Maklartijs Džejs

Kurjers

Džejs Maklartijs

Kurjers

Lūizei Krofordai,

mīļajai draudzenei un kolēģei,

kura palīdzēja apsvērt ideju,

nodarbojās ar materiālu izpēti un virzīja mani.

Pateicība

Autors vēlas pateikties pai palīdzību grāmatas tapšanā.

Par nenovērtējamo ieskani ķīmijas un laboratoriju pasaulē: Bārbarai Takerei, D.

Par izziņām sakarā ar ārvalstu vietējiem iedzīvotājiem un valodām: Hdvinam Manam, Maikam de Vito, Ro-vīnai Svani, Helēnai Fīrijai, Derkam Makbeinam un I laroldam Lēndertsam.

Par teksta pārlasīšanu: Minu un Džeimsam Blekmo-niem, Iai Nelsonam, Filipam Simtam, Džūlijai Sala-zarai un Mērijai Līmanci.

īpaša pateicība:

Kleinai Nelsonei, kura divas reizes izlasīja manuskriptu, lai nepielūdzami uzmeklētu un iznīcinātu manas gramatiskās ļaundarības, un manai meitai lāzai Maklartijai, jaukajai rakstniecei, kura izprata darba procesu un vienmēr bija godīga.

Visbeidzot - esmu ārkārtīgi daudz pateicības parādā saviem uzticamajiem kritiķiem

lāzai Kreinai, Lūizei Krofordai, Džinam Mangeram

par viņu intelektuālo līdzdalību un bezkompromisa godīgumu. Viņi vienmēr bija līdzās, vienmēr prasīja “vēl” un piespieda mani pabeigt šo grāmatu.

PROLOGS Madride, Spānija

Svētdiena, 3. novembris, 11:45:59, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Lai gan Saimons dega nepacietībā nokļūt mājās, viņš jutās uzjautrināts. Kā cilvēks, kurš pusi mūža pavadījis, lauzdamies cauri lidostām, kas pārpildītas ar nervoziem ceļotājiem un egoistiskiem muitniekiem, viņš bija iemācījies būt gatavs aizturētiem reisiem, aizkaitinājumam un visam neparastajam, taču patlaban situācija robežojās ar nejēdzību: četri simti trīsdesmit astoņi pasažieri stāvēja asfaltētā Barahasas lidostas laukumā Madridē un gaidīja bagāžu, ko sūtīja atpakaļ no lainera “Boeing 747". Pirms trīsdesmit minūtēm - divas minūtes pirms pacelšanās - drošības dienests bija atklājis lieku ceļasomu, un tagad bija nolemts atrast, kuram pasažierim tā pieder. Tas bija primitīvs, bet efektīvs līdzeklis, kā iebiedēt spridzinātājus, kas nebija pašnāvnieki. Saimons klusībā nosmējās -augsti attīstītajā mūsdienu pasaulē, kurā valdīja datori, rentgena staru skeneri un mašīnas, kas spēja spridzekļus sajust, tika pieņemts galējs drošības solis: katram pasažierim vajadzēja paspert soli uz priekšu un pacelt pirkstu.

Sešu apsargu nekustīgo skatienu klātbūtnē starptautiskais ceļotāju konglomerāts instinktīvi sadalījās grupās pēc vieno-

tas valodas principa. Lai gan Saimons brīvi runāja tikai angliski un krieviski, viņam nebija grūti saprast žēlabu pilno litāniju, kas skanēja apkārt: ikviens šķendējās par kavēšanos, brīvdienu laika tērēšanu, garām palaistām sanāksmēm un aviosabiedrības “Ibcria” neprasmi strādāt. Tomēr nevienam arī nebija vēlēšanās atgriezties lidmašīnā, kamēr liekā ceļasoma nebija identificēta vai atstāta uz zemes.

Saimons savējo pamanīja šļūcam pa rampu - tā bija neuzkrītoša, apbružāta un apskrambāta pelēka neilona soma bez jebkādām pazīšanas zīmēm, vienīgi ar pieprasījuma uzlīmi un nelielu identifikācijas birku ar viņa Ņujorkas adresi. Lai gan soma bija glītas formas un dārga, ikviena kvalitātes pazīme bija likvidēta, lai nepievērstu negodīgu bagāžas saņēmēju uzmanību. Viņu nebeidza izbrīnīt tas, cik daudzi inteliģenti cilvēki afišēja sev piederošo lietu vērtību, saliekot tās dārgās somās. Ar tādiem pašiem panākumiem viņi varēja pie somām piespraust zīmīti: “Atveriet mani, manī ir daudz labu krāmu.” Saimons pagājās uz priekšu, norādīja uz savu somu, pagaidīja, līdz drošībnieks salīdzināja bagāžas numuru ar to, kas bija norādīts viņa biļetē, tad pagriezās un pievienojās “tīrajiem” pasažieriem, kuri pulcējās pie lidmašīnas astes.

Pa kreisi, spilgti izgaismota, mirdzēja milzīgā lidostas ēka, kur restorāni, veikali un atpūtas telpas tik vēlā stundā bija tukši, taču drošības dienesta darbinieki negrasījās atļaut pasažieriem uzgaidīt iekštelpās, kur kāds itin viegli varēja aizlavīties prom. Kamēr Saimons lauzās cauri pūlim, meklēdams kādu draudzīgu seju, viņa mobilais tālrunis ar satelīta pieslēgumu sāka kaitinoši vibrēt. Viņš atāķēja no jostas sīko aparātu, aplūkoja pazīstamo numuru ar teritoriālā koda paplašinājumu, kas pulsēja uz displeja, un iekliedza klausulē:

- Saimons saka: liec mani mierā! - Protams, viņš zināja, ka tā bija viņa māsa Lara, pēdējā, kas vēl dzīva no visiem viņa tuvākajiem ģimenes locekļiem, viņa biroja vadītāja un vienīgā darbiniece, viņa padomdevēja, uzticības persona un sirds-

apziņa. - Ir jau gandrīz pusnakts, visiem prātīgiem ļaudīm jau jā būt gultā.

Viņš lauzās uz pūļa malu, negribēdams nevienu traucēt ar savu sarunu.

- Sveiciens tev arī, Boris! Visas piezīmes, kas attiecas uz saprātīgumu, es uztveru kā pamatīgu aizvainojumu. Vai drīkstu tev atgādināt, ka mēs esam cēlušies no gara un lepna nespējnieku atzara? Turklāt šeit, Visuma centrā, pulkstenis vēl nav ne seši.

- Ja Ņujorka ir Visuma centrs, Dievs ir sadists. Un nesauc mani par Borisu!

Tas bija veltīgs lūgums: Lara vienmēr, kad vēlējās viņam iedzelt, cēla šo vārdu laukā no aizvēsturiskiem ģimenes arhīviem. Viņu māte, krievu imigrante, dzimusi Anna Pasterna-ka, palika uzticīga nepierādāmam uzskatam, ka ir kaut kādā veidā saistīta ar dižo rakstnieku Borisu Leonidoviču Paster-naku, un kvēlošā nostalģijā pret savu dzimteni meitu nosauca par Laru - tāpat kā “Doktora Živago” varoni, bet vienīgo dēlu - par Borisu Leonidoviču Pasternaku Saimonu. Tas bija kalambūrs, kas vajāja Saimonu visu viņa bērnību un jaunibu. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš veica pirmo nepakļaušanos ģimenei, likumīgi nomainīja savu vārdu un kļuva par Saimonu Leonidoviču. Tas bija kompromiss, ar kuru viņš vēl spēja sadzīvot, lai pilnīgi neaizvainotu tēvu alkoholiķi un mātes maldīgās fantāzijas.

- Esmu pārsteigta, ka atbildēji, - Lara sacīja, ierunādamās pazīstamajā darījumu tonī. - Kas noticis? Nokavēji reisu?

- Kaut nu tā būtu! Mēs sēžam Madridē, kamēr drošībnieki pūlas pārskaitīt koferus.

-Tad jau tev jautrības netrūkst.

- Tieši tā, nespēju vien beigt ķiķināt. Kas lēcies?

- Tev vajadzēja pieteikties. Es jau domāju, ka kaut kas nogājis greizi.

- Kas varēja noiet greizi? Paņemt grāmatu no Ņujorkas Publiskās bibliotēkas un aizvest to uz “Prado ” muzeju Madridē. Kas varbūt vieglāks? To spētu katrs idiots.

ll

- Ak, Dieva dēļ, Saimon, Gūtenberga Bībele nav parasta grāmata. Tas ir nenovērtējams mākslas darbs.

- Protams, tā ir grāmata. Man šķiet, kāds romāns.

- Netēlo gudreli! Gan kādu dienu Dievs tev sados, Saimon Leonidovič, un tad tu vēl nožēlosi.

- Par mani un Dievu neuztraucies, mums ir vienošanās.

- Vienošanās?

- Jā. Es neko nelūdzu, un Viņš man neko nedod.

-Tu esi bezcerīgs. Tev vajadzēja man piezvanīt.

- Izbeidz, māšel, nomierinies. Ir svētdiena, tev nevajag ņemties ar šiem niekiem, kad tu esi mājās. - Tas bija novēlots iebildums. Lara uzstāja, ka aprūpēs visus tālruņa zvanus, un - tā kā viņu darījumi aptvēra visu pasauli - tas nozīmēja, ka viņai jābūt “tīklā” divdesmit četras stundas diennaktī. - Nav nekāda iemesla, kāpēc mēs naktīs nevarētu izmantot tālruņu centrāles pakalpojumus.

- Tagad mēs to neapspriedīsim, Saimon.

- Es varu apspriest, ko vien vēlos. - Taču viņš zināja, ka nekas nespēs mainīt māsas domas. Saimons maksāja viņai trīsreiz vairāk, nekā pelnīja biroju vadītāji, un viņa uzskatīja, ka šī nauda ir attiecīgi jāatpelna. Tā bija lieka un pilnīgi labprātīga nasta. - Es zinu, ka tas ir grūti, māšel, bet tu pacenties atminēties, ka boss esmu es.

- Tu esi saspringts. Tev vajadzētu nokniebties.

Saimons gribēja māsai teikt to pašu, jo viņam bija aizdomas, ka viņa nav bijusi gultā ar vīrieti kopš vīra nāves, taču viņa bija mazā māsa - nebija nekādas nozīmes tam, ka viņai bija trīsdesmit divi gadi, - un viņš nespēja to pateikt.

- Visvairāk man vajadzīgs krietns naktsmiegs.

-Tādā gadījumā uz brīdi piebremzē darbus.

Tas bija lieks aizrādījums, un Lara to zināja, Saimons to dzirdēja viņas balsī. Tā bija viena no šīs biznesa nozares problēmām: viņš nevēlējās plašu biroju un daudz darbinieku, tādēļ mēģināja ierobežot klientu loku, bet, jo vairāk viņa reputācija auga, jo biežāk cilvēki viņu uzmeklēja. Saimons arvien paaugstināja pakalpojumu cenas, cerēdams, ka tas atbaidīs klientus, taču izskatījās, ka tas viņam piešķīra tēlu - “vīrs, kurš var nogādāt jebko jebkur”.

Konteiners ar brūnām čūskām no Austrālijas uz Slimību kontroles un novēršanas centru Atlantā. Nekūdu uztraukumu.

Grozs ar dimantiem no Kciptaunas uz Ņujorku. Vienkārši.

Cilvēka sirds no Londonas uz Maskavu. Tā pat nepārstāja pukstēt.

Darbs bija kļuvis gan par slogu, gan par pavēlnieku, par ko tādu, kam Saimons nespēja uzgriezt muguru, un visi solījumi to darīt bija tikai meli - gan I.arai, gan pašam sev.

- Saimons saka: paņem šo nakti brīvu. Tiklīdz būsim pacēlušies, visus tālruņa zvanus pāradresēšu uz savu vietu lidmašīnā.

- Es tevi mīlu, Boris. Neaizmirsti!

- Es tevi arī, sirsniņ. Skūpsti bērnus!

Viņš nospieda pogu BEIGT, tad aptvēra, ka viņam nav ne jausmas, ko māsa domāja ar vārdu “neaizmirsti”. Ne jau nu tālruņa zvanus, par to viņš bija pārliecināts. Saimons apsvēra domu par īsu atzvanu māsai, taču izlēma to nedarīt, jo bija pārliecināts, ka atcerēsies, pirms būs sasniedzis Ņujorku.

I NODAĻA Gedertelje, Zviedrija

Svētdiena, 3. novembris, 11:50:59, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Pērs Olins novietoja pēdējo paraugu zem “Darkfield" mikroskopa lēcas un noregulēja fokusu. Viņam bija mazliet nelabi - tā bija pazīstama sajūta, kas radās no skatīšanās mikroskopa okulārā, ja paraugu stikliņi tika pārvietoti šurpu un turpu. Neizkustoties no vietas, viņš sāka salīdzināt nekrotis-ko audu skaitu ar datiem, kas bija redzami datora monitorā. Lai gan to bija nedaudz, atmirušo un mirušo šūnu skaits nenoliedzami pieauga. Tam būtu vajadzīgs laiks - astoņi vai desmit gadi -, taču ikviens, kurš ilgstoši lietoja “Mira-Loss”, neizbēgami mirtu mokpilnā nāvē, viņa aknas pārvērstos amorfā, nekam nederīgu audu masā.

Viņš ievietoja paraugu ar kameru aprīkotā “Brigbtfield” mikroskopā, rūpīgi noregulēja asumu un nospieda slēdzi, kas automātiski saglabāja attēlu datorā. Pabeidzis darbu, viņš atgāzās krēslā un aizvēra acis. Pēkšņi zem plakstiņiem parādījās trīsdesmit trīs miljoni kliedzošu seju - Edvarda Munka “Kliedziens” reizināts ar katru “Mira-Loss” lietotāju. Diena vai nakts - no šā murga aizbēgt nebija iespējams. Ja vien viņš spētu atvērt acis un atklāt, ka tas ir tikai sapnis! Taču

tas nebija sapnis. Tā bija realitāte, viņa murgs, kas jāatrisina viņam.

*

Olins ieskatījās pulkstenī un bija pārsteigts, jo izrādījās, ka viņš ir strādājis piecpadsmit stundas bez pārtraukuma. Kārtējās piecpadsmit virsstundas, par kurām viņš nesaņēma ne kronas un pat ne pliku paldies. Vēl viena svētdiena prom no bērniem. Viņam gan nebija plaša izvēle; viņš nebūt nevēlējās pabeigt analīzi bez Karla Langerkvista, pētījumu vadītāja, ziņas. Langerkvists Oliņa iepriekšējo ziņojumu bija noraidījis kā kļūdainu un kopš tās reizes nodarbināja Pēru ar citiem projektiem - tā Kāris birokrātiskā veidā centās apspiest pētījumus, neizdodot attiecīgu pavēli. Savulaik Kāris bija ievērojams zinātnieks, taču nu bija pārvērties par resnu, pašapmierinātu birokrātu, kuram veicies ar “Mira-Loss”. Tas bija cilvēks, kurš atteicās pieņemt jebko, kas varēja apdraudēt viņa vietu kompānijā. Un nekas to nepanāktu tik ātri kā situācija, kad firma “Bain-Haverland" būtu spiesta izņemt no apgrozības brīnumaino svara zaudēšanas medikamentu.

Pērām nebija nekādu ilūziju par paša karjeru; par sliktām ziņām reti pienācās vērtīga balva. Patiesībā viņš pat nespēja atcerēties pēdējo reizi, kad viņa dzīvē būtu noticis kas labs. Viņa brīnišķīgo un skaisto Ingu, viņas augumu un saprātu izpostīja vēzis. Sieva nomira divdesmit deviņu gadu vecumā, bet Ēriks un Lēna, tikko izķepurojušies no autiņiem, palika bez mātes. Un tagad vēl šis.

Vismaz pētījums bija pabeigts.

Pārguris viņš uzlika rokas uz galda vēsās virsmas un pie-trausās kājās. Plašajā laboratorijā, kurā parasti ieslēdzoties un izslēdzoties dūca kompresori, gaudoja centrifūgas un virs galvas kā saniknotas bites zumēja ventilatori, tagad valdīja draudīgs klusums, itin kā arī tā spētu sajust, ka tuvojas kaut kā beigas. Pērs melno galdu un metāla taburešu labirintā manevrēja uz loga pusi, no kura tālumā varēja redzēt Stokholmas gaismu. Ko nu?

Viņš zināja.

Lai gan sieva jau bija mirusi pirms trim mēnešiem, Olins dzirdēja viņu čukstus dodam padomu: tu nedrīksti uztraukties par savu darbu, ja boja var iet tūkstoši.

Nē, ar to viņš nekad nespētu sadzīvot.

Viņš jutās kā cilvēks, kurš cenšas slidot pa plānu ledu ar tūkstoš mārciņu smagu noslēpumu uz muguras. Viņam vajadzēja šo nastu uzvelt vēl kādam, pirms tā nogalina viņu pašu. Tikai - kam?

Arī šo atbildi viņš zināja.

Tā kā Karla atbalsta nebija, l’ers zināja tikai vienu cilvēku, kuram viņš uzdrīkstētos uzticēt informāciju: Grcisonam Havcrlendam, firmas “Bain-Haverland” vadītājam, cilvēkam, kurš personiski bija atbildīgs par “Mira-Loss” laišanu pārdošanā. Šim vīram bija nevainojama reputācija gan kā zinātniekam, gan kā administratoram, taču - vēl svarīgāk - viņam bija godīga un krietna cilvēka reputācija. Tas bija viss, ko Pērām vajadzēja, - lai viņu uzklausa, bet viņa pētījums paveiks pārējo - “Mira-Loss" izņemšanu no aptieku plauktiem.

Viņš pār plecu caur stikla sienu ieskatījās Karla kabinetā, kur pie sienas līdzās atradās divi laikrāži, viens - ar uzrakstu “Stokholma”, otrs - ar uzrakstu “Lahoija”. Kamēr viņš tā skatījās, skaitļi 1 1:59 pārvērtās par 00:00, - aiz muguras bija palikusi vēl viena diena, svētdiena bija kļuvusi par pirmdienu. Pēc Kalifornijas laika, pulkstenis rādīja 15:00, un tur joprojām bija svētdienas pēcpusdiena. Ingas klusā balss mudināja Pēra zemapziņu: ir laiks, Pēr.

Jā, šodien bija īstais laiks risināt vakardienas problēmas. Vai arī - vakar bija īstais laiks risināt šodienas problēmas? Pērs bija pārāk noguris, lai lauzītu galvu ap mīklu, tāpēc atgriezās pie sava galda un paņēma tālruņa klausuli, pirms bija pagaisusi Ingas balss - un viņa apņēmība.

Vairāk nekā divdesmit minūtes, vilkdams līdzi tālruņa vadu, Pērs staigāja ap savu darba vietu un klausījās, kā viņa zvans tiek pāradresēts no viena adresāta citam. Izskatījās, ka Kalifornijā neviena atbildīga persona nestrādāja, viņa vēlme

runāt ar Greisonu Havcrlendu atdūrās pret dažādas pakāpes nelaipnību un neticību. Zaudējis paļāvību, viņš izņēma no laboratorijas virsvalka kabatas mazu Ērika un Lēnas fotogrāfiju ar plastikāta pārklājumu un nolika to līdzās tālruņa aparātam. Pērs to darīja bērnu labā - visu to bērnu labā, kuri varēja zaudēt vecākus “Mira-Loss” dēļ. Šausminošā statistika - ik minūti viens jauns lietotājs - visu tikai steidzināja. Viņš pavadīja pie tālruņa vēl divdesmit minūtes, tāpēc kļuva nikns un apņēmības pilns paciest visus ierosinājumus “piezvanīt rīt” vai “aprunāties ar kādu citu”.

Visbeidzot pēc kārtējās kaitinošās atbildes gaidīšanas un zvana pāradresēšanas klausulē atskanēja vēl nedzirdēta balss.

- Kas runā?

Noguris, zaudējis pacietību, Pērs atcirta:

-To jau es paskaidroju. Es uzstāju runāt ar doktoru Ha-verlendu.

Uzstāju! Šis vārds kaitināja Haverlendu gandrīz tikpat ļoti kā tas idiots, kurš pāradresēja zvanu - kāds, kuru viņš atradīs un izrēķināsies ar to, pirms diena būs galā.

- Es esmu Greisons Havcrlcnds. - Viņš dziļi ievilka elpu un pārjautāja mierīgākā balsī. - Un kas runā?

No pārsteiguma zvanītāja uzstājīgais tonis kļuva par svārstīgu stomīšanos.

- Pērs Olins... no Sēderteljes. Atvainojiet, lūdzu, ka jūs traucēju. Mēs tikāmies, kad jūs pagājušajā gadā braucāt uz Zviedriju.

- Ak jā, atceros. - Protams, viņš neatcerējās. Un kā gan viņš to spētu, ja viņam divās dienās vajadzēja tikties ar vairāk nekā divsimt darbiniekiem? Bet Haverlenda stiprā puse bija likt ikvienam justies svarīgam. Viņš nolēma rīkoties tieši tā. - Doktors Olins, vai ne?

- Ja. Esmu visapmierinātāks, ka jūs atceraties.

Havcrlcnds tuvojās pārējiem no viņu četrotnes, deva zīmi,

lai viņi turpina spēlēt, un pats pagāja malā, lai netraucētu.

- Es ceru, ka tas patiešām ir svarīgi, doktor Oliņ. Esmu nostrādājies ar izkārtu mēli un nebūt neesmu labākajā noskaņojumā.

Patiesībā viņš jutās lieliski - bija brīnišķīga diena, bet zilais Klusais okeāns un viļņainie “Santafē rančo” pakalni tīkami atgādināja visu, ko viņš dzīvē sasniedzis, taču viņš neatbalstīja tchnolaikmeta firmu vadītāju brāļošanos ar padotajiem. Haverlcndam patika, ja viņa darbinieki stāv uz pirkstgaliem un mazliet grīļojas.

Iestājās neliels klusuma brīdis, jo zvanītājs acīmredzot nesaprata “izkārtās mēles” nozīmi.

-Ja. Tas ir vissvarīgāk.

-Tad stāstiet! Mums vēl jāizspēlē četras bedrītes, un drīz sāks mesties krēsla.

Iestājās vēl viens kaitinošs klusuma brīdis, tad zvanītājs iebuldurējās:

- Atvainošanu, lūdzu! Vai tā būtu golfa spēlēšana, ser?

- Protams, es spēlēju golfu. Ko jūs... - Haverlends sāka zaudēt pacietību. - Stāstiet, kas noticis, doktor!

- Ļoti žēl, bet vai tas ir mobils instruments, pa kuru jūs runājat?

Elavcrlcnds saprata domu, taču nebaidījās, ka viņa sarunu kāds varētu noklausīties vai būtu tajā ieinteresēts. Viņam bija aizdomas, ka problēmai visticamāk bija sakars ar sūdzībām par Kārlu, viņa pētījumu vadītāju. Jebkurā citā gadījumā Kāris būtu piezvanījis pats.

- Jā, protams, man ir mobilais tālrunis.

- Apspriešana šādā manierē nebūtu ieteicama, ser.

Tas Haverlcndam patika - viņam nebija nekādas vēlēšanās ar padotajiem apspriesties svētdienā pie “Santafē rančo” lauku kluba piecpadsmitās bedrītes. Viņš noteica: - Atvainojiet! - pārējiem trim vīriem, kas gaidīja pie bedrītes. - Es saprotu. Jūs varētu piezvanīt man no rīta. Uz biroju.

- Šāda atlikšana nebūtu ieteicama, - Olins steidzīgi atteica, un viņa balss pēkšņi ieskanējās zīmīgi.

- Es pieņemu, ka tam ir kāds sakars ar Kārlu Langer-kvistu?

- Nej.

Haverlends sajuta pirmo draudu pieskārienu - tas bija gluži kā ar kamertoni zemā tonī pieskarties matiņiem uz viņa skausta.

- Atsvaidziniet manu atmiņu, doktor, - no kuras nodaļas jūs esat?

- FUN.

To Haverlends nu nemaz negribēja dzirdēt. I-'UN bija iekšējas lietošanas eifēmisms “IV fāzes farmakoloģiskās uzraudzības nodaļai”, un šī nodaļa bija atbildīga par produkta drošības jautājumiem pēc tā laišanas pārdošanā. Farmācijas biznesā nevarēja būt lielāku nepatikšanu kā tad, ja kaut kas nogāja šķērsām ar medikamentu, kas jau ir apritē. Lai gan Haverlends zināja, ka šo tematu ar mobilā tālruņa starpniecību labāk neapspriest, viņš nespēja nociesties un uzdeva pēdējo jautājumu.

- Un tieši kuru produktu jūs pētāt, doktor? Lūdzu, nosauciet laboratoriju!

Tikai viena atbilde varētu viņu atturēt no spēles pabeigšanas, Haverlends sprieda. Viss pārējais varēja pagaidīt.

- “M-L viens”.

Haverlends juta, ka asinis atplūst no viņa kājām, un tajā pašā mirklī nodomāja, ka arī kājas saļims zem viņa svara. Viņš aizgriezās no bedrītes, baidīdamies, ka viņu varētu nodot seja, un centās runāt, pārvarot skābo garšu, kas pēkšņi kāpa augšup pa rīkli.

- Pasakiet man savu numura paplašinājumu, doktor, un es jums piecu minūšu laikā piezvanīšu.

Lai gan tas bija grūti, atgriežoties pie spēles partneriem, viņam izdevās paslēpt bažas zem aizkaitinājuma maskas.

- Piedodiet, veči, jums nāksies pabeigt bez manis.

Bills Šinglfords, kompānijas “MedTechSoftivare” prezidents, nosprauslājās.

.

- Kas noticis, Grcison? Nevari nedēļas laikā notirgot gana tablešu, lai spētu samierināties ar zaudējumiem golfā? Tev tagad jāstrādā arī svētdienās?

Visi iesmējās, un Havcrlcnds piespieda sevi pasmieties līdz ar viņiem. Lai gan katram bija vismaz piecdesmit miljonu, viņš bija vienīgais, kuru “Forbes ” minēja savā “Miljardieru sarakstā”, tādēļ pārējie allaž centās viņu izjokot.

- Nelieli sarežģījumi mājās. - Viņš izvalbīja acis, it kā tas nebūtu nekas svarīgs. - Jūs jau zināt, kā tas ir - ģimene pirmajā vietā.

Tā, protams, arī nebija taisnība. Haverlendam ģimene nekad nebija pirmajā vietā, bet tur nu viņš neko nevarēja darīt, tā vienkārši bija. Lielu bagātību nevar nopelnīt bez samierināšanās un ziedošanās, un to nespēja saprast un novērtēt “mūsdienu”, “tā” vai “jupiszinakāviņiscvisauc” paaudze - sevišķi viņa bērni, kuri uzskatīja tēvu par vēsu un atturīgu. Šā iemesla dēļ viņš jutās riebīgi, taču mierināja sevi ar domu, ka gan jau viņi kādu dienu tomēr sapratīs. Cilvēkam jāskatās tālāk - kā Rokfellcram vai Mclonam -, lai radītu amērikāņu dinastiju.

Roberts Mcitlcnds, "Allen Labs" priekšsēdētājs, piemiedza acis.

- Nemuldi niekus, Greison!

Havcrlcnds juta vēl vienu skābes uzplūdu rīklē. Mcitlends bija pēdējais, kuram vajadzētu izdzirdēt par radušos problēmu; katrā ziņā ne tagad, kad nebija skaidra abu kompāniju saplūšana.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Tu tikai gribi aiztītics nesamaksājis.

Havcrlcnds atvieglots izmocīja apmulsuma pilnu sejas izteiksmi.

- Pieķēri gan mani, Rob! Esmu galīgi tukšā. Tev jāļauj man aiziet.

Dcivids Dilārds, investīciju baņķieris un ceturtais spēles dalībnieks, izstiepa roku ar plaukstu uz augšu.

- Sapņo vien, dakter. Mana sieva rij tik daudz tavu nolāpīto svara zaudēšanas tablešu, ka tu varētu šampanietī peldināt savu jauno lidmašīnu.

Haverlends sadabūja savu naudas saspraudi, atskaitīja astoņas simtdolāru banknotes, vēlreiz atvainojās par aiziešanu un devās uz kluba ēku, kur bija pieejams atsevišķs tālrunis. Tikai doma par to, ka kaut kas būtu spējīgs pazemināt “Mira-Loss” vērtību, lika viņa kuņģim sarauties un izšļākt rīklē rūgtu skābes devu. Lai gan uz papīra viņš bija miljardieris, ikviens viņam piederošais cents bija saistīts ar “Bain-Havcrland” akcijām, kuras viņš bez Akciju un vērtspapīru komisijas piekrišanas nedrīkstēja pārdot. Ja ar “Mira-Loss" atgadītos kādas nepatikšanas vai pat tikai čuksts par tām, saplūšana ar “Allen Labs" izjuktu un akciju cena katastrofiski kristos.

Par spīti mūžīgajam aukstumam laboratorijā, ap to laiku, kad Pērs beidza apkopot savus pētījumus, viņa krekls bija izmircis satraukuma sviedros. Viņa beidzamie vārdi atdūrās pret lielā attāluma radīto dūkoņu.

- Hāllo! Vai jūs tur vēl esat, ser?

Klausulē krakšķēdama atskanēja Havcrlenda balss.

- Jā, protams, es esmu šeit. Kādēļ jūs, doktor, esat tas, kurš zvana man sakarā ar šo informāciju? Kur ir Kāris Lan-gerkvists?

Pērs minstinājās, cenzdamies atrast taktisku atbildi, lai neaprunātu Kārlu.

- Hmm, vēl ir visagrāks no rīta šeit, ser. Viņš visticamāk guļ. - Muļķis, muļķis, muļķis, viņš saprata tajā brīdī, kad bija to pateicis.

- Svētā Dievmāte! Jūs man apgalvojat, ka “Mira-Loss” var nogalināt trīsdesmit trīs miljonus cilvēku, bet Kāris Lan-gerkvists mājās vārtās pa gultu!

Pērs palūkojās uz nelielo savu bērnu fotogrāfiju, cenzdamies smelties spēku viņu nevainīgajās sejās.

- Darbs ir tikai tagad pabeigts. Doktors Langerkvists vēl nav sagatavots zināt rezultātus.

- Tad kāpēc jūs zvanāt man uz Savienotajām Valstīm, pirms esat to paziņojis viņam?

Pērs mēģināja izdomāt, kā to paskaidrot, lai neradītu iespēju apšaubīt viņa darba pamatojumu.

- Tas ir tā iemesla pēc, ka... - Viņš dziļi ievilka elpu un lēni turpināja. - Doktors Langerkvists tik ļoti nezina par manu darbu.

- Viņš nezina, pie kā jūs strādājat? Kā tas var būt iespējams?

- Viņš zināja, bet...

- Ko - bet? Ko jūs īsti negribat pateikt, doktor Oliņ?

No tā nevarēja izvairīties, nebija nekādu iespēju aizēnot

patiesību.

- Manam iepriekšējam ziņojumam viņš ne pārāk daudz piekrita.

-Ak...

Pērs bija gaidījis izvirdumu vai vismaz nopietnu aizrādījumu par darbošanos Karlam aiz muguras, bet šī skaņa vairāk pauda atvieglojumu, nevis dusmas.

-Tātad, - Haverlends turpināja, - jūs pabeidzāt pētījumu uz savu roku?

- Ja, ja. Man vajadzēja.

- Protams, jums to vajadzēja. To darītu ikviens labs zinātnieks.

Pērs īsti nezināja, ko atbildēt. Vai Haverlends izteica atzinību vai ņirgājās? Lai gan Olins gluži labi izskaidrojās angliski, viņš tā arī nespēja uztvert amerikāņu sarkasma nianses, tālab palika pie neitrālas atbildes.

-Ja.

- Un kurš vēl zina par jūsu atklājumu?

Pērs vilcinājās, jo viņam nepatika jautājums, taču viņš nespēja domāt ne par ko citu kā vien par patiesību.

- Neviens.

-Jūs droši vien saprotat, ka mums jāpārbauda jūsu pētījums? Bez apstiprinājuma mēs nevaram izņemt “Mira-Loss" no aprites.

- Vismaz sešas reizes katrs tests ir apstiprinājies.

- Es neapšaubu jūsu darbu, doktor. Taču mums jāpatur prātā, ka šī ziņa, iespējams, ir daudzšķautņaina.

- Ja, es saprotu, bet...

- Mēs nedrīkstam atļauties izdarīt pāragrus spriedumus, citādi Pārtikas un medikamentu pārvalde mūs piesitīs krustā, nemaz jau nerunājot par Akciju un vērtspapīru komisiju, akciju īpašniekiem un tūkstošiem cilvēku, kuri gūst labumu no "Mira-Loss".

Labumu? Pērs šaubījās, ka labumu kāds atcerēsies, kad viņa aknas pārvērtīsies asins pudiņā.

- Bet...

- Mēs, protams, nekavējoties sāksim pastiprinātu pārbaudi - tas ir pārāk svarīgi, lai to atliktu kaut uz vienu dienu. Jau šovakar es sagatavošu darba grupu, un mēs sāksim tajā brīdī, kad saņemsim jūsu datus.

Lai gan Pēru iedrošināja šā cilvēka atbildības pilnā attieksme, taču viņam nepatika tas, ka viņu pašu izslēgs no darba.

Šķita, ka Havcrlcnds saprot Oliņa vilcināšanos.

- Mums, protams, vajadzēs jūsu palīdzību šeit, Lahoijā.

Kalifornija! Pērs palūkojās uz Ērika un Lēnas fotogrāfiju. Tas viņiem būs brīnišķīgs brauciens, tas no viņu lūpām izņems vārdu “mamma”. Tikai divas jūdzes no Sandjcgo, lieliskais zoodārzs, skaistās pludmales, divu stundu brauciens līdz Disnejlendai. Olins jau gandrīz spēja iztēloties bērnus smejamies, kad viņu drūmās sejas izteiksmes izgaisinās Mikipele un Gūfijs.

- Ja, es būtu vispagodinātāks.

- Lieliski. Es aprunāšos ar Kārlu par formalitātēm. Kad es varu gaidīt datus?

-Tas neaizņems vairāk par vienu stundu.

Haverlends nekavējoties iebilda.

- Nē, šī informācija ir pārāk delikāta, lai to sūtītu ar internēta starpniecību. Un mums vajag arī audu paraugus. Labāk sūtiet visu pa tiešo. Tieši man. Nebūtu labi, ja kaut kas noklīstu.

Pērs zināja šo terminu - “pa tiešo”. Tas bija viņu iekšējais izteiciens un apzīmēja privāta kurjera izmantošanu. Kurjera pakalpojumus viņi neizmantoja bieži - tikai tad, kad šurpu turpu starp Zviedriju un Kaliforniju vajadzēja nogādāt sevišķi slepenus paraugus. Cik nu viņam bija zināms, šis dienests nekad netika likts lietā datu pārsūtīšanai. Haverlends visu patiešām uztvēra ļoti nopietni.

- Ja.

- Pārliecinieties, ka dati tiek šifrēti un aizsargāti pret kopēšanu, - Haverlcnda balss kļuva klusāka. - Un no šā brīža viss lai paliek starp mums.

- Vai tad jūs nerunāsiet ar...

- Un Kārlu, protams.

- Viņš nebūs apmierināts.

- Par Kārlu neraizējieties. Acīmredzot viņš gluži vienkārši nenovērtē jūsu lielisko darbu. Tāda attieksme mums nav vajadzīga, vai ne?

Šī pārāk glaimojošā piebilde lika Pērām justies neērti. Nebija taču nekas lielisks: viņš tikai bija darījis savu darbu, licis lietā labākos zinātnieku principus. Tagad viņš apšaubīja, ka kompānija, izstrādājot produktu, būtu darbojusies pēc šiem principiem, taču patlaban to nebija vērts pieminēt.

- Un, doktor...

-Ja?

- Labi pastrādāts. Ziņas ir sliktas, taču darbs - labs. Ja tas apstiprināsies, jūs būsiet tas, kurš izglābis neskaitāmas dzīvības.

Vēlreiz. Pērs nejutās ērti, dzirdot komplimentus, kas skāra viņa lojalitāti.

- Tack sjalv. Te ir mana nožēla, ka man bija jums ziņot.

- Tā nav jūsu vaina. Un neuztraucieties, gan jau mēs to pārdzīvosim. Par visu zvaniet tieši mar uz manu privāto numuru.

~Ja-

Olins norakstīja “ Worldwide SD” numuru - tā bija privātā kurjerfirma, kuras pakalpojumus parasti izmantoja kompānija, un, kad klausulē iestājās klusums, saļima uz krēsla. Mēs pārdzīvosim. Vai tas bija iespējams? Vai “Bain-Havcr-land” izturēs galvenā produkta zaudēšanu?

Viņa prātā čukstēja Ingas klusā balss: tu esi labs cilvēks, Pēr Oliņ.

Juzdamies labāk, Pērs atkal piestiprināja bērnu fotogrāfiju pie laboratorijas virsvalka kabatas un piezvanīja uz “ World-Wide SD” numuru. Varbūt tagad viņš varēs izgulēties - aizvērt acis un neredzēt tās drausmīgās, kliedzošās sejas.

Tomēr kaut kas dziļi viņā teica ko citu.

II NODAĻA Madride, Spānija

Pirmdiena, 4. novembris, 00:40:38, pēc Griničas laika, plus viena sfunda

Saimons redzēja, ka aizturētie sāka kļūt nemierīgi. Ikviens, kuram bija mobilais tālrunis, centās atrast alternatīvas lidojuma iespējas, paziņot draugiem vai biznesa partneriem par kavēšanos vai arī izmantoja gadījumu un pasūdzējās kādai nelaimīgai, miegainai dvēselei par grūto dzīvi. Lai viss kļūtu vēl sliktāk, gaiss pievilkās ar vieglu miglu un izskatījās, ka draud lietus. Ja drošības dienests pēc iespējas ātrāk neatradīs lieko somu, pasažieri varēja sadumpoties.

Pēc dažām minūtēm, kad migla pārvērtās vienmērīgā smi-gā, drošībnieku priekšnieks beidzot aptvēra, kas notiek, un ļāva “tīrajiem” pasažieriem kāpt uz borta, bet kāds apsargs viņus kā lopu baru dzina uz lidmašīnas priekšgalu. Tuvojoties pakāpieniem, kas ļāva iekļūt pasažieru lidmašīnu būves Goliātā, Saimons pagriezās un uzsmaidīja pusmūža sievietei, kura gāja aiz viņa.

- Buenas noches! - Viņš pamāja, lai sieviete iet viņam garām. - Por favor![1]

Lidojums līdz Ņujorkai ilgs astoņas stundas, un viņš negrasījās savā vietā aizkavēties ilgāk, nekā nepieciešams.

Viņa atbildēja angļu valodā ar spēcīgu akcentu.

- Paldies, senjor!

Kad sieviete gāja Saimonam garām, tālrunis pie jostas sāka savu pazīstamo deju. Tas, ka displejā bija redzams Laras tālruņa numurs, Saimonu nepārsteidza.

- Atkal mani noķēri.

- Tu droši vien joprojām sēdi uz asfalta?

-Jā, bet sāka līņāt, un mums ļauj iekāpt lidmašīnā - vismaz tiem, kuri beidzot atraduši savas somas. Pārējie ir satupuši zem spārna un mēģina palikt sausi. Kas lēcies?

- Darbiņš. Vai vari pierakstīt?

- Ne gluži. Te viens čalis ar pumpainu ģīmi un šaujamo blenž uz mani tā, it kā es plānotu monarhijas gāšanu. Ceru, ka visas ziņas tu jau izsūtīji? - Patiesībā to viņam nemaz nevajadzēja vaicāt - jautājumos, kas skāra ātrumu un prasmi, Lara bija kā firmas “Cray " superdators.

- Vai vardes pakaļa ir ūdens necaurlaidīga?

- Asprātīgi. Kas tas par darbiņu?

- Es nepajautāju. Turklāt es pārāk cītīgi vannā slīcināju sīkos, lai spētu pavaicāt. Es viņam teicu, ka stundas laikā tu piezvanīsi.

- Un kā sokas diviem maniem mīļākajiem mazajiem cilvēkiem?

- Viņi vairāk līdzinās hiperaktīviem citplanētiešiem no svešas galaktikas. Man šķiet, Andersones kundze viņus pusdienās baro ar M&M konfektēm. Esmu bez spēka.

- Tad ej gulēt. Es tam puisietim piezvanīšu, tiklīdz būšu apsēdies. Es tevi mīlu.

Sieviete, kas gāja Saimonam pa priekšu un bija sasniegusi pirmo pakāpienu, palūkojās pāri plecam un pasmaidīja.

- Tu esposa?

Vajadzēja mirkli, lai pārslēgtu domas no angļu valodas uz spāņu valodu, un vēl pussekundi, lai pārtulkotu jautāju-mu: “Vai tava sieva?” Tā bija joma, ko viņš īsti labi nepārzināja, lai gan vienu reizi bija mēģinājis un bija guvis īsu, bet sāpīgu pieredzi. Uzsmaidīja ari Saimons un palocīja galvu, nemaz negrasīdamies paskaidrot, ka viņam nav sievas, nav arī draudzenes, viņš neatceras, kad pēdējo reizi bijis uz randiņu, un ka vislabākās attiecības viņam ir ar aseksuālu kiberdullīšu bariņu. Tas nebija labi, - bet ko gan viņš varēja darīt? Viņa pastāvīgie ceļojumi saspridzināja jebkuras nopietnu attiecību iespējas. Lai izvairītos no vientulības, viņš arvien vairāk iedziļinājās darbā - nelāgā ciklā, no kura, šķita, nav izejas.

Pēc desmit minūtēm Saimons jau bija pievienojis savu portatīvo datoru sēdekļa atzveltnē iemontētajam tālrunim un lejuplādēja elektroniskā pasta sūtījumus. Viņš aši pārskatīja vēstuļu sarakstu, zinādams, ka stjuarte pirms pacelšanās liks datoru izslēgt. Tur bija mūžīgais mistrojums: pāris tehniska satura jociņu no senas vidusskolas laiku draudzenītes, piegādes informācija no “Amazon" par dažām grāmatām, kuras viņš bija pasūtinājis, un kontaktziņojums no Laras. Tā cilvēka vārds - Pērs Olins - nešķita pazīstams, tāpat arī kompānijas nosaukums - “Gotland Research''. Starptautiskajam pieejas kodam 01 1 sekojošais valsts kods 46 apzīmēja Zviedriju, taču ne pilsētas kods, ne tālruņa numurs atmiņā neko neatsauca. Saimons rīkjoslā noklikšķināja uz “Worldwide” ikonas, ievadīja paroli un dažu sekunžu laikā saņēma piekļuvi biroja datoram. Viņš ievadīja tālruņa numuru, kā arī vārdus “Olins” un “Gotland” un uzsāka meklēšanu. Tūdaļ ekrāna virspusē sāka joņot vārds SAKRITĪBAS un vēl pēc mirkļa parādījās neliels dialoglodziņš.

“Gotland Research”: Sēdertelje, Zviedrija -

“Bain-Haverland", Lahoija, Kalifornija, filiāle

Saimons noklikšķināja lodziņā un atvēra ierakstu. Šai kompānijai viņš jau reiz bija veicis darbu - vedis nelielu konteineru ar radioaktīviem audiem no Zviedrijas uz galveno mītni Lahoijā, Kalifornijā. Garlaicīgs darbs, nepavisam no tiem, kurus viņam patika darīt. Viņš samazināja ekrāna logu, atsegdams ierasto darbvirsmu, noklikšķināja uz laika joslu ikonas un saņēma apstiprinājumu tam, ko viņš jau zināja: Sēder-telje un Madride bija vienā laika joslā. Lai kas bija šis Pērs Olins, viņš strādāja drausmīgi vēlu vai sasodīti agri.

Aizvēris programmu, Saimons ieklikšķināja “Atlanta” ikonā un ierakstīja vārdu “Sēdcrtclje”. Milzu globuss, kas aizņēma visu ekrānu, pagriezās Eiropas virzienā, apstājās un palielināja Stokholmas apkārtni, ieskaitot netālo pilsētu Sēder-telji. Saimons iezīmēja pilsētas nosaukumu un atvēra CNN laika ziņas. Pēc piecpadsmit sekundēm viņš zināja, kāds laiks tur ir šobrīd un kāds gaidāms nākamajās divdesmit četrās stundās.

Viņš pacēla skatienu un pārsteigts pamanīja, ka pirmās klases salonā jau ir aizņemts vairāk par pusi vietu, bet durvīs plūda cilvēku rinda. Noslēpumainā ceļasoma acīmredzot bija atradusi īpašnieku. Nebija daudz laika - ne vēlāk kā pēc desmit minūtēm stjuarte viņam liks aizvērt datoru. Jāizlemj - vai zvanīt tagad un riskēt, ka saruna tiks pārtraukta, vai nogaidīt brīdi pēc pacelšanās. Atbilde šķita skaidra: Olins strādāja tik agrā rīta stundā nevis tāpēc, ka viņam patiktu garās Zviedrijas naktis, bet gan tāpēc, ka viņam kas svarīgs bija jānosūta. Ja vien mazliet veiktos - Saimons palūkojās ārā pa logu uz tumšajām debesīm - un iejauktos kāds dievišķs spēks, viņš pagūtu pieņemt darbu un izkāpt no lidmašīnas. Lidojums starp Madridi un Stokholmu nebūs ilgāks par piecām stundām, savukārt ceļojums caur Ņujorku nozīmēs divas dienas ilgu dirnēšanu alumīnija šķīstītavā, un par to viņš negribēja pat domāt.

Portfeļa iekškabatā sadabūjis kabeli, Saimons ātri izveidoja starp mobilo tālruni un datoru savienojumu, kas ļāva viņam ierakstīt sarunu. Tas bija ieradums, kas deva iespēju likvidēt nesaprašanos - tās mēdza rasties, ja cilvēki runāja dažādās valodās. Ja Saimons piekritīs uzņemties darbu, infor-māci ja tiks pievienota sada|ai “Uzdevumi” un elektroniski nosūtīta Larai un grāmatvedības aģentam.

Neatvicnojies no internēta, Saimons noklikšķināja “Ceļojumu palīga” ikonu, nogaidīja, līdz vietne uztver viņa paroli, un zvanīja Oliņām. Kamēr zvans kā uz burvja mājienu joņoja no viena Zemes mākslīgā pavadoņa uz citu un atpakaļ uz Zemes starptautisko līniju, viņš ievietoja portatīvajā datorā tulkošanas videodisku - ja Olins nerunātu angliski. Nepieciešamības gadījumā viņa teiktais tūdaļ tiktu iztulkots tieši uz ekrāna.

Tālrunī atskanēja trīs signāli un atsaucās automātiskais atbildētājs. Pārtraukdams paziņojumu, Saimons ievadīja numura paplašinājumu. Tūdaļ līnijā atbalsojās metāliska vīrieša balss - itin kā viņš būtu gaidījis zvanu, turot roku uz klausules.

- Hallo! Det ar Par Oliņ. [2]

Lidmašīna mazliet sakustējās, un Saimonam radās nepatīkama sajūta, ka viņš ir spēris pirmo soli lidojumā uz elli. Dievs tevi ienīst, Saimon. Viņš rīkjoslā noklikšķināja ieraksta ikonu.

- Kan du Engleska, Herr Oliņ?[3]

-Ja.

-Te zvana Saimons Leonidovičs no “Worldwide SD”. Es atsaucos uz jūsu zvanu.

- Ja. Paldies! Es šeit gaidu.

- Agri esat darbā, Herr Oliņ.

Iestājās īsa pauze, itin kā cilvēks nesaprastu.

- Ak! Ja. Ļoti agrs šeit.

Kā varēja spriest pēc sagurušās balss, Pēra Oliņa darbadiena īstenībā bija aizkavējusies vēlu, nekā sākusies agri.

- Šķiet, ka būs brīnišķīgs rīts - siltāks nekā parasti. - Tas bija viens no Saimona īpašajiem stiķiem - pateikt kaut ko par laiku un vietu klienta pusē tā, it kā viņš būtu turpat uz ielas.

Viņš to darīja nevis tādēļ, lai blēdītos, bet gan tādēļ, lai radītu tādu uzticamības pakāpi klienta prātā, ka viņš vienmēr ir sastopams un atrodas ne vairāk kā viena tālruņa zvana attālumā. - Kā varu jums palīdzēt?

- Mums vajag jums nogādāt paciņu.

Jau paredzēdams atbildi, Saimons nevērīgi apvaicājās:

-Kad?

- Vislabāk nekavējoties.

Prāta dzīlēs Saimons šķita dzirdam Dievu ķiķinām. Viņš sāka uzdot parasto jautājumu tirādi: nogādājamā priekšmeta vērtība, sainīša lielums, nepieciešamais drošības līmenis, vai priekšmets ir sprādzienbīstams, infckciozs vai arī radioaktīvs. Un tā tālāk, un tā joprojām. Uzdodot jautājumus, Saimons vēlreiz aprēķināja ierašanās laiku Ņujorkā un pieskaitīja divas stundas. To viņš ierakstīja “Ceļojumu palīga” ailē “Vēlamais izlidošanas laiks”; ailē “No kurienes” viņš iedrukāja vārdus ŅUJORKA/KENEDIJA LIDOSTA, vārdu STOKHOLMA ailē “Uz kurieni” un uzsāka meklēšanu. Ekrānā sāka viļņot frāze: MĒS MEKLĒJAM VISU AVIOSABIEDRĪBU REISUS, KAS VISPRECĪZĀK ATBILST JŪSU CEĻOJUMA PRASĪBĀM. Pēc piecpadsmit sekundēm, kad Saimons bija beidzis iztaujāšanu, uz ekrāna parādījās iespējamo lidojumu saraksts. Viņš jau gribēja samelot, bet tāda nebija viņa daba, tāpēc viņš izvēlējās labāko un saņēmās.

- Es varu būt pie jums, agrākais, desmitos otrdienas rītā.

Līnija klusi dūca, un Saimons uz mirkli iedomājās, ka

Dievs varbūt ir novērsies, aizņemts ar kādu globālu katastrofu, kas ir daudz svarīgāka par Saimona Leonidoviča sodīšanu, uz divām lieliskām dienām iespundējot viņu alumīnija caurulē septiņas jūdzes virs zemes.

- Ja jums ir nepieciešams darbu veikt agrāk, es varu ieteikt lielisku firmu Stokholmā.

Saimons saka: piekrīti, lūdzu.

Pirmajā klasē stjuartes jau lauzās cauri salonam, pārbaudīja drošības jostas un pārliecinājās, vai visas somas ir pareizi novietotas. Tā, kas nāca pa eju, pie kuras sēdēja Saimons, bija īsta smukulīte: mazliet pāri trīsdesmit, gara auguma, slaida, ar brīnišķīgu olīvkrāsas miesu un lielām tumšām acīm. Ja Dievs būtu labs, Saimons sprieda, Olins piekristu izmantot Stokholmas firmu. Ja Dievs būtu līdzjūtīgs, šī izsmalcinātā spāņu daiļava Saimonā Leonidoviēā saskatītu kaut ko neatvairāmu; un - ja Dievs vēl spētu atcerēties savu jaunību - ap pusdienlaiku Saimons un viņa miesaskārīgo domu objekts baudītu krabjus “Grīna tavernā”, bet vēl pēc brīža - viens otru.

Pēra Oliņa balss pārtrauca fantāziju.

- Tas būs ļoti labi. Lūdzu, apjautājieties par mani pie drošības galda.

Nolāpīts, ar Dievu vienmēr tā gadījās - viņam nebija humora izjūtas.

- Lieliski, stundas laikā jūs saņemsiet līguma kopiju. Lūdzu, parakstiet to un pa faksu nosūtiet uz numuru, ko atradīsiet titullapā. Uz drīzu tikšanos, īlcrr Oliņ!

l irās laipnības, nevis reālā dzīve. Saimons atrāva tālruni no kreisās auss, piespieda taustiņu “Beigt sarunu” un nometa klausuli uz krēsla sev blakus. Vismaz kaut kāda svētība. Varbūt Dievs sūtīja viņam vēsti: esmu devis tev papildu sēdvietu, Lconidovič, - guli, tu esi pārāk vecs jaunām skaistulēm.

