ka zaldātam no sava kaprāļa nūjas jābaidās vairāk nekā no ienaidnieka lodēm, — tas ir pats galvenais! Es apmācīju savu armiju pēc zviedru parauga. Man ir simttūkstoš zaldātu ... Un kādu zaldātu! Milzeņi! No viņiem visi baidās. Esmu uzcēlis trīsdesmit cietokšņus... Noliktavas man pilnas ar visādām mantām... Ir uzkabe. Apbruņojums. Tas viss paliks jums, princi! Jums būs ar ko iesākt savu valdīšanu ...

Tad vecais karalis, pieliecās pie pašas galda virsas un ar resno pirkstu notrauca tauku svecei dakts ogli.

' — Un atcerieties, mans dēls, vienu: turieties pie Mas

kavas! Turieties pie Maskavas kā dadzis pie suņa astes... Maskava ir spēks, Maskava izvedīs Prūsiju gaismā. Maskava vienīgā spēj izjaukt mūsu plānus. Viss mūsu spēks, visa nākotne jāuztic Maskavai: Krievija ir liela, bagāta un varena. Kas gan ir Eiropa? Šis sadalītais Kārļa Lielā mantojums... Lupatu sega — no firstu, heraogu un karaļu valstiņām... Eiropa jāapvieno, taču to apvienos tikai tas, kam atļaus jaunā Krievija, Pētera Lielā mantojums ... Mēs visi esam pigmeji, bet Pēteris bija milzis. Tomēr mums jāiet cits ceļš. Kad jūs, mans dēls, būsiet karalis, izturieties pacietīgi, piesardzīgi! Nepazemojieties, o, nē! Taču neslieniet arī degunu gaisā! Gaidiet no gadījuma uz gadījumu, taču pie reizes ar plecu pabīdiet likteni uz priekšu, kad tas iespējams. Pirmām kārtām uzmaniet Krieviju — tagad ir citi laiki. Tagad mēs nevaram doties uz Austrumiem atklāti, bruņas un vairogus rībinādami, kā uz Austrumiem devās mūsu senči — Teitoņu ordeņa bruņinieki... Jārīkojas citādi. Ar prātu, ne tikai ar spēku vien. Mums jākļūst pārākiem par Austrijas karali, kurš iedomājas, ka viņš patiesi ir Svētās Romas impērijas valdnieks, Vācijas imperators. Viņa apustuliskā majestāte! Ha-ha-ha! Kādas muļķības!

Karalis iedzēra malku no krūzes, nosūca putas no lūpām.

— Mums, mūsu Prūsijai vispirms vajadzīga sava zeme. Savi cilvēki! Gan daudz zemes, gan daudz cilvēku ... Tas viss atrodams Austrumos. To mums atņēmusi Polija. Vāciešiem Polija jāsadala, jāatņem tai viss, ko tā atņēmusi mums. Tas ir galvenais. To mums novēlējis jūsu vectēvs. Polija jāapšķin kā kāpostgalva — lapu pa lapai. Mēs iegūsim jaunus spēkus zemēs viņpus Oderas! Mēs būsim labi saimnieki poļu zemēs... Un tad — Vācija būs mūsu!

Viņš, karalis Fridrihs II, nekad neaizmirsa šos sava tēva vārdus, un tagad tie skanēja kreisās rokas spēlētajās zemajās klavesīna pavadījuma notīs, kas plūda līdzi karaļa flautas vijīgajai melodijai.

Drīz vien, 1740. gada maijā, vecais karalis nomira, un no nelaiķa gultas lēni soļoja prom viņa dēls.

Karalis Fridrihs II.

«Visu pie malas! Es vairs neesmu dzejnieks. Es vairs neesmu filozofs. Es kalpoju vienīgi Prūsijai. Pie malas dzeju, koncertus!» — tā viņš šajā naktī ierakstīja savā dienasgrāmatā.

Un savas valdīšanas pirmajā dienā ar pašu pirmo pavēli viņš lika palielināt prūšu armiju par sešpadsmit bataljoniem un pieciem eskadroniem.

Gadu vēlāk jaunais karalis Fridrihs II, karu nepieteicis, ielauzās Silēzijā un -atņēma to Austrijai. Eiropu pāršalca protesti: kāds tam iemesls? Ar kādām tiesībām? Iemesls? Tas ir sīkums! Prūsijas karalis Fridrihs II sacīja — «ja jums iepatīkas sveša province un ir pietiekami daudz spēka, ieņemiet to bez vilcināšanās! Tiklīdz būsiet to izdarījis, jūs arvien atradīsiet juristus, kas pierādīs, ka jums uz ieņemto teritoriju ir tiesības.»

Eiropa apjuka: tai nepavisam nebija vēlama stipra Prūsija. Taču Fridrihs II bija aprēķinājis pareizi: šīm neskaitāmajām sīkajām un savrupajām valstiņām nebija №

spēcīgu armiju, un, lai sapulcinātu apvienotus spēkus, bija nepieciešams daudz laika; saskaņot atšķirīgās intereses — tas ir grūts uzdevums! Prūsijas karaļa galvenā pretiniece Austrija tobrīd bija palikusi viena pati, bez Krievijas: tā paša gada divdesmit piektajā novembrī Jeļiza-veta Petrovna ar sekmīgu sazvērestību nometa no troņa Austrijas piekritēju pavaldoni Annu Leopoldovnu, kas pārvaldīja Krieviju sava mazgadīgā dēla — imperatora Joanna Antonoviča vietā.

Apstākļi iegrozījās ārkārtīgi izdevīgi Prūsijas karalim, un viņš nevilcinoties ņēma tos vērā un izmantoja savā labā. Vēlāk atklājās vēl citi apstākļi, kas arī nāca par labu viņa plāniem. Prūsijas karalis, pirmkārt, bija pārliecināts, ka Jeļizaveta Petrovna ar savu jauno lomu netiks galā. «Savu sibarītisko tieksmju dēļ,» Fridrihs II rakstīja, «jaunā ķeizariene drīz vien izlaidīs no acīm gan Pēterburgu, gan pašu Eiropu!» Otrkārt, Jeļizaveta bija nekavējoties izrakstījusi no Holšteinas par Krievijas troņmantnieku savu radinieku Holšteinas princi Pēteri Ul-rihu, kurš bija Pētera Pirmā mazdēls, viņa meitas Annas Petrovnas dēls.

Un, treškārt, karalim tagad sekmējās vēl kāds plāns — steidzīgi nosūtīt par līgavu šim vācu princim, kurš bija kļuvis par Krievijas lielkņazu un troņmantnieku, princesi Sofiju Anhalti-Cerbsti, ar ko vēl vairāk tiktu nostiprināta vācu ietekme Pēterburgā. Un šodien karalis gaida ierodamies vizītē viņas māti hercogieni Johannu Elizabeti — karalis bija apsolījis šo dāmu pieņemt, viņam galu galā bija nepieciešams hercogieni pieņemt. Pēterburgā viņa varētu izdarīt Prūsijai svarīgus pakalpojumus.

— Viņa majestāte šodien izskatās ļoti noraizējies! — galminieks zaļos svārkos pačukstēja augšup, garajam ministram Podevilsam ausī.

Tas par atbildi nenoteikti pamāja ar galvu. «Kā gan neF» ministrs nodomāja, «šie ģimenes jautājumi ir svarīgāki par visiem kariem.»

Un ministrs jau atkal uzmanīgi klausījās mūziku.

Slīdošā gaitā ienācis apaļajā stūra istabā, kambarsulainis apstājās pie baltajām ar zeltu izrotātajām durvīm. Karalis jautājoši paraudzījās viņā un nolaida lejup flautu. Pavadījums apklusa.

— Jūsu majestāte, grāfiene Reinbeka! — kambarsulainis ziņoja.

— Reinbeka? Reinbeka? — karalis skaļi vaicāja. — Neatceros. Kas tā par dāmu? Kādēļ ieradusies? Ko?

Un viņš paraudzījās uz savu pirmo ministru.

— Jūsu majestāte, — tas čukstēja, saliecies līkumā, — jums taču labpatika pavēlēt nekavējoties pieņemt viņas gaišību.

— Ā! Tagad atceros. Atceros! — Karalis pagriezās uz vienas kājas. — O! Tas ir kas cits! Tātad tā vecā vārna tomēr ieradusies pie mums! Teicami!

Viņš piegāja pie loga un iesānis paraudzījās uz parādes durvju pusi. Tur, sniega apputināta, stāvēja veca augsta kariete.

— Ha! Tas ir viņas pajūgs? Tādos vēl mūsu senči tei-toņi braukāja apkārt ar visiem bērniem un mantām, Ha-ha-ha! Lai būtu kā būdams — grāfiene ari dodas uz jaunām zemēm. Ha-ha!

Kāds godbijīgi noķiķinājās.

— Ko nozīmē šie smiekli? Kurš tur smejas? Kurš uzdrošinās smieties? Teitoņi dodas iekarot pasauli. Pa-a-sauli, mans cienītais! Mēs to iekarosim ne tikai ar zaldātu spēkiem... tas, ko dara Prūsijas karalis, nedrīkst nevienā izraisīt smieklus!

Un, stalti izslējis galvu, viņš uzsauca sulainim:

— Es grāfieni pieņemšu kabinetā!

Patuklais, ņiprais, augumā nelielais karalis izgāja no zāles, lepni noraudzīdamies sveicienam saliektajās gal-v minieku mugurās un skaļi klaudzinādams papēžus.

Otra nodaļa KARAĻA STAFETE

Šaurajā Stetīnes ostā, kur oda pēc siļķēm un mencām, viļņos šūpojas zvejnieku laivas. Kalnā pāri pilsētas mūriem slejas zvanu tornis, un no turienes nemitīgi skan drūmas čuguna zvana skaņas — bamm, bamm! Šaurās pilsētas ieliņas šajā Jaungada dienā aizputina sniegs. Doņia ielā septiņsimt sešdesmit viens — augsta, tumša mūra māja, un tajā ir astotā Anhaltes-Cerbstes pulka komandiera prūšu armijas ģenerālmajora hercoga Kristiānā Augusta Anhalta-Cerbsta dzīvoklis.

Vai gan viņa laulātā draudzene Johanna Elizabete bija gaidījusi sev šādu dzīvi? Kurš gan nezina, ka viņas brālis hercogs Kārlis Augusts reiz bija Krievijas ķeizarienes Jeļizavetas Petrovnas līgavainis, taču nomira ar bakām ... Ja brālis nebūtu miris — tagad viņš droši vien būtu Pēterburgā imperators un kopā ar viņu tur dzīvotu arī Johanna Elizabete, viņa māsa ... Ak, kāda nelaime!

Bamm! Bamm! — dārdina zvans, no jūras cejas putenis, dzen zvejnieku laivas ostā ... Bamm!

Pēc Jaungada dievkalpojuma viss hercoga «galms» sapulcējies zemajā, tumšajā zālē. Melnīgsnējā, izkāmējusī hercogiene Johanna Elizabete kā sabozies putns sēž krēslā ar augstu atzveltni, zem kājām viņai izšūts spilvens, viz zeltītie pušķi... Hercogienei pie kājām uz soliņa sēž viņas vecākā meita četrpadsmit gadus vecā So-fija-Fike — melnmataina meitene ar sārtiem vaigiem un mirdzošām actiņām. Hercogiene tamborē maciņu — viņa to izšūs ar pērlītēm un uzdāvinās kādam no daudzajiem radiniekiem. Lēti un mīļi...

Apkārt sapulcējušies franči — Kardellas kundze — Fikes sirmā audzinātāja, sprediķotājs Perārs, glītrakstīšanas skolotājs Lorāns un deju skolotājs Peko. Franči smaida, žestikulē, vācieši gluži otrādi — izturas ļoti nopietni. Salīgi berzēdams rokas, ienāca mācītājs Dovē — bāls, paša teikto dievvārdu satraukts. Viņa lielās acis vēl aizvien pacilātības pilnas, tās uzmet tikko jaušamu draudzīgu smaidu profesoram Vāgneram.

— Mācītāja kungs, jūsu šodienas dievvārdi bija lieliski, — atbildot smaidam, saka profesors Vāgners. — Ja, jā...

Mūzikas skolotājs Religs no Cerbstes stāv gatavība pie klavesīna — varbūt vajadzēs spēlēt...

Pats hercogs, prūšu pulka komandieris, gaišzilā mundierī un augstos stulmu zābakos kopā ar trim saviem virsniekiem sēž pie apaļa galda un, protams, sūc alu ...

— Ha-ha-ha! — viņš skaļi smejas. — Ha-ha-ha!

Fike pastiepj tievo kakliņu uz jautrās kompānijas pusi, taču hercogiene pievērš meitai savas tumšās acis ar zilganiem lokiem:

— Fike! Ak, Fike! Sēdi taču pieklājīgi! Tu esi kļuvusi gluži kā puišelis! Tu skraidi pa ielām! Pie visa vainojama šī nabadzība. Ak, nabadzība! Nu, kas tu par princesi!

— Kundze, — Kardella skundze saka samtainā balsī, — Fike pietiekami dabū redzēt sabiedrību. Kad viņa kopā ar jums bija Berlīnes galmā, tad izturējās teicami.

Un Fike nu sēž pavisam, pavisam rātni. Ar abām dūrī-tēm viņa atbalstījusi savu simpātisko sejiņu un noskatās, kā lustras kristālā zaigo rožainas uguntiņas... Nezin kādēļ viņai liekas, ka arī viņu sagaida kaut kas tikpat skaists, tikpat rožains kā šīs uguntiņas... O, viņa ir drosmīga meitene, viņai ir tumši mati un burvīga sārta āda kā blondīnēm. Viņai liekas smieklīgas mātes mūžīgās asaras un vaimanas...

— Ha-ha-ha! — hercogs atkal smejas. Resns, liels un sārts viņš, atgāzies krēslā, smejas pats par savām asprātībām. Šodien ir Jaungada diena ... Jālīksmojas. Viņam līdzi smejas arī virsnieki...

Johanna Elizabete atstiepj pilnīgo apakšlūpu:

— Cik viņi rupji! Ak, šie vīrieši! Kauss alus, degvīns — un viņi ir laimīgi. Zaldāti! Nekas vairāk kā zaldāti! Bet kas gan tagad notiek Pēterburgā?.., Brimmers solīja rakstīt, bet klusē ...

— Māmiņ, ko jūs gaidāt no tā švītīgā kunga?

— Tu, Fike, nesaproti! Tā taču būs vēstule no Pēterburgas! Tiesa gan, mans nabaga brālis nomira, viņa laulības izjuka. Bet mūsu Pēteris Ulrihs taču ir krievu troņmantnieks ... Pētera Lielā mazdēls. Tavs brālēns ... Tavs radinieks! Ķeizariene Jeļizaveta izturas pret tevi labvēlīgi, viņa ļoti ciena eiropiešus. Izglītotus. Labi audzinātus. Ak, kas tā par lielisku zemi — Krievija. Cik tā bagāta! Bet kas gan esam mēs abi ar vīru? Nabagi... Mums jāklīst no vienas vietas uz otru. Pa kaujas laukiem ... Te esam Holandē, te Spānijā. Te Rīgenes salā... Šausmīgi! Jādzīvo traktieros. Laipni jārunā ar piedzērušiem virsniekiem. Neciešami! Es jau neesmu nekāda hercogiene. Nē, nē, es vienkārši esmu komandiera sieva!

Hercogiene piespieda pie deguna sagumzītu mutautiņu, pāri tam skumīgi raudzījās meitā un piepeši sasita rokas.

— Krievijas ķeizariene Jeļizaveta taču ir mūsu krustmāte Elza! Mana brāļasieva! Viņa valda Krievijā. Jautra. Laba. Stāsta, viņai esot zelta tronis... Ak, ak! Viņas kurpes rotātas ar briljantiem! Ak, ak! Viņas galms Pēterpilī ir greznāks par Versaļas galmu. Un kas krustmātei Elzai par karaspēku... Ar tādiem zaldātiem var iekarot visu pasauli! Un augstmaņi! Cits par citu skaistāki... Par dāvanu no valdnieces viņi saņem pa tūkstoš vergu uzreiz... Simttūkstoš červoncu naudā. Sabuļādu kažokus. Ordeņus nr briljantiem. Zelta tabakdozes. Pēterburgā dzīvo brālēns Pēteris... Tur dzīvo simtiem vāciešu. Tur ir tēvocis Ludvigs! Tur ir Brimmers... Barons Korfs... Tie taču visi ir mūsējie! Tur ir grāfs Šembelens-Birndorfs... Un tu, troņmantnieka māsīca, arī varētu būt tur. Tas ir pilnīgi nepieciešams!

Vecais sulainis Fricis nedzirdamiem soļiem ienāca zālē, vilkdams rokā diedziņu cimdus, un hercogienei pie vaska dzeltenās auss ziņoja:

— Stafete! Steidzama!

— Jūsu gaišība! — hercogiene pielēca kājās, pievērsdamās vīram. — Jūsu gaišība! Esiet tik laipni, ienāciet kabinetā... «Vai tiešām!» viņai pazibēja prātā. «Vai tiešām!»

' Uz hercoga kabineta pulētā galda atspīdumu meta ar grifa figūriņām rotāti svečturi. Hercogs tikko paspēja atlaisties krēslā un pieņemt cēlu pozu, kad pa durvīm ienāca jauns sārts virsnieks. Viņš bija nupat noņēmis apmetni, sniegs vēl bija atstājis mitrus plankumus viņam uz pleciem un krūtīm.

— No viņa majestātes karaļa!

Hercogs piecēlās, sasita papēžus, nostiepās taisns un paņēma zilo paketi ar pieciem zīmogiem. Sieva nostājās viņam aiz pleca.

— Kāds ir ceļš? — māksloti mundrā balsī apvaicājās hercogs.

— Draņķīgs, jūsu gaišība! Gulēt neiznāca. Trencāmies kā ar vēja spārniem.

— Pateicos! — hercogs noteica un pastiepa gaļīgo roku ar gredzenu. — Krietns kauss vīna krietnam virsniekam būs īsti laikā. Ha-ha!

Militāri atsveicinājies, virsnieks izgāja.

— Kam vajadzīga šī familiaritāte ar padotajiem? — hercogiene nošņāca, izraudama vīram no rokām paketi. — Taisni jābrīnās!

— Man jārūpējas par to, lai padotie mani mīlētu, — hercogs atteica, vērodams, cik veikli sieva atloka biezo papīru.

— Ak dievs! — hercogiene izsaucās. — Tas taču ir no Pēterburgas! Esmu satraukta.

— Šaubos, vai tur būs kas prātīgs no tās Pēterburgas, — hercogs rūca. — Tas dzērājs Brimmers...

— Gluži pareizi — Brimmers! Jā, tas ir viņš! — hercogiene iesaucās, kratīdama zilganās no aploksnes izvilktās papīra lapiņas. — Tieši viņš! Jūs neko nesaprotat, jūsu gaišība, un ļoti žēl, ka man ir tāds vīrs... O-ho! Klausieties!

Un, piebāzusi vēstuli pie paša svečtura, hercogiene caur lorneti lasīja:

— «Godātā kundze!» — Brimmers rakstīja.[32] — «Ceru, ka jūsu gaišība ir pilnīgi pārliecināta, ka es, kopš atrodos šajā zemē...»

Krievijā! — viņa izteiksmīgi griezās pie dzīvesbiedra.

— Vai saprotat?

Viņš pamāja ar gaišmataino galvu.

— «... šajā zemē, es bez mitas pūlos tēvzemes un vis-gaišā hercoga nama diženuma labā. Jau sen juzdams cieņu pret jūsu gaišību un cenzdamies par to pārliecināt jūsu gaišību nevis ar tukšiem vārdiem, bet ar īsteniem darbiem, es dienām un naktīm pārdomāju — vai nebūtu iespējams izdarīt kaut ko sevišķi patīkamu jūsu gaišības labā...

Lai netērētu laiku ievadiem, izlūdzos no jūsu gaišības sev pagodinājumu ar lielu prieku ziņot jums par lietas būtību ...

Pēc viņas imperatoriskās majestātes personiski dotā rīkojuma man jāziņo jūsu gaišībai, ka viņas ķeizariskā augstība vēlas, lai jūsu gaišība savas meitas pavadībā iespējami ātrāk ierastos Krievijā, tajā pilsētā, kur atradīsies imperatoriskais galms. Jūsu gaišība ir pārāk izglītota, lai nesaprastu Jsto iemeslu nepacietībai, ar kādu viņas majestāte vēlas drīzāk šeit ieraudzīt jūs, kā arī jūsu meitu princesi, par kuru dažādas baumas viņai jau pavēstījušas daudz laba.»

Mans dievs! — hercogiene izsaucās, pagriezusies pret krucifiksu, kas melnēja pie baltās sienas virs galda.

— Mans dievs! Es tev pateicos! Cik brīnišķīgu Jaungadu tu esi sūtījis mūsu nabadzīgajai ģimenei!

— Mums stāv priekšā interesants ceļojums, — hercogs teica.

— «Tajā pašā laikā mūsu bezgala laipnā valdniece deva norādījumu īpaši brīdināt jūsu gaišību, lai hercogs, )usu laulātais draugs, nebrauc kopā ar jums ...»

Hercogs pat salēcās krēslā:

— Kālab tad tā?

— «Viņas imperatoriskajai majestātei ir visai svarīgi Iemesli to nevēlēties.» — Sos oberhofmaršala Brimmera vēstulēs vārdus hercogiene izlasīja sevišķi izteiksmīgā balsī. — «Uzskatu, jūsu gaišība, ka pietiek ar vienu vardu, lai mūsu dievišķās valdnieces griba tiktu izpildīta.»

Hercogiene izlasīja līdz punktam un tad pievērsa lorneti vīram.

— Acīm redzot, Pēterburgā Joti labi zina, ka jūs esat tikai nabaga zaldāts un nekas vairāk, — viņa līdzcietīgi noteica un lasīja tālāk: — «Lai jūsu gaišībai nerastos grūtības, lai jūs varētu pašūdināt vairākus tērpus sev un savai meitai un, nezaudējot laiku, doties ceļojumā, man ir tas gods pievienot šai vēstulei vekseli, kuru uzrādot jūsu gaišība saņems naudu. Tiesa gan, summa ir pieticīga, taču jāsaka, jūsu gaišība, ka tas darīts ar nolūku, lai pārāk lielas summas izmaksāšana nedurtos acīs tiem, kas uzmana mūsu rīcību ...

Paziņojis jūsu gaišībai to, kas man bija uzdots, atļaušos piebilst, ka liekas svešas ziņkārības apmierināšanai jūsu gaišība varētu pavēstīt, ka pienākums un pieklājība prasa, lai jūs dotos uz Krieviju un pateiktos viņas imperatoriskajai majestātei par pastāvīgo labvēlību, ko viņa izrāda hercoga namam, un savām acīm skatītu svētāko no valdniecēm, kuras augstsirdībai jūs gribat sevi uzticēt...

Lai jūsu gaišība zinātu visus apstākļus, man ir tas gods darīt zināmu jūsu gaišībai, ka Prūsijas karalim šis noslēpums zināms, tādēļ ar viņu jūsu gaišība par to var runāt vai arī nerunāt, kā jums pašai liksies piemērotāk. Kas attiecas uz mani, tad es gan pazemīgi ieteiktu jūsu gaišībai par to parunāt ar viņa majestāti karali. Vēl man atliek tikai piebilst, ka dziļā cieņā un uzticībā palieku Jūsu

B r i m m e r s.

Sanktpēterburgā 1743. gada 17. decembrī.

Piezīme. Ja jūsu gaišība uzskatīs to par pieņemamu, jūs varat kopā ar meitu braukt ar grāfienes Reinbekas

vārdu līdz pašai Rīgai, kur atradīsit jums paredzētu eskortu.»

Mans dievs! Mans dievs! — hercogiene čukstēja, iespiedusi rokās sirmot sākušo galvu un šūpodamās ar visu augumu. — Kāda laime! Debesu spēki ir ar mums! Vai tiešām piepildīsies viss, par ko garajās naktīs esmu sapņojusi šajā nolādētajā Štetīnē?

— Tas viss ir jauki, — hercogs izmeta, bāzdams tabaku garā pīpē ar pērlītēm rotātu čubuku. — Bet kāpēc tomēr neviens šai sakarā negrib pavaicāt manas domas — tēva un vīra domas?

— Dīvains jautājums! Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tik ilgi, kamēr šis pasākums vēl nav laukā no sieviešu rokām, tam nav tikpat kā nekādas politiskas nozīmes un tātad tas nevar izraisīt nevēlamus sarežģījumus? Un bez tam — ko jūs saprotat no Krievijas? Tas bija mans brālis, kurš. ..

— Jūsu nelaiķa brālis, ķeizarienes Jeļizavetas līgavainis? Par to esmu jau daudzkārt dzirdējis. Daudzkārt! Mani tikai ļoti pārsteidz tas, ka jūs atkal sākat kaut kādu plašu intrigu, no kuras nekas neiznāks, tāpat kā arī līdz šim no jūsu intrigām nekas nav iznācis ...

— Es jums piekrītu! Pilnīgi piekrītu! Patiesi, kas gan ir iznācis no plašās intrigas, kura beidzās ar mūsu laulībām? Itin nekas! Niecīgs sīkas valsts firstiņš... Nomales lielskungs! Nelaimīga sieva!

Tobrīd hercogiene gandrīz vai raudāja, hercogs piesardzīgi klusēja. Bet mirkli vēlāk, izslaucījusi acis, viņa jau enerģiski ar delnu šķēla gaisu:

— Lai reizi par visām reizēm darītu galu jūsu šaubām par šo «intrigu», man jums jāteic, ka to vada neviens cits kā ...

... ?!

* — ... viņa majestāte karalis. Jā, mūsu karalis Frid

rihs! Jūs drīz vien par to pārliecināsieties! Bet nabaga Fike! Vai viņas trauslajam augumiņam pietiks spēka izturēt šādus pārbaudījumus ...

— Par viņu es galvoju! — hercogs teica. —- Tā ir mana meita! Prūšu zaldāta meita.

Pie durvīm klauvēja.

— Iekšā! — hercogs uzsauca. Uz sliekšņa atkal nostājās uzticamais Fricis savā vecajā salāpītajā livrejā.

— Stafete no Berlīnes! Steidzama! — viņš ziņoja.

I lercogiene sasita rokas:

— Vai tiešām no tu-rie-nes?

Un atkal jauns sārts un nosalis virsnieks ar izkusuša imiega plankumiem uz mundiera nostājās uz sliekšņa un Ndlutējis pasniedza hercogam paketi ar pieciem zīmogiem.

— No viņa majestātes!

— Nu, kāds tad ir ceļš? — hercogs laipni apvaicājās.

— Riebīgs, jūsu gaišība!

— Ha-ha, krietns kauss vīna tagad nenāks par jaunu, — hercogs sacīja un grasījās sākt smieties, taču sievas naidīgais skatiens lika viņam aprauties. — Jūs esat brīvs!

Smagās durvis vēl nebija aizcirtušās, kad pakete jau bija Johannas Elizabetes rokās.

— «Mana māsīcas kundze!» — viņa skaļi lasīja un pievērsa vīram iznīcinošu skatienu. — «Nešaubos, ka pēc vēstulēm no Sanktpēterburgas jums jau zināms, cik ļoti viņas imperatoriskā majestāte Viskrievijas ķeizariene vēlas, lai jūs ar savu meitu princesi aizbrauktu pie viņas, un ko ķeizariene darījusi, lai segtu izdevumus, kas saistīti ar šo ceļojumu.

Patiesā cieņa, kādu jūtu pret jums un pret visu, kas saistās ar jums, uzliek man par pienākumu jums pavēstīt, kāds īsti ir šī ceļojuma mērķis, bet mana uzticēšanās jūsu lieliskajām īpašībām ļauj man cerēt, ka jūs izturēsieties uzmanīgi pret manu vēstījumu par šo pasākumu, kura sekmes pilnā mērā atkarīgas no tā, vai šis noslēpums tiks turēts slepenībā.

Būdams par to pārliecināts, negribu vairs ilgāk no jums slēpt, ka mana cieņa pret jums un jūsu meitu princesi ir ari mani vedinājusi uz domām par princeses laulībām ar viņas brālēnu, krievu troņmantnieku ...»

Ceru, tagad jūs redzat, kurš vada šo «intrigu»? — hercogiene augstprātīgi noprasīja vīram.

Tad lasīja tālāk:

— «Esmu devis rīkojumu visu kārtot vislielākajā slepenībā, cerēdams, ka jums tas nebūs nepatīkami, kaut arī radās zināmas grūtības, it īpaši sakarā ar princeses un lielkņaza tuvo radniecību. Un tomēr mēs jau esam atraduši iespēju, kā šīs grūtības novērst, un līdz pat pēdējam laikam šis pasākums gūst tādus panākumus, ka man ir pilnīgs pamats ticēt laimīgam iznākumam, ja vien jums labpatiks dot savu piekrišanu uzņemties ceļojumu, ko jums

piedāvā viņas imperatoriskā majestāte. Bet, tā kā šo noslēpumu zina tikai nedaudzi un ir ārkārtīgi nepieciešams to paturēt slepenībā, tad es domāju, ka viņas imperatoriskā majestāte vēlas, lai jūs Vācijā šo noslēpumu neizpaustu un lai jūs it sevišķi rūpētos, ka to neuzzina krievu sūtnis Berlīnē grāfs Cerniševs. Bez tam man ir darīts zināms, ka viņas imperatoriskā majestāte pavēlējusi ar kāda Prūsijas kantora starpniecību izsniegt jums desmit tūkstošus ekipāžai un ceļa izdevumiem un ka pēc ierašanās Sanktpēterburgā jūs saņemsiet vēl tūkstoš dukātu braucienam uz Maskavu. Tajā pašā laikā viņas imperatoriskā majestāte vēlas, lai jūs, ieradusies Maskavā, visiem stāstītu, ka šajā ceļojumā esat devusies vienīgi tāpēc, lai viņas imperatoriskajai majestātei personiski pateiktos par viņas labvēlību pret jūsu nelaiķa brāli un vispār pret visu jūsu ģimeni.

Tas ir viss, ko varu jums pašlaik pavēstīt, un, tā kā esmu pārliecināts, ka jūs to izmantosiet ar vislielāko piesardzību, tad es justos bezgala glaimots, ja jums labpatiktu piekrist visam, ko esmu jums pavēstījis, un pāris vārdos darīt man zināmus jūsu ieskatus šajā jautājumā.

Lūdzu jūs jpatiesi ticēt, ka ari turpmāk nebeigšu pūlēties jūsu labā šajā jautājumā un ka palieku jums pateicīgais

Fridrihs — ilex'.

Berlīnē 1743. gada 30. decembrī.»

Kā krietni vācu laulātie draugi hercogu pāris, apsedzies ar salāpītu segu, arvien gulēja kopā platā gultā zem kožu saēsta baldahīna, kurš bija atvests līdzi vēl no Cerbstes un virs kura rožu vainaga lokā lidinājās noplucis apzeltīts amors, saturēdams smagās, daudz pieredzējušās krokas. Trīs nākošās garās janvāra naktis resnajam hercogam nu pārvērtās par nemitīgām mocībām, jo laulātā draudzene hercogiene viņam neļāva gulēt, pieprasīdama, lai vīrs piedalās viņas drudžaino plānu vispusīgā apspriešanā.

Tauku sveces blāvā liesmiņa plīvoja sniega vētras elpā, kas vēdīja no jūras, kaktos lēkāja ēnas, Johannas Elizabetes kārnā seja satraukumā izskatījās vēl neglītāka. [33]

Hercogam galvenais piedauzības akmens likās tas, kā I ike izturēsies pret savu senču ticību. Hercoga ģimene bija stingri luterticīga, tādēļ hercogs nevarēja pieļaut, ka viņa meita ticību mainītu tikpat vienkārši, kā būtu varējusi mainīt kleitu vai cimdus. Un, lai būtu kā būdams, — kā gan viņa spētu pieņemt šo krievu ticību? Hercogs Pomerānijā bija krievus redzējis — tie bija kazaki, šausmīgi, pretīgi radījumi. Katram rokā nagaika — briesmīgs ierocis, ar kuru viņi spīdzināja cilvēkus, ar vienu cirtienu izraujot miesu veseliem gabaliem. Un kal-miki? Tie jau vēl sliktāki par kazakiem! Tiem pat ačeles šauras kā kaķiem. Bet, durdami ar pīķiem, tie ņirdz zobus kā suņi. Kalmiki ēdot bērnus — jā, jā, kurš tad to nezina? Kā gan mūsu maigā Fike varētu pieņemt šādu cilvēku ticību? Neiedomājami!

Un tuklais hercogs īgņādamies grozījās gultā, un ik brīdi viņam vai nu roka, vai kāja iesprūda vecās segas caurumos.

— Kā, vai tad jūsu gaišība vēl arvien nav likusi uzklāt jaunu segu? — hercogs piktojās uz sievu.

— Jā, bet jaunai segai taču vajadzīgi līdzekļi!

— Nē, nē! Es tomēr nevaru pieļaut, ka mana meita pieņem šo barbaru ticību, — hercogs pasteidzās novirzīt sānis nepatīkamo sarunu. — Taču, vai zināt, ko...

Hercogs pat uzslējās gultā sēdus un pastūma taisnāk adīto naktsmici, kas viņa ausis sargāja no blusām...

— Ja tas izdotos, tad droši vien es varētu no krievu ķeizarienes dabūt kādus piecpadsmit, divdesmit tūkstošus tādu kazaku, ko karot ar austriešiem... Ha-ha-ha! Tas nebūtu slikti! Tad gan mēs ar karali Frici tam «Romas imperatoram» parādītu!

Hercogienei rūpēja kas cits. Galu galā viss iet uz labo pusi, un Fikei vajadzēs izturēties tā, lai varētu apprecēties ar savu brālēnu ... Krievijas troņmantnieku. Bet meitenei vēl tikai četrpadsmit gadu! Kā lai viņai iestāsta, kā šāds pasākums veicams? Tiesa gan, viņa ir apdāvināta meitene un tomēr ...

— Cik, cik viņai gadu? — hercogs pārjautāja.

— Piecpadsmitais! Un jūs, tēvs būdams, to nezināt?

— Piecpadsmitais gads? Velns lai parauj, tie nav vis pieci gadi! Ha-ha! Es, vai zināt, piecpadsmit gadu vecumā jau šo to zināju.

— Ak, šie vīrieši! Bet tomēr — vai man par to būtu jārunā ar Fiki vai nebūtu?

— Manuprāt, jārunā! — hercogs atbildēja, atgāzdamies gultā un vilkdams sev virsū segu. — Pū, velns, atkal caurums! Tas ir svēts mātes pienākums. Un, zināt, to labāk izdarīt pa ceļam, lai viņa pati nesāktu šeit pļāpāt ... Es dzēsīšu sveci nost — labi?

Un viņš uzsmaidīja tumsai, kas iestājās.

— Kurš gan ir teicis, ka par Parīzi ir vērts dievu lūgt? Kurš? Bet Maskava ir lielāka nekā Parīze. Berlīnē jums katrā ziņā pamatīgi jāapspriežas ar viņa majestāti karali ...

Un hercogs sāka krākt.

Pēc otras šādās sarunās pavadītās nakts hercogiene lika Kardellas kundzei pasaukt Fiki. Meitene atnāca un pie paša augsto durvju sliekšņa pietupās dziļā reveransā. Hercogiene noskatījās viņā caur lorneti, novērtēdama meitu no iecerētā pasākuma viedokļa:

«Meitenei ir lielisks augums. Jā. Cēla stāja. Viņa izskatās vecāka nekā ir... Seja nav sevišķi skaista, bet ļoti, ļoti piemīlīga. Laipns smaids ļoti grezno viņas seju. Vajadzēs tikai atradināt no lepnības ... Jā, jā...»

— Princese Sofija! — hercogiene svinīgi uzrunāja meitu. — Jūs zināt, ka nedz jūsu tēvs — viņa gaišība hercogs, nedz es neesam neko žēlojuši jūsu audzināšanai... Jūsu izglītībai. Un mēs ceram, ka tagad jūs pilnā mērā atlīdzināsiet par mūsu pūlēm.

Fike stāvēja nekustīgi, zilās acis plati iepletusi un abas rokas saņēmusi zem meitenīgajām krūtīm. Labās rokas zeltnesī mirdzēja gredzens ar sirsniņu.

— Man jums jāpaziņo ļoti priecīga vēsts. Viņas impe-ratoriskā majestāte Krievijas ķeizariene Jeļizaveta, mūsu mīļā krustmāte Elza, ielūdz mūs abas — mani un jūs — apciemot viņu Pēterburgā... Jā, cik laba vienmēr ir mūsu krustmāte Elza!

Un hercogiene pacēla acis uz griestiem.

— Fikhen, jūs esat audzināta ļoti pieticīgi, — viņa turpināja, — mēs esam nabadzīgi, toties Pēterburgā jūs redzēsiet Eiropas bagātāko galmu . .. Mana meita, vai jūs saprotat, kāda atbildība jums tiek uzlikta? Vai jūs saprotat, kā jums jāizturas, lai pilnā mērā izmantotu šo gadījumu un iegūtu visu, kas no tā iegūstams? Vai uz-nkdtāt, ka esat tam pietiekami nopietna vai ari... mums |,il>ak jāatsakās no brauciena? ... Lai neapkaunotu sevi.

— Māmiņ! — Fikhena metās pie hercogienes, taču pusceļā apstājās. — Apsolu jums, ka būšu prātīga! Es nesagādāšu jums sarūgtinājumus!

— Princese, es esmu ar jums apmierināta... Vispirms Jums jāatceras, ka mēs braucam, lai pateiktos savai labdarei. Jūs, protams, zināt, ka mans nelaiķa brālis ...

— Bija Krievijas ķeizarienes līgavainis, māmiņ? Zinu, zinu ... — Un viņa pasmaidīja skaidru, uzticības pilnu smaidu. Viņas jaukajā, tīri nomazgātajā sejiņā nebija ne mazākā apmulsuma.

«Viņa atgādina kareivi, kas briesmām skatās tieši acīs,» māte nosprieda, bet skaļi teica:

— Tad sāciet gatavoties ceļam, mīļā Fike!

Gatavošanās nebija sarežģīta. No ratnīcas tika izvilktas

un apskatītas divas vecas karietes — sniega vēl bija maz. Fike ņēma līdzi tikai četras kleitas, duci kreklu, zeķu un citas veļas. Abas dāmas ņēma līdzi pat palagus. Bija nolemts, ka hercogienes pavadīs tikai istabene jaunava Senka un virsnieks Latorfs, lai būtu, kas palīdz pa ceļam stacijās.

Aizbraukšanas rīts bija apmācies, salts. Hercogs stāvēja uz lieveņa, un viņa sirmojošajos matos vizēja snieg-pārsliņas. Viņš bija ģērbies pilnā parādes formā, gaišzilā mundierī, ko Fricis bija rūpīgi izgludinājis. Tāds viņš uz visiem laikiem saglabājās meitas atmiņā — resns, garš, liels un ar kailu galvu. Vāverādu kažociņā ģērbtā meita nometās uz lieveņa viņa priekšā ceļos, tēvs Fiki svētīja.

— Vienmēr atceries, ka tu esi vāciete! — viņš teica, apkampdams meitu, un no viņa asi oda pēc alus un tabakas.

Hercogiene pa kāpslīšiem iekāpa karietē ar piekarinātām atsperēm, Latorfs kāpšļus pasita uz augšu, uzsauca «aiziet!», un vecās karietes devās ceļā, pie katra grūdiena čīkstēdamas un grabēdamas.

1744. gada vienpadsmitajā janvāri ceļotājas jau iebrauca Potsdamā, lai apmeklētu karali Prūsijas Fridrihu un saņemtu no viņa tālākās instrukcijas.

Trešā nodaļa KARAĻA INSTRUKCIJA

Pārkāpusi zilā kabineta slieksni, hercogiene Johanna Elizabete pietupdamās saliecās dziļā reveransā, izstiepjot abas rokas gar savu kuplo tērpu.

Aiz sarkankoka rakstāmgalda ar bronzas rotājumiem piecēlās un hercogienei pretī panācās viņa majestāte Fridrihs II, Prūsijas karalis.

Hercogienei aiz muguras godbijīgā sveicienā sastinga karaļa pirmais ministrs — grāfs Podevilss.

— Māsīca! — karalis izsaucās. — Priecājos jūs redzēt! — Un Fridrihs pastiepa roku, ko viņa grasījās noskūpstīt.

Kaut arī karalis roku bija pastiepis tieši šādā nolūkā, tomēr viņš pats saņēma hercogienes roku un pieskārās tai ar aukstām, sausām lūpām. — Ļoti priecājos, māsīcas kundze, ka esat izlēmusi doties šajā ceļojumā! Protams — viena? Bez laulātā drauga?

— Tāda ir jūsu majestātes vēlēšanās.

— Tā arī vajag... No mums, vīriešiem, pārāk asi ož pēc vācieša, bet Pēterburgā tas blēdis Bestuževs neieredz mūs, dieva izredzēto tautu. Taču sievietes ir smalkākas ... Ha-ha!

— Jūs glaimojat dāmām, jūsu majestāte!

— Nedomāju vis... Nu labi, nāciet, apsēdīsimies! Vai jums ir zināmas mūsu ieceres?

— Galvenajos vilcienos, jūsu majestāte... Taču dažkārt detaļas ir svarīgākas par galveno.

Karalis pieveda hercogieni pie kanapē, kas bija pārvilkts ar zilu zīdu.

— Jums taisnība. Visu izšķir detaļas. Tomēr svarīgs ir arī galvenais — jums pašai jāsavaldzina ķeizariene, bet jūsu meitai Kārlis Pēteris Ulrihs, Krievijas troņmantnieks ... Mums viņi jādabū pilnīgi savās rokās. Tas ir ļoti svarīgi!

— Bet princis troņmantnieks jau tāpat ir krietns vācietis, jūsu majestāte. Viņa māte krieviete taču nomira mēnesi pēc viņa piedzimšanas ...

— Māsīca, viņā plūst Pētera asinis. Jūsu meitai jāizdara tā, lai lielkņazs to aizmirstu... Vai viņa ir pietiekami laba vāciete tādam uzdevumam?

Grāfs Podevilss noraidošā žestā pacēla labo roku ar glezni atliektu mazo pirkstiņu:

— Bet jūsu majestāte... Diezin vai varētu šaubīties, ka Anhaltes hercoga meita ...

— Nu, es pajokoju, pajokoju... Šo laulību dēj mums krievu galmā bija nikni jācīnās. Ak, šis Bestuževs! Viņš taču gribēja Polijas karaļa meitu Annu Mariju. Tie visi ir sakšu stiķi, pareizāk sakot — sakšu zelts... Bet par ko šīs laulības ar polieti kļūtu Prūsijai? Šausmas! Polija jau sen mums ir lielākais šķērslis austrumos. Lūk, tādēļ es piedāvāju viņa augstībai troņmantniekam Pēterim par līgavu senas prūšu dzimtas princesi. Jūsu meitu ...

— Bet, jūsu majestāte, jums pašam ir burvīgas māsas!

— Mana māsīcas kundze ir pietiekami attapīga, lai saprastu, ka, izraugoties Krievijas troņmantniekam par līgavu Prūsijas karaļa māsu, šim notikumam tiktu pievērsta daudz lielāka uzmanība, nekā vēlams. Jūsu meitai būs jādara tas pats, ko būtu darījušas manas māsas, tikai viņa piesaistīs sev daudz mazāk uzmanības... Kā es dzirdu no visām pusēm, jūsu meitai piemīt stiprs raksturs un lieli talanti. Man ir labi zināms, kā Krievijas ķeizariene izturas pret jūsu ģimeni, cik ļoti mīļš viņai vēl arvien ir jūsu nelaiķa brālis... Ceru, jums nebūs grūti piekļūt šīs sentimentālās un vientiesīgās krievu bajāres sirdij ... Un galvenais — es ceru, ka jūs pati arī paliksiet Pēterburgā un vadīsiet savas meitas darbību, līdz viņa pati būs pietiekami pieaugusi... Grāfs Podevilss jūs tūliņ instruēs par to, kāda pozīcija jums jāieņem Pēterburgā ...

Johannai Elizabetei saldi reiba galva. Cik liela loma! Cik liela uzticība!

Grāfs Podevilss sāka gausi un cienīgi runāt, ar smaidu raudzīdamies uz karali, kurš, pieri saraucis, klausījās:

— Jūsu gaišībai izšķiroši jāietekmē Krievijas politikas gaita...

Hercogiene pavērās karalī ar lielām, melnām, dziļas padevības pilnām acīm.

— Neslēpšu, — ministrs, turpināja, — ka' jūsu uzdevums ir grūts: krievu galmā savā starpā cīnās daudzi rūdīti politiķi. Angļi naudu netaupa, viņi bagātīgi maksā Bestuževam. Lieta ir tāda, ka ... ē-ē ...

— Ek, — Fridrihs atmeta ar roku. — Kāpēc jārunā ministram, ja klāt ir pats karalis? Es pats visu pateikšu.

Vienkārši mēs esam nabadzīgi. Mēs esam ļoti nabadzīgi. Toties mums ir bagātīgas iespējas. Prūsijas saimniecība tagad ir priekšzīmīgā kārtībā... Mums ir lieliski zaldāti! Bet mums ir maz zemes. Mums nepieciešama zeme! Ja mums būtu tādas pašas iespējas kā šiem slāvu vergiem Austrumos, ko gan mēs ar savu vāciešiem raksturīgo darbīgumu nevarētu sasniegt? Un jums, māsīca, jāiedveš savai meitai, ka viņai ar vācietes zvērestu, ar Hanibāla zvērestu jāsolās satriekt Bestuževa vadīto pret Prūsiju vērsto Eiropas spēku sistēmu. Krievijai jākļūst mums par to pašu, kas mūsu tēviem bija Francija. Es jau pats arī senāk ticēju Francijai, taču rūgta pieredze mani piespieda uzskatus mainīt.

Karalis nopūtās — acu priekšā viņam atkal pazibēja nelaimīgā Kates galva.

— Prūsijas liktenis izšķirsies Austrumos! Mēs lieliski varam tikt galā ar šiem netīrajiem slāviem un pārņemt grūto uzdevumu no rietumvalstu pleciem savējos. Krievija ir viena no bīstamākajām mums — un tieši tādēļ mums jābūt tās draugiem. Lāci midzenī kaitināt nedrīkst! . .. Piesardzību! Pirms piecsimt gadiem uz Austrumiem devās Teitoņu bruņinieku dzelžainie pulki... Laiki mainījušies, un tagad mēs — ha-ha! — turp sūtām vienīgi divas dāmas: mēs prātu vērtējam augstāk par spēku. Un jums, māsīca, katrā ziņā jāprot izturēties tā, lai nevienam nerastos nekādas aizdomas... Krievijai jābūt mūsu pusē, tai jādara tas, kas vajadzīgs mums, — un tad reiz tas, kas atrodas starp Krieviju un Prūsiju, nokrakšķēs kā rieksts Riekstkoža mutē ...

— Es noprotu, par ko jūsu majestāte runā, — vērīgi piemiegusi acis, sacīja hercogiene.

— Ak, es to nekad neesmu turējis slepenībā, — karalis atsaucās — viņa acis iemirdzējās un kļuva apaļas. — Jau mana vectēva politikas pamatā bija Polijas sadalīšana. Polija jāapšķin pa lapiņai vien kā kāpostgalva. Reiz šāda sadalīšana tika ierosināta caram Pēterim, taču viņš atbildēja, ka tas esot pret dieva gribu, pret sirdsapziņu un godu. Kāda kļūda! Ak, cik ļoti šīs poļu zemes noderētu mums, Prūsijai!... O!

Ievērojamu cilvēku marmora bistes ar plati ieplestām tukšām acīm no skapjiem raudzījās karalī, kurš satraukts skraidīja pa kabinetu.

— Protams, nevajag iedomāties, ka to panākt es uzticu tieši jums, jūsu gaišība,.. Nē, tomēr es prasu, lai jūs savai meitai princesei ieskaidrotu, ko viņa gultā zem zelta baldahīna varētu pačukstēt savam vīram, Krievijas imperatoram. Jūsu gaišība pati arī droši vien naktīs sačukstas ar savu vīru, manu brašo pulka komandieri, vai ne? Nu, nesarkstiet! Visas sievietes ir vienādas. Saldi apkampieni jau vēl nav viss, darbs arī jādara! — karalis noskaldīja. — Bet pagaidām — un tas nu jāievero jebkuros apstākļos — esiet tik laipna un atcerieties, ka man jābūt lieliski informētam par to, kas notiek Pēterburgā... Man ir daudz ziņotāju, taču gudra sieviete par ziņotāju — tas ir īsts briljants, tāda spēj saskatīt pat to, kas notiek dvēselēs!

Hercogiene cienīgi paklanījās, ta norādīdama, ka viņa cer pilnā mērā attaisnot šo augsto uzticību.

— Tālāk. Jūs, protams, bieži runāsieties ar Krievijas ķeizarieni. Jūsu galvenais uzdevums — pārliecināt valdnieci, ka viņas kanclera Bestuževa politika ir aplama. Kaitīga! Bīstama! Bestuževs jānovāc — viņš ir Anglijas ieliktenis. Pastāstiet viņas majestātei, ka es par visu augstāk vērtēju Triju Valstu Savienību — Krievijas, Prūsijas un Zviedrijas... Mēs iesaistīsim taja arī Franciju. Un jūsu pirmais uzdevums — gāzt Bestuževu, tas atvieglos visu tālāko. Svarīgākais — panāciet, lai jums būtu vislabākās attiecības ar ķeizarieni un, protams, uz jūsu nelaiķa brāja piemiņas rēķina... Nešaubos, ka viņa apraudāsies, jūs ieraudzījusi, bet viņas asaras — lieliska ziede mūsu politikas riteņiem. Ha-ha!

Audience ieilga, un, kad hercogiene iznāca no kabineta, divi sulaiņi viņai pa priekšu nesa aizdegtus svečturus. Karalis soļoja blakus un atbalstīja viņas elkoni. Apstājies uz plato marmora kāpņu laukumiņa, karalis sacīja:

— Tātad jūs braucat, māsīcās kundze. Prasu panākumus! Pie maniem pārstāvjiem Krievijā jūs arvien atradīsiet palīdzību un padomu. Sūtnis Mardefelds — vecs vilks, viņš tur ir jau kopš Pētera laikiem... Viņa majestātei Viskrievijas ķeizarienei patīk greznība... Es vēlos, lai jūsu meita būtu pietiekoši impozanta Krievijas galma ļaudīm, Ziemeļu Semiramīdas galmam. Papildiniet viņas garderobi jau šeit Berlīnē — esmu dzirdējis, ka jūsu meita vedot sev līdzi tikai četras kleitas.., Ha-ha!

Un viņš paklanījās:

— Laimīgu ceļu, grāfiene fon Reinbeka!

Bija jau pilnīgi tumšs, kad hercogiene sēdās savā karietē. Augstu pie debesīm spīdēja jauna mēness sirpis, un tā bālajā gaismā baltoja dievietes Pomonas statuja ar pilnu klēpi augļu. Pie dievietes pjedestāla sardzē bija sastindzis milzīgs pomerāniešu grenadieris ar augstu vara ķiveri galvā.

Ceturtā nodaļa EKSPEDĪCIJA UZ BURVJU KALNU SEZAMU

Berlīnē pie Brandenburgas vārtiem augšup paslējās svītrainais aizšķērsis, sargzaldāti nostājās ierindā, un tai garām pabrauca divas karietes, tām nopakaļ vilkās pie- ‘ sietas kamanas gadījumam, ja uzsnigtu dziļš sniegs. Hercogiene ar meitu brauca otrajā karietē, laiku pa laikam pavērdamās te laukā pa logu, te uz krucifiksu pie karietes priekšējās sienas.

Pa nakti braucēji apstājās kāda liela ciemata pasta stacijā. Tā bija grūta nakts. Caurbraucēju istabas nebija kurinātas, vajadzēja gulēt kopā ar stacijas uzrauga ģimeni nelielā smacīgā un smirdošā istabā, kur nakšņoja cilvēki, vistas un suņi.... Sienu spraugās ņudzēja prusaki. Istabā bija ļoti daudz bērnu, tie gulēja un činkstēja visās malās — uz soliem, šūpuļos un uz krāsns...

— Māmiņ, — Fike teica, — cik jocīgi! Šie bērni liekas izsvaidīti kā rāceņi vai kāpostgalvas pa klēti.

Un viņa sāka skanīgi smieties.

— Fike, — māte franciski pārmeta, — jūs zaudējat savu augsto pašcieņu! Kas tie par izteicieniem!

Lai izvairītos no blaktīm un tarakāniem, hercogiene pavēlēja istabeles vidū salikt solus un guļvietas saklāt uz tiem. Svečturos iededzināja pāris sveču... Resnais, klibais hercogienes pavārs vakariņām atnesa bļodu uzsildītas gaļas ar makaroniem, un istabeles iemītnieki brīnījās par šādu mielastu.

Visi apgūlās, iestājās klusums, tikai aiz logiem un dūmenī dažādās balsīs iegaudojās vējš, sitās pret sienām, grabinājās uz jumta... Te vienā, te otrā kaktā iebrēcās vai iečinkstējās bērni, sienās čaukstinājās tarakāni...

Hercogiene nevarēja aizmigt.

— Fike? Tu guli?

Nē, viņa negulēja. Ari viņa domāja.

— Fikhen! Vai tu nojaut, kādēļ mēs braucam uz Krieviju?

— O, lielkņazu troņmantnieku es labi atminos! — Fike neapmulsdama tūdaļ atbildēja. — Es viņu redzēju toreiz Eitinā pie tēvoča Ādolfa Fridriha ... Pirms četriem gadiem ... Viņš man patika ...

Un Fike ar šķelmīgi dzirkstošu skatienu pavērās mātē.

— O, tu esi gudra meitene! Tātad tu saproti, ko no tevis vēlas. Tad nu uzklausies, ko tev liek tavs tēvs!

Hercogiene turēja rokā vairākas stāvā vīrieša rokrakstā aprakstītas lapas.

— «Vispirms,» — hercogiene pusbalsī lasīja, — «jums jāpapūlas atrisināt reliģijas jautājumu — vai tu nevarētu, tāpat kā carēviča Alekseja Petroviča sieva Šarlote no Braunšveigu nama, nepieņemt krievu ticību? Tas ir galvenais un svarīgākais...»