Skaistule, par kuru Saimons prātoja, pēkšņi pār viņu noliecās.

- Mēs gatavojamies pacelties, senjor. Jums jāizslēdz dators un jāpabāž zem sēdekļa.

No tā, ko Saimons redzēja un dzirdēja šo divu īso teikumu laikā, viņš izdarīja vairākus secinājumus - lai gan sieviete runāja ar kastīliešu akcentu, teikuma uzbūve bija īsti amerikāniska, un tā bija norāde, ka viņa strādājusi vai mācījusies Savienotajās Valstīs. Tas, ka viņa norīkota strādāt pirmajā klasē, liecināja par viņas spēju un zināšanu līmeni. Interesantākais bija tas, ka stjuartei pirkstā nebija laulības gredzena, lai gan no pieredzes kurjers zināja - tas nebūt neliecināja, ka viņa ir dabūjama.

- Protams, visādā ziņā.

Viņš aši atzīmēja vajadzīgo reisu, noklikšķināja uz atzīmes “Rezervēt”, pavirzīja kursoru pie ikonas “Izslēgt” un noklikšķināja vēlreiz. Tiklīdz lidmašīna būs pacēlusies, Saimons atkal pieslēgsies internētam, apstiprinās savu pieteikumu uz reisu un rezervēs vietu lidmašīnā atpakaļ uz Ņujorku ar īsu uzkavēšanos Sandjego, lai nogādātu sūtījumu.

Saimons ielika datoru somā, novietoja to zem sēdekļa, atslīga pret atzveltni, aizvēra acis un mēģināja uzlabot savas attiecības ar Visvareno. Es taču neprasu daudz, Dievs. Pietiktu, ja pilotam pēkšņi uznāktu aviofobijas lēkme. Es pagūtu tikt ārā no šīs draņkības. Ko teiksi, Lielais?

Pēc divām minūtēm lidmašīna bija pacēlusies.

Zaudējis ticību visām teoloģiskajām lietām, Saimons pārskatīja savu darba grafiku: astoņas ar pusi stundas līdz Ņujorkai, divarpus stundu, lai noskūtos, nomazgātos dušā, pārģērbtos un pagūtu uz Stokholmas lidmašīnu. Visīstākais lidojums uz elli. Ja kurjers tagad iemigtu, viņš nespētu atgūties maršrutā no Ņujorkas uz Stokholmu, un, tā kā viņš nekad negulēja ar paciņu rokās, tas nozīmēja, ka viņam būs jāpaliek nomodā līdz brīdim, kad izlidos no Ņujorkas. Vienpadsmit stundas. Ak! Tādā darbā desmit tūkstoši dolāru plus izdevumi izklausījās maza samaksa.

Pēc dažām minūtēm, kad spāņu skaistule sāka pieņemt dzērienu pasūtījumus, Saimons nolēma dot Dievam iespēju laboties. Taču otrā pusē ejai kāds izskatīgs vīrietis, ģērbies kā veiksmīgs darījumu cilvēks, acīmredzot bija nodomājis to pašu, un iespēja viņam bija pirmajam. Tiklīdz Biznesmeņa kungs lika lietā savu pievilcību, Saimons atmeta fantāzijas par saiknes nodibināšanu. Viens no viņa kredo bija - “zini savas iespējas”, un sacensība sievietes dēļ nebija viņa stiprā puse. Saimons nemaz neizskatījās slikti - Lara apgalvoja, ka viņam esot tāds smaids, kam sievietes nespējot turēties pretī, bet tam nebija nekādas nozīmes, jo viņam zuda pašpaļāvība, kad bija darīšana ar sievietēm. Patiesībā Saimona iespējas kādu atrast nešķita daudzsološas: drīz viņam apritēs apaļi četrdesmit, un viņam vajadzēja atbrīvoties vismaz no piecpadsmit mārciņām svara. Novecošanas process bija acīm redzams, un, tā kā trešo daļu savu maltīšu viņš ieturēja četrdesmit tūkstošu pēdu augstumā, viņam nebija daudz cerību novājēt. Viņš nebija sliktā sportiskajā formā; viņš varēja staigāt augu dienu un bieži vien to arī darīja, ar digitālo kameru filmēdams eksotiskās vietas, kuras gadījās apmeklēt. Tas bija Saimona hobijs un arī piedzīvojums, kurā viņš labprāt būtu ar kādu dalījies, taču vislabākās attiecības viņam šobrīd bija ar datoru. Viņš to sadabūja, pievienoja tālruņa līnijai un ieslēdza. Kad kļuva redzama ekrāna darbvirsma, Saimons novilka savu “American Express” kredītkarti datu lasītāja spraugā un sastādīja servera numuru.

Ejas otrā pusē - droši vien pievilcīgā kundziņa ofensīvas apžilbināta - ķiķināja stjuarte, tomēr jau pēc brīža, kad viņa pagriezās un izvalbīja acis, Saimons aptvēra, ka Dievs, šķiet, iespēju durvīs atstājis spraudziņu.

- Vai drīkstu atnest jums ko dzeramu, senjor Leonido-vič? - Lai gan stjuarte neveikli nopūlējās ap viņa uzvārda izrunu, viņas siltais akcents lika tam skanēt pat labāk. - Glāzi vīna vai kādu kokteili?

Saimons sievietei draudzīgi uzsmaidīja, pārsteigts, ka viņa pat cenšas atcerēties pasažieru vārdus.

- Mani sauc Leo-no-vičs. Burtu “d” neizrunā, bet patiesībā tas ir vieglāk, nekā šķiet. Taču vēl vienkāršāk ir saukt mani par Saimonu.

- Labi, Saimon. Es esmu Pilāra. Ko dzersiet?

Viņš centās atvairīt savas saldkaislās domas un koncentrēties uz palikšanu nomodā turpmākās vienpadsmit stundas. Tas bija īstais laiks baudas meklējumiem, lai gan viņš pavisam noteikti pārkāpa savus bezkofeīna ieradumus un izvairīšanos no daudzu laika joslu šķērsošanas.

- Vai ir kāda iespēja dabūt espresso, Pilāra?

Jauks vārds - viņam patika, kā tas locīja mēli.

- Priecāšos pagatavot.

Priecāšos. Dievs viņu bija uzklausījis. Saimons noliecās un izņēma no somas ceļojumu krūzīti.

- Es gribētu dubulto ar kādu lāsi "Monin” sīrupa, ja jums tāds ir.

Stjuartes acīs paspīdēja viegla neizpratne, bet tad viņa saprata, kam vajadzīga krūze, un devās uz virtuves pusi. Saimons atkal atvēra ceļojumu vietni, apstiprināja pieteikumu uz reisu, pa faksu nosūtīja Pērām Oliņām tipveida līgumu un aizsūtīja īsu elektroniskā pasta vēstuli aviokompānijai SAS, kurā paziņoja, ka biļeti paņems lidostā.

Pēc dažām minūtēm Pilāra noliecās pār brīvo sēdvietu un novietoja Saimona krūzi uz roku balsta, kas šķīra ērtos ādas sēdekļus.

- Tas ir prātīgi, senjor. Jūs neticēsiet, cik daudz ar kafiju aplietu portatīvo datoru esmu redzējusi!

- Jā, patiešām gudri. Lai to saprastu, man vajadzēja glāzi “Heineken" alus un tūkstoš dolāru lielu rēķinu par remontu.

Sieviete sapratusi pamāja.

- Nav viegli tos īrus pieveikt - viņi ir ļoti gudri.

Saimons centās apslēpt neizpratni.

- īrus?

Stjuarte nerātni pasmaidīja, un viņas balss kļuva rotaļīga.

- Es par to esmu pārliecināta - datora rūķīši, vai zināt, -tie, kuri mitinās datora Mātesplates Zemē un gaida īsto brīdi, lai iedegtu uz ekrāna uzrakstu “Nelabojama kļūda”. - Viņa pieliecās tuvāk un jau klusākā balsī piebilda: - Tic ir mazi, izslāpuši velnēni, es to zinu. Viņiem nav nekā labāka par glāzi auksta alus, kas pāri tastatūrai ielīst cietajā diskā.

Saimons iesmējās, viņam patika sievietes humors.

- Jums taisnība, tic izklausās pēc īriem. - Viņam patika arī stjuartes smaržas: maigs, svaigs aromāts, kas līdzinājās mitrai zālei pēc pavasara lietus. - Izklausās, ka jūs labi pārzināt datorus, Pilāra.

- Pietiekami labi, lai vienu vai divas reizes mēnesī iekristu datoru ellē.

- Aha, speciāliste!

Kad salonā iestājās klusums un pārējie pasažieri ielocījās neveiklās stratosfēriskās snaudas pozās, Saimons centās noturēt plakstiņus virs datora monitora horizonta. Kad pulkstenis jau bija pāri četriem rītā, Pilāra apsēdās viņam līdzās.

- Vai jums nebūs iebildumu?

Viņa runāja čukstus, acīmredzot nevēlēdamās traucēt citus pasažierus.

Saimons pasmaidīja - viņu saruna deva savādu paļāvību -un tāpat klusi atbildēja:

- Iebildumi? Es gribētu, lai tu dzemdētu man bērnus un kopā ar mani gan nosirmotu, gan novecotu.

Sieviete klusi iesmējās, un smieklu skaņa līdzinājās stikla vēja stabuļu šķindēšanai.

- Cik aizraujoši! Kopš pacelšanās šis ir jau ceturtais bildinājums - jauns rekords.

- Un kā tu parasti atbildi?

Viņa norādīja uz datora monitoru un samirkšķināja garās skropstas.

- Es saku: bet jums, senjor, jau ir sieva un bērni.

Saimons palūkojās uz ekrānu, kur bija redzams Laras un

viņas bērnu attēls.

- Es veidoju ģimenes albumu. Tā ir mana māsa ar saviem bērniem. - Viņš rādīja uz māsasmeitu. - Tā ir Elija, viņai ir pieci gadi. - Saimons pavirzīja pirkstu pa labi. - Un tas ir Džeks, jaunākais. Viņam ir septiņi.

- Labs stāsts. Vai amerikāņu meitenes uz to iekrīt?

Saimons zināja, ka labāk nepārcensties ar paskaidrojumiem - tie tikai liktu viņam izklausīties vainīgam.

- Nevajadzētu. Bet šis ir vienīgais stāsts, kāds man ir, un es negaidu, ka uz tā kāda uzķersies.

- Viņa ir skaista.

Saimons aplūkoja fotogrāfiju. Viņš nekad nebija iedomājies par Laru kā skaistu sievieti, kas līdzinājās no abiem galiem aizdegtai svecei, dzirkstīja un kūsāja no enerģijas.

- Laikam gan. Pēdējo dažu gadu laikā viņa ir mazliet novecojusi - viņas vīrs gāja bojā autoavārijā.

- Ak nē! - Stjuarte pasniedzās un pieskārās Saimona rokai. - Man ļoti žēl.

Saimons pamāja, cerēdams, ka vēlreiz sajutīs viņas pieskārienu un ka nākamajā reizē tas būs ilgāks. Saimons saka: nesasteidz.

- Un kā ar tevi? Vai tev ir vīrs?

Pilāra savilka tādu seju, itin kā būtu iekodusies citronā.

- Kā jūs Amerikā mēdzat teikt: tas nu ir garām.

-Jā, man arī. Tas bija trīs mēnešus ilgs murgs.

- Trīs mēnešus! - Viņas klusā balss pārsteigumā kļuva skaļāka. - Jūs neesat īpaši stabils tipiņš, senjor.

- Viss bija galā nepilnas nedēļas laikā. - Saimons gribēja pasmaidīt, taču juta, ka, atmiņām atgriežoties, smaids pārvēršas nelāgā grimasē. - Taču es vēlējos mēģināt vēlreiz.

- Tātad tā bija viņas vaina?

Saimons papurināja galvu, pamanīdams, ka Pilāras balss aizlūst.

- Nē, manējā. Es gribēju reizē kā mīlestību, tā priekus.

Stjuarte pētīja Saimonu, un viņas sejā bija gan interese,

gan skepse.

- Noteikti ir tik daudz, ko vainot.

- Es biju vecāks par viņu. Man vajadzēja to saprast.

- Lielākā daļa vīriešu vaino sievas.

Viņš jau gandrīz pateica: “Es neesmu lielākā daļa,” - taču zināja, ka tas izklausītos augstprātīgi, tāpēc tikai paraustīja plecus.

- Domāju, ka tu esi godīgs cilvēks, Saimon Leonidovič.

Dievs ir labs.

- Un es domāju, ka tu esi iejūtīga, skaista un apburoša.

Pilāra pieliecās tuvāk un tikko dzirdami nočukstēja:

- Un es to dzirdu dučiem reižu dienā.

Viņas akcenta intīmais skanējums un pēc pavasara zāles smaržojošā miesa lika Saimonam justies neveikli kā pusaudzim.

- Un kā es varētu atstāt uz tevi iespaidu?

- Necenties.

Ha, skaistas sievietes, uz kurām nevar atstāt iespaidu, ietilpa viņa specialitātē.

- Ks to varu. Ar ko man sākt?

- Ar pusdienām?

Dievs ir lielisks.

- Brīnišķīgi. Kad?

Pilāra pasmaidīja.

- Kas vainas šodienai?

- Nekādas. Kā būtu ar “Kdllaren Aurora”?

Viņas smaids pārtapa apmulsumā.

- Esmu par to dzirdējusi, taču man šķita, ka tas ir Stokholmā.

- Tieši tā.

Apmulsums kļuva par izbrīnu.

-Tu brauksi uz Stokholmu? šodien?

- Šķiet, ka jā.

Izbrīns pārvērtās neticībā.

- Tu lido uz Ņujorku, lai nokļūtu Stokholmā?

- Dievs mani soda.

- Viņš dara labu darbu. Vai tu to esi pelnījis?

- Droši vien. - Saimons apveltīja Pilāru ar zobgalīgu smaidiņu. - Man reizēm ir sliktas domas.

- Sliktas domas? Kas tās par sliktajām domām?

- To es nedrīkstu teikt.

Sieviete saprotoši palocīja galvu, un viņas balss atkal kļuva klusāka.

- Vai tajās domās ietilpst arī izģērbšanās?

Lieliski, gudri un gaišredzīgi.

- Es atsakos atbildēt uz...

Stjuarte pastiepa roku un rotaļīgi ieblieza Saimonam pa plecu.

- Tu esi ļoti slikts cilvēks, Saimon Leonidovič. Ļoti slikts.

- Taču godīgs.

- Tātad - kad tu atgriezīsies Ņujorkā?

Viņš pieliecās un uzklikšķināja uz kalendāra ikonas ātrās piekļuves rīkjoslā. Kļuva redzams tās dienas datums, un tūdaļ radās atklāsme, ko Lara bija domājusi, atgādinot: neaizmirsti.

- Ak vai!

- Kas tas ir?

- Mana dzimšanas diena.

- Kad?

Saimons bija tik apmulsis, ka gandrīz nespēja atbildēt.

- Šodien. Biju to piemirsis. Mana māsa plānoja ballīti. Viņa mani nogalinās.

Pilāra pašūpoja galvu, taču teiktais uz viņu nebija atstājis iespaidu.

- Tu varētu man iedot savu vizītkarti, un es tev piezvanīšu, kad nākamreiz būšu Ņujorkā.

- Tas jau izklausās pēc plāna.

Saimons izņēma no kabatas vizītkarti, labi zinādams, ka nekad viņu vairs neredzēs. Viņš nevarēja sievieti vainot, jo pats bija vīrietis, kurš aizmirsa savu dzimšanas dienu un nespēja laulību saglabāt ilgāk par trim mēnešiem.

Pilāra aplūkoja vizītkarti tā, it kā patiešām grasītos zvanīt.

- “ Worldwide SD”. Ko nozīmē SD?

- īpašās piegādes.[4]

-Tu strādā kurjerfirmā?

Saimons apspieda sevī vēlmi pateikt, ka firma viņam pieder, zinādams, ka veiksmīgus uzņēmējus sieviete sastapusi vairāk nekā vajadzīgs.

- Aha.

- Tādā kā UPS}

- Tieši rā.

Viņš nespēja iedomāties kompāniju, kas līdzinātos viņa firmai vēl mazāk.

Stjuarte piecēlās no sēdvietas.

- Laiks gatavoties brokastīm. Es tev piezvanīšu, s/[5]?

- Noteikti. Lieliski.

Viņš jutās drausmīgi, jo zināja, ka Pilāra nepiezvanīs, un vēl sliktāk viņš jutās tāpēc, ka bija aizmirsis Laras ballīti. Viņš baidījās māsai to teikt, taču zināja, ka šajā gadījumā ar elektroniskā pasta vēstuli cauri netiks. Saimons gaidīja līdz pēdējam brīdim un piezvanīja, lidmašīnai tuvojoties Kcncdija lidostai.

- Labrīt, māšcl!

- Tu neatnāksi, - Lara noteica ar vilšanos un samierināšanos balsī.

- Nekādi nespēju. - Ne gluži patiesība. - Taču es centos. -Ne pārāk labi.

- Ak, Saimon!

Viņam tas nepatika. Saimonam nepatika sarūgtināt māsu, un vēl vairāk viņam nepatika tas, ka Lara allaž viņam piedeva.

- Pasaki bērniem, ka Ziemsvētkos brauksim uz Disnejlendu.

- Tu viņus neuzpirksi, Saimon.

- Es zinu!

Taču Saimons saprata, ka tieši tā tas arī izklausījās.

- Dieva dēļ, vismaz neaizmirsti Pateicības dienu!

- Neizmirsīšu, es apsolu.

- Esmu uzaicinājusi kādu, kas, manuprāt, tev patiks.

Saimons klusībā novaidējās, atcerēdamies iepriekšējo sievieti, ar kuru Lara viņu bija iepazīstinājusi. Jauka, bet bez dzirksts.

- Es ar kādu satiekos.

- Muļķības.

ViņŠ palūkojās uz Pilāru, kura vēl pēdējo reizi pirms nosēšanās gāja cauri salonam.

- Es domāju par satikšanos ar kādu.

- Tu vienmēr par to domā. Vai viņa arī?

Nē, viņš nebija par to īsti drošs.

- Man šķiet, ka nāksies pameklēt biroja vadītāju, kas nebāž degunu manā personiskajā dzīvē.

- Ha! Tu aizmirsti Pateicības dienu, Boris, un grasies meklēt jaunu biroja vadītāju! Labi!

Lara pārtrauca sarunu, pirms Saimons paguva atbildēt. Nolādēts! Jauka gan būs šī diena: kārtējās garām palaistās attiecības, vēl viena diena alumīnija krātiņā, pats vēl par gadu vecāks.

Daudz laimes sačakarētajā dzimšanas dienā, Saimon Leo-nidovič!

III NODAĻA Sedertelje, Zviedrija

Otrdiena, 5. novembris, 08:00:23, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Otrdienas rītā Pērs ieradās darbā, juzdamies daudz labāk nekā pēdējās nedēļās. Jau pēc stundas dati būs ceļā uz Lahoi-ju, un atbildības slogs no viņa pleciem novelsies. Un pavisam aizraujoša bija doma par dzīvi Kalifornijā, kur bērni būs tālāk no drūmajām vecvecāku sejām un atgādinājumiem par mātes nāvi.

Ieiedams ēkā, viņš redzēja naktsmaiņā strādājošos zinātniekus un dzīvnieku aprūpētājus nākam lejup pa kāpnēm un ārā no liftiem, un plašo hromā un stiklā apdarināto vestibilu piepildīja viņu ierastās zobgalības. Taču nebija parastās steigas, jo pie izejas gaidīja darbinieku rinda, kurus pārmeklēja drošības uzraugi. Šī procedūra vienmēr bija pavirša pamāša-na apsargiem, kas nebija nekas cits kā formas tērpos ģērbušies durvju virinātāji, kuri palīdzēja apmeklētājiem un atturēja fanātiskos dzīvnieku tiesību aizstāvjus no iekļūšanas ēkā. Nezināma iemesla dēļ viņi tagad pārmeklēja somas un somiņas un aptaustīja visus, kuri valkāja platāku apģērbu.

- Kas šeit notiek? - Olins jautāja, kad sargs atvēra sānu vārtus.

-Jaunas procedūras. - Viņš nobolīja acis, itin kā uzskatītu to par aplamību. - No laboratorijām taču neko nevar iznest.

Tā bija noteikts, un tāda vienmēr bija uzņēmuma politika, taču vēl nekad nebija notikusi īsta pārmeklēšana.

- Kas atgadījies? Vai pazudusi kāda aparatūra?

Apsargs paraustīja plecus.

- Katrā ziņā es neko tādu neesmu dzirdējis.

- Kādēļ tad...

- Nevaicājiet man! - Viņš pakratīja galvu. - Amerikāņi.

Tikpat labi viņš varēja teikt: suņa sūds.

- Vai tā ir Lahoijas ideja?

Sargs pastūma Pēru tālāk, jo vairāki cilvēki centās paspraukties garām.

- Pirms stundas saņēmām pavēli.

Pērs gāja uz liftu, un viņa dzīvespriecīgais noskaņojums plēnēja kā rīta migla virs Mēlarena^6. Doma par to, ka šīm pārmaiņām varētu būt kāds sakars ar viņa pētījumu, šķita muļķīga un paranoiska, taču viņš nespēja apstāties un padomāt. Kopā ar kolēģiem viņš iejuka lifta drūzmā.

- Amerikāņi gan ir gudri, - sūrojās jauna sieviete, šūnu tehnoloģe. - Kaut ko pazaudē Kalifornijā, bet meklē Zviedrijā.

Vīrs pie durvīm iespurcās.

- Ja. Visi amerikāņi zog, tāpēc viņi domā, ka arī mēs to darām.

Lai gan tas tika teikts kā joks, Pērs nodomāja, ka savā ziņā tiesa vien ir. Lahoijā kaut kas bija pazudis, tādēļ visas kompānijas ietvaros drošībnieki ieviesuši jaunas procedūras -tipiska amerikāņu reakcija. Kad Olins nokļuva trešajā stāvā, viņš jau tam gandrīz ticēja.

Viņš izgāja no lifta un dziļi ieelpoja, cerībā atrast mierinājumu savādajā un dīvaini mierinošajā ķimikāliju un kultūru smārdā. Kāris, kurš reti bija sastopams tik agrā stundā, pabāza galvu no kabineta un pamāja - tas bija nevis draudzīgs rīta sveiciens, bet gan nikns žests, kas lika ienākt un neradīja nekādas šaubas par viņa garastāvokli.

Lai gan Pērs bija gaidījis sastapšanos aci pret aci, viņu biedēja doma par stāšanos bijušā skolotāja priekšā. Pirms “Mira-Loss" panākumi bija sagrozījuši Karlam galvu, viņš bija labs zinātnieks. Tagad ikvienā jautājumā par “Mira-Loss" viņš saskatīja uzbrukumu viņam un viņa reputācijai.

- Vajadzēja gan tev to daru, - Kāris izmeta, kad Pērs bija aizvēris durvis. - Tev noteikti vajadzēja zvanīt uz Lahoiju.

- Man nebija izvēles.

Ādamābols Karla kaklā kustējās augšup un lejup, bet vaigi kvēloja.

- Tev nebija izvēles? - Viņš neticīgā žestā iepleta rokas. - Kā tev šķiet, kādēļ es te esmu?

Pērs apspieda sevī vēlmi atgādināt Karlam viņu agrākās sarunas, taču viņš nespēja pateikt neko tādu, kas apgāztu faktus.

Kails ar rādītājpirkstu bungoja pa kaudzītē sakrautām termopapīra loksnēm ar faksa sūtījumiem.

- Pats Haverlcnds. Kā tev šķiet, kas tu esi - Jonass Salks^7? - Viņš metās apkārt rakstāmgaldam kā nikns šakālis, kas meklē, ko nogalināt. - Ja par to paklīdīs kādas runas, mēs būsim ārā no šā biznesa nedēļas laikā.

- Vai tas ir viss, par ko tu uztraucies, Kari? Par savu darbu? Un tevi neuztrauc trīsdesmit triju miljonu cilvēku dzīvības?

- Tās ir muļķības, un tu to zini. Tu esi atradis sliktu audu paraugu, tas arī viss. Tu nevari tāpat vien pieņemt, ka tas ir “Mira-Loss” dēļ.

- Pieņemt! - Olins dziļi ievilka elpu, cenzdamies uzveikt dusmas. - Tur ir tiešs sak...

- Tu to nevari pierādīt. Nevar novilkt taisnu līniju starp “Mira-Loss” un vienu atsevišķu aknu bojājuma gadījumu.

- Pierādīt! Ieklausies, ko tu runā, Kari! Tu vairāk izklausies pēc advokāta nekā pēc zinātnieka. Varbūt es nevaru novilkt taisnu līniju no viena pie otra, pagaidām nevaru, bet es zinu, kā novilkt loku, un es varu garantēt, ka tā būs cilpa ap katra “Mira-Loss” lietotāja kaklu. Es pat atceros dienu, kad Karlam Langerkvistam vajadzēja būt pirmajam, kas to ierauga.

Kāris bakstīja ar pirkstu collas attālumā no Pēra deguna.

- Netēlo svētuli, sīkais izdzimteni! Tu nebūsi tik lecīgs, kad...

Icdžinkstējās iekšējo sarunu ierīce, un tajā atskanēja dobja sievietes balss.

- Doktor Langerkvist, jūs gaida vestibilā. Viena no tehniskajām darbiniecēm neļauj sargiem pārbaudīt savu somiņu.

Kāris iebrēcās pelēkajā kārbiņā:

- Tas ir viņu darbs! Pasakiet, lai viņi to dara!

- Atvainojiet, - sieviete klusi iečiepstējās. - Bet sargi to negrib darīt, viņi domā, ka tas nebūšot pieklājīgi.

- Pieklājīgi! - Kāris pagriezās pret Pēru un pieklusināja balsi. - Vai redzi, ko tu esi panācis? - Viņš pagriezās pret sarunu ierīci - Labi, es tūdaļ būšu klāt. - Viņš devās uz durvju pusi. - Bet tu gaidi šeit! Es vēl neesmu beidzis sarunu.

Lai gan Karla vārdi apliecināja Pēra aizdomas, ka jaunie drošības pasākumi ir saistīti ar viņa pētījumu, vairāk viņu satrauca Karla teiktais: “Tu nebūsi tik lecīgs, kad...” Kad - kasf Pametis skatienu uz termopapīra loksnēm, viņš saprata, ka atbilde slēpjas tur, taču viņam nebija dūšas palūkoties - katrā ziņā ne jau nu akvārijam līdzīgajā Karla kabinetā ar stikla sienām. Olins apsēdās uz galda malas un raudzījās, kas notiek ārpusē. Lielākā daļa zinātnisko līdzstrādnieku un šūnu tehnologu jau bija savās vietās, un gandrīz visi blenza mikroskopos vai lūkojās datoru monitoros. Pērs atspiedās uz vienas rokas, nevērīgi pagrieza galvu un pameta skatienu uz virsējo lapu - vienu no četrām lappusēm, kas bija pienākušas no Grei-sona Haverlcnda kabineta.

Dari to, Inga čukstēja.

Viņš dziļi ievilka elpu un pabīdīja virsējo lapu sāņus. Otrā lappusē bija garš jautājumu saraksts - visi saistībā ar laboratoriju “M-L viens” un prasību Karlam izvērtēt pētījumus. Lai gan Pērs zināmā mērā jutās aizskarts, ka viņa darbība ir tik atklāti iztirzāta, jautājumi šķila pamatoti un saprātīgi. Viņam bija jāatzīst, ka patiesībā tā būtu nevērība, ja Haverlends šos jautājumus neuzdotu.

Pērs palūkojās uz laboratorijas pusi, aši pārskatīja telpu un stāva rādītāju virs lifta, tad ķērās pie nākamās lappuses. Tajā bija sīki izklāstīti drošības pasākumi, Haverlends pauda bažas par “pāragru informācijas noplūdi”, taču vārdi “pirms pētījums ir apstiprināts” deva Pērām jaunu pašapziņas lādiņu. Šis cilvēks acīm redzami gribēja izdarīt visu, kā nākas, lai arī kādas būtu iespējamās sekas. Pērām to tikai vajadzēja -godīgu viņa darba novērtējumu, kas - viņš bija pilnīgi pārliecināts - apstiprinās viņa atklājumu. Apmierināts ar izlasīto, zinātnieks gandrīz izlaida pēdējo lappusi, taču vienmēr mīlošā Inga viņu urdīja: skaties!

Beidzamajā lappusē bija jauno datorpiekļuves kodu saraksts, kas būs spēkā no tās dienas pusdienlaika. Vēl viens prātīgs gājiens, Pērs nodomāja, pārskatīdams garo vārdu sarakstu un katram norādīto drošības līmeni. Pirmo reizi lasot, viņš nepamanīja savu vārdu un jau grasījās lasīt sarakstu vēlreiz, kad virs lifta iemirgojās lampiņa. Olins steigšus salika lapas kaudzītē un noslīdēja uz krēsla, bet viņa asinsritē no jauna ieplūda paranoiska adrenalīna vilnis. Viņš nepamanīja savu vārdu vai tā tur nebija?

Kāris iesoļoja kabinetā un aizcirta durvis. Stikla sienas saviļņojās kā banga, kas grasās krastā sašķīst.

- Kārba ar papīra saspraudēm! Viņa vai visas acis izraudāja, domādama, ka tagad zaudēs darbu, jo ir paņēmusi kārbiņu ar draņķa saspraudēm. - Viņš uzmeta skatienu Pērām. - Tu to putru ievārīji, bet man jāizstrebj.

Pērs ielūkojās rokaspulkstenī, cerēdams, ka ar to dos Karlam mājienu un izvairīsies no pilnīgi liekajām debatēm. Kāris tūdaļ pāri plecam paskatījās uz abiem lielajiem laikrāžiem aiz rakstāmgalda.

- Vai sūtījums ir sagatavots?

- Ne gluži.

- Ne gluži?

- Stikliņi ar audu paraugiem ir iesaiņoti. Man tikai vēl jānokopē datorfaili.

- Un ko tad tu dari šeit?

Pērs pielēca no krēsla, jautādams sev to pašu: kādēļ viņš bija šeit, un kurp viņš gāja? Vīzija par Lahoiju balēja kā veca fotogrāfija - palmu zaļums un Klusā okeāna zilums pārvērtās par Skandināvijas pelēcību. Viņam vajadzēja būt vienam, padomāt, apsvērt Havcrlcnda sūtījuma vārdu nozīmi un Kar-la šifrēto piezīmi “tu nebūsi tik lecīgs, kad...”, taču Kāris viņam līdzi izgāja no kabineta un sekoja pāri visai laboratorijai. Zaudējis pacietību, Pērs pagriezās pret Langcrkvistu.

- Ko vēl?

Zinādams, ka tuvumā ir arī citi darbinieki, Kāris mīlīgi pasmaidīja.

- Kamēr tu kopēsi failus, es salīdzināšu stikliņu skaitu.

- Es jau salīdzināju.

- Es to tavā vietā izdarīšu vēlreiz. - Joprojām smaidīdams, viņš paskatījās apkārt. - Priecājos palīdzēt.

Pērs atslēdza paraugu atvilktni, kas bija piestiprināta zem laboratorijas galda virsmas, izņēma garu, šauru transportēšanas futrāli un nolika to uz galda. Kāris pastiepās un pavilka to sev tuvāk - tā bija kustība, kas lika Pērām justies iztukšotam un bez elpas, tā, it kā viņa krūškurvī kāds būtu iebāzis roku un izvilcis vienu no plaušām. Pērām šķita, ka viņš par visu zaudējis kontroli, ka viss slīd ārā no tvēriena.

Viņš uzvilka laboratorijas uzsvārci, ievadīja datorā paroli un sāka iezīmēt failu mapītes, ko vajadzēja nokopēt, - kopējais apjoms bija astoņi, komats, trīs gigabaiti. Izņēmis no atvilktnes divus magnētiskos diskus, viņš vienu ielika optiskajā diskdzinī un deva komandu KOPĒT. Tajā pašā mirklī uz ekrāna sāka mirgot failu saraksts - mēnešiem ilgs darbs bira piecu un vienas ceturtdaļas collu izmēra diskā. Nepagāja ne minūte, un uz ekrāna parādījās neliels dialoglodziņš.

Disks pilns Ievietojiet 2. disku

Izņēmis disku, Pērs atzīmēja, ka tas ir “1. no 2”, ievietoja nākamo disku un nospieda ievades taustiņu.

- Tu neesi sūtījumā iekļāvis savu piezīmju grāmatu, -Kāris sacīja, paceldams skatienu no priekšmetu uzskaitījuma.

Mirkli Pērs spēja tikai skatīties. Ja neskaitīja audu paraugus un piekļuvi datoram, viņa piezīmes bija pēdējais un vienīgais ķēdes posms, kas saistīja Pēru ar laboratoriju “M-L viens”. Bez pierakstiem viņam nebija nekā un nepalika arī nekāda iespēja aizstāvēt vai pierādīt sava pētījuma rezultātus.

- Viņiem tā nav vajadzīga.

Kāris pasmaidīja, un viņa sejas izteiksme bija pilnīgs pretstats skarbajam bezierunu balss tonim.

- Protams, ir vajadzīga.

Pērs zināja, ka nav vajadzīga, taču viņš zināja arī, ka nav vērts strīdēties; kamēr vien viņš strādāja šajā kompānijā, tai piederēja viss, ko viņš bija sapņojis, domājis vai rakstījis. Olins atslēdza dokumentu atvilktni un pasniedza Karlam savu piezīmju grāmatu, cenzdamies neskatīties Karlam acīs, lai neredzētu viņa triumfu.

Kopēšana pabeigta

Apzīmējot otro disku, Pērs prātoja, vai viņš gluži vienkārši ir paranoiķis, vai patiešām “M-L viens” un sievas zaudējums savērpis viņa nākotnes izredzes grīstē. Iespējams, viņš tikai pārvērta nevainīgus drošības pasākumus ļaunā nolūkā. Viņš nedrīkstēja vainot kompāniju, ka tā gribēja novērst informācijas noplūdi vai pat mainīt viņa datorsistēmas pieejas

kodu, ja viņam patiešām jābrauc uz Lahoiju. Bet kāpēc gan viņš jutās tik saspringts?

- Cik disku? - Karls vaicāja, virs priekšmetu saraksta vicinādams pildspalvu.

- Četri.

Tas bija momentāns lēmums, gandrīz neapzināts, taču, izteicis skaitu, Pērs tūliņ juta enerģijas pieplūdumu, kas lika izgatavot papildu kopijas paša vajadzībām. Viņš nebija pārliecināts, vai tas izdosies Karla klātbūtnē, taču viņš mēģinās, Inga to atbalstītu. Olins izņēma no atvilktnes vēl divus diskus un atkārtoja procesu.

Karls pāršūdināja priekšmetu sarakstu pāri galdam.

- Paraksties! Negribu, lai mans vārds tiktu iejaukts šajā ķezā.

Cenzdamies neizrādīt satraukumu, Pērs uzkricelēja savu vārdu lapas apakšā, pamanīdams, ka augstāk ar tinti rakstīts “4 diski”.

- Domāju, ka tālāk es pats tikšu galā, Kari. Esmu jau gandrīz beidzis.

Karls neizkustējās no vietas, acīmredzot viņš gribēja noskatīties, kā sūtījums tiek iznests pa durvīm, tāpēc Pērs pacieta un neko citu neteica, zinādams, ka cilvēks parasti dara pretējo, nevis to, kas tam būtu jādara. Tajā pašā brīdī, kad uz ekrāna parādījās uzraksts KOPĒŠANA PABEIGTA, icdīcās tālrunis. Olins pastiepa roku un nospieda atbildes pogu.

-Ja.

- “Worldwide SD” gaida sūtījumu.

- Tūlīt būšu klāt. - Un ko nu? Kā viņš, Karlam redzot, aizturēs diskus? Domām joņojot, viņš izņēma beidzamo disku no dziņa. Kurjers būs pēdējā persona, kas kaut ko varētu iznest no ēkas, un tā - Pērs aptvēra - bija viņa izdevība. Kaut kādā veidā vajadzēja tikt vaļā no Karla. Saņemies, Inga čukstēja.

Bet kā? Tad viņš saprata. Aptuvens šāviens, kā teiktu amerikāņi, tomēr ir šāviens. Viņš uzlika visus četrus diskus uz audu paraugu kārbas, pievienoja savu piezīmju grāmatu un priekšmetu sarakstu un pastūma visu Kai lam.

- Tas viss ir tavs.

- Mans?

- Es taču nebūšu vajadzīgs, lai parakstītu atļauju to visu iznest?

Kāris vilcinājās, viņš acīmredzot negribēja parakstīt savu vārdu zem lietām, kas saistītas ar “M-L viens”.

- Es tagad neiešu lejā. - Viņa acis pauda ko citu. - Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu neko neesi aizmirsis.

Cenzdamies izskatīties neapmierināts, Pērs paņēma sūtījumam sagatavotos priekšmetus.

- Man ir svarīgāki darbi.

Visu ceļu līdz liftam Pērs Olins juta sev pievērsto Karla skatienu. Viņš apsvēra iespēju izkāpt otrajā stāvā un pārrakstīt priekšmetu sarakstu, taču viņam bija aizdomas, ka Kāris noteikti vēros lifta stāvu rādītāju. Viņam palika divas iespējas - pārlabot sarakstā skaitli vai iebāzt papīra lapu kabatā. Pārlabošana varētu saistīt uzmanību - no četriniekiem nesanāca pārāk labi divnieki. Ja tas atklātos, viņa nolūks būtu pilnīgi skaidrs. Otrs paņēmiens šķita drošāks, tāpēc viņš aši iebāza sarakstu virsvalka kabatā. Ja Lahoija to pieprasītu, viņš varētu uzrakstīt citu un nosūtīt to pa faksu.

Olins izgāja no lifta, zinādams, ka izdarījis pareizo lēmumu. Nākamais solis nebūs tik viegls - pierunāt kurjeru, lai pieņem divas paciņas tā, ka apsargi nepievērš tam uzmanību. Viņš nedrīkstēja diskus sūtīt nevienam no tuvākās apkārtnes, tas modinātu aizdomas, bet, ja liktu kurjeram vienkārši ņemt tos līdzi, viņš varētu atteikties sūtījumu pieņemt. Uz kurieni? Kam? Pērām vajadzēja laiku pārdomām, taču tā nebija. Pūlēdamies izlikties drošāks, nekā viņš bija, Olins mundri soļoja uz apsardzes galda pusi.

Kurjers nebūt nebija neuzveicams Švarcenegera līdzinieks, kā Olins bija gaidījis. Tas bija pavisam parasts cilvēks - ne pārāk gara auguma, mazliet ar lieko svaru, tumšas un draudzīgas acis, melnajos matos pie deniņiem vīdēja sirmums. Pērs izstiepa roku un pasmaidīja.

- Leonidoviča kungs, esmu Pērs Olins.

Par spīti Oliņa Smaidam, Saimonam bija nelielas aizdomas, ka, spriežot pēc miklās plaukstas, zinātnieks ir apmēram divu sirdspukstu attālumā no sirds vārstuļa plīšanas, jo tam vajadzēja izturēt vismaz divsimt sitienus minūtē. Zilās acis gados jaunajam Pērām bija uzkrītoši novecojušas, pagarie, gaišie mati vairāk nekopti nekā nemoderni. Viņš atgādināja cilvēku bez sievas, kurš sevi ir pārāk nomocījis. Pie laboratorijas virsvalka vīdēja neliela fotogrāfija: mazs zēns un meitenīte ar suni, bet viņiem aiz muguras - Olins. Ainā bija kaut kas skumjš, un Saimonam tas mazliet atgādināja paša ģimeni - Laru, bērnus un viņu zaudēto tēvu -, skumjas, kas runāja par nāvi, nevis šķiršanos.

- Labrīt, priecājos iepazīties, Herr Oliņ.

- Atvainošanu, lūdzu... - Oliņa acis pievērsās apsargam. - Man vajag, ar jūsu atļauju, redzēt jūsu identifikāciju.

- Protams! - Saimons izmakšķerēja no kabatas vizītkarti. Apsargs jau viņa personību bija pārbaudījis, un Saimonam bija aizdomas, ka Olins to zināja. - Vai ar to pietiks?

Olins aplūkoja vizītkarti un iebāza to kabatā.

-Ņujorka. Visvairāk ērti.

Ērti? Vai nu šim puisim nebija apjausmas, kurā Amerikas kontinenta daļā atrodas Lahoija, vai arī viņam bija visai dīvaina humora izjūta.

Olins norādīja uz mazu galdiņu dažu pēdu atstatumā.

- Lūdzu, vai apsēdīsimies šeit?

Sargs sarauca pieri, jo procedūra noteikti atšķīrās no ierastās, taču neko neteica. Olins nolika sūtījumu uz galda, pabīdīja abus liekos diskus sāņus un apsēdās.

Saimons izņēma no koferīša kabatas sūtījuma veidlapu un ieņēma vietu iepretī Oliņām.

- Kas mums te ir?

- Viena kārba ar slaidiem. Viena piezīmju grāmata. Divi datu diski.

- Vai diski ir šifrēti? Man tas ir jāzina apdrošināšanas dēļ.

-Ja, simt deviņdesmit divu bitu bloķējošais šifrs.

Saimons ar pildspalvu norādīja uz pārējiem diskiem, jau

iepriekš paredzēdams, ka viņam nepatiks atbilde uz nākamo jautājumu.

- Un šie?

- Ja. Šifrēti.

- Bet kas...

- Cits sūtījums, - Olins viņu pārtrauca. - Uz Ņujorku.

Cits sūtījums? Viņš vai nu bija sarunas laikā kaut ko palaidis garām, vai ari bija blenzis uz Pilāru Montēšu un ļāvies micsaskārīgām domām, nevis pievērsis darbam visu uzmanību.

- Neatceros, ka jūs būtu pieminējis sūtījumu uz Ņujorku.

- Ncj? Vai tas būtu neērti?

Tas nebija neērti, jo pēc sūtījuma nogādāšanas Lahoijā Saimons taisnā ceļā dosies uz mājām, taču kurjeru satrauca tas, ka viņš nespēja atcerēties. Viņš jau grasījās ieslēgt datoru un noklausīties ierakstu.

- Tas nav...

Olins no uztraukuma saspringtā balsī viņu pārtrauca.

- Tas ir visvairāk svarīgi. Daudzi cilvēki... - Viņš sastomījās, meklēdams īstos angļu valodas vārdus. - Dzīves. Kā jūs sakāt? Ietekmēs?

No šā cilvēka izmisīgā skatiena arī Saimons jutās ietekmēts, ja vien kaut kas netika noklusēts.

- Daudzas dzīves var tikt ietekmētas?

Olins palocīja galvu, un viņa izmisuma pilnais skatiens pauda lūgumu.

- Visvairāk ietekmētas.

- Labi. - Kāda starpība? Vai tā bija viņa kļūda vai nebija, materiāli jānogādā, un viņš neatteiksies to izdarīt. - Viens sūtījums uz Lahoiju, viens uz Ņujorku. Nav problēmu.

Pērs dziļi ievilka elpu un atgāzās krēslā, viņa krūtis dedzināja atvieglojums. Par spīti neatvairāmajai vēlmei palūko-tics uz apsargu, Pērām izdevās nenovērst skatienu no Lconi-doviča. Kurjers izņēma no koferīša vēl vienu veidlapu un divus palielus plastmasas maisiņus. Viņš aizpildīja veidlapu aili SATURS un pārslidināja tās pāri galdam.

- Ierakstiet adreses un parakstieties šeit.

Pērs ierakstīja “Bain-Haverland” adresi Lahoijas sūtījuma veidlapā, parakstīja abas un pastūma tās atpakaļ.

- Ņujorkas uzņēmums, viņi nesen pārcēlās. Es jums piezvanīšu par viņu atrašanās vietu.

Saimonam tas nepatika, viņš necieta kaut ko pieņemt bez pilnīgas dokumentācijas - muitas ierēdņos tas parasti izraisīja aizdomu neprātu.

- Vai jūs nevarat ar kādu sazināties tagad?

Olins pakratīja galvu.

- Nej. Es mēģināju, bet tur tagad ir četri no rīta.

Tieši tādu atbildi Saimons bija gaidījis, taču viņš brīnījās, kādēļ gan tas cilvēks nav kādu sazvanījis iepriekšējā dienā. Viņš neizskatījās pēc tāda, kas mēdz palaist kaut ko garām.

- Vai spēsiet sadabūt vajadzīgo informāciju, pirms es sasniedzu Savienotās Valstis?

Zinātnieks pasmaidīja, un viņa saspringtā, nervozā sejas izteiksme Saimonam lika iedomāties bērnu, kurš cieš no gāzēm.

- Ja. Es varu sazināties ar jums lidmašīnā, vai ne?

-Jūs varat atsūtīt man informāciju uz e-pastu. - Viņš izņēma no kabatas vēl vienu vizītkarti, nolika to uz galda un norādīja uz elektroniskā pasta adresi. - Mēs dodam priekšroku rakstītai informācijai.

Olins pamāja, un viņa pirksti, paņemot vizītkarti, mazliet trīcēja.

-Ja. Es saprotu.

Kaut kas šajā situācijā bija tāds, kas Saimonam nepatika, sevišķi Oliņa satraukums, lai gan sūtījumā nebija nekā neparasta. Kaut arī Saimons gribēja zinātniekam uzdot vēl dažus jautājumus, jo vairāk viņš lūkojās Oliņa žēlajās acīs un domāja par mazo bildīti pie viņa kabatas, jo mazāk vēlējās kaut ko uzzināt. Kurjers ielika abus datu diskus maisiņā, noplēsa drošības joslu - numurs uz tās sakrita ar numuru uz maisiņa - un aši nolocīja apmali ar ātri žūstošo līmi, kas maisiņa atvēršanu bez pārgriešanas padarīja neiespējamu. Caurspīdīgie plastmasas maisiņi parasti apmierināja paranojas pilno muitas ierēdņu ziņkārību. To pašu Saimons atkārtoja ar La-hoijas sūtījumu, pievienoja drošības joslas veidlapām, parakstījās, paturēja veidlapu kopijas, bet oriģinālus atdeva Oliņām.

Apsargs tūdaļ panācās uz priekšu.

- Es tās paņemšu, doktor.

lajā mirkli Pērām bija prāta daudzas domas: par savu pagaidām neticamo veiksmi, ka izdevies nokopēt failus un iznest tos Karlam deguna priekšā un ka izdevies pierunāt kurjeru pieņemt vēl vienu sūtījumu. Vai tiešām viņam izdosies pārliecināt sargu, ka veidlapas jāreģistrē laboratorijā? Viņš ieskatījās Leonidoviča vērīgajās, gudrajās acīs un nolēma neriskēt. Dokumenti tāpat visticamāk tiks ierakti birokrātisko papīru kalnā.

- Ja. Protams.

Kurjers uzlika koferīti uz galda. Lai gan dažviet tas no lietošanas bija apskrambāts, tas izskatījās tieši tāds, kādus allaž izmantoja piloti, - melns, taisnstūra formas koferītis ar aiz lokāmu augšdaļu. Saimons ielika maisiņus koferītī, aizvēra to, piestiprināja sev pie plaukstas locītavas tievu, melnu saiti, k.i > nokarājās no koferīša roktura, tad pieliecās un padarbojās ap vienu no mazajām gumijas kājiņām.

- Jums ir ierocis, ja?

Saimons pakratīja galvu. Šo jautājumu visi parasti uzdeva pirmo.

-Nē.

- Vai kāds nevarētu pārgriezt saiti?

Un tas parasti bija otrais jautājums.

- Titāna sakausējums. Vieglāk būtu nogriezt manu roku.

Oliņa sejā parādījās apmulsums, kas pārauga pilnīgā izbrīnā. Saimons iesmējās.

- Es gan vispirms atdotu koferīti.

- Ā, labi Leonidovičam, slikti maniem dokumentiem.

- Neuztraucieties par savu sūtījumu, Herr Oliņ. Ja šis koferītis nokļūst tālāk par dažām pēdām no tētuka, tam sāk manis ļoti trūkt.

Olins cieši skatījās uz koferīti - kā Supermens, kas cenšas iedarbināt rentgena staru redzes aparātu.

Saimons pasmaidīja un pastiepa roku.

- Lai jums jauka diena, Herr Oliņ! Ceru saņemt Ņujorkas adresi, pirms nokļūstu Kalifornijā.

Pretēji pirmajam iespaidam Pērs pēkšņi juta, ka viņa pētījums nokļuvis ļoti drošās rokās.

- Ja. Es nosūtīšu to jums visvairāk tieši.

Tagad viņam vajadzēja tikai izdomāt, uz kurieni diskus nosūtīt un kā dabūt tos atpakaļ.

IV NODAĻA Ņujorka

Trešdiena, 6. novembris, 15:00:52, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Saimons ieskatījās rokaspulkstcnī - vairāk gan lai uzzinātu dienu nekā laiku. Trīs dienu ilgā starpkontinentālā lidināšanās bija pārvērtusi viņa smadzenes pūpēdī.

Trešdiena, 15:00

Par sešpadsmit dolāru vērto braucienu viņš pasniedza taksistam divdesmitnieku un izkāpa uz ietves. Vēsais novembra gaiss svilināja miesu, bet raksturīgais ielas aromāts pēc smacīgās konservētā skābekļa diētas atveldzēja un deva tik nepieciešamo adrenalīna devu. Saimons dziļi ieelpoja un pārvarēja piecus pakāpienus līdz biroju ēkas durvīm.

Pēc ēkas iemītnieku - daudznacionālu firmu konglomerāta - savstarpējās vienošanās pie ieejas nebija ne izkārtnes, ne norāžu, kas varētu piesaistīt klejojošos tirgotājus vai likt domāt, ka vecā smilšakmens ēka ir kas cits nekā parasts Ņujorkas kooperatīvs. Ielicis ieejas karti datu nolasītājā, Saimons ar plecu atgrūda durvis uz vestibilu, jo vienā rokā viņš nesa koferīti, bet otrā - ceļasomu. Viņš jau gāja pie lifta, tad pārdomāja un devās kāpņu virzienā, jo bija nolēmis zaudēt piecas mārciņas svara jau līdz Pateicības dienai.

Sasniedzis trešo stāvu un sava biroja durvis, viņš juta, ka seja ir slapja no sviedriem. Pie koka imitācijas un tērauda durvīm bija tikai zeltīta plāksnīte ar nosaukumu un tastatūra ar divpadsmit taustiņiem, bet nekā cita, kas norādītu, ka aiz tām atrodas spilgti apgaismots, ar jaunākajām tehnoloģijām aprīkots birojs. Saimons piespieda koda taustiņus un atvēra durvis.

Tērpusies ierastā ziemas apģērbā - melnās džinsu auduma biksēs un krāsainā slēpošanas svīterī -, Lara bija izstiepusies uz grīdas zem L veida komandtiltiņa īsākā spārna, cieši raudzījās datora monitorā un murmināja krievu lamuvārdus. Viņa bija izslēgusi pie galvas piestiprināto mikrofonu vai arī deva tehniskas dabas padomu kādam savam klientam, kas lietoja kirilicu, - tas Saimonu itin nemaz nepārsteigtu.

- Vai tu to iemācījies no mātes?

Viņa lēca kājās un apdauzīja galvu pret galda virsmu, kas bija no bieza stikla.

- Ai! Tu, mēsls! - Lai uzsvērtu domu, lāstu viņa atkārtoja krieviski: - 77 takoje ģermo! - Tad Lara pietrausās kājās, ar trim gariem lēcieniem šķērsoja telpu un ieslēdza Saimonu mātišķos apskāvienos. - Es jau domāju, ka tu esi nolaupīts ar visu lidmašīnu.

Viņš noskūpstīja māsu uz pieres cauri viņas vara krāsas cirtām, ko nespēja atglaust, jo rokas bija aizņemtas ar somām.

- Man jau šķita, ka tā arī būs. Tās bija divas garas dienas.

Lara aizgrieza mikrofonu zem zoda un atkāpās.

- Tu izskaties sūdīgi.

- Paldies, es spēju novērtēt tavu mīlestības pilno atbalstu.

- 7u jau zini, ko es ar to domāju. - Viņa lēni nopētīja brāli no galvas līdz kājām. - Tu apsolīji nopirkt sev dažus jaunus apģērba gabalus.