Nu, to mēs redzēsim uz vietas! — māte piemetināja. — «Mana meita, tev būs jādzīvo un jādarbojas Krievijā,» — hercogiene lasīja tālāk, — «pilnīgi svešā zemē, kur valda cari... Tev nebūs neviena tuva, uzticama cilvēka. Tev būs ļoti grūti... Tādēļ pirmām kārtām lūdz dievu! Tālāk, nebaidīdamās pazemoties, pēc dieva tā kunga nākošajai visaugstāko cieņu izrādi viņas fmperato-riskajai majestātei... Viņas labā tev jādara viss, jākalpo viņai, pat ziedojot savu dzīvību, ja tas būtu vajadzīgs, ja to prasītu apstākļi.

Pēc viņas imperatoriskās majestātes tev visvairāk jāgodā lielkņazs troņmantnieks — kā tavs pavēlnieks, kungs un tēvs, un centies arvien iegūt viņa uzticību, viņa mīlestību. Šis valdnieks, katra viņa vēlēšanās, jebkura viņa griba tev jāieskata par svarīgāku nekā dažādas izpriecas, viņš jāstāda augstāk par visu uz pasaules. Nekad nedari to, kas viņam nav pa prātam!

Tu nekādā ziņā nedrīksti ar kādu sarunāties vienatnē!

Tev nekad nevajag kāda labā kaut ko lūgt: tas, kurš lūdz, prasīto nedabūjis, kļūs par tavu ienaidnieku. Taču pat tad, ja lūdzējs prasīto dabūs, par tavu ienaidnieku kļūs pretējā puse, pret kuras interesēm tu ar savu aizgādību būsi palīdzējusi panākt vēlamo.

Nekādā gadījumā nejaucies valsts jautājumos, lai nesadusmotu valdības vīrus!

Beidzot, neizrādi nevienam savu draudzību, savu labvēlību! Tev jāatceras, ka tavs uzdevums ir vispirms tikt galā pašai ar saviem pienākumiem ...»

Redzi, mana meita, kā tavs tēvs tevi māca... Tā Lr dziļa gudrība! Vai jūs pieņemat šos baušļus?

Fike noslīdēja ceļos garām paklājiņam tieši uz zemes klona.

— Mīļie vecāki! — viņa čukstēja. — Es jūs lūdzu, ticiet droši — visas jūsu pamācības, visi jūsu novēlējumi ieslēgti manā sirdī... Es nemūžam nepametīšu mūsu svēto ticību!

— Celies, celies augšā, mana Fikhen, lai es tevi apkampju! No nākošās pieturas vietas uzraksti par visu mūsu dārgajam tētiņam. Ak, mēs esam tikai divas, turklāt sievietes, bet cik grūts uzdevums mums veicams!

Māte un meita aizkustinātas sēdēja apkampušās, piekļāvušās viena otrai. Piepeši uz krāsns noplīkšēja spārni un apdullinoši noskanēja gaiļa spalgā balss.

— Pusnakts klāt, — teica hercogiene. — Gulēsim. Vajag atpūsties ... Rīt — atkal ceļā ...

Nākošo nakti viņas pavadīja Keslinas pilsētiņā, kāda bagāta tirgoņa karsti sakurinātajā mājā, kur ļoti nomocīja peles, kas līda pat gultā. Fike nolēma pagaidām tēvam nerakstīt — viņai vajadzēja savu atbildi labi pārdomāt.

Tālāk, kratīdamies pa neapsnigušajiem ceļiem, viņi, jūras vējam neganti pūšot, vilkās cauri drūmajiem Po-morjes — Pomerānijas — līdzenumiem. Pie Marienver-deras pilsētas ceļotāji pa ledu pārbrauca pāri Vislai. Naktsmītnes bija šausmīgas. Tālāk, atkal pa ledu šķērsojuši Frišhofas jūras līci, ceļotāji iebrauca Kēnigsbergā.

Tikai šeit, maģistrāta komfortablajā mājā, siltā istabā Fike līdz pusnaktij rakstīja un beidzot ar ģerboņa spiedogu aizzīmogoja šādu vēstījumu tēvam:

«Kungs! Dziļā godbijībā un ar neizsakāmu prieku saņēmu šeit ar kurjeru jūsu vēstulīti, kurā jūsu gaišība pagodina mani ar ziņu, ka esat vesels, pieminat mani un esat laipns pret mani tāpat kā agrāk. Lūdzu jūs būt pārliecinātam, ka visas jūsu pamācības, norādījumi, visi jūsu padomi uz mūžīgiem laikiem paliks ieslēgti manā sirdī, tāpat kā manā dvēselē dziļi iesakņojusies mūsu svētā luterticība.

Es nododu sevi dieva rokās un lūdzos viņu, lai sniedz

№

man mierinājumu, ka kļūšu jūsu žēlastības cienīga un arvien saņemšu arī labas vēstis no mana mīļā tētiņa. Palieku visu mūzu, jūs, kungs, nemitīgi cienīdama, jūsu gaišības vispazemīgākā un uzticīgākā meita

princese Sofija.

Kēnigsbergā 1744. gada 27. janvārī.»

Divas dienas Kēnigsbergā atpūtušies, ceļotāji izbrauca uz Klaipēdu un tālāk uz Rīgu. Rīts bija pelēks, miglains. Ceļš pāri Kuršu jomai atkal veda pa ledu. Grāfienes Rein-bekas pajūgiem pa priekšu jāja bārdaini turienes zvejnieki — viņi izlūkoja ceļu, vai kaut kur nav bīstamu 1ās-meņu. Tagad sniega bija daudz, karietes uzlika uz sliecēm, un ceļotājas uzmauca pāri sejai vilnas maskas ar spraugām acu vietās — bija ļoti auksts.

Jau vairākas verstis pirms Rīgas grāfienes Reinbekas pajūgus sagaidīja krievu kavalēristi, viņi auļos jāja blakus kamanām, rādīdami ceļu. Kad pajūgi brauca pāri Krievijas robežai Daugavai, norībēja lielgabalu zalve. Bungām rībot un taurēm skanot, viņi iebrauca pa cietokšņa vārtiem, pieauļoja tieši pie gubernatora mājas. Te jau abām dāmām izkāpt no kamanām palīdzēja veiklais diplomāts Semjons Kirillovičs Nariškins, kurš ilgu laiku bija uzturējies Londonā kā Krievijas sūtnis. Viņš bija no Pēterburgas īpaši atkomandēts šurp — sagaidīt un pavadīt ceļotājas. Pats gubernators kņazs Dolgorukovs līdz ar daudzām militārām un civilām personām, kā arī Rīgas iedzīvotāju pārstāvjiem rātsnamā sarīkoja augstajām viešņām svinīgu pieņemšanu.

Kad māte ar meitu parādījās pieņemšanas zāle, vīrieši viņu priekšā noliecās dziļā sveicienā, bet dāmas pietupās zemā reveransā.

— Jūsu gaišība! — atliekdams muguru pēc dziļā sveiciena, Fiki uzrunāja gubernators. — Viņas imperatoris-kajai majestātei valdniecei ķeizarienei labpatīk lūgt jus pieņemt no viņas šo mazo dāvanu!

Divi sulaiņi panācās uz priekšu un uz sudraba paplātes pasniedza kņazam ar lieliskām sabuļādām oderētu brokāta kažoku. Kņazs Dolgorukovs paņēma kažoku uz abām rokām, paklanījies pienesa to Fikei un uzlika virs viņas vāciskā vāverādu kažociņa.

Meitene aiz sajūsmas gandrīz vai sasita plaukstas, taču apvaldījās un vienīgi nočukstēja:

— Pat vecmāmiņai Hamburgā neesmu redzējusi tādas kažokādas! Tas ir kā sapnis!

Hercogienei un viņas meitai jau bija sagatavotas istabas gubernatora mājā, kur pie lieveņa stāvēja goda sardze. Mātes un meitas aizbraukšanu no rātsnama atzīmēja ar tauru skaņām un bungu rībieniem. Starp pirmajiem, kas gubernatora mājā bija ieradušies vizītē pie hercogienes, uz pieņemšanu jau gaidīja armijas komandieris ģenerālanšefs grāfs Saltikovs.

Visapkārt vairs nebija parastā dzīve, bet kaut kāds burvīgs sapnis. Tagad hercogiene un viņas meita traucās uz Pēterburgu garās, sarkanās, no iekšpuses ar sabuļādām apsistās kamanās, atlaidušās uz zīda pēļiem. Kamanām priekšā bija aizjūgti astoņi zirgi. Brokāts, zeltītas treses un apzeltīti rotājumi žilbinoši laistījās ziemas saulē.

Svinīgās pajūgu rindas priekšgalā auļoja viņa impera-toriskās augstības lielkņaza troņmantnieka kirasieru pulka eskadrons. Aiz tā traucās augsto personu — mātes un meitas — kamanas. Uz kamanu priekšas līdzās kučierim pa dangām kratījās ari kambarkungs Nariškins, staļļ-meistars Bolhovitinovs, Izmailovskas pulka dežūrvirsnieks un vācietis Latorfs. Uz pakaļējā kāpšļa stāvēja divi Preo-braženskas pulka virsnieki un divi kambarsulaiņi.

Atsūtītajām kamanām sekoja Vidzemes pulka vienība, aiz tās jāšus visa korteža komandants, kamanas ar jaunavu Senku un tērpiem, kambarkunga Nariškina kamanas, virkne kamanu, kurās brauca svīta, kamanas ar produktiem, bet aiz tām — vietējo muižnieku, maģistru, deputātu kamanas... Gar ceļa malām auļoja desmitiem virsnieku... Visas ceļmalas bija apspraudītas ar zaļām eglītēm, naktīs gar ceļu liesmoja darvas mucas.

Braukts tika ļoti ātri, un trešajā februārī kortežs iebrauca Pēterburgā. Admiralitātes piestātnē nodārdēja lielgabalu zalve. Tieši dienas vidū visa kamanu virkne apstājās pie Ziemas pils lieveņa. Pie ieejas hercogieni ar meitu sagaidīja Pēterburgas gubernators kņazs Repņins, bet kamanās — četras galma dāmas, kas pēc ķeizarienes pavēles bija piekomandētas viņas gaišībai ar uzdevumu — nekavējoties nogādāt abas viešņas Maskavā.

Ķeizariene Jeļizaveta Petrovna pašlaik dzīvoja viņas iemīļotajā Maskavā.

Piektā nodaļa MASKAVAS ZELTĪTIE JUMOLI

Frizieris beidza post ķeizarienes galvu un aizgāja, bet Jeļizaveta Petrovna, vēl nenoņēmusi pūderapmetni, sveču gaismā aplūkoja sevi kāda zeltā kalta tualetes galdiņa spogulī. Viņa vēl arvien bija tikpat sārta kā agrāk, tumšpelēkās acis zem gaišajām uzacīm joprojām mirdzēja, kastaņkrāsas mati zeltaini lāsmoja.

Cariene jutās satraukta. No Johannas Elizabetes korteža tikko bija atauļojis ziņnesis — pēc stundas hercogiene būs Maskavā. Pēc stundas! Cik daudz atmiņu! Kā dzīvs Jeļizavetas Petrovna^ acu priekšā stāvēja viņas nelaiķa līgavainis, hercogienes brālis Eitinas bīskaps.

No tualetes galdiņa atvilktnes ķeizariene izņēma lielu gredzenu, sveču gaismā dimants iezaigojās dažādās krāsās: šo pašu gredzenu viņa reiz bija gribējusi uzmaukt pirkstā savam līgavainim. Liktenis lēma citādi.

Un viņai acīs sariesās asaras... Viņa sēž Krievijas tronī, viņa pārvalda varenu tautu no Baltijas jūras līdz Klusajam okeānam. Taču laimīga nav... Jautra, vienkārša, par visu vairāk mīlēdama Maskavu un savu dzimto Kolomenskas sādžu, viņa nepretodamās ilgi un pieticīgi dzīvoja ķeizarieņu Katrīnas un Annas galmā, nepūlēdamās neko panākt, neizvirzīdama nekādas savas tiesības. Pat tad, kad nomira Anna Ivanovna un tronī tika celts trīs mēnešus vecais bērns Ivans Antonovičs, viņa, tāpat kā agrāk, bija palikusi labās attiecībās ar mazuļa māti pavaldoni Annu Leopoldovnu no Braunšveigu nama.

Taču aizmirstajai krievu cara meitai atradās labvēļi. Elegantais, pašpārliecinātais francūzis galma ārsts Le-stoks, reiz palicis viens pats viņas istabās, neatlaidīgi centās pārliecināt Jeļizavetu Petrovnu, ka viņai ir neapšaubāmas tiesības uz troni. Ka viņai esot jāpadomā par saviem krievu ļaudīm. Citādi, piekāpdamās Annas Leopol-dovnas priekšā, Viņa sagādājot vāciešiem iespēju apsēst visu Krieviju, kā mušas mēdz apsēst cukura gabalu. Viņš Jeļizavetai Petrovnai pavēstīja, ka tādos pašos uzskatos esot Francijas sūtnis Pēterburgā Setardi, kurš lūdzot cara meitu, lai tā arī viņu pieņemot vienu pašu, stingri konfi-dencionāli.

Un pie Jeļizavetas Petrovnas ieradās slaidais brūnētais

marķīzs de la Šetardi. Sārtais svārks ar Briseles mežģīnēm viņam piegulēja kā uzliets, pūderētās parūkas bize bija apsieta ar greznu sārtu lentu. Spēlēdamies ar grezni rotāto zobena spalu un arvien eleganti cilādams lakādas kurpēs autās kājas, marķīzs pieticīgajai Pētera meitai izklāstīja tādus plānus, atklāja tādas izredzes, ka tai aizrāvās elpa.

Galu galā Šetardi pat piedāvāja līdzekļus, lai būtu ar ko segt troņa sagrābšanai nepieciešamos izdevumus.

1741. gadā, pulksten divos naktī uz divdesmit piekto novembri, Jeļizaveta Petrovna, virs kleitas uzvilkusi krūšu bruņas, kamanās piebrauca pie Preobraženskas pulka koka kazarmām. Kamanās viņai blakus sēdēja Lestoks, uz kāpšļa aizmugurē stāvēja Voroncovs un brāļi Suvalovi. Otrās kamanās brauca viņas mīļākais Aleksejs Razumovskis un Saltikovs. Viņu kamanām aizmugurē stāvēja trīs Preobraženskas pulka grenadieri.

Bundzinieks pie kazarmām gribēja sist trauksmi, taču Lestoks vienā mirklī ar dunci pārgrieza bungu ādu, tās apklusa. Zaldātiem, kas bija pamodušies, Jeļizaveta uzsauca:

— Vai jūs zināt, kā meita es esmu? Tad redziet, mani, Pētera Lielā meitu, vācieši grib ieslēgt klosterī... Vai nāksiet mani aizstāvēt?

— Māmuļa, mēs esam gatavi! Tikai pavēli, māmuļa, visus apsitīsim! — sauca zaldāti, kam vācieši bija līdz nāvei aizriebušies. — Māmuļa, ved mūs pret naidniekiem ...

Preobraženskiešu rota, pacēlusi Jeļizavetu Petrovnu uz rokām, skriešus metās uz pili. Pavaldoni Annu Leopol-dovnu izcēla no gultas un novietoja stingrā apsardzībā, tāpat arī viņas vīru princi Antonu Ulrihu. Mazo Ivanu Antonoviču Jeļizaveta paņēma līdzi uz savu pili. «Braun-šveigas ģimene» bija likvidēta un vēlāk tika izsūtīta uz ziemeļiem, uz Holmogoriem. Ivans Antonovičs savu dzīvi beidza Šliselburgas cietoksnī.

Pētera meita skaistā Jeļizaveta vienā naktī ieguva Krievijas troni. Vīne, toreizējās Romas impērijas galvaspilsēta, bija izlaidusi no saviem nagiem bagātu laupījumu: Krievija nonāca krievu rokās.

Valstī dzīve kļuva vienkāršāka, mierīgāka. Izbeidzās Bīrona varas laiki.

Lai darītu galu intrigām un partiju cīņai, Jeļizaveta

Petrovna ataicināja no Prūsijas un izsludināja par Krievijas troņmantnieku savu radinieku nelaiķes māsas Hol-šteinas-Gotorpas hercogienes Annas Petrovnas dēlu.

«...Viņas troņmantnieku, Pētera Lielā mazdēlu, pareizticīgo valdnieku un lielkņazu Pēteri Fjodoroviču!» visiem diakoniem bija pavēlēts pasludināt dievkalpojumā pa koru dziedāšanas laiku.

Un diakoni ducināja itin cītīgi: viņi taču nezināja, ka lielkņaze Anna Petrovna jau izsenis bija atteikusies no jebkādām savām un savu pēcnācēju tiesībām uz troni...

Un nu tagad uz Maskavu brauc Johanna Elizabete — ķeizarienes pirmās mīlestības, viņas skaistā līgavaiņa māsa ... Ar meitu ... Ar Fiki... Kāds jocīgs vārds — Flke! Bet stāsta — meitene esot loti gudra un apdāvināta ... Viņas portrets jau sen ir šeit — izskatās glīta. Viņa būs labs pāris lielkņazam Pj otram Fjodorovičam ... Jauki! Ap viņu, carieni, būs mija ģimene ... Troņmantnieks taču ir viņas māsasdēls, un Fike jau arī ir radiniece ...

Šajā laikā sarkanās kamanas pilnā jaudā traucās pa zilo vakarīgo ceļu uz Tveras vārtiem, un tām pa priekšu un aiz muguras līgojās citas kamanas, rikšoja jātnieku vienības, gar ceļa malām auļos jāja virsnieki, priekšējiem jātniekiem no sveķu lāpām kaisījās dzirkstis. Kam-barjunkurs grāfs Sīverss braucējas sagaidīja Vsehsvjat-skas sādžā un, kažoku nometis, zeķēs un kurpēs stāvēja dziļā sniegā, sveicinādams hercogieni, bet pēc tam atturīgi piemetās uz viņas kamanu priekšas. Maskavas ielas bija pilnum pilnas ļaužu, skanēja baznīcu zvani, un drīz vien Lefortovā pie Golovina koka pils, kur dzīvoja ķeizariene, nodārdēja lielgabalu salūts. Kamanas iebrāzās pagalmā, piebrauca pie ieejas, priekštelpās pulcējās galminieki, ģenerāļi, virsnieki, garīdznieki. Hercogienei noskūpstīt roku pienāca viņas senais korespondents liel-acainais un gardegunainais oberhofmaršals Brimmers un grāfs Lestoks. Fike savās istabās vēl nebija paguvusi novilkt jauno sabuļādas kažoku, kad durvis plaši atvērās un starp svečturiem, ko turēja rokās kambarsulaiņi, jauneklīgi starodams, ienāca stūrains gara auguma pusaudzis, skaļi klaudzinādams augstos prūšu saišzābakos autās kājas, — troņmantnieks lielkņazs Pjotrs Fjodorovičs.

— Māsīca! — Pjotrs Fjodorovičs griezīgā balsī vāciski sauca. — Māsīca! Mēs jau sen esam pazīstami... Vai

jūs mani atceraties? Bet cik ilgi jūs braucāt! Mums gribējās laišus laisties jums pretī!

Un Pjotrs piegāja abām dāmām noskūpstīt roku. Runāts tika vāciski, franciski, skanēja izsaucieni, joki, smieklu brāzmas sekoja cita citai. Šis ārzemnieku bars bija apreibis no bagātās, pārpilnīgās, laimīgās, vieglās un bezdarbīgās dzīves viņiem svešajā zemē. Mirdzēja lustras, sienas svečturi, piekariņu un žirandolu kristāls un zeltītās līstes uz zīda tapetēm.

Uz zeltīto durvju sliekšņa parādījās kambarsulainis sarkanā kaftānā ar pozamentu un baltās zeķēs.

— Viņas imperatoriskā majestāte valdniece ķeizariene lūdz pie sevis dārgās viešņas ...

— Kas tur ir? Kas tur ir? — sarosījās Johanna Elizabete — šajā svešajā valodā viņa nesaprata ne vārda.

Fon Brimmers pārtulkoja viņai kambarsulaiņa vārdus vāciski.

— Fike! Mana meita. Ejam, ejam nekavējoties... Fikhen ... Nāc man līdzi...

Ķeizariene gaidīja viešņas istabās pie savām gujam-telpām, slaida un stalta dzeltenā atlasa tērpā viņa stāvēja lielās istabas vidū un vērīgi noraudzījās uz ienācējām.

Hercogieni viņa tūliņ pazina pēc neparastās līdzības ar nelaiķa brāli un pati devās tai pretī. Johanna Elizabete un Fike pietupās dzijā reveransā, noskūpstīja valdniecei roku, tad hercogiene franciski teica:

— Valdniec! Esmu atbraukusi vienīgi tādēļ, lai pie jūsu ķeizariskās augstības kājām apliecinātu visdziļāko pateicību. Jūs esat izlējusi pār manu ģimeni un pār mani pašu tik daudz labdarības. Arvien jaunas un jaunas jūsu labvēlības zīmes jūsu majestātes zemēs pavadījušas mani ik uz soja. Man nav citu nopelnu jūsu priekšā kā vien tas, ka es tik dziji izjūtu šo labdarību. Un es uzdrošinos atkal izlūgties jūsu labdarību man, manai ģimenei, manai meitai, kuru jūsu majestāte pagodinājusi ar atjauju pavadīt mani šajā braucienā ...

Ķeizariene apkampa hercogieni, nosēdināja krēslā sev pretim un ilgi lūkojās viņas sejas vaibstos savijņota, dziji elpodama.

— Viss, ko esmu darījusi, ir nieks salīdzinājumā ar to, ko būtu gribējusi darīt visas jūsu ģimenes labā. Ziniet, ka pašas dzīvība man nav dārgāka par jūsējo. Un

es vēlos, lai tā būtu arvien. Lai stiprinātu šīs jūtas, pieņemiet no manis par piemiņu šo gredzenu, kam mūsu saderināšanās dienā vajadzēja būt jūsu brāļa pirkstā.

Ķeizariene piecēlās, pasniedza gredzenu un ātri izgāja guļamtelpās: viņa bija satraukta, asaras aizžņaudza kaklu, viņa vēlējās tās noslēpt. Mirkļa aizkustināti, visi apklusa. Fike, acu nenovērsdama, raudzījās mātē, bet māte jutās tā, it kā viņai būtu pieauguši spārni: mīlestība, ko hercogienei dāvāja šī neaptverami plašo zemju un miljonu cilvēku pavēlniece, apņēma viņu kā gaišs mākonis.

Ķeizariene drīz vien atgriezās nomierinājusies, pasauca Fiki un noskūpstīja viņu.

— Princese, jūs esat apburoša! — viņa teica. — Ak, cik laimīga es esmu, ka varu te, savā mīļajā Maskavā, sapulcināt ap sevi savus jaukos, dārgos tuviniekus! Skatieties!

Ķeizariene piecēlās un, piegājusi pie loga, mazliet pacēla uz augšu smagos aizkarus. Pār sniegoto ielu laistījās apaļš mēness, zem tā karājās gaišs mākonītis ar sudrabotu malu. Tālumā, pār zemajām, tumšajām māju grēdām, mēness apmirdzētajā sniegā vidēja Kremļa torņi un baznīcas.

, — Skatieties, Fike! Redz, tā ir mūsu Maskava! — viņa teica. — Iemīliet to tāpat, kā mīlu es!

Atkal izraisījās ārēji ātra un viegla, taču iekšēji sasprindzinājuma pilna saruna, līdz beidzot ķeizariene, smaidā pamirdzinādama savus pērļainos zobus, noteica:

— Tikšanās priekos esam aizmirsuši, ka mūsu viešņas ir nogurušas, ka viņām jāatpūšas no ceļa... Jau rītu pat mēs par visu parunāsim ...

Aizgājusi savās telpās, hercogiene naktssvārkos ilgi sēdēja atzveltnes krēslā pie gultas, nolaidusi rokas uz ceļiem, kamēr jaunava Šenka, izkravādama mantas un apģērbus, bez mitas tarkšķēja:

— Kādi cilvēki! Un cik rupji! Cik ērmīgi! Pa ielām visi staigā, aitādās ģērbušies. Un vilnas zābakos! Un vīriešiem sejas arī ar vilnu noaugušas. Hi-hī! Vācu bārddziņiem gan te būtu ko rauties! Sievietes izkrāsojušās kā lelles. Vienā gabalā met krustus... Un, zināt, jūsu gaišība, uz mums, svešzemniecēm, viņi noskatās kā uz debesu eņģeļiem. Vai arī kā uz pesteļiem? ...

Johanna Elizabete šajā pļāpāšanā neklausījās. Viņas dvēselē vēl arvien kā mūzika skanēja vārdi: «Pašas

dzīvība man nav dārgāka par jūsējo...» Tā, tieši tā viņa bija teikusi. Viņa, mūsu mīlā krustmāte Elza! Ak, šie krievi! Ģimenes labā viņi gatavi nest jebkādus upurus. Tas nozīmē, ka arī uzdevums, ko hercogienei uzticējis viņa majestāte Prūsijas karalis, būs izpildāms bez pūlēm. Es vienkārši palūgšu krustmāti Elzu, lai viņa nomet no amata šo, kā viņu sauca ... Bestuževu ... Lai padzen ... Tad Prūsijai būs ar Krieviju tādas attiecības, kādas tai nepieciešamas.

— Jā, krievi ir neparasti cilvēki! — hercogiene beidzot atsaucās uz savas istabenes pļāpāšanu. — Paskatieties, mīļā, — vai Fike guļ? Pieceliet krēslu pie galdiņa un pasniedziet papīru un spalvas ...

Jaunava Šenka, nedzirdamiem soliem slīdēdama pa parketu, ielūkojās blakus istabā. Tur bija tumšs, uz parketa vīdēja mēness gaismas lāsumi. Fike neatsaucās.

— Princese atdusas, — jaunava Šenka nočukstēja, nolikdama uz galdiņa zelta tintnīcu, uzasinātu gulbja spalvu un papīru. — Jaunkundze ir nogurusi no brauciena ... Vai tas tiesa, jūsu gaišība, ka viņas gaišība princese braukusi šurp, lai apprecētos ar princi troņmantnieku? Ak, kāda laime!

— Klausieties, — hercogiene stingri uzsauca. — Brīdinu, ja jūs vēlreiz atkārtosiet tādas blēņas, es jūs nosutīšu atpakaļ uz Štetīni.

— Ak nē! Ak nē! — meiča iesaucas, zibens ātrumā steigdamās novākt no krēsliem hercogienes izsvaidītos tualetes piederumus.

Bet, kad istabene, laukā iedama, atskatījās uz savu kundzi, uzacis viņas sejā ar prāvo degunu šķelmīgi saslējās.

Hercogienes spalva ātri skrēja par papīru, viņa aprakstīja vīram grandiozo sagaidīšanu un uzņemšanu Maskavā:

«... Man stāstīja, ka tobrīd, kad mēs ar princesi, jūsu meitu, esot piebraukušas pie pils durvīm un gājušas cauri priekštelpām, ķeizariene inkognito iznākusi mums pretī, uzmetusi plecos kažoku un ap galvu mežģīņu lakatu, un, galminieku pūlī iejaukusies, caur mežģīnēm mūs nopētījusi... O, mēs tagad dzīvosim kā karalienes ...»

Fikhena tomēr negulēja. Zem zīda segas un dūnu pē)a viņa bija savilkušies kamolītī, un viņas sirsniņā auga

pārliecība, ka viņai jālaimē tik veiksmīgi iesāktajā spēlē. Tā bija droša spēle. Viņa varēja vienīgi iegūt... Ko gan viņa varēja zaudēt? Māju Štetīnē, Doma ielā septiņsimt sešdesmit viens? Nabadzībā aizvadīto bērnību? Bet kļūt viņa varētu par ... 0, pat iedomāt bail! Kļūt par sievu tādam varenam krievu caram kā Pjotrs Fjodorovičs!

Kad Fike beidzot aizsnaudās, viņas miegs nebija mierīgs. Sapnī viņa redzēja vētras sabangotu, nemierīgu pe- * lēkzaļu jūru, tai pāri skanēja grūtsirdīgas zvana skaņas ... Tad zvana skaņas pieņēmās spēkā un pārauga negantā dimdoņā, kādu viņa bija dzirdējusi Krievijā. Vēt-laino jūru nomainīja bezgalīgi sniega klajumi, pār kuriem svilpa un gaudoja putenis. Tas nāca arvien tuvāk un tuvāk, griezās un virpuļoja ap gultu, un jau varēja saskatīt, ka tā nav vētra, ka tas nav sniegs, bet gan cilvēki, bezgala daudz cilvēku, bārdaini vīrieši, sievietes ar lakatiem galvās... Un tad cauri putenim pavīdēja tā bārdainā zemnieka seja, kuru Fike pirms iebraukšanas Maskavā bija sastapusi pēdējā pasta stacijā ar savādo nosaukumu «Melnie dubļi». Zemnieks viņā noskatījās ar draudīgām, kvēlojošām acīm ...

Fike pamodās no tā, ka patiesi dimdēja un dārdēja Maskavas zvani un jaunava Šenka stāvēja viņai līdzās, atkārtodama:

— Jūsu gaišība! Mostieties taču!

Fikhena staipījās, ar dūrītēm trina acis, izlocīja savu meitenīgo augumu. Bet jaunava Senka tērgāja:

— Jums jāģērbjas un jāiet uz dievkalpojumu ... Jums un jūsu māmiņai šodien tiks piešķirts pats augstākais ordenis, kādu vien Krievijā piešķir dāmām, — Svētās Je-katerīnas ordenis. — Un, acis iepletusi, piemetināja:

— Vienos briljantos.

Tieviņā Fike drīz vien jau stāvēja augsta spoguļa priekšā, tuklu krievu meiteņu un dāmu pūļa ielenkta... Jaunavai Šenkai palīdzēja divas galma dāmas. .

— Kā to sauc krieviski? — Fike piepeši pavaicāja, pagriezusies pret galma dāmu Nariškinu un norādīdama uz tērpu.

Patuklā galma dāma pietupās reveransā:

— Tērps, jūsu gaišība!

— Ķērps, — Fike atkārtoja un sasita rokas, no kā viņas kaulainās lāpstiņas palēcās un sakustējās. — Hi-hil Ķērps! Es mācīšos krieviski! — viņa apņēmīgi nobeidza.

Galma dāma baronese fon Megdena svarīgi un cienīgi noteica:

— Jūs mācīsieties visu ko, jūsu gaišība! Arī krievu valodu. Un it īpaši krievu ticību... Pareizticību! Jums jau ir iecelts skolotājs — arhimandrīts Simons.

— Bet kā tad lai es mācos, ja vēl ne vārda neprotu krieviski?

— Jūsu gaišība arhimandrīts Simons ir beidzis teoloģijas fakultāti Hallē.

— Ķērps, — Fike atkārtoja, pāri galvai vilkdama mugurā gaišzila auduma mākoni. — Ak, cik jocīgi. Ķērps! Hi-hi!

Dievkalpojums galma baznīcā pagāja dimdoņā un spožumā. Fike rātni stāvēja aiz ķeizarienes lielā stāva un vēroja, kā viņa centīgi krustās un klanās... Tad viņa nometās ceļos... Tas, protams, bija jocīgi, tomēr visi pārējie darīja tāpat, un Fike arī līdz ar ķeizarieni viegli kā pūciņa noslīga uz ceļiem. Visi apkārtējie bija patīkami pārsteigti un līdzcietīgi kratīja galvas. Vienīgi troņmantnieks, kurš stāvēja mazliet iesānis, piepeši pamāja viņai ar roku ērmīgu žestu, Fike pamanīja, ka viņš valda smieklus.

— Par ko jūs smējāties? — viņa vaicāja jauneklim jau pilī, kad tas pēc dievkalpojuma pienāca viņai klāt.

— Tas viss taču ir tik muļķīgi! — troņmantnieks teica. — Es, vai zināt, būtu apcirpis visus šos garkrēpainos po-pus, būtu piespiedis arī viņus valkāt vācu ģērbus. Krievijā visiem jāizskatās pēc vāciešiem.

— Vai gan vajadzētu iznīdēt parašas?

— Reformācija jau ir paradumu iznīdēšana, — viņš atbildēja un cienīgi paskatījās uz augšu, kur pie apgleznotajiem griestiem peldēja baltas nimfas. — Es esmu luterānis ...

Fikē modās skaudība. Skat, ko nozīmē būt troņmantniekam! Lielkņazam. Viņš var darīt visu, ko grib. Bet viņai, nabaga princesei, jāpiemērojas apstākļiem, lai nesadusmotu krustmāti Elzu.

Tomēr ordeņa pasniegšanas ceremonija noritēja lieliski.

Ceremonijā ieradās kanclers Aleksejs Petrovičs Bestu-ževs-Rjumins. Viņš jau tuvojās sešdesmitiem, taču, būdams slaids, stalts, ar enerģisku zodu, tumšzilos svārkos ar vienu vienīgu dimanta zvaigzni pie tiem un ar pūde-

rētu parūku galvā, viņš lepni slēja savu sirmo galvu pašķīrušos galminieku vidū. Kad kanclers nostājās ķeizarienei aiz muguras, marķīzs de la Setardi apelsīnu krāsas svārkos, aši un greizi viņā paskatījies, pagriezās un apmainījās skatieniem ar grāfu Lestoku, kura parūkas garie, baltie matu viļņi krita abpus apaļīgās sejas ar prāvu degunu.

Bestuževs šiem frančiem bija līdz kaklam apnicis. Tiesa gan — marķīzs de la Šetardi kopā ar Lestoku bija Jeļiza-vetai Petrovnai ļoti pakalpojuši — palīdzējuši sagrābt tēva troni. Pēc divdesmit piektā novembra apvērsuma marķīzs de la Šetardi, bagātīgi apdāvināts, aizbrauca uz Franciju, bet tagad atkal bija uzradies galmā kā privāta persona, vīdams tālāk kādu īpašu intrigu.

— O, Šetardi krievu galmā — mums tas ir īsts atradums! — par viņu izteicies Prūsijas karalis Fridrihs, kad no vecā Prūsijas pārstāvja Pēterburgā — barona Marde-felda bija saņēmis ziņu par Šetardi atgriešanos Pēterburgā.

Palīdzēdams Jeļizavetai Petrovnai sagrābt troni, Šetardi rīkojās īpašā apslēptā nolūkā. Savos toreizējos ziņojumos Francijas ārlietu ministram valsts sekretāram Amelo Šetardi slepeni rakstīja:

«Ja Jeļizavetai Petrovnai palīdzētu tikt uz troņa, tad varam būt pārliecināti, ka viss, ko viņa cietusi no vāciešiem, un arī viņas dedzīgā mīlestība- uz krieviem liks viņai atstumt no sevis visus cittautiešus un paļauties vienīgi uz krieviem. Sekodama savai nepārvaramai tieksmei, viņa no Pēterburgas pārcelsies dzīvot uz Maskavu, atteiksies no jūras flotes, no stipra karaspēka, un tādā kārtā Krievija tiks atgriezta tajā senatnē, kuru Pētera II valdīšanas laikā nesekmīgi pūlējās atjaunot Dolgorukiji. Nešaubos, ka miermīlīgā Jeļizaveta atdos Zviedrijai visus krievu iekarojumus — Livoniju, Igauniju, Ingriju un pat Pētera uzcelto Pēterburgu.»

Kad sazvērestība bija guvusi panākumus, Šetardi atkal rakstīja uz Franciju:

«Valstī notikušās pārmaiņas ir Pētera Krievijas gals. Tālāk šai zemei vairs nav kur iet! Jaunā ķeizariene ārzemniekus augstos amatos necels, un Krievija, atstāta savā vaļā, zaudēs jebkādu nozīmi...»

Šādu ziņu iedrošināts, Prūsijas karalis ari nekavējoties anektēja Austrijas Silēziju.

Bet Aleksejs Petrovičs Bestuževs bija pret šo politiku.

— Atmetot pie malas visu, kas skar tieši mani, — viņš paziņoja, — atsakoties no katras glaimošanas, no draudzības, no naidošanās vai partikulārām ķildām, no visa, ko varētu nosaukt par kaislībām, mums jāiegrožo Prūsija. Prūsijas karalis pārāk daudz anektē!

Bestuževs piekrita vecajam krievu Eiropas politikas plānam, kas bija pieņemts vēl Pētera laikā.

— Krievijai, — viņš apgalvoja, — nav vēlams stāties savienībā ar Prūsiju, Zviedriju un vēlāk arī Franciju, kā ierosina Fridrihs.

Bestuževs bija par Krievijas savienību ar Angliju un Holandi kā jūras valstīm un ar Austriju un Saksiju. Šāda savienība ieslēdza lokā Franciju, Prūsiju un Zviedriju.

Hercogienes Anhaltes-Cerbstes un viņas meitas Fikes ierašanās Pēterburgā bija notikusi bez Bestuževa ziņas un nevarēja būt viņam patīkama. Viņš, protams, nojauta, kurš to panācis. Gudrais diplomāts tomēr savu neapmierinātību atklāti neizrādīja un tagad baznīcā, vēlīgi smaidīdams, tīksminājās par jauniņās Fikes svaigo sejiņu.

— Ļoti jauka, ļoti, — viņš teica savam līdzās stāvētājam, ar visu augumu paliecies tam pie auss, tomēr tik skaļi, lai viņa čukstus varētu dzirdēt arī citi.

Un šie čuksti aizskanēja līdz Jeļizavetas Petrovnas ausīm, atrada ceļu uz viņas sirdi, un ķeizariene atplauka labsirdīgā smaidā.

Pēc dievkalpojuma, skūpstīdams carienei roku, Bestuževs teica, ka princesei būtu jāmāca krievu valoda.

— Nu kā tad, mīļais Aleksej Petrovič! Kā tad! Zināms! Lai Vasilijs Petrovičs Adadurovs viņu arī māca... Un pareizticības likumus lai māca arhimandrīts Simons...

... Maskavā arvien vairāk un vairāk pieņēmās spēkā pavasaris, kupenas kusa, sudrabaini laistījās strautiņi, no griezumiem rotātā pils jumta sētnieki grūda zemē sniegu, bet Fike sēdēja pie nebeidzamām mācībām.

— Bē-ā-ba... — viņa boksterēja, miegdama acis pret sniega mirdzumu aiz loga. — Enne-o-no ... Ķē-e-i-ķei... zē-a ... za ... erre-i-e-rie ... ķeizarie ... enne-e-ne ... Ķeizariene! Fū, cik grūti...

Ticības mācība likās vēl grūtāka. Arhimandrīts Simons mācīja viņai ticības simbolu. Fikei vajadzēja krieviski iemācīties no galvas visus divpadsmit ticības simbola lo-

cekļus un izskaidrot tos, kas pierādītu, ka viņa jau ir nobriedusi pāriešanai pareizticībā.

Tas bija grūti, tomēr pilnīgi nepieciešami. Ķeizariene, savā guļamtelpā sēdēdama platā atzveltnes krēslā, jau bija pateikusi Viņas mātei:

— Jūs taču saprotat, kādēļ ataicināju jūs šurp uz Maskavu? Vai ne? Krievi saka tā — «jums prece, mums pircējs». Mīļā māsa, mēs abas būsim laimīgas, kad mūsu bērni apprecēsies. Vai nav tiesa?

— O jā! Tā būs īsta laime!

Abas dāmas sēdēja, cieši saķērušās rokās, caur prieka asarām vērdamās viena otrai sejā.

— Jūsu majestāte atļaus to pateikt manai mazajai Fikhenai? Vai ne? Viņai vajadzēs lūgt atļauju laulībām no mūsu labā tētiņa.

— Protams, jūs to drīkstat! Fike! Fike! Sofija! Vārdu viņai vajadzēs mainīt... Lai viņa pieņem manas mīļās mātes vārdu. Lai saucas par Katrīnu.. Vai ne, dārgā

māsa?

— Ak, jūsu majestāte! Valkāt jūsu māmiņas vārdu meitenei būs liels gods ...

Un satrauktā hercogiene piespieda pie lūpām mutautiņu.

— Saderināsim ātrāk mūsu mīļos bērnus! Tā ir tāda laime — būt līgavainim un līgavai... — teica ķeizariene, un atmiņas atkal aizmigloja viņai acis. — Taču līdz saderināšanās svinībām princesei jākļūst pareizticīgai...

— Jūsu majestāte, — hercogiene sastomījās, — viņa gaišība mans laulātais draugs uzdeva man ,lūgt jūsu majestāti, vai nevar izdarīt tā, kā bija ar jūsu brāļa lielkņaza Alekseja Petroviča un princeses Šarlotes laulībām ... Toreiz jūsu tēvs, diženais Pēteris, atļāva princesei palikt viņas ticībā.

— Nu, un kas labs no tā iznāca? Abi arī nomira! — Jeļizaveta Petrovna piepeši bez kādām ceremonijām pārtrauca šos piesardzīgos iebildumus. — Nu? Izbeigsim šo veltīgo sarunu! Turklāt līgavainis lielkņazs Pjotrs pārgāja pareizticībā tīras pārliecības dēļ... Nekā citādi šis jautājums nevar tikt atrisināts, un es patiesi brīnos, māsa, ka jūs par to sākāt runāt!

Lūpas sakniebusi, ķeizariene pagrieza seju sānis. Patiesi, kā *gan var uzdrošināties apšaubīt pareizticību?

Johanna Elizabete, dusmodamās par savu neizmanību,

uzšāvās augšā no krēsla un atvainodamās pietupās dziļā reveransā. Kālab gan vajadzēja par to ieminēties? Tas taču bojāja attiecības ar «mīļo māsu». Uz to viņu bija pamudinājis hercogs ar savu vēstuli. Cik muļķīgi!

Un drīz vien hercogam Kristiānām Augustam tika nosūtīta vēstule, kurā sieva viņam rakstīja tā:

«Es uzklausīju, ko man stāstīja arhimandrīts Simons, un, zvēru pie dieva, nesaskatu pareizticībā nekā nešķīsta. Lutera katķisms un krievu ticības simbols māca gluži vienu un to pašu. Un arī mūsu meita man apzvēr, ka šajā krievu ticībā neesot nekā tāda, kas viņu atbaidītu.»

Arī Fike aizrakstīja tēvam, ka viņa nesaskata nekādas būtiskas atšķirības starp pareizticību un luterānismu un tādēļ viņai nebūtu nekas pretī ticību mainīt...

Bet cik gan grūta ir šī krievu valoda! Fike to kala līdz nemaņai. Raudzīdamās uz Adadurova biezajām, sārtajām lūpām, kas viņa kuplajā bārdā locījās kā tārpi, meitene pūlējās apgūt krievisku izrunu. Viņai nepieciešams runāt kā īstai krievietei! Bet baznīcslāvu valoda! Tās ir tīrās šausmas... Un, ar rokām aizspiedusi ausis, ar elkoņiem atbalstījusies pret saliekamo galdiņu, Fike stundām ilgi atkārtoja ticības simbolu:

— «Krustā sists, cietis, aprakts un trešā dienā augšām cēlies, kā stāv rakstīts svētajos rakstos...»

Viņa cēlās augšā naktīs, izlīda no baldahīna apakšas un, basās kājas pa gludo parketu šļūcinādama, mēli mežģīdama, skaitīja vienu un to pašu:

— «Kam reizē ar tēvu un dēlu pielūgtam un slavinātam jātop, kā pauda pravietis...»

Šādu nakts nodarbību laikā Fike saaukstējās un nopietni saslima. Viņa svaidījās karsonī, murgoja, nesamaņā murmināja dīvainos slāvu vārdus, bet jaunava Šenka lauzīja rokas, zibināja acis un visiem stāstīja princeses saslimšanas iemeslus:

— Viņas gaišība pārāk centīgi nodarbojās ar reliģiju... Pārāk daudz mācījās... Tas arī viņu pieveica ...

Kad to uzzināja Jeļizaveta Petrovna, viņai acīs sariesās aizkustinājuma asaras... Ķeizariene nokrita uz ceļiem svētbilžu sienas priekšā, kas aizņēma viņas guļamtelpu stūri, un cītīgi lūdza dievu, lai varonīgā meitene izveseļotos. Kāds prieks! Cik laimīgs būs viņas vīrs, Pētera mazdēls!

Fiki ārstēja vislabākie ārsti, un pats Lestoks neatkāpās ne soli no viņas gultas. Slimība pieņēmās spēkā, visi jau sāka baidīties par liktenīgām beigām. Karalis Fridrihs Berlīnē visu laiku saņēma biļetenus par veselības stāvokli: viņš baidījās, ka Fike varētu nomirt... Tad viss būs pagalam! Bet kas notiks, ja viņa nomirs, grēkus nenožēlojusi? Tas ļoti uztrauca ķeizarieni. Tā taču bija nomiris viņas līgavainis! Un reiz, noliekusies pār slimo meiteni, glāstīdama viņas plānos melnos matus uz bālās, karstās pieres, ķeizariene klusītiņām apvaicājās:

— Fike! Fikhen! Vai gribi, mēs ataicināsim pie tevis garīdznieku? Tev kļūs vieglāk ...

Fike neatbildēja.

— Mēs ataicinājām pie tevis luterāņu mācītāju... Viņš gaida ... Parunā ar viņu.

Slimnieces bālās lūpas sakustējās.

— Luterāņu nevajag, — viņa ar pūlēm nočukstēja. — Pasauciet pie manis Simona tēvu!

— Ak tu, mīļā! Ak tu, prātīgā! — ķeizariene sāka krieviski vaimanāt. — Cik tas ir pareizi...

To padzirdējuši, visi galminieki māja ar galvām un apliecināja:

— Cik gudra ir šī meitene!

Pēc vispārējā atzinuma Fiki bija izglābis doktors Lestoks, kurš pieprasīja pamatīgu asins nolaišanu. Būdams ķeizarienei tuva persona, viņš bija iemantojis neapšaubāmu autoritāti. Slimnieces māte pretojās Lestoka priekšlikumam, meitene bija pārāk mazasinīga .. . Viņa varētu ari neizturēt lielo asiņu zaudējumu ... Vajadzēja iejaukties pašai ķeizarienei, kura pavēlēja asinis nolaist un palika ļoti neapmierināta ar Johannu Elizabeti...

Vispār hercogiene nerīkojās sevišķi izveicīgi. Nebija piesardzīga. Viņai trūka takta. Aizņemta ar politiska rakstura sarunām un plaši sarakstīdamās ar saviem ārzemju korespondentiem, viņa maz uzturējās pie slimnieces gultas... Aizrāvās ar tērpiem. Grāfienei Rumjancevai tika pavēlēts aizstāt māti pie slimnieces gultas. Un Johannas Elizabetes darbībai sevišķi vērīgi sekoja Bestuževs.

Fikes veselīgais organisms izturēja Lestoka ārstēšanas paņēmienus, viņa sāka izveseļoties. Novārgusi un vāja, ar stipri izkritušiem matiem — meitene bija tik bāla, ka valdniece viņai atsūtīja dozīti ar sarkano smiņķi un pavēlēja sārtināt seju, ejot sabiedrībā.

Katru savu ierašanās reizi Maskavā ķeizariene, izpildīdama doto solījumu, atzīmēja ar gājienu kājām uz dievkalpojumu Troickosergijevskas klosterī sešdesmit verstis no Maskavas. Ar šiem svētceļojumiem valdniece pateicās dievam tam kungam par veiksmīgo apvērsumu, kā arī par to, ka reiz Troickosergijevskas klosteris bija uzņēmis viņas tēvu Pēteri Aleksejeviču, kad tam tumšā naktī vajadzēja glābties no strēļu sazvērestības. Un šogad valdniece no Maskavas svētceļojumā devās pirmajā jūnijā — Vasarsvētkos.

Pavasaris jau bija garām, koki tērpās svaigā, smaržīgā zaļumā, tīrumos dīga žirgti asni... Laiks turējās skaidrs, saule spīdēja spoži, gaiss bija viegls un tīkams, laiku pa laikam no gravām uzvēdīja dzestrums, maijpulkstenīšu un novēlojuša ievzieda smarža. Plašais gājiens virzījās pa seno Jaroslavļas ceļu. Tam pievienojās krusta gājieni no apkārtējo ciematu baznīcām, un uz svētbilžu ietvariem, baznīcas karogiem un augstajiem vara lukturiem vizuļoja prāvas zeltītas dzirkstis. Atspiezdamās uz spieķa, zem sarkanas vadmalas pārjuma dzīvā, dūcošā pūļa vidū soļoja ķeizariene, apsegusies ar melnu brīvi krītošu lakatu. Saldeni smaržoja zilie vīraka dūmi, viļņiem vēlās baznīcas dziesmu skaņas, ubagu un kropļu lūgšanās pēc dāvanām, histēriķu mežonīgie kliedzieni, plānprātiņu kaucieni, uzsaucieni zirgiem, lamas. Debesīs slīdēja mākonīši, pār laukiem vēl bārstīja treļļus cīruļi...

Carienes svētceļnieku gājienam pakaļ vilkās gara galma vezumu rinda, brauca arī daudzi tirgotāji ar teltīm, ar medus dzērienu, veģiem, dažādiem ēdieniem, ar lāčiem un kumēdiņu būdām.

Jeļizavetai Petrovnai patika šie veclaicīgie svētceļojumi, svinīgās, greznās ceremonijas. Tur viņa atpūtās no galma nemiera un intrigām. Ķeizariene labi zināja, ka šādi svēt-ceļojumi ļoti nostiprina viņas popularitāti tautā. Tautai patika Petrovna, kas, gluži kā vienkārša zemniece, karstumā un putekļos soļoja desmitiem verstu līksma, vienkārša un pieejama dažādiem lūdzējiem. Ārzemju vērotāji ar ļaunu ziņkāri noraudzījās, kā Pēterburga atdeva savu vietu senajam Maskavas mieram.

Fikhena pēc slimības iet kājām uz klosteri, protams, nevarēja, tur nebija nekādu šaubu.

— Iet tev, mīļa, būs grūti, — ķeizariene viņai teica, ienākusi atvadīties pirms došanās ceļā. Jeļizaveta Pet-

rovna bija ģērbusies melnā tērpā un tajā izskatījās vēl slaidāka un staltāka. — Tu brauksi karietē pēc trim die-riām un panāksi mūs Klementjevas brīvciemā... Paskatīsies, kā mēs kopā ar visiem ieiesim klosterī...

— Bet lielkņazs? — Fike apvaicājās.

— Viņš nāks kopā ar mani.

Kariete ar piekarināmajām atsperēm līgojās, trīs pāri sirmu, ābolainu zirgu skrēja vienmērīgā solī, Fike, sēdēdama blakus mātei, raudzījās pa atvērto logu. Raibā virknē garām zibēja meži, tīrumi, bezgalīgi plašumi, egļu izrobotais apvārsnis, nelieli, lēzeni pakalni, tumšas, nobrū-nējušas sādžu mājeles ar akliem logiem, kurus priecīgākus nespēja padarīt pat raibās logu apmales.

— Māmiņ, cik maz te viss līdzinās mūsu Prūsijai! — Fike teica. — Kāds te plašums!

Koši baltais klosteris ar zeltītiem kupoliem zaļo, ziedošo dārzu vidū pieplūda pilns cilvēku ... Klostera zvani dimdēja vienā laidā... Gājiens tuvojās klosterim, un zvanu skaņas kļuva arvien stiprākas un stiprākas, ļaužu straume plūda pa Svētajiem vārtiem K

Fike pūlī virzījās nopakaļ ķeizarienei, divas galma dāmas viņu atbalstīja zem rokām, meitene pārsteigta vēroja, ka šie vārti no iekšpuses bija apgleznoti ar šausmīgām mocību ainām. Melni, sarkani un zaļi velni grēciniekus durstīja ar dakšām, cepināja uz uguns vai grūda verdošā ūdenī. Klibi, akli, kropli un nevarīgi ubagi ar šausmīgām vātīm uz miesas, drūzmēdamies un sēdēdami pie vārtiem, žēlabainās balsīs dziedāja, slavinādami to kungu vēlīgumu, kuri neaizmirst nabagos, dziesmās nepārprotami norādīdami uz šīszemes dzīves nīcīgumu. Zemnieki — vīrieši un sievietes tumšrūsganos svārkos, raibi svītrotos linaudekla brunčos un sarkanos lakatos — visa svētceļojuma laikā divi rindās stāvēja abpus ceļa, bez mitas krustījās, augstu celdami rokas, klanījās līdz zemei, un pelēkās, melnās un gaišzilās acis viņu platajās — gan gludajās, gan bārdainajās sejās dega kvēli un pašaizliedzīgi.

Ķeizariene soļoja stalti kā svece. Ari viņa lūdza dievu ... Viņa pamāja Fikei un lielkņazam, lai tie turas tuvāk, un nu veda abus uz to vietu senajā baznīcā, kur altāra labajā pusē zem daudzkrāsainām lampadām stāv sudraba relikviju šķirsts ar svētnieka Sergija pīšļiem. [34]

Ķeizariene noslīga ceļos, un reizē ar viņu ceļos nometās ari prūšu princis un princese. Koristi skaļi dziedāja, Nov-gorodas arhibīskaps ar zeltītu cepuri galvā svētīja tautu, acis viņam kvēloja kā ogles.

Ķeizariene pīšļus godbijīgi noskūpstīja, pēc viņas — Pjotrs Fjodorovičs un pirmā pēc troņmantnieka Fike. Pat lielkņazs izskatījās it kā rimtāks, bet Fikei aiz satraukuma kalta mute un drebēja kājas.

Skūpstot sudraba šķirstu, lielkņazs nespēja noturēties nepablēņojies: viņš gaužām jocīgi paspēra lakādas saiš-zābakā ieauto kāju.

Fike piesardzīgi ielūkojās apkārtējo sejās — vai kāds ievērojis lielkņaza izlēcienu? Nē, visiem sejas bija neizdibināmi mierīgas tāpat kā iepriekš. Viņi neko nebija pamanījuši — bet varbūt viņiem nevar ienākt ne prātā šāda zaimošana — tik vienkārši ir šie ļaudis.

Un tomēr Fike par lielkņazu nodomāja — tas kādreiz var slikti beigties. Kā gan viņam nav bail?

Pagāja divas dienas, un Fike, atpūtusies un jau atžirgusi, sēdēja uz klostera loga platās palodzes un caur zaļa bērza līganajiem zariem noraudzījās uz saules apmirdzēto klosteri. Fikei mugurā bija viegla vilnas kleitiņa un pērļu virknīte ap tievo kakliņu. Hercogiene Johanna Elizabete sēdēja atzveltnes krēslā un mierīgi lasīja tikko no Štetī-nes saņemto vēstuli.

Pavērās durvis, vispirms iekšā palūkojās galma dāma kņaziene Gagarina, tad durvis atvērās visā plašumā un skaļi, kā arvien, ienāca lielkņazs. Viņam mugurā bija zaļš mundieris ar sarkaniem atlokiem un gaišzilu lentu ar zvaigzni, bet kājās baltas briežādas bikses un saišzā-baki. Viņš noskūpstīja hercogienei roku un, starodams kā jūnija rīts, pienāca klāt Fikei un apsēdās blakus uz palodzes.

— Labrīt! — viņš teica. — Vai labi gulējāt, Fike? Es gulēju lieliski! Kā lācis mežā!

— Kā lācis?

— Kā tad! Vai jūs nezināt, ka Krievijas lāči visu ziemu guļ? Bez pamošanās. Un paši krievi jau arī atgādina lāčus ... Vai jums tā neliekas?

— Jums nevajadzētu tā runāt, jūsu augstība! — Fike sacīja, atskatīdamās uz otrām durvīm, aiz kurām skanēja ķeizarienes skaļā balss ...

— Ko vēl ne! Kas tur liels? Es būšu lāču cars, tas ari

viss. Ha-ha! Bet cik ļoti jūs šajā kleitā līdzināties eņģelim ... Gribētos jūs noskūpstīt, kā krievi skūpsta svētbildes ...

— Jūsu augstība! Jūs jau atkal!

— Kāpēc gan ne? Vai tad mēs neesam līgavainis un līgava? Vai tad jums negribas pabūt kopā un parunāties ar mani?

Fike nolaida acis, viņa bija apmulsusi. Atskatījies uz lasīšanā iegrimušo hercogieni, lielkņazs klusi teica:

— Zināt ko, Fike? Es jums iemācīšu vienu teikumu krieviski — atkārtojiet, ko teikšu!

Un viņš, vārdus atdalīdams, ar vācisku akcentu sāka runāt:

— Dēvs dod, lai drīzāk būt tas, ko mēs ab tik ļot grib... Vai saprotat, Fikhen, ko tas nozīmē? Mēs abi gribam, lai mūs ātrāk salaulā. Tas būs tik — ha-ha-ha — interesanti...

Atvērās durvis uz telpām, kurās atradās ķeizariene, parādījās doktors grāfs Lestoks, ģērbies, kā allaž, melnos svārkos; viņš paraudzījās apkārt, skūto augšlūpu kodīdams, paklanījās hercogienei Johannai Elizabetei un ļoti daudznozīmīgi teica:

— Jūsu gaišība, viņas majestāte lūdz jūs pie sevis...

Hercogiene jautājoši savilka uzacis, atbildes skatiens

bija ļoti nopietns. Viņa ātri piecēlās, salocīja vēstuli un noslēpa to aiz ņiebura, tad, sakārtojusi kuplos krinolīna svārkus, izgāja pa Lestoka neaizvērtajām durvīm. Lestoks izgāja viņai pakaļ.

— Kas noticis? — Fike vaicāja lielkņazam.

— Ak nu, laikam atkal kaut kāda saruna! — viņš par atbildi atmeta ar roku. — Klausieties, Fike, sakiet — vai esat kādreiz skūpstījusies?

Fike aizvien vēl jautri pļāpāja, tomēr juta, ka aiz durvīm viss nebūt nenotiek tik vienkārši, kā likās lielkņazam. Atbildot uz viņa te vaļīgajiem, te muļķīgajiem jautājumiem, smejot par viņa neveiklajiem jokiem, Fike iekšēji it kā ieklausījās, kas notiek aiz durvīm, no kurienes laiku pa laikam bija dzirdama Jeļizavetas skaļā balss.

Durvis piepeši atvērās, ar muguru pa priekšu no tu-1 ienes iznāca Lestoks. Apstājies uz sliekšņa, viņš dziļi paklanījās pret istabu, no kuras nāca ārā, rūpīgi aizvēra durvis, pagriezās un palūkojās uz jauno pāri.

— Smejaties? — viņš čukstus apvaicājās. — Nu( drīz jūsu prieki beigsies!

— Ko, ko jūs teicāt? — lielkņazs noprasīja.

Lestoks pievērsās Fikei:

— Jums laikam drīz vajadzēs braukt no šejienes prom, — viņš teica. — Jūs brauksiet mājās ...

Fike sāka raudāt:

— Kāpēc?

— Drīz uzzināsiet! — Lestoks atbildēja un devās prom.

— A, — lielkņazs nočukstēja. — Man liekas, es zinu, par ko ir runa... Taču tas neattiecas uz jums, māsīcl Vainīga ir jūsu māmuļa, nevis jūs...

Bet aiz durvīm ķeizariene, rokas lauzīdama, ātri soļoja no viena istabas kakta otrā. Viņas pilnīgo, izteiksmīgo seju klāja sarkani plankumi, acis dega. Uz apaļa galda gulēja kaudze papīru, kas noplīvoja, kad valdniece strauji pagāja tiem garām. Johanna Elizabete, galvu nokārusi, stāvēja pie loga, un vienīgi viņas roku kustības norādīja, ka viņa vēlas ko teikt, kaut kā ielauzties carienes vārdu plūdos. Tomēr viņa neuzdrīkstas.

— Jūsu gaišība! — Jeļizaveta saniknota teica. — Ko tas viss nozīmē? Es esmu pie savām krūtīm sildījusi čūsku ... Nevis māsu, kā es jūs savā aklumā tiku dēvējusi, bet čūsku. īstu čūsku!

— Jūsu majestāte, — hercogiene murmināja, — jūsu majestāte, — un žēli mirkšķināja acis.

— Cietiet klusu, zemiskā sieviete ... Šīs vēstules izteic visu; Ak, tagad es saprotu, kāpēc jūs visi tik ļoti esat pret Bestuževu: jūs gribat viņu nomest, lai Prūsijas karalis pēc tam varētu mani pieveikt ar kailām rokām. Bestu-ževs darījis pareizi, atvērdams šīs Šetardi kunga vēstules... Ak, skat kāds nodevējs! Nelietis! Vai gan viņš pats, šis Šetardi, -neuzstāja, lai es, izmantojot savas dzimt -tiesības, ieņemu troni? Bet ko viņš raksta šajās vēstulēs? Ka es ne ar ko nenodarbojoties. Ka es esot slinka... Ka es parakstot dokumentus, tos nelasīdama. Ka pret valsts lietām es izjūtot «dziļu riebumu» ... Ka es «ar visu būtību nododoties izpriecām». Mans dievs! — viņa sasita iokas. — Mans dievs! Un tad vēl — «viņa četras reizes dienā maina kleitas» ... Un to raksta Šetardi!

— Jūsu majestāte ... Bet to taču neesmu teikusi es!

— Nav tiesa! Tu esi kopā ar viņiem. Tu pastāvīgi pinies ar Šetardi. Tu saraksties ar Prūsijas karali. Redz, tur

3r tavas vēstules! Tu viņam raksti, ka tev esot liela ietekme uz mani, ka es tevi saucot par māsu un ka tu gāzīšot Bestuževu ... Man ir zināms, ka tu savās aploksnēs — ar savu zīmogu apzīmogotas — sūti Prūsijas karalim slepenas ziņas... Tu tās sūti uz Franciju. Tu saraksties ar Zviedrijas karali. Ar mūsu ienaidnieku. .Tu esi uz vienu roku ar Mardefeldu ... Tu viņam atstāsti visas mūsu Sirsnīgās sarunas. Mardefelds raksta karalim, ka tu darbojoties pret Bestuževu. Ap mani visur ir spiegi... Šetardi uzpērk pat manas istabmeitas ... Ak, jūs visi esat vienādi, jūs — nabagie vācu firsti, kas braucat uz Krieviju, lai ar glaimiem iegūtu mūsu uzticību ... Nē, tas vairs tā neturpināsies!

Piesēdusies pie galda, ķeizariene ātri pāršķirstīja papīrus un, paķērusi zoss spalvu, vienu no tiem parakstīja tik sparīgi, ka spalva nosprakšķēja, un uzšņāpa: «Jeļiza-veta.»

— Tā, — viņa teica. — Es parakstīju pavēli par Šetardi izraidīšanu... Viņu šodien atveda Bestuževs. Un ari Mardefelds šeit dzīvo pārāk ilgi... Divdesmit gadu. Vairāk. Es pieprasīšu, lai karalis arī viņu aizvāc . . .

Brīdi klusējusi, viņa paraudzījās uz hercogieni:

— Bet pret tevi, piedod, es vairs nevaru izturēties tāpat kā līdz šim ...

Smagajai zīda kleita; švīkstot, ķeizariene ātri izgāja no istabas un apstājās: Fike ar savu līgavaini pret zaļo fonu abi blakus sēdēja uz saules pielijušā loga. Fike, lūpiņas staipīdama, centīgi skaitīja krieviski:

— Dēvs dod, lai drīzāk būt tas, ko mēs abi tik ļoti grib!

Ieraudzījusi satraukto ķeizarieni, meitene nolēca no palodzes, viņai pakaļ uz grīdas nošļūca arī lielkņazs.

Ķeizariene sērīgi pasmaidīja, pienāca pie viņiem un abus noskūpstīja.

— Mīļie bērni! — viņa teica. — Jūs gan neesat ne pie kā vainīgi. Neraizējieties! Majors Vesjolkins jau ir aizsūtīts pie tava tēva, Fike. Drīz viņš atgriezīsies, un tad «būs tas, ko jūs abi tik ļoti vēlaties» ...

Ķeizariene devās tālāk, taču apstājās:

— Tomēr tev, Fike, vispirms jākļūst pareizticīgai! Te klosterī jūs paši redzat, kāds spēks šai ticībai ir tautā ...

Nepaskatījusies uz hercogieni, kas parādījās durvīs, ķeizariene aizgāja.

Divdesmitajā jūnijā ķeizariene atgriezās no svētceļo-

juma Maskavā, un tajā pašā dienā majors Vesjolkins no Stetīnes atveda tētiņa hercoga Kristiānā Augusta piekrišanu viņa meitas laulībām. Ieraudzījis šo vēstuli, lielkņazs aiz prieka zaudēja galvu. Viņš skūpstīja papīru, aizbāzis to aiz piedurknes atloka, nēsāja visur sev līdzi, visiem rādīja un visiem lasīja priekšā, pat saviem sulaiņiem ...

Kristiāns Augusts taktiski rakstīja, ka viņš «Fikes izvēli ieskata par dieva pirkstu», svētī meitu šīm laulībām un vēlas vienīgi, lai laulību līgumā būtu skaidri norādīts, ka Fike «gadījumā, ja viņa kļūtu atraitne, tiktu nodrošināta ar naudu un īpašumiem Holšteinā un Livonijā».

Ar ukazu bija noteikts, ka princeses Anhaltes-Cerbstes konfesijas maiņa un pāriešana pareizticībā notiks divdesmit astotajā jūnijā, bet divdesmit devītajā jūnijā, pašā Pēterdienā, viņas saderināšanās ar lielkņazu troņmantnieku.

Pēdējo vakaru pirms ticības maiņas Fike pavadīja savās istabās vienatnē. Viņa gavēja, bet nakti nogulēja ļoti dziļā miegā un trešdienas rītā pulksten desmitos ieradās pils baznīcā uz dievkalpojumu. Viņa bija apburoša savā skaistuma un jaunības plaukumā.

Baznīcā sapulcējās galms, senāts, ģenerāļi, diplomāti. Baznīcas vidū bija nolikts ar sarkanu audumu pārklāts paaugstinājums, princese droši uzkāpa uz tā.

Fike ļoti izteiksmīgā krievu valodā vārds vārdā bez kļūdām noskaitīja ticības simbolu un saprātīgi atbildēja uz arhibīskapa Novgorodas Amvrosija jautājumiem.

Nemaz nevarēja salīdzināt, kā viņa skaitīja «Es ticu» \un kā to agrāk bija darījis lielkņazs troņmantnieks! Toreiz pie pils baznīcas durvīm Pēterburgā bija vajadzējis nolikt sardzi, lai gadījumā neienāktu kāds nepiederīgs cilvēks. Lielkņazs nevēlējās mācīties krievu valodu un, savam skolotājam Isaakam Veselovskim uzstājot, bija dažu labu reizi histēriski kliedzis:

— Krievu valoda! Brimmets jau man teica, ka šī nejaukā valoda derīga vienīgi vergiem un suņiem.

Bet Fike tik tīri runāja krieviski... Gandrīz bez akcenta.

Vļsi jutās ļoti aizkustināti, daudzi pat raudāja. Diakons kopā ar kori varenā basā pirmoreiz nodziedāja aizlūgumu par «saderināto lielkņazi Katrīnu Aleksejevnu».

Nebija vairs jaukās un drošās meitenes Fikhenes, Peln-

rušķītes no drūmās Štetīnes, un pār mūsu varoni, kas bija guvusi sekmes, nolija mirdzošs dāvanu lietus. No ķeizarienes viņa saņēma lielisku briljanta rokas sprādzi ar līgavaiņa un līgavas attēliem.

Pēc jautrām vakariņām visi aizbrauca no Golovina pils uz Kremļa pili, bet no rīta tūkstoš pudu smagie Lielā Ivana zvani aicināja tautu uz dievkalpojumu ...

Ķeizariene, galms, senāts un dažādi augstmaņi stāvēja Marijas aizmigšanas katedrālē starp tās apaļajām kolonnām zem senajām freskām, kas atcerējās vēl Sofiju — Bizantijas cara meitu Zoju Paleologu. No kanceles tika nolasīts carienes ukazs, ka «mūsu troņmantnieks, mūsu mīļotās māsas Annas Petrovnas dēls, tiek saderināts ar princesi Anhalti-Cerbsti».

Ķeizariene pati uzmauca līgavainim un līgavai pirkstā gredzenus ... Kāds gaišs prieks!

Drīz vien saderinātie Pjotrs un Katrīna kopā ar labo krustmāti Elzu atkal aizbrauca svētceļojumā, šoreiz jau uz Kijevu.

Pētera III un Katrīnas II laulības notika Pēterburgā nākošā — 1745. gada augustā, un svinību ceremoniāls tika izstrādāts pēc Versaļas parauga. Rītausmā Pēterburgu atmodināja pieci lielgabalu šāvieni. Pulksten sešos no rīta Ziemas pilī jau sāka ierasties viesi. Pulksten vienpadsmitos svinīgā procesija devās uz Kazaņas katedrāli... Tautai bija izlikti cienasti — cepti vērši, degvīna mucas, veseli kalni maizes. Vakarā uz Ņevas sākās krāšņa uguņošana ...

Svinības notika ne tikai Krievijā, bet arī Vācijā.

Štetīnē ģimnāzisti lielkņazes tēvam nodziedāja svinīgu odu, slavinādami viņa meitas panākumus. Pēc tam tika uzvesta opera «Mīlas savienošanās laulībā».

Pjotra Fjodoroviča dzimtajā pilsētā Ķīlē Holšteinas akadēmijas studenti arī dziedāja svinīgu kantāti:

Līdzko tu Maskavā — tā spēji It visas sirdis uzvarējil

Štetīnes Pelnrušķīte bija sasniegusi to, ko tik ļoti vēlējās ... Platajā gultā viņai blakus smagi piedzēries gulēja viņas vīrs — Krievijas troņmantnieks.

Viņš dzēra kopš desmit gadu vecuma ...

Sestā nodaļa UZVARA PIE GROSJĒGERSDORFAS

— Karalis Fridrihs ir laupītājs! Viņš piesavinās svešas zemes! Tā jāsaprot viņa rīcība!

To pateikusi, ķeizariene Jeļizaveta uzsita ar roku pa galdu, tā ka nošķindējās glāze. Valdniece bija Joti satraukta, seja vienos sarkanos plankumos, ik pa brīdim viņa spieda roku pie sirds, aizelsās. Tomēr runāja stingri.

— Ja viņam tagad ļaus dzīvot mierā — ko tad tas nozīmēs? Tātad viņš, Prūsijas karalis, būs nostiprinājies Si-lēzijā! Tad viņš ies vēl tālāk, piesavināsies vēl citas zemes... Tagad viņš laužas uz Saksiju, salīgst savā armijā sakšus... Bet, ja viņš dabūs sev palīgos arī karalieni Terēzi, tad viņam būs tik daudz spēka, ka varēs darīt, kas ienāk prātā ... Un Anglija tagad ir viņa pusē ... Anglijas sūtnis Viljama kungs gan skaisti runā, bet mums viņa runas dārgi izmaksās. Agrāk, tētiņa laikā, Krievija bija galvenais spēks Eiropā; vai tad mēs lai tagad noskatāmies, kā citi rīkojas? Kauns!

Valdniecei tā aizrāvās elpa, ka klātesošie līdzcietīgi nolaida acis. Kanclers Bestuževs jau bāza roku kamzoļa kabatā pēc saviem «Bestuževa pilieniem», taču ķeizariene atstūma viņa roku.

— Vai gan mēs drīkstam Fridriha priekšā atkāpties? — viņa turpināja. — Vai tad viņš ir īsts valdnieks? Nē! Dieva bijāšanas viņam nav, ticēt viņš netic, ticību nopulgo, svētos izsmej, baznīcā neiet, ar sievu kopā nedzīvo ... Ne savus solījumus, ne līgumus nepilda... Ko šodien solījis, uz ko devis cerību — tas rīt jau aizmirsts ... Viņam nav bail Visas pasaules priekšā kļūt par meli, ja vien viņš cer panākt sev labumu.

Šāda asa saruna norisinājās intīmā pulciņā Pēterhofas pilī. Vakariņas bija beigušās, tomēr logi aizvērti, kaut arī vakars silts. Sienas svečturos pie zili zeltainajām sienām un tāpat galda svečturos svecēm kusa vasks. Galda galā sēdēja grāfs Razumovskis ar savu mūžīgo labsirdīgo smaidu sejā un klusēja kā arvien — šis Jeļizavetas vīrs bija ģērbies stepētā halātā un ar fulāru ap kaklu, — viņš nejutās vesels. Bez viņa un Bestuževa sarkanos krēslos ap galdu sēdēja kņazs Trubeckojs un grāfi Ivans un Aleksandrs Šuvalovi. Taču šodien šajā nelielajā sabiedrībā

bija iegūts vēl viens viesis — Stepans Fjodorovičs Ap-raksins.

Augumā milzīgajam augstmanim ar prāvu vēderu mugurā bija sudrabā šūdināts oranžkrāsas mundieris, viņa kupli sprogotās parūkas mati bija pūderēti, un viņš uzmanīgi klausījās ķeizarienes runā. Te bija klāt visi viņas tuvākie, uzticamākie cilvēki, te tika runāts atklāti. Šeit neielaida pat kalpotājus — kad tika dots zvans, galds nogrima zem grīdas un atkal pacēlās ar nomainītiem ēdieniem.

Apraksins sērīgi noskatījās uz valdnieci un nodomāja:

«Kā tu esi pārvērtusies, baltā gulbe... Ai-ai, kā tu esi pārvērtusies!»

Tajā laikā daudzus uztrauca ķeizarienes veselība: ja Petrovna nomirs — par imperatoru kjūs lielkņazs Pjotrs ar savu sievu Katrīnu ... Vācieši! Tad viss risināsies pavisam citādi. Tādēļ vajadzēja būt piesardzīgiem un pārāk nesteigties...

— Kālab gan mums, māmu]a valdniece, būtu ar Prūsijas karali jākaro? — Apraksins iejautājās. — Mēs jau tāpat Austrijas dēļ, ar turkiem karodami, tik daudz vīru noguldījām... Ja karalis Austrijai nocēlis Silēziju — tā nav mūsu darīšana ...

— Stepan Fjodorovič, — ķeizariene pārmeta. — Kā tu, vecs vīrs, tā vari runāt? Ja jau pie kaimiņiem deg, tad uguns var pārsviesties arī pie mums. Ja karalim Fridriham sanāks dusmas — viņš arī pret mums cels karu... Nu, ko tad es tev stāstu! Lūk, Aleksejs PetroVičs tev izskaidros labāk...

Bet pustumšajā blakus telpā, kur dega tikai divas sveces, klusi kustējās trīs ēnas. Pirmais uz pirkstgaliem zagās troņmantnieks lielkņazs Pjotrs, tad sekoja viņa dzī-vesbiedrene, pats pēdējais nāca troņmantnieka sekretārs Dimitrijs Vasiļjevičs Volkovs. Piegājis pie sienas, aiz kuras tika ēstas vakariņas, lielkņazs Pjotrs izvilka aizbāžamo kādai no zeltītās līstes rozetēm: viņš tur jau agrāk bija izurbis caurumu, pie kura abi ar sievu sāka klausīties. Volkovs godbijīgi stāvēja attālāk nost.

Runāja Bestuževs, un viņa valoda, kā arvien, bija ļoti izvairīga:

— Viņa majestāte Prūsijas karalis, protams, labprāt pievāc visu, kas gadās pa ķērienam, un tādēļ briesmas var draudēt arī mums. Pulcināt karaspēku, lai dotos pret

viņu, mums vajadzētu — bet kā to lai izdara? Vajadzīga nauda! Bet naudas nav. Nav! Jūsu majestāte ir pārāk labsirdīga, visapkārt dāvina pārāk daudz naudas. .. Un bez tam vēl vajadzētu pavērot, kā rīkosies Prūsijas karalis...

— Aleksej Petrovič! — ķeizariene izsaucās. — Kā tu runā! Agrāk taču tu arvien daudzināji, ka Prūsijas karalim nekādā ziņā nedrīkst ļaut izvērsties. Bet, ja nav naudas, tad es karošanai došu savu naudu, pārdošu tērpus, briljantus... Nostāšos uz baznīcas kāpnēm ar izstieptu roku — lai tauta palīdz... Un man arī palīdzēs ...

— Jūsu majestāte! Agrāk mēs turējāmies uz vienu roku ar Angliju, kā mums norādīja jūsu tētiņš imperators Pēteris, lai viņam gaiša piemiņa. Bet pašlaik Anglija ir savienībā ar Prūsijas karali. Mums tādēļ jābūt piesardzīgiem — Anglija jau pret prūšiem nekaros ...

— Karot vajag, lai tur vai kas, — ķeizariene dusmīgi noteica. — Grāf Stepan Fjodorovič! Tev kā vecam mana tētiņa cīņu biedram uzdodu — komandē armiju ... Sāc gatavoties, pulcināsim kādus simts tūkstošus vīru — mūsu spēkiem jābūt vislielākajiem. Nu, un austrieši arī palīdzēs... Tāpat Francijas karalis apsolījās uzbrukt prūšiem... Prūsijas karalim jāuzbrūk piepeši — lai viņš par to nedabū zināt priekšlaikus ... Slepeni... Ej, kā tev dievs norādīs, — vai nu taisni uz Prūsiju, vai arī pagriezies pa kreisi — caur Poliju un Silēziju... Panāc nu šurp!

Pleciem un vēderam ļumot, Stepans Fjodorovičs piegāja pie ķeizarienes krēsla, smagi noslīga uz viena ceļa. Valdniece viņu noskūpstīja uz pieres, piecēlās un devās prom. *

Pusstundu vēlāk troņmantnieks lielkņazs Pjotrs ātri soļoja pa savu kabinetu, palaikam apstādamies pie galda, lai no krūkas iedzertu malku ruma. Viņa svārku stērbeles plīvot plīvoja uz visām pusēm ...

— Diktējiet! — viņš vāciski teica. — Diktējiet, Fike! Lai viņa majestāte Prūsijas karalis zina, kādas ļaunprātības te perina pret viņu. Tā gan! «Jāuzbrūk piepeši!» Tā gan! Nu, nekas, mēs jau nu zināsim, pa kādu ceļu Ap-raksins ar armiju dosies... Redz, kādi tie krievi ir! Nekādas uzticības diženi.em cilvēkiem... Diktējiet, Fike! Tas viss jānosūta ar Anglijas vēstnieka Vil jamsa starpniecību reizē ar Holšteinas papīriem ...

Fike klusi diktēja:

— «Atbildot Bestuževa izvairīgajam noraidījumam, ķeizariene sacīja, ka viņa esot ar mieru pārdot savus tērpus un briljantus, lai tikai varētu karot pret jūsu majestāti.»

Viņas diktēto, spalvai švirkstot, pierakstīja resnais, apaļgalvainais vācietis Štembke, lielkņaza Pjotra Fjodo-roviča Holšteinas īpašumu galvenais pārvaldnieks. Viņam bija karsti, viņš pat nosvieda parūku... Visa pils gulēja, un darbs norisinājās bez kādiem traucējumiem.

— Ak, šie krievi! — piedzērušais troņmantnieks murmināja. — Aziāti! Barbari! Viņa majestāte Prūsijas karalis nesen man rakstīja: «Neuzticieties krieviem! Neuzticieties!» O, es jau arī neuzticos. Pašai krustmātei Elzai es arī nevaru uzticēties... Ķeizariene neuzticas Pētera Lielā mazdēlam! Nemaz nebūtu par ļaunu vienkārši izbeigt šo piņķerēšanos ar krustmāti.... Piecsimt holšteiniešu nakti ienāk pilī. Tieši guļamistabā... Es priekšgalā — izrauju zobenu: žvīks! Un gatavs... Es esmu krievu imperators ... Tas gan laikam nemaz nebūtu sliktāk par to, ko tagad dara Prūsijas karalis ... Ha-ha-ha!

Lielkņazs atkal iedzēra rumu, grīļodamies piecēlās kājās un pie sveces aizsmēķēja pīpi.

— Veikli gan es izdomāju — izurbt caurumu sienā! — viņš lielījās. — Vai ne! Kolosāli! Tagad man būs zināms viss, ko spriež šie vecie sēnalu maisi. Drīz es nonākšu uz troņa... Man jau iepriekš jāzina, ko katrs no Viņiem domā... A, tad viņi ieraus astes un pievaldīs mēles. Un šis tūļa Apraksins! Vai tiešām mēs viņu neaizturēsim? Vai jūs par to uzrakstījāt viņa majestātei? Karalim jāzina viss! Viss! Nekādu noslēpumu!

— Jums, jūsu augstība, kurš katrs noslēpums skan skaļāk par lielgabala šāvienu, — smaidīdama teica Katrīna, pārtraukdama diktēt.

Tad viņa turpināja:

— «Un par virspavēlnieku iecēla grāfu Apraksinu...»

Kad ziņojums Prūsijas karalim bija uzrakstīts, Katrīna

piecēlās un pietupās reveransā:

— Jūsu augstība! Atļaujiet man doties projām. Holšteinas darīšanas beigušās.

Tagad vīru un sievu — Pjotru un Katrīnu — vairs vienoja tikai viņu vāciskās darīšanas, un Fike savam vīram Holšteinas hercogam tajās lieliski palīdzēja. Bet dzīvoja viņi katrs par sevi.

Lielkņaze Katrīna nu soļoja pa tukšu gaiteni. Dega retas sienas lampas, stingi kā statujas stāvēja sargkareivji. Sienas, skulptūras un gleznas zibēja garām gluži kā viņas domas. Tie bija tfiirkļi, kad Fike palika vienatnē ar sevi.

«Cik gan ilgi vēl tā turpināsies? Gluži neciešami ir pastāvīgi redzēt savā priekšā piedzērušu muļķi — savu vīru. Lielkņazs ir stulbs! Un lielībnieks! Dzērājs! Viņa holšteinieši krieviem ir kā ūdens uz nokaitētiem akmeņiem. Sapinies ar Lizu Voroncovu, bet tā ir muļķe, un viņš kļūst vēl jo muļķīgāks. Taču atklāti uzstāties pretī nedrīkst. Vai arī — pagaidām nedrīkst? Bet vai gan nedrīkst jau tagad domāt par ko citu? Bestuževs jau reiz deva ķeizarienei Jeļizavetai padomu aizsūtīt lielkņazu atpakaļ uz viņa Holšteinu... Bet kurš tad būs troņmantnieks? Nu, mans dēliņš Pāvels Petrovičs... Tomēr tur nekas neiznāks — krustmāte Elza mīl savu muļķa māsasdēlu, mīl tuvās radniecības dēļ kā vienkārša krievu sieva. Savas māsas Annas dēliņu. Mīl smeldzīgi. Žēlabaini ... Jo viņš sliktāks — jo vairāk viņu žēlo ... Bet īstenībā...»

Slaidais, vēl arvien izskatīgais Prūsijas sūtnis Marde-felds ar sirmiem iesmaržinātiem matiem savas atvadu audiences laikā, būdams vienatnē ar Fiki, bija viņai teicis:

— Jūsu augstība! Esmu spiests pamest Pēterburgu, kur esmu nodzīvojis ceturtdaļgadsimta. Es strādāju šeit diženā Pētera laikā... Ak, es pazīstu krievus un esmu pārliecināts, ka jūs valdīsiet... Es zinu, viņas majestāte Jeļiza-veta Petrovna sarauj attiecības ar Prūsiju, bet jūs stāvokli izlabosiet.

Katrīna Aleksejevna jau bija nonākusi pie savām telpām, saņēmusi durvju tverokli, tomēr pavilcinājās.

Un nolēma:

«Jāparunā atkal ar Bestuževu. Viņš man tik laipni palīdzēja dabūt atpakaļ uz Poliju aizsaukto grāfu Poņa-tovski.»

Atvērusi durvis, lielkņaze atradās vaigu vaiga ar viņai par biedreni norīkoto Vladislavļevu... Spiedzi... Ta pielēca kājās, pietupās reveransā. Katrīna, aizlikusi rokas aiz galvas, atkrita mīkstā krēslā.

— Esat nogurusi, jūsu augstība? Ir nu gan jums daudz to Holšteinas darīšanu!

— Ar tām ir tāpat kā ar mazu bērnu, — Fike atbildēja. —■ Jo mazāka valstiņa, jo vairāk ar to rūpju. Vācietis

Siembke ir tik stulbs, cik stulbs vien vācietis var būt... Bet kā klājas jūsu vīram?

Katrīna Aleksejevna vēl pusstundu pļāpāja ar šo krievu galma dāmu, izvaicādama viņu par vīru, par bērnu. Par radiem. Visu sīki un smalki.

Tā nebija vienkārša ziņkārība — tā bija metode. Katrīna Aleksej evna arvien daudz runājās ar galma dāmām. Katros svētkos, galma pieņemšanās, pusdienās, vakaros, ballēs viņa arvien piegāja tām klāt, it īpaši vecenītēm. Apvaicājās par Viņu pašu veselību, par viņu ģimenes locekļu veselību, ja kāds bija slims, ieteica dažādas zāles, uzklausīja vecenīšu stāstus par to, cik agrāk bijis labi dzīvot un kāpēc tieši bijis labi, par to, cik tagad dzīve skumīga. Cik samaitāta tagad jaunatne... Lielkņaze izjautāja, kā sauc veco dāmu mopšus, klēpja sunīšus, papagaiļus, jokdares, ākstus ... Viņa ievēroja visu šo dāmu vārda dienas un tajās ar galma sulaini nosūtīja viņām apsveikumus, ziedus, augļus no galma oranžērijām. Un nevajadzēja nemaz daudz laika, lai šīs krietnās un naivās sieviešu sirdis un asās mēles pa visu milzīgo valsti, pa visām provinces un apriņķa pilsētām, pa visnomaļākajām muižām, izplatītu Katrīnas Aleksej evnas slavu — cik viņa krietna un laba sieviete ... Nu gluži, nu gluži kā īsta krieviete!

Bestuževs lielkņazes Katrīnas istabas ieradās jau nākošajā dienā, saulainā dienvidū. Viņš zemu paklanījās un piegāja noskūpstīt roku.

Bestuževs savos uzsvērti vienkāršajos svārkos ar zilo Andreja ordeņa lentu pie krūtīm ļoti glezni sēdēja uz aveņkrāsas pufa, viegli tērzēdams par jaunākajiem notikumiem. Beidzot Fike, pametusi skatienu visapkārt, ierunājās savādākā — stingrākā balsī:

— Es ceru, Aleksej Petrovič, ka mums abiem tagad būs pa ceļam? Mēs abi esam draugi — vai nav tiesa?

— Vai gan mēs, jūsu augstība, būtu kādreiz strīdējušies? Prātīgi cilvēki nestrīdas! Mēs vienkārši ilgi nevarējām uzņemt kopēju valodu.

— Nu, bet tagad varam! Anglijas sūtnis Vil jamss man lielījās, ka viņš jūs, Aleksej Petrovič, esot pilnīgi samierinājis ar Prūsijas karali. Anglija noslēgusi savienību ar Prūsiju ... Prūsijas karalis ir Anglijas karaļa draugs, bet, kurš ir Anglijas karaļa draugs, tas ir draugs arī jums. Vai ne? Bijušais aizmirsts — labi?

— Kas bijušo piemin — tam lai nokalst mēle! — Bes-tuževs jokoja. — Gatavs kalpot jūsu augstībai! Galvenais ir — visu stingri glabāt noslēpumā. Un vēl — lūdzu apstiprināt viņa majestātei Prūsijas karalim, ka bez jau saņemtajiem man būs nepieciešami vēl desmittūkstoš dukātu, lai ar citu personu starpniecību varētu labāk ietekmēt politiku...

— Kā jūs to domājat darīt?

— Daudz neko mēs pagaidām izdarīt nevarēsim. Vajadzētu tikai pēc iespējas ilgāk aizturēt Apraksinu, lai Prūsijas karalis tikmēr pagūtu vispirms izrēķināties ar austriešiem. Es ieskatu, ka Apraksins ātrāk kā pēc gada armiju nesavāks, bet gada laikā daudz ūdeņu aiztecēs, var atgadīties daudz visādu notikumu... Jūsu augstība, jūs apburiet Apraksinu tā, lai viņš aizmigtu kā apburta princese... He-he! Viss mūsu spēks tagad ir novilcināšanā ...

— Un ko tad domā pats Apraksins?

— Reiz tas bija dzelzs vīrs, bet nu tāds čiks vien ir. Ķeizariene Apraksinu izraudzījās tādēļ, ka tas kalpojis viņas tēvam... Tas tiesa! Bet viņš jau pie karošanas gandrīz nemaz netika. Karos viņš vienīgi pieņēmās resnumā. Ģenerālfeldmaršals viņš ir pēc dienesta galmā: pats resns, bet deguns viņam brīnum smalks. Viņš jūt, ka galmā viss kļuvis gaužām sarežģīts, ka drīz Viss ies pa-jaunam. Savu ādu sargāt viņš iemācījās, jau dienēdams Persijā. Ar mani viņš ir labās attiecībās, un es viņam, protams, ieteikšu — nesteidzies vis, Stepan Fjodorovič, apstākļi var izmainīties vienā pašā stundā.

— Un kā viņas majestātei ar veselību?

— Mūs visus, jūsu augstība, vada dieva roka — un valdnieci it īpaši.

Bestuževs nopūtās:

— Kuru katru brīdi var gaidīt nepatīkamus notikumus ... M-jā!

Abi sarunu biedri klusēja, vērīgi raudzīdamies viens otrā.

— Ķeizariene tomēr pavēlēja vākt kopā armiju?

— Tieši tā, jūsu augstība! Tādas tiesības viņai ir palikušas. Nu, muižnieki stenēs gan un tomēr dos rekrūšus pēc sadales ...

— Bet ja nu muižnieki atteiktos dot zaldātus?

Bestuževs noplātīja rokas, savilka uz augšu plecus.

— Tas nav iespējams, jūsu augstība! Nav domājams! Krievu muižnieks — tas nav tāds kā vācii vai franču muižnieks. Pat ne kā poļu galu galā. Tur muižnieki ir brīvi, bet pie mums tie ir vergi. Mūsējiem visu mūžu jākalpo. Ķeizariene pavēlēs, un ļaudis tiks savākti. Tiks! Bet galvenais — mums taču nav naudas... Tā arī ziņojiet viņa majestātei karalim! Nav! Nezinu, kas no tās vākšanas iznāks.

Un Berlīnē kā krusa bira ziņojumi no Pēterburgas par gatavošanos karam. Galvenais karaļa informētājs bija Anglijas sūtnis Vil jamss. Tiešus diplomātiskos sakarus ar Prūsiju Pēterburga bija pārtraukusi jau 1750. gadā, taču Anglija noslēdza savienību ar Prūsiju, nesaraudama attiecības ar Krieviju, un Viljamss, sadarbodamies ar Bes-tuževu, sniedza Prūsijas karalim pilnīgas ziņas par visu, kas notika Pēterburgā. Bestuževs tagad bija nodibinājis sakarus arī ar «jauno galmu», tas ir, ar Prūsijas karaļa kreatūras — troņmantnieka Pjotra Fjodoroviča un viņa sievas galmu, un Berlīne tagad jau priekšlaikus, vēl pirms ukazu publicēšanas, visā pilnībā zināja, ko dara krievu valdība.

Tagad bieži gadījās, ka angļu diplomātiskais kurjers no Pēterburgas brauca tikai līdz Berlīnei — tālāk jau materiālus veda prūši. Prūsijas karalis taču jau sen bija «nosūtījis uz Pēterburgu ēzeli ar zelta nastu», kā viņš pats reiz bija gleznaini izteicies.

Visas viņa rokās saplūdušās žiņas par krievu gatavošanos karam Prūsijas karalis uzņēma bezgala vīzdegunīgi.

— Es viņiem uzspļauju! — karalis kliedza, skraidīdams pa kabinetu. — Es neko citu nevēlos kā vien to, lai krievi ienāk Prūsijā! Tad es viņus uzsviedīšu gaisā kā kurts lapsu!

Kamēr karalis tā plātījās, Krievijā notikumi ritēja savu gaitu.

1756. gada augustā garīdznieki visās baznīcās nolasīja carienes manifestu «Par Prūsijas karaļa netaisnīgo rīcību pret Krievijas sabiedrotajām valstīm — Austriju un Poliju», un g'uberņu un apriņķu varas iestādes sāka rekrūšu vākšanu.

Šis manifests pieteica karu Prūsijas karalim:

«Ne tikai mūsu uzticamo sabiedroto valstu robežu drošība, mūsu dotā vārda svētums un ar to saistītais gods

un cieņa, bet arī mūsu pašu impērijas drošība prasa — neatlikt mūsu aktīvo palīdzību pret šo uzbrukumu.»

Tauta klausījās, bet avīze «Pēterburgas Ziņas» tā paša 1756. gada vienpadsmitajā oktobrī vēstīja:

«Gatavošanās milzīgas krievu armijas nosūtīšanai palīgā sabiedrotajām Austrijai un Polijai turpinās ar nepa-iastu dedzību. Rīgā jau atrodas ievērojama daļa artilērijas, un no šejienes arsenāla ar jūras kuģiem turp nosūtīts liels daudzums lielgabalu. Tajā pašā laikā no Maskavas ārkārtīgā steigā ar pajūgiem, kas īpaši sagatavoti uz ceļiem, ved trīsdesmit lauka haubices.

Armijas galvenais komandieris viņa ekselence ģenerāl-feldmaršals un kavalieris Stepans Fjodorovičs Apraksins ir jau pilnīgi sagatavojies izbraukšanai uz Rīgu, kur jau ieradusies viņa iepriekš izsūtītā lauka ekipāža. Tāpat arī pārējiem ģenerāļiem un virsniekiem ir uz stingrāko piekodināts — nekavējoties ierasties savās vietās...»

Virspavēlnieks ar milzīgu pajūgu karavānu sāka braucienu uz Rīgu, bet ķeizariene Jeļizaveta nosūtīja viņam pakaļ dāvanas — lielu un vieglu sabuļādu kažoku, lai teltī būtu ar ko paglābties no aukstuma, un vēl astoņdesmit pudu smagus sudraba galda piederumus. Apraksinam patika grezni paēst un pacienāt citus.

Savāktie pulki tikai nākošā — 1757. gada sakumā no visām Krievijas malām devās ceļā. Pilsētu laukumos noturēja dievkalpojumus, zaldāti zaļos mundieros, trīsstūra cepurēs un pelēkos apmetņos stāvēja ierindā, garīdznieki skanīgi dziedāja «par uzvaru un pārspēšanu». Kolonnas virzījās prom gar svītrainajām pilsētas robežposteņu būdām, pie kurām uz stabiem rēgojās divgalvainie ērgļi ar izplestiem nagiem, tās virzījās uz rietumiem — uz Maskavu, Pēterburgu, Rīgu. Dimdēja zvani, spēlēja pulku orķestri, apkārt skraidīja, raudāja un čaloja ļaudis, un aiz pulka atritinātā karoga aizsoļoja rota pēc rotas. Kājnieki sākumā brida pa sniegu, tad pa dubļiem, beidzot pa putekļiem, vienmērīgi rikšoja kavalērijas pulki, kazaki ar pīķiem, kalmiki sarkanos azjamos uz zemiem zirdziņiem. Kājās bija sacelti Krievzemes dienesta muižnieki un arī dzimtļaudis.

Zaldātu lielum lielais vairums bija zemnieki no zemās — no melnās kārtas, virsnieki — no muižnieku kārtas. Neskaitāmos pajūgos veda milzumu telšu zaldātiem, katram virsniekam pajūgu rindā nāca līdzi arī rezerves

zirgi un daudzi vezumi ar mantām, kalpotājiem, pārtikas krājumiem no sādžas, ar telti un ar parādes un siltajām drēbēm. Sirmie komandieri jāja priekšgalā, virsnieki abpus ceļa, ik brīdi žēli atskatīdamies uz pavadīt atnākušajām sievām vai mīļotajām, kas no kārbiņām līdzīgo cepuru apakšas, no caunu vai sabuļu ādas apkaklēm raidīja pēdējos atvadu skatienus.

Ceļi un sniegotās tāles viņus visus vadīja uz rietumiem. Spilgtos, saltos februāra rītus un vakarus nomainīja marta vieglās salnas un aprīļa svaigā elpa, bet viņi tikai gāja un gāja, nakšņodami pilsētās, sādžās vai vienkārši uz sniega, teltīs, no visām pusēm zvaigžņveidīgi virzīdamies uz Rīgu.

Kurp gan viņi gāja? Kāpēc?

A, to viņi zināja noteikti — viņi gāja karot pret vācieti. Grimdami sniegā un dubļos, saceldami pirmos putekļus, viņi visi domāja savu vienkāršo, rūgto domu par vienu visvarenāko vācieti, par Kurzemes hercogu Bīronu, kurš pēc izcelšanās bija staļļa puisis. Viņi domāja par tiem citiem neskaitāmajiem vāciešiem, kuri nu jau ceturtdaļgadsimta, ieguvuši dažādus vārdus un titulus, amatus un dienesta pakāpes, no Sanktpēterburgas vadīja un komandēja tautu. Viņi gāja pret tiem pašiem vāciešiem, kas provincēs jau bija kļuvuši par gubernatoriem un ģenerāļiem. Pret vāciešiem, kas viņiem bija līdz nāvei apnikuši, kas vai nu aptaukojās, vai arī izkāmēja, pārvaldot galvaspilsētā valsts dienestā aizņemto muižnieku muižas, pret vāciešiem, kas neļāva tautai elpot... Zaldāti labi zināja, ka vācieši ir centīga, izglītota tauta, taču viņi zināja arī to, ka vācieši pūlas vienīgi savā labā un ka tādēļ viņiem nedrīkst ļaut vaļu. Viņi zināja, ka vāciešus uz Krieviju bija ataicinājis Pēteris Lielais, lai no tiem mācītos, bet Viņš tiem nebija ļāvis izvērsties, izvirzīja pats savējos. Un zemnieki zaļajos zaldātu mundieros, pelēkos apmetņos un ar trīsstūru cepurēm galvās to zināja, kaut arī miglaini, neskaidri, toties tik nekļūdīgi, vienkārši un cieši, kā viņi no dziesmām, tautas vārsmojumiem un senām biļinām zināja savas zemes pagātni, gan laimi, gan nedienas.

Šo pulku rindās soļoja veci zaldāti, kas bija maršējuši uz Eiropu kopā ar Pēteri Pirmo, bija karojuši gan Silēzijā un Meklenburgā, gan Dānijā un Pomerānijā — tajās zemēs, uz kurām vajadzēja doties arī tagad. Viņi stāstīja

jaunajiem, kā pārstaigājuši Eiropu, kā situši un trenkājuši Eiropas labāko karotāju Kārli XII. Šis Kārlis bija, gluži tāpat kā Prūsijas karalis, rīkojies ar varu. Viņi zināja, ka Krievijai būtu klājies plāni, ja Kārlis pie Polta-vas nebūtu apvaldīts. Krievija tagad būtu zviedru varā. Pēc tā paša tīko arī Prūsijas karalis, skat, cik daudz savējo sasūtījis pie mums! Bet krievu zaldāti tomēr prūšu karali sakaus ...

Un no šādām domām un vārdiem zaldātiem kaisa sirdis un galvas. Viņi mīlēja savu zemi, mīlēja arī savu dzīvību, bet savu zemi viņi mīlēja vairāk par dzīvību —- zeme jau viņiem deva iespēju dzīvot.

Virsnieki — nu, tie gan zināja ko vairāk, viņi taču bija muižnieki, no saviem pulkiem brauca atvaļinājumos un pēc amunīcijas un ieročiem uz Maskavu vai Pēterburgu un tur dzirdēja, ko ļaudis runā. Virsnieki labi zināja, kā reiz Preobraženskas pulka grenadieru rota Pētera meitu Jeļizavetu uz rokām ienesa Ziemas pilī, nosēdināja viņu tur uz troņa, bet galvenais — kā izvilka no pils visus tur ieperinājušos vāciešus, veselu «Braunšveigas ģimeni» ar Annu Leopoldovnu priekšgalā, kas Krievijā valdīja sava dēla — trīs mēnešus vecā imperatora Ivana Antonoviča vietā. Virsnieki zināja, kā toreiz no Pēterburgas izraidīja Minihu, Ostermanu, Lēvenvoldi... Un viņi zināja arī, ka liels daudzums vāciešu tomēr aizķērās provincēs, apriņķos, senātā, armijā, kancelejās, Zinātņu akadēmijā... Viņi bija dzirdējuši jautros nostāstus, cik neganti izcilais akadēmiķis Mihailo Lomonosovs plēsies ar šiem vāciešiem ... Bet drošāk par visu viņi zināja, ka Prūsijā tagad uzradies visvāciskākais no visiem vāciešiem — Prūsijas karalis —, kurš uzspļauj visiem dieva un cilvēku likumiem un meklē labumu vienīgi sev un saviem vāciešiem, sagrābj un pievāc sev svešas zemes. Viņi ir dzirdējuši čukstam, ka arī Pēterburgā Prūsijas karalim esot savs dievinātājs, kas dzīvo pie ķeizarienes Jeļizavetas kā radinieks un troņmantnieks, ka Pjotrs Fjodorovičs visās lietās izpildot Prūsijas karaļa gribu, neciešot krievus, smejoties par tiem, darbojoties pret krievu tautu. Un tor mēr — jo vairāk virsnieki zināja, jo mazāk viņi runāja; bez dzīvības Virsniekiem piederēja vēl kas cits, ko viņi nevēlējās zaudēt: viņu muižas.

To labi zināja arī pilsētnieki, sīkpilsoņi, tirgoņi pilsētās un galvaspilsētās. Tie pat klusiņām rūca, ka armija diezin kādēļ pārlieku lēni pulcējoties un gausi virzoties uz priekšu*... Kas Zina, laikam prūšus sist kļuvis neērti? Pat «Ziņās» jau tika rakstīts, ka «krievu armija devusies karagājienā un pazudusi», bet tam, kurš viņu atradīs, «tiks piešķirta liela balva» ... Zobgalības radās aiz dusmām — Krieviju vajadzēja atbrīvot no bīroniem!

Aprīlī pie Rīgas kā upītes palu pārplūdinātos ezeros beidzot sāka plūst kopā krievu pulki. Zaļie lauki un pļavas, kas pletās apkārt Rīgai, tās namiem ar stāvajiem sarkano dakstiņu jumtiem zaļu dārzu vidū, torņiem un zeltītiem vējrāžiem, pilīm un mūriem, pārklājās ar baltām kareivju teltīm kā ar sniegu. Te saplūda kopā milzums cilvēku, zirgu, ieroču... Kājnieku te bija trīsdesmit viens pulks — divdesmit astoņi musketieru un trīs grenadieru pulki — un deviņpadsmit regulārās kavalērijas pulki — pieci kirasieru, trīs dragūnu, pieci huzāru un seši grenadieru jātnieku pulki... Un kur tad vēl četrpadsmit tūkstoši kazaku, Kazaņas tatāri un savi trīs tūkstoši kalmiku ... Un artilērija ... Un vēl īpaši apsargātās jaunās un slepenībā turētās Šuvalova haubices, kas bija pārsegtas ar vara plātnēm un aizzīmogotas, un tām klāt īpašas virsnieku komandas, kuras vienīgās mācēja ar šīm haubicēm šaut, lai ienaidnieks pirms laika neatklātu šī ieroča noslēpumu... Pavisam te bija sapulcināti ap simt-piecdesmittūkstoš vīru.

— Ar cepurēm vien prūšus nomētāsim! — zaldāti runāja. — Vai redz, kāds spēks salasījies kopā... Ko tāds nevar paveikt! — Zaldāti sijājas kā odi rītausmā. Te kājnieki skrien ar pavēlēm, te auļo raitnieki zirgos... Pajūgiem nav ne gala, ne malas — virspavēlniekam vienam pašam piecsimt savu personisko pajūgu!

Divdesmit devītajā aprīlī tika izdota pavēle: cienīgi, glīti izsoļot cauri Rīgai, pa pagaidu tiltu pāriet viņpus Daugavas, kur trīs verstis no pilsētas uzcelt nometni. Cauri pilsētai pulki maršēja svinīgi — labākajos mundieros, pie trīsstūru cepurēm visiem piesprausti zaļi zariņi, puķes. Visos logos, uz visiem balkoniem, jumtiem, vaļņiem pilns grezni ģērbtu ļaužu, stāv, noskatās platām acīm — kāds spēks dodas pret Prūsiju ...

Bet aiz pilsētas pie tilta — divas baltas teltis ar zeltītiem bumbuļiem galā. Pie tām stāv pats virspavēlnieks — augstā ekselence ģenerālfeldmaršals gr^fs Apraksins. Varens bajārs, vienos ordeņos un zvaigznēs, ap viņu stāv ģenerāļi, svīta, greznas dāmas, spēlē mūzika... Un te garām feldmaršalam Apraksinam, trīs divīzijās sadalīta, parādē nosoļoja visa viņa armija.

Pirmo divīziju komandēja pats grāfs Apraksins.

Otro — ģenerālanšefs Vasilijs Abramovičs Lopuhins.

Trešo — ģenerālanšefs grāfs Vilims Viļimovičs Fer-mors.

Trešajā maijā karaspēks devās tālāk. Virspavēlnieks • izjāja priekšgalā, armija, nostādīta vienā līnijā, nolieca viņa priekšā karogus; Apraksins kā īsts lācis sēdēja mugurā bēram ērzelim ar koši sarkanu seglu segu. Virspavēlnieks apjāja visus pulkus, apsveica ar karagājienu...

— Ur-r-rā! — pulki kliedza. — Ur-r-rā!

Nodārdēja lielgabali, izgrūda baltus dūmus, atbalss aizvēlās starp Daugavu un ozolu birzi. Sāka rībēt bungas, skanēt mūzika, karapulki devās ceļā...

Divas divīzijas virzījās uz Kurzemi un no turienes caur Poliju, caur 2emaitiju — uz Prūsiju. Trešā pagriezās pa labi, devās uz Klaipēdu, kur no Kronštates jau bija iebraukusi krievu flote.

Krievu spēki virzījās uz priekšu lēni. Iešanu apgrūtināja sliktie ceļi, tveice, putekļi un mušas. Soļoja stingri — no ierindas neviens neizgāja. Pat ja kāds nomira, vienalga, zaldāts vai virsnieks, apbēra ar smiltīm — un cauri. Atpūtas dienu nebija. Un kurp tad te lai no armijas bēg, ja visapkārt svešas zemes! Virsniekiem vieglāk: tie jāj zirgā — cits, seglos līgodamies, snauž, cits lasa grāmatu... Armija gāja lēni — dienā ne vairāk par piecpadsmit verstīm. Naktis pavadīja apmetnēs zem klajām debesīm, cēla teltis vai gulēja uz lauka ap ugunskuriem. Laiks pieturējās labs, tikai reiz naktī uznāca negaiss, sagāza un norāva visas teltis, visapkārt lūza koki. Un šī gājiena laikā zaldāti apguva visu sarežģīto karavīra māku — kā uzcelt nometni, kā zemē ieraktās krāsniņās cept maizi, biezu mīklu iepriekš iejaujot ar lūku pinumiem izklātās bedrēs.

Septiņpadsmitajā jūnijā armijas priekšā parādījās upe. Nemuna! Armija pārcēlās tai pāri, bet Pēterdienas — divdesmit astotā jūnija priekšvakarā Apraksins pavēlēja:

— Skate kaujas ierindā! Cīņas gatavībā!

Pulki izvērsās uz plašas zaļas pļavas, nostājās divās līnijās. Aizmugurē atkal saulē mirdz grāfa Apraksina telts zeltītās bumbas. Atkal svīta, ģenerāļi, ordeņi, zvaig-

znes, sveštautiešu virsnieki... Apraksins nojāja gar ierindu, pateicās ar lielgabalu balsi — zalvi...

Šeit armija apmetās atpūsties. Pienāca lielā vēsts, ka divdesmit sestajā jūnijā ģenerālis Fermors ieņēmis Klaipēdas cietoksni... Apraksinam atveda ienaidniekam atņemtos karogus. Krieviem bija tikai trīs kritušie un tikai septiņpadsmit ievainoto... Un pirmajā jūlijā atkal parāde, dievkalpojums, lielgabalu un visas armijas šauteņu zalves...

Tikai piecpadsmitajā jūlijā, kad vācieši jau bija nopļāvuši savu labību, armija nonāca līdz Veržbolovai un divdesmit otrajā datumā iesoļoja Prūsijā. Virzīties uz priekšu kļuva vieglāk — ceļi bija labi, ciemati glīti... Te zaldāti pirmoreiz redzēja, ka vācieši maizes vietā ēd kartupeļus. Tavu joku! Par to visi ilgi brīnījās, bet vēlāk aprada, sāka kartupeļus cept ugunskuros — gardi! Tikai iedzīvotāji gan krievus sagaidīja slikti — ciematos uz viņiem šāva no logiem. Arī ienaidnieks vairs nebija tālu, tādēļ mūsu nometnes naktīs sāka apsargāt — nometnei apkārt izlika ragaiņus, ierīkoja aizsprostus, pie lielgabaliem un haubicēm nolika sargposteņus.'