- Es nopirkšu, - bet Saimons jau zināja, ka nepirks. Tas piederēja pie viņa filozofijas, kā iejukt pūlī. Gadu gaitā viņš bija iemācījies, kā izdarīt nemanāmas, bet svarīgas izmaiņas apģērbā, pēc kā varēja atšķirt vietējo iedzīvotāju no tūrista. Viņa darbā neatmaksājās uzmanības pievēršana sev vai priekšmetiem, ko viņš transportēja. - Drīz.

Māsa vīlusies māksloti pašūpoja galvu.

- Es tevi gaidīju jau pirms divām stundām. Es uztraucos.

- Tā vien izskatās. Tu esi noraizējusies līka.

- Es biju. Es jau padomāju, ka esi aizbēdzis kopā ar kādu ugunīgu stjuarti.

- Nekad mūžā.

Lara viltīgi uzlūkoja brāli.

- Ak tā?

- Ko tas nozīmē - “ak tā”?

- Neko.

Saimons zināja, ka Lara ar “neko” vienmēr kaut ko domāja, taču viņš bija pārāk noguris, lai censtos izdabūt no viņas informāciju. Viņš nosvieda zemē ceļasomu un nolika koferīti uz galda garākā gala, neņemdams vērā Laras acīs pavīdējušo aizkaitinājuma liesmu. Būdama pedantiska līdz riebumam, viņa necieta, ja kāds izjauca kārtību uz viņas “Zvaigžņu karu” cienīgā komandtiltiņa - vietas, kur viņa varēja diktēt datorā tekstu un tajā pašā laikā skenēt, sūtīt faksus, vēstules un elektroniski arhivēt dokumentus. Noņemot aproci, Saimons ievēroja vajadzīgo kārtību - aizslēgs pa labi no roktura, viena no kājiņām pusapgriezienu pulksteņa rādītāja virzienā, kreisais aizslēgs. Koferītis atvērās, un Saimons pasniedza Larai plastmasas maisiņu.

- Iemet to seifā.

Viņa pagrozīja rokās maisiņu un aplūkoja diskus.

- Es domāju, ka tu pa ceļam grasījies tos atdot.

- Jā, es arī.

-Bet?

- Kompānija, šķiet, mainījusi atrašanās vietu, bet sūtītājam ir grūtības ar adreses noteikšanu.

Lara pacēla mikrofonu, kas atradās zem zoda, pabīdīja trīs pozīciju slēdzi, kurš karājās viņai pie jostas, stāvoklī DATORS un soļodama sāka diktēt:

- Lara saka: divi, septiņi, igreks, septiņi, divi - sezam, atveries!

Režģis zem mēbelēs iebūvētā ledusskapja klusi pabīdījās sāņus. Lara izslēdza mikrofonu.

- Ko tu ar to domā: šķiet?

- Kaut kas nav tā, kā vajadzētu.

Lara ielika paciņu seifā, atkāpās un vēlreiz pabīdīja slēdzi stāvoklī DATORS.

- Lara saka: divi, septiņi, igreks, septiņi, divi - vāzies ciet! - Smagais tērauda režģis aizvirzījās atpakaļ. - Kāpēc?

- Tam vīram bija divas paciņas. Viņš apgalvo, ka esot to teicis, bet es pārbaudīju ierakstu - viņš to neminēja.

-Varbūt tā bija nesaprašanās valodas dēļ?

- Jā, es arī tā padomāju, bet tagad vairs neesmu par to tik pārliecināts.

Sieviete nepacietīgi virpināja pirkstus, it kā tādā veidā informāciju varētu iegūt ātrāk.

- Tas cilvēks bija uzvilkts kā pulkstenis, kad es pieņēmu sūtījumu, un izklausījās vēl vairāk saspringts, kad viņš man zvanīja. Viņš skaidroja, cik grūti esot sameklēt adresi, un gribēja, lai mēs uzglabājam sūtījumu, līdz viss noskaidrosies.

- Nu un tad? Mēs visu laiku uzglabājam kādus sūtījumus.

- Es piedāvāju, ka palīdzēšu noskaidrot kompānijas atrašanās vietu, taču viņš tā arī man nepateica nosaukumu -viņš apgalvoja, ka tā varētu būt to mainījusi. Viņš negribot, lai sūtījums nonākot nepareizā vietā.

- Kas tur tik dīvains? Tāpēc jau ļaudis maksā tik smieklīgu rēķinu, lai nekas nenokļūtu nepareizās rokās.

- Laikam jau tev taisnība.

Tomēr šaubas Saimonam palika, un viņš bija nolēmis šo to noskaidrot pats.

Lara ieskatījās brālim acīs un redzēja neziņu.

- Tu vienmēr esi tik aizdomīgs. Nav nekāds brīnums, ka sievietes tev neuzticas.

- Tāds ir mans darbs - būt... Ko, pie velna, tas nozīmē? Sievietes man neuzticoties?

Viņa nometās ceļos un izstiepās uz grīdas pie datora.

- Neko. Aizmirsti!

- Nesāc nu atkal to noklusēšanu. Sper vaļā, māšel!

- Man nav laika apspriest tavas neveiksmes ar sievietēm, Saimon, tas prasītu stun-das\ - Lara stiepa pēdējo vārdu kā sīrupu. - Un man vēl jāuzstāda jaunais disku rakstītājs, pirms dodos mājās.

Saimons ķēra māsai pie kājām, gribēdams izvilkt viņu no galda apakšas, taču Lara to pamanīja un savilka kājas embrija pozā.

- Liecies mierā! Es tev vakarā pastāstīšu. - Viņa palūkojās uz brāli cauri galda stikla virsmai. - Vai tu atnāksi? Bērni jau divas dienas gaida, kad varēs tev pasniegt dāvanas.

- Un manu “Golden Galliam)" liķiera biskvītkūku, es ceru?

- Kūka bija lieliska. Paldies!

- Vai nepataupīji man gabaliņu?

Lara pasmaidīja, un biezais stikls pārvērta viņas smaidu negantā smīnā.

- Tev ir jānovājē.

Saimons negribēja atzīt, ka ir jau nolēmis uzsākt diētu. Viņš to gribēja darīt pats uz savu roku, jo zināja - ja māsa ar aizrautību ķersies pie viņa diētas, viņš aizmuks pa otru pusi.

- Atvaino, šovakar nevarēšu. - Viņš pagriezās un devās uz savu kabinetu, negribēdams skatīties māsai acīs. - Varbūt kādu citu dienu.

Lara izlēca no galda apakšas un nostājās viņa ceļā ātrāk, nekā izbadējies kaķis metas pie atvērtas tunča kārbas.

- Tā nesaki, Boris! Pat neiedomājies!

Bija grūti nesmieties, taču Saimons noturējās.

- Klau, es tikko esmu gandrīz aplidojis apkārt pasaulei un atpakaļ un nosvinējis savu četrdesmito dzimšanas dienu Četrdesmit tūkstošu pēdu augstumā kopā ar četrsimt laika izjūtu zaudējušiem zombijiem. Esmu šķērsojis tik daudz okeānu un laika zonu, un mans iekšējais pulkstenis domā, ka esmu nomaldījies pelikāns, bet viss, ko dzirdu no tevis, - cik resns un neuzticams es esmu!

Lara pieskrēja pie sava galda, sadabūja nelielu kārbiņu dāvanu iesaiņojumā, kas bija noslēpta aiz monitora, un skrēja atpakaļ.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, Boris Leonidovič Pas-ternak Saimon!

Saimons pasvārstīja rokā nelielo sainīti, tā iespaidīgā svara saintriģēts.

- Manu piedošanu nevar nopirkt ar lētām dāvanām.

- Lētām! Šis mazais nieks man izmaksāja pusi nedēļas algas!

Saimons nolika dāvanu uz galda, zinādams, ka māsa vēlas, lai viņš tūliņ atver kārbiņu.

- Tev vajadzēja labāk uzvesties.

Lara nopūtās un padevās.

- Nesen mums bija ļoti interesants apmeklētājs.

- Ak tā? Spriežot pēc tavām iepriekšējām piezīmēm un tava viltīgā smīna, apmeklētāja bija sieviete.

- Uzminēji.

- Droši vien kāda no tām, kas “nejauši gadījās tuvumā” un ir “tev piemērota”?

-Nē

Tas Saimonu pārsteidza. Apmeklētāji uz biroju nāca reti, un “interesantas” sievietes - nepavisam.

- Jauna kliente?

-Nē.

- Personiska apmeklētāja?

- Aha.

- Vai tu vari izbeigt to vien/.ilbīgo māžošanos? Kas?

- īsta skaistule.

Tas neko nenozīmēja - l.aras spriedumi par citām sievietēm nepakļāvās vīriešu loģikai, to Saimons bija apguvis grūtā cīņā.

- Apraksti šo skaistuli.

- Olīvkrāsas miesa un lielas tumšas acis.

- Izklausās pēc E. T.

- Gara un slaida.

- Tu mani ieinteresēji.

- Runā ar spāņu akcentu.

Šī varbūtība viņam iesitās galvā kā malks espresso kafijas.

- Pilāra Montcsa no “Iberiii Air”}

- Precīzi.

Saimons mēģināja apslēpt sajūsmu, bet nespēja.

- Vai tiešām? Kāpēc?

- Tu būsi viņu apveltījis ar savu burvju smaidu.

- Nepļāpā par burvju Smaidiem! Mans smaids ne ar ko neatšķiras no citu cilvēku Smaidiem.

- Tu neko nesaproti. Tas nav tikai smaids, tas ir veids, kā tu uzklausi. Tas liek meitenēm justies īpaši - silti un maigi.

- Mani neinteresē siltas un maigas, es meklēju ugunīgu un kaislīgu.

- Tur jau ir tās ziepes, Saimon, ka tu nesaproti sievietes. Kad sieviete ar vīrieti jūtas silti un maigi, viņa kļūst ugunīga un kaislīga.

- To nu gan es negribētu apspriest ar savu māsu. Kādēļ viņa bija atnākusi? Runā!

- Par spīti tavam žilbinošajam smaidam, viņa bija iedomājusies, ka tu varētu būt precējies. Viņa gribēja pārbaudīt.

- Skaidrs. Es nebiju pietiekami mī-ī-ī-līgs.

- Tā jau man teica. - Lara kāpās atpakaļ gar datoru. - Tev ir veicies.

- Kā tas jāsaprot?

- Viņa nepārtraukti dzird mī-ī-ī-līgas frāzes. Viņai paticis tas, ka tu tāds nebiji.

- Vai es tiešām viņai patiku? - Teiktais izklausījās pēc pusaudža sajūsmas, taču Saimons nespēja saņemties. - Tu skaidri zini?

- Viņa taču nebija ienākusi, lai satiktu mani, tu - dumiķi! - Tad māsa pasmaidīja, bet tikai mazliet, lai liktu Saimo-nam saprast, ka Pilāra izturējusi Laras pārbaudi.

- Paldies tev, Dievs!

Lara pacēla uzaci.

-Tu taču Dievam netici.

- Es nolēmu dot Viņam vēl vienu iespēju. - Es tikai jokoju, Dievs. Es vienmēr esmu zinājis, ka tu tur esi.

- Esmu pārliecināta, ka Viņš grimst ekstāzē.

- Noteikti. Esmu labs puisis, kāds Viņam būtu vajadzīgs.

Tagad Saimonam vajadzēja nogādāt Oliņa otro sūtījumu,

zaudēt dažas mārciņas svara un izbrīvēt mazliet laika - tieši tik, lai saprastu, kādu komandu viņš varētu izveidot ar sen-joritu Pilāru Montēšu. Tas bija grūts uzdevums, taču tagad, kad viņš atkal bija nepelnīti uzņemts Dieva gādībā, tas vairs nešķita neizpildāms. Nē, tas nemaz nebija tik grūti, - viegli, ar smaidu.

V NODAĻA Lahoija, Kalifornija

Piektdiena, 8. novembris, 16:51:43 pēc Griničas laika, mīnus 8 stundas

- Ātri nāc šurp! - Haverlcnds pavēlēja. - Mums ir nepatikšanas.

Edgars Trips salutēja iekšējo sarunu ierīcei ar vienu pirkstu, tad lēni uzsvempās no krēsla. Par spīti pavēlei, viņš atrada laiku, lai sakārtotu vesti, pirms uzvilka viduklī sašaurināto “Annām ” uzvalka žaketi - jūras zilu, ar gaišām svītriņām. Savulaik viņš labāk būtu tiesājies ar neatliekamās palīdzības mediķiem, nekā kalpojis “Bain-Haverland" karalim par sulaini juridiskajos jautājumos. Vēl septiņas nedēļas - kad saplūšana ar “Allen Labs” būs pabeigta, viņš pateiks Viņa Ķeizariskajai Augstībai, kur iebāzt karalisko scepteri. Trips dziji ieelpoja, sagatavojās ikdienišķajai aizkaitinājuma devai, kā viņš domāja, un atrāva durvis, kas šķīra kabinetus.

Haverlcnds nekavējoties pastiepa roku un nospieda pogu, lai atslēgtu telefona skaļruni. Kā parasti, Trips domāja. “Ātri nāc šurp!” - bet tad tur mani neziņā un baro ar sūdiem -kompānijas piepēm. Nolēmis neizrādīt savu nepatiku, viņš mundrā gaitā piegāja pie loga, kas stiepās no grīdas līdz griestiem, ar skatu uz Kluso okeānu, un klausījās ar vienu ausi, ko Havcrlends čukst tālrunī. Pēc pasūtījuma izgatavotajā rož-koka galdā iebūvētais faksa lāzeraparāts zumēdams spļāva ārā papīra rīses un noslāpēja lielāko daļu vārdu, tāpēc Trips atmeta pūles noklausīties.

Debesis kvēloja oranžās un sarkanās svītrās, bet saule karājās virs apvāršņa kā milzīgs neona mandarīns. Ideāls Kalifornijas saulriets - lielākā daļa tūristu nezināja, ka tā ir piesārņojuma radīta gaismas parādība, un vilka plaušās kan-ccrogēno ogļūdeņradi. Augstu virs Bleksbīčas uz klintīm izvietotajam “Bain-HaverUind" pētījumu centram piederēja iespaidīga piekrastes daļa no Lahoijas līdz Delmarai. Pēc Tripa domām, tā bija nolaidīga naudas šķiešana, taču nekas cits tik ļoti neapmierināja viņu dižā vadoņa patmīlību. Ne jau ainava bija svarīga karalim Greisonam. Tas bija nelielais attālums līdz labi ieredzētajiem un pasaulslavenajiem kaimiņiem — Skri-pa Okeanogrāfijas institūtam un Salka Bioloģijas pētījumu institūtam -, kas uzlika zīmogu Haverlenda grandiozajai vīzijai par sevi pašu: zinātnes spīdeklis, pestītājs pasaulē, kura dzīvo uz aptaukošanās un pāragras nāves robežas. T rips saprata, ka “Mira-Loss” bija ātrs glābiņš pasaules resnuļiem un paņēmiens, kā kļūt pasakaini bagātam, kamēr vēl tirgū nav ienākušas jaunas “brīnumzāles”.

Kad Havcrlends nometa klausuli, milzīgais galds jau bija aprakts zem faksa papīra lavīnas.

- Slikti! - Viņš norādīja uz pelēku ādas krēslu.

Trips ignorēja majestātisko žestu un apsēdās uz krēsla iepretim galdam. Tā viņi spēlējās, par noteikumiem izmantodami neuzticēšanos un savstarpēju nicinājumu. Tā kā viņi bija vienīgie spēlētāji, abi viens otru pacieta tīrās nepieciešamības dēļ: Havcrlends - lai pildītu savus dižos pienākumus kā kompānijas mirdzošais karognesējs, Trips - lai satīrītu mēslus un glabātu noslēpumus.

- Cik slikti?

- Iespējams, ir nepatikšanas ar “Mira-Loss”.

Tripam pēkšņi uznāca drebuļi - itin kā viņš būtu pa atvērtām durvīm iegājis ledusskapī. Viņš pamāja, nolēmis neizrādīt satraukumu.

- Stāsti!

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš zināja vissliktāko: nebija nekāda “iespējams”. Pētījumi viņu neinteresēja, bija nepieciešams laiks, lai tos apstiprinātu, un tie varēja izrādīties kļūdaini, taču jebkurš mājiens par nepatikšanām - īstām vai iedomātām - varēja izjaukt saplūšanu. “Bain-Haverland” akciju cena kristos un atstātu viņu ar trīs miljonus dolāru vērtu iespēju somu, ko Trips slepus glabāja pie kāda attāla radinieka. Tā bija viņa bēgšanas nauda: “Izdrāzt tevi, Haverlcnd!”. Jurists ievilka elpu, cenzdamies apslāpēt paniku.

- Vai tas ir viss? - Haverlends vienmēr kaut ko noklusēja. - Vai tu man izstāstīji visu?

Haverlends šķirstīja faksa sūtījumus, atrada divas lapas, ko bija meklējis, un pastūma tās pāri galdam. Trips skatījās gan šā, gan tā, salīdzinādams abus dokumentus - pasūtījuma veidlapas diviem sūtījumiem ar "Worldwide SD". Pirmajā bija minēti četri priekšmeti - slaidu kārba, viena piezīmju grāmata un divi magnētiskie diski, ko no Sēdcrtcljcs vajadzēja nogādāt Lahoijā. Otrajā bija uzrādīti tikai divi priekšmeti: divi magnētiskie diski. Adreses aile pie vārda NOGĀDĀT bija tukša. Sarunas ar Haverlendu bija mīcīšanās pa tumsu un prasīja sviedrus un laiku un nedeva nekādu apjausmu.

-Un?

- Izskatās, ka Olins ir izgatavojis vēl vienu disku kopiju komplektu un izsūtījis vienlaikus ar paciņu, kas nogādāta šeit.

Jēziņ, tas līdzinājās ļaunam sapnim, kas dzīvē piepildījās pa daļām.

- Izsūtījis - uz kurieni?

Haverlends pašūpoja galvu.

- Mēs nezinām. Olins nezina, ka mēs vienmēr esam informēti par sūtījumiem, un Kāris uzskatīja par labāku viņu par to neinformēt.

Trips pamāja, cenzdamies nedomāt par savām būšanām, taču nespēja tikt pāri domai par sabrukumu, par piedrāžamās naudas zaudēšanu un iespēju aizlaisties no pakalpiņa dzīves pie Greisona kunga kājām.

Haverlends atlaidās uz krēsla un Tripa sejā skaidri redzēja, ko šis kundziņš ir sadarījis. Vēl viens grūdiens, un viņš darīs visu, lai glābtu sevi. Un pie viena - “Bain-Haverland”.

-Ja šie diski nokļūs uz kāda reportiera galda, izskatīsies, ka mēs esam grasījušies pētījumu norakt.

- Un ko labu tas dos Oliņām? Visticamāk viņš centīsies mūs šantažēt.

Protams. Trips nespēja saprast cilvēkus, kuri nespēja gūt labumu no situācijas. Sarunā ar Oliņu Haverlends bija pārliecinājies, ka tā nav.

- Diezin vai. - Viņš paliecās uz priekšu, nospieda ieraksta pogu zem galda apmales un piecēlās kājās. - Viss jāatrisina mums pašiem.

- Ko? - Par spīti savām domām, Trips nespēja savaldīties. - Vai tu esi jucis?

Parastā situācijā Haverlends nebūtu ļāvis šādam komentāram izsprukt sveikā, taču šajā gadījumā tieši to viņš bija cerējis un gaidījis.

- Kas tad mums atliek?

- Mums nekas neatliek. Tā ir pašnāvība.

- Nav labi. Es tev, protams, to atļautu, taču mums ir apdrošināšana.

- Aizmirsti apdrošināšanu! - Trips nošņāca, un viņa balss kļuva sievišķīgi augsta. - Mēs runājam par trīsdesmit trim miljoniem lietotāju. Trīsdesmit trīs miljoni potenciālu prasību nāves lietā. Mēs varēsim iesniegt maksātnespējas pieteikumu desmit minūtes pēc tam, kad būsim izdarījuši paziņojumu.

Haverlends notēloja izbrīnu.

- Bet Kāris apgalvo, ka pētījums ir kļūdains. Mūsu paziņojums presei arī bija nevainojams - nekādas ilglaicīgas ietekmes.

Trips gan atcerējās ko citu: analīzes un ziņojumi atšķīrās, taču visi steidza apstiprināt “Mira-Loss”. Tieši tādēļ monarhi visu redzēja caur pašu svara prizmu.

- Tam nav nozīmes. Ikviens advokāts visā valstī atdotu savu kreiso pautu par iespēju piedalīties procesā. Pēc divdesmit četrām stundām mums būs šķiru cīņas uzliesmojumi katrā štatā.

- Bet fakti taču nav apstiprināti.

T rips izvalbīja acis.

- Faktiem nav nekādas nozīmes! Te ir Amerika - ikviens var iesūdzēt ikvienu.

- Bet tas taču ir trakums! - Havcrlcnds apgāja apkārt galdam, cenzdamies izlikties, ka apsver situāciju pirmo reizi, tomēr neatgāja pārāk tālu no paslēptā mikrofona, lai tas fiksētu viņa balsi. - Ar katru medikamentu ir risks - visi to zina. IJn mūsu pacienti to saprot.

Trips gribēja iesaukties: “Klienti, nevis pacienti!", taču pārdomāja. Viņam vajadzēja krietni lielu čupu naudas, ja viņš gribēja uzdrīkstēties noniecināt Haverlenda Nobela prēmijas cienīgo viedokli par sevi.

- Viena alga. Kamēr ritēs izmeklēšana, Pārtikas un medikamentu pārvalde liks mums izņemt “Mira-Loss” no apgrozījuma.

- Vai tev ir kāda apjausma, ko tas varētu nozīmēt? - Ha-vcrlcnds šūpoja galvu, it kā viņš to visu nemaz nespētu aptvert. - Bez “Mira-Loss ” daudzi no mūsu pacientiem var nomirt no sirdslēkmes.

Trips to visu zināja: liekais svars nogalina, labāk iedzert zāles un samierināties ar blakus efektiem. Ar patiesi tukliem cilvēkiem tā varbūt arī bija, taču nesenie pētījumi rādīja, ka vairāk nekā piecdesmit procenti “Mira-Loss” lietotāju bija “normāli un veselīgi” un lietoja šo medikamentu, lai iegūtu supcrmodeļu slaidumu, un to Viņa Karaliskā Augstība vienmēr piemirsa.

- Mēs nedrīkstam to pieļaut, - Haverlends turpināja, teatrāli paceldams balsi - kā uzrunādams Pārtikas un medikamentu pārvaldes uzraudzības komisiju. - Tas ir mūsu pienākums un atbildība pacientu priekšā. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņi kristu par upuriem tā labu gribošā, bet maldu pilnā cilvēka iztēlei.

- Maldu pilnais cilvēks?

Haverlends stingri palocīja galvu.

- Tieši tā. Kāris man stāstīja, ka tas nabadziņš nesen zaudējis sievu. Viņš nespēj skaidri domāt.

Nabadziņš... Kolosāls buļļa mēsls!

- Nav svarīgi, vai tas vīrelis ir ķerts vai arī viņa pētījums ir vienos sūdos. Ne jau tā ir īstā problēma.

Haverlends ievilka elpu un atkal atkrita uz sava krēsla.

-Tev taisnība. Mums vajadzīgs laiks, lai pierādītu, ka pētījums ir kļūdains, taču neizskatās, ka mums tā būtu gana.

Trips varēja iebilst pret vārdu mēs, ja vien tā nebūtu patiesība. Ja “Bain-Haverland" noies pa burbuli, noies arī viņš.

- Mums būtu laiks, ja mēs atgūtu diskus.

Haverlends paliecās uz priekšu, turēdams pie ieraksta

pogas gatavībā pirkstu, ja Trips pēkšņi ieminētos par saplūšanu.

- Es noteikti atsakos darīt jebko nepiedienīgu.

- Nekas nepiedienīgs nebūs jādara. Diski pieder “Bain-Haverland” kompānijai.

Haverlends pamāja.

- Ko tu ierosini?

- Atstāj to manā ziņā.

Tieši tādus vārdus Haverlends gribēja dzirdēt. Ja diskus atgūtu ātri, viņi pagūtu pierādīt Oliņa pētījuma patiesumu. Ja tas būtu kļūdains - lieliski. Un sliktākajā gadījumā, ja izrādītos, ka Oliņām taisnība un “Mira-Loss” formulā būtu zinā-mas novirzes, viņi paspētu to izlabot, pirms kāds pamanītu, ka bijušas problēmas. Nav līķa, nav nozieguma.

- Tu esi jurists.

Havcrlends izslēdza ieraksta pogu.

Trips bungoja ar tievu, ideāli manikirētu pirkstu pa “ Worldwide SD ” veidlapu.

- Šie ļaudis zina, kur palikuši diski. To nebūtu grūti noskaidrot. Grūtākais būs dabūt tos atpakaļ.

- Vai tev ir kas padomā?

- Par to neuztraucies.

Neviens - un vismazāk jau kaut kāds draņķīgs zviedru zi-nātnieciņš - nenočakarēs Edgara T ripa piedrāžamo naudu.

- Es par to parūpēšos.

- Nedari neko pārsteidzīgu.

- Es taču neesmu muļķis.

Havcrlends sarauca vienu uzaci, itin kā nopietni domātu.

- Vai man tev jāatgādina pagātnes sarežģījumi?

Pagātnes sarežģījumi. Šie vārdi iededzināja rievu Tripa atmiņā, tie bija kā zibens uzplaiksnījums pār viņa tumšāko noslēpumu, un viņš tik vien spēja kā apslāpēt savas dusmas.

- Tas bija negadījums, un tu to zini.

- Negadījums! - Havcrlends purināja galvu, kā gribēdams atvairīt aplamību. - Nepietika ar to, ka tu spēlēji “čiki briki” ar divpadsmitgadīgu puiku, tev vēl vajadzēja dot viņam narkotikas!

- Es viņam nedevu narkotikas, un tu to zini. Pāris aliņu -tas bija viss. Par narkotikām es nezināju neko, līdz viņam sākās krampji. Kā gan es varēju zināt, ka tam sīkajam smerde-lim ir vāja sirds? Liecies mierā, tas bija pirms sešiem gadiem.

Havcrlends paraustīja plecus, uzsvērdams, ka tieši to arī gribējis pateikt.

- Man šķiet, lieta joprojām nav slēgta.

- Tev par prieku.

- Kā tu tā vari teikt? Es tevi aizstāvēju.

-Jā, protams, Greison, tu esi īsts draugs. Atvaino, es pa-vemšu.

- Būtu mazāk muldējis.

Jā, viņš zināja “slepenās lietas”. Viena neliela kļūdiņa, un tas gnīda domāja, ka ieguvis pakalpiņu uz visu mūžu.

- Ej dirst!

- Nekļūsti nepateicīgs, Edgar! Te taču ir labāk, nekā nodarboties ar jurista praksi Sankventinas cietuma pedofilu kamera.

VI NODAĻAŅujorka

Piektdiena, 8. novembris, 20:04:58, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Atspiedies pret biroja logu, Saimons notēmēja digitālā fotoaparāta skatu meklētāju pret dzeltenu taksometru, kas atradās trīs kvartālus tālāk, un pieskārās automātiskā fokusa pogai. Šķidro kristālu displejā tūdaļ izauga taksometra pakaļgals. Jauki! Viņš pavirzīja kameru, lai kadra norādes būtu uz numura zīmes, un vēlreiz nospieda pogu. Displejā izpletās numura zīme, un cipari bija redzami tikpat skaidri kā burti SL uz viņa zelta aproču pogām. Ļoti jauki! Laras dzimšanas dienas dāvana - divpadsmitkārtīgā palielinājuma objektīvs - ienesīs jaunas vēsmas viņa fotomākslā.

Kļuvis nepacietīgs un izbijies, ka viņi varētu nokavēt priekškara pacelšanu, Saimons pagriezās pret durvīm, kas šķīra abu kabinetus, un uzsauca:

- Kā tev tur sokas?

- Nesteidzini mani! - Lara atkliedza, bet vārdus apslāpēja aizvērtās durvis. - Vai arī tev būs jāiet vienam!

Lai gan Saimons zināja, ka Lara šo vakaru ir gaidījusi -tā bija reta iespēja atrauties no bērniem -, viņš bija atklājis, ka ikviens mēģinājums stūrgalvīgo māsu pasteidzināt tikai liek viņai kustēties vēl lēnāk.

- Es nesteidzinu. Es tikai apjautājos.

- Birojs nav ērtākā vieta, kur meitenei pārģērbties un uzklāt kosmētiku.

- Nevaino mani! Tu varēji pārģērbties pie manis.

Lara atrāva durvis, droši vien nogurusi no kliegšanas.

- Man nav patīkami iet pie vīrieša uz viesnīcas istabu.

- Dieva dēļ, māšel, esmu tavs brālis!

- Personāls taču to nezina.

- Kuru satrauc tas, ko viņi domā? Un tā ir nevis istaba, bet gan numurs. Un tās ir manas mājas.

- Tās nav mājas, Saimon. Mājās ir virtuve, ēdamistaba un dzīvojamā istaba.

Tā bija sena ieruna, no kuras viņam vajadzēja prast izvairīties, taču - neko darīt.

- Tu tikai esi skaudīga. Man ir divas ēdamistabas, šefpavārs, kurš strādā divdesmit četras stundas diennaktī, veļas mazgātava un apkalpojošais personāls. Kaut tev tā būtu veicies!

- Tas nav viens un tas pats.

- Tev taisnība - tas ir pat labāk. Es varu nedēļām nebūt mājās, bet man nav jāuztraucas, ka manas bikses kāds izmērcēs vai uzlauzīs durvis, lai nozagtu manus labumus. Ko vēl cilvēks var vēlēties?

- Kādu, ar kuru var kaut kur aiziet, ne tikai ar paša māsu.

Ai!

- Es mēģināju sazvanīt Pilāru, bet viņa nav atbildējusi.

- Protams, ne. Vai gan sieviete, kas ciena sevi, saicsics ar vīrieti, kurš dzīvo viesnīcā?

- Viņa nezina, kur es dzīvoju. - Ja vien tu viņai to neesi izstāstījusi. - Un viņa nebūtu nākusi uz biroju, ja nebūtu ieinteresēta. - Pēdējā frāze izskanēja kā jautājums, tāpēc Sai-mons centās to nogludināt. - Arī es pēdējā laikā neesmu redzējis nevienu, kas snaikstītos ap tavām durvīm.

Durvis atspraga vajā.

- Varētu padomāt, ka viņu trūkst.

Bija pagājis diezgan ilgs laiks, kopš Saimons bija redzējis māsu citā apģērbā, kas nebija džinsi un slēpošanas svīteris, un pārvērtība tūdaļ atņēma viņam runas dāvanas. Matus viņa bija saņēmusi sarežģītā franču mezglā, garās kājas apņēma melns zīds, bet slaido augumu - smalka, melna, brīvi krītoša kleita.

- Oho! Tu izskaties uzbudinoša!

- “Uzbudinoša” jau nu gan nav īstais vārds, lai aprakstītu māsu, Saimon.

Par spīti teiktajam, Lara noteikti bija apmierināta ar brāļa reakciju.

- Biju jau aizmirsis, cik tu esi satriecoša.

- Paldies, es to uzskatīšu par kaut ko līdzīgu šļupstošam vīrieša komplimentam... - Laras zaļās acis jautri atmirdzēja. - Tu pats arī neizskaties slikti.

Saimons aiztaisīja aproču pogas un mazliet pagrozījās, izrādīdams savu smokingu.

- Joprojām vēl der.

- Jā, ja vien tu nemēģini aizpogāt žaketi.

- Liec mani mierā! - Viņš neļāva pieminēt diētu, īpaši tagad, kad pats bija nolēmis izmēģināt “Mira-LossLara, kā jau lielākā daļa no dabas slaidu cilvēku, juta mazliet līdzi tiem, kuri pūlējās zaudēt lieko svaru. - Es neesmu...

Viņu pārtrauca ass tālruņa dūciens. Saimons ieskatījās pulkstenī.

- Neatbildi! - Viņš tomēr zināja, ka māsa to darīs. Tas piederējās pie darba specifikas - būt gataviem vienmēr un visur.

Lara paķēra klausuli.

- “WorldWtde SD”, - un tūdaļ sāka pierakstīt detaļas bloknotā, kas atradās līdzās tālrunim. - Vienu mirkli, lūdzu! Es paskatīšos, vai Lconidoviča kungs ir sastopams. - Viņa nospieda zvana aizturēšanas pogu. - Zvana kāds kundziņš, vārdā Edgars Trips, no “Bain-Haverland". Viņš gribot runāt... “ar galveno”! - Lara iepleta acis.

Saimons apsēdās uz sava krēsla un aši izklāja dokumentus, ko bija sameklējis internētā. Meklējumi par Oliņu uzrādīja tikai vienu rezultātu: avīžu ziņu par Ingas Oliņas nāvi. Dzīvi palikuši divi bērni - Ēriks un Lēna - un viņas vīrs Pērs, kurš divpadsmit gadus ir “Gotland Research” darbinieks. Par “Gotland” nebija gandrīz nekādu ziņu angļu valodā, taču bija plaša datu bāze par “Bain-Haverlandneuzkrītoši veiksmīga kompānija līdz brīdim, kad pārdošanā laists medikaments “Mira-Loss”, kas iecēlis kompāniju saulītē, bet tās vadītāju doktoru Greisonu Havcrlendu padarījis par vienu no bagātākajiem cilvēkiem Amerikā. Atsauksmju par “Mira-Loss” brī-numspējām bija gana, lai pārliecinātu Saimonu tās izmēģināt. Viņš pastiepa roku, nospieda skaļruņa pogu tālruni un ieraksta pogu datorā.

- Runā Saimons Leonidovičs.

- Leonidoviča kungs, te Edgars Trips no “Bain-Haverland”. Es zvanu sakarā ar sūtījumu no vienas mūsu filiāles. Tas tika pieņemts otrdien.

Saimons sameklēja Tripa vārdu “Bain-Haverland” aprakstā - Edgars Trips, kompānijas jurists, valdes loceklis - un tūdaļ saprata, ka viņa intuīcija nekļūdījās. Pērs Olins bija ķezā.

-Jā, kā varu jums palīdzēt?

- Es tikai gribētu šā sūtījuma piegādes apstiprinājumu.

Es tikai gribētu... Nevērīgajā izteiksmē kaut kas nešķita

īsts. Saimons nolēma tēlot muļķi.

- Kāds nosaukums ir jūsu filiālei?

- "Gotland.”. Tā ir pētījumu laboratorija Zviedrijā.

- Vienu mirklīti, lūdzu! - Viņš skaļi šķirstīja papīrus blakus klausulei, it kā meklētu vajadzīgo dokumentu. Lara uzmeta viņam pārmetumu pilnu skatienu, acīmredzot domāja, ka Saimona aizdomīgais prāts varētu novirzīties no realitātes. - Jā, te tas ir. Nogādāts jūsu Lahoijas birojā tajā pašā pēcpusdienā.

Skaļrunī labu brīdi dūca klusums, tad līnijā atkal atskanēja Tripa balss.

- Ak jā, protams. Ļoti precīzi. Es gan zvanu sakarā ar otru sūtījumu. Mūsu pasūtījuma veidlapā saņēmēja aile ir tukša. Esmu pārliecināts, ka tā ir tikai nejauša pārskatīšanās. Man tikai vajadzētu noskaidrot adresi un apstiprināt piegādi, lai dokumenti būtu kārtībā.

Tikai - atkal. Kādēļ lai kompānijas jurists ķēpātos ar kaut ko tādu, kas, pēc viņa paša vārdiem, bija “nejauša pārskatīšanās”? Un kādēļ viņš nepiezvana un nejautā šo informāciju Oliņām? Tam nebija jēgas.

- Es nedomāju, ka tas būtu grūti, Tripa kungs, taču mani klienti vēlas konfidencialitāti. Es nemaz nezinu, kas jūs esat.

- Es strādāju grāmatvedības nodaļā. Jūs jau zināt, kādi mēs esam - kauliņu skaitītāji, - skaļrunī atskanēja paškritiska ķiķināšana. - Mums jābūt punktiem uz visiem “i” un strīpiņām pār visiem “t”.

Pienāca Lara, un Saimons norādīja uz Tripa titulu. Viņas lūpas pārsteigumā pavērās, kad viņa izlasīja zvanītāja amatu kompānijā.

- Baidos, - Saimons turpināja, - ka ar to nepietiks. To man var pateikt ikviens.

- Jums taisnība, -Trips atbildēja, nepavisam nejuzdamies aizskarts. - Jūs varētu man piezvanīt uz Lahoijas biroju. Tā jūs uzzināsiet, ka es runāju patiesību.

Saimonam tas nepatika, viss šķita šķērsām - sākot ar Pēra Oliņa satraukumu un beidzot ar Edgara Tripa nevērīgo toni, taču viņš nespēja izdomāt nevienu sakarīgu iemeslu, lai nepiekristu.

- Labi.

- Vai jums ir numurs?

- Ir. Kāds ir jūsu numura paplašinājums?

Trips vilcinājās pārāk ilgi, it kā nespētu atcerēties pats sava numura paplašinājumu.

- Simts.

Tas nu gan nebija numurs, ko viegli var aizmirst.

- Es jums tūliņ piezvanīšu.

Saimons pārtrauca savienojumu un nekavējoties zvanīja uz “Bain-Haverland" numuru. Atskanēja balss paziņojums, un Saimons nospieda “0”, lai saņemtu savienojumu ar operatoru.

- Eštona kungu, lūdzu. Paplašinājums - simts.

Iestājās pauze, operatore acīmredzot pārskatīja darbinieku sarakstu.

- Šaubos, vai pie mums strādā Eštona kungs, ser.

- Vai tiešām? Varbūt man ir pateikts nepareizs uzvārds. Kam ir paplašinājums “simts”?

- Doktoram Haverlendam.

Saimonam pēkšņi šķita, ka viņa seifā ir paslēpta bumba -viena nepareiza kustība, un tā eksplodēs viņam sejā.

- Atvainojiet, es būšu pierakstījis nepareizu numuru.

Viņš atvienoja sarunu un tūdaļ nospieda numura atkārtošanas pogu. Kad atskanēja balss paziņojums, Saimons uzspieda “100”.

- Grāmatvedības nodaļa. Edgars Trips klausās.

-Tripa kungs, runā Saimons Leonidovičs.

- Jā, Saimon, paldies, ka piezvanījāt! Es spēju novērtēt jūsu palīdzību.

Tagad jau Saimons, itin kā viņi būtu veci draugi.

- Neesmu pārliecināts, ka spēšu jums palīdzēt, Tripa kungs.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Tripa balss saspringa. - Man šķita, jūs piekritāt...

- Es piekritu piezvanīt. Vai es palīdzēšu, tas ir kas cits.

- Nesaprotu.

- Es jums varu pateikt, kā iegūt šo informāciju. Es pats jums to nevaru sniegt.

- Nesaprotu - kāpēc ne?

- Tāpēc, ka “Bain-Haverland” nebija ne sūtītājs, ne saņēmējs.

Pārspīlējums, taču tehniski tā bija taisnība, un Trips sa-zin kādēļ neizklausījās pēc klienta, kuru Saimons gribētu saukt vārdā.

- Muļķības - mums pieder “Gotland Research ”.

Pieši tādu atbildi Saimons bija paredzējis, un tagad nespēja sagaidīt atbildi uz nākamo jautājumu.

-Tad kāpēc jūs nelūdzat informāciju viņiem?

Skaļrunī atskanēja dūkoņa, Trips droši vien bija nospiedis klusinātāja pogu. Saimons paliecās uz Laras pusi un nočukstēja:

- Viņš sarunājas ar Havcrlcndu.

Māsa pamāja.

Aizritēja krietnas desmit sekundes, līdz skaļrunī atkal bija dzirdama Tripa balss.

- Tas ir smieklīgi, tur taču tagad ir dziļa nakts! Mēs esam klienti, un nav nekāda loģiska iemesla atteikt mums informāciju.

Jo vairāk šis vīrs uzstāja, jo vairāk Saimons sliecās neko neteikt, pirms nebūs runājis ar Oliņu.

- Atvainojiet, bet mans stāvoklis liek man būt piesardzīgam un atbildīgam. - Viņš pamirkšķināja Larai. - Esmu pārliecināts, ka jūsu juridiskā nodaļa tam piekritīs.

- Un es esmu pārliecināts, ka jūsu firma vairs nesaņems nevienu pasūtījumu no “Bain-Haverland”.

- Žēl gan. - Patiesībā Saimonam nepavisam nebija žēl, un viņš dega nepacietībā likt Tripam to saprast. - Ja jūs vēlaties, Edgar, es varu jūsu kompānijai ieteikt firmu, kas konfidencialitāti neuztver tik nopietni.

- Ej uz poda, Lconidovič!

Lara pasniedzās un nospieda gan ieraksta, gan skaļruņa pogas, tiklīdz tālruņa displejā parādījās vārdi SARUNA BEIGUSIES.

- Neizklausījās, ka tu ļoti patiktu Tripa kungam.

- Tu tā domā? Kādu brīdi man jau likās, ka kļūsim par labākajiem draugiem.

- Kā tev šķiet, kas ir tajos diskos?

Saimons visu pēcpusdienu uzdeva sev šo jautājumu.

- Ja iesaistīts ir Haverlcnds, tas ir svarīgi. - Viņš piecēlās, pieāķēja mobilo tālruni pie smokinga vestes un datorā nospieda zvana pārsūtīšanas pogu. - Iesim. Mēs nokavēsimies.

-Tu domā, ka tas zellis Zviedrijā zog firmas noslēpumus?

- Iespējams. - Taču Saimons tā nedomāja. Olins neizskatījās pēc zagļa. Tomēr divas lietas Saimons zināja droši: viņa seifā bija kaut kas ļoti vērtīgs un, pirms viss atrisināsies, gaidāmi krietni sarežģījumi.

VII NODAĻA Lahoija, Kalifornija

Piektdiena, 8. novembris, 17:12:49, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

I lavericnds centās apspiest dusmas, taču nespēja izvairīties no sarkasma balsī.

- Tas tev labi izdevās.

Trips atbildēja ar tik asu skatienu, ka ar to varēja griezt tēraudu.

- Tas puisis ir idiots. Viņš mani saniknoja.

Havcrlcndam bija cits viedoklis par to, kurš varētu būt idiots. Uz Tripu parasti varēja paļauties sarežģītu problēmu risināšanā -gadījumos, kad vajadzēja juridisku iejaukšanos un īpašu rīcību, - taču viņa spējas acīm redzami sabruka tagad, kad bija nepieciešams izdabūt informāciju no “Worldwide SD”.

Trips piecēlās un sāka staigāt, un viņa kalsenais, sievišķīgais stāvs, pārvietojoties Šurpu turpu pa kabinetu, radīja nenogurdināma spara iespaidu.

- Mēs aizstiepsim viņa pakaļu uz tiesu...

Haverlends pacēla uzaci - to tikai viņiem vajadzēja, publisku ievērību.

- Bet kādēļ gan mums jāsatraucas? - Trips turpināja, skatīdamies veidlapā, ko turēja labajā rokā. - Pētījumu vei-si cčjs... - Viņš ielūkojās dokumentā, meklēdams vārdu. - Olins, viņš zina, kur ir diski. Un es joprojām domāju, ka viņš grasās mūs šantažēt. Agrāk vai vēlāk mums ar to maitasgabalu būs darīšana.

Havcrlends pēkšņi apjauta, ka šantāžas teorija varētu būt patiesa. Bez diskiem Olins varētu izskatīties pēc kraujas malā nonākuša cilvēka - izmisis atraitnis un saīdzis darbinieks, kurš nobriedis izspiešanai. Šādā gadījumā viņš neiedrošināsies rīkoties atklāti. Katrā ziņā - tie jau bez diskiem. Havcrlends pieliecās un nospieda ieraksta pogu zem galda malas.

- Es gribu, lai Olins būtu komandā.

Trips raudzījās pāri galdam ar tik neizteiksmīgām acīm kā apstājies pulkstenis.

- Komandā?

- Pārbaudes darba grupā. - Trips atvēra muti, bet Ha-verlends pamāja un lika klusēt. - Es zinu, es zinu, tu domā, ka Olins grib mūs šantažēt ar viltotu pētījumu. Var jau būt, ka tev ir taisnība, taču mums par to jābūt drošiem. Mums ir pienākums pret saviem pacientiem. - Viņš redzēja Tripa nicinājuma pilno grimasi, taču neņēma to vērā. - Turklāt Olins nekad neatzīs pretējus rezultātus, ja pats nebūs darba grupā.

- Ļauj man to aptvert. Tu gribi tam zellim piedāvāt vietu te, Lahoijā?

- Protams. - Havcrlends mazliet pagrieza galvu, lai būtu drošs, ka mikrofons fiksē ikvienu vārdu. - Mums nav nekā slēpjama. Ja viņš necenšas mūs šantažēt - ko tad grib? - Viņš atmeta galvu, kā gaidīdams jautājuma apspriešanu. - Ātru sava darba apstiprinājumu, to viņš grib. Un mēs to viņam dosim. Mēs taču zinām, ka ar “Mira-Loss" viss ir kārtībā. Un viss, kas mums nepieciešams, - tas jāpierāda. Ja mēs atradīsim kādu anomāliju, mēs to novērsīsim, un viss. Nekādu problēmu. Mēs visu pārbaudīsim. Mēs noteikti iekļausimies dažos mēnešos.

Haverlcnds izslēdza ieraksta pogu un atgāzās krēslā, apmierināts ar savu veikumu.

Trips bija apjucis un nezināja, ko atbildēt. Pēc dažiem mēnešiem viņš jau bija ieplānojis būt Rio pludmalē un sūkt “pina colada ” no kāda bronzas krāsas zēna nabas.

- Man šķiet, ka tas prasīs drusku vairāk.

- Ko gan?

- īsti nezinu. Mums katram ir sava cena.

Lai gan Haverlends nevēlējās tikt apkrauts ar cilvēka viduvējību nastu, viņš zināja, ka tā ir patiesība - viss bija atkarīgs tikai no cenas. Par Nobela prēmiju viņš atdotu velnam dvēseli. Tripam bija vājība uz jauniem zēniem. Un Oliņām? Ko viņš vērtētu augstāk par visu?

- Mēs viņam varētu piedāvāt prāvu algas pielikumu.

Trips pašūpoja galvu - ne tik daudz par atbildi, bet gan

neticībā.

- Tieši tā, to un vēl piecus miljonus zaļo Šveices bankas kontā.

- Viņš neko neteiks, pirms nebūs pabeigts pētījums.

- Muļķības.

- Ne jau bez pierādījumiem.

Trips saprata - karalis Greisons ir gatavs nolaist paceļamo tiltu un pavēlēt saviem bruņiniekiem doties kaujā.

- Es dabūšu diskus, par to vari būt drošs.

-Kā?

- Es zinu kādu cilvēku. - Patiesībā viņš zināja šo cilvēku tikai pēc runām. - Viņš specializējas nozaudētu mantu atrašanā. Bērni, briljanti. Tu pazaudē, viņš atrod, nekādu jautājumu. Kad viņš aprakstīs situāciju, Olins sapratīs, ka labāk ir diskus atdot.

Haverlends zīmīgi pakratīja galvu - tik spēcīgi, ka žoklis nespēja tikt līdzi zodam.

- Es nevēlos, ka visā tiek iejaukts vēl kāds. Izdari to pats!

Trips saoda slazdu kā kūpošu zirga mēslu čupu un nevēlējās tajā iekāpt.

- Es esmu jurists, es varu pēc diskiem vērsties tiesā...

Haverlends saviebās.

- Tā nav izeja.

- Vai panākt zināmu vienošanos.

- Kāpēc gan ne?

- Ja vien tev taisnība, viņš nemeklē naudu.

Par to Havcrlends bija pārliecināts.

- Un tas nozīmē...?

- Diski nonāks Pārtikas un medikamentu pārvaldes rokās, pirms es pagūšu izmest divus vārdus.

- Skaidrs. - Viņš jau redzēja savu bagātību un reputāciju izgaistam trīsdesmit trijos miljonos tiesas prāvu. - Un šis “es zinu kādu” var to novērst?

-Jā.

- Es atsakos iesaistīties nelikumīgā rīcībā.

- Nekā nelikumīga nebūs. Olins nozaga mūsu īpašumu. Mēs varam vērsties tiesā vai izmantot pašpalīdzības tiesības. Kā teiksi.

- Pašpalīdzības tiesības?

- Cietusī puse vai tās pārstāvis var rīkoties ārpus juridiskās jomas, lai tiktu ievērotas viņu tiesības.

- Vai tas ir likumīgi?

- Šo iespēju neizmanto bieži, bet tā ir likumīga.

- Kādēļ tad to neizmanto? - Havcrlends noprasīja. -Juristi to nevar ciest. - Patiesībā juristiem tā patika tīri

labi, kad ļaudis darbojās uz savu roku, neievērodami citu iesaistīto pušu tiesības, un tādējādi iekļuva vēl lielākās ziepēs. -Tādēļ viņi to nereklamē.

- Vai šis cilvēks ir uzticams?

Trips noteikti pamāja, lai gan vārds “uzticams” bija pēdējais, ko viņš lietotu, lai aprakstītu cilvēku, kuru pazina tikai pēc vārda - Retnuhs.

VIII NODAĻATermini, Sicīlija m

Gestdiena, 9. novembris, 1G:35:29, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Saimniece plivinājās pie verandas sliekšņa, baidīdamās ierunāties vai traucēt ar savu klātbūtni, pirms nav pamanīta. Cilvēks ar daudziem vārdiem, kurš sevi uzskatīja par Etu Jē-geru, Mednieku, lika vecajai sievietei gaidīt, kamēr izbaudīja pēdējās gaistošās “La Boheme” notis, tad tālvadības pultī nospieda pauzes pogu.

- ParlareMarija!

- Vai tas būs viss, Patron^8 [9]} - Viņa pazemīgi smaidīja, apmierināta ar saviem jaunākajiem panākumiem angļu valodā.

- Si, grazie^10, Marija. Ļoti labi. Mēs pamācīsimies rīt.

Sieviete pamāja un soli atkāpās.

- Paldies, Signore^11.

Viņa bija laba sieviete, godīga un čakla, un Jēgers labprāt palīdzēja, tomēr nesaprata, kāpēc cilvēkam tādā vecumā bez iemesla vajadzēja mācīties svešvalodu. Tas viņu gan nepārsteidza. Viņš bija ievērojis, ka daudzi kulstījās pa dzīvi bez jēgas, un viņam pašam nekas nevarēja būt svešāks - viņš nekad neko nedarīja bez plāna vai iemesla, nekad neko neuzsāka bez sagatavošanās un nekad neuzņēmās nevajadzīgu risku. Un nekad nekļūdījās.

Jēgcrs nogaidīja, līdz dzirdēja aizcērtamies durvis un aizbīdni, un tikai tad ieslēdza mūziku un turpināja apjūsmot, pēc viņa domām, skaistāko skatu uz salas. Zeme zem kājām pārvērtās stāvā, zaļā klintī, kur līdz pat jūrai sešdesmit metrus zemāk dzīvā mudžeklī vērpās savvaļas ziedi un krūmi. Tieši aiz margām, gandrīz rokas stiepiena attālumā vientuļa, balta kaija planēja siltajā gaisa straumē, kas cēlās no ūdens.

Viņš atlaidās krēslā un izbaudīja ainavu un bagātīgo tabakas “Fatima” aromātu - tā bija viena no četrām cigaretēm, ko Jēgers dienā atļāvās izsmēķēt. Šis bija viņa mīļākais brīdis: mājā valdīja klusums, skanēja vienīgi klusināta, Pavaroti dziedāta ārija, vēlās pēcpusdienas saule ūdenī ņirbēja daudzveidīgos oranžos un purpurkrāsas toņos, līdz izzuda Itālijas piekrastes ēnā - četrdesmit kilometru attālumā pāri šaurumam. Silta vēja pūsma tāpat kā senatnē plūda no Vidusjūras un aizvirpuļoja tālāk uz ziemeļiem, uz Jonijas jūru, uzkulda-ma baltas viļņu galotnes zilajā ūdenī. Kaut arī Jēgers atradās pārāk augstu, lai dzirdētu viļņus, viņš juta ūdens smaržu un to kā otro jaunību iesūcamies miesas porās. Spilgtākā brīdī nepieklājīgais tālruņa zvans nevarēja atskanēt.