Prūsija bija prāva zeme, un, kurā vietā klaiņo ienaidnieks, īsti nebija zināms. Zināms bija tikai tas, ka Prūsijas karalis pret krieviem izsūtījis divdesmit septiņus gadus veco kaujas ģenerāli Lēvaldu ar četrdesmittūkstoš prūšiem. Meklē nu viņus rokā un piespied cīnīties. Prūsijas karalis bija vairāk radis uzveikt pretinieku ar vilcināšanos, ar nokausēšanu, un viņš mēdza teikt, ka kauja — «der tikai ārkārtējā gadījumā, tāpat kā vemšanas līdzeklis slimniekam».

Sāka izsūtīt uz priekšu prāvas meklētāju vienības. Pirmais ceļā devās francūzis majors de la Ruā, viņam līdzi trīssimt kavalēristu un trīssimt kazaku. Pa nakti vienība apmetās Kumelenas ciematā, virsnieki, kā parasti, apdzērās, un te nu viņiem naktī uzbruka brašā prūšu pulkveža Malohovska melnie un dzeltenie huzāri. Vienība tikai ar pūlēm paglābās, zaudējusi daudz cilvēku... Ienaidnieks, acīm redzot, bija kaut kur tuvumā...

Tālāk armija virzījās vēl lēnāk. Stallupenē bija atpūtas diena, tad karaspēks pagāja garām Gumbinei. Atkal tika izsūtīta vienība, šoreiz spēcīgāka — trīssimt huzāru, trīssimt Čugujevas kazaku, piecsimt Donas kazaku. Šoreiz iznāca veiksmīga sastapšanās ar to pašu Malohovski,

krievi viņu iekaustīja. Karaspēks devās uz Insterburgas pilsētu.

Insterburgā stāvēja ģenerālis Lēvalds, taču viņš no turienes aizvācās. Krievi pilsētiņu ieņēma un trīs dienas tur atpūtās... No Klaipēdas ar savu divīziju ieradās grāfs Fermors... Tad armija atkal devās ceļā, nu jau izvirzot uz priekšu grāfa Līvena avangarda korpusu — piecus kājnieku pulkus, trīs huzāru un četrus dragūnu pulkus. Nu sadursmes ar ienaidnieku iznāca katru dienu... Izlūki noskaidroja — priekšā, nocietinātā nometnē, stāvēja Lēvalds, viņu vajadzēja iesaistīt kaujā.

Karstā augusta dienā krievu armija nonāca pie Prēge-las upītes. Tā bija rāma, zila, krastos auga meldri un kārkli, virs tās bez mitas laidelējās pīles... Sāka meklēt, kur varētu tikt upītei pāri. Izrādījās, ka pretējo krastu ienaidnieks nocietinājis, saracis skanstes, uzstādījis artilēriju. Krievi nolēma virzīties tālāk gar upi, lai izvilinātu Lēvaldu no viņa nocietinātās nometnes ...

Četrpadsmitajā augustā, Marijas aizmigšanas dienas priekšvakarā, pulki apstājās, sāka pār Prēgelas upīti būvēt tiltus, skaitā piecus, divus no tiem uz pontoniem. Piecpadsmitajā augustā avangarda korpuss pārgāja Prē-gelu, pēc tam cēlās pāri citas daļas. Galvenos pajugus aiz Prēgelas apturēja, sabīdīja visus‘vezumus kārē^35, sasēja viena pajūga pakaļējo riteni ar otra priekšējo, ilksis uz āru. Iznāca tāds cietoksnis — nedomā tikt klāt, nosaukums vien ir ko vērts — «vagenburga».

Aiz Prēgelas upītes krievu pulkiem tieši pretī pletās pāris verstu gara līdzena, purvaina zemiene. Bet aiz tās slējās kalns. Aiz kalna — atkal verstis pusotras stiepās līdzens lauks, viņpus lauka — šķērsām visam tā platumam biezs, necaurejams mežs. Pa labi mežs atdūrās Prēgelas līkumā, pa kreisi — pret mazo upīti Auksinu, kas turpat ietecēja Prēgelā. Auksina tecēja pa dziļu gravu. Bet uz lauku cauri mežam veda tikai divi savu ceturtdaļ-versti gari ceļi — kreisajā un labajā pusē. Ceļš pa kreisi veda uz Allenburgas pilsētu.

Marijas aizmigšanas diena ir lieli svētki, tādēļ tika dziedāta liturģija. Atgriezās jātnieku patruļas un ziņoja: tālāk aiz meža ir liels — kādas četras verstis garš lauks. Un tajā atrodas Grosjēgersdorfas ciems. Aiz lauka atkal

mežs, bet aiz meža tad ari atrodas tā paša prūšu ģenerēja Lēvalda nometne.

Pie Apraksina sapulcējās kara padome, ģenerēji un pulkveži un nolēma sākt kauju Grosjēgersdorfas laukā. Tur sešpadsmitajā augustā mūsu armija cīņai gatava nostājās kaujas ierindā un visu dienu nogaidīja ienaidnieku: prūši neieradās. Vakarā mūsējie atgriezās nometnē, pārnakšņoja, un no rīta zaldāti klausījās, kādu signālu dos bungas. Ja vēstīs jundu — tad visu dienu jāstāv uz vietas, ja ģenerālmaršu — tad jāiet tālāk.

Bungas norībināja jundu, nometnē sākās mierīga rosme. Visi mazgājās, peldējās, mazgāja kreklus. Bet pašā pusdienlaikā pie Apraksina mītnes nodārdēja trīs lielgabali.

— Trauksme! Ak vai, uznāca pašā pusdienu reizē!

Visi pameta katlus ar vārāmo, skriedami kārtoja uzkabi, stājās ierindā...

Līdzko nostājās — atsaukuma signāls. Izklīst! Visi izklīda pa teltīm, bet pulksten četros — atkal trīs lielgabala šāvieni. Un pulki pa abiem cejiem devās prom — atkal stājās kaujas ierindā uz Grosjēgersdorfas lauka...

Laiks bija jauks un mīlīgs, kaut arī rudenīgs. Saule jau laidās rietā, mežs priekšā viscaur gaismas apmirdzēts un jau rudenīgā ietērpā... Tīrumi jau sen nokopti, starp dzeltenajām rugainēm — zaļas ežas ar pēdējām rudzupuķēm un sirmām vībotnēm ... Lidinās tīmeklīši.

Krievu armija divās rindās nostājās gar visu lauku. Rindu starpā tikpat kā lielceļš — aujo vēstneši, skraida sakarnieki. Redz, kur, savā bērajā Donas zirgā uz vienu pusi sasvēries, nagaiku atvēzējis, strauji aizrikšoja ģenerēja Deņisova brašais raitnieks — Donas kazaks JemeJ-jans Pugačovs. Melnīgsnējs, ar bārdiņu, acis šaudīgas, baltie zobi atiezti spīd līdzenā rindā. Un saule rotāties rotājas grenadieru stāvajās vara cepurēs, ķiverēs, nospodrinātajā uzkabē, ordeņos un medajās. Vieglajā vējiņā mazliet plīvo vaļā palaistie karogi. Kreisajā pusē, aizmugurē, pie izejas no meža atrodas neliels paugurs, uz tā — kā liesmas kvēlo vara lielgabali un haubices. Skan komandas, zviedz zirgi.

Laiks virzās uz priekšu lēni. Zaldāti stāv frontē, gaida ienaidnieku. Prūšus nemana. Pēc saulrieta paceļas tāda migla, ka piecu soļu attālumā neko nevar saredzēt. Visus māc bažas, taču fronte stāv, nedzird pat sarunu ... Zaldāti gaida—kuru katru brīdi var uzklupt ienaidnieks un

sēkties lielā kauja par vāciešu padzīšanu no krievu zemes.

Bet, kad bungas un taures nospēlēja vakara jundu un visa armija varenā balsī nodziedāja «Mūsu tēvs», tad klusumā, kas pēc tam iestājās, no tālienes tikko dzirdami arī atskanēja bungu rīboņa un balsis, kas dziedāja kaut ko svešādu: tur prūšu zaldāti nometnē dziedāja savu lūgšanu. Nakts uznāca skaidra, mēness gaismas pilna, bet uz rīta pusi atkal sakāpa migla, un tai cauri skanēja desmitiem tūkstošu mūsu zaldātu spēcīgā krākšana ... Karavīri gulēja kā varēdami, turpat kaujas ierindā atlaidušies ar šauteni rokās. Tā kā bija pavēlēts «saudzēt pulveri», lai tas rasā nekļūtu mitrs, zaldāti šauteņu pannas bija nosējuši ar lupatām... Beidzot virs meža parādījās saule, šķērsām pāri laukam nogūla karotāju garās ēnas, pamazām raudamās īsākas. Nu varēja sasildīties, izžāvēties un brokastīs iegrauzt sausiņus ... Saulītē vienmēr jauki.

Ienaidnieka nav. Prūši negrib kauties — un cauri.

Divīzijas devās atpakaļ uz nometni. Kara padome nolēma kauju atlikt un no rīta virzīties uz Allenburgu, tālab katram kareivim jāņem līdzi pārtika trim dienām ... Deviņpadsmitā augusta rītā bungas norībināja ģenerāl-maršu un avangarda korpuss jau atkal miglā sāka gājiena kolonnā nākt ārā uz Grosjēgersdorfas lauka.

Ap pulksten astoņiem migla izklīda, iemirdzējās jauks rudens rīts. Pirmais uz lauka iznāca Maskavas pulks.

Un nezin kā gadījās, ka neviens ilgu laiku neievēroja prūšus, kas uz šī lauka jau stāvēja pilnīgā kaujas gatavībā. Pret pulkiem, kas gājiena kolonnā nāca laukā no meža, virzījās divas gaišzilās prūšu pulku līnijas, karogi plīvoja, zeme dimdēja no kājnieku vienmērīgā soļa, no kavalērijas sīkajiem rikšiem ... Visi prūšu spēki tika raidīti pret pulkiem, kas nāca laukā no šaurās ejas: ģenerālis Lēvalds zināja, ko dara ...

Tad tikai sākās jezga!

— Prūši! Vācieši! — zaldāti kliedza. — Lielgabalus, velciet šurp lielgabalus! Uz turieni! Skriešus! Skriešus! Stāties! Nogulējām!

Kājnieki sajaucās ar kavalēriju, lielgabali ar kājniekiem, ar vieglajiem vezumniekiem, pajūgi ripoja lejup gravā — uz upīti, skanēja kliedzieni, lamas. Salīkuši zem smagās uzkabes un triju dienu uztura, zaldāti, naski ciiā-

dami kājas, izskrēja no meža un nokļuva tieši prūšu šauteņu un lielgabalu ugunī.

Gandrīz viss Maskavas pulks palika guļam pie Grosjē-gersdorfas. Ģenerālis Lēvalds piemuļķoja sliņķi Aprak-sinu, negaidot pārsteigdams krievu armiju pārgājienā.

Te krievu zaldāti ieraudzīja prūšus vaigu vaigā. Redz, kur tie ir. Lūkf kur ienaidnieki! Zilos mundieros ar sarkaniem, ziliem, zaļiem un baltiem atlokiem, ar stāvām vara cepurēm,. trīsstūrenēm, bez bārdām, bet ar prāvām ūsām, augumā lieli pa visu pasauli savākti blandoņas, ko karalis salīdzis savā armijā. Lūk, kur viņi kā mūris nāk virsū krieviem, lai uz mūžīgiem laikiem nostiprinātu prūšu jūgu. Bet ko lai iesāk? Bēgt nav iespējams! Bēgt nozīmētu zaudēt visu, kā zviedri zaudēja pie Poltavas. Aiz muguras, pa labi un pa kreisi ir liels, biezs mežs, dziļa grava, zemiene, purvs... Un atliek tikai viens — cīnīties par savas zemes brīvību, cīnīties godīgi, kā cīnījās vectēvi Kuļikovas laukā, kā cīnījās Pēteris pie Poltavas.

Krievu zaldāti izskrēja no meža ar šauteni uz rokas — pielādēt vairs nebija laika. Tie katrs par sevi metās durkļu cīņā. Un kāvās līdz pēdējai asins lāsei. Līdz pēdējam elpas vilcienam. Un pasaulē nebija pieredzēta lielāka varonība par to, kādu krievu zaldāti parādīja kaujā pie Grosjēgersdorfas ciema.

Lūk, tur cīnās vienkāršs zaldāts Ivans Pahomovs no Kostromas apriņķa Molvitinas sādžas. Labā roka viņam nocirsta, asinis verd aumaļām, zobenu viņš cilā ar kreiso ...

Un tur — kņazu Kurakinu dzimtzemnieks Fjodors Be-lovs, ievainots kājās, asinīm noplūdis, viņš ar laidi atvaira prūšus, kas mācas virsū.

Apakšvirsnieks Feofans Kuroptevs no Tulas lec kā lauva un lokās, cirzdams ceļu viņu aplenkušo prūšu vidū: no galvas Kuroptevam rit asinis, tek acīs... Ceturtais, Maskavas amatnieks Osips Pasinkovs, izkampis ieroci no rokām kādam, kas to jau gana iznēsājies, cērt vienam, otram, trešajam... Piektais, Ņižegorodas muižnieks poručiks Pāvels Otrigaņjevs, izskrien no krūmāja un ar zaldāta šauteni metas durkļu cīņā pret ienaidnieku, nevērodams viņu skaitu. Šķind tērauds, gārdz cilvēki, vaid ievainotie, raud mirstošie, rīb šāvieni, kaukdami lido, krīt un sprāgst šāviņi, dārd lielgabali, pulvera dūmi un

putekļi aizmiglo sauli, zviedz zirgi, klaudz pakavi — prūšu kavalērija dodas uzbrukumā, krievi, saķērušies ar prūšiem, valstās pa zemi, žņaudz, dur viens otru, kožas ar zobiem. Bet saule kāpj arvien augstāk, kļūst arvien svelmaināka un svelmaināka ...

Aiz meža, kur vēl kūp nometnes ugunskuri, krievu pulki stāv ierindā, gaida savu kārtu, lai dotos cauri šaurajām ejām, klausās, kā dārd kauja, kurā iet bojā viņu biedri... Kareivji griežas pie virsniekiem — jāiet taču palīgā! Biedrs jāglābj, kaut pašam nāve droša! Bet virsnieki stāv, gaida, ko teiks priekšniecība: vai nu nezināms — «stāvi mierā un gaidi pavēli». Bet kamēr tiek klāt pašam Apraksinam *.. Muižnieku priekšniecība klusē. Tā negrib cīnīties.

Tomēr priekšniecība neuzdrošinājās neko iebilst, kad jaunais dedzīgais ģenerālis Rumjancevs pamirkšķināja zaldātiem ar aci un Narvas pulks, kurš stāvēja pašā mežmalā, metās uz priekšu, sāka lauzties cauri mežam, kritalām, saušņai, krūmājiem, vētras izgāztiem kokiem... Mundieri stirkšķēdami saplīsa driskās, zaldāti ar zobeniem cirta ceļu, un beidzot, kad prūši mūsējos, kas atradās klajumā, jau bija piespieduši pie paša meža, Narvas pulks, saukdams «urā», izlauzās no biezokņa un metās virsū ienaidnieka flangam. Pēc Narvas pulka no meža izlauzās otrais Grenadieru pulks, aiz tā pārējie, un nu jau cīņa iedegās pavisam citādi. Mežs it kā atdzīvojas, raidīja no sava biezokņa laukā arvien jaunus un jaunus karotājus, atsevišķus vīrus, simtus, tūkstošus, un tie ka vētras brāzma metās virsū ienaidniekam, izjauca kārtīgas gaišzilās rindas, piespieda cīnīties līdz pagurumam ...

Un prūšu rindas saļodzījās, sāka atkāpties. Vienu soli! Piecus! ... Krievu zaldāti mācās virsū arvien neatlaidīgāk, pārgalvīgāk, drosmīgāk — šķiet, viņi devās drošā nāvē, taču nāve bēga no viņiem. Viņi uzvarēs nāvi! Un — ak, slavas vainagotais mirklis! Prūši jau pagriezuši muguru, no sākuma iet lēni, tad pieliek soli un beidzot metas skriešus. Tie bēg!

— Ur-rā! Ur-rā! — dārd pāri laukam. — Ur-rā! — Mūsējie aiz prieka lēkā uz vietas, sit plaukstas. — Ur-rā! — nu jau pārskan kaujas troksni. Bet no meža skrien laukā arvien jauni un jauni pulki, metas vajāt bēgļus.

Prūšu kavalērija pārdroši gandrīz vai pārrāva krievu

kreisā flanga ierindu, taču tika no visām pusēm ielenkta un apkauta. Bez žēlastības. Bez saudzības.

Saule stāvēja augstu virs kaujaslauka, virs vācu ciemata Grosjēgersdorfas. Virs tā sarkanajiem dakstiņu jumtiem. Prūši aizmuka uz Allenburgu. Ar kritušajiem un ievainotajiem nosētajā laukā, štābinieku ielenkts, lēnām parādījās feldmaršals Apraksins.

Augstmanis jāja, palaidis brīvi sava smagā bērā zirga pavadas, krūtis vienās zvaigznēs un ordeņos. Sudrabotā josta tikko spēja saturēt pamatīgo vēderu, kas līgojās līdzi zirga soļiem. Feldmaršals nepriecājās par zaldātu izcīnīto uzvaru. Nē! Tā nāca negaidīta. Ko lai viņš tagad ziņo uz Pēterburgu? Valdniece Jeļizaveta Petrovna, protams, priecāsies... Bet ko teiks lielkņazs troņmantnieks? Un viņa sieva? Nemierīgi laiki — valdniece nomirs, vajadzēs sadzīvot ar viņiem, ar jaunajiem! Un vajadzēs atbildēt par to, ka viņš nav vis izvairījies no sadursmes ar prūšiem, bet, skat, cik daudz prūšu mūsējie apkāvuši... Pieveikuši pašu Prūsijas karali. Ha!

— Jūsu augstā ekselence! — pieauļojis klāt, no segliem pie viņa noliecās jaunais straujais grāfs Rumjancevs, tas pats, kurš bija raidījis pulkus cauri meža biezoknim. -— Uzdrošinos domāt, ka tagad, kad ģenerālis Lēvalds izdara retirādi^36, viņam pakaļ vajadzētu raidīt kavalēriju un kazakus... Lai sakautu ienaidnieku pilnīgi un aiztrenktu vēl tālāk. Tagad būs viegli ieņemt arī Kēnigs-bergu...

Apraksina uzblīdusī buldoga seja nelaipni pievērsās pārdrošniekam.

— Es gan uzskatu, mans cienītais kungs, — viņš kā skaldīt noskaldīja, — es gan uzskatu, ka mūsu armija šai karstumā ir tā nogurusi, ka par ienaidnieka vajāšanu nevar būt ne runas ... Apmesties nometnē vecajā vietā ... Un cept maizi...

Rītausmā no nometnes uz Pēterburgu ar ziņojumu aizjoņoja ģenerālmajors Pjotrs Ivanovičs Paņins. Divdesmit astotā augusta agrā rītā viņa pajūgs auļos izdrāzās cauri visai Pēterburgai, pasta puiši pūta taures. Dienas vidū no Pētera-Pāvila cietokšņa norībēja simt viens salūta šāviens. Valdniece raudādama lasīja Apraksina izpušķoto ziņojumu.

«Prūši vispirms uzbruka mūsu kreisajam, bet tad ari labajam spārnam ar tādu niknumu, ka nav iespējams ne aprakstīt,» viņš ziņoja. «Krievu armija ieguva karogus, lielgabalus, vairāk par sešsimt gūstekņu, bez tam mūsu pusē pārbēga trīssimt dezertieru.»

Bet vakarā pēc kaujas, kad uzlēca mēness, no gravām un upes atkal sāka celties drēgna migla un vēl skanēja popu dziedātas novēlojušās bēru dziesmas — tur apglabāja kritušos. Iekvēlojās sarkani ugunskuri, zaldāti sēdēja ap tiem un līksmi apsprieda uzvaru pār prūšiem.

— Velns, kā rādās, nav nemaz tik melns, kā viņu daudzina. Sasitām prūšus! Tagad, tā stāsta puiši no štāba, mēs iešot uz Kēnigsbergu — atņemt to prūšu karalim... Iesim arī!

Un viņi gāja. Apvidus bija jauks. Piekalnes, mežiņi. Vakaros Prūsijas laukus pārklāja baltas teltis, rītos zaldāti strēba šķidru putru ar maizi. Atskanēja komanda «vezumos iekraut!», teltis tad salika pajūgos un armija blīvā, mundrā kolonnā soļoja tālāk... Skanēja dziesmas.

Uzvara!

_ Trešā nometne šī pārgājiena laikā jau tika celta pie Alas upes. Nometnes ugunskuros kartupeļus cepdami, zaldāti kā par izlemtu jautājumu sprieda par to, ka ziemas mitekļi viņiem būs Kēnigsbergā. Ko labāku var vēlēties! Pilsēta liela, visiem pietiks kur apmesties.

Uz paugura pie pašas Alas upītes atradās Apraksina mītne. Mēness gaismā zaigoja abu telšu zeltītie bumbuļi. Pirmā telts bija lielāka — tajā atradās liels galds un tam apkārt krēsli. Otrā — mazāka: tā bija feldmaršala ēdamistaba. Bet aiz tām — prāva kalmiku kibitka, pārvilkta ar voiloku un izklāta ar persiešu tepiķiem: feldmaršala gu-ļamtelpa.

Lielās telts iekšpusē spīdēja gaisma — tur smagos sudraba svečturos dega sveces. Pie ieejas divi sargzaldāti. Ap lielo galdu sēdēja visi ģenerāļi un pats milzīgais, izblī-dušais Apraksins, vēderu it kā uzgāzis uz galda, uz baltajām papīra lapām.

Pa labi no virspavēlnieka — viņa galvenais padomdevējs kņazs Līvens. Tālāk kalsnējais, cīpslainais vācietis grāfs Fermors. Pa kreisi — grāfs Rumjancevs, kurš bija iecelts par divīzijas komandieri kaujā kritušā ģenerālan-šefa Lopuhina vietā. Tālāk sēdēja straujais un brašais

grāfs Sibiļskis ar garām poļu ūsām, aiz viņa ģenerālis Bilboā. Vēl tālāk — pulku komandieri.

— Lūdzu piedošanu, jūsu ekselence, — Sibiļskis teica; viņš jauca uzsvarus, lietodams tos pēc poļu valodas parauga. — Ka mums trūktu pārtikas, tas nekādi neatbilst īstenībai... Manai karaspēka daļai furāžas un pārtikas ir diezgan. Bet ziemu apmešanās Kēnigsbergā būtu ērta. Iedzīvotāju ir daudz, tie mūs bagātīgi apgādātu ...

Apraksins sabozās un, aizsedzis seju ar roku, no pirkstu apakšas ar blāvu skatienu vērās runātājā.

— Nešaubos, ka arī diženā valdniece būs gauži pārsteigta par mūsu atkāpšanos pēc uzvaras pie Grosjēgers-dorfas, — Sibiļskis beidza runāt.

•Gaišacainais Līvens skatījās tieši virsū iekaisušajam ģenerālim.

— Lūdzu vienu īsu piezīmi, — Līvens ierunājās ar vācisku akcentu. — Nešaubos, ka ģenerāļa Sibiļska uzskati ir poļu patriota uzskati... Viņš, dabiski, uzskata par labāku, ja krievu armija uzturas nevis poļu, bet prūšu zemē. Skaidrs! Taču viņa augstās ekselences ģenerālfeld-maršala argumenti ir tik nozīmīgi, ka runā paši par sevi... Es esmu par ziemas apmetņu ierīkošanu Kurzemē vai Polijā ... Mums nav ne furāžas, ne pārtikas.

Iestājās klusums. Virspavēlnieks noņēma roku no sejas un pārlaida visiem smagnēju, izaicinošu skatienu:

— Tur jau tā lieta! Kurš no komandieru kungiem vēl vēlas izteikties? Neviens? Pavēlu atiet uz ziemas nometni Kurzemē... Līdz vasarai atpūtīsimies, un tad — kā dievs būs nolicis ... Gan redzēsim.

Apraksins piecēlās, ordeņus un zvaigznes nozibinādams, un, būdams viesmīlīgs saimnieks, ar atvieglojumu uzaicināja:

— Bet tagad, lūdzu, pie manis! Uzkodīsim vakariņās, ko dievs devis! Man atsūtīja divas Versaļas pastētes — šķiņķa un irbju. Brīnišķīgas ... Nogaršosim!

No rīta bungas rībināja ģenerālmaršu.

Karagājienā!

Tas tomēr nebija karagājiens.

Atkāpšanās. No Prūsijas uz ziemas apmetni. Kurzemē ...

— Kas tad tas, brālīši? — zaldāti un virsnieki skaļi brīnījās. — Tikko prūšus sakāvām, vēl līdz galam neuzveicām, bet jau jāiet atpakaļ? Ar kaunu jārāda sava

mugurpuse? Kas īsti notiek? Teica — iesim uz Kēnigs-bergu, uz ziemas apmetni...

Un visiem «sejās dusmas bija sajaukušās ar naidu un kaunu», kā raksta kāds šo seno dienu aculiecinieks. Tik daudz asiņu izliets, bet uzvaras augļi — palaisti vējā. Kas te īsti notiek?

Noticis bija tas, ka vakarā pirms kara padomes, kad nometne gulēja teltīs, kas baltoja mēness gaismā, no Pēterburgas ar stafeti uz putās noskrietiem zirgiem bija atauļojuši divi kurjeri. Sargi tos aizturēja.

— Pie virspavēlnieka! — pateica viens no kurjeriem, pulkvedis Gudovičs. — Steidzami... Pēc visaugstākās pavēles.

Sardze palaida garām no zirgiem nokāpušos jātniekus, dežūrvirsnieks viņus aizveda uz virspavēlnieka mītni... Abi devās tieši uz kalmiku kibitku ...

Augstmanis tur bija apmeties kopā ar savu ārstu. Kārnais vācietis savā saliekamajā gultā gulēja pavisam klusi, kamēr milzīgais feldmaršals naktsmicē un vatētos rīta svārkos bija atlaidies uz dūnu pēļa. Viņam nenāca miegs. Kibitkā vēdīja stipra tabakas smarža. Uz galdiņa pie pagalvja dega svece.

Ūsains grenadieris, uz paklāja sēdēdams, stāstīja pasaku:

—- Un tā nu vecā saka caram: tāpēc jau, viņa saka, tava meita Ņesmejana nekādiņ nesmejas, ka viņai to miesas būve neatļauj ... Nav tak viņai tās pašas vietas, no kuras jaunām meitām allažiņ prieks plūstin plūst uz sirdi...

Bajārs cītīgi sūca pīpi ar garu čubuku, starp vaigiem viņam stīdza dūmi, mute pavērusies nejaukā smaidā:

— Ha-ha... Vai redz, ko... — viņš smejas. — Ēi, kas tur ir? Stafete no Pēterburgas? Laidiet iekša!

Abi virsnieki reizē pienāca pie augstmaņa guļvietas.

— Jūsu ekselencei personiski rokās! — Gudovičs ziņoja, pasniegdams paketi.

— Nu, paldies... Un ejiet laukā! — Apraksins norūca, reizē nolaizdams uz_paklāja abas spalvainās kājas ar greiziem pirkstiem. — Ei, sveces! Padodiet brilles!

Vecais ilgi burtoja steigā rakstītās rindas. Izlasījis noņēma brilles, iztrina acis un pārmeta krustu pret sveci, kuras liesmiņa raustījās vieglajā caurvējā.

— Lai slavēts dievs! Tas nu reiz ir īsts draugs. Lai paldies, ka brīdināja. Lai paldies!

Vēstule bija no lielkanclera, no Bestuževa. Viņš ziņoja, ka valdniece Jeļizaveta Petrovna nesen, ierazdamās Car-skoje Selo, vēlējusies noklausīties dievkalpojumu baznīcā. Juzdamās slikti, viņa izgājusi no baznīcas, pavēlēdama, lai viņai pakaļ nenākot. Taču, izgājusi viena pati, ķeizariene tieši zem altāra logiem nesamaņā nokritusi rudenīgajā mauriņā — uznākusi stipra lēkme. Ļaudis apjukumā sapulcējušies apkārt, noraudzījušies carienē, kas gulējusi zemē, taču klāt iet baidījušies.

— Aiztiec vien carieni, redzēsi gan, ko par to dabūsi!

Beidzot pateikuši galminiekiem, aizsūtījuši pakaļ ārstiem. Pirmais atsteidzies francūzis Fusadjē un nolaidis asinis. Skriešus atnesuši krēslā carienes iemīļoto ārstu slimo grieķi Kondiodi. Atskrējis francūzis Puaseņjē... Atnesuši aizslietni, kušetīti, slimnieci noguldījuši uz tās. Divas stundas nopūlējušies dabūt ķeizarieni pie samaņas, un, kad beidzot dabūjuši, tad izrādījies, ka viņa tik stipri iekodusi mēli zobos, ka nav varējusi parunāt, un visi jau domājuši, ka valdnieci ķērusi trieka. Un vēl tagad viņai labpatīkot runāt neskaidri. Visi, itin visi domājot, ka viņas pēdējā stundiņa neesot tālu ...

Virspavēlnieks kratīja savu sirmo galvu. Kā lai viņš tagad izkuļas no šīs ķezas? Zaldāti ar savu uzvaru pie Grosjēgersdorfas viņam visu samaitājuši... Vajadzēja arī Viņiem tā cīnīties! Tikai Rumjanceva vaina! Izstreb nu to putru, lai novērstu no sevis viņu augstību dusmas! Laikam būs no Prūsijas tūliņ jādodas prom uz ziemas nometni... Uz Kurzemi vai...

Virspavēlnieks atkal atlaidās uz spilvena, apdomādams situāciju. Viņš tā nogulēja ilgi, nevarēdams aizmigt. Ap-' raksinu urdīja nemiers, māca šaubas. «Nu labi, atkāpsimies ... Bet, ja nu valdniece tik drīz nenomirst, ko tad? Par tām ziemas mītnēm man pašam vien būs jāatbild... Vajadzēja arī man toreiz ar lielkņazes Katrīnas starpniecību pieņemt tos simttūkstoš dālderus no Fridriha! Tāda nieka nauda vien ir, nudien ...»

Viņš nopūtās:

«Nu, varbūt draugs Aleksejs Petrovičs izpestīs. Tam ir galviņa. Un lielkņaze Katrīna Aleksejevna palīdzēs... Riebīgi!»

Un viņš uzsauca dežūrvirsniekam:

—- Ei, jūs tur! Atsūtiet pie manis pasaku stāstītāju ...

Ustinovu vai... To grenadieri. Lai pabeidz stāstīt! Nenāk miegs...

Atkāpšanās no Prūsijas gāja ātri, ne tā kā virzīšanās uz priekšu. Un, kad pulki atkal soļoja cauri Insterburgai, visi iedzīvotāji raudzījās pa logiem un smīkņāja. Piecpadsmitajā septembrī armija pārcēlās pāri Nemunai, un vai nu nezināms, kāds laiks tagad Kurzemē — dziļš rudens... Lietavas, no kokiem krīt dzeltenas lapas, pielijušās ru-gainēs laidelējas vārnas. Ķērc uz lietu ...

Zaldāti atkāpdamies bez mitas kurnēja:

— Stāsta — mēs atkāpjoties tādēļ, ka neesot pārtikas. Bet furāžas un pārtikas ir atlicin... Cik uziet. Ģenerāļi savā starpā ēdas, bet mums bēdas. Mēs būtu visu Prūsiju ieņēmuši un prūšus satriekuši, iedzīvotājus nemaz neaiztikdami. Lai dzīvo vien! Bet tagad katram pretimnācējam uz ceļa tīri vai kauns acīs skatīties...

Un, atkal savu kaulaino Donas zirdziņu pātagodams un mēslus un dubļus šķaidīdams, pretī atejošajai armijai gar ceļa malu aidinieka gaitā jāja Deņisova raitnieks kazaks Jemeļjans Pugačovs. Pinkainā cepure ar sarkanu virsu, lietus piemirkusi, slīdēja uz acīm, pīķis zili nosalušajā rokā gluži glums. Pugačovs steidzās uz trešo Donas pulku ar pavēli — pavirzīties uz priekšu, citādi nebūs furāžas ... Kas to deva — gluži vienkārši nav iespējams tikt uz priekšu, ne nu vēl pasteigties, kad virspavēlnieka rid-vans ar astoņiem zirgiem pajūgā aizņem turpat vai visu ceļu ...

— Kazak! — no Apraksina konvoja nodārdēja piedzēris bass. — Kazak, velns tevi rāvis! Kur tu dzenies pretējā virzienā? Nagaikas sagribējies? Vai neredzi, kas brauc?

Pugačovs ar savām melnajām acīm, kuru baltumi bija dzeltenīgi, greizi noskatījās uz aurojošo virsnieku un atņirdza zobus melnajā bārdā, tomēr apvaldījās, noņēma cepuri. «Zināms jau, kurp. Turpat, kur visi! Laižam ļekas! Un tikai jūsu dēļ, velna labdzimtības...» viņš nodomāja.

Caur karietes trīskāršo kristālstiklu vīdēja grāfa Apraksina dzeltenā, izblīdusī seja. Augstmanis kā buldogs pablenza uz Pugačovu, nočamstināja lūpas. Priekšjūga braucēji, kāpšļos stāvus izslējušies, ar pātagām šaustīja zirgus, kas līdz krūtīm bija nojaukušies ar māliem un kūpēja. Kājnieki, palaizdami garām virspavēlnieku, līdz ceļgaliem dubļos iebriduši, drūmi stāvēja uzrūgušajos tīrumos.

Pugačovs parāva pavadu. Donas zirdziņš kā kaķis palēca sānis no ceļa pāri grāvim un kā kaķis uzrāpās paugurā, tad sīkā solītī devās tālāk. Lai cik ilgi Pugačovs raudzījās apkārt — viņa acis redzēja vienīgi no smagajiem mākoņiem līstošo lietu, melni dzeltenos kokus un lēni soļojošās armijas pelēko, bezgalīgo plūsmu.

Zirģelis piepeši salēcās, cirtās sānis, Pugačovs pieplaka pie seglu loka un noturējās.

Viņam ceļā, ^r pusi auguma un pakausi iegrimis dubļos, uz muguras cienīgi gulēja krievu zaldāta līķis. Acis bija plati ieplestas, zaļganpelēko seju lietus noskalojis tīru, viena ūsa paslēiusies augšup, otra lietū nošļukusi uz leju. Turpat blakus dubļos gulēja šautene, smaga pat-ronsomā.

«Ek, brālīt!» sērīgi nodomāja Pugačovs. «Gana karots. Un par ko? Prūšus kāvi, bet pats atkāpjoties noliki karoti ... Apraksinam, redz, gan nekas nekaiš ...»

— Aiziet! Aiziet!.— nu jau iztālēm skanēja ģenerāļa priekšjūga braucēju klaigas, viņu pātagu plīkšķi. — Aiziet! ...

«Kas gan tiem mūsu muižniekiem te Prūsijā bija vajadzīgs?» Pugačovs sprieda. «Bajāri darās ar tautu, kā ienāk prātā, cilvēkus netaupa, un viss par baltu velti... Vai tad mums kā trūkst, vai? Pie mums Donā tāda pārpilnība! Upes, zivis, pļavas, tīrumi... Ja viss nonāktu ļaudīm rokās — ij upe no augšteces līdz grīvai, ij zeme, tīrumi, zāle, ij svins un pulveris, ij maizes labība un lielā tautas brīvība ... Bet šitā jau nekā ... Izlaid pa ceļam garu, un neviens tevi vairs pat neiedomās. Nē, tā gan nevar!»

Un Pugačova melnā cepure atkal peldēja pretim zaldātu straumei, viņš ar pavēli lauzās, kurp bija sūtīts, — uz trešo pulku, bet zem cepures, raisījās pirmās domas, ko rada nepieciešamība... Tādas pašas domas uzliesmoja zem ķiverēm, zem trīsstūrenēm, tās ievainoja un plosīja dvēseli, meklēja sev vārdus, un arvien biežāk un biežāk apmetnēs, pie ugunskuriem, pa ceļam, lietum līstot, naktīs pirmajā sniegā uzslietajās teltīs čukstus nošalca pirmais baismīgais jaunatrastais vārds:

— Visur nodevība! Muižnieki mūs pārdevuši prūšiem!

Septītā nodaļa BESTUŽEVA SAKĀVE

Apraksina atkāpšanās Pēterburgā izraisīja lielu satraukumu. Sabiedrotie — Francijas sūtnis marķīzs Lopitals un Austrijas sūtnis grāfs Esterhazi — aizsteidzās pie kanclera Bestuževa:

— Kā tad tā? Kāpēc gan Apraksins no Prūsijas devies atpakaļ? Kāpēc viņš pieļauj, ka Prūsijas karalis tagad mācas virsū sabiedroto karapulkiem? Kāpēc viņš ceļā pamet pajūgus, kniedē ciet lielgabalus? Kāpēc viņas ķeizariskā majestāte netur savus uzticības solījumus sabiedrotajiem? Vai varbūt tie simttūkstoš florīnu, kurus Austrijas ķeizariene Marija Terēze iedevusi lielkņazam troņmantniekam Pj otram Fjodorovičam par Austrijas atbalstīšanu, būtu izmesti veltīgi?

Aleksejs Petrovičs tūdaļ noprata, ka resnais bajārs nošāvis greizi, izrīkojies kā īsts lācis... «Ir gan stulbenis, dievs piedod! Pieraugi vien, pazudinās mūs visus...»

Bestuževs nekavējoties pavēlēja piebraukt karieti un laida auļos pie lielkņazes Katrīnas Aleksejevnas ...

— Mūsu resnvēderis tā iegāzīs vēl visu pasākumu, — viņš teica. — Jūsu augstībai nekavējoties jāaizraksta Ap-raksinam, cik sliktas baumas Pēterburgā par viņu jau klīst... Karaspēks jāvirza uz priekšu, lai baumas izbeigtos ... Tās var kļūt bīstamas mums visiem!

Fike cieši raudzījās Bestuževa tumšajās, arvien vēl mirdzošajās acīs, viņas galva taktī bažīgi māja līdzi kanclera runai.

— Tā, tā, mesjē Bestužef, visādā ziņā uzrakstīšu. Šodien pat... Es jau sarīkoju pie sevis pusdienas par godu uzvarētājiem pie Grosjēgersdorfas... Visi pilnīgi apdzērās ...

— Tas, protams, ir labi, tomēr vēstule jums noteikti jāuzraksta. Ja nu ķeizariene sāks meklēt pakaļ, kas tam par iemeslu? Bet jūs viena pati varat visu izbeigt. Vēstuli nosūtīšu pats, atbraukšu tai pakaļ... Citādi notiks nelaime ... Nelaime!

Nākošajā dienā Bestuževa augstā kariete ar četrjūgu priekšā aizrībēja pa Ņevas prospektu, kučieris kliedza uz garāmgājējiem, uz pakaļējā kāpšļa kratījās livrejās ģērbti haiduki. Iespiedies karietes stūrī, ietinies siltā ap-

metnī, trīsstūru cepuri turēdams uz ceļiem, augstmanis spraigi domāja. Vēstuli Apraksinam Katrīna bija uzrakstījusi. Te tā ir. Viņa rokās. Tā tiks nosūtīta uz armiju un iespaidu atstās. Resnvēderis, bez šaubām, virzīs karaspēku uz priekšu vai arī vismaz apturēs atkāpšanos. Bet sabiedrotie Pēterburgā taču brēc vienā balsī, ka viņš, Bestuževs, Apraksina drauģelis, uzsācis šo viltīgo intrigu, Fridriha uzpirkts. Tātad vajag viņas ķeizariskajai majestātei valdniecei darīt zināmu, kurš īsti ir visas šīs intrigas vaininieks, lai katram gadījumam apvainojumu no saviem pleciem noveltu uz svešiem.

Notikumi risinājās strauji. Kad Bestuževa kariete pie-brāzās pie viņa grandiozās mājas, kuras būvei viņš bija no Anglijas sūtņa aizņēmies piecdesmit tūkstošus, un augstmanis, ko zem elkoņiem satvēra no kāpšļa nolēkušie haiduki, jau atradās uz lieveņa kāpnēm, pie lieveņa pie-auļoja kāda cita kariete. No tās strauji izkāpa gara auguma ģenerālis austriešu formas tērpā, ar augstu pli-māžu pie cepures — fon Bukova kungs — un, nostājies taisni, sveicināja Alekseju Petroviču.

— Jūsu ekselence! — Bestuževs bija priecīgs. — Pie manis? Ļoti patīkami, ļoti, mans kungs!

— Pie jums, grāf! — fon Bukova kungs noteica dziļā basā.

— Lūdzu, uzkāpiet pieņemamā istabā ... Lūdzu, mans kungs! Esmu jūsu rīcībā!

Pieņemamā istabā ģenerālis divdesmit minūtes nervozi soļoja uz priekšu un atpakaļ, līdz atvērās kabineta augstās palisandra durvis un kanclers parādījās uz sliekšņa.

— Lūdzu, kungs!

Abi apsēdās platos krēslos viens otram pretī.

— Ar ko varu pakalpot?

— Jūsu gaišība, — ģenerālis fon Bukovs sāka runāt, kārtodams zilo lentu pār plecu. — Esmu saņēmis viņas linperatoriskās majestātes ķeizarienes Marijas Terēzes vārdisku pavēli pievērst krievu valdības uzmanību tam apstāklim, ka krievu armijas komandieris Prūsijā grāfs Apraksins neievēro sabiedrotā pienākumus. Kamēr austriešu, franču un sakšu armijas, sasprindzinot spēkus, cīnās gan Bohēmijā, gan pie Reinas, krievu karaspēks, k<ikāvis prūšus pie Grosjēgersdorfas, negaidot uzsāka atkāpšanos — it kā uz ziemas nometni... Sabiedroto

virspavēlniecības tas uztrauc, jo tās šajā apstāklī var saskatīt nelabvēlību pret sevi.

Bestuževs ar patīkamu smaidu sejā pacēla roku.

— Piedodiet, mans ģenerāli! — viņš teica. — Piedodiet! Visas šīs feldmaršala Apraksina kļūdas jau ir izlabotas, un es nešaubos, ka ģenerālis drīz vien sāks spēcīgu ofensīvu...

— Tā tomēr ir tikai jūsu gaišības diplomātija. Bet kādi tam varētu būt pierādījumi?

— Te tie ir!

Bestuževs no pērlītēm izšūta portfelīša izņēma Fikes vēstuli.

— Lūdzu jūs izlasīt šo vēstuli!

Bestuževa trieciens bija dots pareizi. Nepagāja ne desmit minūtes, kad austriešu ģenerālis no Bestuževa mājas aizsteidzās taisnā ceļā uz Austrijas sūtņa grāfa Esterhazi rezidenci. Grāfs Esterhazi plati ieplēta acis:

— Ai-ai-ail Redz, kā! Apraksina armiju tātad aizkavējusi viņas augstība lielkņaze Katrīna! O-ho! Kā labā gan viņa būtu rīkojusies? Vai Prūsijas labā? O-o-o! Un kādu pozīciju šajā jautājumā ieņem viņas vīrs, troņmantnieks?

— Viņš arvien bijis prūšu pusē, — fon Bukovs paraustīja plecus. — Visiem ļoti labi zināms ...

Jau pāris dienu vēlāk Francijas sūtnis marķīzs Lopitals aiz sārta ar zeltu rotāta rokoko stila rakstāmgalda rakstīja ziņojumu uz Parīzi:

«Pēterburgā noticis nedzirdēts skandāls. Lielkņaze Katrīna Aleksejevna ir nepiesardzīgi vai, pareizāk sakot, neapdomīgi uzrakstījusi vēstuli feldmaršalam Apraksinam, kurā viņa ģenerāli atbrīvo no zvēresta, ko Apraksins viņai devis, apņemdamies aizkavēt savu armiju. Šajā vēstulē viņa virspavēlniekam liek atkal atsākt kara darbību. Bestuževs šīs vēstules oriģinālu parādījis fon Bukovam, tas ziņojis sūtnim Esterhazi, un Esterhazi pieņemšanā pie ķeizarienes prasīja paskaidrojumus... Troņmantnieka laulātā draudzene līdz ar to ir pieķerta Prūsijas karaļa atbalstīšanā...»

Kārtējā Augstākās Kara Konferences sēde notika pašas ķeizarienes vadībā. Augstajos logos spīdēja zemā oktobra saule, no logiem gaisma krita uz lakotās grīdas. Ap galdu, kas bija pārklāts ar sarkanu tūku, zelta svečturu gaismā sēdēja augstmaņi: Bestuževs, Buturļins, Trubec-kojs, Voroncovs un abi Šuvalovi.

Savārgusī ķeizariene bija uztrauka un visu laiku spieda roku pie sirds.

— Kungi! — viņa teica. — Kāds kauns! Negods! Mūsu armija, sakāvusi prūšus pie Grosjēgersdorfas, zaudējusi tik daudz savējo, neizmantodama uzvaras augļus, bēg prom. Kā es lai tagad skatos acīs sabiedrotajiem? Austrieši kaujas pie Prāgas, franči pie Reinas, Prūsijas karalis grib ieņemt Vīni, bet mēs bēgam prom no Prūsijas, atraisām viņam rokas. Var likties, ka mums gar to visu riav nekādas daļas!

Nu Petrovna jau gandrīz kliedza pilnā balsī:

— Tas noticis tādēļ, ka virspavēlnieks uzdrošinājies pārkāpt mūsu pavēli un patvarīgi atkāpies. Tātad viņam būs bijis kāds iemesls. Vēlāk izmeklēsim sīki! Bet tagad Konferencei jāizlemj, kā par šādu nepaklausību rīkoties ar Apraksinu. Tādēļ lai katrs no Konferences dalībnieku kungiem izsaka savas domas ar paša roku rakstītā zīmītē un nodod slēgtā aploksnē ...

Pati ķeizariene atvēra aploksnes un zīmītes.

Visu izteiktās doma skanēja vienādi:

par armijas atkāpšanos atbild viņš, Apraksins, tādēļ viņš no komandēšanas nekavējoties jāatceļ un jāizsauc uz šejieni, lai tiesātu ...

— Lai notiek tā! — paziņoja ķeizariene. — Aleksej Petrovič, tētiņ, sagatavo ukazu par Apraksinu, lai varu to parakstīt. Armiju lai komandē grāfs Fermors... Viņš ir pats tuvākais, bez tam ari pie Klaipēdas varonīgi cīnījās. Turklāt būtu jānoskaidro, kurš īsti to veco sliņķi pamudinājis uz tādiem vareniem darbiem.

Un viņa cieši paraudzījās Bestuževā.

Astoņpadsmitajā oktobrī uzkazs par Apraksina atcelšanu jau bija saņemts armijā. Sai laikā armija vēl arvien vilkās atpakaļ. Lietus lija nemitēdamies, virs rudajiem, robotajiem mežu galiem visapkārt kūpēja dzeltenpelēka migla. Pēc divām dienām Apraksinu konvoja pavadībā jau veda uz austrumiem. Zaldāti viņu sevišķi nenožēloja, kaut arī sprieda:

— Apraksins vismaz bija savējais, krievs, — bet ko labu var gaidīt no negodniekiem vāciešiem? Un Fermors jau arī ir no viņu slakas. Vārna vārnai acī neknābj ...

Apraksins tomēr nenokļuva Pēterburgā. Pēc Augstākās Konferences pavēles viņu Narvā aizturēja «līdz īpašam rīkojumam».

To, ka Apraksins nenokļuva Pēterburgā, panāca Bestu-ževs: ja Apraksins nonāktu Pēterburgā, ķeizarienei rastos iespēja pašai viņu nopratināt. Neattapīgais vecis, kam rūpēja vienīgi ēdiens, kārtis un vīns, varēja izpļāpāt kaut ko lieku. \

Gaidīdams izlemjam viņa likteni, Apraksins dzīvoja Narvā, sēdēja pie loga, noraudzījās, kā ielas grimst neiz-brienamos dubļos, un īsināja laiku pie vīna kausa. Nepagāja ne divas nedēļas, kad pie viņa slepeni ieradās miesas sargu rotas kaprālis Suvorovs ar vēstuli.

Pagaidām ķeizariene viņam vēl rakstīja kā sava tēva cīņu biedram, solīja visāda veida žēlastību, ja viņš visu izstāstīs, un kategoriski pieprasīja atdot visas lielkņazes Katrīnas vēstules.

Vēstules Apraksins atdeva. Tās apstiprināja visu, ko bija teikuši sabiedroto zemju vēstnieki — Lopitals, Ester-hazi un ģenerālis fon Bukovs. Ķeizarienes Jeļizavetas troņmantnieka — viņas mīļotās māsas Annas Petrovnas dēla «jaunais galms» nenoliedzami bija Prūsijas karaļa aģentūra.

Kā lai izkļūst no strupceļa? Ko lai iesāk? Visas ķeizarienes ieceres bruka kopā. Bestuževs jau sen bija valdniecei norādījis, ka lielkņazs Pjotrs Fjodorovičs valsts pārvaldīšanai neder, un viņa pati arī vairs nespēja runāt par lielkņazu bez sapīkuma. Bestuževs ierosināja — Pjotru Fjodoroviču izsūtīt uz Holšteinu, bet par troņmantnieku izsludināt Katrīnas mazgadīgo dēlu Pāvilu Petro-viču, kurš bija nācis pasaulē no nezināma tēva, un līdz pilngadībai viņam par aizbildni iecelt Katrīnu. Taču tas nozīmētu — atkārtot to pašu, kas notika Annas Leopol-dovnas laikā, kuras dēls imperators Ivans Antonovičs bija uz visu mūžu ieslodzīts Šliselburgas cietoksnī. Izrādījās, ka vācieši no visām pusēm līstin lien uz krievu troni un arī šo slepeno uzbrukumu, bez šaubām, organizēja pats Prūsijas karalis... Pret viņu Jeļizavetas Petrovnas rokas izrādījās saistītas gan karalaukā, gan pašā Pēterburgā.

Saraut šādas intrigas būtu spējusi Pētera Lielā enerģija un apņēmība: viņš nesaudzēja pat savu AJošu!

Bet Jeļizaveta Petrovna bija vāja sieviete. Viņai līdzās neviena nebija — Razumovskis kļuva vecs, Maskavas cara meitas vadīja savas vecumdienas klosteros un tarakānu un blusu pilnajās koka pilīs. Viņai atlika tikai ne-

atlaidīgi un bezspēcīgi dusmoties uz savu radinieku, viņa sievu un saviem neuzticamajiem augstmaņiem ...

Austrijas diplomāts grāfs Esterhazi bija lieliski novērtējis šo juceklīgo situāciju. Kādā pieņemšanas dienā viņš smaidīdams, spēlēdamies ar zobena spalu, laipni sarunājās ar lielkņazu troņmantnieku.

— Jūs izskatāties tā, it kā jūs kaut kas satrauktu, jūsu augstība, — viņš ieminējās. — Es saprotu — visas šīs baumas, baumas ... Taču tās iespējams viegli izkliedēt... Redziet, cik te visi līksmi, cik bezrūpīgi čalo skaistas sievietes ... Nav vērts tā skumt...

— Esterhazi! — lielkņazs pusbalsī iesaucās un satvēra vēstnieku aiz izšūto svārku piedurknes; ragu mūzika dobji dārdināja un deva abiem iespēju risināt slepeno sarunu. — Esmu jūsu draugs, visuzticamākais, visdrošākais ... Jūs kļūsiet par manu uzticības personu... ja... ja palīdzēsiet, ja dosiet man padomu, kā atvairīt krustmātes nelabvēlību ...

— Jūsu augstības vārdi sver vairāk par zeltu. Ļoti vienkārši! Klausieties... Jūs esat vīrietis, jums jāpazīst sievietes sirds. Ķeizariene jūs ļoti mīl — izdariet uzbrukumu viņas sirdij! Lūdziet viņas majestātei audienci, krītiet pie kājām, atzīstieties, ka patiesi jutāt simpātijas pret viņa majestāti Prūsijas karali... Taču jūs neesat vainīgs. Nebūt ne... Pavisam nopietni apsoliet viņai laboties! Jūs taču samusināja nekrietni padomdevēji...

— Kādi tad? Kādi?

— Jums vistuvākais cilvēks, kuram jūs ticējāt...

Maigās vaska sveču gaismas apmirdzēta, tobrīd garām

pagāja Fike, vēcinādama strausa spalvu vēdekli un līksmi un bezrūpīgi tērzēdama ar savu mīļāko — skaisto poļu diplomātu grāfu Staņislavu Poņatovski.

Lielkņazes priekšā grāfs Esterhazi zemu paklanījās, uzsmaidot Poņatovskim, atieza savus garos zobus, tad atkal līksmi paraudzījās lielkņazā.

— Kuru jūs domājat? Poņatovski? — tas čukstēja. — Viņš taču ir mūsu draugs! Jā, jā — un pie tam kāds draugs... Nesen ieeju pie sievas un redzu, ka viņa šo poli skūpsta... Nemaz nezināju, ko domāt, bet lielkņaze satvēra mani aiz rokas un sauca: skūpsti, skūpsti viņu arī tu! Viņš atklājis sazvērestību pret mums! Viņš mūs izglābis!

— Un jūs arī skūpstījāt Poņatovski, jūsu augstība?

— Nu protams ...

— Tātad jūs rīkojāties, kā jūs pamācīja lielkņaze? Vai . ne? Nu, lūk, viņa jau arī ir jūsu pirmais padomdevējs... Jūs ar viņu apspriedāt visus savus pasākumus? Prasījāt viņai padomu?

— Nē, šī sieviete tam ir par dumju... Viņa man tikai atstāstīja to, ko viņai teica Bestuževs.

— Lūk, esam atklājuši vainīgo, kurš aizcirtis jūsu labklājības ziedošo koku. Tātad, jūsu augstība, jums jākrīt cejos viņas majestātes priekšā, jāatzīstas ķeizarienei visā, kas viņai jau tāpat zināms un ko vairs nevar noliegt, un jāpasaka viņai, ka jums galvu sajauca Bestuževs, ietekmēdams jūs ar jūsu dzīvesbiedres starpniecību. Galvenais — ar dzīvesbiedres starpniecību. O, esmu pārliecināts, ka ķeizariene, to dzirdēdama, priecāsies.

— Ak! — lielkņazs izsaucās. — Patiesi! Bestuževs ir pārāk augstās domās par sevi, pienācis laiks viņu apvaldīt... Bestuževs ... Tātad tie ir Bestuževs ar lielkņazi.,. Ak tu, nelietis! Šī doma man patīk.

Nākošajā vakarā ķeizariene savu radinieku un troņmantnieku pieņēma guļamistabā, kā arvien sēdēdama lielā atzveltnī pie gultas. Istabas priekšējā stūrī mirdzēja grezni svētbilžu apkalumi un lampadas, uz ķeizarienes vaļīgā tērpa zaigoja daudzkrāsaina atblāzma.

Pjotrs Fjodorovičs ienāca platiem soļiem un tūliņ noslīga uz grīdas, neveikli aizķerdams soliņu, uz kura ķeizariene bija atbalstījusi kājas, viņš pieplaka pie valdnieces ceļgaliem. Jeļizaveta Petrovna sēdēja klusa un bēdīga. Un tobrīd šis jaunais ieskurbušais cilvēks itin kā sajuta viņā savu māti, kuras glāstus viņš nekad nebija jutis, sajuta, cik zemu viņš noslīdējis mūžīgajā dzeršanā, uzdzīvē, cik slikti ietekmē saskare ar rupjajiem vācu kalpotājiem. Mīlošās sievietes sirds siltums apņēma un piepildīja viņu, un sagrauztais puskrievu, pusvāciešu puisis apjauta, cik dziļi nelaimīgu viņu padara pret šo labsirdīgo sievieti vērstie tīkojumi.

— Krustmāt Elza, — viņš teica franciski, — piedodiet man ... Esmu tik ļoti vainīgs jūsu priekšā ... Piedodiet ...

Jeļizaveta Petrovna ar savu plato, mīksto roku glāstīja, viņa matus.

«Cik jauki! Kaut tā būtu vienmēr!» viņa domāja, bieži un īsi vilkdama elpu, — viņu mocīja aizdusa. Vai tad

viņa nebija sapņojusi tieši par to, kad, par spīti visām intrigām, bija pulcinājusi ap sevi ģimeni?

— Petjeņka, manu puisēn! Nu izsūdzi man, savai krustmātei, māsai, savai mātei, visu, kas tevi nospiež...

— Krustmāt Elza! ... Tik tiešām — tā ir taisnība, es kādu laiku jutu cieņu pret Prūsijas karali... Uzskatīju viņu par paraugu... vīrietim. Par cilvēka paraugu. Es viņu labi atceros — tiku viņu redzējis vēl tur... mājās ... Prūsijā. Es arī būtu gribējis valdīt valsti tāpat, kā to dara viņš, un lai man būtu tikpat labs karaspēks.

— Kas tad tur slikts, Petjeņka? Tas ir labi. Tavs vectēvs Pēteris Aleksej evičs arī labi valdīja valsti, un karaspēks viņam bija labāks nekā Fridriham. Un vēl šodien nekur nav labāku zaldātu par krieviem.

Pjotram Fjodorovičam sašķobījās seja. Vai gan kāds cits karaspēks pasaulē var būt stiprāks par Pomerānijas grenadieriem? Labāks par viņa Holšteinas brašuļiem? Ausīs lielkņazam iedārdējās šo dzērāju smiekli sardzes mājā, kuru viņš bija iekārtojis Oranienbaumas cietokšņa pilsētiņā Pēterštadtē un kur bija īpaša seno vācu tavernu veidā iekārtota zāle ... Dzīrošanai... Taču strīdēties par to ar veco krustmāti nekādā gadījumā nedrīkstēja, un to viņš saprata ļoti labi...

— To es zinu, krustmāt! Kā krievi cīnījās pie Grosjē-gersdorfas! Tikai žēl, ka Apraksins tik ilgi novilcināja karaspēka virzīšanos... Mūsu armija būtu Fridrihu galīgi sakāvusi. Un man tagad ir liels kauns, ka tieši mēs aizkavējām Apraksina virzīšanos uz priekšu, gribējām, lai viņš nesteigtos.

— Kas tie par «mēs»?

— Mēs abi ar sievu.

— Kādēļ tad jūs tā darījāt?

— Mums ieteica Bestuževs... Jā, jā... Viņš teica, ka Krievijas laimes labā mums esot izdevīgi būt draugos ar Prūsijas karali. Prūsijas karalim esot spēcīgs karaspēks, Anglijai — stipra flote, un mēs trīs — Prūsija, Krievija un Anglija — varētu būt noteicēji Eiropā. Viņš teica — ja krievu armija sakaušot Prūsijas karali, tā būšot liela kļūda: Krievija tad palikšot vientuļa. Agri vai vēlu taču Austrijas un Prūsijas vācieši apvienošoties, un tad viņi kopīgi uzbrukšot Krievijai.

— Petjeņka, tu muļķa puisēn! Kad gan tas notiks? Bet mums pie laika jānocērt prūšu karalim rokas, citādi tās

viņam pārlieku mantrausīgas... «Krievija var rēķināties viņnīgi pati ar savu spēku un savu taisnību!» mēdza sacīt tavs vectēvs. Un ko tad vēl ieteica Bestuževs?

— Viņš teica: ja mēs aizkavēšot armiju, tad Prūsijas karalis sakaušot Austriju un mums nemaz nevajadzēšot karot... Bet ar karali vajadzētu noslēgt mieru.

— Un tu par to rakstīji Apraksinam?

— Es? Nē! Sieva rakstīja ... Fike ... Viņa vispār mani arvien skubināja jaukties valsts, darīšanās ... Tādēļ ka ...

— Nu, saki, saki! Kādēļ tad?

— Viņa apgalvoja — jūs rīkojoties nepareizi, ka sākot karot... Viņa teica, ka mākot spriest labāk par jums. Un viņa lika Apraksinam zvērēt...

— Zvērēt?

— Nu jā, zvērēt, ka viņš nevirzīsies uz priekšu, kamēr viņa to neatļaus. Piedodiet, piedodiet, krustmāt!

Jeļizaveta Petrovna nenoņēma roku no sava nevaldāmā radinieka galvas. Petja taču tikpat kā pašas bērns... Miesīgās māsas Annas dēls. Kungs dievs! Viņš taču vairs tā nedarīs!

Bet Pjotrs Fjodorovičs tikai runāja vienā runāšanā:

— Jel piedodiet, krustmāt... Mani piemānīja. Es nemīlu lielkņazi... Es viņai neticu! Fike ir čūska, kas par to vien domā, kā mani sanaidot ar jums, kā iespiesties starp mums. Tā viņu samāca Bestuževs... Bet jūs man esat kā māte...

Troņmantnieks iešņukstējās.

«Ak kungs! Vai patiesi Petja labosies? Skat, kāds negaidīts prieks, svētā dievmāte...» valdniece domāja. «Cik patīkami ir piedot pazudušajiem dēliem, kad tie ierodas nožēlot grēkus ...»

— Nu, nomierinies, nomierinies... Tātad tu saki, tava sieva kopā ar Bestuževu jaucas manās darīšanās?

Lielkņazs piekrītoši māja ar galvu.

— Jā! Viņi ir sazvērējušies pret jums ...

—1 Piecelies, lielkņaz! — Jeļizaveta Petrovna sacīja un, pacēlusi uz augšu viņa galvu, noskūpstīja saraudāto seju. — Ej! Paldies, ka teici patiesību... Ja tev kas vajadzīgs — nāc tagad tieši pie manis.

«Tad tā tas ir!» ķeizariene nodomāja, ar labās rokas dūri plaukšķinādama pa kreiso plaukstu. «Skaidrs! Nu, Aleksej Petrovič, tev vēl par maz, ka tu grozi visas valsts stūri! Tu, suns tāds, esi saostījies arī ar Fridrihu! Tad tā-

lab tu liptin Iipi klāt Viljamsam un Keitam... Intrigas perināt...»

Lielkņaze un Bestuževs drīz vien juta pār savām galvām savelkamies negaisu: lielkņazs pret sievu kjuva arvien rupjāks, ķeizariene viņu vairs neievēroja. Galminieki sāka atrauties no lielkņazes un Bestuževa, ap abiem radās tukšums... Fike nenāca laukā no savām istabām, viņa cītīgi lasīja «Ceļojumu vēsturi», bet Bestuževs izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Valdīja klusums, tajā brieda vētra.

Šī nemierīgā gada beigās Prūsijas karalis, kam bija brīvas rokas, atkal austriešiem atņēma Breslavu. Sabiedrotie arvien biežāk nobažījušies griezās pie Jeļizavetas Petrov-nas, un grāfs Fermors pēc Augstākās Kara Konferences pavēles decembrī virzīja savu armiju uz Prūsiju, kur pēc pilsoņu deputācijas lūguma ieņēma Kēnigsbergas cietoksni, kas brīvprātīgi nolika ieročus. Tas bija veikls paša Frīdriha manevrs: it kā kļuva redzami krievu armijas panākumi, Fermoru tie ķeizarienes acīs attaisnoja, bet krieviem tik un tā vajadzēja visu ziemu līdz pat pavasarim nekustīgi nostāvēt ziemas mitekļos. Bet Fridrihs tikmēr steigšus ieņēma virkni ciētokšņu — Pilavu, Tilzīti, Ma-rienverderu, Diršavu un Torņu.

Turpinājās Apraksina lietas izmeklēšana. Pie viņa uz Naivu atbrauca pats visvarenais Slepenās kancelejas priekšnieks Aleksandrs Ivanovičs Šuvalovs. Pratināšana, acīm redzot, bija devusi dažus jaunus faktus, jo piecpadsmitā februāra rītā Fike no sava mīļākā grāfa Poņatov-ska saņēma zīmīti.

«Vakar arestēts Bestuževs, līdz ar viņu jūsu draugi: juvelieris Bernardi, Razumovska adjutants Jelagins un jūsu skolotājs Adadurovs,» rakstīja poļu sūtnis.

Lielo kancleru Bestuževu ķeizariene uzaicināja uz Augstākās Kara Konferences sanāksmi, un, kad viņš atbrauca un kāpa laukā no karietes uz pils lieveņa, viņam atņēma zobenu, pašu arestēja, aizveda uz mājām un pielika stipru sardzi.

Nedēļu pēc aresta senāts saņēma no Jeļizavetas Petrov-nas bargu ukazu sakarā ar Bestuževa lietu. Tajā bija teikts:

«Paziņojam vjsiem un katram, ka mūsu līdzšinējam kancleram Bestuževam-Rjuminam viņa pārkāpumu dēļ pēc dieva taisnības tiek atņemti visi pagodinājumi un

tituli. Ka mēs daudzkārt esam bijuši loti iecietīgi un mēreni pret minēto Bestuževu, cik vien to atjāvis likums. Ka mēs visos pieļaujamos gadījumos neesam lieguši viņam savu aizbildnību un aizstāvību. Taču šim cilvēkam parādītās laipnības augļus neesam varējuši baudīt. Tieši otrādi, Viņa noziegumi kļuvuši tik lieli, ka mums neatliek nekas cits, kā vien rīkoties tā, kā to darām pašlaik ...»

Tālāk ukazs kā Bestuževa pārkāpumus minēja viņa «lepnību» un «alkatību», to, ka viņš neesot izpildījis ķeizarienes ukazus, un, beidzot, to, ka viņš «lielkņazam troņmantniekam un viņa laulātajai draudzenei ziņojis nepatiesību» un «centies ar visļaunākajiem apmelojumiem iznīdēt viņos mīlestību un cieņu pret Viņas imperatorisko majestāti». Norādīt galvenos iemeslus, protams, nebija ērti.

Katrīnas stāvoklis iegrozījās tā, ka, viņas pašas vārdiem runājot, «nebija nekādas iespējas palikt neiejauktai šajos notikumos». Taču arī šoreiz izglāba tas pats Bestuževs.

So veiklo, rūdīto galminieku, drošu un nosvērtu, neno-baidīja pat vētra, kas tagad plosījās ap viņu. Ar kāda sava muzikanta un grāfa Poņatovska starpniecību Bestuževs nosūtīja Fikei zīmīti, kurā ieteica viņai «turēties droši un moži», jo «ar aizdomām vien vēl nekas nav pierādāms», bet «visi pierādījumi ir sadedzināti». Tika pat norunāts, ka abu sarakstīšanās turpināsies, ka Bestuževa muzikants noslēps sava kunga zīmītes starp ķieģeļiem, kas bija nokrauti jaunas mājas celšanai blakus Bestuževa namam ... Zīmīte tomēr tika notverta, nodota ķeizarienei, un viņa atklāja, ka Fike savās vēstulēs neraksta vis vārdus, bet pieņemtas iesaukas, tātad gluži noteikti rīkojas slepeni.

Aina bija skaidra — Pēterburgas valdībā saimniekoja Prūsijas karaļa Fridriha II garās rokas. Atceltā Bestuževa vietā stājās grāfs Mihails Larionovičs Voroncovs, kurš bija pilnīgā troņmantnieka ietekmē, un turklāt troņmantnieks dzīvoja kopā ar Voroncova radinieci. Un Prūsijā karojošās armijas virspavēlnieks Fermors jau bija atrakstījis šim Voroncovam vēstuli, kurā meklēja kanclera aizbildnību.

«Kā virspavēlnieks es no cienītā patrona izlūdzos atbalstu,» ģenerālanšefs Fermors rakstīja savā puskrievis-kajā valodā, «šādā sakarībā uzdrošinos jūsu gaišībai lūgt

man un man uzticētajai armijai sniegt savu visžēlīgo protekciju un manu nezināšanu atbalstīt ar saviem gudrajiem padomiem...»

Nodevības, nelietības, Prūsijas karaļa vadītās spiegošanas un intrigu daudzgalvainā hidra locījās, auga augumā, piebrieda un lenca Jeļizavetu no visām pusēm, un Jeļizavetas Petrovnas spēkos nebija to savaldīt, it īpaši tādēļ, ka viņu bija pilnīgi atbruņojusi lielkņaza grēksūdzes komēdija.

Visu šo laiku Fike staigā ar «dunci sirdī». Pēc trīspadsmit gadus ilgas laulības dzīves lielkņazs neuzdrošinās ierasties viņas istabā, ja Fike tur ir viena pati. Viņš neuzdrošinās sarunāties ar sievu bez lieciniekiem. Reizēm viņa ierodas galmā, taču neuzdrīkstas pārmīt kādu vārdu ar viņai nepieciešamiem cilvēkiem, jo var viņus ar to pakļaut vajāšanām. Viņa rūpīgi pārbauda savus papīrus un visu, kas bīstams — gan vēstules, gan rēķinus —, jau sen ir sadedzinājusi. Fike gaida arestu un izmeklēšanu.

Taču laiks iet, saspīlējums pamazām atslābst. Tikai tad Katrīna Aleksejevna sāk spert pretsoļus... Viņa arī senāk bijusi gudra meitene, bet pusotrs gadu desmits krievu galmā viņai daudz ko iemācījis. Un beidzot Fike raksta valdniecei vēstuli. Viņa raksta krieviski...

«Man gadījusies nelaime izraisīt pret sevi lielkņaza naidu,» viņa raksta un tālab lūdz ķeizarienei atļauju braukt mājup, uz Štetīni. Pie savējiem.

«Savas dzīves atlikušās dienas es pavadīšu pie savējiem, lūgdama dievu par jūsu majestāti, par lielkņazu, par visiem, kas man vēlējuši labu vai ļaunu — vienalga. Esmu bēdu sagrauzta ... Es vēlos glābt vienīgi savu dzīvību ...»

Tomēr pat šāda aizkustinoša vēstule neradīja vajadzīgo iespaidu: atbilde nepienāca; un vajadzēja rīkoties iedarbīgāk. Lielkņazs bija veiksmīgi izmantojis ķeizarienes radniecības jūtas, bet Fike tagad ķērās klāt viņas otrai vājībai — dievticībai. Ķeizarienes un Fikes kopējais biktstēvs Fjodors bija «stiprs kā lauva un gudrs kā čūska». Sis dieva kalps pēc nakts, kas bija pavadīta sarunās ar Fiki, nākošā rītā ieradās pie ķeizarienes. Nav nekādu šaubu, ka viņš par to saņēma ievērojamu atlīdzību.

Fjodora tēvs valdnieci pārliecināja, ka viņai sava vedekla jāpieņem.

Klusajā nedēļā ķeizariene vienmēr gavēja. Lielajā

pirmdienā viņa aizsūtīja ziņu vedeklai, ka vakarā viņu pieņems.

Pievakarē Fike uzvilka tumšu tērpu, ilgi gaidīja, atgūlās un aizmiga. Tikai pusdivos nakti viņas guļamistabā ieradās Slepenās kancelejas priekšnieks Aleksandrs Iva-novičs Šuvalovs. Savu sarežģīto dienestu pildīdams, šis cilvēks bija saslimis ar tiku — viņam raustījās visa seja, un, tiklīdz viņš kaut mazliet uztraucās, tūdaļ sāka šausmīgi valbīt acis.

— Jūsu augstība! — viņš papurināja Fiki aiz pleca. — Mostieties! Viņas majestāte ķeizariene vēlas jūs redzēt!

Sirdij strauji sitoties, lielkņaze soļoja pakaļ bargajam izmeklētājam pa vāji apgaismotajām pils galerijām — nekur neviena cilvēka. Pēkšņi kāds nāca pretim, stulmu zābakus klaudzinādams, — pie ķeizarienes devās arī Fi-kes vīrs, lielkņazs Pjotrs FjodoroVičs.

Ķeizariene Fiki gaidīja savā kabinetā — garā istabā ar trim logiem. Divās aiļu starpās atradās ķeizarienes zelta tualetes galdiņi. Uz tiem — sveces. Fike tūdaļ pamanīja, ka uz viena no galdiņiem atrodas vēstules.

Viņas vēstules!

Bez Fikes kabinetā vēl bija lielkņazs troņmantnieks un grāfs Šuvalovs. Ķeizariene sēdēja savā lielajā, ierastajā atzveltnī. Viņai priekšā aizslietnis, aiz tā kušete, tur sēž Pjotrs Šuvalovs. Vēl viens liecinieks tam, ko teiks Fike.

Lielkņazs staigā pa istabu, Aleksandrs Šuvalovs stāv kā sastindzis.

Fike paraugās ķeizarienē un redz, ka tā nav dusmīga. Nē, viņa ir vienīgi skumja. Un Fikhena metas valdniecei pie kājām, skūpsta tai rokas ...

— Piecelies! — Jeļizaveta Petrovna pavēl.

Fikhena neceļas augšā.

— Jūsu majestāte! Atlaidiet mani! Braukt prom ... Uz mājām! Pie savējiem! — viņa skaļi raud.

Ķeizariene sadabū mutautiņu. Arī viņa raud.

— Nu kā tad es varu tevi laist? — viņa saka. — Tev taču ir bērni!

— Mani bērni paliek jūsu rokās, un nekad neko labāku viņi sev nevarēs vēlēties ...

— Bet ko lai par tavu aizbraukšanu saku sabiedrībai?

— Jūsu majestāte, jūs varat paziņot tos iemeslus, kuru

dēļ mani neieredz mans vīrs... Ja vien... Ja vien tas būs pieklājīgi...

— Bet, Fike, no kā tad tu tur iztiksi?

— Iztikšu tāpat kā pirms braukšanas uz šejieni...

— Tava māte bēguļo. Viņa ir Parīzē. Viņa pametusi Prūsiju.

— Jā, es zinu... — Fike runāja šņukstēdama. — Māte! Māte tik ļoti mīl Krieviju... Tāpēc jau Prūsijas karalis viņu vajā...

— Piecelies taču ... Es tev pavēlu.

Fike piecēlās kājās un stāvēja, galvu bēdīgi nokārusi, kamēr Jeļizaveta Petrovna klusi runāja:

— Vienīgi dievs ir liecinieks tam, cik ļoti es raudāju, kad tu drīz pēc atbraukšanas šurp saslimi... Atceries? Es tevi ļoti iemīlēju. Vai gan es tevi būtu paturējusi te, ja nebūtu iemīlējusi!

«A, ķeizariene taisnojas par to, ka esmu nonākusi viņas nežēlastībā!» Fike klusībā sprieda. «Tātad drošāk uz priekšu...»

Un Viņa sacīja:

— Manas lielākās bēdas ir jūsu majestātes nelabvēlība.

— Bet paklausies, — valdniece turpināja. — Tu esi augstprātīga. Atceries, es reiz pat apvaicājos, vai tev nesāp kakls, — tu man nepaklanījies ...

— Ak dievs! — Fike sasita plaukstas. — Man līdz šim nekad nebija ienācis ne prātā, ka toreiz jūsu augstības jautājumam bija šāds iemesls.

— Tu iedomājies, ka esi gudrāka par visiem!

— Jūsu majestāte! Ja tā būtu, tad es jau toreiz, pirms tik daudz gadiem, būtu sapratusi, kālab jūs man tā jautājāt. Bet es taču nesapratu! Es toreiz vēl tik maz ko sapratu!

Lielkņazs pārstāja staigāt pa kabinetu, apstājās blakus Šuvalovam. Bija dzirdami vārdi:

— Viņa ir drausmīgi ietiepīga.

Fike uztvēra šo repliku. Kā pieredzējis paukotājs viņa pagriezās pret vīru un uzbruka tam:

— Ja jūs, augstība, runājat par mani, tad šeit, viņas majestātes klātbūtnē, man jāteic, ka es vienīgi ļaunojos uz tiem, kas jūs sakūda uz netaisnu rīcību. Jā, esmu kļuvusi ietiepīga, jo mana piekāpība, ko arvien esmu ievērojusi attiecībās pret jums, izraisījusi jūsos vienīgi naidu...

Iestājās klusums. Ķeizariene sēdēja, ar roku sargādama acis no spožās sveču gaismas. Lielkņazs un Šuvalovs tagad runāja par Bestuževa sakariem ar Stembki... Tā kā šī saruna uz Fiki neattiecās, viņa stāvēja klusēdama, spēlēdamās ar melnajām mežģīnēm uz krūtīm. Beidzot ķeizariene pacēla uz viņu acis:

— Kā gan tu uzdrošinājies dot pavēles Apraksinam? Apturēt armiju uzbrukuma laikā?

— Es? Pavēles? Nemūžam ... Man nav nācis ne prātā darīt kaut ko tamlīdzīgu ...

— Tur uz galdiņa ir tavas vēstules. Bet tev bija aizliegts viņam rakstīt...

— Tas gan tiesa. Piedodiet man to, jūsu majestāte! Taču pavēļu manās vēstulēs nav. Es rakstīju vienīgi to, ko Pēterburgā par viņu runā.

— Kāpēc tu to darīji?

— Vecais vīrs man bija mīļš. Jutu viņam līdzi. Tā bija viena vēstule. Bet divās pārējās es viņu apsveicu ar meitas piedzimšanu un ar Jauno gadu. Tas ir viss!

— Bestuževs saka — esot bijušas vēl citas vēstules...

— Viņš nekrietni melo. Viņš jūs māna, jūsu majestāte!

— Tad es likšu viņu spīdzināt...

— Kā vēlaties, jūsu majestāte. Taču esmu rakstījusi tikai trīs vēstules ...

Saruna turpinājās vairāk nekā pusotras stundas. Sāka runāt lielkņazs. Viņš uzbruka sievai, taču runāja muļķīgi, neattapīgi. Un katru viņa vārdu Fike mierīgi, aukstasinīgi un cienīgi atvairīja.

Nogurusī cariene galu galā sāka žāvāties. Redzēdama, ka lielkņazs runājas ar Šuvalovu, viņa, ar laipnu smaidu paraudzījusies uz Fiki, sacīja:

— Mums abām vajadzētu parunāties ... Citādi.

Un pamāja ar galvu uz liecinieku pusi.

— Vienatnē! — viņa nočukstēja.

Pieņemšana beidzās.

Viņas runās divatā! ... Kad Fike cauri daudzajām, tumšajām pils istabām atkal atgriezās savās telpās, viņas sirds bija pilna prieka un veiksmes lepnuma.

Viņa tīksmi izģērbās, nometa stīvo tērpu un apgūlās. Atvērās durvis, atkal ienāca Aleksandrs Šuvalovs un, nostājies pie gultas, izvalbīja uz Fiki acis:

— Ķeizariene sūta jūsu augstībai sveicienu. Viņa runās ar jums vienatnē.

Fike izplūda pateicības vārdos un komplimentos valdniecei. Un pēc dažām dienām viņai atstāstīja arī, ko cariene secinājusi pēc viņu sarunas:

— Lielkņaze ir ļoti gudra, bet lielkņazs — muļķis.

Un pirmoreiz pēc ilgāka laika Fikes lūpās atplauka smaids, lūpas cieši sakniebās:

«Tā ir — uzvara!»

Kaut arī pēc šīs tikšanās vēl tika arestētas divas Fikes istabmeitas, kaut arī grāfs Brokdorfs vēl joprojām centās lielkņazam iestāstīt, ka «čūska ir jāsamin», kaut arī pats lielkņazs to vien gaidīja, ka nupat, nupat Katrīnu aizsūtīs mājās uz Vāciju, bet viņš varēs apprecēties ar Līžu Vo-roncovu, — Fikes stāvoklis, bez šaubām, bija nostiprinājies: pats kanclers Voroncovs centās pierunāt Fiki, lai* viņa nebrauc projām no Krievijas.

Ķeizarienes favorīts Šuvalovs viņai čukstēja:

— Viss notiks tā, kā jūs vēlaties!

Un vēstulē arestētajam Jelaginam, kuram Fike nosūta trīssimt červoncu, viņa raksta:

«Es joprojām skumstu, taču cerība man jau ir.»

Bestuževa tiesāšana tika galīgi pabeigta tikai 1759. gadā. Spriedumā viņš bija nosaukts par «krāpnieku», «nodevēju», «ļaundari» — un viņam tika piespriests nāves sods. Alekseju Petroviču tomēr ar nāvi nesodīja, vienīgi izsūtīja uz viņa Piemaskavas Goretovas muižu, kur viņš gaidīja tālākos notikumus. Uz Kazaņu izsūtīja arī juvelieri Bernardi un Jelaginu, uz Orenburgu — Adadurovu, bet uz Vāciju -— Štembki.

No visa šī bara sveikā tika cauri vienīgi Fike — ar ķeizarieni Jeļizavetu viņa jau bija noslēgusi mieru. Otrreiz, abām sastopoties vienatnē, lielkņazei bija vienīgi pie svētbildes jāapzvēr, ka sūtījusi Apraksinam tikai trīs vēstules, un to izdarīt viņai nepavisam nebija grūti.

Apraksina lietas izmeklēšana ievilkās arvien ilgāk un ilgāk, līdz beidzot viņš bailēs no paredzamās spīdzināšanas rudens pusē nomira ar sirdstrieku. Feldmaršalu apglabāja kā noziedznieku — bez kāda militāra goda.

Bet karš turpinājās. Uz kārts bija likta pati Prūsijas pastāvēšana, tātad tās nākotne. Prūsijas karalis sekmīgi uzbruka frančiem, austriešiem, sakšiem, tomēr Fridriha izslavētā armija nekādi nevarēja cerēt uz veiksmi cīņā ar krieviem.

— Krievam ar to nepietiek, ja izšauj cauri lodi, — sacīja pats Fridrihs. — Viņš vēl jānogāž gar zemi!

«Krieviem es neko nevaru padarīt!» karalis rakstīja savam vēstniekam uz Londonu. «Man ir tikai viens mierinājums: esmu informēts, ka ķeizariene Jejizaveta esot smagi slima. Ak, ja viņa nomirtu! Tas varētu novest pie krasām pārmaiņām politikā... Vienīgi šāda varbūtība, cita man nav uz ko cerēt...»

Taču ķeizariene vēl arvien ir dzīva, un grāfs Vilims Viļimovičs Fermors, lai cik ilgi vilcinājies, atkal dod pavēli — doties uz Prūsiju, uzsākt 1759. gada vasaras kampaņu.

Astotā nodaļa BERLĪNE IEŅEMTA

No bāli zilajām debesīm nežēlīgi svelmē karstā jūlija saule. Neviena mākonīša. Labības kaudzes laukos guļ kā cepures. Zeltītas rugaines, ozolu birzis. Aiz karstuma tām pāri slāņiem virmo stiklaina dūmaka. Visur ciemati ar sarkaniem dakstiņu jumtiem, rēgojas smailie baznīcu torņi... Virs ceļa kūp brūni melns putekļu mākonis, putekļos kā zibeņi negaisa padebesī plaiksnās durkļi, uzkabe, sprādzes, mugursomas spiež plecus, smagas ir kramenīcas. Putekļi, sviedri, cilvēku miesas, sasutušu kājautu un ādu izgarojumi traucē elpot. Apavi berž kājas. Kājnieki soļus kā skaldīt skalda. Sīki dipina kavalērija. Klaudz lielgabali. Gājiena kolonna izstiepusies vairāku verstu garumā. Zaļi mundieri, trīsstūru cepures, vara ķiveres.

Krievu armija dodas uz Prūsiju.

Uz Oderas upi.

Uz Frankfurti pie Oderas.

Uz Berlīni...

Te vienā, te otrā vietā pāri kolonnai uzviļņo zaldātu dziesma un, pašūpojusies svelmainajā gaisā, aiz karstuma noplok. Jāatrod ienaidnieks — bet vai tad šo var noķert? Prūsija ir liela.

Kolonna tuvojās Oderas upei. Gaiss kļuva, svaigāks, cilvēki un zirgi možāki. Pazibēja tēraudpelēks ūdens spogulis, ko vietām iekrokoja sīki zili vilnīši. Meldri liecās

pie ūdens. Laidelējās spāres, ziedēja ūdensrozes, līgojās kārkli, bet viņpus upes tieši pretī atkal baznīcu torņi, mājas, jumti — tur atradās prūšu cietoksnis Kistrina.

Arhangelogorodskas pulka apakšvirsnieks Feofans Ku-roptevs sojo mundri un braši, kā drosmīgam, izveicīgam un krietnam zaldātam klājas. Brašulis! Pie Grosjēgers-dorfas turējās varonīgi. Kā viņš tur kāvās durkļu cīņā ar prūšiem, cik viņējo nenoguldīja... Tika ievainots, tomēr izveseļojās.

— Brālīši! — viņš saka savam vadam. — Edz, kāds šitais cietoksnis! Kazi, pie šitā dabūsim pasēdēt!

Drīz vien krievu lielgabali sāka cietoksni apšaudīt: vilkdamas baltus dūmu lokus, turp lidoja lodes un degošie šāviņi, pilsētā un cietoksnī aizdegās mājas, varēja saskatīt — dzeltena uguns, mutuļiem veļas melni dūmi un aizsedz visu — gan uguni, gan torņus...

Feofans Kuroptevs noraugās uz cietoksni, smaida, virpina ūsas. Sak, šitā mēs arī Berlīni ieņemsim, prūšu karali no turienes iztrieksim ... Noslēgsim taisnīgu mieru ... Soļosim atpakaļ uz Krieviju un no tās padzīsim visus prūšus ... Mājās gan būs labi... Tikai nezin kā ar to saimniecību — vajadzēs strādāt muižnieka labā ...

Lielgabali šauj vienā laidā, to dārdoņu var dzirdēt viņpus Oderas. Un uz Kistrinu pie Oderas pretī lielgabalu vara balsīm platā solī steidz prūšu gaišzilās kolonnas ar pašu karali Fridrihu... Viņš sēž zirgā, trijstūrene galvā, bizē lenta, deguns garš, acis skadras. Un arī pār prūšu kolonnām virmo putekļi, arī te ož pēc putekļiem, tabakas un vadmalas. Čīkst pajūgi, dārdina artilērija... Maskavieši jāaizdzen atpakaļ...

Krievu jātnieku patruļas drīz vien ziņoja — vācieši tomēr ceļas pāri uz Oderas labo krastu, lai no aizmugures ielenktu krievu uzbrucēju armiju, apejot to no dienvidiem. Tad Fermors deva armijai pavēli:

— Atkāpties!

Nu maršēja atpakaļ. Uz austrumiem. Nakti pie nometnes ugunskura Feofans Kuroptevs, pīpīti sūkdams un paduses kasīdams, — apsēdušas gan, nolādētās! — teica saviem puišiem:

— Vienu atcerieties — ej, kurp pavēl, bet dari, kā sirdsapziņa liek! Vakar stāvējām pie Kistrinas cietokšņa, bet tagadīt — āre, kur ... Pie — kā tak viņu ... Corndor-fas ciema, vai...

Debesis zvaigžņu pilnas, uz zemes vēl vairāk zaldātu ugunskuru: sausa kurināmā te vai cik! Arī kartupeļus ēst zaldāti jau pieraduši: izcep pelnos un tiesā gardu muti! Apkārt liels klajums, tā vidū Corndorfas ciemats. Pa labi grava, aiz tās mežs. Ari aizmugurē mežs un neliela, dzidra upīte Mitcela. Tajā līdz vēlai naktij dzird zaldātus peldamies. Arī kreisajā pusē mežs. Dienvidos plašs atklāts klajums.

Šajā klajumā pulki pēc Miniha ieviestās kārtības nostājās dzelžainā četrstūrī — kārē, ieslēgdami savā vidū pajūgus, kā arī kavalēriju. Tā viņi pārnakšņoja, bet rītausmā, atskanot trim lielgabala šāvieniem, pulki sāk stāties kaujas ierindā. Divās līnijās.

Kad saule jau bija pakāpusies augstu pāri ciematam, prūši sāka uzbrukumu. Tāpat- divās līnijās. Un pirmo triecienu Prūsijas karalis deva mūsu labajam spārnam... Te nāca virsū jaunie prūšu pulki, ko Fridrihs bija nesen saformējis. Tiklīdz sešdesmit krievu lielgabali atklāja uz tiem uguni, sāka tos šķaidīt, prūši neizturēja, metās bēgt un krievi dzinās pakaļ. Nodārdēja «urā!». Auļos laidās krievu kavalērija. Bet, tiklīdz kājnieki sāka no kaujas ierindas virzīties uz priekšu, šim spārnam no labās puses pāri gravai auļos drāzās virsū prūšu ģenerāļa Zeidlica kavalērija. Astoņpadsmit huzāru un pieci kirasieru eskadroni. Prūši satrieca krievu kavalēriju, dzinās tai pakaļ, un trīs Prūsijas karaļa gvardes eskadroni kopā ar pieciem žandarmu eskadroniem ielauzās krievu kājnieku ierindā...

Kājnieki nepadevās. Nenodrebēja. Un Arhangelogoro-das puiši atkal varonīgi cīnījās pret vāciešiem, bet viņu vidū — tulietis, muižnieku Ļevašovu dzimtcilvēks Feo-fans Kuroptevs. Krievu kājnieki te cīnījās pret kavalēriju, tāpat kā viņu senči novgorodieši bija cīnījušies pret krustnešiem uz Peipusa ezera. Mūsu kājnieki nostājās kā siena, aizturēja kavalēriju krūti pret krūti. Cilvēki un zirgi saplūda vienā masā, durklis stājās pretī zobenam. Zirgi slējās uz pakaļkājām, gāzās atmuguriski un nospieda savus jātniekus. Zobenu cirtieni atšķēla krievu zaldātiem rokas, kuras turēja asinīm applūdušus durkļus, bet durkļi svieda vācu jātniekus laukā no segliem, kā dakšas sviež kūļus no vezuma. Krievi te stāvēja kā mūra siena, te viņus cīņā stiprus darīja aizvainojums un naids pret seniem, viltīgiem paverdzinātājiem. Un tikai tad,

kad, putekju mākoņus saceldami, ar pērkona dārdoņu krievu līnijā pilnos auļos iedrāzās divdesmit pieci Anhal-tes hercoga Morisa eskadroni, — tikai tad krievu pulki neizturēja... Kas bija paglābušies no prūšu zobeniem, no zirgu pakaviem — tie pēc pavēles sāka atkaudamies atiet uz tiltu pāri jau pieminētajai Mitcelas upei. Un mūsu zaldāti, kas bija atkāpušies aiz upītes, uzklupa savējo pajūgiem, degvīna vātīm, sadauzīja tās un karstajā augusta saulē apdzērās līdz nemaņai. Drīz vien tie gulēja starp mucām tikpat nekustīgi kā viņu biedri, kas pie Corndorfas ciemata palika guļam uz mūžīgiem laikiem.

Izmīdītos, putekļainos un asinīm aptašķītos krūmos pie Corndorfas gulēja arī muižnieku Ļevašovu dzimtcilvēks — tulietis Feofans Kuroptevs. Viņš pirmais bija meties pretī prūšu kavalērijai, viņu bija nogāzis gar zemi paša ģenerāļa Zeidlica zirgs, ar pakavu sadragājis viņam gūžu un aizdrāzies tālāk... Tulietis gulēja, rokas atmetis, caur aizvērtajiem plakstiem saule meta viņam acīs sarkanu gaismu, krūtis smagi cilājās, un labo kāju plosīja ugunīga sāpe... «Kas gan tagad notiek Ļevašovka?» Kuroptevs skumīgi prātoja.

Jau bija pēcpusdiena, bet cīņa turpinājās kopš rīta, tomēr kaujas iznākums vēl nebija skaidrs. Vēl kaujas ierindā stāvēja krievu pulku blīvais centrs un kreisais spārns.

Pulksten trijos dienā Prūsijas karalis sāka «otro kauju par Corndorfu». Prūšu labais spārns nāca virsū krievu karaspēka kreisajam spārnam, te nu krievu kavalērija, uzbrukdama no sāniem, samala triecienā nākošos prūšu pulkus. Un pret krievu kājniekiem atkal triecienā devās ģenerāļa Zeidlica kavalērija, nu jau ar sešdesmit vienu eskadronu, divpadsmit vietās pārraudama krievu līnijas. Taču arī šoreiz «karalauku valdnieki» — krievu kājnieki nepadevās, un atkal krievu kājnieks un krievu durklis cīnījās aci pret aci ar prūšu jātnieku, zirgu un zobenu.

Tikai pievakarē prūšiem izdevās krievus mazliet atspiest uz gravas pusi, tomēr jau bija pagājušas desmit stundas, kopš nepārtraukti kūsāja tuvcīņa, pretinieki jau bija tik ļoti noguruši, ka pats no sevis iestājās pamiers. Tiklab krievi, kā prūši aizmiga turpat kaujaslaukā, kur gulēja negantajā svelmē uzpūstie cilvēku un zirgu līķi un kur kliedza un vaidēja ievainotie un klusēja mirušie.

Fermors šai kaujā bija zaudējis divdesmittūkstoš

cilvēku, un no rīta, savācis ievainotos, viņš atkāpās no kaujaslauka, pie Klenas nostādīja vagenburgu, trīs dienas atpūtās un sāka atkāpties uz ziemas mitekļiem Polijā, kaut arī bija pavēlēts doties uz Brandenburgu.

Fermors ar gudru ziņu izvairījās no sarežģījumiem, kas bija pazudinājuši Apraksinu: kaujā pie Corndorfas viņš nebija nedz cietis sakāvi, nedz uzvarējis. Tomēr tas, ka viņš bija devies uz Poliju, Pēterburgā arī šoreiz izraisīja pārmetumus:

— Prūsijas karalim atkal ir brīvas rokas, un viņš uzbrūk sabiedrotajiem!

Iestājās ziema, janvāra sniegi saputināja Pēterburgā kupenas līdz jostas vietai, ar baltām segām pārklāja aizsalušo Ņevu, katedrāles, pilis un Pētera-Pāvila cietoksni. Pa Ņevas prospektu, sliecēm žvīkstot, drāzās virspavēlnieka grāfa Fermora kariete.

Fermors pats bija atjoņojis no armijas uz Pēterburgu izlūkot, kāds tur gaiss, lai nekļūdītos un spēlē nezaudētu ... Viņš apmeklēja gan augsto kancleru Voroncovu, gan Šuvalovus un Razumovski, visur apvaicādamies par ķeizarienes veselību.

Jaunumi bija. Nesen ieceltais Anglijas sūtnis Keits jau pētīja apstākļus sarunām par miera slēgšanu.

Taču Fermors saņēma ķeizarienes pavēli, kur bija skaidri teikts:

«Virspavēlniekam nepieņemt nekādus Prūsijas karaļa priekšlikumus, iepriekš par tiem neziņojot uz Pēterburgu. Kara darbību nekādā ziņā nepārtraukt. Drošs un godīgs miers panākams nevis bīstamās sarunās, bet vienīgi kaujās.»

Fermors atgriezās pie armijas, taču maijā viņu atcēla, un par virspavēlnieku kļuva ģenerālanšefs grāfs Pjotrs Semjonovičs Saltikovs, sīks, kluss vecītis, kas valkāja vienkāršus svārkus un kam ļoti patika medības ar suņiem.

Klusais večuks tomēr nebaidījās karot, un viņam par visu bija pašam savi ieskati. Uzsācis vasaras kampaņu Prūsijā, krievu karaspēks, kā tas bija pavēlēts direktīvā, devās apvienoties ar austriešu virspavēlnieka grāfa Dauna spēkiem. Bet grāfs laikā neieradās norunātajā vietā. Tad Saltikovs uzņēma virzienu tieši uz rietumiem, un divdesmitajā jūlijā ģenerālis Bilboā ar avangarda pulkiem ieņēma Frankfurti pie Oderas. Uz turieni pie viņa

atsteidzās austriešu ģenerālis Laudons, bet vēlāk ieradās arī pats Saltikovs.

Krievu virspavēlnieks tagad apvienotajai armijai izvirzīja tiešu uzdevumu: ieņemt pretinieka galveno midzeni — Berlīni.

Komandēt šo kaujas operāciju pavēlēja jaunajam Gros-jēgersdorfas kaujas varonim grāfam Rumjancevam.

Taču Prūsijas karalim visur bija spiegi, viņš uzzināja šo plānu un steidzās uz Berlīni krieviem pretī: vajadzēja glābt galvaspilsētu!

Krievi, atstājuši Frankfurti, atkal atkāpās aiz Oderas un ieņēma pozīcijas pie Kunersdorfas ciemata. Saltikova izraudzītās pozīcijas izpletās pa lēzenu pakalnu grēdu — apmēram piecu verstu garumā un versts platumā. Šī grēda stiepās no rietumiem uz austrumiem. Tās viens gals izbeidzās pie Oderas upes, otrs — pie Kunersdorfas ciemata. Trīs virsotnes šajā grēdā bija augstākas par citām — Judenberga, Špicberga un Mīlberga, bet starp tām atradās gravas. Krievu zaldāti kalnus nocietināja ar skanstīm, virsotnēs novietoja lielgabalu baterijas un Šu-valova haubices.

Prūsijas karalis pēc ātrā pārgājiena savus karapulkus sapulcināja mežā, uz ziemeļiem no pauguru grēdas, un no turienes nekavējoties virzīja pret Mīlbergu astoņus grenadieru bataljonus. Prūši soļoja kā parādē: ar atritinātiem karogiem, mūziku, stingrā solī. No Mīlberga kalna piecas krievu baterijas uz viņiem atklāja uguni, tomēr prūši ātri sasniedza neķerlauku. Tikai tad, kad bataljoni jau bija simts soļus no ierakumiem, tos sāka kapāt krievu kartečas... Prūšu grenadieri izlauzās cauri čuguna krusai, metās durkļu cīņā, izdzina krievu aizstāvjus no ierakumiem un desmit minūšu laikā ieguva ap septiņdesmit lielgabalu.

Karalis raidīja uz priekšu kavalēriju, lai vajātu krievus, kas atkāpās, taču kavalērija aizkavējās mežā, kas iepriekš nebija izlūkots: izrādījās, ka tur ir daudz ūdens pilnu bedru un upīšu. Bez tam izrādījās, ka prūšiem ir maz lielgabalu. Bet krievu artilērija tagad no Špicbergas sāka apšaudīt Mīlbergu ar tēmētu uguni.

Tad karalis pavēlēja ieņemt arī Špicbergu. Lai to izdarītu, grenadieriem vajadzēja tikt pāri dzijai gravai starp Mīlbergu un Špicbergu, bet arī tā nebija izlūkota. Un triecienā nākošos prūšu kājniekus, kas rāpās augšup

gandrīz svērteniskās kraujās, dragāja ne vien krievu kartečas, bet arī katra šautenes lode atrada mērķi: grava bija tikai sešdesmit soļu plata.

Virtembergas prinča kolonna mēģināja gravu apiet, lai no sāniem uzbruktu krieviem, kas aizstāvēja Špicbergu, bet krievu artilērija kolonnu satrieca, atsita visus uzbrukumus. Ģenerālis Puckammers veltīgi raidīja pret kalnu huzāru kavalēriju — uzbrukums cieta neveiksmi, ģenerālis krita. Nesekmīga kavalērijas trieciena laikā ievainoja arī ģenerāli Zeidlicu ...

Turpretī sabiedrotā austriešu ģenerāļa Ļaudona kavalērijas triecienuzbrukums bija sekmīgs, virzīts pret uzbrūkošo prūšu aizmuguri, tas ienaidniekus iztrenkāja, prūšu rindas pārņēma panika. Viņi apjuka, metās bēgt... Uz upes šaurā tilta, pār kuru bēga prūšu karaspēks, bija sa-drūzmējušies kājnieki, tiem spiedās virsū kavalērija un artilērija. Tagad krievi vairs nevis desmit minūtēs, bet vienā acumirklī ieguva simt sešdesmit piecus lielgabalus... Vēl nekad savas pastāvēšanas laikā prūšu armija nebija piedzīvojusi tādu sakāvi.

Karalis Fridrihs Lielais bija satriekts. Sadragāts. Iznīcināts. Kad grenadieri ieņēma Mīlbergu, viņš bija pārliecināts, ka ir kaujā uzvarējis. Viņš jau nosūtīja uz Berlīni plātīgus, izpušķotus ziņojumus. Karalis pats metās cīņā visbīstamākajās vietās, tomēr stāvokli glābt nevarēja. Bija krituši divi zirgi, kuros viņš jāja, mundieris un apmetnis bija ložu caururbti, no smaga ievainojuma gurnā karali paglāba vienīgi zelta penālis ar spalvu un tintnīcu, kas atradās viņam kabatā, — lode no tā bija atlēkusi atpakaļ...

— Viss pagalam! Viss pagalam! — histēriski kliedza karalis Fridrihs, kad viņu jau ielenca krievu kavalērija. — Pritvic, Pritvic, glāb karali! Man beigas! Kādēļ mani neatrada neviena lode?

Un nākošo nakti, «visgrūtāko savā mūžā», karalis pavadīja mazā ciemata viesnīciņā. Sēdēdams pie ozola alus-galda, viņš sveces gala gaismā izmisis drudžaini rakstīja uz Berlīni savam ministram grāfam Finkenšteinam:

«Viss brūk kopā. No četrdesmit astoņiem tūkstošiem zaldātu, kuri man bija šorīt, es diezin vai savāktu trīs tūkstošus ... Visi bēg ... Visas manas iespējas ir izsmeltas līdz galam. Man vairs nav nekā... Zaldāti neizturēja — viņi trīs dienas no vietas bija uz kājām un devās

kaujā tūliņ pēc deviņu stundu pārgājiena. Tagad krievi ieņems Berlīni. Nē, es to nepārdzīvošu! Padarīšu sev galu ... Paliec sveiks, paliec sveiks uz mūžu!»

Pēterburga spoži svinēja šo uzvaru, līksmoja visa Krievija. Dārdēja lielgabalu salūti, dimdēja zvani baznīcās, dziedāja aizlūgumus. Armijai papildus tika izmaksāta pusgada alga.

Slimā Jeļizaveta Petrovna, kas vairs gandrīz nemaz negāja laukā no savām istabām, rūgti raudāja — viņai bija žēl savu zaldātu: pie Kunersdorfas bija krituši divi tūkstoši seši simti četrpadsmit un ievainoti desmit tūkstoši astoņi simti sešdesmit četri zaldāti...

Pēc šīs uzvaras krievu armija ziemas mitekļos šoreiz novietojās Prūsijā, Oderas upes krastā.

Bet klusais večuks Saltikovs izrādījās gaužām nesaticīgs ar sabiedrotajiem austriešiem.

— Viņi grib ar mūsu rokām ogles raust! — viņš sacīja. — Viņi slēpjas aiz mūsu muguras! Austrieši mūs taisni tādēļ ataicinājuši šurp, lai pazudinātu ... Sak, lai jau krievi kaujas, bet šie mums aiz muguras rīkos diversijas. Nē, tā nu nebūs!

Un 1760. gada vasaras kampaņa atkal ievilkās, atkal izplatījās baumas, ka arī Saltikovs sācis saņemt pavēles no troņmantnieka Pjotra Fjodoroviča un viņa sievas. Fer-mors tikai tā gada rudenī sāka virzīties uz Berlīni, un divdesmit septītajā septembrī ģenerāļi Černiševs un Tot-lebens iegāja Berlīnē pēc pilsētas kapitulācijas. Prūsijas galvaspilsētai tika uzlikta kontribūcija pusotra miljona dālderu apmērā.

Karaliskā valsts kase bija tukša — tajā atradas tikai sešdesmit tūkstoši dālderu. No karaļa mantu noliktavas paņēma simt četrdesmit trīs lielgabalus, astoņpadsmit tūkstošus šauteņu, nojauca prūšu ieroču fabrikas, uzspridzināja pulvera fabriku. Tika atbrīvoti četrtūkstoš piecsimt kara gūstekņu.

Berlīnes pilsētas atslēgas nosūtīja uz Pēterburgu.

Tomēr šai pašā panākumu un svinību laikā noskaidrojās, ka ģenerālis Totlebens, kuram bija kapitulējusi Berlīne, arī uzturējis sakarus ar Prūsijas karali un visu laiku piegādājis viņam informāciju. Totlebens tika atcelts no komandiera posteņa un nosūtīts tiesāšanai. Drīz vien krievi Berlīni atstāja.

Feldmaršala Saltikova nepietiekami enerģiskā rīcība

atkal izraisīja ķeizarienes neapmierinātību. Oktobrī Sal-tikovs nodpva komandēšanu feldmaršalam Buturļinam, kādreizējam cara Pētera denščikam. Cik veiksmīgs karotājs ir Buturļins, nebija zināms — zināms bija tikai viens, ka viņš ir neizglītots, nejēga, pamatīgs dzērājs un zaldātu dziesmu cienītājs.

Taču arī šis Buturļins kārtējā 1761. gada kampaņā izcīnīja virkni uzvaru pār prūšiem, dodamies triecienā pret Poznaņu, Pomerāniju, Kolbergas cietoksni un Šveidnicu. Acīm redzot, prūši gluži vienkārši nespēja turēties pretī krievu ieročiem.

Prūsijas karaļa stāvoklis kļuva arvien bezcerīgāks un bezcerīgāksh Viņš jau bija pārliecināts — ja krievu armija ieņems Štetīni un pēc tam otrreiz Berlīni, tad viņš zaudēs visu savu karaļvalsti. Būtībā krievi viņu jau bija atšķīruši no Polijas, no kurienes viņš saņēma maizi savai armijai: paša krājumu labības magazīnās viņam nebūtu pieticis pat vienai vasarai. Tiesa gan, pulvera un lādiņu Prūsijas karalim bija pietiekami, bet grūtības sagādāja ceļi un transports, tomēr visvairāk viņa armijā trūka dzīvā spēka — rekrūšu kļuva arvien mazāk un mazāk, kaut ari Fridrihs pa visu Eiropu bija izsūtījis savus aģentus vervēt algotņus; trūka arī zirgu. Nauda gan bija, taču tik grūtos apstākļos tā maz ko līdzēja. Karalis visu laiku grima dziļā melanholijā. Karaļa flauta bija apklususi.

Lūk, tādēļ Keits, Anglijas sūtnis Pēterburgā, sāķa meklēt ceļus miera sarunām starp Prūsiju un Krieviju. Jeļi-zaveta Petrovna uz to atbildēja visai noteikti:

— Es ļoti labi zinu, cik smags slogs mums ir šis Septiņgadu karš. Cik dārgi tas mums izmaksā. Es pati vēlos mieru. Stingru mieru. Vēlos to no visas sirds. Tomēr man jārūpējas, lai mani sabiedrotie būtu apmierināti. Separātas sarunas par mieru uzsākt es nevaru ...

Kanclers Voroncovs jau bija uzmetis nosacījumus kopējam miera līgumam.

Fridriham vajadzēja atdot Austrijai Silēziju.

Francijai — daļu Flandrijas.

Krievijai — Austrumprūsiju no Nemunas līdz Vislai, turklāt Krievija šo teritoriju neanektēja, bet ņēma tikai tādēļ, lai atdotu atpakaļ Polijai. Pret šo teritoriju Krievijai vajadzēja no Polijas dabūt Labā krasta Ukrainu ...

1761. gada decembrī Rumjancevs ieņēma Kolbergas

cietoksni, seno slāvu pilsētu Kolobregu, un nosūtīja pilsētas atslēgas uz Pēterburgu.

Taču Jeļizaveta Petrovna tās vairs nesaņēma.

Viņa saslima un pēkšņi nomira pašā Ziemsvētku dienā — divdesmit piektajā decembrī, turklāt slimības simptomi bija ļoti dīvaini — asiņaina vemšana, caureja, sirds vājums.

Klīda stipras baumas, ka Petrovnu kāds noindējis.

Devītā nodaļa IMPERATORS PĒTERIS III

Ausa apmācies Ziemsvētku rīts. Koka pagaidu pilī, kur Jeļizaveta dzīvoja, kamēr Rastrelli cēla jauno pili, augstajos aizsalušajos logos svīda vēlīna rīta blāzma... Pie-' ņemšanu zālē, gaidot turpmākos notikumus, pulcējās satrauktais senāts, sinode, ģeneralitāte, visas valsts augstās personas. Plašo zāli pildīja garīdznieku melnās kapuces un virstērpi, baznīcas augstmaņu — arhiereju mēļās mantijas, civilo augstmaņu melnie brokāta svārki, ģenerāļu mundieri un gvardes rota ar visu karogu. Runāts tika čukstus, visi stāvēja kājās. Sēdēja vienīgi divi sirmgalvji — Ivans Ivanovičs Ņepļujevs, vēl Pētera Pirmā laikabiedrs, un kņazs Šahovskis... Pētera meita beidza elpot.

Beidzās viens valdīšanas laiks, sākās nākošais. Tagad neapšaubāmi varu pārņēma «jaunais galms». Nevilcinoties. Līdz ar to tika pasludināts spriedums visiem, kas nebija pratuši laikus noģist, no kurienes pūš vējš. Spriedums draudēja būt nesaudzīgs. Ieradās jauns saimnieks ... Zālē bija jaušams nāves tuvums, nezināmās nākotnes saltums.