Uz brīdi Jēgers gribēja atstāt to bez ievērības, taču zināja, ka nespēs. Iespēja izbaudīt satriecošas medības bija spēcīgāka par viņa pieradumu pie turku tabakas. Ar ašu kustību viņš nospieda skaņas slāpēšanas pogu uz tālvadības pults, apraudams Pavaroti balsi Rodolfo ārijas vidū un pagriezās pret portatīvo datoru. Uz ekrāna parādījās pasaules karte, un dators, atbildēdams uz zvanu, sāka izsekošanu. Zvanītājs saņēma noteiktu, bet neīstu signālu, kas neradīja ne mazākās aizdomas, ka savienojums jau ir noticis vai ka elektroniskais dzinējsuns ošņā zvana pēdas cauri savienojumu un Zemes pavadoņu labirintiem. Tas, kā Jēgers atbildēja un kādā valodā runāja, bija atkarīgs no vietas, kur atradās zvanītājs. Punktēta līnija aši aizstiepās no Sicīlijas uz Itāliju, tālāk uz Rietumeiropu un pāri Atlantijas okeānam - uz Ameriku, vietu, kur viņu pazina tikai kā Retnuhu. Baidīdamies, ka zvanītājs var zaudēt pacietību, pirms dzinējsuns pabeidzis savu uzdevumu, Jēgers pakampa klausuli.

- Ar ko jūs vēlaties runāt?

Viņš runāja angliski ļoti labi, taču īpaši centās nomaskēt akcentu ar britiem raksturīgu izloksni.

Pēc aiztures klusuma brīža, kas bija parasts starpkontinentālajās sarunās, līnijā atbalsodamās, atskanēja vīrieša balss, ko mazliet kropļoja tālruņa drošības skremblcrs.

- Es cenšos sameklēt Retnuha kungu.

Jēgers neatrāva skatienu no ekrāna un zvana izsekošanas pārrauga, gatavs jebkurā brīdi pārtraukt savienojumu, tiklīdz pamanītu, ka tiek izsekota arī viņa atrašanās vieta.

- Retnuhs runā. Un jūs būtu...?

Parastā satelīta radītā laika nobīde.

- Es gribētu palikt anonīms. Nedomāju, ka vārds būtu nepieciešams.

Tā bija ierasta prasība, taču Jēgers nekad tai nepiekrita. Lai padarītu darbu, vajadzēja izprast faktus tikpat labi kā spe lētājiem. Bez tā varēja ieviesties kļūdas, un šāds scenārijs jau nebija pieņemams.

- Protams, tas nepavisam nav nepieciešams, - viņš piekrita, nedodams zvanītājam laiku pārdomām, - ja nevēlaties turpināt šo sarunu ilgāk par piecām sekundēm. Četrām, trijām, divām...

- Trips! Mani sauc Trips.

Jēgers cerēja, ka tā ir taisnība, - vienu gan viņš nespēja paciest: meļus. To viņš noskaidros visai drīz.

- Lūdzu, turpiniet, Tripa kungs.

- Man jūs ieteica.

Punktiņi tagad stiepās no Ņujorkas uz Losandželosu, tālāk uz Sandjego un izbeidzās pie mērķa.

-Kas?

Viņš jau uzlika pirkstu uz pogas BEIGT SARUNU, gatavs pārtraukt savienojumu, ja izrādīsies, ka atsauksmes objekts nav pieņemams.

- Džeks Kehils.

Jēgeram vajadzēja tikai mirkli, lai atsauktu atmiņā šo vārdu un ar to saistītās medības. Irāņu miljonārs, kurš dzīvoja Kalifornijā, pēkšņi izlēma, ka vairs necietīs savas jaunās amerikāņu sievas neatkarības izpausmes, un bez brīdinājuma pārcēlās atpakaļ uz Irānu kopā ar divām zīdaiņa vecuma meitām. Kehils, advokāts no Losandžclosas, nolīga Jēgeru, lai bērnus atrastu un nogādātu atpakaļ. Par pieticīgu honorāru - piecsimt tūkstošiem dolāru - Jēgers darbiņu veica ātri un prasmīgi. Visi, ja neskaita vīru, bija apmierināti. Diemžēl tāds nu bija šis bizness - vienmēr bija kāds zaudētājs, un tieši tāpēc Jēgers rūpīgi sargāja savu anonimitāti, lai pats nekļūtu par medījumu. Apmierināts, vismaz pagaidām, viņš noņēma pirkstu no pogas.

- Lūdzu, turpiniet!

- Kā es saprotu, jūs atrodat pazudušas lietas.

-Jā.

- Mūsu firma ir ieinteresēta saņemt jūsu pakalpojumus.

Firma, nevis kompānija. Šo terminu lietoja arhitekti, inženieri un juristi.

- Un ko tieši jūs meklējat?

- Es gribētu apspriest samaksu. Es domāju... - Zvanītājs nokāsējās. - Kāda ir parastā apmaksa?

Amerikāņi - viņi vienmēr vispirms gribēja apspriest cenu.

- Man nav parastās cenas.

Uz ekrāna pēkšņi parādījās liels mērķa “desmitnieks” un vārdi MĒRĶIS ATRASTS, tālāk bija tālruņa numurs un nosaukums: “Bain-Fiaverland Fharmaceuticls”. Jēgers iezīmēja nosaukumu un rīkjoslā nospieda ikonu MEKLĒT.

- Cena ir atkarīga tikai un vienīgi no pazudušās lietas vērtības un tās atrašanas grūtības pakāpes.

-Tas nav nekas īpaši vērtīgs. Mūsu kompānijai ir nozagti daži izpētes materiāli, un mēs tos gribam dabūt atpakaļ. Tas ir tik vienkārši.

Jēgers zināja, ka nekas nav vienkārši, ja vajadzīgs Mednieks, lai kaut ko atrastu.

- Pastāstiet sīkāk!

Bez iejaukšanās viņš uzklausīja Tripa stāstu, atzīmēdams svarīgākos vārdus un informāciju, taču galvenokārt piegrieza vērību zvanītāja izteiksmei un balss svārstībām, meklējot to, kas slēpās aiz vārdiem. Kad Trips bija beidzis savu pasaciņu par neapmierināto darbinieku un nozagtajiem diskiem, Jēgers datorā bija pārbaudījis “Bain-Haverluml” materiālus un atklājis, ka T rips ir kompānijas jurists.

- Cik man ir laika?

Trips atbildēja nekavējoties.

- Laika mums nav nemaz.

To jau varēja gaidīt. Lai gan darbs šķita gana vienkāršs, nespēja sagatavoties varēja palielināt riska pakāpi, atbilstoši laika trūkumam palielinot honorāru.

- Honorārs jāsamaksā avansā.

- Un ja jūs diskus neatradīsiet?

- Nauda tiks atmaksāta. Atskaitot izdevumus, protams. Cena ir piecdesmit tūkstoši...

- Piecdesmit tūkstoši!

- Sterliņu mārciņu.

- Tas ir... - Kamēr Trips rēķināja, līnija klusi dūca. - Gandrīz astoņdesmit pieci tūkstoši dolāru.

- Un vēl izdevumi, - Jēgers atgādināja. - Tas nav apspriežams.

- Tas ir mazliet par traku.

Jēgers neatbildēja un ļāva klusumam runāt viņa vietā, jau iepriekš zinādams Tripa nākamos vārdus, kas skaidri norādīs disku vērtību. Saule nozuda aiz Etnas, Itālijas kontūras zaudēja asumu, izzuzdamas zilpelēkajā apvārsnī starp jūru un debesīm.

- Labi, piecdesmit tūkstoši mārciņu. Pusi tagad, pusi -kad atradīsiet diskus.

Amerikāņi - viņiem nav ne stila, ne arī godīguma izjūtas. Kad viņš būs atradis diskus, viņš pamācīs šo vīru.

- Pārskaitīsiet naudu uz šo kontu, - Jēgers lēni diktēja Cīrihes bankas konta numuru no divpadsmit cipariem. Visa summa, atskaitot astoņus procentus pārskaitījuma maksas, automātiski tiks pārskaitīta uz kādu firmu Luksemburgā, kuras īpašnieki ir anonīmi akciju turētāji un visi simt procenti piederēja viņam pašam. - Es sākšu strādāt, kad būšu saņēmis apstiprinājumu par pārskaitījumu.

- Vai nevarat sākt strādāt nekavējoties?

- Nē. - Protams, viņš varēja, un tā viņš arī grasījās darīt, taču negribēja, lai Trips to zinātu. - Jūs negribējāt man pilnā mērā uzticēties. Neceriet saņemt to, ko pats nevarat dot.

Jēgers pastiepa roku un nospieda pogu BEIGT SARUNU. Šis cilvēks nākamreiz divreiz padomās, pirms diktēs noteikumus Etam Jēgcram.

Viņš atlaidās krēslā un apdomāja divus vārdus, kas bija pierakstīti viņa bloknotā: Pērs Olins un Saimons Lconidovičs. Kurš no viņiem bija vājāks medījums, kas viņu aizvedīs pie diskiem?

IX NODAĻA Ņujorka

Pirmdiena, 11. novembris, 12:34:46, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Lara nosvieda pārtikas somu uz galda stūra un novilka vējjaku.

- Brr, neciešu šo gadalaiku. Kaut nu sāktu snigt, tad būru mierīgāk.

Taisnību sakot, bija diezgan silts novembris, bet četru gadu laikā kopš Džeka nāves Saimons bija iemācījies pazīt La-ras nomāktību, kas iestājās pirms brīvdienām, tāpēc nestrīdējās. Viņš atvēra mazo ledusskapi, neveiksmīgi cenzdamies nedomāt par diskiem seifā zēni ledusskapja.

- Ko tu dzersi? Vai kādu no tiem Kūka salas dzeramajiem?

- Netaisi tādu seju! Būs jau labi.

- Aha.

Lara piestiprināja pie skausta neiztrūkstošo mikrofonu un atvēra somu.

- Vai ēdīsi salātus ar mazkaloriju mērci? Vai varbūt tev ir kāda īpaša diēta?

- Nē. - Viņš lietoja ierasto “trušu barību”, izvairījās no alkohola un brokastlaikā ieņēma vienu “Mira-Loss” tableti.

Divu dienu laikā Saimons bija pamanījies kļūt par trim mārciņām smagāks. Viņš saprata, ka tā droši vien bija kāda vielmaiņas reakcija, kas saistīta ar traumēto ķermeņa iekšējo pulksteni, un ka tik ātri rezultātus nevarēja gaidīt, taču nespēja sev palīdzēt. - Es neesmu izsalcis.

Patiesībā viņš bija izbadējies.

- Nemēģini piemuļķot savu māsu. - Lara paņēma salātus, divtūkstoš kaloriju iekšu bendi - vācu sendviču ar sālītu liellopu gaļu un krievu mērci - un salika visu uz maza galdiņa pie loga. - Šos salātus Pilāra Montcsa aprakstīja no visām pusēm.

- Es tādu nepazīstu.

- Tā ir sieviete, kurai tu pēc atgriešanās no brauciena zvani dienu un nakti.

- Ak viņa!

Saimons aizslidināja pāri galdam sulas pudeli un apsēdās.

- Neīgņojies, Boris, tas tev nepiestāv.

- Jā, mammīt.

-Tici man, viņa piezvanīs.

-Ticēt tev! Ha, sievietei, kas mēģināja mani savest ar Ritu Ninmuļķīti!

- Neesi stulbenis, Saimon. Rita Nitenbauma ir ļoti jauka meitene.

Saimons uzlēja salātiem ūdeņainu itāliešu mērci un tūdaļ jutās mazāk izsalcis.

- Kādēļ sievietes ar vārdu jauka vienmēr aizstāj vārdu “aseksuāla”?

- Viņa nav aseksuāla. Rita gluži vienkārši ir neuzkrītoša, tas arī viss.

- To nu nevar apstrīdēt. Tā sieviete ir neuzkrītoši izmisusi, lūk, tāda viņa ir.

- Viņa nav izmisusi.

- Kā tu citādi aprakstītu sievieti, kas naktīs vizinās metro, meklējot jēdzīgas attiecības?

- Tas ir nežēlīgi, Saimon, sevišķi jau no tāda cilvēka puses, kuram jēdzīgas attiecības nav bijušas kopš... - Lara pamāja ar roku, kā atgaiņādama knišļu baru. - Tik sen, ka cs pat vairs neatceros viņas vārdu.

Lai cik skumji tas bija, saruna lika Saimonam iesmieties.

- Es arī ne. Varbūt došu Ritai vēl vienu iespēju.

- Aizmirsti, viņa ir patētiska sieviete.

Situācijās ar sievietēm, īpaši jau ar māsu, Saimons pārāk bieži jutās kā pavadā iesiets - viņu raustīja te uz vienu, te otru pusi.

- Vai tu beidzot nerimtos?

- Esmu jau rimusies. Es balsoju par Pilāru.

- Tev nav balsstiesību.

Māsa no šķīvja malas paķēra pamatīgu skābētu gurķi un pamāja ar to.

- Tā kā es zinu tavus noslēpumus, man tās ir.

- Man nav noslēpumu.

Laras zaļās acis draiski iedzirkstījās.

- Un kā tad spēlēšana dakteros ar Kimiju Kebetu?

- Tas neskaitās, man bija tikai deviņi gadi.

- Jā, bet viņai bija četrpadsmit.

Gandrīz divdesmit. Cik tas bija jauks pasākums, līdz ienāca māšelc un izbojāja viņa pirmo padziļināto sievietes anatomijas nodarbību.

- Tas bija tikai karjeras dēļ. Es grasījos kļūt par ginekologu.

- Noteikti grasījies. - Māsa iedzēra sulu, un viņas seja kļuva nopietna. - Vai vēlies saņemt labu sievietes padomu?

Saimons nebija pārliecināts, ka dabā kaut kas tāds eksistēja.

- Nē. - Viņš gan zināja, ka māsu neapklusinās.

- Uzrodies pie viņas durvīm ar duci rožu gariem kātiem.

- Izcili! Viņa dzīvo Madridē.

- Kura sieviete gan spētu turēties pretī vīrietim, kas lidojis apkārt puspasaulei, lai pasniegtu viņai ziedus?

- Viņa nodomātu, ka es esmu kaut kāds perverss tipiņš.

-To viņa jau zina. Es viņai izstāstīju par Kimiju.

- Es par to nebrīnītos.

- Viņa bija ļoti saprotoša.

Saimonam kuņģa dziļumā plauka izbailes un rūga gluži kā mīkla.

- Vai tiešām tu viņai to izstāstīji?

- Tā ievirzījās saruna.

- Un kas tā bija par sarunu?

- Par tavu seksuālo dzīvi.

- Ak, Dievs, dod man spēku!

- Nezaimo, Saimon!

-Tici man, tā bija lūgšana.

- Pilāru tas uzjautrināja.

Seksuālā dzīve vai viņa pieķeršana starp Kimijas kājām ar lukturīti? Saimons to negribēja zināt.

- Kāpēc īsti sievietes visā dalās? - Viņš pacēla roku, neļaudams māsai atbildēt. - Nē, nemēģini skaidrot, tas mani tikai mulsinās.

Lara nokoda kumosu sendviča un pagriezās pret logu.

- Tu pa ceļam pie viena varētu atdot diskus “Gotland” laboratorijā.

Lai gan viņa centās, lai šis ierosinājums izklausītos spontāns, Saimons aptvēra, ka māsa sarunas iznākumu apdomājusi iepriekš, acīmredzot gribēdama tikt vaļā no diskiem, pirms viņu firma iepīta tiesas prāvā par īpašumtiesībām. Par to bažījās arī viņš pats.

- Kurš teica, ka es tos atdošu laboratorijai?

- Kas cits tev atliek?

Jau divas dienas šo jautājumu viņš uzdeva arī sev.

- Es tos varētu atdot arī “Bain-Haverland”.

Saimons jau bija izlēmis, ka to nedarīs, viņš tikai gribēja dzirdēt māsas viedokli.

- Bet to taču tu nedarīsi.

- Kāpēc ne?

Lara sarauca degunu.

- Tas nelabi ož.

Viņš domāja tāpat, lai gan nesaprata iemeslu. Cik vien viņš pētīja kompāniju, atsauksmes bija žilbinošas - ari par tās vadītāju Greisonu Haverlcndu, cienījamu zinātnieku un administratoru, kuram bija gaiša un godīga cilvēka slava.

- Kā man vajadzētu vadīt biznesu? Skatīties uz tavu degunu - vai tas ceļas uz augšu vai slīgst uz leju?

- Tā ir sievietes intuīcija.

- Tādu loģiku grūti apstrīdēt. Varbūt man tos atdot atpakaļ Pērām Oliņām?

- To arī tu nedarīsi.

Tas jau šķita dzirdēts.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka viņš zog kompānijas noslēpumus.

Tam ir zināma jēga. Viss norādīja tieši uz to, taču - kāpēc viņš tam neticēja? Tāpēc, ka kaut kas tikpat miglains kā sievietes intuīcija - viņa apjausma - teica kaut ko citu. Un viņa apjausma teica, ka Pērs Olins ir godīgs cilvēks.

- Nē, es tā nedomāju.

- Mosties un paosti kūtsmēslus, Boris.

- Smird, bet man šķiet, ka smaka nāk no dīķa otras puses.

- Kāpēc tad Olins neatbild uz taviem zvaniem?

- Man ir nojauta, ka viņš manas ziņas nesaņem.

Lara paraustīja uzaci.

- Nojauta? Vai tā ir kaut kas līdzīgs sievietes intuīcijai?

- Tas ir kaut kas sarežģītāks. Sievietes intuīcija ir tikai kaut kas mazliet vairāk par pieņēmumu. Nojautu rada pieredze.

- Muļķības.

- Arī.

- Nesaprotu, kādēļ tu tici Oliņa tēlam?

Saimons zināja, ka daļēji tas bija mazās fotogrāfijas dēļ, kura karājās pie Oliņa kabatas, un zaudējuma un nenožuvu-šo asaru dēļ, ko varēja just Larā un bērnos bez Džeka. Taču to viņš nespēja ne izteikt, ne izskaidrot, un ar to nepietika, lai apstiprinātu savu izjūtu. Lai arī kā Saimons apsvēra faktus, viņš nevarēja atrast loģisku un godīgu izskaidrojumu, kāpēc Olins slēpa sūtījumu no paša kompānijas - tās pašas, kura apmaksāja rēķinus un kurai visticamāk piederēja viss, kas bija diskos.

- Man tas nepatīk, māšel. Nekas nav tā, kā vajadzētu.

- Tātad?

- Došu Oliņām laiku līdz ceturtdienai. Ja viņš nepiezvanīs, nogādāšu diskus laboratorijā.

- Labs lēmums. Un atpakaļceļā ieved ziedus.

- Viņa droši vien lido. Es viņu nekad nesastapšu.

- Nākamajā nedēļā no pirmdienas līdz trešdienai viņai ir brīvdienas.

- Kā tu to zini?

- Es ielauzos “Iberia” datorsistēmā un noskaidroju stjuaršu darba grafiku.

-Tu esi slikta meitene, māšel.

- Aha.

- Vai mums ir laiks? Kas mums ir ieplānots?

- Tikai tās dārglietas no Bolīvijas, nekas sevišķs. Es to varu piespēlēt “Manhattan Express”.

Saimonam nepatika klientus novirzīt citur, taču doma par iespēju satikt Pilāru Montēšu lika viņa sirdij salēkties.

- Kas vēl?

- Līdz decembrim - nekā. Un nekā svarīga līdz “Vatikāna dārgumiem” janvāra beigās.

Šādu pasūtījumu dēļ viņš dzīvoja: nenovērtējamu reliģisku mākslas darbu transportēšana no Romas uz Metropolitēna muzeju Ņujorkā.

- Cik tālu mēs ar to esam?

- Viss ir nokārtots. Saiņotāji, nesēji, bruņots transports, kravas lidmašīna “DC-S”, apdrošināšana...

- Cik daudz?

- Astoņpadsmit miljoni, Metropolitēns maksā rēķinus. Man vajadzēja visu sadalīt starp četriem pārvadātājiem.

- Labi.

- Es savu esmu paveikusi. Ja tev izdotos neko nepazaudēt...

- Labs altārzēns nekad nepazaudē...

- Tu neesi bijis uz misi piecpadsmit gadus.

- Jā, bet es joprojām atceros pirmo bausli.

- Kā tas skan?

- Tev nebūs nekādos apstākļos sadusmot pāvestu.

- Labs bauslis, bet, ja tu atdosi diskus Oliņām, tev vairāk nāksies uztraukties par Greisonu Haverlendu.

- Es neteicu, ka es tos atdošu Oliņām.

- Es to redzu tavās acīs. Tev tas vīrs patīk, un tu gribi viņam palīdzēt.

Sievietes. Viņas vienmēr domā, ka spēj ietekmēt cilvēka psihi. Māsai, protams, bija taisnība, un tā bija stāsta visvairāk satraucošā daļa. Neskatoties Larai acīs, Saimons uzdūra uz dakšiņas salātlapu.

- Izdari vien tā, Boris, un mēs iekļūsim ellīgā ķezā.

- Tā droši vien ir kārtējā sievietes intuīcijas izpausme?

- Nē. Nojauta.

X NODAĻA Grinsletas ciemats, uz dienvidiem no Gēderteljes, Zviedrija

Ceturtdiena, 14. novembris, 07:44:38, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Jēgcrs paskatījās apkārt uz kailajiem kokiem un necilajām, kārbām līdzīgajām mājelēm, juzdamies ar katru minūti arvien vairāk pamanāms. Saullēkts, kas atstarojās no skārda un sarkanajiem kārniņu jumtiem, piešķīra kvartālam dievišķīgu mirdzumu - kā “Star Trek" seriālā. Uz ielas nebija nevienas citas mašīnas, tikai viņa īrētais, neuzkrītošas "Volvo”. Parastā situācijā viņš būtu pārvietojies uz citu vietu, pirms kāds pamana neredzētu mašīnu ar svešinieku pie stūres, bet apkaime bija tik klusa un stinga, ka jebkura kustība tikai pievērstu viņam uzmanību. Viņš atkal palūkojās uz nelielo māju kvartāla malā un gaidīja, kad parādīsies zinātnieks pats.

Pulksten septiņos piecdesmit no kaimiņu mājas iznāca sirma sieviete. Viņa pārgāja pāri brūnam, salnas skartam mauriņam un iegāja pa Oliņa mājas durvīm bez klauvēšanas. Vecmāmiņa, cilvēks, kas visu nedēļu rūpējās par bērniem. Divās dienās Jēgcrs bija sakrājis visai iespaidīgas ziņas par doktoru Pēru Oliņu, viņa izglītību, darbu, ģimeni. Faktus. Viņam nebija vienīgi netveramu datu - par ietiepību, izmisumu, slēptu drosmi - un nebija laika tos arī iegūt. Tas Jēgcram lika ner-

vozčt. Viņš jutās atkailināts un nesagatavojies. Medības bija vieglas, lamatas izliktas, taču nebija laika sagatavoties nejaušībām. Viņš nepazina Oliņu kā cilvēku un nevarēja paredzēt viņa reakciju. Tā strādāt Jēgeram nepatika. \

Viņš pārāk labi atcerējās, kādas ziepes sākās toreiz, kad vajadzēja sasteigt darbu. Jēgers klusībā pat nosmējās - lielas ziepes ar to resnuli no Čikāgas un plāno zelta monētiņu. Jēgeram vajadzēja mēnesi riņķot šurpu turpu pa Dienvidameriku, lai atrastu to trīcošo stulbeni slēpjamies piekrastes būdelē netālu no Sanpaulu. Pat notverts, šis vīrs atteicās atdot nozagto dārgumu - grieķu monētu, kas vērta vairāk par miljonu dolāru^

- Es to esmu nopelnījis! - Viņa acis izaicinoši mirdzēja kā divi marmora gabali. - Trīsdesmit divus gadus es kopu to veco pcrdcli. Arī viņa sievas un draudzenes. Bet tad šis sprāgonis manā vietā pieņem citu, jaunāku. Viņš man ir parādā!

Tā cilvēka skaidrojumi Jēgeram neko nenozīmēja. Viņš bija Mednieks, kurš atrod un atgūst, bet iemesli viņu neinteresēja.

- Tev it paveicies - es esmu saprātīgs cilvēks. Policija nebūs tik iejūtīga. Un tagad atdod man monētu.

Rcsf^(^pafc|fltīja galvu, un tauki zem zoda kratījās šurpu turpu. 1*

- Tam vecajam smerdelim kolekcijā ir tūkstoš monētu. Kāda starpība - par vienu vairāk vai mazāk?

Jēgers izvilka savu stiletu.

- Otrreiz es nelūgšu.

Vīrs vilcinājās, kā apsvērdams savas iespējas, tad iebāza roku kabatā un izvilka mazu sudraba dozi sērkociņu kārbiņas lielumā. Viņš to atvēra, izņēma monētu, ilgi uz to skatījās, tad iemeta mutē un norija to.

- Dirsā arī tevi!

Tik neģēlīgu nevērību Jēgers nespēja paciest - tas jau bija goda jautājums. Viņš piegāja tuvāk, cieši ieskatījās tā vīra acīs un izlaida nazi ar vienu ašu dūrienu cauri stulbeņa milzīgajam

vēderam. Pagāja krietns brīdis, pirms tas aptvēra, kas noticis, tad viņa galva nokārās, bet acis izspiedās.

- Ak dievs!

Jēgers atkāpās, vērodams, kā cilvēks izmisīgi cīnās, lai noturētu vietā zarnu čūskas, kas līda ārā no ievainojuma. Jau pēc dažām sekundēm viņš sēdēja asins peļķē, bet iekšas bija izkārušās viņam starp kājām.

- Lūdzu, palīdzi man! - Viņa balss trīcēja kā bērnam, kurš grasās raudāt. - Izsauciet ārstu!

Jēgers pasmaidīja un pakratīja galvu - par to nevarēja būt ne runas. Viņš apsvēra iespēju atpestīt burkšķošo stulbeni no negoda, taču savā ziņā nopriecājās par teātri. Sīkās monētas izvilkšana no tik treknas un slidenas protoplazmas masas, protams, bija grūtāka - patiešām kēpīga padarīšana -, tomēr tā bija zema cena par šādu izklaidi. Viņš cerēja, ka Pērs Olins nebūs tik stulbs, lai gan sagatavošanās trūkums piešķīra zināmu pēkšņumu un sajūsmu par to, ko varēja uzskatīt par vienkāršu darbiņu.

Tieši astoņos no rīta Olins atvēra durvis un izgāja uz lieveņa; viņa gaišie mati cirtojās pāri mēteļa apkaklei. Vecā sieviete, turēdama rokās mazu meiteni, aizpildīja Visu durvju spraugu viņam aiz muguras, bet viņai līdzās stāvēja mazs zēns. Olins pagriezās, noskūpstīja meitenīti, noliecās un apskāva zēnu. Jēgers vēroja viņus ar miniatūru astoņkārtīgu tālskati: parasta situācija, kad tētuks dodas uz darbu. Parasta, ja nebūtu vecmāmiņas un tumšo pārpūles ēnu, kas ieskāva acis Oliņa citādi jauneklīgajā sejā.

Cerēdams uz kādu papildu norādi par zinātnieka psihi, Jēgers uzmanīgi noskatījās, kā Olins atver garāžu, izbrauc ar balto “Saab” uz izdedžiem nobērtā ceļa un aizver durvis, atkal iekāpj mašīnā un brīdi sēž - viens no tiem cilvēkiem, kuri vienmēr ievēro norādījumu “rūpīgi iesildīt braucamrīku”.Tas Jēgcram daudz atklāja par šo cilvēku, taču deva vairāk jautājumu nekā atbilžu. Izskatījās, ka viņa personībā nav nekā ie-

vērības cienīga vai pārgalvīga, nekas nenorādīja uz to, ka viņš būtu apzadzis kompāniju. Iespējams, tas bija, kā Trips apgalvoja, ar sievas nāvi saistīts sasprindzinājums un tai sekojošās finansiālās grūtības, bet Jēgers negribēja tam ticēt. Ne jau tāpēc, ka viņu daudz uztrauktu visi kādēļ un kāpēc, tas nebija viņa darbs, taču viņam nepatika strādāt tikai ar daļējiem faktiem - tas bija bīstami. Bez faktiem viņš nevarēja spriest par risku un atlīdzību. Kas spieda Oliņu nozagt diskus? Cik tālu viņš ies, lai tos paturētu? Lai pasargātu savu ģimeni?

Nejuzdamies drošs ar to, ko zināja, bet arī nebūdams pārlieku noraizējies, Jēgers pastiepa roku un aktivizēja izsekošanas raidītāju, ko viņš bija piestiprinājis zem Oliņa mašīnas aizmugurējā bufera. Nelielais ekrāns atdzīvojās: kļuva redzams sarkans punkts, kas nozīmēja "Saab", un digitālais rādījums -120 metru. Viņš pacietīgi gaidīja, līdz Olins izbrauc no pagalma un kvartāla galā nogriežas ap stūri, un tikai tad sekoja. Viņam nebija nekāda iemesla turēties cieši aizmugurē, viņš tikai gribēja noskaidrot Oliņa ceļu no mājas līdz darbam un atrast visnomaļāko vietu. Viņš bija ieplānojis rīkoties vakarā, kad Olins atgriezīsies mājās, - krietnu brīdi pēc izdevīgi agrā saules rieta pulksten trijos un divdesmit trijās minūtēs. Jēge-ra plāns bija vienkāršs - izolēt šo cilvēku, likt viņam justies neaizsargātam un ievainojamam, nobiedēt līdz pusnāvei un iegūt informāciju.

Olins brauca uz ziemeļiem pa galveno šoseju, kas veda uz Sēdcrtclji, un satiksme ar katru kilometru kļuva blīvāka. Jēgers turējās drošā attālumā un kartē, kas bija piestiprināta pie "Volvo" mērinstrumentu paneļa, atzīmēja maršrutu. Pēc desmit minūtēm, kad viņi bija veikuši gandrīz pusi ceļa līdz izpētes centram, Olins pēkšņi nogriezās uz kartē neiezīmēta ceļa pilnīgi bez satiksmes. Jēgers samazināja attālumu līdz tūkstoš divsimt metriem, cenzdamies nodrošināt vizuālu kontaktu, ne-piebraucot pārāk tuvu. Pēc dažiem kilometriem ceļš kļuva grantēts un pamatīgi šaurāks. Tas ziemeļrietumu virzienā šķērsoja zemieni, kam vienā pusē pletās ūdens, bet otrā - dumbrājs.

Pārsteigts par savādo maršrutu, bet negribēdams ļaut Oliņām atrauties, Jēgers tuvojās viņam līdz astoņsimt metriem. Palūkojies atpakaļskata spogulī, viņš konstatēja, ka nevienā virzienā mašīnu tuvumā nav. Ilgi nedomādams, viņš pastiepa roku un nospieda sarkanu pogu uz tālvadības slēdža, uz laiku traucēdams “Saab" aizdedzi.

Šis bija Oliņa mīļākais ceļa posms, vieta, kur viņš varēja sarunāties ar Ingu un kur ļaudis uz viņu neblenza kā uz jukušo, kas runā pats ar sevi. Aizrāvies ar stāstu par savu lēmumu likt Leonidovičam nodot diskus Pārtikas un medikamentu pārvaldei, viņš gandrīz nepamanīja, ka mašīnas gaita kļuvusi lēnāka. Tā gadījās bieži - viņš iegrima sarunā un aizmirsa mašīnas vadīšanu. Olins beidzot piespieda gāzi un atklāja, ka dzinējs ir noslāpis. Viņš iegrieza mašīnu šaurā “kabatā”, kur abi sānu riteņi tomēr palika uz ceļa, un pagrieza atslēgu, taču nebija nekādas reakcijas, neatskanēja pat klikšķis. Viņš nepamanīja melno “ Volvo”, kas piebrauca līdzās un signalizēja.

- Nepatikšanas? - braucējs angliski jautāja.

Olins pamāja un nolaida lejā sānu logu.

- Ja. Kaput.

- Lec iekšā, es tevi aizvedīšu.

- Paldies!

Laimīgs par laika ekonomiju, Pērs aizslēdza mašīnu un iekāpa “Volvo”.

- Esmu vispateicīgāks. Šis ceļš netiek daudz lietots.

Vīrietis, ģērbies platās, melnās biksēs un tumšbrūnā ādas

jakā, pagriezās sāniski un pasmaidīja, acīmredzot viņš nekur nesteidzās.

-Jā, es jau nobrīnījos, kāpēc tu te nogriezies.

Jautājums Pērām šķita dīvains, it kā šis cilvēks būtu domājis tieši viņu, taču uzskatīja to tikai un vienīgi par nesaprašanos valodas atšķirību dēļ.

- Te nav tik ļoti daudz satiksmes.

Vīrietis paskatījās pa ceļu uz priekšu un atpakaļ.

- Nekādas.

Svešiniekā ar tumsnējo ādas krāsu Pērām kaut kas šķita nepatīkams - viņa smaids, nepiespiestā izturēšanās un tumšās, vērīgās acis.

-Ja. Jūsu ierašanās ir ļoti veiksmīga.

Svešinieks vēlreiz pasmaidīja.

- Es tev sekoju.

Pērām likās, ka viņam no plaušām tiek izsūknēts gaiss un sirds sastingst sitiena brīdī.

- $o es nesaprotu.

- Protams, nesaproti. Kur ir diski?

Pērs centās skatīties cilvēkam acīs, bet nespēja.

- Es nezinu, uz ko attiecas šis jautājums.

- Tu mani aizvaino ar meliem. - Viņš vēlreiz palūkojās uz ceļu, vispirms vienā virzienā, tad otrā. - Tu radi nevajadzīgus sarežģījumus. Tev ir kaut kas tāds, kas pieder citiem, un viņi to grib atpakaļ. Tu to atdod man, un viss tiek piedots. - Viņš pamāja ar roku kā mācītājs, kas atlaiž grēkus. - Nekas slikts nenotiek, dzīve turpinās.

Olins zināja: viņam - varbūt, bet ne jau trīsdesmit trim miljoniem “Mira-Loss” lietotāju. Ar šādu atbildības nastu viņš nespēja dzīvot.

- Jūs nesaprotat...

Svešinieks ar plaukstu pāršķēla gaisu, kā sacirzdams viņa vārdus.

- Mani neinteresē paskaidrojumi. Kur ir diski?

Pērs gribēja samelot, bet saprata, ka tumšās acis viņu pieķers kā divi kosmosa melnie caurumi, kas iesūc visu un neatlaiž.

- Es tos atdevu kurjerfirmai.

- Es tevi brīdināju...

- Tā ir patiesība.

- Meli nolaidības dēļ, - vīrietis izmeta, kļūdams nepacietīgs. - Esmu saprātīgs cilvēks, doktor Oliņ. Es šo vienu pārkāpumu piedošu, bet nesarūgtini mani vēlreiz! Kur ir diski?

Tajā brīdī Pērs saprata divas lietas: Šis cilvēks patiešām bija Jauns un, pirms viņš kaut ko uzsāks, vismaz vienu reizi paskatīsies uz ceļu. Zinātnieks aizturēja elpu un gaidīja, un klusums starp viņiem karājās kā tumšs salta gaisa mākonis. Svešinieks, šķiet, saprata, ka neko vairāk neiegūs, tāpēc kā sagatavodamies dziji ievilka elpu un pāri plecam paskatījās atpakaļ. Pērs izrausās no mašīnas un skrēja, aptverdams, ka nav kurp doties, nav pat koka, aiz kura paslēpties.

Viņš skrēja, cik vien spēka, gaidīdams, ka tūlīt izdzirdēs mašīnu traucamies viņam virsū, taču neko nedzirdēja, tikai savu soļu dimu. Pērs paskatījās atpakaļ un redzēja, ka svešinieks sēž mašīnā pie stūres un mierīgi smēķē cigareti. Vēl pēc brīža Olins izdzirdēja motora troksni, mašīnai izkustoties no vietas. Viņš skrēja vēl ātrāk, izvērtēdams iespējas izdzīvot aukstajā ūdenī vai staignajā dumbrājā. Neviena iespēja nesolīja glābiņu, tādēļ viņš nolēma izvairīties no braucošās mašīnas, nokļūt līdz savam “Saab” un ieslēgties. Varbūt viņam izdosies iedarbināt dzinēju. Varbūt tas cilvēks viņu tikai biedēja.

Olins pagriezās un gaidīja, nolēmis stāvēt uz vietas līdz pēdējam brīdim, tad izlikties, ka skries pa kreisi, un aizskriet pa labi. Mašīna jau bija gandrīz klāt, motors rēca kā pirmatnējs briesmonis pirms uzbrukuma, un, pirms zinātnieks paguva izkustēties, braucamais sasviedās pret ceļa malu, sastindzinot bēgli. Kreisais spārns skāra Oliņa kāju, un uz īsu brīdi viņš jau nodomāja, ka ir drošībā, - tas bija brīdis, pirms atsprāga šofera puses durvis un trāpīja viņam tieši pa krūtīm. Olins triecienu vairāk sadzirdēja, nekā sajuta, - tā bija skaņa, ar kādu lūst zīmuļi.

Viņa apziņa atmodās kā burbulis, kas izpeld no dzīlēm. Pār Oliņu kā Mefistofclis bija noliecies vīrs ar tumšajām acīm, un viņa elpa smagi oda pēc turku tabakas.

- Muļķi, kur ir diski?

Pērs pakratīja galvu, zinādams, ka jāmirst tik un tā un šis cilvēks viņam vairs neko nenodarīs. Pēkšņi viņa acu priekšā parādījās “Polaroid” fotouzņēmums: Ēriks un Lena ar vecmāmiņu.

- Vai gribi, lai es apciemoju tavu māju?

Pērs saprata draudus un apjauta arī, ka disku atrašanās vieta nav svarīga, jo, nesaņēmis tālākas norādes, Leonidovičs tos atdos kompānijai.

- “ Worldwide SD”.

Vārdus bija grūti izrunāt, tic dūrās krūtīs.

Svešinieks no augšas palūkojās uz Oliņu.

- Kur tic jānosūta?

Pērs saņēma visus spēkus, lai pasargātu savus bērnus.

- Kurjers tos uzglabā.

Debesis kļuva skaidrākas, Olins pēkšņi sajuta sev visapkārt siltumu, un tad viņu savās rokās ieskāva Inga.

XI NODAĻALahoija, Kalifornija

Ceturtdiena, 14. novembris, 01:12:34 pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

Havcrlends pagriezās un satvēra tālruņa klausuli, pirms zvans bija uzmodinājis viņa sievu. Mirdzošie cipari pulkstenī rādīja 1:12, tāpēc viņš jau paredzēja nepatikšanas ar savu samaitāto astoņpadsmit gadu veco meitu.

-Jā.

Līnijas otrā galā atskanēja Edgara Tripa kaitinošais falsets.

- Mums jāaprunājas.

Nepatikšanas vienā mirkli pārauga katastrofā.

- Es aiziešu pie cita tālruņa. Kur tu esi?

- Nē. Aci pret aci.

Haverlends necieta prasības, sevišķi, ja tās izteica Trips, taču apspieda kāri strīdēties. Viņam bija aizdomas, ka diski ir nokļuvuši uz kāda reportiera galda.

-Kur?

- Birojā.

Viņam vajadzēja tikai divpadsmit minūtes, lai uzvilktu treniņtērpu un pārvarētu īso ceļa gabalu. Trips jau gaidīja, viņš izskatījās tāpat kā vienmēr - stīvs un oficiāls, ģērbies “Brooks

Brothers" uzvalkā ar vesti. Tikai no Tripa izskata un domas vien par to, ko viņš darīja ar saviem pubertātes vecuma draudziņiem, Haverlendam uzmetās zosāda. Viņš atslīga uz krēsla un sagatavojās visļaunākajam.

- Pie kā tie ir?

- Pie Leonidoviča.

Haverlendam vajadzēja mirkli, lai atcerētos, kas ir Leo-nidovičs, tad vēl bridi, lai pārskaņotu domāšanu no visļaunākā scenārija uz vislabāko.

- Pie kurjera? Vai tic joprojām ir pie viņa?

Trips pamāja, tomēr neizskatījās visai sajūsmināts.

- Pie visu laiku ir bijuši pie viņa.

- Ko es esmu palaidis garām? Vienkārši prasi tos atpakaļ.

Trips palūkojās uz tumšajiem logiem, vairīdamies skatīties acīs.

- Tas var nebūt tik vienkārši.

- Kāpēc ne? Šaubos, vai viņš tos atdos bez Oliņa piekrišanas.

- Šādas kompānijas parasti saliek punktus uz visiem “i” un svītriņas uz “t”.

- Lai Olins iet uz poda! Viņš piekritīs, vai ari mēs liksim viņu arestēt par zādzību. Diskus mēs dabūsim jebkurā gadījumā.

- Viņš ir beigts.

Havcrlends šo vārdus vairāk sajuta, nekā saklausīja, un viņa acumirklīgā pacilātība izzuda ātrāk par spļāvienu tuksnesī.

-Kā?

- Satiksmes negadījums. Viņam kāds uzbraucis un aizbēdzis no notikuma vietas.

- Kā tu to zini?

- Rctnuhs piezvanīja. Viņš tur bijis.

- Tur? - Kaut ari ģērbies biezā treniņtērpā, Havcrlends juta, ka miesai pārskrien drebuļi. - Viņš to redzēja vai to izraisīja?

Trips atrāva skatienu no tumšajiem logiem un pievērsās saviem manikirētajiem nagiem.

- Nejautā. Ir lietas, ko tu negribētu zināt.

Haverlends pazina šo juristu izteiksmi, bet šaubījās, vai

būtu labi, ja Retnuhu aizturētu policija.

- Kur tu to zelli atradi? Savā iecienītajā pēdiņu bārā?

Trips strauji pacēla galvu, un viņa acīs liesmoja naids.

- Nekad neesmu viņu redzējis. Viss tiek kārtots pa tālruni.

Lai gan Haverlends centās neizrādīt atvieglojumu, viņš juta, ka pulss atgriežas pirmsinfarkta stāvokļa robežās.

- Vai viņš tevi nekad nav redzējis?

-Nē.

- Ko tu viņam esi teicis?

- Lai viņš sameklē diskus.

- Un tas ir viss?

- Protams, tas ir viss! Ko gan, ellē, tu iedomājies?

- Vai naudu var izsekot?

Trips kārtoja kaklasaiti un nervozi raustīja ieloci zem mezgla.

- Nekādu iespēju.

Viņa vārdos skanēja vāji slēpta vēlējuma izteiksme, un tas satrauca Haverlendu vēl vairāk.

- Kaut nu tev būtu taisnība - uz spēles ir tava pakaļa.

Teiktais uzbūra neglītu vīziju par Tripa seksuālajām nosliecēm, tāpēc Haverlends tūdaļ savus vārdus nožēloja.

Liesmas Tripa acīs kļuva spēcīgākas.

- Ls viņam neliku novākt to puisi!

- Tu domā, ka viņš to izdarīja?

Trips minstinājās, tad lēni palocīja galvu.

Haverlends pielēca no krēsla - viņam vajadzēja kustēties, domāt un apsvērt iespējas. Viņš jau gandrīz bija gatavs doties uz policiju, izstāstīt visu, ko zināja, un norobežoties no jebkādiem noziegumiem. Kādēļ gan aizdomu gadījumā riskēt ar savu reputāciju un bagātību? Haverlends blenza logā, vēlos rodams izgaismoto Lahoijas ainavu - visdrošāko bagātības un veiksmes simbolu, un zināja, ka labāk mirs, nekā visu to zaudēs. Viņš aizvēra acis un centās apkopot domas. Pozitīvais bija tas, ka Olins miris, līdz ar to nespēja izpaust savus melus par “Mira-LossNegatīvais - par savu pētījumu viņš varēja izstāstīt kolēģiem vai draugiem. Runas varēja novest pie jautājumiem...

Jautājumi pie prātojumiem...

Prātojumi pie aizdomām...

Aizdomām, kas visticamāk veda pie Retnuha. Ja viņi atradīs Retnuhu, atradīs arī Tripu. Šī doma lika kuņģim sarauties čokurā. Vajadzēja pārraut šo saikni, un saikne bija acīm redzama.

- Mums tic diski ir vajadzīgi.

- Rctnuhs jau brauca uz lidostu. Viņš apgalvoja, ka dabūšot tos divdesmit četru stundu laikā.

- Aizmirsti to klaunu! Es pats tos dabūšu.

- Tu, - Trips norūca, itin kā šim vārdam būtu slikta piegarša. - Tas nebūs labs gājiens.

- Tu labāk gribētu dabūt vēl vienu mironi? Aizmirsti to! Es to izdarīšu pats un izdarīšu pareizi.

- Kas tev liek domāt, ka Leonidovičs atdos tev diskus?

- Tas, ka tu pagādāsi tik daudz juridisko mēslu, lai mēs viņu pārbiedētu līdz nāvei. Tu man tos pa faksu atsūtīsi uz lidmašīnu.

- Viņš nebija nobijies, kad es ar viņu runāju.

- Tāpēc ka tu izklausījies pēc sasodītas petenes. - Haver-Icnds piegāja pie rakstāmgalda un paķēra tālruņa klausuli. Tam, ka lidmašīnā bija ceļojumu garderobe un pilotu varēja sazvanīt divdesmit četras stundas diennaktī, bija savas priekšrocības. Pēc piecām minūtēm viss bija nokārtots.

- Sāc strādāt ar papīriem! Es gribu redzēt uzmetumu jau pēc stundas.

Trips pamāja, lai gan neizskatījās sajūsmināts par šo plānu.

- Kā tad paliek ar Rctnuhu?

- Atsauc viņu!

- Un viņa nauda?

- Vai tad tu viņam nesamaksāji?

- Pusi. Otru pusi vajadzēja samaksāt, kad viņš mums piegādās diskus.

- Viņš mums nepiegādās diskus. Vismazāk mums vajadzīga naudas pārskaitīšana pēc tam, kad Olins ir beigts. Kā tas, pēc tavām domām, izskatīsies?

- Retnuham tas nepatiks.

- Un tad? Ko gan viņš izdarīs?

Par to Trips nevēlējās domāt.

XII NODAĻAŅujorka

Ceturtdiena, 14. novembris, 10:00:14, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Lara kā kareivis, kas dodas kaujā, iesoļoja Saimona kabinetā un nostājās pie viņa rakstāmgalda. Saimons zināja, ko viņa vēlas - tikt vaļā no diskiem, pirms “Worldwide SD" tiek iejaukta tiesu darbos, taču viņš vēl nebija izlēmis, ko ar tiem darīt, tāpēc centās nepievērst māsai uzmanību. Tas, protams, bija bezcerīgi: nepievērst uzmanību Larai bija tas pats, kas centieni nepievērst uzmanību negantai mušai, kura uzbrūk degungalam.

-Ko?

- Ir jau desmit.

Saimons zināja, ko Lara ar to domā, taču viņam nepatika, ja viņu spieda darīt to, ko viņš nevēlējās.

- Un tad?

- Tu teici, ka dosi viņam laiku līdz ceturtdienai. Ceturtdiena ir klāt.

- Vēl ir agrs.

- Netēlo stulbeni, Boris! Tur jau ir četri pēcpusdienā, un tu to zini.

Viņš to patiešām zināja, jo pēdējās stundas laikā maz bija domājis par kaut ko citu.

ill

- Labi, zvani viņam!

- Kāpēc? Es atstāju viņam četrus paziņojumus piektdien un vienu pirms stundas. Operatore apgalvoja, ka “ziņojumi pieņemti”. Es tev saku: atdod tos draņķa diskus “Gotland” laboratorijai, un lieta darīta.

- Es jau teicu, es neesmu pārliecināts, ka viņš ir saņēmis manas ziņas.

Lara savilka uzacis.

- Ak jā! Kāda no tavām nojautām.

- Nē, ne jau nojauta. Intuīcija.

- Aha, tas jau ir citādi. Zvanīšu nekavējoties.

Saimons palaida sarkasmu gar ausīm.

- Zviedrija ir netālu no Krievijas. Kādēļ gan tu nevarētu operatorei pieliet pilnas ausis ar tām slāviskajām samazgām, ko tu tīri labi proti? Pasaki viņai, ka tev jārunā ar savu krustdēlu Pēru Oliņu, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums.

Māsa vilcinājās, taču iespēja parunāt krieviski nenoliedzami bija kārdinājums.

- Nezinu, vai tas ir nepieciešams.

- Uzjautrini mani.

Viņa kratīja galvu.

Taču Saimons zināja, ka māsa zvanīs. Bija vajadzīga tika viena neliela dunka, maģiska panaceja.

- Lūdzu!

Lara noteica izteiksmīgu “ha!”, likdama saprast, ka brālis būs viņas parādnieks, un iegāja savā kabinetā. Saimons dzirdēja, kā māsa, sastādot garu starptautisko numuru, spiež taustiņus, un jau pēc mirkļa atskanēja saraustīts krievu, angļu un zviedru valodu mistrojums. Viņas izteiksme likās neliekuļota un pārliecinoša; māsas iedzimtais talants uz valodām bija iespaidīgs. Taču vēl pēc brīža Laras entuziasms šķita sarūkam, balss kļuva klusāka, zaudēja dzīvīgumu, un Saimons saprata, ka viltība nav izdevusies. Lara beidza sarunu un iznāca uz sliekšņa starp abiem kabinetiem.

- Tu neticēsi.

-Kam?

- Pērs Olins šorīt nogalināts.

Lai gan Saimons tik tikko pazina šo cilvēku, jaunumi viņu satrieca negaidīti spēcīgi. Oliņā bija kaut kas labs, skaidrs un skumjš.

-Kā?

-Satiksmes negadījums. Kāds viņu notriecis un aizbraucis.

Saimons nezināja, kāpēc, - varbūt tāpēc, ka viņam bija aizspriedumi pret paša valsts vardarbības pilno būtību, tomēr šāds negadījums Zviedrijā šķita pilnīgi nevietā.

- Vai braucējs ir atrasts?

Lara pakratīja galvu.

- Vēl ne. Es tikai sapratu, ka tūlīt pēc notikuma garām braukusi kravas mašīna. Vainīgais acīmredzot kritis panikā un aizlaidies.

Kļūstot vecākam, Saimonam arvien biežāk šķita, ka saprātīgās dzīvības attīstības spirāle vērpjas nepareizā virzienā.

- Dievs ir draņķis.

Lara saviebās, un tā bija viņas parastā reakcija uz Sai-mona nebeidzamo cīņu ar dievībām, taču nebija īstais laiks pārspriest šo tematu.

- Tagad laikam ir skaidrs, kam tiks diski.

- Laikam gan. - Tā kā Saimons labprāt būtu noskaidrojis iemeslu, kas lika Oliņām pievākt diskus, viņš nespēja iedomāties nevienu sakarīgu attaisnojumu, kāpēc diskus neatdot “Gotland” laboratorijai.

- Uz priekšu - rezervē biļeti!

- Un kā būs ar Spāniju?

Saimons nogrozīja galvu, jo viņam nebija noskaņojuma runāt par romantiskām attiecībām.

- Šoreiz ne.

- Neāksties, Saimon. Es zinu, ka tev tas Olins patika, bet tu nevari viņam palīdzēt. Nelaimes gadījumi mēdz notikt.

-Jūtu, ka tur viss ir slikti. Viņam bija divi bērni.

- Un viņš apzaga savu kompāniju.

Saimons tam neticēja, taču zināja, ka droši vien nekad nenoskaidros patiesību, un viņam arī nebija spēka strīdēties.

- Uz Stokholmu un atpakaļ. Nekādu citu maršrutu.

Māsa izdvesa niknu nopūtu un pagriezās pret savu kabinetu.

- Labākās tu vienmēr palaid garām, Boris.

Negaidītais apmeklētājs ne tikai pārsteidza Saimonu nesagatavotu, bet arī spieda viņu atraut domas no Pēra Oliņa bērniem un Dieva untumiem. Zibinādama pārsteiguma pilnu skatienu, Lara ieveda atnācēju Saimona kabinetā.