Pēc pusdienlaika atskanēja pirmais izmisuma sauciens, tad sieviešu raudas, dobji vīriešu šņuksti, nopūtas, gaisā ņirbēja rokas, mezdamas krustus. Viss pūlis nemierīgi sakustējās, kad, reimatisma pārņemtās, samta zābakos ieautās kājas pār parketa perlamutra inkrustācijām švīkādams, zāles vidū iznāca vecākais no senatoriem — feldmaršals Ņikita Jurjevičs Trubeckojs. Viņam sekoja galma ārsti Kruzs un Monsijs.

Vecums jau bija saliecis Trubeckoja platos plecus, sirmā galva uztraukumā trīcēja, mute bija iekritusi, taču

acis vēl mirdzēja. Kad ceremonijmeistars bija paklaudzi-nājis savu zizli, Trubeckojs vecišķā balsī pavēstīja, ka viņas imperatoriskā majestāte Viskrievijas patvaldniece Jeļizaveta Petrovna «aizgājusi dieva mierā» un tronī uzkāpis viņa imperatoriskā majestāte valdnieks imperators Pēteris Fjodorovičs Trešais.

Pūlis sakustējās, sarosījās, sadalījās grupiņās, kurās cilvēki savā starpā sačukstējās. Vairāk tomēr tika runāts bez vārdiem — ar acīm, galvas mājieniem, gan līksmo, gan satraukuma pilno acu mirdzumu. Tagad visi gaidīja jaunā imperatora iznākšanu un zvēresta nodošanu.

Jau bija satumsis, un tika ienestas aizdegtas sveces, kad atkal noklaudzēja ceremonijmeistara zizlis un pa augstajām, baltajām, ar zeltu izrotātajām durvīm sāka nākt iekšā dažādu galma amatu izpildītāji. Aiz viņiem, šņorzābaku papēžus klaudzinādams, triumfējošu smaidu neslēpdams un melnajos samta svārkos izskatīdamies vēl jo bālāks, ātrā solī iznāca un pakāpās uz troņa kāpieniem viņš — jaunais cars.

Pie troņa Pēteris apstājās. Iespiedis kreiso roku sānos, viņš ar labo plašā žestā māja sveicienu visiem sanākušajiem. Šis majestāte ar garajām kājām, sīko augumu, balti pūderēto galviņu, nežēlīgām un reizē smejošām acīm, kas vienlaikus šķita niknas un nevarīgas, kā rēgs slējās pāri cilvēkiem, kuri bija saliekuši muguras godbijīgā sveicienā.

Pie troņa apakšējā pakāpiena pienāca Volkovs un atritināja pirmā manifesta lapu. Visi uzmanīgi klausījās, izstiepuši kaklus un pielikuši plaukstas pie ausīm, lai nepalaistu garām ne vārda.

Pēteris III visiem saviem «uzticamajiem pavalstniekiem» manifestā pasludināja:

«Lai visi zina, ka pēc visvarenā dieva lēmuma mūsu mīļotā krustmāte viņas imperatoriskā majestāte Viskrievijas patvaldniece, nepanesamas slimības uzveikta, no laicīgās svētlaimes aizgājusi mūžīgajā...»

Atkal raudas. Un kā gan ne! Raudātāji taču no visas sirds būtu vēlējušies, lai šī pieminētā «laicīgā svētlaime» turpinātos bezgalīgi. Lai viņi mūžīgi varētu dzīvot tāpat kā līdz šim — viegli, pārticīgi, skurbi, izšķērdīgi, augstprātīgi, uz citu darba rēķina un mūžīgā dīkdienībā —, gozēties troņa spožumā kā baloži piesaulē, radīt savās sādžās, ciematos, muižās un muižu centros tādus pašus

galmus, tikai mazākus, nabadzīgākus, bet arī tur palikt augstprātīgi kungi un pavēlnieki pār saviem «uzticamajiem zemniekiem», dzimtļaudīm, pār viņu sievām un meitām ... Lai viņi mūžīgi varētu, rau, tikpat verdziskā pazemībā grūstīties šī troņa pakājē, ienīzdami cits citu, prātodami, kā gan apsteigt, uzveikt un pārtrumpot citam citu cīniņā par bagātīgu, dāsnu, turklāt pilnīgi nepelnītu apbalvojumu iemantošanu ...

Bet manifests skandināja par šo jau no rīta mazliet iereibušo jauno cilvēku, izskaidrodams, kā viņš ticis uz troņa:

«... Viskrievijas imperatora tronis, kas mums kā pašreizējam troņmantniekam pieder pēc visām tiesībām, priekšrocībām un likuma ...»

Pēc kāda likuma nu valdīs šis prūšu spiegs, ieguvis visaugstāko varu? Tagad taču viņš katram, kam vien vēlas, var dāvināt tūkstošiem vergu. Viņa spēkos ir kuru katru pārvērst par mazu patvaldnieku. Viņš var kuru katru sodīt ar nāvi, izsūtīt uz Sibīriju.

Un visi ar bailēm noraudzījās pašu radītajā elkā, monarhā pēc «dieva žēlastības», kuram aiz muguras stāvēja pati baznīca un visi neskaitāmie svētbildēs attēlotie svētie un kuru, draudēdami ar visiem debesu pērkoniem un elles mocībām, savus sprediķus dimdinādami, aizstāvēja garos melnos ģērbos tērpušies vīri, kas bija redzami tepat pirmajās rindās un kas ar baltiem pirkstiem saturēja dārgas, ar dimantiem un pērlēm izrotātas panagijas^1 uz tukliem vai ierautiem vēderiem.

Ķeizariene Fike manifesta vārdus klausījās dziļās sērās, no galvas līdz kājām ietinusies melnā plīvurā, ar sēru lentām pie tērpa. Viņa klausījās un kļuva bāla aiz sašutuma. Manifestā visu laiku tika daudzināts, ka viņš, Pēteris III, ir īstenais troņmantnieks, ka viņam ir tiesības ieņemt «senču troni» ... Nu bet Fike? Un viņas dēls Pāvels Petrovičs? Ko lai iesāk viņa? Varbūt viņai vajadzēs iet Jeļizavetas Petrovnas pēdās, lai «pienācīgā kārtā» iegūtu atpakaļ «nolaupīto troni»? Ar uzticamo Krievzemes dēlu «palīdzību»?

Neuzkrītoši cauri plīvuram viņa pārlaida skatienu sadrūmušo seju rindām. Lūk, tur viņš stāv īstenais «uzticamais Krievzemes dēls», jaunais divdesmit septi-

1 Neliela ķēdītē uz krūtīm valkājama svētbildīte, kādas nēsā pareizticīgo bīskapi.

ņus gadus vecais skaistulis, visriskantāko un. trokšņaināko Pēterburgas mīlas dēku varonis, pie Corndorfas trīsreiz ievainotais Grigorijs Orlovs — ķeizarienes Fikes kārtējais mīļākais.

Orlovs stāvēja, augstu izslējis skaisto, gaišmataino galvu uz varenā kakla, un no sava auguma augstumiem droši aplūkoja drūmo sapulci.

Bet Volkovs lasīja un lasīja par jauno cilvēku, kurš ar smaidu sejā, bravūrīgi iepletis saišzābakos autās kājas, no troņa augstumiem noskatījās savos padotajos, — lasīja par ķeizarienes Fikes vīru.

Šis jaunais cilvēks solīja itin visu, pretī pieprasīdams sev tikai vienu: lai visi apzvēr, ka vienmēr un visās lietās būs viņam paklausīgi.

Uzvaras priekā Pēteris Fjodorovičs izrieza iekritušās krūtis. O, nu viņš vairs nenonāks visādu Bestuževu ... Brimmeru... aizbildnībā! Nē! Un cik daudz viņš tagad varēs darīt sava elka — dievinātā valdnieka Prūsijas karaļa Fridriha II labā... Ak, viņš sūtīs krievu zaldātus cīnīties par saviem Holšteinas īpašumiem! Viņš atņems Dānijai Slezvigu. Viņš mērcēs savu zobenu dāņu asinīs... Kāda laime!

Pēdīgi Volkovs beidza lasīt, nobeigumā uzsvērdams parakstu: Pēteris.

— Vivat! — dārdināja klātesošie. — Vivat! Vivat!

Tomēr daudzi nodomāja:

«Kādās cieņas pilnās skumjās pie troņa pakājesstāv ķeizariene Katrīna. Cik cildena viņa ir savās sērās... Savās bēdās... Nevis kā šis stulbais, puspiedzērušais jaunais cilvēks... Ko gan viņa domā, māmuļa Katrīna Aleksej evna?»

Sākās zvēresta došana stingri pēc dienesta pakāpēm, un Katrīna Aleksej evna pirmā pie krusta un evaņģēlija apzvērēja nebeidzamu uzticību savam laulātajam draugam, imperatoram, pavēlniekam ...

Jeļizavetas Petrovnas mirstīgās atliekas tika ievietotas ar melnu samtu pārvilktā šķirstā, kas bija nolikts uz augsta, ari ar melnu samtu pārvilkta katafalka. Melns samts klāja arī sienas un visus pils lielās priekšzāles logus. Šķirstu sedza ar sudrabu izšūts zeltīta brokāta pārklājs ... Ap šķirstu četros svečturos dega vaska sveces. Pie zārka pārmaiņus stāvēja četras dāmas, un viņu sēru

tērpu plīvuri viļņiem klāja grīdu. Turpat blakus goda sardzē bija sastinguši četri gvardes virsnieki. Pie zārka galvgaļa uz sārta samta bija nolikti četri kroņi: Kazaņas, Astrahaņas un Sibīrijas cepures un atsevišķi — briljantiem nosētais Viskrievijas kronis.

Zālē dega seši tūkstoši ,sveču. Nebeidzami ļaužu pūļi — zemnieki, zaldāti, bārdaini vīri un sievas ar lakatiem galvās, cits aitādu kažokā, cits pelēkos vadmalas svārkos — bailīgi tuvojās zārkam, krita pie zemes, meta krustus, skūpstīja Pētera Lielā meitas salto roku, klausīdamies, kā arhimandrīti, nostājušies pie lasāmā galdiņa, ko apgaismoja svece, cits pēc cita skanīgās balsīs atkal un atkal lasīja izmisīgu vaimanu pilnās ķēniņa Dāvida gaudu dziesmas.

Un tepat bezgalīgās, garām plūstošās ļaužu straumes acu priekšā, sēri nokārusi galvu un no galvas līdz kājām tērpusies melnā krepā, gandrīz visu laiku pie zārka stāvēja ķeizariene ...

— Edz, kā bēdājas, māmuļa! — garām slīdošajā ļaužu virknē skanēja čuksti. — Edz, kāda dvēsele ...

Pirmais no nelaiķes atvadījās Pēteris III, noskūpstīja viņai roku un, zābakus klaudzinādams, devās prom. Viņš brauca uz senātu. Darīšanas! Un jau tajā pašā vakarā imperators sēdēja galda galā pie jautrām vakariņām.

Prieks dzīrot, kad pats esi saimnieks! Zelta svečturi meta atspīdumu uz damasta galdautiem, iededza zibšņus šķīvju zeltījumā, kristālā... Caram blakus sēdēja viņa draudzene — resnā, neglītā Jeļizaveta Voroncova. Pie durvīm sardzē stāvēja cara holšteinieši, apkārt šaudījās sulaiņi ar ģerboni rotātās livrejās.

Viesu vidū krievu bija maz — Voroncovi, Šuvalovi, Trubeckoji. Un, protams, Volkovs. Bija vairākas itāliešu aktrises un aktieri, divi tulki. Ciešā pūlī ap galdu sasēda iesilušie prūši — cara padomdevēji Holšteinas jautājamos: slepenpadomnieks Pfenigs, padomnieki fon Leven-bahs, fon Brombzens, Ceiss, ģenerālis Brokdorfs, pulkvedis Kacaus un Fersters. Rupjās, uzstājīgās balsis skanēja apskurbušas no alus un panākumiem — nu gan visas viņu darīšanas Krievijā veiksies spīdoši. Prūši auroja, plaukšķinādami cits citam pa muguru.

Bālais, piedzērušais imperators, pārspēdams citus, kliedza spalgā papagaiļa balsī:

— Nē, viņa majestāte karalis mani neaizmirsīs! Neat-

raus savu labvēlību! Kaut arī krustmāte mani nelaida uz Kara Konferences sanāksmēm, es jau tik un tā visu zināju un palīdzēju karalim kā vien varēdams. Karalis ir ģēnijs! Labāk būt pulka komandierim prūšu armijā nekā caram Krievijā! Nudien, ja es dienētu prūšu armijā, tad gan es parādītu, ko spēju! Bet te jādzīvo kopā ar šiem krieviem ... Jārunā viņu barbariskajā valodā ... Mani audzināja Brimmers! Ak, šis neģēlis Brimmers! Lai tik viņš man patrāpās ceļā, uzsēdināšu uz mieta — ha-iia-ha! — uz mieta, tāpat kā savus ienaidniekus sēdināja mans vectēvs ... Es esmu Pēteris, un mans vectēvs ari bija Pēteris! Tas kaut ko nozīmē! Brimmers man lika tupēt kaktā uz ceļiem... Viņš man karināja kaklā ēzeli. Bet, lūk, viņa majestāte Prūsijas karalis ir ar mani apmierināts. Es viņam daudz palīdzēju ... Volkov! Volkov! Vai tu dzirdi?

Spēji uzrāvis uzacis un ļaudams matu cirtām noslīgt lejup, Volkovs paslēpa savu sastingušo seju aiz liela kausa^

— A, tu nedzirdi? Nebaidies taču! Volkov! Vecās jau vairs nav! Neviens tevi uz Sibīriju nesūtīs. Tagad valdu es! Es! Vai atceries, kā mēs strādājām? Kā izurbām sienā caurumu? Kā sūtījām Kara Konferences pavēles viņa majestātei karalim? Ha-ha-ha! Nekautrējies taču! Ko niekus! Te visi ir savējie! Tevi neviens neaiztiks! Un kā mēs abi smējāmies par pavēlēm armijai... Ha-ha-ha! Skaitās slepenas, bet jau sen ir Berlīnē. Viņa majestātes rokās ... Ha-ha-ha!

Cars griezīgi smējās, te nolīkdams pār galdu, te atgāzdamies pret krēsla atzveltni. Cik viņš bija apmierināts, cik laimīgs!

— Ha-ha-ha! — prūši smējās sulīgās balsīs. — Lai dzīvo mūsu Pīters ... Brašs puisis! Mūsējais ... Hoh, hoh, ur-r-ā-ā! ...

... Aiz mākoņiem slīdēja bāls mēness, mezdams uz sniega blāvu gaismu, gaisā zaigoja ledus adatiņas, šķindēja zvaniņi, trijjūgs lidoja kā putns, zibēja svītrainie verstu stabi. Ķeizarienes Jeļizavetas miesas vēl nebija atdzisušas, kad brigadieris un kambarkungs jaunā cara favorīts pulkvedis Andrejs Gudovičs vieglās kamanās auļoja no Pēterburgas uz Rīgu un tālāk uz Prūsiju ar svarīgu uzdevumu. Viņš veda hercogam Kristiānām Augustam Anhaltam-Cerbstam priecīgu vēsti, ka ķeizariene Je-

lizaveta Petrovna ir mirusi, ka viņa meita Fike un viņa znots uzkāpuši Krievijas tronī. Viņš veda jaunā imperatora pavēli, pēc kuras valdnieka sievastēvam tika piešķirts krievu armijas feldmaršala tituls...

Milzīgais Gudovičs kratījās pa ceļa grambām, stinga saltumā, tomēr bija priecīgs par savu veiksmi. Tagad viņam būs viss — zelts, augsti amati, muižas un dzimtcilvēki ... Kas gan bija brauciens pie ķeizarienes tēva — tikai iegansts, maskē jums viņa komandējumam ... Galvenais uzdevums bija — slepena vēstule Prūsijas karalim. Raizes, protams, sagādāja doma, kā izkļūt cauri krievu armijas frontei, turklāt ar tik delikātu uzdevumu kā vēstule pretinieku karalim. Un bez tam — kur tad viņš karali atradīs?

GudoVičam vajadzēja daudz braukāt apkārt pa Prūsiju, līdz beidzot kādā vēlā naktī viņš sasniedza Magdeburgu. Mēness jau bija sācis dilt, spīdēja oranžs un dūmakains, līdzenuma vidū uz augsta kalna ar saviem torņiem, smailēm un zvanītavām melnēja pils... Cauri skanīgiem vārtiem pasta kariete ieveda Gudoviču pils pagalmā. Karaļa kabineta šaurie, smailie logi bija apgaismoti.

Trīdams nosalušās ausis, apsteigdams ierēdņus, lēkdams pa vairākiem pakāpieniem reizē, Gudovičs ieskrēja pieņemamā istabā. Ierēdņi metās nodot ziņojumu, un tūdaļ pieņemamajā istabā iesteidzās satraukts neliela auguma cilvēks vienkāršos tumšbrūnos svārkos, ar ordeņa zvaigzni pie krūtīm.

Tas bija karaļa pirmais ministrs grāfs Finkenšteins — paša karaļa pilī nebija, taču ministrs zināja, kur viņu var atrast.

— Esmu atvedis viņa majestātei vēstuli no Viskrievijas imperatora! — Gudovičs sacīja. — Karalim personiski... Kur es varētu sastapt viņa majestāti?

— Ko jūs runājat? — Finkenšteins izsaucās. — Ko-o? No imperatora? Kāpēc no imperatora? Kur tad ķeizariene?

Sirds zem brūnajiem svārkiem sāka sisties straujāk, Ietrīsējās.

— Viņas majestāte ķeizariene Jeļizaveta nomira divdesmit piektajā decembrī! — Gudovičs pavēstīja. — Bet kur tad atrodas karalis? Mana stafete ir ārkārtīgi svarīga.

Grāfam Finkenšteinam aiz prieka saļodzījās kājas, viņš atslīga tuvākajā krēslā.

— O! _•— viņš izsaucās. — Varens jaunums! Viņa majestāte ir Silēzijā. Breslavā. Brauksim nekavējoties turp ... O-o! Cik lielisku vēsti jūs esat atvedis, jaunais cilvēk!

Tikai divas nedējas pēc izbraukšanas no Pēterburgas Gudovičs beidzot nokļuva pie karaJa. Viņš to atrada ciematā pie Breslavas, viesnīcā «Pie baltā gulbja» ... Cauri pelēkajiem mākoņiem kā sudraba ripa atkal spīdēja ziemas saule, kokus klāja balta sarma. Zem dakstiņu jumta virs viesnīcas durvīm zvārojās un šūpojas aprūsējis dzelzs gulbis... Pa piemēsloto sniegu visapkārt rosījās adjutanti un raitnieki apmetņos, ar trijstūrenēm galvā. Pie slitas piesietie zirgi zebeniekos skrumšķināja auzas, purināja galvas... Tālumā skanēja lielgabalu šāvieni. Pie ieejas liela auguma huzāri smiedamies spēlēja «rakstu vai ērgli». Pie durvīm sardze — plati iepletuši kājas, stāvēja divi grenadieri. Kad no karietes izlēca krievu virsnieks, visi satrūkās, grasījās mesties viņam klāt, taču apstājās,' redzēdami, ka viņam pakaj no karietes lien laukā Finken-šteins.

— Pie viņa majestātes! — ministrs cienīgi izmeta. — Ārkārtīgi svarīgā jautājumā!

... Karalis sēdēja lielā kopējā virtuvē pie pavarda un ar mutautu rūpīgi šņauca savu prāvo degunu. Izstiepies vai līdz pašām griestu sijām, Gudovičs salutēja un pasniedza karalim vēstuli:

— No viņa majestātes Viskrievijas imperatora!

Karalis pameta acis uz Gudoviču, salauza paketes zīmogus ar ērgļa attēlu un atvēra to. Karaļa izvelbtās acis slīdēja pār gotu burtu rindiņām, seja kļuva arvien līksmāka. Arvien priecīgāka seja kļuva arī Finkenšteinam, kurš vēroja karali.

Ar paša roku rakstītā vēstulē imperators Pēteris karalim ziņoja, ka viņa krustmāte mirusi.

«... Mēs nevēlējāmies vilcināties ar šo vēstuli darīt to jūsu majestātei zināmu, no visas sirds cerēdami, ka, ņemot vērā draudzības saites, kas vieno jūsu un mūsu troņus, jūs tagadējos apstākļos mūsu veco draudzību atjaunosiet. Jums labpatiks vēlēties domāt tāpat kā mums, bet mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, jo esam ļoti augstās domās par jūsu majestāti...»

Tā Pēteris III rakstīja Fridriham II.

Gudovičam nu vajadzēja pieliekties, jo mazais, resnais

karalis knaši pielēca viņam klāt un sajūsmā piegrūda degunu viņam pie vaiga.

— Paldies, paldies! — Fridrihs sauca, acis zibinādams.

— Lai slavēts dievs! Tu esi balodis, kas knābi atnesis man pirmo miera zariņu... Pirmo! Aizmugure nu mums ir brīva... Tu esi ļoti noguris, vai ne? Un izsalcis? Ej, draugi! Adjutanti! Pabarojiet šo krievu lāci! Viņš droši vien notiesā veselu aunu uzreiz, vai ne? Un vīnu, dodiet viņam vīnu! Ha-ha!

Zābakus klaudzinādami un zobenus šķindinādami, Gu-doviču aplenca un sev līdzi aizveda prūšu virsnieki.

Tomēr karalis piepeši saduga, uzmeta skatienu Finken-šteinam, pamāja tam, lai sēžas pie galda, un sāka vēlreiz pārlasīt vēstuli.

— Nekā jauna! — viņš vīlies noteica. — Itin nekā!

Par savas nelokāmās pretinieces Jeļizavetas Petrovnas nāvi karalis zināja sen: jau septītajā janvārī viņš bija saņēmis šo ziņu no Anglijas sūtņa Keita.

Gluži dabiski, ka aizkavējusies vēstule, ko atveda Gu-dovičs, nespēja uzlabot karaļa garastāvokli. Tieši otrādi — tā uztrauca. Pēteris tajā neziņoja neko, vienīgi pauda savas jūtas, bet tās jau bija tikai viņa paša jūtas. Taču Pēteris nebija Pēterburgā viens pats. Viņam bija arī sabiedrotie. Un kā tie izturēsies pret viņa jūtām? Karalis < baidījās sevi noskaņot optimistiski...

— Saprotiet, grāf, — viņš klusi teica Finkenšteinam.

— Es gluži vienkārši nezinu, kā viss norisināsies tālāk. Vīnes un Versajas galms taču jau ķeizarienei Jeļizavetai garantēja tiesības uz Prūsijas pārvaldīšanu. Un faktiski tā jau atrodas krievu rokās... Vai gan cars tagad lai atteiktos no tādiem iekarojumiem? Aiz kāda iemesla? Kā labā? Tas taču nozīmētu gluži vienkārši kapitulēt! Jāizpēta stāvoklis Pēterburgā! Nekavējoties jāsūta turp mūsu cilvēks! Bet kurš? Kā jūs domājat?

Gudoviču plaši uzņēma un godināja, Breslavā viņš nodzīvoja līdz februārim. Bet tikmēr pienāca arī būtiskākas ziņas: grāfs Černiševs saņēma no Pēterburgas pavēli ar visu savu karaspēku nošķirties no austriešu armijas un atkāpties līdz Vislai, tā pārtraucot kara darbību pret Prūsiju.

Kņazs Volkonskis, kurš komandēja krievu armiju, kas bija ieņēmusi Pomerāniju, ziņoja imperatoram Pēterim III, ka no jauniecelta Štetmēs gubernatora Bevernas hercoga

saņēmis priekšlikumu noslēgt pamieru starp krievu un prūšu karaspēku, un lūdza attiecīgus norādījumus. Par atbildi viņš no Pētera saņēma rezolūciju: «Muļķis! Nekavējoties noslēgt!»

Pamieru noslēdza, un krievi devās uz ziemas nometnēm Pomerānijā un Neimarkā, ar robežu pa Oderas upi.

Abas puses atbrīvoja kara gūstekņus.

Un, kad Gudovičs februāra sākumā atkal pa kaklu pa galvu auļoja atpakaļ, braukdams cauri krievu armijas ziemas apmetnēm, viņam blakus sēdēja Prūsijas karaļa sūtnis barons Vilhelms Bernhards Golcs.

Tas bija garš divdesmit sešus gadus vecs Prūsijas karaļa adjutants bez ūsām, ar gaišzilām, ūdeņainām acīm, pamatīgs dzērājs un uzdzīvotājs, cilvēks, kurš bija spējīgs veikt jebkuru uzdevumu. Nosūtīt uz Pēterburgu īstu diplomātu neizdevās: kā gan uz valsti, ar kuru vēl nebija izbeigts karastāvoklis, ar kuru veselus divpadsmit gadus bijušas pārtrauktas un vēl nebija atjaunotas diplomātiskās attiecības, varētu braukt vecs diplomāts ar stāžu? Šis Golcs pēc pakāpes bija tikai kapteinis, kuru šā gadījuma dēļ uzreiz paaugstināja par pulkvedi. Un nu viņš, ievīstījies pelēkā apmetnī līdz pat garajam degunam un trij-stūrenē, virs kuras pāri ausīm bija apsieta šalle, garš kā maikste, rēgojās krievu kamanās, kas lēkāja pa ceļa grambām.

Viņu ceļš caur krievu karaspēka blīvi okupēto Pome-rāniju vēda uz Klaipēdu un Rīgu. Vajadzēja izvairīties vienīgi no sastapšanās ar austriešiem. Apkārt pletās vienmuļš, sniegiem klāts apvidus, kur savus jūras vēju samudžinātos zarus gaisā slēja vienīgi melni vītoli. Pavasarīgajā saulē, kas jau bija sākusi sildīt, sniegs žilbināja acis, ceļš vietām jau bija atkusis. Gudovičs šķielēja uz savu nerunīgo ceļa biedru un visu laiku lauzīja galvu, ko lai izlūdzas imperatoram par tik svarīga uzdevuma precīzu izpildīšanu. «Būs jālūdz sādžas Ukrainā, tuvāk dzimtajai pusei,» viņš prātoja. «Tālāk prom no Pēterburgas ...»

Bet Golcs pardomaja norādījumu, ko Prūsijas karalis viņam bija devis aizbraukšanas priekšvakarā. Breslavas pils istabās, kur dzīvoja karalis, bija karsts, saule spīdēja tieši logā, un karalis, vēderiņu izgāzis un ar rādītāja pirkstu šķeldams gaisu, mācīja savu sūtni:

— Atceries — galvenais ir nekavējoties izbeigt karu

ar Krieviju ... Tas ir mūsu vienīgais glābiņš! Vispirms krievi jāatrauj no viņu sabiedrotajiem! No frančiem un austriešiem ...

Tālāk. Mans brālis imperators Pēteris dod man daudz cerību, taču tīksmināties par tām man nav tiesību. Nav! Tam, ko man ziņo par Pēteri, es vienkārši nevaru ticēt! ... Neiespējami! Tādu valdnieku zemes virsū nav! Tas nav ticams... Tik cēlas, tik cildenas jūtas, kādas viņš man pauž vēstulē, cilvēkam nevar piemist! Visvairāk, visuzmanīgāk paseko caram, gan viņam pašam, gan viņa tuviniekiem, un par visu sīki ziņo ... Vissvarīgāk būtu uzzināt — vai viņš izpilda, ko solījis, vai ne? Un, runājot ar viņu, ņem vērā: ja viņš katrā ziņā grib karot ar dāņiem Šlezvigas dēļ — es dāņus neatbalstīšu. Lai viņš pamēģina, ko nozīmē karot... Domāju, — karalis vērīgi piemiedza acis, — domāju, ka viņš vēlas atdarināt mani. Karot! He-he! ... Grūts amats... Es gan katrā ziņā pašlaik vēlos mieru ...

Ja krievi vēlas savu karaspēku izvest no Pomerānijas, lai novietotu Prūsijā, — tūliņ piekrīti: no Prūsijas viņus pēc tam būs vieglāk dabūt laukā ... Un pat tad, ja krievi gribēs palikt Prūsijā uz visiem laikiem, — arī tad piekrīti, tikai ar noteikumu, ka viņi mums dod kādu kompensāciju uz sabiedroto rēķina, — tas krievus sanaidos ar sabiedrotajiem. Galvenais — tev jāiepotē caram neuzticība pret sabiedrotajiem — pret Austriju un Saksiju. Sanaido viņus, izdomā, ko vien vēlies, tikai tā, lai izklausītos pēc patiesības.

Un vēl... To es nerakstu pat instrukcijā. Rūpīgi vēro, cik stingri cars sēž tronī... Viņa sieva, prūšu princese Anhalte-Cerbste, ir ļoti gudra... Daudz gudrāka par viņu! Paseko, kādas ir viņu attiecības. Par to ziņo nekavējoties ... Tas ir ļoti svarīgi... Tu nodosi divas vēstules — šī būs viņa majestātei imperatoram. — Karalis paņēma no galda paketi un pasniedza to Golcam. — Bet šī — viņas majestātei... Ķeizarienei. Par otro paketi nevienam neko nesaki, nodod vienatnē. Katrā ziņā nodibini ar imperatora sievu vislabākās attiecības.

Tad karalis noņēma sev no krūtīm lielu melnu ordeni ar oranžu lentu un deva to Golcam:

— Pašā pirmajā audiencē pasniedz imperatoram šo Melnā Ērgļa ordeni un pasaki viņam, ka es to noņēmu no savām krūtīm ...

Vēl atceries — pirmā vizīte Pēterburgā nekavējoties jāizdara pie angļa Keita... Tas ir mūsu cilvēks! Viņš tev uz vietas dos instrukcijas... Sveiks! Nu ir viss! Gaidu panākumus...

Bet Feofans Kuroptevs, nu jau kā invalīds ar lauztu gūžas kaulu, stāvēja postenī pie prūšu pilsētas Marien-verderas vārtu barjeras. Atspiedies uz nūjas, Feofans domāja savu neskaidro, smago domu. Drīz vien viņu no dienesta atbrīvos pavisam un viņš, Kuroptevs, klinkās uz mājām. Bet kas viņu sagaida mājās? Atgriezīsies dzimtajā Ļevašovkā pie Ļevašovu kungiem, kas viņu nodeva zaldātos sarkano cepuri valkāt... «Nez vai tēvs, māte, sieva vēl dzīvi? Septiņus gadus par tiem neko neesmu dzirdējis... Lauku darbus vairs strādāt neiznāks — ko nu tāds kroplis var! Nu, ganīšu govis, pūtīšu stabuli... Tiru-liru ... Ak kungs ...»

Un Kuroptevam skaidri nostājās acu priekšā sārts rīts, zaļa pļava pie upītes, virs upītes, virs meldriem un kārkliem stīdz balta migliņa. Kaut kur skan stabule. Kuroptevs aiz prieka ir smējās, ir raudāja ... Labi tur, kur nav vāciešu! .., Skat, kā viņi arī te Kuroptevam sariebuši... Edz, ko izdarījuši ar kāju ...

Viņam sācis klāties pavisam slikti — vēders kurkst: vai nu tas kāds ēdiens — sapelējuši sausiņi un ūdens! Tīri nelabi metas! Sniegs kūst, noplīsušie apavi ūdens pilni. Apmetnī izdedzis caurums, vēl nakšņojot pie ugunskura, tāpēc mugurā pūš pavasarīgs vēsums. Nekas nav tā, kā vajag, visur nodevība ... Ģenerāļi un virsnieki ir no muižniekiem — tie visi vāciešu pusē... Vienīgi zaldāti — tie gan vācieti dauza kā pelavmaisu, cik jaudas, tikai zaldātiem viņš reti pagadās ceļā... Ģenerāļi, velni, nelaiž zaldātus klāt...

«Kam gan tāds karš vajadzīgs?» Kuroptevs turpināja prātot. «Prūsijas karalim jāapcērp spārni. Pareizi! Jāap-cērp! Nu, tad dari, kas darāms... Apgriez viņam spārnus, bet nedzen cilvēkus velti postā un nevārdzini... Cik daudz krievu atstājuši savus kaulus te Prūsijā! Un tikai tādēļ vien, ka kungiem nav bēdas par zemniekiem. Viņi tik grib baroties, tīko pēc bagātības un goda, bet tu, Ku-roptev, vari beigties nost...»

No tālienes, zvaniņiem šķindot, barjerai tuvojas trijjūgs ... Nāk tuvāk un tuvāk ... Apstājas.

Kuroptevs piekliboja pie kamanām:

— Stāt! Kas brauc? Kādu ļaužu?

— Pēc visaugstākās pavēles! — no kamanām uzsauca milzis, izvalbījis acis, pastiepis uz priekšu žokli. — Cel augšā bomi, ķēms ...

Kuroptevs skatījās vērīgi. Tas, kurš bļauj, — ir krievs. Droši vien mazkrievs. Bet blakus — kas tad tur sēž prūšu apmetnī, ar prūšu cepuri galvā? Kas tas tāds ir? Nudien — prūsis!

— Stāt! Kur tu to prūsi ved?

Kuroptevs ir vecs zaldāts, viņš zina, kā zvērests jāpilda, kā jāaiztur ienaidnieks... Milzis sāka neķītri lamāties, izlēca no kamanām, ar dūri notrieca Kuroptevu zemē, uzbrēca vācietim, arī kara invalīdam:

— Baum auf!

Zirgi $uļos rāvās uz priekšu, iešķindējās zvaniņi... Kuroptevs ar pūlēm piecēlās un, piespiedis delnu labajam vaigam, aprauti nodomāja:

«Atkal nodevība! Citādi nav! Kaut varējis viņus visus nospiest kā blaktis...»

Divdesmit pirmajā februārī Gudovičs ar Golcu jau veiksmīgi iebrauca Pēterburgā, un Gudovičs drīz vien stāvēja imperatora priekšā. Bija jau pēcpusdiena. Pēteris tikko bija atgriezies no senāta, izdzēris tikai vienu pudeli angļu alus un izskatījās pilnīgi apmierināts.

— Kā izbraukāji? — viņš tūliņ noprasīja. — Kā klājas viņa majestātei karalim?

— Atļaujiet, jūsu majestāte, — viņa majestātes karaļa vēstule.

Pēteris pilnīgi pārvērtās sejā, viņš paķēra zilo paketi ar zīmogiem, atplēsa to un skaļi lasīja vēstuli, reizēm pārlaizdams skatienu kabinetam:

— «Man ir liels prieks par to, ka jūsu imperatoriskā majestāte saņēmuši kroni, kurš jums, acīm redzot, pienākas ne tikai kā mantojums, bet vēl vairāk jūsu tikumu dēļ. Sie tikumi jūsu kronim piešķirs jaunu mirdzumu...

Jūtu, ka esmu jums ļoti daudz pateicības parādā! Man ziņoja, ka jūs esot pavēlējis grāfa Cerniševa korpusam pamest austriešus. Jābūt gluži bezjūtīgam, lai par to nejustu pret jūsu majestāti mūžīgu pateicību... Jūs mani izglābāt, jūsu majestāte...»

Imperators Pēteris III mitējās lasīt un vēstuli cieši jo cieši noskūpstīja.

— Tas tik ir prieks! — viņš spiedza. — Paldies... Tā

ir laime ... Gudovič, brālīt, apkamp mani! Paldies, Gudo-vič, tu esi uzticams kalps... Dāvinu tev trīs sādžas... Kur tu tās vēlētos?

— Lūdzu Čerņigovas pulkā! Ukrainā! — Gudovičs raportēja.

— Jā, tu taču esi mazkrievs... Nu, ņem, ņem!

— Jūsu majestāte! Atļaujiet ziņot, kopā ar mani Pēterburgā ieradās viņa majestātes karaļa sūtnis pulkvedis barons Golcs!

— Urā! — imperators iesaucās. — Urā! Urā! Lai dzīvo miers! Kur tad viņš ir? Ved viņu šurp! Es viņu nekavējoties pieņemšu! Ņem sev vēl trīs brīvciemus, kur vēlies!

— Jūsu majestāte! Lūdzu Starodubas pulkā!

— Ņem Starodubā... Pievāc sev zemniekus! Daudz viņu vēl brīvi klīst apkārt. Bet kur tad ir sūtnis?

— Jūsu majestāte, viņš ieradīsies pilī, tiklīdz sakārtosies!

— Kur viņš apmeties? Ved viņu pie manis uz pili!

— Jūsu majestāte, viņš ir apmeties pie Anglijas sūtņa ... Atpūšas ...

Taču Golcs neatpūtās. Saskaņā ar karaļa instrukciju viņš jau apspriedās ar savu angļu sabiedroto viņa mājā Angļu krastmalā.

Uz Ņevas skaldīja ledu ... Viņpus upes melnēja Pētera-Pāvila cietokšņa smaile, lēzena aizstiepās Vasilija sala, un dzelteni vizēja vienīgi kņaza Meņšikova pils.

Sārtsejainais, sirmais angļu sūtnis Keits, atlaidies platā, ērtā atzveltnī, smējās tā, ka viņa vēders zem aveņkrāsas kamzoļa lēkāja augšup un lejup.

— Kādas attiecības ir starp viņa majestāti imperatoru un sabiedrotajiem? — viņš pārjautāja. — Nu, tādas, ka tie gatavi cits citam rīkli pārkost. Pēterburgā ieradies viņa augstība Holšteinas princis Žoržs, cara tēvocis... Viņam pakaļ cars aizsūtīja tūliņ pēc krustmātes Jeļizavētās nāves. Tēvocis Žoržs tagad ir krievu karaspēka virspavēlnieks. Cars viņam piešķīris «imperatoriskās augstības» titulu... Tēvocim galva griežas riņķī, un viņa majestāte pieprasa, lai visi sabiedroto pārstāvji pirmie ierastos vizītē pie tēvoča Žorža, bet šie atsakās. Skandāls! Tad imperators sūtņiem atbild ar to, ka pats viņus nepieņem... Nu skandāls ir vēl lielāks. Attiecības tā tiek pārtrauktas. Te jums ir skaidra aina! \

— Kas tad tam visam par iemeslu?

— Iemesls ir tas, ka ...

Sers Džons piecēlās, lēnītēm piegāja pie kabineta dzeltenajām Karēlijas bērza durvīm, atvēra tās un paskatījās laukā ...

— Iemesls ir tas, ka... — atgriezies viņš klusināta balsī turpināja, — ka valdnieks ir nelabojams muļķis... Tas ir visam par iemeslu ...

— Uz ko tad cer viņa majestāte?

— Grūti pateikt... Visi krievi, saķēruši galvas, skrien pie manis... Sūdzas man par savu caru — krievi vispār ļoti labprāt žēlojas ārzemniekiem. It kā mēs būtu spējīgi atšķetināt viņu sarežģītos apstākļus, kuros viņi paši sapinušies. Ha-ha-ha! Viņi visi ir pret valdnieku ...

— Bet kurš tad ir par viņu?

— Holšteinieši... Nu, un tēvocis Žoržs. Kā gan ne — viņš taču saņem četrdesmit astoņus tūkstošus rubļu algas gadā... Tad nu, nabadziņš, priecājas. Imperatora pusē ir arī tie, kurus viņš atsaucis no trimdas... Bīrons jau pārradies no trimdas Jaroslavā, viņš cer atgriezties Kurzemē kā hercogs. Minihs ar dēlu ... Baroni Megdeni. Lilien-felds. Miniham valdnieks uzdāvināja Lestoka māju. Stāsta, ka atgriežoties ap divdesmit tūkstoši Jeļizavetas laikā izsūtīto. Tie visi, protams, ir par imperatoru. Un vēl Pjotrs un Aleksandrs Šuvalovi, kas iecelti par feldmaršaliem... Abi šie feldmaršali arī ir par imperatoru, kaut gan — grūti pateikt. . .

— Nu, bet pārējie?

— Pret. .. Mani informatori ziņo, ka nelaiķes Jeļizavētās mīļākais Ivans Šuvalovs vai plīstot aiz sašutuma un dusmām... Aiz satracinājuma. Informators apgalvo, ka Šuvalovam padomā kaut kas briesmīgs ...

— Sazvērestība?

Lords paraustīja plecus.

•— Iespējams .. . Gan mans priekštecis Vil jamss, gan es vairākkārt esam ziņojuši viņa majestātei Prūsijas karalim, ka diezin vai šis imperators ilgi nosēdēs tronī. Viņš balstās vienīgi uz holšteiniešiem... Visapkārt viņam ir sazvērnieki.

— Bet ķeizariene, viņa laulātā draudzene?

Sers Džons uzmeta baronam vērīgu skatienu.

— Jūs droši vien no sava karaļa atvedāt viņas majestātei ķeizarienei vēstuli? Vai ne?

Golcs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Pilnīgi pareizi! Ķeizariene ir tikpat gudra un viltīga, cik imperators muļķis. Tiesa gan, pašlaik viņa nedarbojas. Staigā sēru tērpā ... Lasa ... Sai nemitīgajā bungu rīboņā viņa klusē. Nevienu nepieņem... Un, lūk, tieši tas ir aizdomīgi. Tādēļ dodu jums padomu — izmantojiet imperatoru, cik vien iespējams, taču nepametiet bez ievērības ķeizarieni... Nekādā gadījumā ...

Cik apbrīnojami viņa izturas! Kāda pašsavaldība! Carieni Jeļizavetu neapbedīja veselas sešas nedēļas, līķis sāka trūdēt, bet viņas majestāte augām dienām stāvēja pie zārka.

Keits noplātīja rokas.

— Viņa nenovelk melno tērpu... Sēro! Tas ir ļoti gudri! Pilnīgs pretstats tam, kā izturas viņa majestāte cars. Nu labi... Bet kā tad jūtas viņa majestāte karalis? Domājams, — viņš pētoši paraudzījās Golcā, — ka jūsu pirmais karaļa dotais uzdevums šeit ir — noslēgt mieru. Vai nav tiesa?

Barons nolieca savu pūderēto galvu:

— Tieši tā! Viņa majestāte karalis daudz ko dotu, lai varētu noslēgt mieru.

— Nesteidzieties, pulkvedi! Nepiekāpieties nevienā jautājumā! Imperators Pēteris III jūsmo par karali Fridrihu II! Ir viņā iemīlējies kā sieviete ... Gatavs uz visu ... Jūs varat prasīt, ko vien vēlaties ...

Sers Džons pielēca kājās, piesteidzās pie loga:

— Paskatieties, baron! Soļo krievu zaldātu nodaļa. Viņiem mugurā jau ir prūšu mundieri... Ha-ha! Ar pītu auklu uzšuvumiem... Vai viņi jau pārvērtušies par prūšiem? Tāpat kā viņu imperators? Esmu pārliecināts — šis cilvēks pastrādās kaut ko nepieredzētu. Audiencē pie viņa esiet nepiekāpīgs, bet glaimojiet viņam, cik spējat, sakiet, ka Prūsijas karalis ir gluži neprātīgā sajūsmā par viņu ...

Nākošajā dienā imperators Pēteris III savā karietē drāzās pa krastmalu no senāta uz pili, steigdamies pieņemt Golcu. Senātā šodien bija ievērojama diena — tika nolasīts «Ukazs par muižnieku brīvību ...». Līdz šai 1762. gada februāra atkušņa dienai katram krievu muižniekam bija pienākums visu mūžu kalpot par savu lēņu īpašumu, muižu, tas ir, par viņam piešķirto zemi un dzimtcilvēkiem, dienests bija jāpilda līdz kapa malai. Katra šāda muižnieka pienākumos ietilpa lēņu īpašuma — muižas un

zemei piesaistīto zemnieku pārvaldīšana, zaldātu, pārtikas, zirgu un pat ieroču piegādāšana valstij nepieciešamības gadījumā... Muižnieka pienākums bija valdības uzdevumā bez kurnēšanas braukt jebkurā komandējumā, kāds vien būtu nepieciešams... Tam katru brīdi bija jābūt gatavam steigšus doties uz ziemeļiem, uz Sibīriju, uz Amūru, lai pārvaldītu pilsētas, iekārtotu satiksmes ceļus... Līdz šai dienai muižnieks nebija brīvs, viņš nekad nevarēja justies noteicējs par sevi un vienmēr bija aizņemts valsts dienestā... Tikai vecumā vai slimības gadījumā viņš beidzot mūža pēdējos gadus varēja nodzīvot savā muižā...

Pirms mēneša imperators senātā paziņoja, ka dāvinot muižniecībai «brīvību», proti — atbrīvojot no obligātā dienesta.

«Muižnieki turpinās pildīt dienestu vienīgi pēc pašu vēlēšanās,» imperators toreiz bija pasludinājis. «Katrs kalpos tik daudz, cik vēlēsies... Dienēt visiem jāierodas vienīgi kara laikā, uz tāda paša pamata, kā tas notiek ar muižniekiem Livonijā.»

Viens pats šāds imperatora vārds padarīja brīvu un no valsts neatkarīgu veselu iedzīvotāju kārtu. Brīvie muižnieki nu kļuva it kā par privātīpašniekiem, «savu» zemju un «savu» zemnieku saimniekiem. Muižnieki nu bija bez «klausības», brīvi, kamēr zemnieki — pakļauti vissmagākajai dzimtbūšanai. Veco laiku Maskavas dienesta bajārs uz visīr mūžu bija kļuvis par dīkdienīgu kungu :..

Senatori šo cara paziņojumu uzņēma ar sajūsmas saucieniem. Kā gan ne! Kopīgi pildīdami Maskavas valsts dienesta pienākumus, muižnieki jutās pielīdzināti «zemajai» tautai, turpretī tagad viņi kļuva «dižciltīgi», «brīvi», tāpat kā rietumu feodāļi.

Jau ierodoties ar nākošo ziņojumu pie cara, valsts sekretārs Volkovs pavēstīja viņa majestātei, ka sajūsminātie muižnieki pateicībā par iegūto brīvību esot gatavi senātā uzstādīt zeltā lietu imperatora statuju.

No šāda goda Pēteris III atteicās, bet viņa ukazs veselu mēnesi palika tikai vārdos izteikts, un muižnieki jau sāka uztraukties ... Gudoviča pārbraukšanas dienā imperators atkal gatavojās dzīrot ar saviem vāciešiem un, lai atkratītos no savas mīļākās Voroncovas, viņš tai pateica, ka visu nakti kopā ar Volkovu būs savā kabinetā aizņemts darīšanās. Volkovu patiešām ieslēdza kabinetā, un imperators viņam pavēlēja uzrakstīt šo ukazu ...

No rīta ukazs bija gatavs. Imperatoram no paģirām griezās galva, acu priekšā viss šūpojās, ļodzījās; sejā dzeltens, ar neskaidru skatienu viņš tikko sadzirdēja, ko viņam priekšā bēra Volkovs, lasīdams paragrāfu pēc paragrāfa.

No ukazā teiktā varēja secināt, ka Pēteris Pirmais, sūtīdams muižniekus uz ārzemēm mācīties, bija viņus piespiedis to darīt. Tikpat varmācīgi ar muižniekiem bija apgājušies arī citi cari un carienes. It īpaši Jeļizaveta. Bet, tā kā «zinātnes tagad ir savairojušās», Volkovs lasīja, «un vispārības labā izskaudušas rupjību un nevīžību, izglītības trūkums pārvērties vienotā saprātā, derīgās zināšanas un centība dienestā vairojuši drosmīgo ģenerāļu karošanas māku, bet civilajā dienestā tagad ir daudz zinīgu un darbam noderīgu cilvēku», tad ukazs pasludināja — «mēs turpmāk vairs neuzskatām par nepieciešamu likt spaidu kārtā pildīt dienestu, kā tas līdz šim ticis darīts».

Kanclera Voroncova spīdīgi noskūtajā, garām krunkām izvagotajā sejā pa lasīšanas laiku bija saskatāma ārkārtīgi saspringta un reizē pārsteiguma pilna uzmanība — viņš ar tekstu iepriekš nebija iepazīstināts. Arī Suvalovs bija gluži izvelbis acis — viņš, kā jau Slepenās kancelejas priekšnieks, labi saprata, ko nes sev līdzi šāds ukazs ... Jau pēc tā izsludināšanas tikai vārdos kā krusa bira muižnieku lūgumi atvaļināt tos no dienesta... Kālab gan pakļaut sevi visādām dienesta karjeras likstām, ja tagad iespējams dzīvot savā sādžā bezdarbībā un mierā uz vergu dzimtzemnieku rēķina: lasīt ārzemju žurnālus un grāmatas, spēlēt ar kaimiņiem durakus, savākt harēmu no dzimtzemnieku meitenēm vai arī iebaudīt stiprus dzērienus?

— «Mēs ceram,» — Volkovs lasīja savu sacerējumu, ko imperators jau bija parakstījis, — «ka visa dižciltīgā Krievijas muižniecība savā mums padevīgu pilsoņu uzticībā un centībā nesāks ne atprasīties, ne, vēl jo vairāk, izvairīties no dienesta, bet gan ar centību un labu gribu tajā iestāsies un godīgi un krietni to līdz savai pēdējai iespējai izpildīs ...

Bet visus, kas nekur nekādu dienestu nepilda un savu laiku pavada laiskumā un dīkdienībā, — tos mēs kā cilvēkus, kam nerūp kopējais labums, visiem uzticamajiem pavalstniekiem un īsteniem tēvzemes dēliem pavēlam nicināt un iznīcināt...»

Šo ukazu klausoties, valsts pirmo personu sejas kļuva arvien stingākas un stingākas. Ukazu noklausījies, senāts — večuki ar iekritušām mutēm un pusmūža spēka vīri ar sārtiem vaigiem un zilgansārtiem deguniem, izšūtos mundieros un sirmās, pūderētās parūkās, kas tiem piešķīra neparastu būtņu izskatu, — piecēlās reizē ar imperatoru, kas uzslējās no krēsla, un noliecās sveicienam, kad viņš platiem, greiziem soļiem devās prom. Pēc tam visi piesardzīgi noraudzījās cits citā, vaicājoši izslēja augšup plecus un plātīja rokas.

— Vai nu mēs kāda Livonija? — viņi sacīja. — Kālab gan no tās jāņem piemērs? Mēs taču jau esam stiprāki!

— Kas gan notiks, kad ukazs stāsies spēkā visā pilnībā?

Un visi domāja vienu visšausmīgāko, visdziļāk apslēpto domu:

«Kas gan ar mums, muižniekiem, notiks tad, ja arī mūsu zemnieki sev pieprasīs brīvību? Ko tad?»

Bet imperators auļos drāzās uz pili — tik daudzus gadus Pēterburgā nav bijis prūšu sūtņa ... Nu viņš ieradies, nu Krievija ar Prūsiju varēs tiešā ceļā saskaņot savas kopējās intereses...

Prūsijas sūtnis barons Golcs ienāca audienču zālē, soļus kā skaldīt skaldīdams, pienāca tuvāk tronim, kurā sēdēja Pēteris III, salutēja un nometās uz viena ceļa.

— Jūsu imperatoriskā majestāte! — viņš teica skanīgā balSī# — Mans valdnieks, viņa karaliskā majestāte Prūsijas karalis, lūdz jūsu imperatorisko majestāti pieņemt, uzkārt sev kaklā un valkāt šo Melnā Ērgļa ordeņa zīmi.

Viņam aiz muguras uz viena ceļgala bija pietupušies divi holšteiniešu ģenerāļi, tie uz sārta spilventiņa turēja prāvu zvaigzni ar oranžu lentu.

Kad imperators, labpatikā starodams, steigšus pielēca no troņa un, paķēris paketi un ordeni, pūlējās zvaigzni pakarināt kaklā, barons Golcs mierīgi un veikli viņam palīdzēja. ‘

Pēc pieņemšanas tika ieturētas pusdienas, kurās barons Golcs pie cara galda sēdēja blakus imperatoram. Tika daudz dzerts, it īpaši uz Prūsijas karaļa veselību. Iepretī cara sēdeklim pie sienas, kā arvien, karājās portrets — Fridrihs II mundierī, ar trijstūreni galvā. Paceļot kausu, cars Golcam parādīja, ka arī viņa gredzenā ir Prūsijas karaļa portrets.

— Ja jūs sakāt, ka viņa majestāte raizējas, vai es izpildīšu savus solījumus, ko esmu viņam devis, tad jūs paši redzēsiet, ka es esmu godīgs prūsis, — Pēteris čukstēja Golcam tieši ausī.

Viņi daudz dzēra. Kamēr apdzērās. Imperators visu laiku runājās ar Golcu, pārsteigdams viņu ar savu lietpratību Prūsijas apstākļos, ar to, ka zināja visus prūšu armijas pulkus, to vēsturi, visus to bijušos un tagadējos komandierus.

Un, kad piedzērusī kompānija beidzot piecēlās no galdiem, tad sāka spēlēt Pētera III iemīļoto spēli: lecot uz vienas kājas, bija jācenšas ar ceļgalu no mugurpuses citam citu pagrūst, piespiest nostāties uz abām kājām... Kurš nenoturējās, tam bija jādzer soda kauss vīna ... Visi smējās līdz asarām. Baronam Golcam paveicās izdarīt tā, ka imperators viņu nogrūda divas reizes un nu jau smējās pavisam laimīgi...

«Man sāk veikties!» barons Golcs domāja, lekdams uz vienas kājas. «Labi! Labi!»

Ķeizariene Katrīna Golcu pieņēma savā kabinetā, kur no skapjiem raudzījās ievērojamu cilvēku marmora bistes un plauktos stāvēja biezas grāmatas zeltītos sējumos. Fike bija viscaur melnā tērpā, un tas viņai ļoti piestāvēja. Viņas acis bija no asarām aptūkušas, virsdegunē dziļi ievilkusies krunka, seja bāla.

Viņi bija divi vien.

Kad barons bija noskūpstījis Fikei roku, viņa vienkārši norādīja uz krēslu sev līdzās.

— Sēdieties, baron! Kā viņa majestātei karalim ar veselību?

— Tagad lieliski! — smaidīdams atbildēja barons. — Man ir uzdevums nodot jūsu majestātei šo vēstuli... Pilnīgi slepeni!

No platā piedurknes atloka viņš izvilka vēstuli, piecēlās un paklanīdamies pasniedza to ķeizarienei.

«Kundze mana māsa!» Fridrihs rakstīja. «No visas sirds apsveicu jūs, ķeizariskā majestāte, ar uzkāpšanu tronī! Jūs, kundze, varat būt pārliecināta, ka šajā jautājumā esmu ārkārtīgi ieinteresēts. Nespēju atturēties no ieskata, ka jūs un imperators esat man vienādi tuvi, turklāt vistuvākie cilvēki. Es pašlaik nevaru ar jums atklātāk izrunāties, taču loloju cerības, ka manas jūtas un vēlēšanās pilnīgi saskan ar jūsējām.

Cerēdams uz daudz ko nākotnē, palieku, kundze mana māsa, jūsu ķeizariskās augstības uzticamais un krietnais brālis

Fridrihs — flex.»