- Tas ir Saimons Lconidovičs, kurjers, kurš pieņēma “Gotland” pasūtījumu. - Kā jau iepriekš bija sarunāts, viņa ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja, ka kompānija pieder Sai-monam, ka viņš ir vienīgais tās kurjers un ka viņu attiecības ir kas vairāk par darba attiecībām. - Leonidoviča kungs, šis ir doktors Greisons Haverlcnds.

Saimons piecēlās kājās, tikko spēdams apslēpt izbrīnu.

- Doktor?

Haverlcnds atplauka platā smaidā un cieši paspieda Sai-inonam roku.

- Labdien, Leonidoviča kungs! - Viņa balss bija entuziasma pilna. - Ļoti priecājos ar jums iepazīties.

Zinādams, ka šis cilvēks saistīts ar Tripa tālruņa zvanu, Saimons negrasījās tūdaļ pieņemt šo labvēlības izpausmi. Doktorā Grcisonā Haverlcndā viss izstaroja varu un bagātību -sākot no ārkārtīgi smalkā “Patek Philippe” pulksteņa un beidzot ar itāliešu uzvalku un cieši savilkto Džonsa Hopkinsa universitātes kaklasaiti. Tas bija cilvēks, kurš gribēja, lai viņu pazīst, un kuram neapnika banalitātes. Saimons spieda viņa roku ironijas pilnā apbrīnā.

- Vai jūs neesat tas pats kundziņš, kurš izdomāja tās baigi labās jaunās novājēšanas zāles?

Lai gan Havcrlcnda acīs dzirkstīja egoistisks spīdums, viņš atbildēja, pieticīgi pakratot tēraudpelēkās matu pinkas.

- Mana kompānija.

Saimons paskatījās uz Laru, atkārtodams teikto, it kā viņa būtu kurla.

- Šis čal is izgudroja "Miracle-Loss”[12].

- Jauki.

- “Mira-Loss”, - Havcrlcnds izlaboja.

Lara aizgāja uz savu kabinetu, ar pāris labi tēmētiem acu skatieniem likdama Saimonam saprast, ka doktors ar savu Oklahomas zemnieka iznesību nav atstājis uz viņu nekādu iespaidu. Saimons brīvi norādīja Haverlendam uz krēslu.

- Piemetiet pēcpusi.

Havcrlcnds nolika savu melno ādas mapi uz galda malas un apsēdās, turēdams muguru tik taisnu kā jūras kājnieks miera stājā. Saimons nevērīgi atkrita uz krēsla.

- Es pats riju jūsu brīnumzāles. - Viņš paliecās uz priekšu un, kā atklādams noslēpumu, pieklusināja balsi: - Pagaidām esmu pieņēmies svarā par trim mārciņām.

Doktora seja pārklājās ar bažu ēnu.

- Vai tiešām? Kad jūs sākāt tās lietot?

- Pirms četrām, varbūt piecām dienām.

Haverlends saprotoši pasmaidīja, un viņa sejā parādījās izteiksme, ko cerēja ieraudzīt ikviens pacients, - “viss būs labi”.

- Tas ir normāli. Parasti vajadzīgas dažas dienas, līdz organisms sasniedz homeostāzi.

Saimons iekļāva augošajā iespaidu sarakstā arī vārdu “pedantisks”. Nevienam, kurs lietoja vārdu “homeostāze” parastas vielmaiņu noregulēšanās vietā, nevarēja pilnībā uzticēties.

- Homeostāzi?

- Līdzsvaru. Pēc nedēļas jūs pamanīsiet rezultātus.

Saimons dziļi ievilka elpu un nopūtās, pārspīlēdams savu

atvieglojumu.

- '1as, protams, ir labas ziņas. Es jau biju sācis raizēties. -Viņš atlaidās krēslā, iekšēji sagatavojies vēlreiz dzirdēt par

Pēra Oliņa nāvi. - Jūs droši vien esat šeit, lai runātu par sūtījumu no Zviedrijas?

Havcrlcnds domīgi pamāja, un viņa skatiens teica, ka viss ir daudz sarežģītāk, nekā Saimons spēja iedomāties.

-Jā. Kā es saprotu, tas joprojām ir pie jums.

Saimons pūlējās neizrādīt pārsteigumu. Šāda informācija varēja nākt tikai no Oliņa. Kas gan diskos varēja būt tik svarīgs, lai viens no Amerikas bagātākajiem cilvēkiem pats uzņemtos risināt šo jautājumu? Vēl dīvaināk bija tas, ka viņš nepieminēja Oliņa nāvi.

- Jā, protams. Ks gaidu, kad Oliņa kungs paziņos saņēmēja adresi.

Baidos, ka viņš to neizdarīs.

-Jā?

- Man ir ļoti nepatīkami to teikt, taču Oliņa kungs šos diskus paņēma bez atļaujas. Pirms stundas viņš atzinās.

Morgā? Šoreiz Saimons nemēģināja noslēpt pārsteigumu.

- Vai viņš tos nozaga?

- Baidos, ka tā.

- Hmm, tad jau es... - Saimons cerēja, ka viņš izskatās tik samulsis, kāds viņš arī bija. - Ar cilvēkiem nekad neko nevar zināt, vai ne?

- Nevar gan. - Haverlends palocīja galvu, itin kā tas, kas noticis, būtu licis viņam pamatīgi vilties. - Viņš bija viens no maniem uzticamākajiem darbiniekiem.

Maniem? Saimons nespēja noticēt, ka slavenais doktors Greisons Havcrlcnds tik ļoti labi pazītu kādu zviedru zinātnieku.

- Vai viņam tagad būs jāiet cietumā?

Haverlends pārāk ilgi vilcinājās ar atbildi.

- Baidos, ka jā. - Viņš spieda vārdus no sevis kā pēdējo gaisu no balona.

Saimons pamāja, zinādams - šis cilvēks melo tā, ka ausis kustas.

- Tātad esat atnācis, lai paņemtu sūtījumu?

-Jā-

- Labi, cs pavisam noteikti nevēlos krāmēties ar zagtam mantām.

Haverlcnds atslāba, it kā apmācības seržants, kas visu laiku licis viņam stīvi stāvēt “mierā”, būtu pēkšņi ierēcies: “Brīvi!”

-Jums droši vien nav nekas padomā.

- Nē, scr. Ar to mūsu biznesā jābūt ļoti uzmanīgam.

- Skaidrs, - Haverlcnds atteica, un viņa balss no atvieglojuma kļuva skaļāka. - Nekad par to nebiju iedomājies.

- Jūs to, protams, varējāt paskaidrot pa tālruni - cs labprāt būtu sūtījumu nogādājis jūsu birojā Kalifornijā. - Sai-rnons uzmeta apmeklētājam satraukuma pilnu skatienu, it kā viņš raizētos par samaksu. - Par to jau mums maksā.

- Jums noteikti samaksās, - Haverlcnds aši atbildēja. - Nav nekāda iemesla, lai jūs nesaņemtu honorāru tikai tāpēc, ka man gadījās būt Ņujorkā.

- Ak tā, jūs bijāt pilsētā?

Haverlcnds pamāja.

- Tikai uz pāris dienām.

Pēc tik nevērīga paziņojuma Saimons ticēja šim cilvēkam arvien mazāk.

- Ceru, ka lietus neizjauca jūsu plānus?

- Nemaz, tās ir patīkamas pārmaiņas pēc Kalifornijas.

Tā bija otrā reize, kad Saimons pārliecinājās par Havcr-

lenda meliem, jo Ņujorkā nebija nolijuši ne lāsīte. Pievienojot melus pārējām aizdomām, viņam kļuva skaidrs, ka Havcr-lends diskus nedabūs.

- Man, protams, vajadzēs šādus tādus dokumentus, pirms es atdodu sūtījumu. - Saimons ne mirkli nešaubījās, ka tieši tic ir Haverlenda mapītē. - Jūs jau saprotat. Pierādījumi par īpašumtiesībām vai kaut kas tamlīdzīgs.

Haverlcnds pasmaidīja, noraidīdams jebkādas bažas, ka varētu rasties sarežģījumi.

- Bez šaubām, cs saprotu. Es augsti vērtēju jūsu rūpīgo pieeju. Tas daudz ko izsaka par jūsu kompāniju.

-Jūsu Tripa kungs gan tā nedomā.

Haverlends nosprauslojās, it kā Tripa vārda pieminēšana vien radītu viņam mutē sliktu garšu.

- Esmu šo vīru redzējis. Tipisks grāmatvedis, neko nesaprot no biznesa.

Saimons piekrītot palocīja galvu. Meli numur trīs.

Haverlends pastiepa roku un atvēra mapi.

- Domāju, ka te jūs atradīsiet visu, kas jums vajadzīgs. Izziņas no “Bain-Haverland" un “Gotland Research”, kas apliecina manu amatu. Jurista pilnvaras no katras kompānijas. Oliņa kunga darba līguma kopija, kas apliecina, ka viņa darba rezultāti - intelektuālie vai jebkādi citi - ir kompānijas īpašums. - Viņš pagrozīja gaisā roku pa apli. - Un tā tālāk, un tā joprojām. - Haverlends nolika dokumentus uz galda. - Un, protams, jūsu kompānijai izziņa, kas apliecina, ka “World-Wide SD” nav nekādas saistības ar to, kas noticis.

- Šķiet, būs labi, - Saimons šķirstīja papīru kaudzīti un centās izlikties, ka viņu satriec juridisko dokumentu daudzums. - Man ar to pilnīgi pietiek.

Pašapzinīgi smaidīdams, Haverlends palocīja galvu.

- Jūs esat saprātīgs cilvēks. Ja jūs sameklētu diskus, es parakstītu dokumentus, un mēs aizmirstu šo nelāgo lietu.

- Lieliski. Tic man būs šeit no rīta.

Haverlends paliecās uz priekšu, it kā būtu pārklausījies.

- Atvainojiet?

- Kā redzams, mēs sūtījumus neuzglabājam šeit. - Kāpēc tam vajadzēja būt redzamam, Saimonam pašam nebija ne jausmas, taču izklausījās labi. - Kā jau teicu, tic man būs šeit jau no rīta. Ja jūs dodaties uz Kaliforniju šodien, es tos tur nogādātu rīt pēcpusdienā. - Saimons apveltīja doktoru ar platu reklāmas smaidu. - Tas viss ietilpst “ Worldwide SD” pakalpojumos.

Kā milzu naktstauriņš, ko apžilbinājuši tūkstoš vati gaismas, Haverlends mirkli šūpojās uz krēsla malas, tad atguva savaldīšanos.

- Nē, nē, cs te palikšu līdz rītdienai. Vai deviņos no rīta būtu ērti?

- Tas būtu lieliski.

Deviņos no rīta Saimons jau cerēja atrasties lidmašīnā uz Stokholmu.

- Ko tas nozīmē - tu lietojot “Mira-Loss”} - Lara izmeta tajā mirklī, kad Havcrlends bija izgājis pa durvīm.

Šai sievietei bija ausis kā sikspārnim.

- Es tikai pieglaimojos tam kundziņam.

Māsa pakratīja Saimonam ar pirkstu - kā skolotāja, kas brīdina nepaklausīgu skolēnu.

- Nav labi melot māsai, Boris.

- Tu jau esi tā, kas vienmēr atgādina, ka man esot jānovājē. Nodomāju, ka man vajadzētu izmēģināt laimi.

- Man nepatīk doma par zāļu izmantošanu svara zaudēšanai.

- Protams, tev nepatīk. Tu sver, lielākais, simt divdesmit mārciņas.

- Simt divdesmit mārciņas! - viņa noliecās pār Saimona rakstāmgaldu, nošvīkstinādama plaukstas pret stikla virsmu. - Es nesveru simt divdesmit mārciņas.

- Visu esam noskaidrojuši. Liec mani mierā.

- Mēs par to parunāsim vēlāk, - Lara brīdināja, un viņas sejas izteiksme atkal kļuva nopietna. - Vai tu tiesām atdosi viņam diskus?

- Vai Būda ir katolis?

Māsa pašūpoja galvu, lai aizmēztu ķecerību no viņa vārdiem.

- Par to jau es baidījos.

- Es šo vīru vismaz trīs reizes pieķēru melos, māšcl. Viņš nepateica, ka Olins ir miris. Viņš pat apgalvoja, ka Olins pirms stundas atzinies disku zādzībā. - Saimons pacēla divus pirkstus, lai ilustrētu teikto. - Un vēl viņš teica, ka esot Ņujorkā vairākas dienas, taču es zinu, ka nav bijis. - Viņš izslēja trešo pirkstu. Un viņš apgalvoja, ka Trips esot grāmatvedis, kuru šis tikko pazīstot, taču mēs zinām, ka tas ir kompānijas jurists un valdes loceklis. Man vienalga, ka Haverlends ir slavens ārsts, un man vienalga, ka viņam ir miljards dolāru. Viņš nav nekas cits kā melīgs maita, cik nu esmu nopratis.

Lara smagi nopūtās un rezignēti sasita plaukstas.

- Ko tad tu darīsi?

- Atdošu diskus zviedru policijai. Haverlends apgalvo, ka tie ir nozagti. Ja tā ir taisnība, viņš dabūs tos atpakaļ, ja ne, -policija visu noskaidros. Rīt mēs tiksim no tiem vajā.

- Tāpat kā no desmit tūkstošiem dolāru.

- Nesaspringsti. Tā ir tikai tava Ziemassvētku prēmija.

- Milzu paldies!

Saimons apveltīja māsu ar platu smaidu.

- Tas tiks ņemts vērā.

- Ir nu gan atvieglojums. Bet es gribēju tev uzdāvināt BMW Z3 sporta mašīnu.

- Esmu laimīgs par tavu domu. Es ar to braukšu sapņos.

- Un kurš pateiks doktoram Haverlendam par tavu lēmumu, kamēr tu lidināsies mākoņos?

- Tieši par to es tev maksāju lielu naudu.

- Drausmīgi pateicos, - Lara atteica, saviebusi seju ironiskā smaidā. - Tu viņam sacīji, ka viņš no rīta dabūs diskus?

- Nē, neteicu.

- Bet tu liki tā saprast.

- Viņš tā iedomājās.

- Viņš mūsu pakaļas iesūdzēs tiesā.

- Nē, neiesūdzēs. Kāds gan viņam nodarīts kaitējums?

Došanās uz policiju ir vienīgais, ko es varu darīt. a

- Tu vari nodot diskus policijai Kalifornijā.

- Haverlends tos atgūs vienas dienas laikā.

- Bet tie pieder viņa kompānijai, Saimon.

- Par to es neesmu drošs. Bet tam nāv nozīmes - mūsu klients ir zviedrs, un tieši tur es nogādāšu tos nolāpītos diskus.

- Mums vairs nav klienta.

Saimons centās par to nedomāt, taču nespēja aizmirst sīko fotogrāfiju pie Oliņa kabatas.

- Man tomēr ir pienākums.

- Vai tas ir iemesls?

- Protams, tas ir iemesls. - Vismaz kāda daļa. Tas, un vēl Oliņa apgalvojums, ka daudzas dzīves tikšot ietekmētas. Visvairāk ietekmētas. - Tas ir vispareizākais, ko varu darīt. - Un kaut ko vajadzēja darīt ari divu bāreņu labā, lai gan viņš īsti nezināja - ko.

XIII NODAĻAŅujorka

Ceturtdiena, 14. novembris, 21:45:26, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Sēdēdams pie galdiņa pašā stūrī, Haverlends vēroja krēslaino telpu, īpaši - sievietes pie bāra. Visas bija ģērbušās apbrīnojami vienādi: īsos svārkos, caurspīdīgās blūzītēs un apspīlētos krūšturos. Cauri cigarešu dūmiem viņš tikko spēja atšķirt citu no citas. Nevienai nebija nevainīgā izskata un pusaudzes auguma, kas vēl spēja viņu uzbudināt, taču no pieredzes viņš zināja, ka publika mainīsies un vēl nebūs iestājusies nakts, kad viņš atradīs, ko meklējis. Juzdamies visvarens un zinādams, ka no rīta atgūs diskus, Haverlends bija iecerējis to nosvinēt ar mīlas rotaļu trijatā - tā bija fantāzija, ko viņam nekad nebija pieticis dūšas īstenot. Iegrimis domās, viņš nepamanīja tumšās biksēs un brūnā ādas jakā ģērbušos cilvēku, kurš pienāca un noliecās pār galdiņu.

- Vai redzi kādu, kas liek tavam galam kļūt cietam, doktor?

Iztrūcies un sabijies, ka viņu kāds varētu pazīt tik necilā vietā, Haverlends mēģināja blefot.

-Jūs droši vien esat sajaucis mani ar kādu citu.

Pienācējs atbildēja ar granīteietu skatienu.

- Es nekad nekļūdos, dakter.

Neviens nekad nesauca viņu par dakteri, šo apzīmējumu Haverlends necieta un neļāva nevienam to lietot - līdz pat šim brīdim. Haverlends intuitīvi nojauta, ka šis cilvēks ir bīstams. Viņš jau gribēja piecelties, taču svešais nogrūda viņu atpakaļ uz krēsla.

- Pagaidi brītiņu, dakter. Mums jāaprunājas.

Haverlends palūkojās uz bāra pusi un apsvēra iespēju

saukt pēc palīdzības, taču skandāls varētu beigties ar to, ka viņa vārds iekļūst dzeltenajā presē, un šādu risku viņš neiedrošinājās uzņemties.

- Kas jūs esat?

Atnācējs noslīga uz krēsla mazajam kokteiļu galdiņam otrā pusē.

- Retnuhs.

Haverlends mēģināja tēlot pārsteigumu.

- Es jau teicu - jūs droši vien...

Svešinieks viņu pārtrauca ar vieglu, bet brīdinošu rokas kustību.

- Man nepatīk cilvēki, kas melo, dakter.

Saprazdams, ka viņam jāatjauno sava autoritāte, Haver-

lcnds centās izturēt Retnuha vēso skatienu.

- Un man nepatīk cilvēki, kuri sauc mani par dakteri. Retnuhs uzjautrināts pacēla galvu.

- Un ko tu domā par cilvēkiem, kuri lauž līgumus?

- Es nezinu, kas jūs esat un par ko jūs runājat.

Retnuhs paliecās uz priekšu un draudīgā balsī klusi sacīja:

-Tu man sameloji vēlreiz. Tu beigsi dzīvi tāpat kā tas idiots Zviedrijā.

Lai gan draudi viņu biedēja un tieši atzina slepkavības izdarīšanu, Haverlends bija drošs, ka saruna netiek ierakstīta.

- Ko jūs vēlaties?

- Savu naudu. Visu.

Vīrieša tumšās acis un atpakaļ atglaustie mati atņēma Ha-verlendam drosmi - skatīties uz viņu bija tāpat kā skatīties uz kobru, kas gatava uzbrukumam.

-Jūs to saņemsiet. Es dodu savu vārdu.

- Mani neinteresē tavs vārds, dakter.

- Es saprotu. Ja jūs atradīsiet diskus, nebūs nekāda iemesla jums to nemaksāt - tikai tāpēc, ka esam mainījuši vienošanos.

Viņš aptvēra, ka ar šiem pašiem vārdiem bija mierinājis kurjeru.

Retnuhs atgāzās krēslā, izvilka no jakas iekškabatas plānu zelta kārbiņu un atvāza to.

- Mainījuši vienošanos?

Haverlends minstinājās, negribēdams vairs neko sacīt.

- Es vēlētos, lai jūs nesmēķētu.

Retnuhs nopētīja cigaretes, kā gribēdams atšķirt citu no citas, izvēlējās vienu un aizcirta etviju. Ar ierastu precizitāti viņš cigareti divas reizes piesita pie etvijas, iesprauda smēķi starp lūpām, sadabūja kabatā zelta šķiltavas un, dziļi, ar baudu ieelpojis, piepildīja plaušas ar dūmiem. Gaisā izplatījās sīvs turku tabakas aromāts.

- Kādu vienošanos?

Haverlends vēroja, kā dūmi lēni izplūst pa svešinieka nāsīm un aizsedz viņa seju kā ar velnišķīgu masku. Viņš atmeta domu par liegšanos.

- No rīta es dabūšu diskus.

- No Leonidoviča?

-Jā.

- Tas ir slikti.

Mulsuma pilnas rievas iegūla Haverlcnda pierē.

- Nesaprotu.

Retnuhs brīnījās, kā tik stulbs cilvēks varēja būt miljardu dolāru vērts. Būtu nepiedodami, ja neatsvabinātu viņu vismaz no miljona.

Retnuhs ieskatījās pulkstenī. - Leonidovičs tieši pēc divpadsmit minūtēm būs lidmašīnā uz Stokholmu.

- Bet... - Haverlends pavēra muti un tūdaļ to atkal aizvēra - kā papagailis, kas cenšas iemācīties vārdus. - Bet viņš taču piekrita.

- Par to es šaubos. Saimons Leonidovičs nav melis.

Haverlends mēģināja atsaukt atmiņā sarunu. Taisnība,

Leonidovičs nebija tieši apsolījis diskus atdot, vismaz ne ar tādiem vārdiem, taču viņš nedomāja, ka Leonidovičs būtu tik gudrs, lai savītu šādu krāpšanas afēru.

- Ls jums neticu.

Rctnuhs nolēma šo piezīmi atstāt bez ievērības - ne jau pavisam, bet uz kādu brīdi.

- Tici, kam gribi! - Viņš iemeta cigareti glāzē, kam Ha-vcrlends vēl nebija pieskāries, un piecēlās. - Tā vairs nav mana darīšana. Ceru sagaidīt honorāra atlikumu manā bankas kontā rīt līdz pusdienlaikam.

- Pagaidiet! - Haverlends pamāja uz krēsla pusi. - Lūdzu, vēl vienu minūti.

Izlikdamies nepacietīgs, Rctnuhs izrādīja laipnību un apsēdās.

- Vienu minūti. - Viņš zināja, ka paies vismaz piecas.

Haverlends pieliecās un izmisīgā balsī vaicāja:

- Ko jūs ar to domājāt - nav melis. Vai jūs viņu pazīstat?

- Viņam ir reputācija.

- Viņš strādā kurjerfirmā, Dieviņ mīļo! Kāda vēl tur reputācija?

šis cilvēks bija lielāks muļķis, nekā viņš bija domājis.

- Viņš nestrādā nevienam. Viņam tā firma pieder.

Haverlends samirkšķināja acis un atkrita krēslā, it kā

viņam kāds sejā būtu iespīdinājis prožektoru.

- Firma pieder tam lauķim? Viņš to neteica.

- Saprotams, ka ne. - Rctnuhs pagrozīja galvu, cenzdamies piespiest Haverlendu justies patiešām muļķīgi. - Bet esmu pārliecināts, ka tu gan pateici. Slavenais doktors Greisons Haverlends ierodas saņemt paciņu. Vai tev nešķiet, ka tas darīja viņu aizdomīgu?

Haverlcnds blenza pretī, un viņa bālā seja slēpa niknumu.

- Es saprotu, bet tas nedod izskaidrojumu, kādēļ viņš ved diskus uz Zviedriju.

- Es sevi neapgrūtinu ar domām par to, kāpēc viņš to dara.

- Bet jums taču ir versija?

Patiesībā viņam bija pusducis versiju, cita par citu labākas, taču viņš izvēlējās to, kura vispamatīgāk nobiedētu Ha-vcrlendu, un pasniedza to kā faktu.

- Zinātnieks pateica Lconidovičam rezerves adresi, kur nogādāt diskus, ja ar viņu kaut kas notiek. Turp arī viņš tos ved.

- Bet es taču nepateicu viņam, ka Olins ir miris. Es tikai teicu, ka diski ir nozagti.

-Tas bija muļķīgi. Tev vajadzēja pateikt viņam patiesību.

- Patiesību! - Haverlcnds tik tikko spēja apslāpēt dusmas par to, ka šis slepkavnieks lasīja viņam lekciju par patiesību. - Patiesība tevi novedīs uz elektriskā krēsla!

Retnuhs notēloja pārsteigumu.

- Vai tiešām? Ja tu tici tādiem niekiem, kāpēc tad neej uz policiju? - Doktora klusēšana tikai apstiprināja to, ko Retnuhs nojauta: diski bija daudz vērtīgāki par kāda nenozīmīga zinātniskā līdzstrādnieka dzīvību. - Patiesība ir tāda, ka Oliņa kungs gāja bojā satiksmes negadījumā. Kādu... - viņš sastomījās, meklēdams atbilstošu vārdu angliski, - insignifieante^13?

- Nenozīmīgs?

- Si. Pēc diskiem vajadzēja sūtīt kādu nenozīmīgu jūsu kompānijas darbinieku. Un tā ir tava patiesība.

Lai gan Haverlcnds neticēja Retnuha nevainības deklarācijai, viņš aptvēra, ka tieši tā vajadzēja rīkoties.

- Tas nebija tik vienkārši. - Bet viņš nespēja atcerēties, kāpēc. - Vai jūs vēl varat tos atdabūt?

Retnuhs tieši to bija ieplānojis darīt, taču, lai panāktu lielāku efektu, mazliet vilcinājās.

- Jā, bet tas nebūs viegli. Leonidovičs zina, ka kaut kas nav kārtībā.

- Viss ir kārtībā, - Haverlcnds attrauca. - Diski ir mūsu īpašums.

Retnuhs pieliecās viņam tuvāk un klusā balsī sacīja:

- Man ir vienalga, vai tu pārdod nervu gāzi Sadamam Huseinam. Tu maksā, es piegādāju.

Haverlcnds nosprauslājās.

- Savādi, man šķita, ka tas jādara kurjeram.

Retnuhs pasmīkņāja, ironijas uzjautrināts.

- Jā gan, mēs nemaz neesam tik atšķirīgi - viņš un es.

- Jūs esat daudz dārgāks.

Americanos, vienmēr par naudu.

- Es esmu labāks.

-Cik?

Vienmēr par to naudu. Vienmēr vajadzēja satīrīt viņu mēslus, un vienmēr viņi centās nokaulēt godīgi nopelnīto honorāru. Tikai ne šoreiz.

- Viens miljons mārciņu. Avansā.

- Tas ir smieklīgi.

-Jā.

- Par to, ko es varēju dabūt par piecdesmit?

-Jā.

Savādi - pārdrošo prasību Haverlcnds uzskatīja par tādu kā mierinājumu. Retnuhs bija cilvēks, kurš pazina vājumu un pelnīja ar to. īsts plēsoņa, kas spēja vajāt upuri tikai medību prieka dēj. Miljons, protams, nebija nekas sevišķs salīdzinājumā ar iespējamo zaudējumu.

- Labi. - Svešinieka acīs atmirdzēja triumfs. - Bet pusi sākumā, pārējo, kad dabūsiet diskus.

Vai nu Haverlends nemaz nebija tik liels muļķis, kā viņš domāja, vai arī diski bija daudz vērtīgāki, nekā Retnuhs spēja iedomāties.

- Tu domā, ka es varētu paņemt tavu naudu un aizlaisties?

- Tas man ienāca prātā.

Jēgers izvilka no iekškabatas kartīti un pārslidināja to pāri galdam.

- Pārskaiti naudu uz šo kontu.

Haverlends pamāja, tikai tagad pamanīdams, ka Retnu-ham rokās ir miesaskrāsas lateksa cimdi. Gan viņa piesardzība, gan nolūki, ieejot krogā, tiklab iedrošināja, cik biedēja.

- Un nosūtiet ziņojumu Zviedrijas varas iestādēm, ka atklājāt disku pazušanu, kad zinātnieki failus... kā jūs sakāt, in-ventario ?

- Inventarizēja?

- Jā, inventarizēja.

- Kādēļ tas man būtu jādara?

- Drošības pasākums. Lconidovičs var mainīt plānus un nodot diskus policijai.

- Bet viņi gribēs zināt, kas tajos iekšā.

- Tie taču ir šifrēti, vai ne?

- Protams.

- Tad sagudrojiet pasaciņu.

- Vai man jāsaka viņiem, ka tic ir nozagti?

- Nekādā ziņā. 'Pikai dodiet mājienu, ka tur kaut kas smird pēc zivīm.

-Jūs gribat teikt, ka tur kaut kas nav tīrs?

-Jā, tā es domāju. - Rctnuhs piecēlās no krēsla. - Tu dabūsi savus diskus.

Tajā mirklī Haverlends par to bija gatavs likt ķīlā savu dzīvību. Toties viņš nebūtu licis ne desmit centu par Lconido-viča iespējām izdzīvot.

XIV NODAĻA Virs Atlantijas okeānā

Piektdiena, 15. novembris, 16:57:16, pēc Griničas laika

Stjuarts pasmaidīja, lai gan tas prasīja zināmu piepūli pēc gaisā pavadītām trīspadsmit stundām.

- Vai kāds no jums vēlas uzkodas?

Saimons pakratīja galvu. Sieviete sēdeklī pie ejas aizrautīgi pamāja, lai gan viņai noteikti vajadzētu atbrīvoties no divsimt mārciņām, pirms ko uzkoda.

- Vai ir izvēle?

- Augļu plate vai sendviči. Abiem klāt ir omāru biezzupa.

Sieviete, nespēdama izvēlēties, vilcinājās,

Stjuarts domīgi pielieca galvu sāņus, it kā kopš Ņujorkas tas viņam nebūtu bijis jāatkārto pusduci reižu.

- Varbūt es jums atnesīšu abus, tā jūs varēsiet nomēģināt no visa pa druskai.

Sievietes seja izgaismojās kā japāņu lākturis - šķita, ka ierosinājums nācis negaidot.

- Cik mīļi! Tas būtu jauki!

Stjuarts pievērsās Saimonam.

- Vai tiešām neko, ser?

- Derētu vēl viena pudele “Pellcgrino”.

Stjuarts pamāja un aizgāja pa eju. Saimons tūdaļ iegrima savā mīklu grāmatā - šī aizraušanās palīdzēja īsināt laiku garajos lidojumos, taču viņu jau atkal savā redzeslokā ietvēra blakussēdētāja.

- Vēl viena pudele ūdens! Nekad neesmu dzirdējusi par tādu diētu. Jūs būsiet tik nespēcīgs, ka nevarēsiet izkāpt no lidmašīnas.

Saimons atvēra muti, lai paskaidrotu, ka ar diētu tam nav nekāda sakara, ka tas bija tikai ieradums, lai pārvarētu laika joslas ar daudz ūdens, bet bez alkohola un kofeīna, taču viņa jau vervelēja par “laba uztura nozīmi”. Šī ideja viņai pašai bija pilnīgi sveša, un Saimons zināja, ka dāma neapklusīs, līdz tiks atnestas uzkodas. Tiklīdz viņš bija uztvēris galvas mājienu un ņurdienu ritmu, klusi iedūcās priekšējā sēdekļa atzveltnē iemontētais tālrunis. Valdies Dievam!

Dievs, protams, ne no kā neglābs viņa nepieklājīgo pakaļu, tātad zvanītājai vajadzēja būt Larai - vienīgajai dzīvajai dvēselei, kas zināja viņa vietas numuru. Izbrīnu radīja tikai tas, ka viņa nepiezvanīja agrāk. Saimons palūkojās pulkstenī: Ņujorkā bija vienpadsmit priekšpusdienā. Viņš paķēra klausuli.

- God morgen^14, māšel!

Ictājās īss klusuma brīdis, kamēr viņa balss lēkāja starp Zemes pavadoņiem un Ņujorku, bet māsas atbilde līdzīgā veidā atrada ceļu uz viņa vietu trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā virs Rietumeiropas.

- Nekā laba nav.

- Es pieņemu, ka plaši pazīstamajam doktoram Havcr-lendam nepatika ziņas.

- Viņš nemaz neparādījās.

To Saimons nepavisam nebija cerējis izdzirdēt. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Uzkodu Karaliene uzmanīgi klausās, pat nemēģinādama slēpt savu interesi. Viņš pielika klausuli pie otras auss un pieliecās pie loga.

- Esmu satriekts.

- Tad pieturies pie savām biksēm, Boris, tu neesi dzirdējis labākos jaunumus.

Saimons juta, ka “labs” nozīmēja “slikts”, tā pusaudži mēdza apgriezt jēdzienus otrādi.

- Es klausos.

Viņš uzsvēra šo vārdu, cerēdams, ka blakussēdētāja sapratīs.

- Parādījās kāds cits virs, Smita kungs. Viņš apgalvoja, ka pārstāvot kompāniju, taču viņam nebija ne vizītkartes, nekā.

- Pieņemu, ka tu viņam nenoticēji.

- Tikpat droši kā elle es domāju, ka viņa uzvārds nebija Smits. Viņš izskatījās pēc beduīna: gaišbrūna miesa, tumši vaibsti, vecums ap četrdesmit, īsi mati, bet es nemanīju nekādu akcentu. Vispār tīri pievilcīgs, taču kaut kas man nepatika.

- Vai kaut kas, ko viņš pateica?

- Nē, viņš bija ļoti pieklājīgs. Kaut kas bija viņa acīs -tam zellim bija ļaunas acis.

Saimons pagriezās pret Uzkodu Karalieni, cerēdams novērst viņas uzmanību ar zīmīgu skatienu, taču sieviete tikai uzsmaidīja, kā gaidīdama, kad viņš beigs sarunu, lai varētu turpināt diētu doktrīnas iztirzāšanu.

-Tu tikko aprakstīji pusi Manhetenas juristu.

- Šis vīrs nebija jurists.

- Ļaunas acis un apgalvojums, ka pārstāv “Bain-Haver-land", - tas izklausās pēc jurista.

- Es tā nedomāju. Taču viņš zināja par diskiem - tas nu ir droši. Viņš pat zināja, ka tu esi ceļā uz Stokholmu. Viņš uzstāja, lai aizsūtu tev ziņu, tiklīdz lidmašīna būs nosēdusies.

Lai gan Saimons saprata, ka ikviens ar labām datorlicto-tāja iemaņām varētu uzmeklēt viņa rezervēto vietu lidmašīnā, taču galvā tik un tā sāka atbalsoties baisā mūzika no seriāla “Krēslas zona”. Kāpēc kāds izseko viņa gaitas?

-Tu, protams, to neapzināti nepieminēji?

Tomēr viņš zināja māsas atbildi, pirms to izdzirdēja.

- Ko tu ar to domā, Boris?

- Tas laikam bija muļķīgs jautājums. Vai vēl kas?

Arī uz šo jautājumu viņš zināja atbildi.

- Es vēl neesmu nonākusi pie jautrākās daļas.

Ja “labais” bija “slikts”, viņš juta, ka “jautrākā daļa” būs īsts spēriens pa pauriem.

- Es klausos.

- Apmēram desmit minūtes pēc Smita uzrašanās man piezvanīja no zviedru policijas. Izskatās, ka diski paņemti bez kompānijas ziņas.

Saimons nebija ļoti pārsteigts, taču joprojām ticēja, ka Oliņām bija labs iemesls to darīt.

-Tev nevajadzētu būt par to tik laimīgai.

-Tikai pieticība man liedz sacīt: es jau tev to teicu!

- Tava savaldība tiek novērtēta, māšel. - Stjuarts nolika Uzkodu Karalienei uz paplātes divus šķīvjus ar uzkodām, un tas kaimiņieni piespieda novērsties. Saimons noliecās vēl tālāk uz loga pusi un runāja, cik klusi vien spēja.

- Un kas tad policijai bija sakāms?

- Viņiem bija tik daudz sakāmā, ka likās - viņi grib ar tevi papļāpāt.

- Redzi, cik labi viss sanācis? Es uzrodos, mēs mazliet jauki papļāpājam, es atdodu viņiem diskus, un visi ir laimīgi.

- Ne gluži tā.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Smits skaidri lika saprast, ka viņš grib diskus. Viņš teica, ka kompānija “grib visu nokārtot diskrēti”. Viņi negribot aptraipīt viņu visu kvēli mīļotā un tagad dikti beigtā darbinieka Pēra Oliņa reputāciju.

- Ļoti apdomīgi. Neticu nevienam vārdam.

- Ar to arī viss beidzās. Es ne uz mirkli neiekritu šajās labvēlības pilnajās muļķībās.

- Ko tu viņam teici?

- Pirms es paguvu kaut ko pateikt, uzradās divi Ņujorkas policisti.

- Oho!

-Jā. Viņi gribēja rimāt ar mani personiski, un Smits nespēja vien atvainoties, ka viņam jāsteidzas.

- Viņš aizlaidās?

- Tādā tempā kā "Road Runner" internēta serviss.

- Un kruķi?

- Šķiet, arī viņiem no zviedru varas iestādēm zvanīts sakarā ar pazudušajiem diskiem. Acīmredzot viņi domā, ka tu esi iesaistīts rūpnieciskā spiegošanā.

Tas viņu nepārsteidza. Policija un muita vienmēr domāja, ka kurjeri nodarbojas ar kontrabandu.

- Par to neuztraucies. Domāju, ka viss būs kārtībā, tiklīdz izskaidrošos ar Stokholmas policiju.

Bet par spīti saviem vārdiem viņš juta, ka neredzamā un tik dārgā Amerikas pilsonības drošības josta bija nostiepta līdz pēdējai robežai.

- Es tavā vietā nebūtu tik pārliecināta. Tu vēl neesi dzirdējis vislabāko.

Ai, ai! Ja “labais” izrādījās “slikts”, bet “jautrākā daļa” -spēriens pa kājstarpi, viņam nemaz negribējās iedomāties, cik baismīgs būs “vislabākais”.

- Nespēju vien sagaidīt.

- Pēc tam kad Smits nelokāmi pieprasīja, lai diskus neatdotu policijai, es kļuvu aizdomīga. Nolēmu veikt nelielu izmeklēšanu.

- Ko tad tas nozīmē?

-Tev patiks. Es piezvanīju uz Stokholmas policiju un uzstāju, ka gribu runāt ar detektīvu, kurš atbildīgs par tās šausmīgās personas meklēšanu, kas sabrauca manu dārgo zviedru brālēnu Pēru Oliņu.

- Krievu māsīca atkal uzdarbojās?

- Tieši tā.

- Ļoti prātīgi.

- Es jau zināju, ka tu to atbalstīsi.

- Un?

- Izskatās, ka viņus interesē kas vairāk nekā pārītis da-tordisku.

- Kas tad nu?

- Viņi domā, ka Olins ir noslepkavots.

Vārds “noslepkavots” atbalsojās starp Saimona abām smadzeņu puslodēm. Viņš palūkojās uz Uzkodu Karalieni, nobažījies, ka tas pa ausu kanālu izlauzies no viņa galvaskausa. Nemaz nejuzdamās neērti par acīm redzamo noklusīšanos, viņa pasmaidīja, pavērusi ar augļiem piebāzto muti.

- Vai tu mani dzirdi, Saimon?

Cīnīdamies ar domu par slepkavību un visu, kas no tās izrietēja, Saimons centās pasmaidīt pretī.

-Jā, dzirdu. Kāpēc viņi tā domā?

- Viņi atraduši Oliņa mašīnai piestiprinātu kādu pa radio vadāmu ietaisi, kas atslēgusi aizdedzi. Viņi domā, ka mašīnu kāds ar nolūku sabojājis, notriecis Oliņu, taču viņam nav bijis laika ierīci paņemt, jo garām braukusi kravas mašīna.

- Kādēļ viņi par to grib iztaujāt mani? Manis taču nebija Zviedrijā, kad tas notika.

Taču atbilde bija skaidra - policija domāja, ka slepkavībai ir kāds sakars ar diskiem, un, ja viņam bija diski...

- Vai tiešām vēlies, lai es uz to atbildu?

- Nē. Domāju, ka spēšu visu nokārtot, kad būšu ar viņiem aprunājies.

Tomēr Saimons nejutās ne tuvu tik pašpārliecināts, kā centās runāt. Nekad nebija viegli kaut ko ieskaidrot cilvēkiem, kuri runāja citā valodā. Viņš jau gandrīz redzēja neticību policistu acīs, kad viņš mēģinās tiem iestāstīt, kāpēc pieņēmis pasūtījumu bez saņēmēja adreses, lai gan nekad iepriekš tā nebija darījis. Nevajadzēja daudz iztēles, lai iedomātos sevi zviedru cietumā.

Murgu pārtrauca Laras balss.

- Esmu pārliecināta, ka tavs vārds jau ir viņu datorā. Domāju, ka tu netiksi cauri muitai.

- Laikam jau tev taisnība.

- Vai vēlies, lai sameklēju tev advokātu?

- Labāk ne. Tas tikai liks viņiem domāt, ka man ir kas slēpjams. Domāju, ka tas būs...

Klausulē atskanēja kluss dūciens - pazīstamais durvju signāls, un Saimons gara acīm redzēja, kā Lara pagriežas pret mazo drošības monitoru uz rakstāmgalda.

- Nu ir sūdi, tas atkal ir tas Smits.

- Nelaid viņu iekšā!

Saimons centās runāt mierīgi, taču pats savā balsī saklausīja paniku.

- Ks tikšu galā ar to ākstu. Varbūt man izdosies kaut ko uzzināt. Piezvani man, tiklīdz zināsi, kas notiek.

- Nē, ne... - Bet Lara jau bija pārtraukusi savienojumu. Viņš gribēja piezvanīt māsai, taču zināja, ka viņa vainos brāli pārliekā piesardzībā.

Saimons joprojām turēja klausuli pie auss, jo viņam vajadzēja padomāt, taču negribējās ieraudzīt blakussēdētāju un negribējās arī iekļūt jautājumu krustugunīs. Viņš vēl desmit minūtes turpināja vienpusēju sarunu, novirzīdams to brīvā brāļa un māsas pļāpu gultnē, bet tad stjuarts sāka aizvākt traukus un novērsa sievietes uzmanību.

- Vai vēl kaut ko, kundze?

Viņa pacēla resno roķcli, turēdama rādītājpirkstu collas attālumā no īkšķa.

- Varbūt vienu mazu šķēlīti siera kūkas.

- Protams.

- Un mazliet šerbeta, lai izskalotu muti.

Jaunā vīrieša bezierunu sejas izteiksme nemainījās.

- Apelsīnu vai ananasu?

Kaimiņienes piere izmisumā sarāvās.

- Ak kungs!

- Varbūt mazliet no katra? Abi ir ļoti labi.

- Lieliska doma!

Viņš pagriezās pret Saimonu.

- Un jums, ser? Vēl vienu pudeli “Pellegrino”?

- Nč, paldies! - Viņam vajadzēja tikai izpletni. Mazāk nekā pēc divām stundām viņi būs Stokholmā, un Saimonam bija nelāga sajūta, ka šo valsti viņš tik drīz neatstās. - Vai jūs nezināt - mēs ielidosim pēc saraksta?

- Mēs kavējamies apmēram par desmit minūtēm. Taču domāju, ka tās tiks atgūtas uz zemes, ja jūs lidojat tālāk uz Oslo.

- Biju domājis, ka šis ir reiss uz Stokholmu.

- Tehniski tā arī ir, bet šī lidmašīna ar citu reisa numuru lido tālāk uz Oslo. Apmēram trešdaļa pasažieru lido tālāk.

- Vai tiešām? Vai jūs nezināt - biļetes uz reisu ir izpārdotas?

- Parasti ir. Daudzi uzņēmēji lido šurpu turpu starp abām pilsētām, taču to nekad nevar zināt, kamēr neesam nosēdušies.

- Paldies!

Pirms Uzkodu Karaliene paguva atvērt muti, Saimons atvēra portatīvo datoru un modema vadu pievienoja tālrunim. Svarīgākais, ja vien tas viņam izdosies, bija rezervēt vietu tajā pašā lidmašīnā, kurā viņš jau atradās.

XV NODAĻA Oslo, Norvēģija

Piektdiena, 15. novembris, 20:50:45, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Izkāpis Oslo no lidmašīnas, Saimons juta gan vainas apziņu, gan atvieglojumu - kā nevainīgais, kurš tikko izbēdzis no cietuma: vainīgs tāpēc, ka izvairījies no apsūdzības, atvieglots tāpēc, ka nav ieslēgts saltā un drūmā kamerā. Viņš gan īsti nepārzināja Zviedrijas sodu sistēmu, taču kurjera apziņā visas kameras bija aukstas un tumšas; un viņam nebija nekādas vēlēšanās pārbaudīt savu pieņēmumu praksē.

Nezinādams, vai Interpols ir izdevis par viņu rīkojumu “aizturēt nopratināšanai” un vai tādi rīkojumi vispār eksistēja, Saimons pieņēma savu ierasto garlaicības mākta biznesmeņa uzvedības stilu un, pasažieru pūlim virzoties uz muitas posteņa pusi, nodūra degunu brošētā grāmatā. Viņš zināja, ka lielākā daļa aģentu un novērošanas kameru pievēršas nervoziem ceļotājiem rindas beigās. Vajadzēja tikai izskatīties satrauktam, un viņi sāktu analizēt un pārbaudīt, un paralizētu jebkuru iespēju tikt cauri bez pārmeklēšanas. Toties, ja cilvēks izliekas, ka viņam nav nekā labāka, ko darīt, kā vien nīkt starp četriem simtiem sasvīdušu un ceļā nogurušu svešinieku, viņu palaidīs cauri pārbaudes zonai tik ātri, ka zoles svils.

Lēni, neatraudams acu no grāmatas, Saimons tuvojās muitas inspektoram, kurš izskatījās pēc tāda, kam ir pavisam garlaicīgi. Viņš pat nepacēla skatienu līdz brīdim, kad Saimons pastūma savu pasi pāri kancelei līdzīgajai letei. Saimons atspiedās ar elkoni uz letes un izskatījās laimīgs, ka var atpūsties un papļāpāt. ViņŠ apsvēra iespēju pateikt draudzīgu: “Kā ir?” - taču nolēma, ka tas būs pārāk amerikāniski, un palika pie: “Kā sokas?”

Muitas aģents šķirstīja plānās lapas ar uzlīmēm un zīmogiem.

- Un kāds ir jūsu Norvēģijas apmeklējuma mērķis? Atpūta vai bizness?

Lai gan bija saklausāms akcents, viņa angļu valoda bija skaidra un konkrēta.

Tā kā “bēgšana no izmeklēšanas” nebija starp iespējamiem atbilžu variantiem, Saimons izvairījās no jautājuma.

- Es strādāju starptautisko sūtījumu piegādes firmā. -Viņš aizturēja elpu, kad muitnieks sāka spiest datora tastatūras taustiņus.

Aģents mirkli vēroja ekrānu.

- Vai esat pēc kaut kā atbraucis... - Viņš pacēla galvu, pirmo reizi ieskatīdamies Saimonam acīs. - Vai arī piegādājāt sūtījumu?

Saimonam vajadzēja izvairīties no jautājuma, taču viņš zināja, ka muitnieks beigu beigās nonāks pie sūtījuma, tāpēc izņēma no koferīša plastmasas maisiņu.

-Jau pieņēmu pasūtījumu - divi datordiski.

Muitnieks paliecās uz priekšu, izlasīja pieņemšanas laiku un pamāja, it kā laikam starp Zviedriju un Norvēģiju būtu kāda nozīme, ja vien neņēma vērā desmit dienu atšķirību. Viņš pacēla gumijas zīmogu un trāpīja ar labi tēmētu sitienu to vienā no lappuses mazajiem kvadrātiņiem.

- Novēlu jums Norvēģijā labi pavadīt laiku. - Aģents runāja bez izteiksmes, un viņa vārdi bija tikpat aicinoši kā ūdens šļākšanās tualetē.

Saimons pamāja, ielika maisiņu atpakaļ koferītī, paņēma pasi un devās uz SAS klubu, iestādi, ko viņš daudzas reizes bija izmantojis lidojumu starplaikos, - tur visērtāk varēja pārlūkot elektronisko pastu un izmantot tālruni.

Pēc vietējā laika bija piecpadsmit minūtes pāri deviņiem, un klubs bija gandrīz tukšs - lielākā daļa starptautisko reisu izlidoja agrāk. Iekārtojums bija tāds pats kā lielākajā daļā lidojumu klubos visā pasaulē: pelēks plīša paklājs, par pustoni gaišāks nekā sienas, mēbeles - no stikla, hromēta metāla un ādas. Apkalpotāja - viena no trim zilacainajām, gaišmatainajām un garkājainajām skandināvu skaistulēm - norādīja viņam uz daļēji vientulīgu stūrīti ar tālruni un modema kontaktligzdu. Pēc nepilnām divām minūtēm Saimons bija ieslēdzis un pievienojis datoru un lejuplādēja vēstules. To pavisam bija trīs: jautājums Ukur esi?” no kāda tehniskās pļāpistabas dalībnieka, dienas padoms no “PCMag” žurnāla un vēstule no karas. Pirmajām divām Saimons nepievērsa uzmanību.

lēma: Ššššš

Laiks: Piektdiena, 2002. gada 15. novembris, 13:11:42 EST No: Lara Kvinna

<LaraQ@WorldwideSD.com>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

Izsekoju Tava lidojuma pārmaiņām. Ceru, ka esi nokļuvis Oslo.

Smits ir ŠEIT un gaida Tavu zvanu. Viņš šķiet gana jauks (šķiet, man patīk), taču viņš man uzdzen drebuļus, un es negribētu redzēt viņa reakciju, ja Tu atteiktos atdot viņam diskus. Tāpēc, ja esi izlēmis tieši tā, NEZVANI. Viņš nodomās, ka Tevi savākusi zviedru policija, un aizies.

Piezvani man VĒLĀK, kad būsi izlēmis, ko darīt. Пока.........L

Saimonam nebija nc jausmas, ko tagad darīt, taču viņam nepatika tas, ka Lara tur bija viena ar svešinieku, tāpēc viņš grasījās piezvanīt jebkurā gadījumā. Viņš atlaidās krēslā un centās visu aptvert ar savu nogurušo prātu, bet, jo vairāk centās salikt kopā faktus, jo dīvaināks viss Šķita. Kāpēc Ha-verlends neatnāca uz viņa biroju? Un kāpēc ne, ja viņš varēja piezvanīt uz Kaliforniju? Bija nebeidzami daudz iespējamo iemeslu, tāpat arī Smits, kas varēja izpildīt Haverlenda pavēles. Un kādēļ lai viņš negribētu atpakaļ to, kas pieder viņam? Neviens saprātīgs uzņēmējs negribētu, ka viņa pētījums tiek iejaukts policijas izmeklēšanā. Iespēja, ka tāds vīrs kā Haver-lends, kuram bija starptautiska slava un miljards dolāru bankas kontā, varētu būt iesaistīts kriminālās aktivitātēs, šķita muļķīgi tāla. Patiesību sakot, jo vairāk Saimons domāja, jo vairāk šķita, ka Larai varētu būt taisnība: Olins pārdeva vai mēģināja konkurentiem pārdot izpētes noslēpumus. Varbūt viņš pārdomāja, gribēja izstāties, taču tika nogalināts. Tas būtu saprotams.

Bet kāpēc Saimons tam neticēja? Kamēr viņš tā domāja, viena no apkalpotājām piestūma pie galda ratiņus no stikla un metāla.

- Goddag!

Saimons centās atcerēties piemērotu atbildi norvēģu valodā, ko bija sacījis simtiem reižu, taču smadzenes šķita kā sarecējis auzu tumes kunkulis, un vienīgais, ko viņš spēja pateikt, bija:

- Labvakar!

Sieviete atbildēja angliski, viņas balss bija dziļa un maiga, it kā angļu valodu viņa būtu mācījusies, skatoties filmas ar Merilinu Monro.

- Vai sajaukt jums kādu dzērienu?

Viņš skatījās uz slīpēta stikla karafēm ar tumšiem un dzintara krāsas šķidrumiem, taču nespēja izlemt. Apkalpotāja šo skatienu pazina.

- Varbūt kafiju?

Šķita, ka kafija visu līkai sarežģīs. Viņš nebija redzējis gultu jau trīsdesmit stundas. Ja viņš gribēja aptvert, kādā likstā iekļuvis un kā tikt no tās ārā, viņam vajadzēja izgulēties.

- Vienīgais, kas man patiešām vajadzīgs, ir vieta, kur apmesties.

Sieviete pasmaidīja, palūkojās apkārt un ieņurrājās vēl dziļākā krūšu balsī.

- Kādas tieši ir jūsu prasības?

Tā bija halucinācija, vai arī šī blondā amazone izteica piedāvājumu. Ja tā bija, skandināvu skaistulei traģiski neveicās. Saimonam ne tikai trūka spēka, viņš arī savu muļķa romantisko sirsniņu slepenībā bija saistījis ar Pilāru Montēšu - vismaz līdz tam brīdim, kad viņa atbildēs uz e-pasta vēstuli. Vai ari neatbildēs. Saimons nolēma atteikties.

- Kā jūs šeit sakāt? Pensiem?

Viņa pamāja, nekādi nereaģēdama uz iespējamā priekšlikuma noraidījumu.

- Vandrehjem.

- Jā, kaut ko jauku. Netālu no lidostas.

- Protams. Vai vēlaties, lai rezervēju jums vietu?

- Lūdzu!

Lielākajā daļā lidojumu klubu, tāpat kā viesnīcās, apkalpotājas labprāt nodrošināja ar šādu pakalpojumu. Saimons pasniedzās un nolika uz ratiņiem divdesmit dolāru banknoti: desmit par apkalpošanu un desmit par viņas jauko sabiedrību.

Apkalpotāja atplauka saprotošā smaida - viņa prata novērtēt Saimona dāsnumu.

- Uz cik naktīm?

Arī uz šo jautājumu Saimons nezināja atbildi.

- Tikai šai naktij.

Viņš gan tam neticēja. Bez apstiprinājuma Oliņa stāstam viņš neiedrošinājās atgriezties Savienotajās Valstīs ar diskiem.

Nedēļu vecs pasūtījums bez saņēmēja adreses tikai liks viņam justies vainīgam... Jā, kādā noziegumā?

Zagtas mantas glabāšanā?

Rūpnieciskajā spiegošanā?

Varbūt tā bija līdzdalība slepkavībā? Šī doma sniedzās pāri viņa saprašanai.

Gandrīz.

XVI NODAĻA Ņujorka

Piektdiena, 15. novembris, 16:00:22, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Jēgers ieskatījās pulkstenī - bija četri pēcpusdienā - un pieskaitīja sešas stundas. Zviedrijā bija desmit. Kaut kas bija nogājis greizi. Ja policija būtu aizturējusi Leonidoviču vai diskus, viņš būtu saņēmis ziņu no savas kontaktpersonas Stokholmā. Viņš atlaidās krēslā un pārlūkoja ielu, negribēdams, ka viņu vēlreiz negaidot pārsteidz policijas apmeklējums. Apmierināts viņš atkal pievērsās Larai Kvinnai, kas turpināja strādāt ar datoru. Sieviete šķita pilnīgi iegrimusi darbā, itin kā nemaz nejustu viņa klātbūtni, taču spriedze plecos teica ko citu.

Jēgers lēni piecēlās, lai izstaipītu muskuļus. Kā jau varēja gaidīt, sieviete atrāva kreiso roku no tastatūras un ielika klēpī - dažas collas no trauksmes pogas, kas bija iemontēta zem galda malas. Jēgers pasmīnēja, priecādamies, ka neparedzētā policistu vizīte bija devusi viņam iespēju atklāt un neitralizēt drošības sistēmu.

- Kvinnas jaunkundz?

Viņa pagriezusies ar nesatricināmu drosmi ieskatījās Jē-geram acīs.

- Kvinnas kundze.

Tas viņu pārsteidza. Spriežot pēc fotogrāfiju izkārtojuma uz sievietes galda un viņas bērnu vecuma, vīrs bija pazudis no Laras dzīves pirms vairākiem gadiem.

- Atvainojiet, es neiedomājos, ka esat precējusies.

- Atraitne, - viņa atteica bez rūgtuma vai sevis žēlošanas: tikai konstatēja faktu.

Jēgers pašūpoja galvu, cenzdamies izrādīt līdzjūtību. Patiesībā viņu sievietes izaicinošā un straujā izturēšanās seksuāli uzbudināja. Ģērbusies melnās džinsu biksēs un melnā svīterī ar sarkaniem rombiem uz krūtīm, viņa vairāk izskatījās pēc modeles nekā pēc sekretāres. Kāds zaudējums.

- Vai jūsu Leonidoviča kungam vēl nebija jāpiezvana?

Lara paraustīja plecus. Pārāk nevērīgs žests.

- Ne gluži - ja viņš ir izbraucis no valsts.

Jēgers zināja, ka Leonidovičam ir ļoti noteikta cilvēka reputācija, jo no tā bija atkarīgs viņa bizness.

- Vai tiešām?

Viņa pamāja.

- Reizēm viņš nepiezvana veselu dienu vai pat divas.

Tagad Jēgers bija pārliecināts, ka sieviete kaut ko zināja.

Viņš uzmeta plecā savas melnās neilona somas lenci.

- Es ienākšu atkal rīt, ja jums tas būtu ērti.

- Protams.

Lai gan Lara centās to apslēpt, Jēgers redzēja atvieglojumu viņas acīs un zināja, ka viņa nekad vairs neatvērs viņam durvis. Viņam nepatika lieki sarežģījumi. Jēgers saprata, ka sieviete neko neatdos bez cīņas, tāpēc juta, ka lieta drīz vien sapiņķēsies. Tad viņam vajadzētu sievieti nogalināt - vēl viens sarežģījums, no kā viņš labprātāk izvairītos. Tomēr vēl nekad viņam nebija radusies iespēja nopelnīt miljonu mārciņu - summu, ko viņš pārvērstu daudz lielākā, kad būs ieguvis diskus. Nebija laika atstāt nepadarītas lietas.

-Ja es varētu izmantot jūsu labierīcības... - Lara vilcinājās, un Jēgers samocīti pasmaidīja, it kā viņš justos apmulsis par nepieciešamības uzspiesto prasību. - Es būtu ļoti pateicīgs.

Viņa pamāja uz durvīm Jēgeram aiz muguras.

- Tur.

- Paldies!

I.ara nodomāja, ka viņas iztēle metusies amoka skrējienā, taču, kad Smits paņēma uz tualeti līdzi somu, viņa sāka apšaubīt savu domu. Smadzeņu lopiskā daļa apgalvoja, ka viņa gluži vienkārši pārspīlē, taču tā prāta daļa, kas uzturēja dzīvnieciskos instinktus, nojauta briesmas. Triju gadu laikā, kopš Saimons uzstāja, ka viņai jātur rakstāmgalda atvilktnē maza divdesmit piektā kalibra “Beretta”, Lara ne reizes nebija tai pieskārusies. Par šo tematu abi bija strīdējušies nedēļām ilgi, un tagad viņa bija priecīga, ka strīdā zaudējusi. Paslēpusi pistoli starp kājām, viņa nolika uz monitora nelielu pūdcrnīcu un pavērsa spoguli pret tualetes durvīm. Lai kurai no abām smadzeņu daļām izrādītos taisnība, viņa būs gatava.

Jēgers rīkojās ātri, jo nezināja, ko pa šo laiku var uzsākt sieviete. Viņam vajadzēja mazāk par minūti, lai saliktu divdesmit otrā kalibra pistoli no nekaitīgām detaļām, kas bija paslēptas starp citām lietām viņa somā. Lai gan pistole bija maza un tikpat kā bez svara, tā spēja nonāvēt. Gumijas uzlika uz stobra gala apslāpēja vismazāko troksni. Bet vissvarīgākais bija tas, ka plastmasas detaļas ļāva pistoli nemanītu iznest cauri lidostu drošības kontroles punktiem. Salicis pistoli, Jēgers uzvilka miesaskrāsas lateksa cimdus un nolaida ūdeni. Tikpat spēcīgs kā heroīns, viņa vēnās ieplūda adrenalīns. Viņš ielika pistoli somas sānkabatā un atvēra durvis.

'Lajā brīdī, kad Lara redzēja veramies durvis, viņa nospieda trauksmes pogu. Ja Smits nekavējoties aizies, nekas ļauns nebūs noticis. Bet, ja viņas pirmatnējie instinkti būs izrādījušies pareizi, kruķi te spietos jau pēc piecām minūtēm. Smits ienāca telpā, uz mirkli apstājās, lai sakārtotu somas lenci, un gāja uz durvju pusi, un viņam bija jāiet garām dažas pēdas no Laras darba vietas. Sagatavojusies izvilkt pistoli, viņa pagriezās, bet Smits pasmaidīja un pastiepa roku.

- Es spēju novērtēt jūsu laipnību. Ceru, ka mana klātbūtne neradīja neērtības.

Lara saminstinājās, aptvēra, ka ir uzvedusies muļķīgi un nepieklājīgi, un pastiepa arī savu plaukstu. Kad viņa pieskārās vīrieša rokai un pamanīja cimdus, bija par vēlu. Viņa ar kreiso roku tvēra pēc pistoles, taču Jēgers pierāva viņu kājās, un “Beretta” nekaitīga nokrita viņai pie kājām.

- Kvinnas kundze, esmu ļoti satriekts. - Viņa lūpas savilkās tādā kā uzjautrinājuma pilnā smaida. - Kādus dārgumus vēl tu slēp starp kājām?

Lara centās neizrādīt bailes, taču viņai radās sajūta, ka skatās acīs cilvēkam, kuru pēdējo redzēja Pērs Olins, un viņa tik tikko spēja parunāt, jo pa elpvadu augšup rāpās panikas lēkme.

- Ko... ko jūs gribat?

- Diskus, protams.

Jēgers paspēra pistoli zem galda, nogrūda sievieti uz krēsla, pagrieza pret sevi ar muguru un saspieda viņas rokas aiz krēsla atzveltnes.

- Kādēļ jūs to darāt?

- Drošības dēļ, - viņš atbildēja, sasiedams Laras rokas ar savelkamu saiti. - Es negribu tev nodarīt neko ļaunu.

Viņš runāja atklāti, jo patiešām nevēlējās lieki nodarīt sāpes. Ar vēlēšanos gan te nebija nekāda sakara. Sāpju līmenis bija atkarīgs no viņas. Jēgers noliecās un nostiprināja ar vēl vienu saiti Laras kājas pie krēsla pamatnes. Sievietes bezpalīdzība viņu uzbudināja, taču viņš nepadevās kārdinājumam, kas sāka rosīties viņa prātā. Tam laika pietiks.

- Kur ir Saimons Leonidovičs?

Lara saklausīja piesmakumu viņa balsī un saprata, ko tas nozīmē. Viņai vajadzēja turpināt sarunu tikai piecas minūtes, kamēr ierodas policija.

- Nezinu.

Viņš piegāja tuvāk un iespieda viņas kājas starp saviem ceļgaliem.

-Jautāšu vēl reizi. Kur ir Saimons Leonidovičs?

Lara spēja saost vīrieša uzbudinājumu un pat redzēja viņa crekciju tumšajās biksēs, tāpēc novērsās, lai nesāktu rīstīties. Jēgcrs pasniedzās un paķēra no galda fotogrāfiju.

- Tik brīnišķīgi bērni. Kā es gribētu viņus satikt!

Larai šķita, ka viņš ar bārdas nazi pāršķel viņas krūtis, iebāž tur roku un sagrābj sirdi. Cik laika jau pagājis? 7rīs minūtes? Četras? Vai viņa pietiekami stipri piespieda pogu?

- Viņi dzīvo Floridā pie vecvecākiem.

- Floridā? - viņa balsi ieskanējās šaubas. - Kur - Floridā?

- Maiami, - viņa ātri atbildēja, bet tad saprata, cik neīsti izklausījās tas, ka tik ātri nodod bērnu atrašanās vietu.

Uzacis virs Jēgera tumšajām acīm savilkās, tās pauda dusmu pilnu vilšanos.

- Šaubos gan.

Ar pirkstu galiem viņš atstūma no Laras sējas matu cirtu - kustība bija maiga, un tā Laru biedēja.

- Fls tev kaut ko parādīšu. - Viņš pacēla peidžeru, kura mazajā displejā tikko bija redzams vārds ZVANS. - Tavs drošības zvans.

Larai uzmācās baisa, slīdoša sajūta - panika, gluži kā pirmo reizi braucot “amerikāņu kalniņos”. Viņa bija pārbijusies līdz nāvei, taču mēģināja to neizrādīt.

- Nezinu, par ko jūs runājat.

Jēgcrs nospieda taustiņu un nodzēsa uzrakstu, tad pastiepa roku un nospieda drošības pogu zem galda malas. Tajā pašā brīdī displejā atkal sāka pulsēt uzraksts “ZVANS”

- Aizmirsti policiju! Ta neatbrauks.

- Kā...

- Tas nav svarīgi. Un tagad pasaki, kur ir Saimons Leonidovičs!

Viņa tikko spēja parunāt cauri baiļu kamolam, kas nosprostoja rīkli.

- Domāju, ka viņš ir Oslo.

- Oslo? Kāpēc viņš brauca uz turieni?

- To viņš man nepateica.

- Vai viņam ir diski?

-Jā, cik man zināms.

Jēgcrs atkāpās.

- Kā es varu ar viņu sazināties?

Lara pameta ar galvu uz tālruņa pusi.

- Augšējā poga pa labi. Viņa mobilais tālrunis.

Vīrietis brīdi pētīja aparātu, tad nospieda pogu SKAĻRUNIS.

- Paskaidro Leonidoviča kungam, cik ļoti tu vēlētos, lai viņš atdod man diskus.

Lara pamāja, lūgdamās, lai Saimons atbildētu un viņa varētu pateikt tieši to. Katrs neatbildētais dobjais signāls šķita kļūstam skaļāks un draudīgāks. Pēc desmitā zvana skaļrunī atskanēja Saimona balss: “Runā Saimons Leonidovičs. Pašlaik nevaru atbildēt. Pēc signāla ierunājiet ziņu vai piezvaniet uz manu biroju.”

Smits pastiepa roku un nospieda skaļruņa pogu.

- Cik žēl!

Lara gandrīz vai saklausīja vārdu “tev”.

- Varu aizsūtīt viņam e-pasta vēstuli un palūgt, lai viņš nekavējoties piezvana.

Atstājis viņas teikto bez ievērības, Jēgcrs pievilka pie galda krēslu, krietnas divas minūtes pētīja monitorā redzamās ikonas, tad izvilka no somas kompaktdisku un ievietoja augšējā no piecām datora spraugām. Skaļruņos atskanēja elektroniska vīrieša balss: “Ievadiet paroli.”

Jēgcrs atgāzās krēslā un blenza uz ekrānu kā pūce, kas pēkšņi no tumsas nokļuvusi žilbinošā saules gaismā.

- Kāda ir tava parole?

Viņš bija nikns - las bija cilvēks, kuram nepatika pārsteigumi, tāpēc Lara neiebilda.

- Dators atsaucas uz balsi.

- Parādi man.

Viņa pamāja uz austiņām.

- Man vajadzīgs mikrofons.

ļēgcrs paņēma austiņas, aplūkoja tās, slēdzi pabīdīja stāvoklī DATORS un pielika mikrofonu Larai pie mutes.

- Lara saka: atvērt CD.

Tūdaļ uz ekrāna parādījās dialoglodziņš, kurā bija redzama failu kārtība diskā. Smits pagriezās pret datoru, divreiz noklikšķināja EXE datni un noskatījās, kā tiek instalēta programma. Lara mēģināja saskatīt, kas tiek instalēts viņas datorā, taču nosaukumi uz ekrāna mainījās tik ātri, ka viņa nespēja tos izlasīt. Instalācijas process ilga mazāk par minūti. Smits izņēma disku, ielika futrālī un sāka kopēt failus no datora cietā diska augstas ietilpības arhivēšanas disketēs. Viņš darbojās ātri un prasmīgi - Smits prata apieties ar datoriem.

Lara juta, ka viņš to nogalinās, tiklīdz būs saņēmis visu, ko vēlējās, lai gan viņam, iespējams, nebija iemesla to darīt.

-Šie faili bez manis nav lietojami.

Jēgers pagriezās apkārt un ieurbās ar skatienu Laras acīs. Viņa piespieda sevi nenovērsties.

- Lai atvērtu failus, vajadzīga balss komanda. Mana balss.

- Tomēr ir... - viņš apklusa, pūlēdamies atrast pareizos vārdus. - Kā jūs sakāt - sētas durvis, jā?

Viņam bija taisnība, parole bija paslēpta dziļi sistēmā, un Larai bija nojauta, ka Smitam ir vajadzīgās zināšanas, lai to atrastu.

- Jums taisnība, durvis ir. - Viņa savilka lūpas. - Leoni-doviča kunga balss.

- Ir vēl vienas.

Lara pašūpoja galvu, izturēdama skatienu.

Jēgcrs klusi ierūcās un atkal pagriezās pret datoru.

- Šaubos.

Bet tieši šaubas viņa saklausīja Smita balsī. Kad vīrietis bija beidzis kopēt failus, viņš pagriezās un atkal pacēla mikrofonu Larai pie mutes.

- Un tagad nosūti vēstuli Lconidovičam.

- Ko jūs vēlaties, lai es saku?

- Saki, lai viņš neatdod diskus. Ar viņu sazināsies. - Viņš cieši palūkojās uz Laru, it kā šie vārdi būtu teikti viņai. - Tas ir ļoti svarīgi.

Viņa pamāja, saprazdama, ka viņas dzīvība tagad ir atkarīga tikai no tā.

- Lara saka: atvērt pastu - jauna ziņa. - Uz ekrāna parādījās jaunas vēstules logs. - Kam - Saimonam Leonidovičam. Tēma - diski. Ziņa - nekādā ziņā neatdod diskus - tālāk. Nespēju izteikt, cik tas ir svarīgi - tālāk. Neatdod diskus - tālāk. Lielie burti. - Pēdējais teikums tūdaļ parādījās rakstīts ar lielajiem burtiem. - Ar tevi sazināsies - tālāk. Lara Kvinna.

Smits uzmanīgi pārlasīja ziņu.

- Vai tā tu paraksties? Lara Kvinna?

Lara zināja, ka viņa tiek pārbaudīta, - viņš bez grūtībām varēja apskatīt vecās vēstules.

- Parasti es uzvārdu nerakstu.

- Pārraksti!

- Iezīmēt - Kvinna. Izdzēst.

“Kvinna” izzuda no vēstules.

- Vai tagad viss ir pareizi? Vai normāli?

“Pareizi” - jā, “normāli” - nē. Tomēr viņai vajadzēja riskēt un pazinot Saimonam, ka viņa ir piespiesta to uzrakstīt. -Jā.

- Nosūti.

- Lara saka: sūtīt ziņu.

Ekrānam pārlidoja maza aploksnītc un nozuda kibernētiskajā telpā.

Smits nosvieda austiņas ar mikrofonu uz galda.

- Kur ir seifs?

Viņa vilcinājās, atcerējusies desmit tūkstošus dolāru, Sai-mona rezerves fondu, bet tūdaļ atmeta domu par melošanu.

- Zem ledusskapja.

Jēgcrs izstiepās uz grīdas un pētīja neīstās restes.

- Signalizācija?

- Nav.

- Kur ir... - Viņš pakustināja roku pa apli.

- To aktivizē ar balsi.

- No tava datora?

-Jā-

- Interesanti. - Viņš paņēma austiņas un atkal pielika mikrofonu Larai zem lūpām. - Atver to.

- Lara saka: divi, septiņi, igreks, septiņi, divi - sezam, atveries!

Režģis tūlīt sāka slīdēt uz vienu pusi.

- Gudri izdomāts.

Jēgers nometās ceļos un rūpīgi izpētīja ikvienu rūdītās tērauda kārbas collu, pirms iebāza tajā roku un izvilka simtdo-lāru banknošu paciņu. Viņš pāršķirstīja naudaszīmes, kā gribēdams pārliecināties, ka visām ir vienāda nominālvērtība, rad vienaldzīgi iesvieda naudu atpakaļ seifā. Šī nevērība - tas, ka simtdolāru naudaszīmju paciņa viņam neko nenozīmēja, -Laru izbiedēja vēl vairāk. Kas diskos bija tik svarīgs? Kādēļ tic bija tik vērtīgi?

Viņš piegāja pie galda, paņēma mikrofonu un pacēla La rai pie mutes.

- Aizver to!

Lai gan Lara zināja, ka tas ir muļķīgi, viņa nespēja noturēties.

- Lūdzu, paņemiet naudu un ejiet prom. Es par to pat neziņošu policijai.

Viņš iesmējās, jo tas viņam šķita smieklīgi.

- Tu domā, ka es esmu zaglis, kundzīt? Tu domā, ka Ets Jēgers ir kabatzaglis?

Lara gribēja viņa vārdu aizmirst tajā pašā brīdī, kad bija to izdzirdējusi. Lara saprata, ka Jēgcrs ir nolēmis viņu nogalināt.

- Es nezinu, kas jūs esat. Man vienalga.

Vīrietis skatījās lejup uz Laru, un viņa acis pildījās ar paštaisnām dusmām.

- Tavs Saimons Leonidovičs ir zaglis. Viņš paņēma diskus. Viņš par visu ir atbildīgs. Un tagad aizver seifu!

Lara vilcinājās, bet tikai brīdi, jo Jēgera acu tukšais melnums no viņas izsūca pēdējos nervus.

- Lara saka: divi, septiņi, igreks, septiņi, divi - vāzies ciet.

Smagais tērauda režģis klusi ievirzījās vietā.

Ar apmulsumu sejā viņš pamāja, tad izvilka no somas mazu digitālo fotokameru ar iebūvētu zibspuldzi un sāka fotografēt, metodiski pārvietodamies pa telpu, uzņemdams visu no dažādiem skatpunktiem un visu elektronisko ierīču tuvplānus, arī signalizācijas paneli pie durvīm. Lai kas šis cilvēks bija, viņš strādāja rūpīgi.

Kad viņš iegāja Saimona kabinetā, Lara apsvēra iespēju saukt palīgā, tomēr šaubījās, ka viņas balsi varētu sadzirdēt cauri dubultajām sienām, tāpēc izlēma, ka nav vērts provocēt iebrucēju. Lai gan Lara viņu neredzēja, pēc nepārtrauktajiem zibspuldzes uzplaiksnījumiem bija iespējams noteikt, kur viņš atrodas. Skatīdamās uz mazo pistoli, kas mētājās uz grīdas dažu pēdu attālumā, viņa sāka šurpu turpu raustīt ar plastmasas saiti sasietās rokas, līdz pirkstos ieplūda asinis, taču drīz vien pārtrauca pūlēties. Pārbijusies līdz nāvei, Lara gribēja nodiktēt vēstuli, taču arī šo domu viņa atmeta kā pārāk riskantu, taču, izdzirdējusi Smitu pārmeklējam Saimona rakstāmgaldu, atveram un aizveram atvilktnes un šķirstām dokumentus, viņa nolēma izmēģināt laimi.

Ar kāju pirkstgalu palīdzību viņa pievirzījās tuvāk galdam, līdz lūpas pieskārās mikrofonam, un nočukstēja:

- Lara saka: atvērt pastu - jauna ziņa.

Uz ekrānā parādījās uzraksts LŪDZU ATKĀRTOT KOMANDU.

Nolāpīts! Viņa dziļi ievilka elpu un mēģināja vēlreiz, ar grūtībām izrunājot vārdus skaidri un ieturot pauzi starp komandām.

- Lara saka: atvērt pastu - jauna ziņa.

Uz ekrāna parādījās jaunas vēstules sagatave. Paldies Dievam! Viņa ieturēja pauzi un ieklausījās, lai pārliecinātos, ka Smits joprojām rakņājas pa rakstāmgaldu, tad nočukstēja:

- Kam - Saimonam Leonidovičam. Tēma - briesmas. Ziņa - Smits ir Ets Jēgcrs.

Lara palūkojās ekrānā un ieraudzīja vārdus “Smits ir ēdis beigas”.

- Nolādēts!

Nepazīdama vārdus, programma tos bija iztulkojusi pēc sava prāta. Aiz muguras Lara dzirdēja, ka Smits, joprojām fotografēdams, tuvojas durvīm, un saprata, ka viņai nav laika labot rakstību.

- Nav laika... paslēp bērnus... mīlu visus... makroparaksts viens... Lara saka: sūtīt ziņu.

Viņa tikko paguva apsēsties krēslā taisni, kad telpā atkal ienāca Smits.

- Vai tev ir automātiskais atbildētājs?

Lara pakratīja galvu, cenzdamās nomierināt strauji pukstošo sirdi.

- Dators automātiski pārsūta zvanus uz manu mobilo tālruni.

- Un ja tu esi ārpus uztveršanas zonas?

Ārpus uztveršanas zonas. Šie vārdi atbalsojās viņas galvā kā nāves spriedums. Viņa gribēja samelot, taču zināja, ka svešinieks kaut kādā veidā pārbaudīs viņas atbildi.

- Mums ir automātiskais atbildētājs.

- Ieslēdz to!

Lara pateica kodu, un Jēgers ievadīja to tālruņa aparātā.

- Kāds tc ir drošības kods?

Lara pūlējās viņu izprast un paildzināt laiku, lai izstrādātu rīcības plānu, taču viss notika pārāk ātri - viņu grūda uz kraujas malu, un viņa nespēja atrast neko, pie kā pieķerties.

-Te?

- Birojā.

- Deviņi, seši, septiņi, pieci, trīs.

- Pasaki to no beigām.

- Trīs... pieci...

- Ātrāk!

- Trīs, pieci, septiņi, seši, deviņi.

- Vēlreiz!

- Trīs, pieci, septiņi, seši, deviņi.

- Uz priekšu!

- Deviņi, seši, septiņi, pieci, trīs.

Viņš pamāja, beidzot būdams drošs, ka numurs ir pareizs.

- Un tagad izslēdz datoru!

- Lara saka: vāzies ciet.

Uz ekrāna parādījās liela piekaramā atslēga, kas apstiprināja komandas saņemšanu, tad monitors izslēdzoties k{uva melns.

Stāvēdams telpas vidū, Jēgers lēni apgriezās un vēlreiz visu nopētīja - kā kaķis, kas meklē medījumu. Kad viņa acis apstājās pie Laras, viņa jutās kā bezpalīdzīga lauku pele.

- Viss ir tāpat, vai ne?

Larai nebija ne jausmas, ko viņš grib zināt.

-Kas?

Jēgers noplātīja lateksa cimdos ietērptās rokas.

- It kā es tc neesmu bijis.

Viņam bija taisnība - viss izskatījās pilnīgi normāli. Tieši tas savā ziņā biedēja Laru. Ļoti. Ko šis vīrietis grasījās ar viņu darīt? Ārpus biroja sarīkot nelaimes gadījumu - kā Pērām Oliņām? Jēgers iebāza roku somā un, izvilcis platu micsaskrā-sas līmlentes rulli, noplēsa strēmeli.

No kuņģa dziļumiem uzpeldēja nelabums un svilināja rīkli.

- Nevajag! Paklausieties!

- Runāšanas laiks ir beidzies.

- Lūdzu! Leonidoviča kungs darīs visu, ko teiksiet! Esmu

viņa...

Līmlente apslāpēja vārdu “māsa” un Laras pēdējās cerības.

XVII NODAĻA  Oslo, Norvēģija

Sestdiena, 16. novembris, 19:47:33, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Saimons pagriezās un aizsedza acis, cenzdamies nepievērst uzmanību pirmajiem rīta saules stariem, kas lauzās cauri aizkariem. Nebūdams pieradis gulēt dienā, viņš izturēja tikai dažas minūtes un padevās. Neatvēris acis, viņš sakrāva aiz galvas spilvenus, pietrausās sēdus un pavēra vienu plakstiņu. Nekā pazīstama.

* Sajūta nebija neparasta, jo puse dzīves bija pavadīta ārpus mājām. Viņam nekad nevajadzēja vairāk par dažām sekundēm, lai attaptos, tomēr šis laika sprīdis allaž šķita ilgāks, un viņam tas patika - tas līdzinājās izkāpšanai no lidmašīnas svešā valstī, īsti nezinot, kas viņu tur sagaida. īsā mirklī Saimonam bija skaidrs: ir sešpadsmitais novembris, Oslo, neliela pension netālu no lidostas. Viņš ieskatījās pulkstenī, lai uzzinātu pēdējo detaļu par savu atrašanās laiku un vietu - 8:22.

Istaba bija jauka un mājīga, tā atradās otrā stāva stūrī, un abās sienās bija pa logam. Mēbeles bija dažādu priekšmetu sajaukums, kas neatbilda vienotam laika periodam vai stilam, taču kopā saderēja labi. Modernu ērtību nebija, tikai maza, atsevišķa vannasistaba, kas bija neparasta parādība Eiropas pansijās.

Nebija kafijas automāta.

Ne radio vai televizora.

Ne tālruņa, ne faksa, ne modema kontaktligzdas.

Klusuma un tīrības tehnnoloģiskais vakuums. Saimons zināja, ka ar to pietiek, lai viņu satrakotu dažu minūšu laikā. Viņš pagriezās, paķēra mobilo tālruni no senatnīgā naktsska-pīša un apskatīja displeju. Tur nekā nebija - baterija bija tukša. Šādu kļūdu viņš reti pieļāva, taču pārgurumā bija aizmirsies pievienot to nolāpīto aparātu elektrībai. Atmetis sāņus mīksto pēli, Saimons pa auksto grīdu aizrāpās pie sava koferīša, ievērodams atslēgšanas procedūru, atvēra to, sadabūja rezerves bateriju un ielēca atpakaļ gultā.

Tikko ieslēgts, tālrunis iepīkstējās vienu reizi, un uz displeja parādījās uzraksts: “1 neatbildēts zvans.” Saimons nospieda izvēlnes pogu, lai aplūkotu ziņojumu vai zvanītāja numuru, taču tur nekā nebija. Viņš atlaidās mīkstajos spilvenos un nomierinājās - ja Lara būtu ko svarīgu uzzinājusi no Smi-ta vai arī viņai būtu radušās kādas problēmas, viņa būtu atsūtījusi ziņu. Viņš jau grasījās katram gadījumam piezvanīt māsai, taču zināja, ka Lara viņu izlamās par modināšanu nakts vidū. Pēc šāda fiasko māsa pret viņu būs gaužām skarba.

“Es jau tev teicu, Boris. Tas vīrs zaga kompānijas noslēpumus.”

“Es neesmu par to pārliecināts, māšcl.” Taču viņš zināja, ka tas ir iespējams. Varbūt Olins gribēja pārdomāt. Varbūt viņš gribēja novilcināt laiku, lai izspiestu no klienta vairāk naudas. Lai arī kas notika, darījuma gaitā viņš bija nogalināts.

“Tev nekādā ziņā nevajadzēja pieņemt pasūtījumu.”

“Tev taisnība, māšel.”

“Tev vajadzēja to atdot “Bain-Haverland”

Vajadzēja, vajadzēja, vajadzēja... Un viņai droši vien bija taisnība. Bet kāpēc viņš tam visam neticēja? Kādēļ viņš uztraucās par nu jau miruša cilvēka rīcības motīviem? Tikai tāpēc, ka Olins bija izskatījies godīgs un viņam pie laboratorijas uzsvārča kabatas karājās jauka bērnu fotogrāfija? Sai-mons neuzskatīja sevi par lētticīgu, bet šajā gadījumā...

Viņš būtu gribējis ienirt pēlī un izgaist. Ja kādai dienai viņš nevēlējās skatīties acīs, tā bija šī diena. Kā vienkāršs pasūtījums varēja pārvērsties tik sarežģītā ķibelē, kas apdraudēja gan viņa dzīvi, gan reputāciju? Bija iesaistīts pārāk daudz valstu iestāžu, un pārāk daudz ārēji nevainīgu gājienu varēja pārvērst viņu negodīgā cilvēkā. Par vienu gan Saimons bija pārliecināts - lai cik daudz laika tas prasītu, viņam jāatrisina problēma, pirms viņš aizbrauc no Eiropas. Cilvēks, kurš darbojas šādā biznesā, ne visur varēja atļauties būt persona mm grata.

Ar šo domu pietika, lai viņa iekšējais akumulators saņemtu enerģijas devu. Skandināvijai raksturīgā istabas temperatūra lika Saimonam vienā lēcienā izsprukt no gultas, aizskriet uz vannasistabu, apģērbties un pie loga iekārtoties vecā, bet apbrīnojami ērtā krēslā ar atliektu atzveltni. Jau pēc minūtes Saimons bija ieslēdzis pārnēsājamo datoru un cītīgi spieda taustiņus: viņš rakstīja pilnīgu atskaiti par tikšanos ar Pēru Oliņu, par to, kādēļ pieņēmis sūtījumu, kādēļ to uzglabājis un kādēļ tagad gribēja to nodot zviedru varas iestādēm. Ja viņš pasteigtos, pagūtu šo ziņojumu līdz pusdienlaikam iesniegt Zviedrijas vēstniecībā kopā ar ierosinājumu tikties ar viņu pārstāvi ASV vēstniecībā, lai nodotu diskus. Visi saņemtu pa kopijai: “Bain-Haverland", “Gotland Research ”, Ņujorkas policija. Visam jābūt atklātam. Nekādu noslēpumu. Tā kā tagad Saimonam bija rīcības plāns, viņš jutās labāk. Tagad viņš bija pārliecināts, ka lietu varēja atrisināt jau pirms dienas beigām.

Nepaguris viņš strādāja gandrīz divas stundas, dzirdēdams, kā citi viesi rībina kāpnes, taču nepievērsdams tam uzmanību. Kad Saimons bija pabeidzis un izdrukājis kopijas, namā bija iestājies klusums. Joprojām bija pārāk agrs, lai zvanītu Larai, tāpēc viņš nolēma apspiest dumpi vēderā.

Saimniece, kura droši vien uztvēra nama vibrācijas, sagaidīja Saimonu vestibilā. Viņa pasmaidīja, bet mazliet stīvi, it kā būtu neapmierināta ar viņa vēlo piecelšanos.

- God morgen!

- God morgen! Vai esmu nokavējis brokastis?

- Hei. - Viņa pagriezās un gāja pa koridoru tālāk ēkas dziļumā. - Ja nāktu jūs šeit, lūdzu.

Par spīti ačgārnai vārdu kārtībai un smagajam akcentam, viņas angļu valoda skanēja ideāli gludi. Saimniece vadīja Saimonu cauri viesistabai un ēdamistabai, kur joprojām bija redzamas iepriekšējo brokastotāju paliekas, un ieveda viņu lielā lauku virtuvē. Tur vienai personai jau bija uzklāts mazs galdiņš ar skatu uz ziemas dārzu. Uz galdiņa bija dažādu augļu kompots, iespēja izvēlēties starp parastu jogurtu un melleņu jogurtu, ābolu sula, šķīvis ar svaigi ceptām maizītēm un termostikla karafe ar melnu kafiju.

Kamēr saimniece lēja kafiju, Saimons aplūkoja virtuvi. Telpa bija tīra un spodra, sienas nokrāsotas pilnpiena tonī. Uz plauktiņa virs baltās porcelāna izlietnes bija izkārtoti nelieli trauciņi ar dzīviem augiem. Virtuves centrālo daļu aizņēma milzīgs gaļas klucis ar vienā malā novietotu iespaidīgu virtuves nažu komplektu. Pie griestiem karājās plaša misiņa, vara un nerūsējošā tērauda katlu kolekcija. Cilvēkam nebija jābūt kulinārijas ģēnijam, lai saprastu, ka šajā mājā kādam patika gatavot ēdienu.

Saimons apveltīja saimnieci ar cerīgu smaidu.

- Vai jums ir tālrunis?

Viņa pamāja un norādīja uz mazu, pie sienas piestiprinātu aparātu līdzās durvīm. Bija skaidri redzams, ka tālrunim nav ne taustiņu paneļa, ne piemērotas kontaktligzdas.

-Ja jūs apgādātu ar tālruņa numuru, es būtu laimīga izveidot savienojumu.

Tas bija jauks veids kā pateikt: “Tu mani te nečakarēsi ar tālsatiksmes zvaniem,” - un Saimons nevarēja saimnieci par to vainot.

- Paldies! Ja vajadzēs, es jums pateikšu.

Drošības apsvērumu dēļ viņš nelietoja mobilo tālruni, lai pieslēgtos internētam, taču viņam nebija izvēles, ja viņš gribēja nosūtīt savas atskaites kopiju Larai, pirms pats stājās pretī apsūdzībai zādzībā un kontrabandā un “Bain-Haver-land” politiskajai ietekmei. Nespēdams sagaidīt, Saimons nepilnu piecu minūšu laikā aprija jogurtu un trīs maizītes, iemeta mutē “Mira-Loss” tableti un devās atpakaļ uz savu istabu. Sieviete ar pavērtu muti noskatījās, kā viņš aiziet, un acīm redzami bija satriekta par amerikāņu iespaidīgo ēstgribas izpausmi.

Iekārtojies uz tā paša krēsla ar atliekto atzveltni, Saimons uzrakstīja īsu ziņu Larai, lūgdams pārsūtīt viņa ziņojuma kopiju savam advokātam un Ņujorkas policijai un sastādīja sava internēta pakalpojumu sniedzēja servera numuru. Vajadzēja mazāk par minūti, lai nosūtītu dokumentu un saņemtu vēstules. Tās bija četras: pirmā no kādas parastas “Hotmail” servera adreses, ko viņš nepazina, divas no Laras un viena no Pilāras Montesas. Saimons saminstinājās, fatālu šaubu pārņemts. Viņš nespēja iedomāties nevienu iemeslu, kādēļ tik skaistai sievietei, kāda bija Pilāra Montesa, rastos interese par kurjeru, kuram tikko apritējusi četrdesmitā gadskārta un kuram ir mazliet liekā svara. Pārliecināts, ka saņems kurvīti, viņš dziļi ievilka elpu un divreiz noklikšķināja uz vēstules.

Tēma: Hola^15

Laiks: Piektdiena, 2002. gada 15.novembris,

20:01:22 EST No: Pilāra Montesa

<pmontez@elmundo.com.sp>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

I

Buenos cilas, Seūor Simon!

Vai Tu nodomāji, ka atstāšu Tavu ziņu bez ievērības?

Nav taisnība - es vienkārši lidoju. Tagad man ir trīs brīvdienas! Dīvains gan mans darbs, bet man patīk.

Ja, es labprāt ar Tevi pavakariņotu (Tava burvīgā māsa man apgalvoja, ka Tu esot gana nekaitīgs), taču man ir aizdomas, ka Tu esi ieķēries pēdējā meitenē, kas Tev pasniedza espresso ar “Monin” sīrupu un esi aizmirsis nabaga Pilāru. Turklāt tu esi Ņujorkā, bet es - Madridē, un tas neizklausās daudzsološi. Ko Tu ierosini?

Man jāskrien - vēl jāatbild uz daudzām ziņām. Sveiciens Larai.

Pilāra Montesa.

Saimons pasmaidīja, un šaubas izgaisa kā pēc burvja mājiena. Pilāra nebija viņu aizmirsusi, un viņa neteica “nē”. Viņš noklikšķināja uz ikonas ATBILDĒT, jo gribēja nosūtīt sievietei ziņu pirms atvienošanās no internēta.

Sveika, "nabaga" Pilāra! Tev taisnība, es esmu ieķēries pēdējā meitenē, kas man pasniedza espresso ar "Monin" sīrupu (priecājos, ka atceries), un tā ir spāņu skaistule ar garām kājām, lielām, tumšām acim un asu prātu. Runājot par vakariņām, iespējas ir ļoti iepriecinošas, daudz vairāk, nekā Tu varētu domāt. Esmu tepat kaimiņos, vismaz tajā pašā laika joslā. Man jāizdara kāds darbiņš, bet ceru, ka visu pagūšu šodien.

Kā būtu ar vakariņām rītvakar?

Pārāk uzmācīgi? Varbūt pārāk optimistiskas domas par iespējām visu nokārtot ar zviedru varas iestādēm? Viņš zināja, ko teiktu Lara: uz priekšu!

Atsūti man ziņu. (Es jau piezvanītu, bet man nav Tava numura.) Tu vari piezvanīt man uz mobilo tālruni 212 WORLDSD. Ceru, ka Tevi kādreiz vēl satikšu.

Vai tas nebija par traku - gaidīt, ka viņa piezvanīs?

BRĪDINĀJUMS: Lai ko mana māsa teiktu, es esmu drošs, nevis NEKAITĪGS.

Pārāk nadzīgi? Pārāk daudz uzdrīkstēšanās? Pirms Sai-mons izbijās un pārdomāja, viņš parakstījās un nosūtīja ziņu. Kad vēstule sadalījās digitālajās sastāvdaļās un izgaisa kibernētiskajā telpā, viņš lūdzās, lai tā neliktos pārāk infantila.

Bet ja nu viņa ir zvanījusi un nav varējusi sazvanīt? Noklikšķinājis CEĻOJUMU ikonu, Saimons ievadīja lidojuma parametrus un gaidīja, kamēr tiek meklēti varianti. Bija tikai viens tiešais lidojums - vēlu pēcpusdienā, un brīvas bija tikai dažas vietas. Viņš brīdi vilcinājās, tad pierakstīja nepieciešamo informāciju vizītkartes otrā pusē un rezervēja vietu, cerēdams, ka negals ar Pēra Oliņa lietu būs beidzies, lai gan nojauta sacīja ko citu. Saimons pārtrauca savienojumu un atvēra vēstuli no “Hotmail” adreses, būdams pārliecināts, ka tā ir surogātpasts, un gatavs to izdzēst pirms pievēršanās Laras vēstulēm.

Tēma:

Laiks: Piektdiena, 2002. gada 15.novembris, 20:41:11 EST

No: Retnuhs <retnuh@hotmail.com>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

Tev ir kaut kas, ko es gribu. Esi prātīgs, darījums negaidīs. Mainīsimies. Sazinies ar Retnuhu IM 17.11.02. pīkst. 12:00 GMT.

Retnuhs? Vārds atgādināja kādu modernas narkotikas nosaukumu. Saimons nodomāja, ka tas ir melodramatisks paņēmiens, kā uzsākt tirgošanos internētā, un jau grasījās vēstuli izdzēst, kad aptvēra, ka vārdi var būt šifrēti un personiski. Daudzi nezināja, ka saīsinājums GMT nozīmē Griničas laiku, un tikai Lara zināja pašu ieviesto saīsinājumu programmai "Instant Messenger”, ko viņi izmantoja tiešsaistes saziņai. Mainīsimies. Saimona augumu pēkšņi pārņēma drebuļi un uzdzina zosādu. Viņš pavirzīja kursoru pie Laras pirmās vēstules un atvēra to.

Tēma: Diski

Laiks: Piektdiena, 2002. gada 15.novembris, 16:36:21 EST No: Lara Kvinna

<LaraQ@ World\videSD.com>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

Nekādā ziņā neatdod diskus. Nespēju izteikt, cik tas ir svarīgi. NEATDOD DISKUS. Ar Tevi sazināsies. Lara.

Lai gan vēstule bija rakstīta ar Laras datoru, Saimons tūdaļ zināja, ka ir pamatīgas nepatikšanas. Viņa vienmēr parakstīja vēstules ar krievu vārdu “pagaidām” - “Пока” - un rakstīja tikai sava vārda pirmo burtu. Tā kā viņa vienmēr lietoja šādu paraksta formu, kļūda nevarēja rasties. Vai nu kāds bija piespiedis māsu uzrakstīt šo vēstuli, vai arī kāds to bija izdarījis viņas vietā, un abas iespējas bija vienlīdz sliktas. Viņš atvēra otru vēstuli.

Tēma: Briesmas

Laiks: Piektdiena, 2002. gada 15.novembris, 16:58:21 EST No: Lara Kvinna

<LaraQ@ WorldwideSD.com>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

Smits ir ēdis beigas nav laika paslēp bērnus mīlu visus

Пока.........L

Lai gan nozīme nebija skaidra, vārds “beigas” tūdaļ lika stāties Saimona sirdij. Mēģinādams sev iestāstīt, ka tas ir nelāgs joks, viņš nekavējoties zvanīja uz Laras mobilo tālruni. Taču Pēra Oliņa slepkavība bija kā ļauns vēstnesis, tāpēc Saimons jokam neticēja. Katrs zvana signāls, kas palika neatbildēts, vairoja viņa bailes. Cenzdamies nekrist panikā, Saimons zvanīja uz bērnudārzu.

- Esmu tik priecīga, ka jūs piezvanījāt! - Saimonu pārtrauca sievietes balss. - Lara nav paņēmusi bērnus. Es jau zvanīju uz slimnīcām un policiju, bet viņa vēl nav pazudusi tik ilgi, lai kaut ko uzsāktu.

- Vai bērni joprojām ir pie jums? - Saimons vaicāja, slēpdams satraukumu balsī.

- Nč, scr. Kad cs nespēju sazvanīt jūs, es piezvanīju bērnu vecvecākiem. Vakar vakarā viņi atbrauca tiem pakaļ. Es ļoti uztraucos. Jums vajadzētu piezvanīt policijai.

- Paldies, piezvanīšu. - Taču Saimons zināja, ka nezvanīs. Policija gribēs diskus, bet viņš nevarēja tos atdot. Pagaidām ne. Kamēr Lara nebūs drošībā.

Darījums negaidīs. Apspiezdams paniku, Saimons atkal pievērsās Laras pēdējai vēstulei, ko viņa droši vien diktējusi slepus, jo viņai nav bijis laika dot komandas par pieturzīmju lietojumu. Cerēdams, ka spēs atrast domu, ko Lara centās pateikt, viņš aši sadalīja vārdus grupās.

Smits ir ēdis beigas nav laika paslēp bērnus mīlu visus I loi<a.........L

Pēdējās četras grupas šķita pašas par sevi saprotamas, katrai bija konkrēta nozīme. Nav laika. Tāpēc viņa nevarēja pateikt vairāk. No domas par to, kas varēja notikt pēc tam, Saimonam kļuva nelabi - tās bija taustāmas sāpes, kas sākās krūtīs un aizstiepās pa rokām. Lai atgūtos, viņš dziļi ievilka elpu un piespieda sevi koncentrēties. Bija skaidrs, ka programmatūra nav pareizi uztvērusi vārdus “ēdis beigas”. Vai nu Lara bija tekstu neskaidri nomurminājusi, vai arī izrunājusi vārdus, ko balss pazīšanas programma nezināja, piemēram, īpašvārdus. Viens no diviem, viņš domāja, un otrais variants šķita ticamāks: tas bija personas vārds vai vietas nosaukums.

Saimons darbojās vairāk par stundu, cenzdamies šos trīs vārdus fonētiski sadalīt jēdzīgās vienībās, taču nespēja atrast neko saprotamu. Pulksten 11:45, pēc Griničas laika, viņš atkal pieslēdzās savam internēta serverim, aizsūtīja īsu ziņu savas firmas ziņojumu pieņemšanas birojam ar norādi visus darījumu zvanus pāradresēt citai kurjerfirmai, tad aktivizēja “Instant Messenger” programmu un gaidīja. Včl nekad mūžā viņš nebija juties tik vientuļš un bezpalīdzīgs. Vai tu tur esi, Dievs? Man vajadzētu mazliet palīdzības. Ne jau man pašam, tu taču saproti, bet Lara ir labs cilvēks. Bērniem viņa ir vajadzīga. Ko teiksi? Vai mazliet palīdzēsi?

Tieši pulksten divpadsmitos dialoga logā uzradās Retnubs un viņa ziņa:

* Saimon Leonidovič?

Cerēdams, ka šis cilvēks nezina par Laras vēstuli, Saimons nolēma izlikties par muļķi.

* NESAPRATU TAVU ZIŅU. KO TU GRIBI?

tu labi zini, ko es gribu, - jā vai nē?

* ATVAINO, NEZINU, PAR KO TU RUNĀ.

^ neesi muļķis - spēlēsi ar mani spēlītes, zaudēsi darījumu, vienkārša apmaiņa - jā vai nē?

Saimons saprata, ka nav jēgas tēlot nezinīti. Šis cilvēks acīmredzot bija bīstams un neaprēķināms. Darījums. Vai viņš zināja, ka Lara ir viņa māsa? Saimons nojauta, ka nezināja, un tā arī bija labāk - vismaz pagaidām.

* MAN VAJAG PIERĀDĪJUMUS, KA LARAI KVINNAI NEKAS NAV NOTICIS.

mani neinteresē tavas vajadzības - pēdējā iespēja - darījums gaistošs - jā vai nē?

Gaistošs! Šis vārds iedūrās Saimona sirdī kā ledains asmens, un viņš zināja, ka cilvēks, kurš to rakstīja, bija tikpat auksts - mašīna, ar kuru viņš nespēja strīdēties.

* JĀ

aizsūtīšu norādījumus, kur tiekamies ieslēdz pēc stundas

Saimons nojauta, ka apmēram tā bija gājis bojā Pērs Olins - tiekoties vietā, ko norādījis Retnuhs.

* NEKUR NEVARU DOTIES, MANI MEKLĒ POLICIJA.

kur tu esi?

Viņš jau gribēja rakstīt “Oslo”, tad pārdomāja. Šī pilsēta bija pārāk izolēta. Viņam vajadzēja vietu, kur bija viegli iekļūt un no kurienes tikpat viegli varēja arī izkļūt. Un Saimons atcerējās rezervēto vietu reisā uz Madridi.

t

+ MADRIDĒ.

^ madride nav labi - roma - vietu aizsūtīšu uz e-pastu

Vai tas nozīmēja, ka viņš ar Laru ir Itālijā? Neizklausījās patiesi - tās vairāk bija lamatas nekā apmaiņas darījums.

* NĒ, MADRIDE, CITĀDI ZAUDĒŠU DISKUS MUITA. "PLAZA MAYOR" RĪT PUSDIENLAIKĀ.

Madrides “PLAZA MAYOR" bija viens no lielākajiem atklātajiem laukumiem pasaulē un citu tik publisku vietu Saimons nespēja iedomāties. Apritēja vesela minūte, pirms Retnuhs atbildēja. [16]

+ MAN VAJAG PIERĀDĪJUMUS, KA LARAI NEKAS NAV NOTICIS, - PERSONISKU ZIŅU, KO SAPRASTU TIKAI ES.

Saimons gaidīja un skatījās uz mirgojošo kursoru, brīža uz ekrāna parādījās divi vārdi

SAVIENOJUMS PĀRTRAUKTS

XVIII NODAĻA   Virs Atlaniijas okeānā

Sesfdiena, 16. novembris, 11:10:25, pēc Griničas laika

Ja nebūtu portatīvā datora ekrāna mirgošanas un divmo-toru lidmašīnas "Lear" dzinēju vienmērīgās dūkšanas, varētu teikt, ka salonā valdīja tumsa un klusums. Ik pēc piecpadsmit minūtēm Jēgers atvēra acis, palūkojās datora ekrānā, pārliecinājās, ka nekas nav mainījies, un atkal iesnaudās uz stundas ceturksni. Viņš bija īpaši apguvis spēju uzkrāt enerģiju, gaidot īsto brīdi. Šis brīdis vienmēr pienāca, vajadzēja tikai pacietību. Un, kā jau visi lielie mednieki, Ets Jēgers bija pacietīgs cilvēks.

Drīz pēc pusdienlaika viņš sajuta pavisam vieglu vibrāciju, veiklajam lidaparātam mainot kursu. Pavēris žalūzijas, Jēgers nopētīja apvārsni - nebija redzams nekas cits kā tikai pelēkas debesis un zils ūdens. Viņš pastiepa roku un sakaru panelī nospieda pogu PILOTA KABĪNE.

Pilots atbildēja nekavējoties.

-SI?

- Vai dislokācija skaidra?

- Si. Sešdesmit kilometru uz rietumiem no pilsētas, - skaj-runī atbalsojās pilota smagais itāliešu akcents. - Skrejceļš tikai tūkstoš piecsimt metru. Starptautiskās satiksmes nav.

- Muita?

- Var sarunāt.

-Cik?

Pilots vilcinājās, bet tikai mirkli.

- Divpadsmit tūkstoši. Amerikāņu naudā.

Jēgeram bija aizdomas, ka pilots vismaz pusi iebāzīs kabatā - divreiz vairāk par savu parasto honorāru, taču zināja, ka viņam nav izvēles.

- Sarunā.

Nauda, protams, nebija svarīga, jo Lihtenšteinas bankā viņam jau tagad bija vairāk par pusmiljonu mārciņu Haver-lenda naudas, un - ja viss notiks, kā paredzēts, - drīz tās būs vēl vairāk.