Ķeizariene nopūtās, nolaida roku ar vēstuli un paraudzījās Golca ūdeņainajās acīs.

— Kas tad man būtu jāatbild viņa majestātei? Es viņam uzrakstīšu pati... Tomēr es lūdzu arī jūs viņam paziņot, ka esmu vēlreiz ārkārtīgi pateicīga par karaļa palīdzību, kas ļāva man kļūt par to, kas tagad esmu ... To es nemūžam neaizmirsīšu... Uzskatu, ka arī viņa majestāte karalis var pilnīgi paļauties uz manu draudzību un simpātijām pret viņu. Bet man ir ļoti smagi... Piedodiet man šo īso sarunu, taču esmu tik satriekta par viņas majestātes ķeizarienes nāvi, ka pagaidām jums neko pateikt nevaru. Es taču neviena nepieņemu ...

Kad barons Golcs pēc pieņemšanas pie Katrīnas atgriezās pie lorda Keita, tas smaidīja vēl platāku smaidu un, pēc brokastīm staigādams pa sava kabineta lakoto grīdu, laiku pa laikam iesmējās.

— Nesaprotu, kas īsti notiek! — viņš teica. — Ne-sa-pro-tu! Imperators pavisam nesen atbrīvoja no darba visus savus muižniekus... Tas izsauks neapmierinātību zemniekos. Tie arī sagribēs tikt vaļā no dzimtbūšanas. ^. Sāksies dumpji... Sāksies dumpji... Bet šodien — vēl viens jaunums... Valdnieks — he-he-he — ļikvidejis Slepeno kanceleju, kas ar dzelzs bardzību valdīja valstī...

— Kādā veidā?

— Viņa ukazā, ko šodien nolasīja senātā, ir teikts, ka Pēteris Pirmais nodibinājis šo kanceleju sakarā ar «tā laika apstākļiem» — «nekādi neizskaužamo tautas tikumu» dēļ.

— Bet tagad?

— Tagad cars, acīm redzot, domā, ka tikumi izmainījušies ... Es tā nedomāju... Viss, ko darīja Slepenā kanceleja, tagad uzticēts senātam... Tagad šie večuki izmeklēs «vārdus un darbus»! Man, baron, ir tāds iespaids, ka valdnieks pats cērt zaru, uz kura viņš sēž.

— Kā tad viņš noturēsies?

— Bet varbūt, mans draugs, viņš nemaz negrib noturēties? Un ja nu viņš to dara tādēļ, lai nodotu caristi svešās spēcīgās rokās?

Un, sabāzis rokas dziļi svārku kabatās, sers Džons at-šiepa apakšējo lūpu un ieskatījās baronam Golcam acīs. Tas piegāja pie loga.

— O, ledus uz upes jau kļuvis melns! — Keits noteica.

Desmitā nodaļa KARAĻA RAIZES

1762. gadā pavasaris Silēzijā atnāca strauji, jau martā nokusa sniegi. Pa Breslavas augstās pils logiem Prūsijas karalis redzēja, kā zemnieki tīrumos ar, kā viņi gausi soļo aiz smagajiem arkliem, kā viņiem pakaļ laidelējas melnie krauķi.

Miers!

Veiksme!

Tagad viņš, Prūsijas karalis, droši vien noturēs Silēziju savā varā: ar krieviem noslēgts pamiers, tie pamazām atkāpjas. Pēterburgā Golcs risina sarunas par mieru.

Karalis stāv pie loga, vēro, kā uz jumta piesietajā ritenī savā ligzdā smagi nolaižas stārķis... Atlidojuši! Dabā viss norisinās ļoti ātri... Iet savā gaitā ... Pareizā. Laiku velti netērējot...

Toties politikā diemžēl gadās aizkavēšanās.

Tomēr Pēteris III Pēterburgā dara visu Prūsijas interesēs. Viņš jau ir apsolījis atbrīvot visas krievu karaspēka ieņemtās prūšu zemes ... Lieliski!

Karalis piegāja pie galda, paķēra un sāka šķirstīt miera līguma projektu ... Lūk! Tiks noslēgta savienība, kas paredz, ka Krievija apņemas palīdzēt Prūsijai, ja tai uzbruktu kāda cita valsts: tas nozīmē, ka nu Austrija vairs nekad Prūsijai neuzbruks... Tad vēl par Poliju. Sakšu Augusts, ko kādreiz iecēla poļu šļahta, jau pārāk ilgi ir Polijas karalis. Viņš ir ļoti vecs, drīz nomirs. Bet kurš kļūs * par Polijas karali? Saskaņā ar miera līgumu par Polijas karali atkal kļūs Krievijas ieliktenis, un tad ar Poliju varēs darīt, kā vien patīk... Krievija to ietver no austru-miem, Prūsija — no rietumiem, un šādās knaiblēs Polija pāršķelsies kā rieksts... Pēc šī līguma Prūsija atbalstīs krievu imperatoru, kad tas aizstāvēs pareizticīgos, kuri dzīvo Polijā un kurus apspiež katoļu garīdznieki, Krievija savukārt atbalstīs viņu — Prūsijas karali, kurš Polijā tā-

pat aizstāvēs savus luterāņus. Notiks tieši tāpat, kā jau pirms divdesmit gadiem notika ar Silēziju ... Toreiz katoļi karalim palīdzēja pievākt Silēziju, lai atbrīvotu luterāņus no katoļu jūga... Ha-ha! Nu pienākusi Polijas kārta.

Cik veiksmīgs ir šis līgums! Pateicoties tam, Prūsija tiek vaļā no zaudētā kara, kurā tā septiņus gadus cīnījās līdz pilnīgam pagurumam. Un izkļūst no tā ne tikai, neko nezaudējusi, bet ar vēl plašākām iespējām nākotnē. Kāda veiksme! Nu Prūsija neapšaubāmi var kļūt par varenu valsti!

Slikti tikai, ka Golcs visu laiku ziņo par Pētera III nodomu katrā ziņā nākt karot uz Eiropu ... Pret Dāniju! Kam un kāpēc gan krievu karaspēks vajadzīgs Eiropā? Lai atkārtotos draudīgie Pētera Pirmā laiki? Nē, Eiropai tas vairs nav vajadzīgs! Bet iespējams — šāda kara nemaz nebūs; ziņojumi no Pēterburgas vēsta, ka visa valsts ir pret imperatoru Pēteri... Taču Fridriham II šo situāciju izdevies izmantot Prūsijas interesēs: lai tiktu atzīti Pē--tera III nākošie iekarojumi Eiropā karā ar Dāniju, Pēteris III jau iepriekš ir ar mieru saskaņā ar šo līgumu atzīt Prūsijas karaļa tiesības uz viņa iekaroto Silēziju un Glacu. Pat vēl tālāk — uz visiem turpmākajiem prūšu iekarojumiem!

Golcs tomēr ziņo, ka Krievijā visu laiku uzliesmojot zemnieku dumpji... Ja Pēteris III patiesi uzbruks Dānijai — o, tad Krievijā var sākties lieli notikumi! Pēteris III tik ļoti steidz gatavoties karam, ka ir pat atlicis savu kronēšanu. Cik neapdomīgi! Vai cars patiesi nesaprot, ka šī trokšņainā, spožā ceremonija tautu nomierinās un apstulbinās, padarīs rāmu un piespiedīs pakļauties? Kronēšana ir baznīcas ceremonija, un tieši baznīca arī atbalsta valdnieku ietekmi tautā. Viņš jābrīdina — tas patiesi ir bīstami! Vajadzēs viņam, imperatoram Pēterim, to visu uzrakstīt!

Karalis atkal paņēma Golca vēstuli un domīgs pārlasīja to vēlreiz:

«Vienīgi jūs, majestāte, vienīgi jūsu vēstule spētu atturēt caru no nelabojamām kļūdām.»

Un, apsēdies pie galda, karalis sāka rakstīt vēstuli imperatoram Pēterim III.

«Jums pašam nekādā ziņā nevajadzētu braukt uz Dāniju karot!» viņš rakstīja. «Sameklējiet spējīgu ģenerāli!

Jūs nevarat pats visur bāzt degunu! Es nopietni pieprasu, lai jūsu majestāte ātrāk kronētos, — šādas ceremonijas ļoti imponē tautai. Es taču jums jau rakstīju — es krieviem neticu! Kura katra cita nācija pateiktos dievam, kas tai devis valdnieku ar tik lieliskām īpašībām... Vai gan krievi izprot savu laimi? Kā jums nav bail izbraukt no savas zemes, pamest to? Vai tad nav iespējams, ka aizskartas, aizvainotas patmīlības dēļ kāds savāc kopā saujiņu neapmierināto, bet pēc tam izceļas arī nopietna sazvērestība? Kura labā? — jūs vaicāsiet. Tas taču skaidrs! Protams, vienīgi Braunšveigas prinča Ivana labā, kurš sēž Šliselburgā... Iedomājieties tikai, jūsu majestāte, ka, jums promesot no Krievijas, kāds neprātīgs karstgalvis sarīko sazvērestību, atrodas tādai vajadzībai arī sveša nauda — un viņi izvelk Joannu Antonoviču no cietuma. Vai gan tādā gadījumā jūsu majestātei nebūs jāpārtrauc vissekmīgākās, vissvarīgākās kara operācijas, lai steigtos mājup dzēst ugunsgrēku? Ak, to iedomājoties, mani gandrīz sāk kratīt drebuļi! Es visu mūžu nespētu sev piedot, ja to visu tik atklāti nebūtu uzrakstījis jūsu majestātei...

Saprotiet pareizi, kāpēc es tā rakstu!» Fridrihs turpināja. «Es taču ar sirdi un dvēseli esmu ieinteresēts saglabāt jūsu dzīvību ... Kā gan lai nesūtu tūkstošiem pateicību tam, kurš vienīgais visā Eiropā pastiepa man palīdzīgu roku manā nelaimē, kad sabiedrotie mani nodeva, tam, kurš slēdz ar mani tik cildenu un augstsirdīgu mieru ...»

Fridrihs ar spalvas plato galu bružāja knābim līdzīgo degunu. Pavērās laukā pa logu. Pavasaris! Un cik laimīgs pavasaris! Šodien varēs mazliet pamuzicēt — kur tad mana flauta? Sen neesmu spēlējis! O, līdz šim par mūziku negribējās ne domāt...

Un karaļa acu priekšā atkal atausa nepanesami karstā augusta diena. Kunensdorfa. Zeidlica kavalērija, pakaviem dipot, dodas uzbrukumā... Lūk, tā vienā mirklī pazūd gravā. Krievu haubices sadragā prūšu rindas asiņainā juceklī, gaļas, kaulu un iekšu putrā, kam pa vidu vēl spīd kāda vara ķivere... Krievu tēraudcietā siena. Un viņš pats, Prūsijas karalis, kas bailēs lēkā uz vietas un izmisīgi brēc:

— Pritvic! Rotmistr Pritvic! Glāb, glāb savu karali!

«Nē,» karalis domāja. «Tādus riskantus mēģinājumus vairs nedrīkst atkārtot! Prūsija pašlaik ir ievainots, aiz asins zaudējuma novājējis cilvēks, kam vairāk par visu nepieciešama ārstēšana ... Rūpīga kopšana. Tāds cilvēks atpūtīsies un atkal kļūs stiprs. Prūsijai nepieciešams miera balzams... Politikai jābūt miermīlīgai. Nekādu karu! Vēl jo vairāk tādēļ, ka tagad esmu brīvs un ar krievu caru varu darīt visu, kas ienāk prātā... Bet pieņemsim pat, ka šo nelgu nometīs no troņa, — kurš tad nāks viņa vietā? Vai nu vientiesīgais Ivanuška no Šliselburgas, kurš cietumā visā savā mūžā nav redzējis cilvēka sejas... Vai arī... Viņa? Ak, kāda veiksme tā būtu!

Bet var taču ... Var tā notikt, un Fike būs uz troņa! Tas tik būtu meistarisks manas politikas gājiens! Tāda tālredzība! Ģeniāli! O, viņai — viņai ir izredzes.., Viņa ir gudra! Viņas izturēšanās ir tik smalka .. . Ha, ne velti visur runā, ka Fike esot mana meita... Ak, jaunība, jaunība, kur gan tu esi? Dzejas! ... Mēnesnīca! Mīla! Nu, un viss, kas reiz noticis... Arī Johanna bija jauna. Tas viss jau pagājis. Vai varbūt vēl priekšā? Bet tagad pirmām kārtām visā pilnībā jāizmanto cars Pēteris ...»

Un divdesmit ceturtajā aprīlī grāfs Voroncovs un Prūsijas sūtnis kavalieris barons Golcs parakstīja līgumu par mieru starp Prūsiju un Krieviju.

«Lai visai pasaulei darītu zināmu sava nesavtīguma atklāto un nesatricināmo pierādījumu, tāpat lai darītu zināmu arī to, ka viņa rīcību izraisījusi viņa vispārējā miermīlība, Viskrievijas imperators ar šo formāli un svinīgi solās un apņemas — atdot viņa karaliskajai majestātei visus novadus, pilsētas, ciemus, cietokšņus un zemes, kas pieder viņa karaliskajai majestātei un ko šī kara laikā bija ieņēmuši krievi. Un izpildīt to divu mēnešu laikā, turklāt Viskrievijas imperators atzīst, ka viss, kas tiks atdots atpakaļ, pēc taisnības un likuma pieder Prūsijas karalim...»

Miers!

Šim aktam par godu, kā toreiz bija pieņemts, tika izkalta medaļa ar gudrības dievietes Minervas attēlu un uzrakstu latīņu valodā:

«MINERVAI — MIERA NESĒJAI»

Krievu karaspēka atkāpšanās no gandrīz iekarotās Prūsijas tagad izvērsās daudz plašāk un straujāk nekā pat nelaiķa feldmaršala Apraksina laikā.

Uzvarētais Fridrihs svinēja uzvaru!

Par sava cara patvaldnieka tēvzemes nodevību tagad vairs nerunāja zaldāti vien — nu jau par to runāja visa Krievija.

— Prūši jau ir Opočkā! — Pēterburgā stāstīja. — Cars ielaidis prūšus Krievijā!

— Pēteris pārdevis prūšiem krievu zaldātus!

Akadēmiķis Mihailo Vasiļjevičs Lomonosovs kvēloja

sašutumā:

Ak, kauns, kas notiek tēvijā!

Vai ir jel kāds, kam redzēt nācies,

Ka uzvarētājs pēcgalā ,

Ir uzvarēto vaļā ļāvies?

Un visā zemē sāka kvēlot naids, dziļš tautas naids, kas līdz laikam turams slepenībā, kas ieilgst kā meža gruzdēšana.

Pēteris III pats neaptvēra, ko dara. Un uz Prūsijas karaļa viltīgajiem brīdinājumiem par iespējamo sacelšanos viņš atbildēja tā:

«Kas attiecas uz krieviem un to, ka viņi it kā mani nemīlot, tad es teikšu tā, ka viņi būtu jau sen nodarījuši man ļaunu, ja tas būtu taisnība. Mani taču sargā vienīgi dievs tas kungs, pa ielām es vienmēr eju viens pats — to jums var apliecināt jūsu Golcs. O, kurš zina, kā pret krieviem jāizturas, kurš zina, kā tiem jāpieiet, tam no viņiem nemūžam nedraud briesmas!»

Maijā liela cilvēku pūļa klātbūtnē no Admiralitātes kuģu būvētavas tika svinīgi nolaisti ūdenī divi jauni krievu kara flotes septiņdesmit četru lielgabalu kara kuģi:

«Karalis Fridrihs» un «Princis Zoržs».

Ziemas pils aprīlī vēl nebija galīgi pabeigta, kaut arī strādāts tika dienām un naktīm, tālab miera noslēgšanas svinības vajadzēja atlikt uz maiju, kad beidzot bija gatavas vairākas milzīgas zāles ar logiem uz Ņevu.

Miera svinības sākās desmitajā maijā ... No rīta Kaza-ņas katedrālē noturēja liturģiju, pēc tam aizlūgumu. Marsa laukumā notika karaspēka parāde, no Pētera-Pāvila cietokšņa nocietinājumiem dārdēja lielgabali, dzidri zilajā Ņevā stāvēja kara kuģi, galeras, jahtas, plīvoja dažādu krāsu karogi... Laukumā pretī pilij bija izlikti cienasti tautai — mucas ar alu un vīnu, cepti vērši... Ļaudis pulcējās gan, tomēr nebija visai līksmi... Zemnieki vadmalas svārkos, ar tūbas cepurēm galvā un pilsētnieki vācu modes apģērbos raudzījās jaunās Ziemas pils milzīgajās logu rūtīs, uz pils vaļējiem balkoniem zibēja daudzkrāsaini svārki un kleitas, no turienes plūda mūzika ...

Bet, kad no pils jumta uz Pētera-Pāvila cietoksni Ņevas pretējā krastā ar karogu tika dots signāls, cietoksnis uz katru tostu pie cara galda atbildēja ar pērkondārdošu, dūmojošu salūtu ...

Par visiem līksmāks un par visiem vairāk iereibis bija pats imperators Pēteris III. Bāls, zilā vācu mundierī, ar klīstošu skatienu — viņš dzīru vidū pēkšņi piecēlās, ieņēma pamatstāju un, pievērsdamies Prūsijas karaļa portretam, kas, kā allaž, karājās iepretī viņa sēdeklim, pacēla kristāla kausu un uzsauca tostu:

— Prūsijas karalim, manam pavēlniekam, ģēnijam un cilvēces cerībai, — urā!

— Urā! — atsaucās greznie ieskurbušie dzīrotāji. — Vi-\ at! Urā!

Viņi kliedza,, skatienus slēpdami, neraudzīdamies cits citā, protestēt neviens neuzdrošinājās. Cietokšņa lielgabali viņpus upes grandīja tā, ka visas rūtis trīcēja.

Barons Golcs ar augstprātīgu smaidu sejā noraudzījās zālē un piepeši pamanīja: attālāk no vīra sēdošā ķeizariene Katrīna vienīgā nepiecēlās par godu tostam. Viņas skatiens kavējās pie galdauta, roka burzīja sārtu ziediņu. Kausu viņa nepacēla.

Pārliecies sēdekļa augstajai atzveltnei, Gudovičs iečukstēja caram ausī:

— Viņa, viņa taču nedzer!

Pēteris pašaudīja apkārt pārkaitinātu skatienu, ieraudzīja sievu. Ģērbusies vienkāršā — pa pusei sēru tērpā, Fike sēdēja nekustīga kā marmora statuja.

Zālē iestājās klusums... Visi lepnie kungi, visas dāmas, visi galma augstmaņi pievērsa savus skatienus vīra un sievas savstarpējai klusajai, mēmajai cīņai uz dzīvību un nāvi: cīņai par troni.

— Kāpēc jūs nedzerat uz viņa majestātes veselību? — franciski iespiedzās Pēteris, pirmais vairs nespēdams ciest klusu. — Kā jūs uzdrošināties nedzert?

Katrīna neatbildēja. Nokārtu galvu, sērīga, nomākta — viņa izskatījās pēc bēdu sagrauztas mātes, kas skumst par zaudētajiem bērniem ... Ieskurbušo dzīrotāju priekšā nostājās nelaiķes Jeļizavetas Petrovnas tēls.

Atbildes nebija.

— Muļķe! — imperators tad krieviski iekliedzās tik skaļi, ka viņa neapvaldītie ķērcieni atbalsojās zem sārtā griestu plafona. — Muļķe! Es jums parādīšu, ko nozīmē būt uzticīgam!

Dzērumā grīļodamies un klupdams, imperators noskrēja no paaugstinājuma, uz kura atradās viņa sēdeklis, apskrēja apkārt garajam galdam un tieši pret Prūsijas karaļa portretu nokrita uz ceļiem. Izslējis gaisā abas rokas, viņš skaļi brēca:

— Mans valdniek! Tu redzi — esmu tev uzticīgs... Zvēru, ka reizē ar mani tev uzticīga ir arī visa mana Krievija!

Juzdamies neveikli, augstmaņi stāvēja nodurtām galvām, neuzdrošinājās skatīties uz piedzērušo augstdzimušo ākstu, taču visi uzmanīgi vēroja ķeizarieni.

Viņa vēl arvien klusēja, nokārusi galvu, nolaidusi rokas uz ceļiem, un puspievērtajās acīs mirdzēja lielas asaras...

Dzīres turpinājās. Iestājās vakars. No Ņevas pils logos jau lija saulrieta atblāzma, sajaukdamās ar sveču gaismu no neskaitāmajām kristāla lustrām un sienas svečturiem, uz kuģiem mirdzēja iluminācija, laivās spēlēja ragu mūzika, skanēja dziesmas... Laukumā vēl arvien stāvēja klusējošais pūlis un, acu neatraudams, raudzījās apgaismotajos logos, pa kuriem laukā skanēja mūzika, kuros ņirbēja dejotāju ēnas.

Vēl nebija pavisam satumsis, kad virs Ņevas uzliesmoja uguņošana. Rībēja un paukšķēja visādi šāviņi, uz plostiem griežas zeltīti riteņi, laistījās daudzkrāsainu uguņu fontāni, raķetes un romiešu sveces, neskaitāmas kā zvaigznes, dega vakara debesīs. Tas viss divkāršojās, atspoguļodamies Ņevas ūdenī. Tikai plašās uguņu joslas vidus palika tumšs ... Bet tad iekvēlojās arī tas: divas milzīgas, mirdzošas un majestātiskas sievietes — Krievija un Prūsija — tiecās apkampt viena otru, pa tumšpelēko Ņevu no viņām aizlocījās daudzas krāsainas, ugunīgas čūskas. Pūlis stāvēja, viltīgo vāciešu mākas satriekts...

Brīnišķā uguņošana visus viesus zālē bija sapulcinājusi pie logiem, tāpēc neviens neievēroja, kad ķeizariene Katrīna izgāja no zāles. Viņa aizbrauca uz savu veco pili, sēdēja savā ģērbtuvē un gaidīja, gaidīja ...

Vidas uzticamais kambarsulainis Škurins, kā allaž, ienāca bez klauvēšanas.

— Viņš atnāca?

— Tieši tā, jūsu majestāte! Viņam labpaticis ierasties.

Fikei šķita, ka viņa vēl nekad nevienu nav tā mīlējusi

kā šo cilvēku. Caur tumšām, tukšām pils istabām steigdamās uz savu kabinetu, satraukumā aizelsusies, viņa ar visu savu būtību juta, ka nedz grāfs Saltikovs, «skaists kā diena», viņas dēla troņmantnieka Pāvila Petroviča tēvs, nedz arī grāfs Staņislavs Poņatovskis, apburoši skaistais, jaunais, spožais un elegantais polis, viņas meitas Annas Petrovnas tēvs, nebija viņai ne tik tuvi, ne tik ilgoti kā šis spēkpilnais cilvēks. Un galvenais — tie nebija viņai tik vajadzīgi.

No ģērbtuves Fike ieskrēja savā stūra kabinetā, tur dega divas sveces. Neviena nebija! Bet tad ieņaudējās kaķis, Katrīna tāpat atbildēja, bija dzirdama čaboņa, aiz tapetēm apslēptās durvis atvērās, un ienāca viņš — Grigo-rijs Orlovs.

Līksms, stalts un spēkpilns viņš noslīga uz viena ceļa, noskūpstīja ķeizarienei roku. Bet viņa satvēra Orlova galvu un skūpstīja to, skūpstīja bez gala, it kā gribētu izliet pār viņu visu savu sasāpējušo dvēseli...

— Grišeņķa! Mīļais! — viņa čukstēja. — Mans ilgotais! Kā es esmu nomocījusies... Vai mums vēl ilgi būs jāpacieš šis izdzimums?

Orlovs pielēca kājās, pacēla Fiki uz rokām. Viņa ir neliela, tomēr smaga. Bet viņam tik dārga, ka nav ne izsakāms.

Orlovs Fiki piesardzīgi nolika uz kanapē.

— Katjeņķa! Drostaliņ! Sirsniņ! Eņģelīt! Drīz viss būs sagatavots. Līdzko tas izdzimtenis aizbrauks uz Dāniju karot — visu izdarīsim.

Pēc pāris mirkļiem Orlovs, tik skaists savos aveņkrāsas svārkos un ar zelta zobenu, drošajam, apņēmīgajam skatienam zibot, jau mierīgā balsī stāstīja:

— Visa gvarde mutuļo. Viņš mūs nesauc citādi kā par janičāriem. Tāpēc, ka baidās! Gvardes muižnieki ir bīstami ļaudis. .. Grasās izformēt Preobraženskas, Izmailovskas un Semjonovskas pulkus ... Vakar mēs pie Beko vica vareni punktējām, sitām kārtis līdz rītausmai. Cits spēlē, cits sačukstas. Stāstīja, ka tevi, māmuļu, viņš gribot ieslēgt klosterī... Saproti, tevi, dārgā, — klosterī! ... Ha-ha! Nē, viņi teica— drīzāk mēs viņu pašu ieslēgsim tur, kur dienas gaismu neredz! Un visi spriež arī par to, kāpēc

par tevi, māmuļu, un par troņmantnieku manifesta nav teikts ne vārda.

Fike raugās Grigorijā, garās skropstas nolaidusi. Smaida. Ak tu, krievu spēkavīrs! Cik dedzīgs! īsts ērglis! Ne velti šis viņas mīļākais un pirmais sazvērnieks ir mazdēls strēlim Grigorijam Orjolam, kuru Pēteris Pirmais sodīja ar nāvi.

«Atej, valdniek, nost no bluķa,» strēlis bija teicis caram, «lai asinis tev neapšļāc svārkus!» Tad Pēteris viņu pažēloja: apņēmās rūpēties par viņa bērniem — Orlo-viem.

Un mazdēls Orlovs arī ir varonis. Pie Corndorfas trīs ieizes ievainots, tomēr izturējis. Ierindu nav pametis. Un viņš tāpat domā savu domu, tikai patur pie sevis. Viņi ir trīs brāļi — viņš, Grigorijs, Aleksejs, tik stiprs, ka viens pats var lāci uzveikt, un Fjodors —, tie ceļ kājās gvardi. Kā labā ceļ? Viņas, viņas — mīļotās Katrinuškas labā, kas tik ļoti līdzinās māmuļai Jeļizavetai Petrovnai, nu gluži kā divas ūdens lāses. Ne velti viņa tik gauži sēro par veco carieni. Ne velti vēl līdz šim laikam negrib vilkt nost sēru drēbes. Vāciete, bet nudien labāka par kuru katru krievieti, nudien!

Mīlestība paliek mīlestība, tomēr no visām pusēm pienāk ziņas — tauta dumpojas. Starp Tveru un Maskavu zemnieki ar spēku ceļas pretī prūšiem... Gaida tikai zaldātus no frontes pārnākam. No Maskavas aizsūtīja komandu — zemnieki to sakāva, satrieca ... Aizsūtīja ģenerāli Vitenu ar pulku, tas ar pūlēm zemniekus uzveica. Savaldīja. Zemnieki dumpojas arī Astrahaņā. Gaļicas apriņķī ... Beļevskas ... Volokolamskas, Jepifanskas, Kaši-ras, Tveras... Zemnieki arī sev prasa brīvību, tāpat kā to saņēmuši muižnieki. Tas nu ir bīstami — zemnieku masas ir briesmīgas... Ar tām jārīkojas piesardzīgi, lai pret vāciešiem saceltā tauta nesagāž visu valsti un neiztrenkā muižniekus.

Grigorijs iegrima domās.

Ķeizariene iejautājās:

— Vai visu naudu esi izdalījis, vai vēl kas atlicis?

— Dalu, dalu — visu izdalu tavā vārdā, māmuļa ... Zaldātiņi pateicas tev par devumu.

— Griša, apsēdies te!

Un, tīdama ap saviem baltajiem pirkstiem Grigorijā zeltainās kviešu krāsas cirtas, Fike čukst:

— Tikai tu pieraugi, Griša, esi uzmanīgs! Ak tu, mans nevaldāmais spēks!

— Jā, mēs esam spēks... Un mēs esam tavs spēks, Katja! Tev mūs jāvada ... Ved! Kur pavēlēsi, turp ari iesim!

— Kas nu es par pavēlētāju... Lai rīkojas Nikita Iva-ničs Paņins! Mans pienākums — jūs mīlēt.

— Katja! — Grigorijs elsoja. — Katja! E-e-eh! Uzveiksim, ko vien gribi! Pavēli! Nostāsimies kā mūris. Un visi to darīs. Visi. Ko hetmanis Kirills Razumovskis nesen izstrādāja ... Viņš arī ir tavā pusē, Katja. Cars viņam saka: «Tevi es iecelšu par virspavēlnieku karā ar Dāniju. Mans Jaunākais ienaidnieks Dānijas karalis jāsaņem ciet un jānogādā Malabaras salā. Pašu Dāniju atdosim Prūsijai, man tikai jādabū Šlezviga! Vadi tu armiju,» viņš saka. Bet Razumovskis šim pretī: «Jūsu majestāte! Man vajadzēs divas armijas: viena lai iet pa priekšu uz Dāniju, bet otra — tai nopakaļ pieskatīt un uzmanīt, lai tā pirmā neizklīstu ...» Ha-ha-ha!

Grigorija smiekli sadrebināja klusā kabineta sienas. Katja uzspieda viņam roku uz mutes.

— Ko tu dari, dievs apžēlojies! Tik skaļi. Kāds izdzirdēs!

— Bet nesen pie manis ierādās ari Ingermanlandes pulka virsnieki. Kļuvuši drošāki. Žēlojās par to, kas notiek pie viņiem Oranienbaumā, — tīrā nelaime. Mūsu zaldāti pielikti holšteiniešiem par denščikiem — apkalpo šos, spodrina zābakus, pienes biezputru ... Nudien! Nu, es tad teicu — spodriniet vien, spodriniet, kazi, kādreiz varbūt arī apniks ...

Katja smejas reizē ar Orlovu, bet viņas smalkais saprāts iegaumē: tātad Oranienbaumā jau ir mūsējie ...

— Un ko tad miesas sargu rota? — viņa jautā.

— Ko? Niknojas, drostaliņ! Kož vai pirkstus nost par to, ka viņš tos izformējis... Kā lauvas! Tīģeri! Izsalkuši lāči...

Fike atcerējās — kad viņa pirmoreiz bija tikko iebraukusi Pēterburgā, tad apmeklēja ari Preobraženskas kazarmas, apskatīja, no kurienes Jeļizaveta Petrovna savus Preobraženskas pulka zaldātus vedusi apvērsuma naktī. Zemas koka ēkas, būda, svītraini stabi. Virssardze. Zvans, bet zem tā staigā sargzaldāts lielā kažokā... Jā, toreiz te vēl nekā liela nebija, tagad viss daudz plašāks... Viņas

stulbais virs izdarījis tik daudz muļķību, ka pat Prūsijas karalim viņa rupjie izlēcieni nesagādā nekāda prieka... Nē, te nu gan jārīkojas smalkāk! Griša jau ir lāga puisis, tikai pārāk vienkāršs ...

— Manu mīļo Grišiņ! Nu, ej, ej! Esmu nogurusi.

— Ak, nemaz nerunā! Kad tu nupat pie pusdienām raudāji, mums sirdis vai lūza... mīļā ... Nu, panāc jel šurp!

Un mazā Fike atkal iegrima viņa varenajos apkampienos.

Vienpadsmitā nodaļa ARHANGELOGORODAS PULKA APAKŠVIRSNIEKS FEOFANS KUROPTEVS

Siltajā maija vakarā ceļš neput, pa jauko Tulas apkārtni uz savu dzimto Ļevašovkas ciematu ceļu mēro Arhange-logorodas pulka apakšvirsnieks Feofans Kuroptevs.

Viņš soļo it kā dejodams. Atvaļināts pilnīgi — viņam taču paša prūšu ģenerāļa Zeidlica zirgs uzmina ar kāju un salauza gūžas kaulu.

Kuroptevs soļo braši, tomēr atspiežas uz nūjas. Apģērbs, kā jau pienākas, — zaļi svārki, pelēks apmetnis, atkal pie ugunskuriem mugurpusē izdedzināts caurs, plecos maiss. Tajā ciemakukulis dzimtajai Ļevašovkai: kādi desmit lieliski kartupeļi no prūšu zemes. Ja varētu iestādīt — izaugtu brangi... Pie mums zemnieki tos vēl nepazīst — tumsība!

Lūk, kur jau var redzēt — pakalnā aiz parka slienas Ļevašovkas kungu nams. Starp liepām un bērziem vakara saulē kvēlo tā logi... Kvēlo arī bērzu galotnes un krusts baznīcas tornī. Karā ir lielgabali, dārdoņa, kliedzieni...

Bet te valda klusums. Tīrumos sadīdzis zelmenis, bērziņi lokās, šūpo savus garos zarus, it kā sveicienus mādami. '

Kuroptevs nokāpa no pakalna, tā pakājē — sādža, te gan ir tumšs un drēgns ... Vēl nav nosēdušies ganāmpulka saceltie putekļi. Kuroptevs soļo pa sādžu it kā dejodams, gar ceļmalām skrien bērneļi un brīnās: kas tas par nācēju?

Kuroptevs pieklaudzināja pie savas dzimtās mājas lodziņa, tas atvērās. Pa to laukā raugās večiņa ar lakatiņu ap galvu, čamstina bezzobu muti, zelē kaut ko:

— Kāda tev, zaldātiņ, vajadzība?

— Māmuliņ, mīļo!

Kuroptevs izslējās pamatstājā, noņēma cepuri, tikai viena kāja atsista kā gailim.

Viņš stāv braš\

— Apakšvirsnieks Feofans Kuroptevs stādās priekšā savai mātei sakarā ar pārnākšanu mājās no slavenā kara. Man ir tas gods atgriezties no cara dienesta. Te nu es

esmu!

— Fimuška, bērniņ manu... Dēliņ mīļo! Kas tad tev tai kājiņai vainas? Ar vienu esi palicis, vai? Ai-ai-ai!

Vecā steidzas laukā no istabas, kājas ļogās, asaras birst, viņa apkampj dēlu, skūpsta ... Ak tavu nelaimi... Dievs

tēvs!

— Nebūt ne, man ir laime, māmulīt, — galvu tak esmu pārnesis mājās... Bet cik daudz mūsējo tur nolika savas galvas ... Nevar ne saskaitīt; un kur tad tētiņš?

Iejautājās un apklusa.

Vecā, nekā neteikusi, apraudājās, ar roku aizsedza acis, pamāja uz baznīcas pusi.

— Tur, jau sen tur, dēliņ... Viņa mocības galā ... Guļ kapos. Bet redz, kur no tīruma nāk tavs brālis Zino-vejs... Un Uļjanuška, tava sieviņa, līdz ar citām sievām steidzas mājā no muižas darbiem ...

Tad tikai sākās! Sieva aiz priekiem nokrita pie zemes, sāka balsī raudāt. Saskrēja kaimiņi — plātīja rokas, brīnījās ... Atnāca stārasts Seļiversts Semjonovičs. Sasēdās visi istabā, un Kuroptevs pāri pusnaktij ņēmās stāstīt par savām kara gaitām. Gan par to, kā varonīgi kāvies pie Grosjēgersdorfas, gan to, kā viņu pie Corndorfas ievainoja ...

Kuroptevs stāsta, rāda ar roku, bet tumšajā istabā uz grīdas jau guļ kritušie biedri, visi to skaidri redz, viņu asinis plūst, ievainotie vaid, un šķērsām pār visu istabu bērā ērzelī jāj feldmaršals Apraksins, resns, tavu resnumu, krūtis vienās goda zīmēs, lūpas izstieptas. Un, lūk, tagad, pēc tādām uzvarām, pēc Kunersdorfas kaujas, zaldātiņiem vajadzēja atkāpties ... Tikai nodevības dēļ! Jā gan, nodevības dēļ! Muižnieki pārdevuši zemnieku asinis prūšiem, lai varētu līksmi padzīvot.

Ļaudis Kuroptevā klausījās drūmi, bet brālis Zinovejs izslēja galvu, nozibsnīja ar acīm:

— Un pie mums sādžā notiek bezmaz tas pats. Ne par matu labāk... Arī mūs kungi pārdevuši vāciešiem ...

Un viņš sāka klusītēm, pusčukstus stāstīt... Jaunais cars muižniekus no dienesta atbrīvojis, devis tiem brīvību. Nu, tiem lielie prieki — sak, nu mums vaja. Bet jums, zemniekiem, nekā! Jums, sak, muižnieki jābaro. Mūsu vecais kungs Vasilijs Akinfijevičs, lai dievs dod viņam debesu valstību, jau pērn nomira. Jaunais tūliņ pēc ukaza pārradās no dienesta sādžā, sāka dzīvot bez bēdu. Teic — kad tikai te visu nokārtošu, pārcelšos uz Maskavu ... Viņš, lielkungs, aizbrauks un dzīvos Maskavā, bet jūs, zemnieki, sak, mani barosiet... Uz Ma-askavu! Jaunais kungs Akinfijs Vasiļjevičs mūsu stārastu Seļiver-stu Semjoniču atlaida, jā gan, atlaida . ..

— Viņš mani atlaida, — arī Seļiversts Semjonovičs apliecināja un noklepojās. — Tā nu tas ir. Taisnība ...

Un stārasts pakasīja bārdu.

— Bet tagad mums ir jauns pārvaldnieks ... Hanzena kungs... No prūšu gūstekņiem. Vai tik tu, brāl, neesi viņu mums par postu gūstā saņēmis? Mums reiz bija tāds rūsgans suns, turējām pie ķēdes — vai atceries? Sitais prūsis ir daudz negantāks par to suni. Mēneša laikā savāca no zemniekiem triju gadu nodevu parādus ... Visus zemnieku pieliekamos, bēniņus, pagrabus izokšķerēja ... Izspieda pēdējo.. . Zemniekiem, viņš saka, pēc cara ukaza nekā sava nav. Viss pieder kungam. Un jūs, zemnieki, paši arī piederat kungam . .. Vārdu sakot, vergi... Nu, kungiem tas pa prātam... Bajāri mūs pārdevuši prūšiem ...

Zinovejs, zemu nokāris galvu, sēž un klusē. Bet Feo-fans galviņ nokar vēl zemāk. Nu, lai cik viņš karojis, lai cik savas asinis lējis — redz, kā tas viss apsviedies. Viņš bija prūšiem ar durkli pretī stājies, bet šie, paskat vien, aizlēkuši viņam aizmugurē un sagaida viņu Ļevašovkā. Nodevība frontē, nodevība sādžā... Klusuma nav arī te ... Ko tad lai iesāk?

Visi attapās — logā jau rīta svīdums... Mazā gaismiņā jāceļas uz klaušām. Bet līdz tam viņš ar Uļjanu aizgāja uz sienaugšas gulēt.

No rīta, nospodrinājis mundiera pogas un savilcis jostu, Kuroptevs kliboja uz kungu sētu. Rīts bija svaigs, spirgts. Kungu māja gulēja plata un zema, mājas priekšā ziedēja puķītes. Kuroptevs ilgi gaidīja, aizgāja prom, paklai-

ņoja ... Pēdīgi atnāk — kungs raibā halātā jau sēž uz balkona, aveņsārta micīte galvā. Pīpe zobos. Dzer tēju. Kundzene pie patvāra baltu aubīti galvā, apkārt bērnu pulciņš ... Pie tiem jauniņs skolotājs.

Kalps pieteica, Kuroptevu pieveda pie. balkona. Kungs, sāniski pārliecies pār balkona malu, noskatījās zaldātā.

— Kas tu tāds esi, varoni? — kungs ļautā, bāzdams mutē pīrāga gabalu... — Ko? Mmm... A! Feofans Ku-roptevs! Es tā kā atceros, atceros... Kurā pulkā dienēji? Arhangelogorodas? Tā, tā ... Nu, ko tad ... Tagad kara nav, tad nu tev jāstrādā. Cilvēks bez darba ir ļaundaris ... Dzīvo briesmīgu dzīvi... Ej, tur! Duņaša, pasniedz varonim glāzīti degvīna! Pelnījis, pelnījis! Varonis! Bet man, Lizeņka, nogriez vēl pīrāgu ... Gards! Slavējams!

— Pazemīgi pateicos! — Kuroptevs atbild, ūsas nobraucīdams. — Tikai, redz, tā viena kāja man tāda, ka uz tās nevaru nostāvēt... Ja nu man disciplīnas labad jāstrādā, tad pie kāda darba tu mani liksi, kungs tētiņ?

— Nu, kā ar to darbu, to gan es nezinu... Tagad pie mums rīkojas Gustavs Adamičs... Mēs jau paši drīz aizbrauksim uz Maskavu. Tur drīz notiks, — kungs pacēla acis augšup, rādītāja pirkstu izslēja pret debesīm un daudznozīmīgi nopūtās, — viņu imperatorisko majestāšu svētā kronēšana ... Tā jā, brāl... Tad nu tu griezies pie pārvaldnieka ... Redz, kur viņš nāk ... Gustav Adamič ... Herr Hanzen! Bittel

Vācietis melnos svārkos soļo, kā olekti norijis, mati pūderēti, rokā spieķis ... Nu, desmitiem uz mata tādu pašu Kuroptevs pieveicis... «Ak tu pasaulīt!» Kuroptevs nodomā.

— Man ir to god ērastēs! — teica Hanzena kungs.

Bet pats uz Kuroptevu, uz viņa trijstūru cepuri glūn kā vilks.

— Tad nu, Gustav Adamič! — saimnieks teic, bet pats atkal noliecies pie Lizeņkas, prasa vēl pīrāgu — tas ir pārlieku gards... Maskavā tādus vairs nedabūs, sādžā viss pašu ...

— Ari uz Maskavu zemnieki mums tikpat vedīs pārtiku, — Lizeņka noteic un ar apaļīgo dūrīti atbalsta sārto vaigu. — Kā gan citādi!

— Ja nu tā ... mm ... Lūk, Gustav Adamič, mūsu zemnieks pārnācis no kara... — kungs saka un ar salveti berzē sarkanās, urskulī savilktās sviestainās lūpas. — Bija

zemnieks, bet tagad ir varonis ... Tikai kāju zaudējis. Nu, ko ar viņu iesāksim?

— Pie Corndorfas ciemata, — Kuroptevs paskaidroja kā karavīrs karavīram.

— Nu, es nezin! — Gustavs Adamičs atteica. — Mani, paldes dēvam, Grosjēgersdorfā gūstā pajem. Es ir kaprāls. Es sādžā komandē.,. Es kriev zemniek ir par priekšniek ... Ha-ha!

Kungs ari nosmējās:

— Ha-ha-ha! Tas nudien ir joks... Tu, Kuroptev, viņu sakāvi, bet viņš tev būs par priekšnieku... Ha-ha! Fortūnas nepastāvība ... Lizeņka, iedod nu ...

— Vai nu prāts, dievs apžēlojies! Laikam apēdi septīto gabaliņu ...

— Nu labi, labi. Es tak domāju — tikai sešus. Tad jiau nevajag. Tad nu, Gustav Adāmie, pie kāda darba tu viņu liksi?

Un Kuroptevs tika norīkots par sargu kunga sakņu dārziem. Nakti jātup būdā un jāsargā... Augu dienu jāpalīdz darbos, ko var... Pēc iespējām. Kuroptevs strādā un iedz un dzird, kā Gustavs Adamičs ļaudīm dara pāri...

— Ei, kriev cūk! Kustās dzīfāk! Slink strādnēk! Veli tād! Drīfāk!

Kas kungam daļas — iesēžas kopā ar kundzēni un bērniem karietē un laiž uz Maskavu... Tik vien tā darba. Kungs pameta savus zemniekus, lai pārvaldnieks dara ar tiem, ko grib... Nu, tas tad arī plosās, cenšas, rauj gan kunga, gan savā labā, lai iekrātu naudu un varētu braukt mājās...

Sakņu dārzā sēdēdams, Feofans domā lielu domu. Un, tiklīdz iestājas nakts, tā atskan čaboņa... Tie nav zagļi, tur brālis Zinovejs nāk pie viņa. Nāk arī citi zemnieki ... Spriež. Lai klausies ko klausīdamies — visur viens un tas pats. Visur rīkojas vācieši... Tulā prūsis iecelts par pilsētas priekšnieku. Maskavā un Pēterburgā — par policijas priekšnieku... Bet Pīterā jau arī pats cars ir caur un cauri īstens prūsis. Muižniekus atbrīvojis, zemniekus atdevis tiem par vergiem... Klosteriem atņem visas zemes pats savām vajadzībām ... Popiem liek skūt nost bārdas un staigāt vācu mācītāju ģērbos... Pilsētās vācieši jau komandē pulkus... Bet ko lai iesāk? Feofans saka pareizi, jāliekas virsū ar cirvjiem, vairāk nekā ...

Pagāja Ivana Kupalas svētki, izplēnēja svētku nakts ugunskuri, jūnija naktis kļuva tumšākas, birzīs vēl pogo pēdējās lakstīgalas... Bet, kad pārvaldnieks piedarbā piesmēja meitēnu Aņutku un vēl lika to nopērt, lai neraud, — zemnieki cēlās pretī. Basām kājām viņi nedzirdami kā ēnas sapulcējās Ļevašovkā, visi barā sāka kāpt kalnā, uz kungu māju... Katram aiz jostas cirvis...

Kungu māja rēgojas tumša, neviena nemana... Pie baznīcas visi apstājās ...

— Stāt, biedri! — Feofans čukstēja. — Ja vajadzēs atbildēt — skūpstiet krustu, ka vainīgi visi... Ka neviens neliegsies... Sak, gribējām brīvi dzīvot... Kā cilvēki!

Katrs gar krekla apkakli izvilka krustu, noskūpstīja. Pārmeta krusta zīmi pret baznīcu.

— Ejam, biedri!

— Ejam! Ejam! Ejam!

Un Gustavs Adamičs līdz savai nāves stundai nebūtu sadzirdējis, kā zemnieki pienāca klāt, ja nebūtu viņa suņa — Nerās. Suns, būdā gulēdams, saoda, ka paklusām tuvojas daudz cilvēku, paslēja purnu augšup un iegaudojies ierējās zem loga. Piebūves logā pazibēja kaut kas balts — Gustavs Adamičs garā kreklā uzsauca sunim, ieklausījās pie loga:

— Nera, Nera, was ist das?

Tad Nera metās zemniekiem virsū. Un sprogainais, klusais zemnieks Mihails Ļubcovs, kuram uzklupa pārvaldnieka suns, pāršķēla tam galvu.

Gustavs Adamičs pazuda no loga, iekšpusē aizvēra slēģus, domāja — gan patversies. Atšaudīsies. Nē, nepatvē-rās vis. Tikai vienu kļūdu gan zemnieki izdarīja.

Pie pārvaldnieka par sulaini kalpoja zemnieku puisis Mikeška. Gustavs Adamičs iegrūda tam dārza vārtiņu atslēgu, Mikeška izveda no pārvaldnieka staļļa zirgu un auļos aizdrāza zemniekiem garām tieši uz Tulu. Aizšāvās kā zibens ...

Viss sāka dārdēt, kad zemnieki ar cirvjiem likās virsū pārvaldnieka piebūves logiem, skaidās sašķīda tēstie ozola durvju dēļi... Zemnieki niknojas, ka palaiduši Mi-kešku uz pilsētu, bet Gustavs Adamičs šauj vienā šaušanā no bises... No pistoles. Baida. Nu, bet priekšgalā ir Ku-īoptevs, viņš pie lodēm pieradis... Zemnieki ielaužas mājā, meklē prūsi, bet šā nav... Tikai pagalmā, siena šķūnī, dabūja rokā .. •

Pārvaldnieks zemnieku priekšā stāvēja uz ceļiem. Zvērēja, savā valodā dievojās, ačgārni krustījās, ka strādās godīgi, nevienam pāri nedarīs ...

Tad priekšā iznāca Feofans. Stāv ar trijstūreni galvā, zaldāta mundierī, tikai kāja greiza — kā tikko no kara nācis.

— Zemnieki, — viņš saka, — nebūs mums dzīves, ja viņu palaidīsim sveikā... Es viņus pazīstu. Un kamēr neatbrīvosimies no kungiem, kas mūs pārdevuši. Esmu pārnācis no kara, cīnījos tajā kaujā, kurā šitas pārvaldnieks tika saņemts vaņģībā ... Bet kas no tā iznācis? Viņš tak pār mums valda! Visus mūsu pūliņus pārvērš sviedros un asarās.. . Sitiet viņu, puiši!

Pirmais pārvaldniekam sita Kuroptevs... Visai prūša iedzīvei zemnieki uzklupa ar cirvjiem, visu sadauzīja, visu vīnu izdzēra ... Kliedzieni, lamas, līksme ...

Un arī to zemnieki laikā nepamanīja, ka saule jau augstu, ka uz ceļa sagriezušies putekļi. No Tulas nāk zaldāti, tādi paši kā Kuroptevs, tikai karā vēl nav bijuši, kājas visiem veselas.

Trijstūrenes galvā, zaļi mundieri mugurā, uzkabe ar krītu nospodrināta, varš laistās. Bet pa priekšu jāj komandieris — majors Mihelsons.

— Puiši! — Miška Ļubcovs iekliedzās. — Zaldāti nāk!

Zemnieki izsteidzās uz ceļa — skatās.

Ko nu vairs skatīties! Te jau tie ir, soļo vienmērīgā solī, stingrā kārtībā. Apstājās, izkārtojās divās rindās, aizmugurējā pienāca klāt priekšējai, pavirzoties pussoli pa labi. Noskanēja taure, norībēja bungas.

Majors Mihelsons komandē:

— Uz dumpiniekiem ... Visa rota ... Rota-a-a ...

Pretī rotai, pretī šauteņu stobriem bariņā stāv Ļevašov-

kas zemnieki plecu pie pleca, rokās saķērušies. Kā mūris. Tāpat kā Grosjēgersdorfas laukā, nāves nebaidīdamies, bija stāvējuši pulki. Pašā priekšā Feofans Kuroptevs. Rokā cirvis — bet ko te lai iesāk ar cirvi? Ek, bijušas šautenes ... Tad mēs parādītu ...

Majors Mihelsons viņā nolūkojas, ūsas braucīdams. Kuroptevs lūkojas pretī:

— U, maita!

Un Mihelsons atkal komandē:

— Uz dumpīgo zaldātu, rota, reizē! Rota-a! Uguni!

Zalve nobira kā krusa. Daudzi zemnieki saļima. Bet

pats pirmais — Feofans Kuroptevs, Arhangelogorodas pulka krievu zaldāts zaļā mundieri; ložu caururbtā trij-stūrene aizlidojusi sāņus.

Bet pārējie zemnieki, kas bija palikuši dzīvi, pacēla rokas un nokrita ceļos.

Godīgā cīņā Kuroptevu nebija skārušas ne lodes, ne šāviņi, viņš krita no krievu lodes, ko lika raidīt majora Mihelsona dotā pavēle.

Pēc šīs zalves Ļevašovkā iestājās klusums. Tikai vējš aizbrāž pār druvām, druvas briest, bērziņi šūpo zarus kā nokārušās piedurknes, un zaļais mežs šalko.

Un tad uznāk arī nakts.

Bet Maskavā lielkungs Ļevašovs, sēdēdams pie patvāra un ēzdams raušus, purināja galvu:

— Ai, ai, ai... Kas tad tas, Lizeņka? Vecais stārasts Seļiversts no sādžās raksta, ka zemnieki mūsu Gustavu Adamiču nosituši, ka izcēlies dumpis, bet, paldies dievam, no Tulas atdzinuši zaldātus... Bet kurš visus uzkūdījis? Tas pats zaldāts, kurš pārnāca no kara, — Kuroptevs. Atceries? Kā nu lai brauc uz sādžu? Gustavs Adamičs — tas tikai bija pārvaldnieks, rāvās kā zvērs! Vajadzēs pameklēt no gūstekņiem citu vācieti... Lizeņka, ielej man vēl tasīti... Ak, cik gardi rauši...

Divpadsmitā nodaļa ĶEIZARIENE KATRĪNA II

Un tā pati nakts, kas toreiz ar atblāzmu debesīs un pē-dojām lakstīgalām aizslīdēja pār Ļevašovku, aizvēdīja arī pār Pēterhofu, tikai te tā bija baltāka. Kā balts spogulis gulēja līcis — pa to slīdēja sārta mākonīša atspulgs un liela apjumta laiva . ..

Zināms jau — Pēterhofā ir caru vasaras izpriecu māja — izpriecas cariem bija ļoti pa prātam...

Pēterhofā iestādītas plašas birzis, bet birzīs ierīkotas grotas atpūtai vientulībā; koki apgriezti, parkos lepojas marmora statujas, dažādas bronzas strūklakas, ūdens kaskādes un daudzas citas izpriecām derīgas ietaises.

Bet divdesmit astotajā jūnijā pulksten sešos no rīta saule mirdzēja pār Apakšējā dārza zaļajiem zālājiem, kur

uMonplezīra»[37] paviljonā mierīgi gulēja ķeizariene Katrīna Aleksejevna.

Agri no rīta Pēterhofas ielās nebija ne policijas, ne apsardzes. Pa ceļu no Pēterburgas lēnā gaitā ripoja liela četrjūgu kariete. Kariete piebrauca pie «Monplezīra», no tās izkāpa Aleksejs Grigorjevičs Orlovs — Fikes mījākā Grigorija brālis. Liela auguma vīrs, ar platiem pleciem — viņš ar labpatiku izstaipījās: kājas bija notirpušas, visu nakti vilkušies — trīsdesmit verstu nav joks! Pēc viņa no karietes iztrausās Bibikovs.

— Nu, ej nu! — tas sacīja.

Orlovs aši noskurinājās un iegāja holandiešu mājiņas piebūvē, mājiņu bija cēlis vēl Pēteris Lielais. Šaurās istabas likās miegainas, smacīgas un tukšas. Orlovs pamodināja galma dāmu Sargorodsku un kopā ar viņu bez kādām ceremonijām iegāja Fikes gujamtelpā.

Fike, saritinājusies kā kaķēns, gulēja zem gaišzilas ar ģerboņiem rotātas atlasa segas. Pie tualetes galdiņa rītam jau bija sagatavota grezna sārta kleita.

Šī bija diena pirms imperatora Pētera Fjodoroviča vārda dienas, cars bija apsolījis no Oranienbaumas — no savas Pēterštadtes atbraukt uz pusdienām Pēterhofas pilī, lai pēc tam šeit pārnakšņotu un nākošajā dienā brīvā, spirgtā dabā svinētu vārda dienu. Pusdienas bija pasūtītas simt divpadsmit personām. Orlovs pašķielēja uz kleitu, iīokremšķinājās un papurināja valdnieci aiz baltā pleca.