Jēgers jau grasījās pievērt acis, kad uz ekrāna parādījās dzeltena josla - meklēšanas programma bija atradusi mērķi. Viņš pieliecās tuvāk un izlasīja trīs rindiņas:

>LEONIDOVIČS/SAIMONS/ŅUJORKA/ŅUJORKA/ASV

>VIESNĪCA HUSA PRINCESA/MADRIDE/SPĀNIJA

>AMERICAN EXPRESS/KOMPĀNIJAS RĒĶINS/

APSTIPRINĀTA

Par spīti savai reputācijai, Leonidovičs nebija gudrs cilvēks. Vai nu muļķis, vai arī sieviete sajaukusi viņam prātu. Viņš to nosauca par Laru. Iespējams, viņi bija mīļākie. Jo labāk - izmisumā cilvēki pieņēma muļķīgus lēmumus, piemēram, ar kredītkarti apmaksāt viesnīcas numuru. Stulba kļūda, kas šim cilvēkam var maksāt dzīvību.

Jēgers atlaidās mīkstajā ādas sēdeklī un aizvēra acis. Viss risinājās daudz gludāk, nekā viņš bija paredzējis. Laukums nebija droša vieta - pārāk daudz cilvēku, pārāk lielas iespējas, ka kaut kas var noiet greizi. Viesnīcas numurs bija kluss un drošs, ideāla vieta nelaimes gadījumam. Varbūt Saimons var paslīdēt dušā? Vai nokrist no balkona?

Jēgers jau gandrīz juta diskus savās rokās. Vienīgais jautājums -cik naudas viņš vēl spēs izspiest no Havcrlenda? Viņa gatavība maksāt miljonu mārciņu nozīmēja, ka tic bija vērti...? Iespējas bija milzīgas! Kas gan tur varēja būt tik vērtīgs? Jauns vīruss? Bioloģiskais ierocis, kas var sašķobīt varas sadalījumu pasaulē?

Tam nebija nozīmes. Bagātie vienmēr izdzīvoja, un Sai-mons Leonidovičs rīt ap šādu laiku jau būs ļoti miris, bet Ets Jēgers - ļoti bagāts.

XIX NODAĻA  Madride

Oestdiena, 16. novembris, 18:45:47, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Reģistrators pasmaidīja un pārslidināja ar ārišķīgu žestu reģistrācijas kartīti pāri marmora letei.

- Bienvenido “Husa Princešu’'!''

Saimons pamāja, pasniedza vīrietim pasi un kompānijas kredītkarti un sāka aizpildīt kartīti. Tā bija daļa no viņa dzīves, kas kļuvusi jau par rutīnu, - reģistrēšanās ārzemju viesnīcās un izrakstīšanās no tām. Viņš gandrīz nepamanīja, ka reģistrators pārlaiž zaglīgu skatienu vestibilam. Saimons pēkšņi satrūkās, gluži kā pieskāries diviem atkailinātiem strāvas vadiem. Muļķis, muļķis, muļķis! Kā viņš varēja būt tāds stulbenis un reģistrēties tūristu viesnīcā? Ja Rctnuhs gribēja viņu notvert nesagatavotu, šādās vietās viņš meklētu vispirms. Bet kāpēc? Kāpēc gan nevarēja samainīt diskus pret Laru, kā viņi bija vienojušies? Tikai tādā gadījumā, ja Rctnuhs nemaz negrasījās izdot Laru. Vai vēl ļaunāk - ja viņa jau bija...

Nē, viņš nespēja iedomāties visļaunāko. Saimons izlikās, ka nav pamanījis reģistratora aizdomīgo skatienu, un spieda pildspalvu pret papīru, prātodams, kā pasargāt diskus, nekliedzot “palicia”, jo nojauta, ka tas nozīmētu ietriekt nazi Latas sirdī. Bēgšana atkrita, jo viņa augums nebija radīts ātrumam, un uz numuru iet viņš nevarēja, ja gribēja izvairīties no lamatām.

Jēgers apveltīja reģistratoru ar iznīcinošu skatienu un atkal pievērsās grāmatai. It kā viņam, labākajam medniekam pasaulē, vajadzētu tādu tukšpaurainu pēddzini, lai pamanītu upuri! Par laimi, Leonidovičs nepamanīja klerka neuzmanīgo skatienu. Jēgers mazliet pacēla grāmatu, lai fiksētu kurjeru tieši grāmatas muguriņā iemontētās miniatūrās kameras fokusā. Tas bija jaunākais viņa novērošanas ierīču kolekcijas ieguvums - attēls tika atspoguļots divu collu lielā šķidro kristālu ekrānā grāmatas iekšpusē. Ar rokā paslēptās pults palīdzību viņš varēja grozīt lēcu par deviņdesmit grādiem, kā arī sašaurināt vai paplašināt attēla leņķi.

Kad klerks bija beidzis klienta reģistrēšanu, piesteidzās nesējs un paķēra bagāžu - krietni apnēsātu pelēku ceļasomu un melnu, stūrainu koferīti ar aizlokāmu augšdaļu un pleca lenci. Leonidovičs kātoja nopakaļ kā robots, kas ieprogrammēts uzdevuma veikšanai, jo bija pārāk noguris, lai spētu domāt patstāvīgi. Saimons neizskatījās pēc atjautīga pretinieka, kā Jēgers bija cerējis. Tā bija ironija - viņš jutās piekrāpts. Lai atņemtu diskus šim apaļīgajam pusmūža izsūtāmajam zēnam, nebija vajadzīga nekāda drosme.

Kad abi bija nokļuvuši pie lifta, Leonidovičs apstājās, lēni nogrozīja galvu, it kā nespētu par kaut ko izšķirties, tad izvilka no kabatas salocītu banknošu žūksnīti, pasniedza nesējam tūkstoš pesetu naudaszīmi un kaut ko paskaidroja. Nesējs pasmaidīja, pamāja un pasniedza mazāko somu Leoni-dovičam, tad iegāja liftā. Leonidovičs pakāra melno koferīti plecā un aizslāja pāri vestibilam kā bruņrupucis, kuram apnicis stiept savu māju. Spriežot pēc somas izmēra un svara, Jēgers noprata, ka tajā atrodas dators un citas vērtīgās lietas, arī diski. Sasniedzis vestibila ziemeļu izeju, Leonidovičs mainīja virzienu, iegāja kokteiļu bārā un atkrita uz krēsla pie pirmā galdiņa ar skatu uz vestibilu.

Jēgers sakrustoja kājas un nevērīgi pagriezās, lai paslēptu savu seju. Kad viņš atkal noregulēja kameras leņķi un palielināja attēlu, LeonidoviČs blenza lielā brendija glāzē. Viņš izskatījās noguris un sadrūmis - nebija šaubu, viņš domāja par sievieti un jutās atbildīgs par to, kas noticis. Viņam trūkst enerģijas, lai spētu pretoties, Jēgers nodomāja,.

Skalinādams glāzē brendiju, Saimons pētīja ļaudis, kas bija redzami cauri Šķidruma virsmai. Viņš pieņēma, ka cilvēks, kurš gaidīja viņu, bija viens vai kopā ar vēl vienu cilvēku, ne vairāk. Vestibila galā amerikāņu tūristu grupa drūzmējās ap vietējo ekskursiju gidi - glītu studentes vecuma sievieti, kura lieliski runāja angliski. Viņa piedāvāja dažādas iespējas vakara pavadīšanai un diplomātiski centās rast vienprātību. Šajā pasaules daļā bija parasts, ka restorāni bija ciet vēl stundu -tos atvēra astoņos, un kāds skaļš teksasietis gribēja, lai kliedziena attālumā visi zina, kā viņš jūtas.

- Nolādēts, nav nekāds brīnums, ka šitie ļautiņi allaž meklē palīdzību. Viņi takš nesaprot piedāvājuma un pieprasījuma pamatprincipus!

Gide, kurai pēc šīs piezīmes vajadzēja justies aizvainotai, silti viņam uzsmaidīja.

- Te netālu ir kāds amerikāņu restorāns. Cik zinu, tas ir viens no jūsu slavenākajiem restorāniem. Ja jūs dodat priekšroku tam...

- Beidzot tu sāc runāt prātīgi, mazo kundzīt! Iesim un iekodīsim īstu ēdienu par sīknaudu! Kā to ēstuvi sauc?

- “Makdonalds ”.

Apspiezdams smaidu, Saimons pievērsās citiem cilvēkiem vestibilā. Viņš tūlīt izslēdza vienīgo pāri - vīrieti un sievieti ap astoņdesmit - un četras aviokompānijas KLM stjuartes. Palika tikai viens - vientuļš vīrietis, kas sēdēja uz krēsla ar augstu atzveltni un lasīja grāmatu. Viņš izskatījās pēc vietējā -gan ar ādaskrāsu un beidzot ar eiropeisko ādas jakas piegriezumu. Lai gan seja bija daļēji aizsegta, nekas šajā cilvēkā nešķita savāds. Saimons nodomāja, ka, iespējams, pārpratis reģistratora zaglīgo skatienu, taču viņš par to nevarēja būt drošs - viņš nedrīkstēja pieļaut vēl vienu nolaidīgu kļūdu. Ja tas bija Rct-nuhs vai cilvēks, kas darbojās viņa labā, tas noteikti palūkosies bāra virzienā. Desmit ilgas minūtes Saimons skatījās dzintara krāsas šķidrumā un nenovērsa skatienu no lasītāja atspulga, un ne reizi šis cilvēks neatrāvās no grāmatas. Juzdamies mazliet muļķīgi par savu pārspīlēto iztēli, Saimons atgāzās krēslā un vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, un konjaks sakarsēja viņa barības vadu. Kad kurjers atkal pacēla skatienu, cilvēks ar grāmatu bija vestibila vidū un devās uz lifta pusi.

Bārmenis, vienīgais apkalpotājs nelielajā telpā, noliecās pār leti.

- Vai vēl napoleonu, ser?

Saimons pakratīja galvu.

- Rēķinu, lūdzu!

Kamēr Lara nebūs drošībā, Saimons nedrīkstēja ļaut alkoholam aizmiglot smadzenes. Kaut kas netverams kairināja viņa nervu šūnas. Kad svešinieks bija nokļuvis pie lifta, kairināšana bija pārvērtusies kaitinošā niezē. Viņš vēlreiz pārskatīja vestibilu un nopētīja visas sejas. Visi bija tūristi, nekā neparasta. Saimons aizvēra acis, atsaukdams atmiņā vīrieti ar grāmatu. īsts eiropietis - vienīgais tūristu viesnīcā. Auksts, Sai-mon. Ļoti auksts. Taču bija vēl kas...

Kaut kas ainā neiederējās. Kaut kas, ko viņam vajadzēja ievērot, taču viņš bija palaidis garām. Saimons sasprindzināja atmiņu, vērodams redzēto, kā filmas montāžas procesā. Un tad viņš aptvēra - nevis to, ko bija redzējis, bet gan to, ko nebija. Desmit minūšu laikā šis cilvēks ne reizi nepāršķīra lapas. Bet joprojām auksts! Varbūt viņš gluži vienkārši bija iegrimis domās, taču ar to pietika, lai Saimons pieceltos kājās un dotos uz izeju. Viņš jau bija gandrīz pie durvīm, kad reģistrators stiepa roku pēc tālruņa klausules.

Nepievērsdams uzmanību taksometru rindai zem portika - tā būtu pārāk viegli sekot -, Saimons nogriezās uz “Pla-za de Espana” pusi, tad vēlreiz pirmajā ieliņā. Pēc desmit minūšu līkumošanas nomaļās tirdzniecības ielās viņš bija pamatīgi nomaldījies, taču pārliecināts, ka neviens viņam neseko.

Noguris un sasvīdis viņš tumsā apstājās pie ieejas mazā veikaliņā, lai atvilktu elpu. Ko nu? Bez pases viņš nevarēja doties uz citu viesnīcu, bet naktī staigāt ar koferīti pa ielām neiedrošinājās. Viss šķita kā ļauns murgs, kas kļuva arvien ļaunāks. Saimons juta, ka zaudē koncentrēšanās spējas, un grima izmisumā. No tā viņš bija centies izvairīties kopš Laras vēstules saņemšanas: viņš uztraucās par to, kas ar māsu noticis, vai - vēl ļaunāk - par iespēju, ka Lara varētu būt mirusi. Viņš noraidīja šo domu, jo nespēja to pat aptvert. Saimonam vajadzēja izstrādāt rīcības plānu un atrast veidu, kā pasargāt diskus, līdz pats nokļūs drošībā, taču prāts bija iesērējis. Viņš visiem spēkiem centās piespiest sevi domāt - gluži kā stumjot urķi aizsērējušā caurulē, bet bez panākumiem. Viņam vajadzēja izgulēties un ļaut prātam uzlūkot problēmu bez viņa paša ziņas. Viņam bija vajadzīga vieta, kur apmesties.

Viņam bija vajadzīga palīdzība.

XX NODAĻA  Madride

Sestdiena, 16. novembris, 19:28:51, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Cerēdams, ka neizskatās tik uzkrītošs, kā jūtas, Saimons nevērīgi uzmeta kreisajā plecā koferīti un gāja uz to pusi, kur perona galā redzēja norādi TELEFČNO. Kā jau lielākā daļa Eiropas pilsētu metro stacijas, arī šī bija spilgti apgaismota un nevainojami tīra - ne košļājamās gumijas papīriņš, ne izsmēķis nebojāja koši oranžo un zilo flīžu izskatu. Pūlis bija samērā rets - nedaudzie piepilsētas pasažieri un krietni lielākais vakariņotāju un teātru apmeklētāju pulks modināja Sai-monā mazliet šizofrēnisku atkailinātības sajūtu. Parasti ārzemēs viņam bija ērti un droši - drošāk nekā Amerikā, kur ikvienam idiotam varēja būt ierocis, - taču tagad viņš jutās tā, itin kā viņam kaklā būtu pakārts uzraksts - extranjero*, kas uz viņa ārzemnieka statusu norādītu kā uz dzīvnieku zoodārzā. Ielocījies zem akustiska materiāla nojumes, kura kalpoja par tālruņa būdiņu, Saimons aši pārlasīja lietošanas pamācības, kas ērtību labad bija aprakstītas gan spāņu, gan angļu valodā, iemeta spraugā piecdesmit pesetu monētu, nospieda numura taustiņus un tūdaļ pievērsās citām domām. Nevajadzēja viņu iesaistīt.

- Hola!

Taču viņam vajadzēja vietu, kur paslēpties, kaut uz dažām stundām, līdz būs izstrādājis plānu.

- Pilāra?

Sieviete vilcinājās, mēģinādama pazīt zvanītāju pēc balss. -Sl

Saimons palūkojās apkārt pa peronu, lūkodamies pēc cilvēka tumšajās drānās.

- Runā Saimons. Saimons Leonidovičs.

- Saimon! - Viņa bija pārsteigta, bet priecīga. - Necerēju izdzirdēt tavu balsi agrāk par rītdienu.

- Noticis šis tas neparedzēts. - Neparedzēts! Jauks veids, kā pateikt, ka Norvēģijas policija uzskata viņu par iejauktu Pēra Oliņa slepkavībā, amerikāņu varas iestādes vēlas ar viņu aprunāties sakarā ar rūpniecisko noslēpumu kontrabandu un kāds maniaks, vārdā Retnuhs, nolaupījis viņa māsu un tagad medīja viņu pašu. - Biju spiests mainīt plānus.

- Tikai nesaki, ka nevarēji atbraukt.

Izdzirdējis vilšanos Pilāras balsī, Saimons juta, ka viņā ic-bango pašapziņa un gluži kā dubulta kafijas deva ieplūst tieši smadzenēs.

- Vispār jau es esmu Madridē. Nolēmu, ka jāizmēģina laime un jāpalūko, vai esi mājās. Varbūt aiziesim vakariņās?

- Mājās - sī, bet... - Pilāra ieturēja pauzi, droši vien meklēdama īstos vārdus. - Kā jūs sakāt - es negribētu...

- Es saprotu, - Saimons centās apslēpt sarūgtinājumu balsī. - Man nevajadzēja zvanīt.

- Diez vai tu saproti, Saimon Leonidovič. Es vienmēr esmu projām, vienmēr kaut kur citur. Šis ir mans...

- Nevajag paskaidrot.

- Protams, vajag. Tu esi vīrietis, vai ne? Ar trauslu ego. Te ir mana īpašā vieta, mana casa*. Ja tu pievienotos man šeit...?

Protams, tieši to Saimons gribēja, taču tagad viņam vajadzēja justies vainīgam, ka nav bijis gana atklāts, un viņš raizējās, ka ievilks sievieti savu nebūšanu gūzmā.

- Patiešām nevajag pūlēties. Nebiju domājis ielauzties.

Gluži kā zinot, ka Saimonam nepieciešama gaisma tumsā,

viņas balss kļuva rotaļīga.

- Parasti es neaicinu vīriešus savā alā, taču tava māsa apgalvoja, ka tu esot nekaitīgs.

Saimons pūlējās runāt bezrūpīgā balsī, lai nebūtu jādomā par māsu, kas tagad bija kaut kur ieslēgta.

- Nepiekrītu nevienam apgalvojumam. Neesmu ne svešs, ne nekaitīgs.

- Es pamēģināšu.

- Labi, es pieņemu ielūgumu. Kā paliek ar vakariņām? Vai man kaut ko paķert līdzi?

- Vai tu domā, ka Pilāra neprot gatavot?

- Es jau nedomāju...

- Labi, visu esam sarunājuši. Tu brauksi ar taksometru, vai ne?

- Vispār es esmu pie metro stacijas “Argiielles”.

- Ko es dzirdu! Es domāju, ka tu vēl esi lidostā. Tātad tu jau esi piereģistrējies viesnīcā?

-Jā. - Un izrakstījies art.

- Tu esi pavisam tuvu. Dažu minūšu brauciens ar taksometru.

- Es neiebilstu, ja varētu pastaigāties.

Daudzi šoferi pierakstīja maršrutus, un, lai gan tas šķita neticami, viņš negribēja atstāt Retnuham pēdas.

- Lieliski. Tādā gadījumā man būs dažas liekas minūtes, lai nopūderētu seju.

- Lūdzu, nepūlies manis dēļ. - Pilāras Montesas sejai uzklāt kosmētiku būtu tāpat kā censties uzlabot Monu Lizu, gleznojot ar pirkstu. - Es labāk gribētu redzēt tevi tādu, kāda tu esi patiesībā - Pilāra Montesa nepiespiestā gaisotnē savā casa.

Viņa ievaidējās un iesmējās vienlaicīgi.

- Labi, bet tev var nākties to nožēlot. Vai tev ir pildspalva?

- Protams.

- Es tev pateikšu, kas jādara.

- Šauj ārā.

Pilāra diktēja norādījumus, bet Saimons visu pierakstīja uz vizītkartes.

Pastaiga ilga nepilnu pusstundu, ieskaitot laiku, ko vajadzēja, lai nopirktu pudeli laba vīna un apmestu likumu pāris kvartāliem, - Saimons gribēja pārliecināties, ka viņam neviens neseko.

Pilāras casa, kā izrādījās, bija sešstāvu ķieģeļu nams ar fasādi pret “Casa de Campo"[17] - milzīgu apzaļumotu platību, kas bija piecas reizes lielāka par Ņujorkas Centrālo parku. Namā, ko no saules pasargāja rindās augošu koku lapotnes, katrā stāvā atradās divi dzīvokļi. Katram dzīvoklim bija segta veranda un terakotas puķu dobes. Ar spāņu flīzēm izliktais kājceliņš uz parādes durvīm vijās pāri ar skulptūrām izrotātam pagalmam, bet mājas durvis ar biezā stikla rūtīm klāja filigrāns sudraba sūbējums. Vai nu “Iberia Airlines” stjuartēm maksāja ārkārtīgi dāsnu algu, vai arī...

Bagāts mīļākais? No šīs domas Saimonam mutē radās nelāga garša, tāpēc viņš atvairīja to, vīlies pats sevī par tik ērtu seksista cienīgu izskaidrojumu. Kad Saimons atgrūda durvis, aiz krūšu augstuma marmora letes parādījās cienīga izskata vecāks vīrs tumšā formas tērpā. Viņš izskatījās pēc armijas veterāna - tievs kā zīmulis un taisns kā slotas kāts, paretie melnie mati bija īsi apgriezti, bet virs ausīm noskūti līdz ādai.

- Buenas noches, senor![18]

- Buenas noches! Senorita Pilār Montez?[19]

- Ah, si, senorita Montez. - Viņš norādīja uz lielu grāmatu. - Su nombre, por favor![20]

Saimons ierakstīja savu vārdu un pagaidīja, kamēr vīrs uzmanīgi palūkojas pulkstenī un piefiksē laiku.

- Lc-on-do-vičs, senor?

- Leonovičs.

Vīrs nogrozīja galvu.

- Gracias. - Viņš pacēla tālruņa klausuli, pārliecinājās, ka Saimonu gaida, un pavadīja viņu uz liftu. - Seis.

Saimons saprata vārdu “seši”, taču viņam nebija skaidrs, vai tas nozīmē stāva vai dzīvokļa numuru.

- Casa nūmero?[21]

Apsargs norādīja uz augšējo pogu.

- Seis.

Saimons joprojām nebija īsti pārliecināts, bet, tā kā katrā stāvā nebija vairāk par diviem dzīvokļiem, viņam bija labas izredzes atrast īstās durvis. Viņš nospieda pogu. Kad lifts atvērās, izrādījās, ka nav iespējams sajaukt durvis - tur jau stāvēja Pilāta un gaidīja viņu ar sarkanvīna glāzi katrā rokā.

- Bienvenida, Saimon Leonidovič! Esi sveicināts manā casa\

Saimona prātam vajadzēja brīdi laika, lai prātā pārslēgtos no sievietes uzrunas uz atbildi un spētu visu aptvert, - izrādījās, ka lifts atvēries tieši viņas dzīvoklī, kas aizņēma visu ēkas augšējo stāvu. Dzīvojamā telpa bija tapsēta ar koku, ko papildināja maigi dzelteni, oranži un sarkani toņi. Tā atgādināja rudenīgu dārzu - reizē jauku, mājīgu un omulīgu.

- Ak!

Lieliski, Saimon!

Viņš mēģināja domāt par kaut ko nopietnāku, taču Pilā-ras lielo tumšo acu caururbjošais skatiens lika viņa domām noslāpt.

- Jauka vietiņa.

Pilāra nolaida skatienu uz somu Saimona labajā rokā.

- Un kas tas? Vai domāji, ka mans uzaicinājums ietver...

- Ko? Ak nē! Es domāju... - Saimons saprata, ka sieviete tikai ķircinās, tāpēc ievilka elpu un centās saņemties. - Tas ir mans darba koferis. Man vajadzēja...

Viņa pasmaidīja, un acīs atmirdzēja jautrība.

- Vai drīkstu paņemt tavu mēteli?

Tas bija parasts jautājums, ko ikviens cilvēks uztvertu bez grūtībām, taču Saimons, gribēdams atstāt uz sievieti iespaidu, kļuva neveikls kā vidusskolnieks, kas cenšas piespraust ziedu savas meitenes ņieburam vai - šajā gadījumā - mēģina novilkt mēteli un nolikt somu, vienlaikus zvārstot sarkanvīna pudeli no vienas rokas otrā. Saimons gara acīm jau skatīja Ke-riju Grantu kapā apgriežamies otrādi un ievaidamies. Taču Pi-lāra šķita nemanām viņa neveiklo piņķēšanos vai arī bija pieradusi, ka vīrieši viņas klātbūtnē uzvedas muļķīgi. Viņa pakāra Saimona mēteli, pasniedza viņam vīna glāzi un paņēma pudeli ar graciozu žestu.

- “Barolo”. Viens no maniem mīļākajiem vīniem. Gra-

cias.

- Paldies, ka mani ieaicināji.

- Protams. Kā klājas tavai apburošajai māsai?

Viņš zināja, ka Pilāra uzdos šo jautājumu, un bija tam sagatavojies, taču tik un tā bija grūti neizrādīt raizes.

- Šodien neizdevās viņu sazvanīt, - Saimons attrauca, cik nevērīgi vien spēja. - Bet domāju aprunāties ar viņu no rīta.

Saimons cerēja, ka Dievs palīdzēs un tā arī būs.

- Vai nodosi viņai manu sveicienu?

- Noteikti.

- Ir jauki tevi atkal redzēt, Saimon Leonidovič.

Viņam patika tas, kā Pilāra izrunā viņa vārdu - kastīlie-šu akcenta eksotiskais plūdums vērta formālo uzrunu intīmāku. Saimons pacēla glāzi un atbildēja atbilstoši:

- Tavs tēls priecē manas acis, senjorita Montesa.

Sieviete gaiši un dzirkstoši iesmējās.

- Tad jau tev ir slikta redze, senjor.

Patiesībā viņa redze bija ideāla - acis bija vienas no retajām viņa četrdesmit gadu vecā ķermeņa daļām, kuras vēl nebija sākušas nolietoties, un tas, ko viņš redzēja, bija ļoti patīkams skats. Pilāra izskatījās dabīga un svaiga, viņas olīvkrāsas miesa - gluda un bez kosmētikas, bet tumšie mati - atglausti atpakaļ, lai izceltu garā kakla slaidumu. Viņa bija ģērbusies krēmkrāsas vilnas svīterī un brūnganās biksēs, kas bija ielocītas apnēsātos, bet smalkos ādas zābakos. Sieviete šķita daiļāka, nekā Saimons viņu atcerējās.

-Jūties kā mājās. Man jābeidz darboties virtuvē.

- Manis dēļ vari īpaši nepūlēties.

Pilāra rotaļīgi pasmaidīja.

- Nepūlēšos.

- Vai varu palīdzēt?

- Tu vari atvērt “Barolo” pudeli. - Viņa norādīja uz mazu, bet labi aprīkotu bāru pie verandas. - Korķviļķi atradīsi tur. Es drīz nākšu.

Piegājis pie bāra, Saimons pagriezies atklāja, ka telpā nav viens. Istabas otrā pusē, gandrīz pilnīgi paslēpies spilvenu kaudzē, sēdēja zilgans Siāmas kaķis. Par spīti savām draudzīgajām attiecībām ar dzīvniekiem, viņš tūdaļ instinktīvi saprata, ka šis nav parastais, labsirdīgais mājas kaķis. Tas bija siep-kavnieks, kas ar mežonīgām acīm cieši vēroja upuri. Negribēdams uzsākt cīniņu ar mājdzīvnieku, Saimons atvēra vīna pudeli, atstāja to uz bāra paelpot un izgāja verandā - stiklotā izvirzījumā, kas šķita peldam gaisā pāri kokuu zariem. Parks bija pilnīgi tumšs, gaisma spīdēja tikai no vagoniņu rindām. Juzdamies neaizsargāts, viņš jau gribēja doties atpakaļ istabā, kad uztvēra Pilāras smaržu citrusu aromātu.

- Visskaistākais tas ir saullēktā.

Saimons par to noteikti gribēja pārliecināties, ja vien viņam izdosies izglābt Laru un izdzīvot pašam.

- Droši vien.

- Vai vēlies apskatīt dzīvokli?

- Protams.

Kaķis tūdaļ izslīdēja no spilvenu ielenkuma un sekoja, ar skatienu caururbjot Saimonu kā pantera, kas izseko medījumu.

- Neizskatās, ka es tavam kaķim patiktu.

Pilāra pāri plecam ar siltu skatienu uzlūkoja dzīvnieku.

- Neuztver to personiski. Koopa necieš vīriešus.

- Kaķis šovinists? Kā tas var būt?

- Tā nav kaķenes vaina. Netuvojies tai, un viss būs kārtībā.

Lai kāds bija izskaidrojums, tas noteikti bija sāpīgs jautājums, tāpēc Saimons nolēma nebāzt degunu, kur nevajag.

- Koopa. Kas tas par vārdu?

- Kad esmu reisā, kaķene paliek pie maniem kaimiņiem. Tāpēc viņa ir...

- Kooperatīvs kaķis.

-Sl

- Tas ir labi.

Aiz dzīvojamās istabas dzīvokli pārdalīja koridors, un tā sienas rotāja savstarpēji nesaderīgi akvareļi.

- Tas ir viens no iemesliem, kāpēc man patīk mans darbs, - Pilāra paskaidroja. - Braucienu laikā es varu apmeklēt nomaļas vietas un atklāt vietējos māksliniekus, pirms viņus ir atklājusi pasaule.

- Tev ir laba gaume. Man patīk tie visi.

Pilāra vadīja Saimonu pa vienu koridora pusi uz priekšu un atpakaļ pa otru, lai viņš varētu ieskatīties istabās, kam viņi gāja garām: guļamistabās un vannasistabās, veļas telpā, ēdamistabā, galvenajā guļamistabā un telpā, kas bija kabineta un bibliotēkas apvienojums. Viss bija tik patīkami kārtīgs un tīrs, ka Saimonam gribējās iegrimt vienā no lielajiem, mīkstajiem krēsliem, paķert labu grāmatu un pacelt kājas. Un grāmatu katrā istabā bija daudz - gan spāņu, gan angļu valodā, sākot no populāras daiļliteratūras un beidzot ar nopietniem Gabriela Garsijas Markcsa un Dona Migula Ruisa darbiem.

- Televīziju gan tu bieži skaties, vai ne?

Viņš vēl nebija pamanījis nevienu aparātu.

Pilāras augums mazliet saspringa.

- Vai tev patīk televīzija?

Tas bija uzbrūkošs jautājums, to Saimons saprata pēc balss toņa. Viņš bija aizskāris sāpīgu stīgu, tāpēc saprata, ka nepareiza atbilde var sagraut iespējamās cerības uz attiecībām ar šo apburošo sievieti. īsu mirkli viņš apsvēra iespēju sacīt, ka nekad to draņķi neskatās, lai gan šad tad viņš tomēr to darīja. Saimons zināja, ka viņam nebūs nekādu izredžu pie sievietes, kāda bija Pilāra Montesa, ja aptraipīs savu godprātību.

- Tā nav mana iecienītā izklaide, lai gan dažreiz mēdzu paskatīties CNN, ja notiek kas svarīgs.

- Labi.

- Kāpēc labi?

Pilāra novērsās, kā cenzdamās atminēties sena stāsta beigas.

- Mans bijušais vīrs ar to bija saslimis. Mums katrā istabā bija pa televizoram, un visiem bija jābūt ieslēgtiem.

- Tu joko? - Saimons gan zināja, ka viņa nejoko.

- Ļaunākais bija tas, ka man vajadzēja skatīties kopā ar viņu. Ja es izgāju citā istabā vai mēģināju lasīt, viņš kļuva nikns.

- Neizklausās, ka jūsu saderība būtu bijusi debešķīga.

Pilāra piesardzīgi pamāja, kā gribēdama izdzēst atmiņas.

- Viņš bija nesavaldīgs cilvēks.

- Vai tāpēc Koopa necieš vīriešus?

Pilāra pamāja, un viņas tumšajās acīs sariesās asaras.

- Tā viņam bija kā spēle. Viņam patika tēlot dižo Peli1^22' un par bumbu izmantot kaķeni.

- Ak dievs, nav nekāds brīnums, ka viņa necieš vīriešus.

- Viņa ir patiešām jauka. Viņa visādi centās izvairīties no mana vīra, bet... - Pilāra dziļi ievilka elpu, jo atmiņas acīmredzot bija pārāk smagas. Sievietes balss it kā jautāja, vai Saimons ir gatavs viņu uzklausīt. - Bet kādu dienu viņš aizgāja par tālu.

Saimons gandrīz ar bažām pārjautāja:

- Par tālu?

- Viņš izlēma, ka es esmu labāks mērķis. - Pilāras acis pauda sāpes, sarūgtinājumu un niknumu. - Koopa metās viņam tieši sejā, tas bija neglīts skats. Ja es nebūtu kaķeni atrāvusi, viņš būtu to nobeidzis.

- Cik skumji! Jādomā, ka tu viņu izmeti pa durvīm?

- Tajā pašā dienā. - Viņa vāri pasmaidīja. - Kopā ar visiem viņa sešiem televizoriem un universālo remoto^23.

- Vai cs tev jau teicu, cik ļoti cs neciešu televizorus?

Pilāra iesmējās, un viņas nostalģiskais ekskurss laulības

ellē šķita piemirsies.

- Man patīk tavas mājas.

Viņa skatījās tieši Saimona acīs, un viņas lūpās palēnām ieviesās smaids.

- Un tu brīnies, kā es varu atļauties šādu dzīvokli.

- Nē. Tā nav mana... - Bet tieši to viņš prātoja. - Jā, laikam gan tā ir.

- Tāda bija mana vienošanās.

- Tavam vīram vajadzēja...

- Ne jau manam vīram. Manai ģimenei.

Saimonam nebija ne jausmas, ko viņa ar to domāja, taču saprata, ka tā tiešām nav viņa darīšana.

- Ak tā.

- Maniem brāļiem, protams, tiks zeme un fabrikas.

Zeme un fabrikas - daudzskaitlī. Saimons juta, ka tas ir

kas vairāk par vienošanos.

- Ak tā?

- Tā pie mums notiek, - viņa bez rūgtuma paskaidroja, tikai konstatējot faktu. - Spāņu vīrietība.

- Vai cs jau teicu, cik ļoti man patīk tava kaķene?

Pilāra vispirms neizpratnē palūkojās uz Saimonu, jo nesaprata viņa smalko mājienu uz vīriešu šovinismu, bet tad atplauka platā smaidā.

- Tu esi jocīgs hombre^24, Saimon Leonidovič.

- Jocīgs - savāds vai jocīgs - ha-ha?

-Jocīgs labā nozīmē. Tu mani smīdini.

- Tu man arī patīc.

Pilāra pamirkšķināja Saimonam un pagriezās uz virtuves pusi.

- Bet vai es tev vēl patikšu, kad būsi nogaršojis manas vakariņas?

Spriežot pēc smaržas, viņam par to nebija nekādu šaubu. Saimons kopā ar Pilāru iegāja virtuvē, kas bija īsts šefpavāra sapnis un Montesas mājas sirds un dvēsele. Pilāra pieveda Sai-monu pie ērta galda ar skatu uz parku.

- Vai neiebilsti vakariņot šeit? Šī ir mana mīļākā vieta.

- Tā ir lieliska. - Un tāda tā arī bija. Galds jau bija servēts ar kristāla traukiem, sudraba piederumiem un vāzi ar krāsainiem ziediem. Juzdamies mājīgi, lai gan arī mazliet nelāgi par to, ka atstūmis Laru prāta dziļumos, Saimons paņēma pudeli un ielēja glāzēs vīnu. - Ko man darīt?

- Sēdi un priecājies par jauko skatu.

Viņš darīja, kā vēlēts, un apbrīnoja skatu, tikai ne to, kuru bija domājusi Pilāra. Kamēr Saimons novēroja, kā saimniece gatavo vakariņas, kooperatīvā kaķene, ieņēmusi vietu tieši pa vidu, kā karaliskā sardze uzmanīja viņu pašu, gatava mesties kaujā līdz ar pirmajām agresijas pazīmēm pret valdnieci.

Darbodamās ātri un izmanīgi, Pilāra iemeta sauju nūdeļu lielā katlā ar vārošu ūdeni, uzlika uz otra plīts riņķa sautējamo pannu, ielēja olīveļļu un vermutu un sāka apcepināt garneļu, sagrieztu tomātu, sēņu, melno olīvu, piparu un ķiploku daiviņu grēdu. Viņa izturējās pilnīgi brīvi - tā bija ar sevi un savu apkārtni apmierināta sieviete, nevis sieviete, kurai vajadzēja vīrieti, lai justos vērtīga. Tā bija sieviete, kādu viņš dievināja, pēc kuras alka un kurā varēja iemīlēties, kamēr pannā sautējas garneles, bet ne tāda, kas pamestu savas mājas vai atteiktos no sava dzīvesveida vīrieša dēļ. Tā bija tikpat ncie-domājama situācija, kāds bija attālums starp Ņujorku un Madridi.

Pilāra beidza gatavot sautējumu, pievienojot dāsnu devu kaperu, un pikantais aromāts līdz ar tvaika plūsmu izplatījās gaisā, sūtīdams nepacietības pilnas trīsas no mutes uz kuņģi un atgādinādams Saimonam, ka viņš nav ēdis kopš brokastlaika.

- Smaržo brīnišķīgi.

- Gracias. Man patīk gatavot ēdienu.

- Man patīk ēst. - Un bez domāšanas Saimons pasniedzās kabatā pēc “Mira-Loss” tabletes.

Viņa palūkojās pāri plecam un pasmaidīja.

- Debešķīga saderība, kā tu teici. Kas tas tāds?

- Novājēšanas tablete. Man jāatbrīvojas no liekā svara.

- Ne no kā tev nav jāatbrīvojas. Tev vienīgi vajadzīgs kāds, kas gatavo veselīgas maltītes.

Saimons pamāja, labi zinādams, kurš varētu būt šis “kāds”.

Jau pēc minūtes viss bija uz galda - makaroni, saulē žāvētas tomātmaizes šķēles un cigoriņu salāti.

- Boti appétit, Saimon Lconidovič.

Viņš pacēla glāzi.

- Čji kuļinarnije sposobtiostji sposobna zatniitj toļko je-jo krāsotā.

Pilāra sarauca uzaci un pāri glāzes malai palūkojās uz Saimon u.

- Krievu valoda?

- Viena no manām spējām.

- Un ko tu pateici?

- Par sievieti, kuras kulinārijas prasmi spēj aizēnot tikai viņas skaistums.

- Gracias. Bet tu to vēl nekad neesi licis lietā.

- Laba oža, lieliska redze.

Viņi ēda draudzīgā klusumā bez jebkādas nepieciešamības sarunāties. Pat kooperatīvā kaķene, izstiepusies uz mālu krāsas flīzēm, atbalstījusi galvu uz vienas ķepas un pievērsusi nekustīgu skatienu Saimonam, šķita atslābinājusies. Lai gan viņš ļoti gribēja izbaudīt mirkli, no prāta neizgāja Lara. Lai cik ļoti viņš gribēja atvirzīt problēmu drusku tālāk, tomēr nespēja. Lēni, bet neatvairāmi - kā oļi, kas birst dziļā akā, -viņš grima tumšu domu bezdibenī.

- Saimon, kas noticis?

Saimons bija tik dziļi akā, ka vajadzēja mirkli, lai izpeldētu virspusē.

- Atvaino, biju iegrimis domās.

- To es pamanīju. Jau desmit minūtes tu neesi apēdis ne kumosa.

Viņš palūkojās šķīvi un pārsteigts konstatēja, ka ir apēdis tikai pusi.

- Piedod, ēdiens ir patiesi brīnišķīgs.

Lai uzsvērtu teikto, Saimons sāka tīt uz dakšiņas makaronus.

- Tu izvairījies no jautājuma.

- Tas ir... - Viņš negribēja stāstīt neko, taču nevēlējās arī iestigt bezjēdzīgos melos. Viņa pasaulē nebija nekā svarīgāka par Laru. - Tas ir sarežģīti.

- A, tu nedomā, ka sieviete...

- Nē, ne jau to es domāju. Patiesi. Tas saistīts ar darbu.

Viņš mēģināja bezrūpīgi atrunāties, cerēdams, ka Pilāra

liksies mierā.

- Nē, es jau arī tā nedomāju. Tas ir par Laru.

Pilāras vārdi viņu paralizēja, un dakšiņa ar nūdelēm apstājās pusceļā līdz mutei.

- Es, ē ... - Viņš lēni ielika dakšiņu atpakaļ šķīvī. - Abas lietas. Bet kā tu zināji?

- Kad vaicāju par tavu māsu, tu izvairījies no atbildes.

- Tas ir, ē ...

- Sf, sarežģīti. To jau tu teici.

- Jā. Un tev nudien nevajadzētu tur iesaistīties.

- Bet Lara ir iekļuvusi nepatikšanās. Mēs... kā jūs sakāt... tērzējām.

- Caur e-pastu?

- Si, gandrīz katru dienu

- To es nezināju. - Tomēr Saimons nebija pārsteigts; tas bija Laras stilā - censties nokārtot viņa personisko dzīvi.

- Man viņa ļoti patīk.

Saimons noteikti pakratīja galvu, nolēmis neiesaistīt notikumos Pilāru.

- Un man arī ļoti patīk viņas brālis.

Viņš saprata, ka vārdi “ļoti patīk” Pilārai Montesai nozīmē vairāk, nekā tas izklausījās. Viņam vajadzēja justies glaimotam, taču prieku aizēnoja raizes.

-Arī tu man patīc, bet...

Pilāra pārtrauca Saimonu, pirms viņš paguva vēl ko pateikt.

- Beidz!

Viņa pasniedzās un satvēra Saimona roku.

Pilāra ieveda Saimonu dzīvojamā istabā, nosēdināja uz ērta dīvāna un ielēja katram pa glāzei konjaka. Atspiedusies pret dīvāna atzveltni, viņa pavilka kājas zem sevjs kā skolniece un pagriezās pret Saimonu.

- Un tagad izstāsti man visu.

To pieprasīja viņas brīnišķīgās tumšās acis. Un Saimons nespēja turēties pretī sievietes spēkam.

Viņš sāka ar Pēru Oliņu, ar lidojumu no Madrides, kas nejauši abus bija savedis kopā pirms nieka desmit dienām, un beidza ar notikumiem viesnīcā “Husa Princesei ” pirms dažām stundām. Viņš neizlaida neko, cerēdams, ka sieviete atklās kādu detaļu, ko viņš būtu palaidis garām. Pilāra uzmanīgi klausījās, nebilzdama ne vārda un nepārtraukdama Saimonu. Viņas pirmais jautājums ne tikai pārsteidza Saimonu, bet arī daudz pateica par Pilāras Montesas raksturu.

- Un kā palika ar Eliju un Džeku, jaunāko? Vai viņi ir drošībā?

-Jā, viņi ir pie vecvecākiem.

- Vai viņi to visu zina?

Saimons pakratīja galvu.

- Es piezvanīju un izkārtoju braucienu uz Disnejlendu. Dažas dienas viņi būs pārāk aizņemti, lai uzdotu jautājumus.

- Un tu... - Pilāra saminstinājās un novērsās, bet viņas acis kļuva miklas. - Tu domā... - Viņa dziļi ievilka elpu, bet balss ietrīsējās. - Tu domā, ka Larai nekas nav noticis?

Saimons saprata, ko tieši Pilāra domāja. Vai tu domā, ka Lara ir dzīva? Tieši to jautājumu viņš visu dienu centās sev neuzdot.

-Jā. Esmu pārliecināts.

Viņš nespēja iedomāties, ka varētu būt citādi.

Pilāra pamāja, atslīga pret dīvāna atzveltni un piespieda pirkstu pie savilktajām lūpām, bet viņas tumšo acu priekšā griezās riņķi.

- Un tu negribi zvanīt policijai?

- Nevaru atļauties. Pat ja viņi man noticētu, par ko es šaubos, es zaudētu diskus. Visas ziepes sākās tieši no diskiem.

Pilāra padomāja un pamāja.

- Es piekrītu.

Savādi - šie divi vārdi deva lielu atbalstu viņa garam. Ja kļūtu pavisam nelāgi, ikviens varētu pateikt: “Tev vajadzēja piezvanīt policijai,” - taču viņš to neiedrošinājās. Vienīgais viedoklis, kas viņam bija svarīgs, bija līdzās sēdošās sievietes viedoklis.

- Vai tev vēl ir viņa vēstule?

- Tā ir manā datorā.

- Un dators ir tavā bagāžā, sī?

- Nē, tas ir manā koferītī.

Pilāra pielēca no dīvāna, sameklēja koferīti un jau pēc brīža bija atpakaļ.

- Vai es, lūdzu, varētu apskatīt?

Saimons izpildīja atslēgšanas procedūru - labās puses aizslēgs uz roktura pusi, apakšējais aizbīdnis par puspagriezienu pulksteņa rādītāja virzienā, kreisais aizslēgs - uz ārpusi. Tā bija pirmā reize, kad viņš to darīja, kādam redzot.

- Vai gan kāds nevarētu vienkārši uzlauzt slēdzeni?

- Bums!

Pilāra iepleta acis.

- Vai tev tur ir bumba?

- Ļoti maza bumba. - Patiesībā tā bija tikai krāsas bumba, kas garantēja, ka koferīša saturs un seja jebkuram uzbrucējam, kurš vēlētos atvērt koferīti, iegūtu jauku tumšsārtu nokrāsu. Spridzeklis varēja arī aktivizēt raidītāju un apdullinošu sirēnu, kas samulsinātu ikvienu nejaušu zagli.

- Tad kāpēc...

- Lai novērstu uzmanību. Lielākajai daļai zagļu nepatīk lieka uzmanība. - Saimons iebāza roku koferītī un izvilka maisiņu. - Lūk, par to arī ir mūsu stāsts.

Pilāra paliecās uz priekšu un cauri maisiņam nopētīja diskus.

- Tie izskatās tik... - viņa pūlējās atrast pareizos vārdus, -nenozīmīgi.

- Jā, taču tajos ir kaut kas ļoti svarīgs, tas ir skaidrs kā diena. Pietiekami svarīgs, lai nogalinātu. '

- Nekas nemēdz būt tik svarīgs.

- Viens otrs tev nepiekristu.

Turēdams datoru uz ceļgaliem, Saimons to ieslēdza un atvēra Laras un Rctnuha vēstules, kā arī tiešsaistes saraksti starp viņu un Retnuhu.

Pilāra pievirzījās tuvāk un izlasīja katru ziņu.

- Tas cilvēks ir ļoti bīstams.

~Jā\

- Nešķiet, ka viņš - kā jūs sakāt par pokeru?

- Blefo.

-Jā, blefo. Un ko tu domā darīt?

Saimons vilcinājās, zinādams, ka viņa plāns ir vājš.

- Godīgi apmainīties laukuma vidū. Laru pret diskiem.

Pasakot domu skaļi, tā šķita vēl bezjēdzīgāka.

Pilāras acis pateica daudz.

- Šaubos, vai tev vajadzētu atdot diskus, pirms Lara ir drošībā.

- Es toties šaubos, vai viņš atdos Laru, kamēr nebūs dabūjis diskus.

-Jāatdod viņam viens no diskiem. Kā zīme par...

- Labu gribu.

- St. Tad viņam jāatbrīvo Lara, un tikai pēc tam tu atdosi viņam otru disku.

- Un kas viņam liegs atņemt man otro disku ar pistoles palīdzību?

- Tev tā nebūs.

Beidzot Saimons saprata Pilāras domu gājienu.

- Nē, es nevēlos, lai tu iesaistītos.

- Es būšu svešs cilvēks. Vietējā. Nekādas iesaistīšanās. Es būšu kāds, kam ir samaksāts, lai atdotu disku, kad tu esi aizgājis.

Saimons kratīja galvu.

- Pārāk bīstami.

- Bet tev ir vajadzīga palīdzība.

Tam nu Saimons nespēja iebilst. Viņa arī pazina Laru. Visi fragmenti bija kā uz delnas, taču, lai arī kā viņš centās tos salikt kopā, tie nesakrita.

Pilāra piecēlās, kā juzdama viņa apjukumu.

- Par to mēs padomāsim no rīta.

Saimons pēkšņi apjauta, ka bija jau pāri diviem naktī

- Atvaino, es neiedomājos, ka ir jau tik vēls. Vai nevari ieteikt kādu mazu pension? Vietu, kur man nevajadzētu uzrādīt pasi.

Pilāra pieliecās, saņēma Saimonu aiz rokas un pasmaidīja.

- Manuprāt, tev šonakt nevajadzētu palikt vienam, Sai-mon Leonidovič.

XXI NODAĻA "Plaza Mayor", Madride

Pirmdiena, 18. novembris, 10:00:41, pēc Griničas laika, plus viena siunda

Saimons paslēpās dziļāk arku ēnā. Viņš jau bija apgājis apkārt “Plaza Mayor ” un izlūkojis neskaitāmās šaurās sānieliņas un deviņas galvenās pieejas, kas veda uz milzīgo laukumu. Lai gan bija tikai desmit - divas stundas pirms tikšanās ar Retnuhu, viņš gribēja būt gatavs jebkādai situācijai, kas varēja izveidoties.

Lai novērotu bruģēto laukumu, kas bija tik plašs, ka reiz izmantots par vēršu cīņu arēnu, viņš, cenzdamies līdzināties sajūsminātam tūristam, lika lietā savu fotoaparātu. Laukums vēl bija gandrīz tukšs, tikai neliels japāņu tūristu pulciņš aplūkoja Filipa III statuju. Tirdzniecības pasāža, kas gandrīz pilnībā ieskāva “Plaza Mayor”, sāka atdzīvoties, un galvenokārt ziemeļrietumu pusē, kur saule ielauzās vispirms. Monētu un pastmarku pārdevēji ar ierastām kustībām izlika galdus un savas kolekcijas. Atlikušajās brīvajās vietās mākslinieki novietoja molbertus un gleznas. Gandrīz tajā pašā mirklī atplūda tūristu vilnis, itin kā Sems Voltons būtu atvēris nocenoto preču paradīzes”- vārtus. [25]

Saulei apspīdot laukumu, tapas^25 bāri un kafejnīcas atvēra pusdienošanas vietas zem klajas debess, kuras atšķīrās tikai ar saulsargu krāsu. Šis bizness, tāpat kā trausli ziedi, bija cieši saistīts ar laika apstākļiem, gadalaiku, tūristiem, kuri sekoja saules kustībai ap laukumu, un jauniem saulsargiem, kuri pa reizei mēdza uzplaukt.

Saimons virzīja kameras skatu meklētāju no cilvēka pie cilvēka, meklēdams Laru vai vīrieti, kuru viņa bija aprakstījusi: gaišbrūna āda, zem četrdesmit, īsi mati, tumšas acis. Šis raksturojums atbilda pusei vīriešu, ko viņš bija sastapis Spānijā. Saimons pievērsa uzmanību sejām, cerēdams pamanīt māsas pieminētās “ļaunās acis”, taču bez teleobjektīva visas detaļas bija pārāk izplūdušas. Viņš noregulēja asumu uz masīvu piecstāvu būvi, kas ieskāva laukumu, - arhitektonisku brīnumu ar balkoniem un tornīšiem. Tur bija simtiem logu un vairāk dzīvokļu, nekā viņš spēja saskaitīt. Saimons pakavējās pie kāda otrā stāva balkona ziemeļu spārnā un Pilāras Mon-tesas slaidā stāva - viņš vēlējās kopā ar šo sievieti pavadīt visu mūžu. Viņš nekad nemēdza pieņemt tik nopietnus lēmumus, nakts vidū mīlinoties ar sievieti, taču par šā lēmuma pareizību viņš bija pārliecināts līdz sirds dziļumiem, un viņam bija nojauta, ka par to pārliecināta bija arī Pilāra. Viss, kas līdz šim bija šķitis sarežģīts, tagad pēkšņi likās vienkāršs. Ņujorka bija tikai punktiņš uz zemeslodes. Viņa bizness bija starptautisks, viņa mājas - viesnīcā. Viņš varēja dzīvot jebkurā vietā. Nekas, protams, vēl netika apspriests. Vispirms Lara, par savu dzīvi viņš domās pēc tam.

Saimons piespieda sevi doties tālāk, vērot pievērtos logus un īsi apstāties pie pārējiem, taču neko viņš neredzēja. Nepilnas pusstundas laikā pūlis bija ievērojami audzis. Tūristi ar fotoaparātiem un digitālajām videokamerām traucās šurpu turpu pa laukumu, ar pesetām un kredītkartēm lauzās pie veikaliņiem. Iespēja šādā drūzmā atrast Laru vai pamanīt Rct-nuhu attālinājās ar katru minūti. Saimons pacēla pie mutes

4 Uzkodas. (Tulk. no spāņu.val.)

rāciju un nospieda pogu. Miniatūrais aparāts nebija lielāks par plaukstu.

- Kā veicas?

Austiņā iekrakšķējās, un atskanēja Pilāras balss.

- Nē. Grūti kaut ko saskatīt no šāda leņķa.

Viņš zināja, ko Pilāra gribēja, - viņa vēlējās līkumot pūlī pati, taču Saimons nedrīkstēja pakļaut viņu lielākām briesmām.

- Vai tev ir teleobjektīvs?

- Si, bet grūti tik un tā.