— Jūsu majestāte! — viņš teica gluži mierīgā balsī.

— Laiks celties!

Atvērusi acis, Fike paslējās sēdus, saturēdama kreklu uz krūtīm.

— Pēterburgā viss sagatavots!

— Ko tad tas ndzīmē? — ķeizariene pusbalsī izsaucās.

— Kas noticis? Kāpēc?

Bija taču norunāts, ka sazvērnieki sāks rīkoties tad, kad imperators Pēteris aizbrauks no Krievijas karot ar Dāniju.

— Arestēts kapteinis Paseks! — Orlovs nozīmīgi sacīja.

— Izejiet, es apģērbšos!

Pēc piecām minūtēm ķeizariene savā parastajā melnajā tērpā iznāca no pils.

— Lūdzu, jūsu majestāte! — Orlovs teica, vērdams vaļā karietes durtiņas.

Fike kopā ar Šargorodsku iesēdās karietē. Aleksejs Orlovs uzlēca uz bukas blakus kučierim, Bibikovs un Katrīnas kambarsulainis Škurins nostājās uz pakaļējā kāpšļa.

— Dzen, cik jaudas! — Orlovs izmeta kučierim.

Zirgi sāka auļot.

Aleksejs Orlovs, noliecies lejup no bukas, pa priekšējo lodziņu pastāstīja vakardienas notikumus.

— Jau aizvakar, — viņš pavēstīja, — Preobraženskas pulka kaprālis Fomins laukumā piegājis pie majora Izmai-lova un prasījis:

«Kad tad beidzot novāks to velna imperatoru?»

Majors sabrēcis uz kaprāli, arestējis viņu un ziņojis rotas komandierim, tas — pulka komandierim pulkvedim Ušakovam. Tas noticis vakarā, bet no rīta Fominu nopratinājuši. Fomins izstāstījis, ka viņš to pašu jautājis arī kapteinim Pasekam, tas arī uz viņu sakliedzis, taču nevienam neko tālāk neesot teicis. Ziņojuši imperatoram uz Oranienbaumu, tas pavēlējis Paseku arestēt. Pēterburga pavēle saņemta pulksten divpadsmitos dienā, taču arests noticis tikai vakarā — pašu cilvēki novilcinājuši.

Tā kā Paseks piedalījās sazvērestībā, tad pārējiem sazvērniekiem vajadzējis pasteigties, lai neizgāztos viss pasākums. Pats Grigorijs Orlovs aizsteidzies pie kņazes Daš-kovas, kurai arī bijis zināms, ka «tiek kaut kas darīts», bet, kas īsti, — to viņa nezinājusi. Orlovs kņazei pastāstījis par Paseka arestu un pārliecinājis viņu, ka nekādu seku tam nebūs. Daškova nomierinājusies un neko neuzsākusi.

Fjodors Orlovs joņojis uz hetmaņa Kirilla Razumovska māju... Par viņa ziņojumu augstmanis nepakustinājis ne ausi, neko neteicis, tomēr pēc Orlova aiziešanas pavēlējis, lai slepenajā tipogrāfijā viss būtu sagatavots manifesta iespiešanai.

Aleksejs Orlovs sēdies karietē un kopā ar Bibikovu braucis uz Pēterhofu pakaļ ķeizarienei. Lai taupītu zirgus, viņi braukuši lēni, visu nakti.

Atpakaļceļā kariete pēc pusotras stundas brauciena jau atradās piecas verstis no Pēterburgas. Uz ceļa gaidīja ka-leša.

Kariete apstājās, pie tās pieskrēja Grigorijs Orlovs.

Viņš ar maigu skatienu paraudzījās acīs savai mīļākajai, noskūpstīja tai roku:

— Lūdzu pārsēsties manā kalešā, jūsu majestāte.. . Zirgi tikko jūgti... Esmu šeit kopā ar kņazu Barja-tinski...

Katrīna pārsēdās kalešā, Barjatinskis apsēdās uz bukas, Grigorijs Orlovs nostājās uz kāpšļa, un zirgi atkal auļoja Kaļinkinas sādžas virzienā. Gan labajā, gan kreisajā pusē garām zibēja sakņu dārzi, Pēterburgas priekšpilsētas, gan zedeņu, gan dēļu žogi, nabadzīgas mājeles.

Zirgi tika dzīti, cik jaudas, taču Fikei visu laiku šķita, ka viņu kaleša stāv uz vietas, velkas soļiem. Vai tiešām šajos pēdējos — izšķirošajos mirkļos veiksme viņu pievils? Vai tiešām muļķīgs gadījums izjauks visu plānu?

— Jūsu majestāte, neraizējies! Tevi, dārgā, tur jau gaida desmittūkstoš cilvēku ... — Orlovs mierināja.

Bet Katrīna neklausījās, viņa domāja.

Sešpadsmit gadus viņa bija nodzīvojusi ar Pēteri. Sešpadsmit nemiera, intrigu un aizdomu pilnus gadus... Sešpadsmit gadi piesardzīga, gudra un apvaldīta viltus. Ātrāk! Ātrāk!

Pavīdēja garas koka ēkas. Viena, otra — tās bija Iz-mailovas pulka kazarmas.

Grigorijs Orlovs nolēca no kāpšļa, uzsauca kučierim:

— Brauc soļos! Es aizskriešu, pabrīdināšu!

Un viņš aizsteidzās uz priekšu, zobenu pieturēdams, stulmu zābakus pret bruģi klaudzinādams.

Kaleša lēni tuvojās sardzes mājai... Piepeši ierībējās bungas — un izmailovieši, cits kreklā, cits mundierī, arvien lielākā pūlī metās pretī ķeizarienei. Visiem pa priekšu skrēja večuks, divu gvardes zaldātu atbalstīts zem elkoņiem, — tas bija Izmailovas pulka pops Alekseja tēvs. Zelta epitrahils un krusts zibēja vien.

— Urā! — zaldāti sauca. — Urā! Mūsu māmuļa! Ved mūs, kurp vien pavēlēsi! Urrā-ā!

Pieskrējuši pie kalešas, zaldāti krita ceļos, meta krustus, skūpstīja Fikei rokas, pēc tiem piesteidzās vēl citi. Ekipāža bija apstājusies, ķeizariene piecēlās kājās, Alekseja tēvs viņu svētīja ar krustu.

Orlovs nokomandēja:

— Pulkam stāties ... Zvēresta nodošanai!

— Ur-rā! — izmailovieši sauca. — Ur-rā!

Atskanēja pakavu klaboņa, un kazarmu pagalmā uz

pelēka zirga ieauļoja Izmailovas pulka komandieris het-manis Razumovskis. Nolēcis no zirga un pasviedis zaldātam pavadas, viņš pieskrēja pie kalešas, noslīga uz viena ceļa un ceremoniāli noskūpstīja Katrīnai roku. Pulks ātri nodeva zvērestu, Alekseja tēvu uzsēdināja uz bukas, Gri-gorijs Orlovs ar satrauktu, laimīgu seju uzlēca uz kāpšļa, un kaleša devās prom pa Fontanku. Hetmanis Razumovskis jāja līdzās. Alekseja tēvs meta pār visiem krustus gan pa labi, gan pa kreisi, pūlis auga augumā. Pa Obu-hovas un Semjonovskas tiltu skrēja Semjonovskas pulka zaldāti un arī pievienojās gājienam.

Gājiens nonāca līdz Hetmaņa dārzam pie Razumovska mājas, kas atradās Ņevas un Sadovajas ielu krustojumā. Šurp skrēja Preobraženskas pulka zaldāti. Pēc trauksmes signāla kopā ar trešo rotu šurp skrēja arī ierindnieks Gavrila Deržavins.

— Māmuļa! — zaldāti sauca. — Piedod, Kristus dēļ! Nokavējāmies! Virsnieki aizturēja ... Mēs viņus arestējām. Ved mūs, māmuļa!

Piejāja gvardes kavalērija. Šā tā saģērbušies, atsteidzās izformētās miesas sargu rotas kareivji — vai patiesi jau atgriežas carienes Jeļizavetas laiki?

Pētera-Pāvila cietoksnī pulkstenis nosita desmit. Gājiens nonāca pie Kazaņas katedrāles. Te tika noturēts īss dievkalpojums. Ieradās vēl četri kājnieku pulki un artilērija ar lielgabaliem. No katedrāles iznāca krusta gājiens. Tauta plūda no visām pusēm, virzījās pa Ņevas prospektu uz Ziemas pili, uz Ņevu... Fike brauca kalešā, tagad viņu jāšus pavadīja hetmanis Razumovskis, ģenerālanšefs Bil-boā, Grigorijs Orlovs un grāfs Briss.

Ziemas pilī pūlis Katrīnu ienesa uz rokām, nosēdināja tronī. Laukums pils priekšā bija ļaužu pilns ... Ienīstais prūsis, kurš Krieviju iztirgoja Prūsijas karalim, bija gāzts. Uz troņa atkal bija sieviete! Atkal tiks valdīts žēlīgi un maigi!

Satraukts un aizelsies, ar mokām izlauzies cauri pūlim, kas pieblīvēja pagalmu, Ņikita Ivanovičs Paņins pasniedza Katrīnai parakstīt steigšus sacerēto manifestu. Viņa to ātri pārlasīja un, satvērusi spalvu, parakstīja. Pūlis zālē apklusa, atskanēja pašas ķeizarienes balss, kas manifestu nolasīja tikpat skaidri, noteikti un saprotami, kā reiz bija lasījusi ticības simbolu:

— «Pēc dieva žēlastības mēs, Katrīna Otrā, Viskrievijas

ķeizariene un patvaldniece, un tā joprojām, un tā joprojām, un tā joprojām ...

... Krievijas slava, ko uzvarošie krievu ieroči bija pacēluši augstu jo augstu, jau bija atdota pilnīgā verdzībā, noslēdzot jauno mieru ar tās visīstāko ļaundari. Un tajā pašā laikā galīgi bez ievērības pamesta bija iekšējā kārtība, kas veido visas mūsu tēvzemes pamatu pamatus.

Tālab, būdami pārliecināti, ka visiem mūsu uzticamajiem pavalstniekiem draud briesmas, bijām spiesti, piesaucot palīgā dievu un viņa taisnību, un it īpaši, redzot visu mūsu uzticamo pavalstnieku neslēptu un neliekuļotu tiekšanos pēc tā, uzkāpt mūsu patvaldības tronī, un sakarā ar to visi mūsu uzticamie pavalstnieki ir mums devuši savu zvērestu.

Katrīna.

1762. gada 28. jūnijā.»

Diena aiztraucās kā miglā. Tika arestēti visi vācu tautības virsnieki. Aiz restēm iesēdināja Holšteinas tēvoci Zoržu. Turpat nonāca arī Pēterburgas un Maskavas ģene-rālpolicijmeistars barons Korts. Zaldāti un tauta pārplūdināja Ziemas pils zāles, visi bez ierobežojuma tika laisti noskūpstīt ķeizarienei roku. Tirgoņi aiz priekiem izvēla ielu stūros mucas ar vīnu un alu, pacienāja ļaudis.

Tā kā bija jābaidās, ka no Kronštates varētu ierasties flote ar caru priekšgalā, tad Katrīna tomēr no Ziemas pils pārbrauca uz veco Jeļizavetas Petrovnas pili Moikā. Tas pūli iejūsmināja vēl vairāk. Pili aplenca blīva karaspēka masa, rotu mantziņi pēc pašu ierosmes atveda vecos mundierus, un zaldāti ar prieku nometa ienīsto prūšu uniformu un turpat uz vietas pārģērbās vecajos Jeļizavetas laika mundieros.

Uz Kronštati nekavējoties galerā aizkomandēja admirāli Talizinu, kurš līdzi aizveda šādu Katrīnas pašas rakstītu pavēli:

«Pilnvarojam admirāli Talizina kungu rīkoties Kron-štatē, un, ko viņš pavēlēs, tas arī jāizpilda.

Katrīna.»

Beidzot kļuva zināms, kas pa šo laiku noticis Pēterhofā.

Katrīnas troņa priekšā stājās trīs noputējuši trīsdesmit verstu noauļojuši dižmaņi — lielkanclers grāfs Voron-covs, grāfs Aleksandrs Šuvalovs un kņazs Ņikita Trubec-kojs.

Vēl vakar visi trīs kopā ar imperatoru Pēteri III bija atradušies Oranienbaumā un piedalījušies trokšņainās dzīrēs. Imperators bija apdzēries un kopā ar savu draudzeni Voroncovu vēlu nolicies gulēt. Ap dienas vidu viņš ar svītu devies uz Pēterhofu pie ķeizarienes Katrīnas Alek-sejevnas, lai nākošajā dienā tur nosvinētu savu vārda dienu.

Jautrā, greznā un dīkdienīgā uzdzīvotāju svīta daudzas ekipāžās joņojusi pa lielisko Pēterhofas ceļu. Tur bijis prūšu sūtnis Golcs, cara mīļākā Liza Voroncova, divi feldmaršali — Trubeckojs un Minihs, Holšteinas-Bekas princis, lielkanclers Voroncovs, grāfs Šuvalovs, ģenerāladju-tanti Gudovičs un barons Ungerns, grāfs Devijers un daudz dāmu ...

Pulksten divos visi piebraukuši Lejas dārzā pie «Mon-plezīra» paviljona, izkāpuši no ekipāžām, smējušies, jokojuši, tērzējuši... Bijis brīnišķīgs laiks.

Nepagājis ne desmit minūšu, kad viss izmainījies: izrādījies, ka ķeizarienes Pēterhofā nav. Aizbraukusi uz Pēterburgu kopā ar galma dāmu un kavalieriem! Steigšus!

Imperators pats meties iekšā viņas guļamistabā. Greznais, sārtais tērps pie tualetes galdiņa šķitis smejamies un mirkšķinām valdniekam ar aci.

— Ko tas nozīmē? — apmulsušais imperators visiem prašņājis. — No viņas var sagaidīt visu!

Taču atbildi viņš neesot saņēmis. Neviens nekā nezinājis.

Pēterhofas kuģu piestātnē tajā laikā no Pēterburgas piepeldējis barkass, ar kuru Preobraženskas bombardieru rotas poručiks Bernhards atvedis uguņošanas raķetes rītdienas svinībām. Viņš bija izbraucis no Pēterburgas deviņos no rīta. Poručiks stāstījis, ka pilsētā pa ielām skrējuši daudzi zaldāti un saukuši: «Lai dzīvo ķeizariene Katrīna!»

Tad galminieku vidū atskanējuši izsaucieni, šņuksti, dāmas pārņēmusi histērija. Šuvalovs, atgājis sānis, acis valbīdams, apspriedies ar kancleru Voroncovu un kņazu Tru-beckoju. Voroncovam pār visu seju iegūlušas garas krunkas, nelielais kņazs Trubeckojs neziņā plātījis uz priekšu izstieptās rokas. Šuvalovs, protams, skaidri sapratis, kas notiek.

Brīdi sačukstējušies, trīs paši pirmie — visuzticamākie augstmaņi nostājušies cara priekšā.

— Jūsu majestāte! — grāfs Voroncovs teicis. — Būdami jums uzticami pavalstnieki, uzskatām par savu pienākumu nekavējoties braukt uz Pēterburgu un tur uz vietas uzzināt, kas īsti notiek, lai ātrāk izbeigtos šis nepanesamais stāvoklis. Ja tur arī kaut kas tamlīdzīgs būtu, tad zvēru jums, ka pierunāšu neprātīgo ķeizarieni atteikties no jebkādas nelikumīgas rīcības.

— Gut! — iepriecinātais imperators izsaucās. — Sehr guli Patiešām, brauciet! Ņemiet manus zirgus! Brauciet aulos!

Lūk, šie trīs augstmaņi, nonākuši pie Katrīnas, nekavējoties nodeva viņai zvērestu un izskaidroja situāciju.

Sakarā ar kanclera ierašanos tika sasaukta sapulce — kā rīkoties tālāk?

Tika nolemts: Katrīnai tā karaspēka priekšgalā, kas viņai jau zvērējis uzticību, šodien pat jādodas uz Pēterhofu un Oranienbaumu, lai tur uz vietas novestu pasākumu līdz galam.

Jau krēsloja, kad Katrīna Preobraženskas pulkveža formas tērpā iznāca no savas ģērbtuves. Rūpīgi pieturēdama zilo lentu, viņa parakstīja pavēli senātam.

«Senatoru kungi!

Es ar karaspēku tagad dodos ceļā, lai nostiprinātu troni. Jums, kā savam augstākajam valdības iestādījumam pilnīgi uzticēdamās, atstāju apsargāšanā tēvzemi, tautu un savu dēlu.

Katrīna.»

Kamēr pulki virzījās pa Sadovajas ielu, pulksteņi jau nozvanīja desmito vakara stundu. Karaspēks devās uz Kaļinkinas sādžu. Priekšgalā jāja Katrīna, viņu pavadīja kņaze Daškova, kura arī bija ģērbusies militārā uniformā.

Dienas notikumu nogurdinātie zaldāti soļoja lēni. Pie «Sarkanā krodziņa», ceļinieku atpūtas vietas un dzertuves, karaspēks stājās atpūtā. Sakūra ugunskurus un vārīja putru.

Ar trijstūru cepuri galvā un vīriešu ģērbā, kādu tik labprāt bija valkājusi Jejizaveta Petrovna, ķeizariene no lieveņa vēroja grandiozo skatu. Viņa tēloja Jejizavetas lomu... Viņas neatlaidība, savaldība, viltība, pievilcība un aktrises dotības beidzot bija nesušas bagātus augļus. Te viņas priekšā deg neskaitāmi viņai uzticama karaspēka ugunskuri. Ar gvardes zaldātu palīdzību viņa ieguvusi

vareno zemi fto Baltijas jūras līdz Klusajam okeānam. Viņa, mazā Fike, no garlaicīgās, pēc mencām un siļķēm smirdošās Stetīnes ...

— Jūsu majestāte! — Daškova beidzot teica. — Jūs esat nogurusi! Atpūtieties!

Ķeizariene kopā ar Katrīnu Romanovnu Daškovu, impe-iatora mījākās Jeļizavetas Romanovnas Voroncovas māsu, uzkāpa jumtistabiņā, kur atradās viena pati krodziņa kalpones trūcīgi klātā gulta. Abas apgūlās blakus. Deviņpadsmit gadus vecā Daškova tūliņ iemiga, bet ķeizariene ilgi nevarēja apturēt savus domu plūdus.

Nu viņa ir valdniece. Sievišķis cara godā! — Fike iedomāja un pavīpsnāja. Viņas pusē ir visa gvarde, bet tā sastāv galvenokārt no jauniem muižniekiem. Tātad muižniecība ir par viņu. Muižniecība, kas tagad atbrīvota no valsts dienesta pienākumiem, kļuvusi «dižciltīga» — wohlgeborene, ir drošs balsts troņa ieguvējiem pret vienkāršās, «zemās» tautas masām... Muļķa Pēteris tomēr spēris ļoti veiklu soli, sašķeldams senās Maskavas Krievzemes vienoto ļaužu masu. Muižnieki ar prieku dzīvos uz tautas rēķina, valdīs pār to. Vajag tikai palielināt muižnieku skaitu, vajag tiem par dzimtļaudīm atdot arī tos Krievijas zemniekus, kas vēl brīvi. Jāizbeidz neciešamā Ukrainas neatkarība. Muižniecība jāorganizē, jādod tai vadoņi... Jo bcgātāka tā būs, jo stiprāks būs carienes tronis...

Lejā ieskanējās klusa, gari stiepta zaldātu dziesma, bet tūliņ nodārdēja Grigorija Orlova balss:

— Ei, jūs tur, Preobraženskas pulkā! Atlikt dziesmas! Valdniece atdusas!

«Valdniece! Mīļais!» Katrīna nodomāja... «Kas viņam par varenu spēku! Tas vis nav grāfs Staņislavs Poņatov-skis... Te arī vienkāršie muižnieki ir kā milži... Kā lai tagad tiek vaļā no Poņatovska? Viņš steigsies uz Pēterburgu ...»

Miesa atpūtās, un domas kļuva vieglākas, kaktā spožo apmali pazibināja lēta svētbilde. Fike domāja un domāja:

«Arī ar Prūsijas karali tagad būs vieglāk. Tiesa gan, manifestā viņu vajadzēja nozākāt par «ļaundari» ... Politika! Citādi nevar. Viņš ir gudrs, gan sapratīs! Jāņem vērā krievu noskaņojums. Taču viss paliks tāpat, kā bija noteikts Voroncova un Golca līgumā... Taisnība, brašie krievu ģenerāļi grib karot — viņus varēs sūtīt pret

Turciju ... Prūsijas karalis ir gudrinieks ... Viņš jāuzklausa. Tagad kopīgi ķersimies klāt Polijai... Kad vecais Augusts III nomirs, ielikšu par Polijas karali savu grāfu Stāsi... Tā viņam būs balva par mīlestību ... Būs jātiek no viņa vaļā. Griša ir greizsirdīgs kā sātans. Staņislavs Poņatovskis — Polijas karalis... Stāsi! Ak, Stāsi!»

Palsas puskrēslas tītā jumtistabiņa izgaisa, palika vienīgi zilās acis un baltie zobi Staņislava Poņatovska smaidošajā sejā.

Tad atkal iedzēla doma: «Bet ko tad lai dara ar viņu? Ar «izdzimteni»? Kad tik nu viņš savā muļķa prātā nesadomā ar holšteiniešiem pretoties! Mani milži sakapās viņu kā kāpostgalvu ... Ko ar viņu lai iesāk?»

Skarbā Lādogas ezera svina pelēkais spogulis. Zemi mākoņi. Melns, zemei pieplacis cietoksnis. Šliselburga. Tur jau visu laiku, uz mūžu ieslodzīts, sēž viens «valdnieku kārtas gūsteknis» ... «Imperators» Ivans Antonovičs. Taču viņš sagādā pastāvīgas raizes... Prūsijas karalis rakstīja, ka šis ieslodzītais varot būt bīstams. Ietupināt tur arī Pjotru Fjodoroviču? Viens būtu no Braunšveigas, otrs — no Holšteinas. Bet viņa — Anhalte-Cerbste — uz troņa ... Tas radīs jaunas briesmas un intrigas... Kā nedzīstošs augonis uz miesas... Pārbēdzēji no Oranienbaumas stāsta, viņš jau prasoties kopā ar Līžu uz ārzemēm. Taču viņš būs bīstams arī tur. Ko lai iesāk?

Tiešām, vai tad Fike, Jeļizavetas Petrovnas dusmu laikā sēdēdama viena pati, neizlasīja kultūras valstu vēsturi? Vai Anglijas Elizabete neizrēķinājās ar Mariju Stjuarti? Arī tagad atradīsies Krievijai «uzticami dēli», tie izdarīs visu, ko vēlies, — par valdnieces laipnību. Par smaidu. Par žēlastību. Par apdāvināšanu ar dzimtzemniekiem. Pavēli tikai... Vai pavēlēt?

Iegrimusi šādās domās par valsts darīšanām, ķeizariene aizsnaudās. Fike pamodās, kad viņu aiz pleca purināja kņaze Daškova.

— Valdniec, — tā smaidīja, — jau rīts. Celieties! Dodamies ceļā!

Taču viss jau bija galā. Jau sešos no rīta Aleksejs Orlovs ar gvardes kavalēriju ieradās Pēterhofā. Atauļojuši viņi redzēja — holšteinieši laukumā noņemas ar prūšu soļa dresūru, maršē kā zosis, zābaku purngalus nostiepuši. Kādu tūkstoti viņējo sagrāba, iekaustīja, ieročus salauza, pašus ieslēdza šķūnī un pielika sargus.

Ap dienas vidu pienāca arī pulki. Pulkvedis Fike no Preobraženskas pulka pie «Monplezīra» veikli nolēca no zirga, ieskrēja savā guļamistabā... Kambarsulainis un galma dāmas bailīgi klanījās, bet sārtais tērps uz tualetes galdiņa guļ, kā gulējis. Gaida savu īpašnieci. Taču tai nav vaļas...

Karaspēka nometnes ugunskuri tagad sāka kūpēt starp Versaļas modē apgrieztajiem kokiem, starp bosketiem un lapenēm, zaldāti no bronzas strūklakām ar spaiņiem nesa ūdeni, vārīja kāpostus un putru.

«Monplezīrā» sapulcējās gandrīz viss galms. Un no Oranienbaumas tika saņemta Pjotra Fjodoroviča ar zīmuli uz zila papīra rakstīta vēstule. To atveda ģenerālis Izmai-lovs.

Imperators raksta, ka ir ar mieru atteikties no troņa, ka ir ar mieru braukt prom uz savu Holšteinu. Lūdz, lai viņu nenogalina. Lūdz naudas summu, atbilstošu «viņa stāvoklim». Lūdz atlaist kopā ar viņu arī Lizu Voroncovu un Gudoviču.

Izlasījusi Katrīna Aleksejevna paraustīja plecus, pasniedza vēstuli pār plecu Paņinam, kurš stāvēja aiz viņas sēdekļa,

— Ko darīsim, Ņikita Ivanič?

Ņikita Ivanovičs, brilles sakārtojis, sāka lasīt.

~ Jūsu majestāte! — teica ģenerālis Izmailovs. Viņš stāvēja turpat blakus. — Atļaujiet jums pavaicat — vai esmu godīgs cilvēks vai ne? Vai jūs man ticat?

Kā gan viņam varēja ticēt Fike, kas ticēja vienīgi pati sev un Prūsijas karalim! Taču atbildēt «neticu» nedrīkstēja: tas nozīmētu atņemt cilvēkam kādu cerību, bet viņš, kā redzams, uz kaut ko cer. Skat, gludi skūtais muižnieciskais lapsas purniņš izskatās tik pieglaimīgs, ar skaudību noskatās augstmaņos, kas jau paguvuši apsviest kažoku. Arī viņam to gribētos.

— Ticu, ģenerāl! — Fike sirsnīgi teica.

— Jūsu majestāte! — Izmailovs satraukts runā. — Es, es apsolu jums, ka pēc formālās atteikšanās atvedīšu imperatoru pie jums. Es, es esmu godīgs cilvēks!

«Godīgais cilvēks» zināja, ko runā: viņš bija redzējis, kas notika Oranienbaumā pēc tam, kad admirālis Tolizins nebija imperatoram atļāvis Kronštatē izkāpt no kuģa. Tagad Pēteri varēja saņemt kailām rokām.

«Godīgo cilvēku» tad arī komandēja uz Oranienbaumu.

Un nepagāja ne divas stundas, kad ģenerālis Izmailovs lielā, gvardes jātnieku ielenktā karietē ar ģerboņiem uz durtiņām un aizsegtiem lodziņiem atveda Pēterhofā imperatoru Pēteri III. Pa priekšu jāja Aleksejs Orlovs, bet viņa konvojā ar savu jaunību, izveicību un skaistumu izcēlās jauniņais kaprālis Potjomkins.

— Ņikita Ivanič! — ķeizariene pavēlēja Paņinam, izvilkusi no preobraženskiešu mundiera kabatas mežģīņu lakatiņu un piespiedusi to pie acīm. — Nespēju uz viņu skatīties! Nevaru! Saņemiet jūs viņu! Un visādā ziņā — lai būtu formālā atteikšanās!

Viņa aizgāja uz savu guļamtelpu. Aiz logiem joprojām nerimdamas šalca strūklakas. Kā vienmēr, spalgās balsīs brēca pāvi. Tādās pašās guldzošās balsīs dūdoja paēdušie galma baloži... Bet cik daudz kas bija noticis!

Laiks vilkās lēni. Vesela stunda. Beidzot atvērās durvis un ienāca Paņins, vienkāršs, kluss, pieklājīgs, ar brillēm uz acīm. Viņas dēla Pāvila Petroviča skolotājs.

Ķeizariene sēdēja līdzās gultai.

«Gluži kā nelaiķe Jeļizaveta Petrovna!» iedomāja Paņins. Viņš paklanījās un padeva papīru:

— Jūsu majestāte! Imperatora atteikšanās!

Fike paķēra papīru, izlasīja. Beidzot! Beidzot viņa ir milzīgās valsts vienīgā saimniece! Noteicēja pār trīsdesmit pieciem miljoniem cilvēku. Pirmā muižniece valstī. Pacēlusi vienu uzaci uz augšu, viņa augstprātīgi apvaicājās:

— Bet ko viņš prasa sev?

— Viņš gribētu dzīvot Ropšā...' Savā muižā. Viņam tur patīkot. ..

— Ropšā? Labi! Lai dzīvo ... Pagaidam ... Bet viņu apsargāt liksim ...

Acis piemiegusi, viņa raudzījās laukā pa logu. Zaļas pļaviņas vidū, ūdens lāsēm un bronzai saulē mirguļojot, šļācās, šalca, mutuļoja uņ strūkloja vainaga fontāns.

— Aleksejam Grigorjevičam Orlovam... Viņš ir rāms cilvēks.

Aleksejs Grigorjevičs pēc uztraukumiem pilnā brauciena pašlaik bufetē atspirdzinājās ar kausu alus.

Grigorijs Grigorjevičs stāvēja turpat blakus.

— Taisni vai jāplīst aiz smiekliem, — Aleksejs zobojās, — viens vārds... Un Petjka jau raud, dreb. Visu laiku lūdza žēlastību Ļizavetai. Uz Ropšu viņš gribot...

— Brāli, — Grigorijs, balsi pazeminājis, sacīja, — Katja man pirmīt teica, kā tu braucis... Tev vajadzēs viņu apsargāt. Tad nu tu viņu sargā tā, lai es varētu Katju apprecēt... Saproti?

— Saprotu! Tad jau mēs, brāļi Orlovi, kļūsim par lielkņaziem? Tā laikam iznāk? Bet tu?

— Redzēsim, — pašapzinīgi pasmaidījis, atteica Grigorijs.

Drīz vien lielā kariete ar bizantiešu ērgli uz durvīm un aizsegtajiem logiem Pjotru Fjodoroviču aizveda uz Ropšas muižu divdesmit piecas verstis no Pēterhofas. Karietei blakus auļoja Aleksejs Orlovs, kņazs Barjatinskis, kapteinis Paseks, pulkvedis Baskakovs, kaprālis Grigorijs Pot-jomkins un kavalērijas grenadieri.

Bet ķeizariene Fike atgriezās Pēterburgā. Bija daudz darba.

Tagad viņa pārcēlās uz Ziemas pili, ieņēma tur telpas austrumu spārnā, kam logi atradās Ņevas pusē. Viņa atjaunoja pilī kārtību — nevarēja taču tur laist iekša prasto tautu, kā tas notika pirmajā apvērsuma diena! Vajadzēja ķerties pie darba. Un Katrīna augas dienas pavadīja kabinetā pie neliela ar bronzu rotāta sarkankoka rakstāmgalda.

Un šajā kabinetā, nevis audienču zālē: kas atradās blakus, Fike jau otrajā dienā pēc savas uzkāpšanas tronī pieņēma Prūsijas sūtni baronu Golcu: apkārtnei vajadzēja noskaņot uz intimitāti.

Barons Golcs pienāca viņai noskūpstīt roku, sveicienam noliecies, apstājās un ielūkojās ķeizarienei seja. Viņa sēdēja, gaiši un skaidri smaidīdama, sēdeklī pagriezusies pret baronu un spēlēdamās ar gulbja spalvu. «Valdniece visu laiku strādā!» paustin pauda šī poza.

«Te nu vairs nevajadzēs lēkt uz vienas kājas un grūst citam citu no mugurpuses ar ceļgalu!» Golcs nodomāja.

Sūtnis apsveica ķeizarieni ar laimīgo notikumu, un viņa tam atbildēja ar galvas mājienu un siltu, līksmu skatienu.

— Kur tad tagad atrodas valdnieks? — barons apvaicājās. — Viņa majestāte mans karalis vēlēsies to zināt.

— O, tas nav nekāds noslēpums! Valdnieks, kā man šodien ziņoja, esot mazliet sasirdzis, bet vispār jūtas labi. Viņš atrodas savā muižā Ropšā... Viss ir atkarīgs no viņa paša ... Cik žēl, ka viņš nav spējis nodibināt labas attiecības ar savu tautu!

— Bet kā tad jūsu majestāte raugās uz turpmākajām attiecībām ar Prūsiju un viņa majestāti Prūsijas karali?

— Baron, es būšu ar jums pilnīgi atklāta! Mūsu starpā nedrīkst valdīt nesaskaņotība. Es no savas puses darīšu visu, lai saglabātu savu agrāko seno draudzību ar viņa majestāti... Visi noslēgtā miera noteikumi paliek pilnā spēkā. Lai viņa majestāte ir pavisam mierīgs: karalim ar mani ķildoties nevajadzēs... Es jau grāfam Černiševam devu norādījumu Parīzē paziņot par to viņa majestātei. Pat vēl vairāk. Man ziņoja, ka feldmaršals Saltikovs pēdējā laikā Prūsijā visur pasācis likvidēt prūšu pārvaldi un aizstāt to ar krieviem. Jā, tas nekādi nesaskan ar miera noteikumiem. Un es esmu jau parakstījusi Saltikovam pavēli: nekavējoties atbrīvot visu Prūsiju no mūsu okupācijas... Miera līgums — tas ir mūsu turpmāko attiecību ģenerālplāns! Un pēc tam ar dieva palīgu nomirs Polijas karalis Saksijas Augusts, tad mēs ar Prūsijas karali Poliju savaldīsim ...

— Kādā veidā, jūsu majestāte?

— Hm! — Katrīna Aleksejevna pasmaidīja. — Savaldīt Poliju — tas nozīmē to sadalīt... Dot tās šjahtai nevis vienu, bet vairākus karaļus. No tā jums, baron, ir redzams, cik cieši mēs turam savu vārdu. Paziņojiet to viņa majestātei karalim...

Barons Golcs no pils atgriezās pavisam sajūsmināts un savaldzināts. «Lieliska sieviete!» viņš sprieda. «Viņa ir gudra. Ar viņu ir daudz vieglāk sadarboties nekā ar viņas vīru ... Cik apmierināts būs viņa majestāte! Un patiesi — viņa majestāte arvien gaidīja, ka tāds apvērsums varētu notikt. Viņš taču brīdināja pašu imperatoru Pēteri — un cik saprātīgi, cik taktiski viņš to brīdināja! Izdarīja tā, ka šis brīdinājums nekaitēja viņa laulātajai draudzenei... Cik saprātīgi! Un Prūsijai tagad būs mierīgāk. Nebūs nekādu karagājienu uz Dāniju, nekādu skandālu Eiropā...»

Kad Golcs bija aizgājis, ķeizariene paņēma papīra lapu un tūdaļ uzrakstīja feldmaršalam Saltikovam:

«Grāf Pjotr Semjonovič! Saņemiet pavēli par Prūsijas atbrīvošanu no mūsu karaspēka un esiet tik laipns ņemt vērā, ka tāda ir politika un ka pavēle izpildāma, nepievēršot plašāku uzmanību!

Viņa pazvanīja.

— Kafiju!

Fike labprāt dzēra melnu kafiju, turklāt tādu, ka no vienas mārciņas kafijkannā iebērtās mokas iznāca tikai divas tasītes dzēriena. Kafija Saksijas porcelāna tasītē spēcīgi un asi smaržoja, satrauca nervus. Un viņa atkal iemērca balto spalvu gliemežvāka formas zelta tintnīcā.

Vajadzēja rakstīt grāfam Staņislavam Poņatovskim, lai tas nebrauc šurp, uz Pēterburgu. «Griša neļauj!» viņa pasmaidīja par savu domu. «Divi lāči kopā sadzīvot nevarēs...» — «Es padarīšu jūs par Polijas karali!» viņa rakstīja. «Strādājiet ar šļahtu, sagatavojiet seimu! Bet naudu un zaldātus tagad dabūsiet, cik vajadzēs ...»

Viņa pabeidza rakstīt. Aizzīmogoja vēstuli. Nolika spalvu. Un atkal apziņā atausa tā pati doma, ko viņa visu laiku pūlējās atgaiņāt... ar kuru vakaros aizmiga... Ar kuru modās augšā... Par kuru nevienam neko nebija iespējams pajautāt: «Kas gan notiek Ropšā?»

Šīs mēmās domu un gaidu mocības ilga vairākas dienas ... Tad beidzot noguris, ar dubļiem notašķījies virsnieks, ātrā gaitā ienācis kabinetā, pasniedza viņai vēstuli. Lielo pelēko papīra lapu bija kļūdaini aprakstījusi piedzēruša vīrieša roka.

«Māmuļa, cienītā valdniece,» Fike lasīja ar šausmām un prieku. «Kā lai paskaidroju un aprakstu to, kas noticis? Tu neticēsi savam vergam, kaut es kā dieva priekšā teikšu patiesību. Māmuļ! Esmu gatavs iet nāvē, taču es pats nezinu, kā šī nelaime notika! Ja tu neapžēlosi, mēs būsim pagalam! Māmuļ, viņa vairs nav starp dzīvajiem! Taču neviens to nedomāja, un kā tad mēs būtu varējuši to iedomāt — pacelt roku pret savu valdnieku! Valdniec, ir notikusi nelaime: viņš pie galda sastrīdējās ar kņazu Barjatinski — nepaspējām abus izšķirt — un viņa vairs nebija. Neatceramies, ko īsti darījām, taču mēs visi kā viens esam vainīgi, esam pelnījuši nāvi. Apžēlo mani kaut brāļa dēļ! Es savu vainu atzīstu, nav nemaz ko pratināt. Piedod vai arī pavēli ātrāk izpildīt sodu... Visa pasaule aizriebusies! Tevi esam iecēluši slavā un sevi pazudinājuši uz mūžiem. Aleksejs Orlovs.»

Katrīna nosvieda vēstuli uz galda, piegāja pie loga... Bija pelēcīga, vējaina diena. Mākoņi slīdēja zemu, uz smago padebešu fona kā smails šķēps rēgojās cietokšņa zvanu torņa smaile, vējā stāvēja eņģelis, ar roku turēdamies pie krusta.

Valdnieces kabinetā virs durvju zeltītajiem ornamentiem bija uzgleznots Slavas Templis: apaļa, drukna marmora lapenīte ar vairākām kolonnām balsnīja zaļu koku pudura vidū. Lapenei pāri zeltīta saule raidīja taisnus starus. Bet lapenes priekšā kūpēja ziedoklis, uz tā sieviete baltā ģērbā lika ziedus.

Lai atgūtos, ķeizariene vairākas reizes pagājās pa kabb netu uz priekšu un atpakaļ, izdzēra glāzi ūdens, atbraucīja piedurknes, novilka tās atkal lejā .. . Tad, apstājusies pie durvīm un pavērsusi acis pret debesīm, viņa pārkrustījās ...

— Paldies dievam!

Un viņai pagadījās uzmest acis šim Slavas Templim, ko gleznojis slavenais Valeriāni.

«Drīzāk, drīzāk jākronējas!» viņa sprieda. «Jādod norādījums — septembrī ... Galvenais rīkotājs jau iecelts — kņazs Ņikita Trubeckojs...»

Tagad viņam tika vēl papildus uzdots — sagatavot simt divdesmit ozola mucas ar dzelzs stīpām, tādas, lai katrā mucā saietu pieci tūkstoši rubļu sīkā naudā, ko kaisīt tautai... Un artilērijas priekšniekam ģenerālim Bilboā šai dienai pavēlēts sagatavot lielisku uguņošanu... un vēl cienastus tautai...

Tas jau arī bija Slavas Templis.

1762. gada divdesmit otrajņ septembrī pulksten desmitos no rīta Kremlī atskanēja bungu un tauru skaņas, iedārdējās lielgabali. No Kremļa pils uz Marijas aizmigšanas katedrāli sāka virzīties kronēšanas gājiens... Tautas pūļi piepildīja Kremli un Sarkano laukumu. Gvarde stāvēja no Marijas aizmigšanas katedrāles gar Ivana laukumu.

Šai gājienā soļoja Novgorodas metropolīts Dmitrijs un kopā ar viņu divdesmit arhiereji un trīsdesmit pieci arhi-mandrīti, viņu dārgakmeņiem rotātās mitras žilbināja kā uguns. Baznīcas karogi. Krusti. Lukturi. Svētbildes. Seši kambarkungi nesa Fikes trēnu. Fikei pa priekšu nesa viņas varas regālijas — kroni, scepteri un valstsābolu. Iegājusi senajā katedrālē, Fike apsēdās imperatoru tronī...

Kori dārdināja: «Ozianna!» Piecdaļīgais ikonostass mirdzēja sveču zeltainajā gaismā. Vēl arvien, tāpat kā

Ivana III laikā, pa četrām apaļām kolonnām kāpa augšup un izgaisa augstumos svēto un eņģeļu attēli. Un iznāca tā, ka viss šis senais spēks tagad apsargāja mazo, veiklo vācu skuķēnu Fikhenu no Stetīnes.

Ķeizarienes priekšā ceļos nometās grāfs Razumovskis un kņazs Goļicins — uz zeltīta spilventiņa pasniedza kroni.

Ķeizariene to paņēma un pati uzlika sev galvā ... Sākās liturģija — un, kamēr vien tā turpinājās, viņa stāvēja ar scepteri un valstsābolu rokās. Pēc tam viņa patiiegaja pa cara vārtiem un pati iezieda sevi ar svaidāmo eļļu ...

Metropolīts Dmitrijs pogoja kā lakstīgala, teikdams šīm svinībām piemērotu sprediķi.

— Tas kungs uzlicis kroni tavā galvā! — metropolīts runāja ar asarām acīs. — Viņš zināja, kā tevi, dievbijīgā, pasargāt no likstām! Viņš pazina tavu sirdi, lasīja tajā kā atvērtā grāmatā. Zināja, ka tu savā visu panesīga pacietībā neesi gaidījusi citas palīdzības, bet esi paļāvusies vienīgi uz viņu — savu dievu. Mēs zinām un visi kā viens arī varam apliecināt, ka nedz tava galva ilgojās pēc cara kroņa, nedz tava roka meklēja slavu, tu netīkoji pēc šīs pasaules labumiem. Tevi skubināja darboties vienīgi mātes mīlestība uz savu zemi, tava stiprā ticība un cītīgā dievbijība. Tevi vadīja žēlums par tautas ciešanām, par Krievzemes dēlu paverdzināšanu. Un vienīgi tas tevi spieda uzņemties šo dižo, dievam patīkamo darbu. Un šo brīnumu, — daiļrunīgais sludinātājs izsaucās, — grāmatās aprakstīs vēsturnieki. Un to ar prieku lasīs mācītie ļaudis, bet nemācītie līksmos, klausīdamies šo brīnišķo stāstu ...

Pēc kronēšanas ķeizariene Katrīna Aleksej evna apstaigāja visus dievnamus un audienču zālē zem baldahīna izdalīja apbalvojumus tiem, kas bija izcēlušies apvērsuma laikā.

Virspavēlniekiem, kuri nebija pārāk mākušies virsū Prūsijas karalim, Saltikovam un Buturļinam «par drošsirdību» tika dāvināti ar briljantiem rotāti zobeni.

Visi pieci brāļi Orlovi — Aleksejs, Grigorijs, Fjodors, Ivans un Vladimirs — saņēma grāfa titulu. Grigorijs tika iecelts par ģenerāladjutantu. Bez tam Aleksejs un Grigorijs saņēma katrs piecdesmittūkstoš rubļu naudas un tūkstoš zemnieku. Kambarsulainis Škurins dabūja tūkstoš zemnieku un tika iecelts dižciltīgajā muižnieku kārtā. Šai dienā, «apdāvinot» dažādas personas, ap piecpadsmit tūkstoši cilvēku tika pārvērsti par vergiem — dzimtzem-niekiem.

Kņaze Daškova saņēma divdesmit piecus tūkstošus rubju un svētās Katrīnas ordeni. Admirālis Talizins — visaugstāko goda zīmi — Andreja Pirmaicinātā ordeni.

Tēvocim Zoržam izbraukšanai no Krievijas tika dāvināti simttūkstoš rubļu.

Tad 'ķeizariene vēlējās viena pati paēst pusdienas zem baldahīna, bet visi augstmaņi — garīdznieki, aristokrāti, ģenerāļi stāvēja ap troni. Tālāk, pēc valdnieces rīkojuma, viesi sēdās pie galda ... Ļaužu pūļos meta naudu... Trīs stundas šļācās sarkanā un baltā vīna strūklas, plūda degvīns. Ivana un Sarkanajā laukumā bija izlikti cepti vērši, jēri un medījumi... Slējās veseli maizes kalni.

Un, kad ķeizariene Fike parādījās uz Sarkanā lieveņa, nodārdēja lielgabali, sāka dimdēt zvani, tomēr, kā atzīmē laikabiedri, «tauta klusēja».

Kad viņa parādījās uz ielas, maskavieši visur izklīda, bet tajā pašā laikā ļaudis allaž bariem vien plūda pakal viņas dēlam — troņmantniekam puisēnam Pāvilam. Tauta ne vien klusēja, tā arī runāja paklusām, bet tad arvien skaļāk un skaļāk, arvien drošāk un drošāk.

Pēc kronēšanas ķeizariene ilgi dzīvoja Maskavā — acīm redzot, nevēlēdamās atgriezties Pēterburgā, kas uzvandītu pārāk svaigas atmiņas ...

Viņa devās svētceļojumā uz Troickosergijevsku, kājām gāja uz Rostovu — uz svētā Rostovas Dimitrija pīšļu atklāšanu.

Tomēr tas daudz nelīdzēja.

Baumas tautā tik ļoti auga augumā un vērtās plašumā, ka 1763. gada ceturtajā jūnijā dažādās Maskavas malās uz ielām ierībējās bungas, ieskanējās taures un saskrējušie ļaudis klausījās sekojošu manifestu, ko nolasīja zirgos sēdošie heroldi.

«Mūsu vēlēšanās un griba ir tāda,» Fike darīja zināmu Maskavas tautai, «lai visi un ikviens mūsu uzticamais pavalstnieks nodotos tikai savam darbam, saviem dienesta pienākumiem un vairāk atturētos no pārdrošas un necienīgas spriedelēšanas. Tomēr pretēji mūsu cerībām un mums par sirdssāpēm dzirdam, ka sāk parādīties tādi cilvēki ar samaitātiem tikumiem un domām, kuriem rūp nevis vispārējā labklājība un vispārējais miers, bet kas, aizrāvušies ar spriedelēšanu par lietām, kas uz viņiem nepa-

visam neattiecas un par ko viņi itin nekā nezina, tik neapdomīgi izlaižas, ka savās sarunās nekaunīgi spriež ne vien par civilajiem likumiem un valdības rīcību, bet pat par dieva likumiem ...

Šādi ļaunprātīgi iztulkotāji patiešām pelnījuši kauna pilnu nāvi,* jo viņi kaitē gan mūsu, gan vispārējam mieram, bet mēs visus šos nemierīgo domu saindētos tomēr cenšamies mātes mīlestībā pārliecināt — lai tie met pie malas jebkādu kaitīgu spriedelēšanu un, kā tas piederas viņu kārtai, pavada laiku nevis dīkdienībā, gara tumsībā vai trakulībās, bet gan lai nododas savām lietderīgajām nodarbībām paši savā un vispārības labā ...

Taču, ja šī mātes mīlestībā dotā pamācīšana uz samaitātajām sirdīm neiedarbosies un neuzvedinās tās uz īstenās laimes ceļa, tad lai šādi nejēgas zina, ka tādā gadījumā mēs pielietosim visu likumu bardzību un šāds noziedznieks kā miera traucētājs un mūsu gribas noniecinātājs neizbēgami dabūs pilnā mērā izbaudīt visu mūsu dusmu smagumu.

Katrīna.»

Šis manifests tika nolasīts arī visu Krievijas pilsētu baznīcās.

/

SATURS

Ivans III

Pirmā nodaļa. Priekšpa vasara nakts Maskavā . .

Otrā nodaļa. Sarunas guļamkambarī , ......

Trešā nodaļa. Rūpes par celtniecību......

Ceturtā nodaļa. Raizes Novgorodas dēļ.....

Piektā nodaļa. Raizes Ordas dēļ .......

Sestā nodaļa. Samīdītā basma..... . .

Septītā nodaļa. Nesagraujamā aizsardzība ... Astotā nodaļa. Uzvara...... ....

Cara Pētera nakts

Pirmā nodaļa. Atveda!..............

Otrā nodaļa. Carienes Avdotjas sappi......

Trešā nodaļa. Carēvičs pazudis!........

Ceturtā nodaļa. Pasta kariete Kurzemē .......

Piektā nodaļa. Meklēšana............

Sestā nodaļa. Vīnē.............

Septītā nodaļa. Kam taisnība —- tēvam vai dēlam? . Astotā nodaļa. Erenbergas pilī

Devītā nodaļa. Neapolē.............

Desmitā nodaļa. Londonā.............

Vienpadsmitā nodaļa. Aleksejs Petrovičs Bestuževs-Rjumins

Divpadsmitā nodaļa. Kārlis XII...........

Trīspadsmitā nodaļa. Pjotrs Andrejevičs Tolstojs . . . .

Četrpadsmitā nodaļa. Manifests tautai........

Piecpadsmitā nodaļa. Tiesa un nāve . ........

Ķeizariene Fike

Pirmā nodaļa. Karaļa flauta............

Otrā nodaļa. Karaļa stafete............

Trešā nodaļa. Karaļa instrukcija..........

Ceturtā nodaļa. Ekspedīcija uz burvju kalnu Sēžamu . . .

Piektā nodaļa. Maskavas zeltītie jumoli........

Sestā nodaļa. Uzvara pie Grosjēgersdorfas......

Septitā nodaļa. Bestuževa sakāve..........

Astotā nodaļa. Berlīne ieņemta...........

Devītā nodaļa. Imperators Pēteris III........

Desmitā nodaļa. Karaļa raizes...........

Vienpadsmitā nodaļa. Arhangelogorodas pulka apakšvirsnieks Feofans Kuroptevs...........

Divpadsmitā nodaļa. Ķeizariene Katrīna II.......

Vsevolods Nikanorovlčs Ivanovs ĶEIZARIENE FIKE

Redaktore I. Bērzkalne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1972. g. 26. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 16. janvārī. Tipogrāfijās papīfs Nr. 3. formāts 84X108/32. 10,03 fiz. iespiedi.; 16,85 u?sk. iespiedi.; 18,80 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 71 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25389/D-402. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 401.

1

Par romejiem seno krievu grāmatu autori dēvēja otrās Romas Bizantijas iedzīvotājus, (Tulk.)

2

Pavēlnieks, kungs (tituls).

3

Valsts kanclers.

4

īss pāvesta raksts.

5

Pilnvarotais pārstāvis (latiņu vai).

6

Valdnieci (sengrieķu vai.).

7

Senkrievu virssvārks. (Tulk.)

8

Cepure. (Tulk )

9

Arābi.

10

Vēdera (sengrieķu v.).

11

Gūsteknēm.

12

Nodokļu ievācēji. (Tulk.)

13

Pilnvaras zīme.

14

Raksts par atbrīvošanu no nodevām.

15

Tirgos.

16

Augstmanis (turku un mongoļu ciltis). (Tulk.)

17

29. jūnijs.

18

26. oktobris.

19

Paša radi savstarpējās ķildās bija padarījuši kņazu aklu.

20

Gūstekņi.

21

Divdesmitais jūlijs.

22

Zirga gaļu.

23

Mongoļiem — no zirgu vai vēršu astēm' darināts karogs greznā koka kātā. (Tulk.)

24

Pirmais oktobris.

25

Tā tatāri sauca krievus. (Tulk.)

26

* Par deviņiem gadiem,

27

28

Viegli apbruņoti jātnieki.

29

Atdzejojis A. Kurcijs.

30

Tveras iela.

31

Dēls (holand.).

32

Šī vieta, tāpat kā visa vēstule, tiek sniegta vārdu vārdā (autors).

33

Rex —s karalis (latiņ.).

34

Klostera galvenie vārti.

35

Karē — četrstūris, ko izveido kavalērijas uzbrukuma atsišanai.

36

Atkāpjas,

37

«Mans prieks» (Iranc.).

Content

Ivanovs Vsevolods Nikanorovičs Ķeizariene Fike

IVANS TREŠAIS

Pirmā nodaļa PRIEKSPAVASARA NAKTS MASKAVĀ

Otrā nodaļa SARUNAS GUĻAMKAMBARI...

Trešā nodaļa RŪPES PAR CELTNIECĪBU

Ceturtā nodaļa RAIZES NOVGORODAS DĒĻ

Piektā nodaļa RAIZES ORDAS DēĻ

Sestā nodaļa SAMĪDĪTĀ BASMA

Septītā nodaļa NESAGRAUJAMA AIZSARDZĪBA

Astotā nodaļa UZVARA

CARA PĒTERA NAKTS

Pirmā nodaļa ATVEDA!...

Otrā nodaļa CARIENES AVDOTJAS SAPŅI

Trešā nodaļa CAREVIČS PAZUDIS!

Ceturtā nodaļa PASTA KARIETE KURZEMĒ

Piektā nodaļa MEKLĒŠANA

Sestā nodaļa VĪNĒ

Septītā nodaļa KAM TAISNĪBA — TĒVAM VAI DĒLAM?

Astotā nodaļa ERENBERGAS PILI

Devītā nodaļa NEAPOLE

Desmitā nodaļa LONDONA

Vienpadsmitā nodaļa ALEKSEJS PETROVICS BESTUŽEVS RJUMINS

Divpadsmitā nodaļa KĀRLIS XII

Trīspadsmitā nodaļa PJOTRS ANDREJEVIČS TOLSTOJS

Četrpadsmitā nodaļa MANIFESTS TAUTAI

Piecpadsmitā nodaļa TIESA UN NĀVE

ĶEIZARIENE FIKE

Pirmā nodaļa KARAĻA FLAUTA

Otra nodaļa KARAĻA STAFETE

Trešā nodaļa KARAĻA INSTRUKCIJA

Ceturtā nodaļa EKSPEDĪCIJA UZ BURVJU KALNU SEZAMU

Piektā nodaļa MASKAVAS ZELTĪTIE JUMOLI

Sestā nodaļa UZVARA PIE GROSJĒGERSDORFAS

Septītā nodaļa BESTUŽEVA SAKĀVE

Astotā nodaļa BERLĪNE IEŅEMTA

Devītā nodaļa IMPERATORS PĒTERIS III

Desmitā nodaļa KARAĻA RAIZES

Vienpadsmitā nodaļa ARHANGELOGORODAS PULKA APAKŠVIRSNIEKS FEOFANS KUROPTEVS

Divpadsmitā nodaļa ĶEIZARIENE KATRĪNA II

SATURS

1