Saimons prātā skatīja Retnuha vārdus uz datora ekrāna: “Es tevi atradīšu” - un saprata, ka tā bija patiesība.

- Nekas, viņš mani uzmeklēs.

- Tieši tas mani uztrauc.

- Bet tāpēc jau mēs Šeit esam.

- Tam cilvēkam nevar uzticēties.

Viņš arī neuzticējās, vismaz tobrīd ne. Saimons īsti neticēja, ka Retnuhs ļaus ieraudzīt Laru, pirms būs redzējis diskus, un neticēja, ka viņš piekritīs atbrīvot māsu, pirms būs saņēmis diskus, taču Saimons vēlējās panākt tieši to.

- Viņš neko neuzsāks, kamēr diski ir pie manis.

Saimons centās to pateikt tik pārliecināti, it kā pats tam

ticētu.

- Un tad, kad viņš būs tos dabūjis?

- Uzticies man - viņš neko no manis nedabūs, kamēr tu Laru, sveiku un veselu, nebūsi nogādājusi tajā dzīvoklī. Kā mēs bijām plānojuši.

- Tu taču zini, ka ne jau to es gribēju teikt.

Protams, viņš zināja.

- Es viņu neinteresēju. Viņš vēlas tikai diskus.

- Un tu nedarīsi neko loco^26?

Un atkal - Saimons lieliski saprata, ko domā Pilāra.

- Skauta godavārds - neuzsākšu nekādas varonīgas izdarības, lai atstātu iespaidu uz augstdzimušajām dāmām tornī.

- Atceries to, Saimon Leonidovič!

- Esmu jau vairāk nekā nobriedis ļaut visu atrisināt policijai. Tu vari piezvanīt viņiem, tiklīdz Lara būs pie tevis.

- Biert^27

Saimons palūkojās apkārt, lai būtu drošs, ka neviens neskatās.

- Vai tu mani redzi?

-Nē.

- Tas ir labi. - Viņš ieskatījās kartē, noteica savu atrašanās vietu pēc režģa, kas bija iezīmēts ar roku, un iznāca no ēnas. - Paskaties uz septīto sektoru.

Iestājās ilgāks klusuma brīdis, tad atskanēja klusi, apspiesti smiekli.

- Jauka cepure, senjor!

Par spīti situācijai, Saimons nespēja noturēties nepasmaidījis. Pilāra bija pamanījusies sameklēt ne tikai dzīvokli un rācijas, bet arī zaļu, ar ceļojumu nozīmītēm apspraudītu tiroliešu cepuri, lai viņa varētu Saimonu pūlī sameklēt.

- Es jūtos kā kretīns.

- Kretīns? Nezinu šādu vārdu.

- Muļķis.

- Ak, sf, tu esi ļoti līdzīgs turistas^28. Daudz kretīnu.

Klusībā smiedamies, Saimons atkal iegāja paēnā.

- Par to vēl dabūsi.

Viņa tikai atkal dobji iesmējās.

- Šl

Pievienojies lielai ekskursantu grupai, Jēgers apstaigāja laukumu - viņš bija kārtējā nevainīgā seja tūristu jūrā. Viņš šaubījās, ka Lconidovičs būtu uzdrošinājies sazināties ar policiju, taču uz varbūtību paļauties nedrīkstēja, tāpēc viņš izlēma neņemt līdzi tradicionālu ieroci. Netradicionāli ieroči bija viņa firmas zīme, tic viņu un viņa iztēli darīja atšķirīgu no citiem. Tas būs viņa coup de grâce'[29], un tikai doma par to lika viņa asinīm sajūsmā ritēt straujāk. Lai ko bija iecerējis Leo-nidovičs, un nebija nekādu šaubu, ka tam cilvēkam bija rīcības shēma, viņš sabruks no bailēm, pirms kaut ko mēģinās uzsākt. Jēgers jau sajuta šausmas, kas sūcās cauri kurjera ķermenim, un gandrīz jau dzirdēja pūļa kliedzienus, kad tas notiks. Izcili! Izcils gājiens. Izcila vieta.

Viņam vajadzēja mazāk par desmit minūtēm, lai atklātu savu upuri. Tas bija amatieris, kurš centās izlikties par tūristu ar fotoaparātu un jocīgu cepuri, bet slēpās ēnā kā izbiedēts trusis. Jēgers droši, bet piesardzīgi pievērsās burzmai un metodiski nopētīja ikvienu pārīti un atsevišķas personas, kas klīda bez grupas. Viņš centās pamanīt pazīmes, kas allaž nodeva stulbeņus no varas iestādēm, - rācijas austiņa pārāk jaunai personai, kurpes, kas nesaderēja ar pārējo apģērbu, acis, kuras nemitīgi Šaudījās par spīti nemainīgai garlaicības pilnai sejas izteiksmei. Tam vajadzēja gandrīz stundu, bet, kad Jēgers bija beidzis izlūkot laukumu un tirdzniecības pasāžas, viņš bija apmierināts, ka Saimons nav sazihājies ne ar Intcr-polu, ne vietējo policiju.

Leonidovičs turpināja pastaigu ap laukumu, un viņa uzvedība bija kļuvusi iepriekš paredzama: viņš caur kameras objektīvu nopētīja pūli, pagāja garām divām velvētām ejām un atkārtoja procesu. Aprēķinājis Saimona maršrutu un pieturas, Jēgers izvēlējās piemērotu vietu - spraugu starp ielu tirgotājiem - un devās uz turieni gaidīt.

Saimons ieskatījās pulkstenī - 11:45. Piecpadsmit minūtes, un tad viņš būs spiests iziet laukuma vidū un gaidīt, līdz viņu atrod. Pasāžā bija palikuši gandrīz tikai tirgotāji, jo tūristi uz laiku bija atmetuši dzīšanos pēc suvenīriem un metušies iekarot restorānus laukuma malās. Pūlēdamies nepievērst uzmanību kārdinošajām smaržām, Saimons līkumoja starp molbertiem uz savu nākamo apstāšanās vietu. Viņš jau sāka pētīt laukumu, te pēkšņi viņa uzmanību saistīja pavisam citādāks aromāts - nedaudz sīvs un tā kā pazīstams, tas tomēr pavisam noteikti šajā vietā neiederējās. Pirms Saimons paguva aromātu identificēt, tas sajaucās ar turku tabakas smaržu un skaidri norādīja, ka viņam aiz muguras kāds pienācis cieši klāt.

- Brīnišķīga vieta, vai ne?

Saimons gan gribēja to palaist gar ausīm, taču neskaidrais akcents un bezkaislīgais tonis lika pār muguru pārskriet brīdinājuma trīsām.

- Protams.

- Vēsture gan nav tik skaista.

Saimons pagriezās tieši pret pienācēju. Par spīti tumšajai bārdai, kas klāja lielāko daļu svešinieka sejas, kurjers vīrietī pazina Rctnuhu, Smitu vai kā nu vēl viņš sevi sauca.

- Ak tā? - Viņš piespieda un turēja nospiestu raidīšanas pogu rācijā, atvērdams kanālu Pilārai. - Kāpēc tā?

Svešinieks pasmaidīja, taču bez siltuma - kā apbedītājs, kurš novērtē klientu.

- Inkvizīcijas laikā te dedzināja ķecerus.

Šie vārdi Saimona prātā radīja neskaidru saikni un piešķīra vārdu svešādajam smārdam, kas joprojām bija jaušams cauri tabakas aromātam: napalms. Šis vārds uzjundīja citas atmiņas, kas lika uzmesties zosādai: jauniesaukto nometne un degoša suņa smaka - tas bija mēģinājis izvairīties no nežēlīga apmācības seržanta slimīgajiem jociņiem. Saimons nespēja noturēties un paskatījās lejup. Viņa bikses un kurpes klāja viegli mirdzošs želejveida miklums. Rctnuhs pacēla cigareti un uzpūta oglītei, liekot tai iegailēties.

- Domāju, ka tas nav patīkams veids, kā nomirt.

Saimons brīdi apsvēra iespēju bēgt, taču juta, ka asinis

līdz pēdējai lāsītei ir aizplūdušas no viņa kājām, un saprata, ka jebkurš bēgšanas mēģinājums būtu muļķīgs un liktenīgs.

- Man šķiet, mēs bijām vienojušies par apmaiņu.

- Protams. Tā ir tikai nodrošināšanās - Rctnuhs pacēla mazu aerosola baloniņu un pasmaidīja. - Tu man atdod diskus, es atbrīvoju sievieti. Un visi ir laimīgi.

lāču viņa tumšās sadista acis teica ko citu - viņš gribēja “Plaza Mayor” vēsturei pievienot vēl vienu kvēlojošu nodaļu. Apņēmies neizrādīt bailes, Saimons norija panikas kamolu, kas krājās rīklē, un centās runāt droši.

- Vispirms man jāzina, ka viņai nekas nav noticis.

- Nē. Vispirms tu man atdosi diskus.

Zinādams, ka svešinieks nepārvērtīs viņu brīnumsvecītē, pirms nebūs ieguvis kāroto, Saimons dziļi ievilka elpu un lēni pakratīja galvu, it kā nekas pasaulē nevarētu likt viņam pārdomāt.

- Tikai pēc tam, kad būšu viņu ieraudzījis.

Retnuhs atkāpās un berzēja ar rādītājpirkstu īkšķi, gatavs ar knipi izsviest cigareti.

- Nedari muļķības.

Saimons noliecās un parāva uz augšu bikšu kreiso staru, atklādams diskus, kas joprojām bija plastmasas maisiņā un piestiprināti ar līmlenti kājas iekšpusē.

- Uz priekšu. Bet tad tev jāsaka ardievas šiem te.

Tumšās acis iedegās gluži kā automašīnas tālā apgaismojuma lukturi, bet tad pēkšņi apdzisa.

-Tas nu gan nav nepieciešams. Mums abiem jāuzticas otram, ja mēs gribam slēgt darījumu.

Saimons neticēja savām ausīm - šis vīrs grasījās izcepināt viņu kā grauzdiņu un runāja par uzticēšanos. Un izskatījās pilnīgi nopietns, it kā otra cilvēka apliešana ar napalmu būtu normāla un saprātīga rīcība. Retnuhs bija vairāk nekā bīstams - viņš bija trakoti bīstams.

- Šķiet, ka mums abiem bija vajadzīga nodrošināšanās, -Saimons centās runāt mierīgi - itin kā viņi būtu divi uzņēmēji, kas vienojas par darījumu. - Tāpēc...

Viņš atstāja teikumu nepabeigtu, kā sacīdams: “Es palieku pie sava, tagad tava kārta.”

Retnuhs klusi raudzījās viņā, kā izsvērdams savas iespējas un pūlēdamies iepriekš apskatīt iespējamos gala variantus pirms lēmuma pieņemšanas. Beigu beigās viņš pamāja uz laukuma otru pusi.

- Tur. Kafejnīcā.

Saimons apcirtās riņķī, un viņa aizturētās bažas par Laru bija gatavas eksplodēt pāri plūstošā cerību vilnī. Viņš tūdaļ pamanīja māsu, kas iepretī kādam vīrietim sēdēja pie maza galdiņa slavenā vēršu cīņu bārā “La Torro del Oro”’\

Tā kā viņš redzēja tikai Laras profilu un attālums bija pārāk liels, lai izšķirtu vaibstus, nevarēja noliegt, ka matu griezums un krāsa bija atbilstoši, arī īpatnējais slēpošanas svīteris līdzinājās tam, ko Lara mēdza valkāt birojā.

- Kur? - Viņš runāja, cik skaļi vien varēja, lai būtu drošs, ka rācija uztver viņa balsi. - Vai tā ir viņa - ar to vīrieti pie “La Torro del Oro”?

Tūlīt Saimona ausī atskanēja Pilāras balss:

- Es skatos.

Retnuhs iebāza sudrabaino baloniņu ādas jakas kabatā un izstiepa roku.

- Un tagad atdod man diskus!

Saimons saviebās un izlikās vēl mazāk pārliecināts, nekā viņš bija.

- īsti labi nevaru saskatīt, vai tā ir viņa. - Lai gan viņam nebija nekādu šaubu. - Man jāpicict tuvāk.

Retnuhs brīdinot viegli pagrozīja galvu - vienu reizi pa kreisi, vienu reizi pa labi.

- Tas nebūs prātīgs lēmums.

- Beidz muldēt! Tu tāpat neko neuzsāksi, kamēr pie manis ir diski.

Retnuhs uzjautrināts klusi nosprauslājās un mierīgi aizdedzināja jaunu cigareti no iepriekšējās izsmēķa.

- Man viena alga. Diskus tikpat iznīcinās. [30]

Šie vārdi trāpīja Saimonam kā ziemas vējš vasaras vidū. Viņš bija iedomājies, ka dati ir ļoti vērtīgi. Bet, ja informācija apdraudēja “Bain-Haverland” reputāciju, kompānija varēja vēlēties, lai tie sadeg zilās liesmās. Vai varbūt šis vīrs blefoja?

- Tad atbrīvo viņu. Tev esmu es, un diski ir pie manis.

Retnuhs paraustīja plecus, izvilka no kabatas mazu mobilo tālruni, ar īkšķi spaidīdams taustiņus, nosūtīja īsziņu un pagrieza zodu pret otru laukuma malu. Gandrīz tajā pašā brīdī Larai pretī sēdošais vīrietis piecēlās kājās, noliecās pār galdiņu, kaut ko pateica un aizgāja. Retnuhs iemeta tālruni atpakaļ kabatā.

- Viņai lika tevi tur gaidīt. Un tagad dod diskus.

Juzdamies atvieglots, Saimons nespēja izdomāt nevienu

loģisku iemeslu, lai atteiktu. Svešinieks savu bija izdarījis, lai gan nebija nekāda morāla pienākuma izpildīt nolaupītāja prasības. Kad viņš noliecās un jau sāka uzrotīt bikšu staru, viņa ausī atskanēja Pilāras neatlaidīgais čuksts:

- Tā nav viņa. Es tagad viņu redzu pavisam skaidri. Tā nav viņa. Vai tu mani dzirdi, Saimon?

Jā, viņš katru vārdu dzirdēja kā pistoles šāvienu galvā. Un starp tiem - viena vienīga doma:

Viņa ir mirusi...

Viņa ir mirusi...

Viņa ir mirusi...

Saimons juta, ka ļimst, ka viņa muskuļi ir gatavi izšķīst lipīgā protoplazmas masā. Viņu pārņēma vēlme padoties, atdot diskus un sabrukt uz laukuma bruģa, taču prāta dziļumos vientuļa niknuma dzirksts pretojās kārdinājumam. Uzbangoja arī Laras un Pēra Oliņa balsis, kas prasīja taisnību un atmaksu. Atspiedies ar rokām pret ceļgaliem, lai pietraustos kājās, Saimons juta, ka bikšu audums ir lipīgs.

- Ai, nejūtos labi... - Viņš pavicināja rokas, it kā būtu zaudējis līdzsvaru. - Droši vien no smakas.

Retnuhs atkāpās un piemiedza acis.

- Ja tev svarīga tava veselība, tūlīt atdod man diskus!

Saimons izmisīgi centās kaut ko izdomāt. Viņš dziļi ievilka elpu un pamāja, it kā saņemdams spēkus. Viņš varēja bēgt, taču zināja, ka neaizskries tālāk par diviem soļiem. Viņš varēja satvert to vīru, lai abi kopā dotos liesmojošā ceļā uz viņpasauli vai... Taču nebija nekādu “vai”, ne arī citu iespēju. Tad viņš ar acs kaktiņu pamanīja sievieti. Viņa neskrēja, bet nāca ātrā solī, un, pirms Saimons paguva aptvert, kas notiek, Pilāra jau bija starp viņiem, iesvieda Retnuham sejā karti un ātri kaut ko buldurēja spāniski. Saimons nekavējās.

Jēgers nebija sagatavojies šim pārsteigumam, tāpēc viņam vajadzēja mirkli laika, lai atgrūstu sievieti, bet Saimons jau traucās prom. Svešinieks atgādināja satrakotu vērsi Pamplo-nas ielās, kas skrien pa galvu pa kaklu, notriekdams visu savā ceļā. Jēgers nesaprata, kas Saimonam lika skriet. Iespējams, viņš saprata, ka tikai diski ir šķērslis viņa ceļā uz baiso mocekļa kārtu, taču atbilde uz “kāpēc” nebija svarīga. Jēgers zināja, kur ir diski, un nevēlējās ļaut tiem izslīdēt no rokām.

Lēkdams pāri apgāztajiem molbertiem un atgrūzdams niknos tirgotājus, Jēgers dažu sekunžu laikā pārvarēja attālumu, kas viņu šķīra no Saimona. Viņš pastiepa roku, satvēra kurjeru aiz mēteļa un tajā pašā brīdī ietriecās tūristu pulciņā. Visi novēlās zemē, paķerot līdzi galdiņu ar monētām un izraisot kliedzienu, kautiņu un lamu ķēdes reakciju. Ieslodzīts zem brēcošu ekskursantu kalna, Jēgers sāka vilkt tuvāk savu medījumu. Pagāja labs brīdis, līdz viņš aptvēra, ka mētelis ir tukšs. Izlīdis no gūzmas, Mednieks aptvēra, ka Leonidovičs ir nozudis.

Jēgers dusmās pārmeklēja mēteļa kabatas, taču neatrada neko, tikai Leonidoviča paša vizītkartes. Uz vienas no tām bija pierakstīta adrese - “Pintor Rosales" un vārds - Pilāra Mon-tesa.

XXII NODAĻA "Plaza Mayor", Madride

Pirmdiena, 18. novembris, 12:05:51, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Kailām kājām mīņādamies, Saimons aplūkoja mazo vir-tuvīti, - nekas tik ļoti nelika cilvēkam justies nožēlojamam kā vēsi un tukšuma pilni drebuļi nemēbelētā dzīvoklī. Tajā brīdī viņš jutās tik nelāgi kā vēl nekad.

Stāvēdama pie izlietnes un mazgādama napalmu no Sai-mona kurpēm, Pilāra pameta skatienu pāri plecam.

- Man jau šķita, ka viņš tevi noķers.

Saimons pamāja, juzdamies neveikli un bikli Kclvina Kleina apakšbiksēs un sporta kreklā. Tā bija likteņa ironija, bet izbēgt viņam palīdzēja tieši napalms - glumā viela ļāva izslīdēt no ķermeņu lavīnas, pirms Retnuhs izspraucās no tūristu jūkļa.

- Paveicās. Vienkārši akla veiksme.

Pilāra pasniedza Saimonam kurpi.

- Katrs pats rada sev veiksmi.

Arī Saimons tā vienmēr bija uzskatījis, un, ienirdams pūlī, viņš bija radījis situāciju, kas viņam ļāva aizbēgt, taču viņam arī veicās. Ja tur būtu bijis kaut viens smēķētājs, uzliesmojuši būtu visi, un par to viņš tagad nespēja pat iedomāties.

- Var jau būt.

Pat pašam sev viņš šķita rūgtuma pilns un sakauts.

Pilāra ar vērīgu skatienu uzlūkoja Saimonu.

- Izbeidz. Larai nekas nav noticis.

- Tu taču tam netici.

- Ticu gan. Vai tu domā, ka tas cilvēks būtu aizvedis Laru no biroja, ja būtu gribējis viņu nogalināt? - Viņa papurināja galvu un atbildēja pati uz savu jautājumu. - Tas nebija viegli. Pārāk liels risks. Viņš taču nav muļķis.

- Nē, viņš ir traks.

- 5/, loco kā lapsa. Sievietei mati bija perfeeto* kā Larai. Bez Laras pašas viņš to nespētu atcerēties.

- Var jau būt.

- Un svīteris. Vai tu to pazini?

-Jā.

- Tātad, - Pilāra izpleta rokas un izteiksmīgi paraustīja plecus, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, - tu uzskati, ka viņš tavu māsu nogalināja un paturēja svīteri par suvenīru?

Tas, kā Pilāra to pateica, izklausījās smieklīgi.

- Kam tad bija vajadzīgs šis karnevāls?

- Tu taču varēji izsaukt policia. Kāpēc lai viņš riskētu? Bez Laras neviens nespēj Retnuhu saistīt ar viņas pazušanu.

Saimons gribēja viņai noticēt - ārkārtīgi gribēja ticēt, ka māsa ir sveika un vesela.

- Tātad tu domā, ka viņš gluži vienkārši bija piesardzīgs? Ka viņš cerēja dabūt diskus, bet netiktu apvainots nolaupīšanā?

- Si. - Pilāra nolaida skatienu un plati pasmaidīja. - Nekādas apsūdzības.

- Es uztvēru.

Pilāra samirkšķināja garās skropstas.

- Ko tu uztvēri, senjor?

Par spīti satraukumam, viņš nespēja apvaldīt smieklus. Pilāra prata likt viņam justies labāk jebkurā situācijā.

Perfekts, precīzs. (Tulk. no spāņu vai)

-Ja tev ir taisnība, tas visu tikai sarežģī. Ja es tagad iešu uz policiju, es zaudēšu diskus. Ja neiešu un Lara vēl ir dzīva...

- Ir dzīva, - Pilāra asi iestarpināja.

- Labi. Ir. Tatad es nedrīkstu diskus zaudēt. Bet, ja es neiešu uz policiju un kaut kas ar viņu notiks, būs vēl ļaunāk. Ķer nu divdesmit divus. Vai saproti, ko tas nozīmē?

- Protams. Džozefs Hellers.[31]

Tā kā Saimons bija redzējis Pilāras bibliotēku, viņš nebija pārsteigts.

- Un ko man darīt?

Viņa nevilcinājās ar atbildi.

- Nada.

- Neko?

Pilāra atkal pievērsās izlietnei un otras kurpes tīrīšanai.

- Viņš ar tevi sazināsies.

- Retnuhs?

-SL

- Laikam jau tev ir taisnība. Viņš to darīs, ja jau viņam tik ļoti vajadzīgi diski.

Pilāra pakratīja galvu un sapurināja biezo, tumšo matu rotu - ne tik daudz, pauzdama atbildi, cik nepatikā.

- Ar diskiem tam nav nekāda sakara.

- Ko tu saki?

- Es tādus cilvēkus pazīstu. Viņam nepieciešama uzvara. -Pilāra atkal palūkojās pār plecu ar klāt neesošu un domīgu sejas izteiksmi. - Tu izbēgi no viņa lamatām. Viņš zaudēja. Tagad viņam tevi jāsakauj.

Saimons saprata, ka Pilāra runā par vīriešiem vispār, par savu bijušo vīru, par tēviņiem, par vīrietību, mano a mano^32 un citiem stercotipiskiem priekšstatiem, kas raksturoja vīriešu īpatnības. Tā kā gandrīz viss, ko viņa teica, bija taisnība un viņš sakauts un pazemots, stāvēdams vienās apakšbiksēs, gribēja izrēķināties ar Rctnuhu gandrīz tikpat ļoti kā atgūt Laru, viņš aptvēra, ka Pilāra nekļūdījās.

- Man nepatīk gaidīšana. Man šķiet, ka, neko nedarot, es nododu Laru, kamēr viņa...

- Tikai vienu dienu, ne vairāk. Līdz tam laikam viņš tevi uzmeklēs.

Pilāra par visu šķita pārliecināta, turpretī viņš pats jutās kails, bezpalīdzīgs un par visu nedrošs.

- Un ja nu ne?

Pilāra pagriezās, pasniedza kurpi un pasmaidīja.

- Mēs kaut ko izdomāsim.

Tas bija tik vienkāršs vārds - “mēs”, bet, ja Saimons patika tādai sievietei, kāda bija Pilāra Montcsa, viss šķita iespējams.

- Labi, vienu dienu nogaidīsim.

- Sarunāts. Izskatās, ka tagad man jāsameklē tev jaunas bikses.

- Ir pagājušas tikai dažas minūtes, viņš var būt tepat tuvumā.

Pilāra savieba seju, atvairīdama jebkuras iedomas par briesmām.

- Viņš man vispār nepiegrieza vērību.

- Taču viņš nebija viens, to taču mēs zinām. Kāds no līdzdalībniekiem varēja tevi ievērot. Ar šiem cilvēkiem mēs nedrīkstam jokot.

- Labi, es pagaidīšu. - Viņa kā smīnot piemiedza acis. - Bet tu jau esi tas, kurš trīc savās biksēs.

- Viena no manām mīļākajām dziesmām.

Pilāra brīdi klusēja, tad uzjautrināta iesmējās.

- Tu esi jocīgs cilvēks, Saimon Leonidovič. Bet... - Pilāra kļuva nopietna. - Man šķiet, ka tas ir tāds... - viņa meklēja atbilstošu vārdu, - tāds kā triks.

- Triks?

- Slēpt savas bailes.

- Ak tā, tu domā viltību?

- Si, viltību. Tā taču ir, vai nc?

Protams, tā bija, un viņš to neapzināti bija piekopis visu mūžu. Bija skaidrs, ka Pilāras Montesas acis maz palaida garām.

- Jāapslēpj bažas. Vīrieši neatzīst bailes.

- To es saprotu.

Viņš zināja, ka sieviete to saprot. Tas, kā Pilāra skatījās viņa acīs un pētīja viņa seju, atgādināja veca jūrnieka raudzīšanos jūrā, zinot par noslēpumiem, kas mīt zem ūdens. Taču Saimons redzēja, ka viņš tiek pieņemts. Viņš izstiepa rokas un apskāva Pilāru.

- Gracias.

Viņas acis iemirdzējās.

- Par ko, senjor?

- Tu izglābi man dzīvību.

Pilāra paslējās un noskūpstīja viņa degungalu.

- Egoistiska rīcība.

- Ak tā?

- Kaķenei tu patīc.

- Gudra kaķene. Un vai es patīku ari viņas istabas biedrei?

Pilāra piekļāvās Saimonam ciešāk un noklāja ar maigiem

skūpstiem vispirms vienu viņa aci, tad otru.

- Par ko tu domā?

- Es domāju - ja tu tā turpināsi, es samulsīšu.

Tagad viņa skūpstīja jau Saimona lūpas, un viņš sajuta mežonīgu tieksmi, kad Pilāras mēle pieskārās viņa mēlei. Saimona ķermenis pēkšņi atmodās un iesāpējās no dzīves dziņas -viņš apzinājās, ka tagad varēja būt jau miris. Pilāra iekunkstējās, piekļāvās vēl ciešāk un pieglaudās pie vīrieša auguma. Viņš skūpstīja Pilāru gandrīz vai sāpjpilnā jūtu uzplūdā, abiem neprātīgi alkstot vienam pēc otra. Saimona rokas atrada viņas blūzītes pogas, un tad jau viņš ar maigiem skūpstiem kairināja Pilāras krūšu galus. Viņa izlieca muguru, viņas elpa pārauga īsās, bezcerīgās elsās, un Saimons zināja, ka Pilāra viņu grib - tieši tajā brīdī, bez segas, bez gultas, nedomājot, bez iemesla vai loģikas.

Saimons pasniedzās, atraisīja Pilāras svārku jostu un ļāva tiem nokrist zemē. Viņa norāva savas baltās biksītes un pagriezās pret sienu.

- Ātrāk!

Sakrustojusi rokas, viņa atspiedās pret sienu, noliecās uz priekšu, atbalstīja galvu pret rokām un, pacēlusies uz pirkstgaliem, izrieza gurnus. Satvēris sievietes vidukli, Saimons iespiedās viņā, sajuta viņas siltumu un juta, kā abu miesa sakūst kopā. Atšķirībā no pagājušās nakts ilgā, lēnā un baudpilnā ceļojuma uz paradīzi, šis reiss ilga tikai dažas minūtes. Tas bija kā raķetes traukšanās, kas abus iztukšoja un piepildīja. Saimons atkāpās, juzdams, ka viņa kājas ir kā no gumijas, un sabruka uz vēsās flīžu grīdas.

Pilāra kaila stāvēja virs viņa un smaidīja ar nekautrīgu bērna atklātību.

- Tev patika, vai ne?

- Esmu tavs vergs līdz mūža galam.

Viņa iesmējās.

- Tādā gadījumā es tev novēlu ļoti ilgu mūžu, senjor. -Pilāra noliecās, uzspieda skūpstu Saimonam uz pieres un sāka ģērbties. - Un tagad ir laiks sameklēt tev kādas drēbes.

Tā kā Saimona miesa jau sāka piesalt pie flīzēm, viņš neiebilda. Uzvilcis apakšbikses, viņš beidzot spēja atgūt varu pār savām kājām.

- Rctnuhs joprojām var būt tepat. Tev jāuzmanās.

Pilāra sabužināja matus mežonīgās sprogās, tā ka šķita -

viņa ir sarokojusies ar zibens šautru, un uzlika tumšas saulesbrilles.

- Neviens mani nepazīs.

Arī Saimons viņu tikko pazina.

- Bet man tik un tā nepatīk doma, ka tev jānāk uz šejieni atpakaļ. Un es negribētu, ka tu esi tuvumā, kad es iešu no šejienes projām.

Pilāra nolieca galvu uz sāniem, padomāja, un tad viņas seja atplauka, itin kā viņas prātā būtu iedegusies spuldzīte.

- Es zinu kādu mazu veikaliņu, tā īpašnieks ir mans draugs. Viņš ar prieku tev šo to iedos.

- Tas darīs brīnumus ar tavu reputāciju.

Pilāra paraustīja plecus.

- Ar to man jāsamierinās.

- Es runāju nopietni. Ko viņš padomās?

- Viņš padomās, ka tev ir ļoti skaistas kājas, senjor.

- Ļoti smieklīgi.

- ViņŠ sapratīs.

- Ko viņš sapratīs? To, ka es esmu kārtējais trakais tūrista, kas skraidelē apkārt bez biksēm?

Savilkusi seju nožēlas pilnā grimasē, Pilāra pasmaidīja.

- Kārtējais kretīns.

XXIII NODAĻA Madride

Pirmdiena, 18. novembris, 16:30:15, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Paslēpies aiz īrētā busiņa tumšajiem logiem, Jēgers vēroja, kā portatīvā datora ekrānā lēkā sīki punktiņi - augšup un lejup, apstājas un sakustas, un atveido neregulāro, bet sistemātisko sievietes pārvietošanos no istabas istabā. Mazā paraboliskā antena bija īsts mākslas darbs, un atbilstošais programmu nodrošinājums ikvienu skaņu pārveidoja gaismas punktā, bet punkti veidoja kustību maršrutu, kas Jēgeram Jāva skaidri apjaust dzīvokļa plānu. Dzīvokļa lielums viņu pārsteidza - tas aizņēma visu ēkas augšstāvu, taču kaimiņu trūkums visu varēja padarīt vienkāršāku, ja vajadzētu doties iekšā. Jēgers kļuva nepacietīgs, lai gan šī īpašība bija pilnīgi sveša viņa psihei un potenciāli kaitīga viņa profesijai. Viņš pārslēdza datoru meklēšanas režīmā, lūkodams pēc jauniem ierakstiem saistībā ar vārdu “Pilāra Montesa”.

Četru stundu laikā viņš bija uzzinājis daudz jauna. Aviokompānijas “Iberia Airlines” stjuarte, parasti strādāja maršrutā Madride-Ņujorka. Šķīrusies. Dzīvoja viena. Ieguvusi labu izglītību. Piederīga pie vienas no slavenākajām Spānijas dzimtām. Svarīgākais, ko Jēgers noskaidroja pilnīgi noteikti, bija tas, ka Lconidovičs nebija ar viņu kopā. Tomēr viņš nezināja, lai gan tas viņam būtu ļoti nepieciešams, - kāds Pilārai bija sakars ar šo vīrieti. Draudzene? Mīļākā? Kliente? Meklēšana neuzrādīja neko svaigu.

Izvilcis tālskati ar divpadsmitkārtīgu palielinājumu, Jēgers pavērsa to pret labi ģērbušos pāri, kas iegāja namā. Aiz durvju biezā stikla stāvi bija izplūduši, taču viņš tik un tā varēja redzēt ienācējus pie sarga parakstāmies grāmatā. Ierastā kārtība nemainījās. Tas bija labi, taču palika vēl daudz nezināmo, un Jēgers necieta rīkošanos, ja nebija atbilstoši sagatavojies. Viņam patika ieplānot sekas un nodrošināties pret negaidītām situācijām - kā pret to stulbo sievišķi, kas uz laukuma viņam iemeta sejā karti, jo neparedzēti atgadījumi varēja novest pie katastrofas. Viņš aizvēra acis un kļuva arvien niknāks, bet šis gadījums slīdēja acu priekšā kā jaunākās ziņas televizora ekrānā. Spagnolo bitch![33] Ja nebūtu viņas, diski jau būtu rokā. Viņš dziļi ieelpoja, lai piespiestu sevi koncentrēties un apslāpētu dusmas.

Jēgers pieliecās tuvāk tumšajam busiņa logam un nopētīja ielu, vai nepamanīs Leonidoviču, taču viņam bija aizdomas, ka šis jau ir atstājis pilsētu. Ļoti nelāgi. Ja vien varētu, Jēgers situāciju uzskatītu par nestabilu, taču viņam nebija dārgā laika, un sieviete deva labāko iespēju ātri noskaidrot, kurp devies kurjers. Atkal pievērsies datoram, Mednieks atvēra dokumentus, ko bija nokopējis no “ Worldwide SD ” datora, un pārskatīja tos, līdz izdevās atrast labu Leonidoviča paraksta paraugu. Viņš to palielināja līdz tādam izmēram, ka uz ekrāna bija tikai vārds - “Saimons Lconidovičs” un sāka trenēties. Jau pēc dažām minūtēm viņa prātā bija aizķēries katrs līkumiņš un katra cilpiņa. Jēgers bija drošs, ka spēs piemuļķot apsargu, ja vien tas nekad nebūs redzējis Leonidoviču, taču viņš nezināja, kāda izvērtīsies saruna ar sievieti, tāpēc, izkāpjot no busiņa, Jēgers ielika jakas ārējā kabatā savu divdesmit otrā kalibra automātisko pistoli.

Viņš iegāja pa stiklotajām parādes durvīm un taisnā ceļā devās pie apsarga galda. Jēgers gāja ātrā un drošā solī - kā cilvēks, kas daudz reižu bijis šajā namā. Sargs pielēca kājās, un viņa sejā bija sastingusi entuziasma pilna, neveikla izteiksme kā jaunam darbiniekam, kurš īsti nepārzina savus pienākumus.

- liuetias tardes, senor![34]

Jēgers savieba nepacietīgu grimasi, itin kā viņš būtu atkārtojis šo procedūru tūkstošiem reižu.

- Senorita Montez, por favor.

Negaidīdams uzaicinājumu, viņš ierakstīja kurjera vārdu reģistrācijas žurnālā un pamanīja, ka Leonidovičs parakstījies iepriekšējā vakarā un palicis līdz tās dienas rītam. Mīļākais.

Kamēr sargs apgrieza grāmatu otrādi, Jēgers lūkojās viņa acīs, meklēdams kādu pārsteiguma pazīmi, taču jaunais cilvēks ieskatījās pulkstenī, tad rūpīgi izlasīja vārdu un paņēma tālruņa klausuli. Jēgers jau iebāza roku kabatā, gatavs izvilkt pistoli, ja sieviete celtu trauksmi sakarā ar kurjera negaidīto ierašanos.

-Senor Le-ondo-vich, - sargs paziņoja, neveikli locīdams uzvārdu. Viņš satraukts pašķielēja uz Jēgcru, acīm redzami samulsis par verbālo noziegumu, tad nolieca galvu, lai atbildētu sievietei.

- Gracias. - Viņš nolika klausuli un norādīja uz liftu. - Senor.

Nelūgdams norādījumus, Jēgers iegāja liftā un nospieda sestā stāva pogu. Kad durvis aizvērās, viņš izņēma no kabatas pistoli un turēja to nolaistā rokā, būdams gatavs negaidītai situācijai. Kad durvis atvērās, izrādījās, ka lifts nogādājis viņu tieši sievietes dzīvoklī. Pilāra stāvēja dažu metru attālumā, un viņas seju rotāja plats smaids, kas nokusa kā karsts vasks, kad viņa saprata, ka atnācējs nav Leonidovičs.

Jēgers viņu tūdaļ pazina - tā bija sieviete no laukuma. Viņš tūdaļ arī saprata, ka tas, kas noticis, nebūt nebija nejaušība, kā viņš iedomājās. Sievietes tumšās acis mirdzēja naidā un niknumā, taču viņa nekliedza un nebēga, kā darītu lielākā daļa sieviešu. Viņa izskatījās satriecoša - visā savā daiļumā un dusmās. Redzētais Jēgeru uzbudināja.

- Lūdzu, nebaidieties! Es nenodarīšu jums neko ļaunu.

Taču sieviete jau bija pamanījusi pistoli un viņam nenoticēja.

- Vai to pašu tu teici Larai Kvinnai?

Jēgers atstāja jautājumu bez ievērības, lai gan atcerējās, ka tieši to bija sacījis.

- Esmu darījumu cilvēks. Man vajadzīgi tikai diski.

- Tad vācies ārā no manas mājas! Man to nav.

Viņš paspēra soli uz priekšu - tikai vienu soli, jo negribēja, lai sieviete aizbēg.

- Kur ir Leonidovičs?

Pilāra izaicinoši papurināja galvu - nevis atbildot uz jautājumu, bet gan atsakoties uz to atbildēt.

Jēgers apbrīnoja tādu rīcību - to, ka viņa nemeloja un bija pietiekami drosmīga, lai turētos viņam pretī. Viņš pasmaidīja un mazliet nevērīgi pamāja ar roku.

- Tas cilvēks nav svarīgs.

Viņš aptvēra savu kļūdu tajā pašā brīdī, kad vārdi bija atrāvušies no lūpām. Sievietes acīs varēja lasīt, ko viņa jūt pret Leonidoviču, un bija redzams, ka teikto viņa uztver kā uzbrukumu pašai sev. Ko gan tik skaista sieviete var atrast izsūtāmajā ar lieko svaru? Tas šķita bezjēdzīgi.

- Viņš ir cilvēks, - Pilāra atcirta, šaustīdama Jēgeru ar savu lielo acu skatienu, kā atbrīvojoties no atkritumu maisa. - Tu neesi nekas.

Sievietes vārdu dzēlīgums trāpīja Jēgeram tā, ka viņš uz mirkli jutās paralizēts, itin kā viņa ķermenis būtu klāts ar pārakmeņotiem sveķiem. Tieši tajā brīdī Pilāra nolēma izdarīt gājienu. Viņa nevis bēga, bet metās vīrietim virsū un iegrūda viņu liftā ar tādu spēku, ka viņš nokrita uz ceļgaliem. Viņš pasniedzās un satvēra sievieti aiz rokas, lai norautu sev līdzās uz grīdas, taču viņa jau bija paguvusi ieslēgt signalizāciju. Trakuma pārņemts, viņš nepievērsa uzmanību spalgajai sirēnai un trieca sievietei sejā pistoli, salauzdams viņai vaiga kaulu.

- Spagnolo mauka!

Jēgers pacēla pistoli, lai sistu vēlreiz, taču viņa ārdīšanos pārtrauca savāds, necilvēcisks troksnis. Viņš pacēla skatienu tieši tajā brīdī, kad viņa sejā ietriecās šņācošs sudrabainu spalvu mākonis un dziļi ieurbās ar ķepām viņa miesā.

Apstājies kāpņu lejasdaļā, Saimons pēdējo reizi aplūkoja laukumu, pirms spēra soli mīnu laukā. Viņš nedomāja, ka Rct-nuhs pēc piecus stundu dirnēšanas pēkšņi iznāks no ēnas, bet, tā kā viņa meklēšanu finansēja “Bain-Haverland”, viņu varēja uzmanīt un sagaidīt citi. Lai nu kā, viņš pārāk neuztraucās jo Pilārai bija izdevies aiziet bez starpgadījumiem, bet viņas draugs apmēram pēc stundas bija atnesis nelielu audekla somu ar darba drēbēm.

Laukuma vidusdaļa bija gandrīz tukša, tikai daži rokās sadevušos jauniešu pārīši pastaigājās dziestošajā gaismā. Restorāni jau bija pārcēluši savu biznesu uz iekštelpām. Arku josla arī bija tikpat klusa, jo, pircēju plūsmai dilstot, tirgotāji un mākslinieki bija nozuduši kā čigānu tabors. Apmierināts, ka neviena tuvumā nav, Saimons uzmeta plecā audekla somu, pavilka zemāk pār acīm jaunās tvīda cepures nagu un sāka soļot pāri laukumam kā parasts strādnieks, kurš mēro ceļu mājup no darba. Viņš negāja pārāk ātri, jo roku darbs cilvēku dienas laikā nogurdina, tomēr ne pārāk lēni, jo cilvēku pēc darba gaidīja alus un silta maltīte. Soma, kurā bija viņa koferītis, dators un vienīgā cerība Laras glābšanai - diski, bija kā enkurs. Lai notiktu kas notikdams, bēgšana nebija izeja.

Izgājis uz galvenās ielas, Saimons vilcinādamies atstāja aiz muguras taksometru rindu, jo šoferi fiksēja braucienus, un devās pāri Santjago ielai. Šo maršrutu viņš bija izstrādājis un iegaumējis, pirms atstāja dzīvokli. Turpinādams ceļu mērenā solī, Saimons nogriezās vienā ielā, tad nākamajā. Visbeidzot,

pārliecinājies, ka neviens neseko, viņš pa Bailcna ielu devās uz ziemeļiem un pagāja garām karaļa pilij, kas veidoja “Casa de Campo” dienviddaļu. Saskaņā ar karti, ko viņš bija paturējis prātā, vajadzīgā iela bija pavisam netālu, un tad kādu kilometru tālāk pa avēniju bija Pilāras mājas.

Saimons attapās, kad mēģināja atcerēties Pilāras adresi, -viņa ķermeni pārņēma tik baisa sajūta, ka sirds tūdaļ zaudēja ritmu. Viņš aptaustīja kabatas, teikdams sev, ka tas nav iespējams, tomēr atcerējās, ka vizītkarti iebāzis mēteļa kabatā. Lai kā būtu, viņš negribēja ticēt, ka mētelis palicis pie Retnu-ha, un, ja tā arī būtu, nevarēja zināt, vai viņš ir pārmeklējis kabatas. Taču tā bija muļķīga cerība - tas vīrs bija rūpīgs. Pat fanātiski rūpīgs. Ja mētelis bija pie viņa, viņš kabatas noteikti pārmeklēja.

Saimons sāka skriet, cenzdamies apslāpēt paniku ar izmisīgu lūgšanu: viņš solījās labāk uzvesties, lūdzās pēc palīdzības un visbeidzot sāka draudēt, ka kļūs par zvērinātu ateistu, ja viņa lūgums pēc dievišķas iejaukšanās paliks bez atbildes. Ja pēc dažām minūtēm viņš ķēra gaisu kā slāpstoša zivs. Saimons mēģināja sev iestāstīt, ka Retnuhs nebūs ticis garām apsargam, taču zināja, ka tā nav taisnība - šis cilvēks bija pārāk ļauns un gudrs, lai ļautu kādam drosmīgam durvju sargam stāties sev ceļā.

Iela apkārt parkam aizlocījās uz rietumiem, tad iztaisnojās, un tālumā varēja saskatīt sarkanu, mirgojošu gaismu. Tas varēja būt viss - ceļu dienests, satiksmes negadījums, ugunsgrēks, taču - jo vairāk Saimons centās sevi pārliecināt, jo mazāk pats tam ticēja. Saimona dzīvē viss pa spirāli nekontrolējami ritēja uz leju, un viņš nespēja šo plūsmu apturēt. Viņš mēģināja skriet ātrāk, taču kājas šķita kā ieaugušas smiltīs, bet sirds draudēja eksplodēt.

Viņš vēl nebija pietiekami tuvu, lai saskatītu ēku, taču pēc koku rindas zināja, ka tas ir nams, kurā dzīvo Pilāra. Pusducis policijas mašīnu - mazi “Fiat" ar ieslēgtām bākugunīm - bija haotiski izvietoti uz ielas un abos virzienos

bloķēja satiksmi. Bariņš ziņkārīgu kaimiņu drūzmējās pie parādes durvīm.

Ar pūlēm savaldīdams elpu, Saimons izlauzās cauri pūlim tuvāk detektīviem, kas bija sagājuši pie ieejas namā. Lai gan viņš nesaprata čukstus, kas skanēja pūlī, no izteiksmes kļuva skaidrs, ka neviens īsti nezina, kas noticis. Piegājis vēl tuvāk, viņš redzēja detektīvu, kas iztaujāja kādu vīrieti, kurš stāvēja skatītāju pirmajā rindā, taču tikai tad, kad Saimons nostājās tieši aiz tā cilvēka, viņš ieraudzīja formas tērpu un pazina sargu, kurš bija strādājis iepriekšējā vakarā. Policists uzdeva vecajam vīram jautājumus un ierakstīja atbildes mazā diktofonā.

Pirms Saimons paguva kaut ko pateikt, pienāca policists formas tērpā un pasniedza detektīvam reģistrācijas žurnālu. Policists pavērsa grāmatu pret apsargu, rādīdams pēdējo ierakstu, un Saimons skaidri varēja saskatīt vārdu. Savu vārdu un savu parakstu, lai gan tas īsti nebija viņa paraksts. Pavecais sargs pamāja, bet detektīvs grāmatā vilka ar pirkstu pa vārdu sleju uz augšu, kur bija iepriekšējā dienā atstātais Sai-mona paraksts.

- Ruso?[35]

Vecais vīrs papurināja galvu.

- Amcricano.

Detektīvs savilka uzacis.

- Amcricano? Ēstā seguro?[36]

- Si! - Apsargs pārliecinoši pamāja un, teatrāli žestikulējot, sāka kaut ko stāstīt. Saimons saprata, ka tas ir viņa apraksts.

Detektīvs viegli smīkņāja, un Saimonam nebija vajadzīgs tulks, lai saprastu, ka viņš tagad bija galvenais aizdomās turamais visā, kas noticis. Saimons jau gribēja iziet priekšā un visu paskaidrot, taču viņam bija nojauta, ka viņu sagrābs, pirms viņš būs pateicis trīs vārdus. Ja pie Rctnuha bija gan Pilāra, gan Lara, viņam bija vēl lielāks pamats neatdot diskus.

Jēzus un Marija! Saimonam šķira, ka viņš ir iekļuvis viesuļvētrā un nolaidies Oza zemē. Viņš nesaprata valodu, nezināja, kas noticis, un nezināja, ko darīt. Tad, itin kā situācija nemaz nebūtu tik ļauna, starp policijas “Fiat” izlīkumoja neatliekamās palīdzības mašīna un tuvojās ar aizmuguri pa priekšu nama parādes ieejai. Saimons - tāpat kā citi - noskatījās, kā sanitāri iznes no mašīnas divas nestuves un ieiet ēkā.

Minūtes ritēja lēni kā agonijā, līdz beidzot atvērās biezā stikla durvis ar smalko sudraba apsūbējumu. Pūlis iemurdē-jās un apklusa. Detektīvs paliecās tuvāk, kaut ko pačukstēja vecajam apsargam un piegāja pie neatliekamās palīdzības mašīnas. Parādījās nestuves, uz kurām zem zaļa palaga gulēja cilvēka augums. Detektīvs palūkojās pāri plecam, saskatījās ar apsargu un atsedza palagu. Uz nestuvēm gulēja jauns cilvēks, ne vairāk kā divdesmit gadu vecs. Pirms pār viņa galvu atkal nolaidās palags, varēja pamanīt formas tērpa apkakli.

Vecais vīrs pamāja.

- Havjērs Gonsalcss.

Kad pirmās nestuves bija nozudušas mašīnā, detektīvs deva zīmi, ka var nest otras. Gluži kā bērnu spēlē “padod tālāk” pūli pāršalca klusināts vaids. Ne jau par cilvēku, ko slēpa zaļais palags, bet gan par beigto kaķi, kas ar asiņainām ķepām un nedabiski atkārtu galvu gulēja nestuvju vienā galā.

Saimonam pasaule sagriezās. Viņš gribēja novērsties, taču nespēja - gluži kā braucot garām drausmīga satiksmes negadījuma ainai. Detektīvs pastiepa roku, pacēla palagu, un vecais vīrs pamāja vēlreiz.

- Scnorita Montez.

XXIV NODAĻA Termini, Sicīlija

Ceturtdiena, 21. novembris, 16:29:32, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Tā bija brīnišķīga diena - saule dienvidpusē bija zemu un lēja dzeltenas un oranžas gaismas joslas. Itālijas vārā kontūra kā spoks peldēja virs apvāršņa, taču pirmo reizi mūžā, kopš villa bija uzbūvēta, Jēgcrs par ainavu nepriecājās - kaut kas traucēja uzlūkot to ar vienu aci, un šis kaut kas atņēma visu prieku. Sieviete, protams, samaksāja par uzbrukumu bez iemesla. Arī viņas demente^37 kaķis. Taču ar to bija par maz.

Visa cēlonis bija Saimons Leonidovičs, un viņš par to samaksās ar savu dzīvību.

Un Greisons Haverlends - ar saviem miljoniem.

Jau šī doma vien lika Jēgera sirdij sist straujāk un sūknēt pulsējošās asinis vēnās un aklās acs dobumā. Sāpes bija gandrīz neizturamas, tāpēc vajadzēja koncentrēt visu gribasspēku, lai apvaldītu dusmas un nogaidītu, līdz pulsēšana aprimst. Par spīti vēsajai gaisa temperatūrai, lēkmei beidzoties, viņa pieri klāja sviedri, un krekls bija izmircis. Jēgcrs pēkšņi apjauta, ka tikai dažu pēdu attālumā stāv saimniece un gaida, kad viņu pamanīs. Viņš nepievērsa sievietei uzmanību, jo viņas žēluma un bažu pilnais skatiens tikai saniknoja Jēgeru vēl vairāk. Izvilcis no kabatas zīda mutautu, viņš mierīgi noslaucīja pieri, sakārtoja acs pārsēju un tikai tad uzrunāja saimnieci.

- Parlare, Mana!

Priekšauta kabatā viņa sadabūja mazu zāļu pudelīti.

- Medicamento, patron

Nē, viņš negribēja ar zālēm notrulināt jutekļus, katrā ziņā ne jau pirms tālruņa sarunas, ko ilgāk nedrīkstēja atlikt. Viņš pašūpoja galvu - lēni, jo negribēja atmodināt dēmonus.

- Nessuno.[38] [39] Es jau jūtos daudz labāk.

Grumbas sievietes pierē izlīdzinājās, viņas mātišķais skatiens pauda bažas un nosodījumu.

- Vai tas būs viss, patron?

- Vai viss ir sagatavots?

-Si.

- Grazie! - Džēgcrs pasniedza sievietei aploksni ar pusmiljonu liru, un tā bija ievērojama prēmija zemniecei, kāda bija Marija. - Maza gratifica^40. Novēlu tev jaukas brīvdienas, Marija.

Viņa vilcinājās, jo pēc negadījuma, kungam slēpojot, kā Marija domāja, negribēja atstāt viņu bez aprūpes.

- Šīs vacanza^41 nemaz nebija nepieciešamas, signore.

- Muļķības! Rīt atbrauks mana māsa. - Jēgcrs izmocīja smaidu, lai apslēptu melus - itin kā nespētu māsu sagaidīt. - Vai tad es neteicu, ka viņa ir medicīnas māsa?

Pēdējo reizi viņš bija redzējis savu māsu, kad viņai bija divpadsmit gadu, bet viņam - četrpadsmit. Māsa Beirūtas ielās pārdeva savu augumu jauniem puikām un veciem večiem.

- Si. - Marija pasniedza Jēgeram zāļu pudelīti un atkāpās. - Paldies, kungs!

Viņš nogaidīja krietnas desmit minūtes, lai būtu drošs, ka sieviete neko nav aizmirsusi, un aizvēra durvis. Bija par agru, lai zvanītu uz Kaliforniju, tāpēc Jēgers pirms došanās uz darbistabu izmantoja laiku, lai nesteidzīgi paēstu vakariņas un iemalkotu glāzi divdesmit gadu veca portvīna.

Kā jau visos vīna pagrabos, arī šajā bija maigs, klusināts apgaismojums un gaisa temperatūra trīspadsmit grādu - pēc Celsija skalas. Tomēr atšķirībā no citiem vīna pagrabiem viss pārējais šajā telpā bija moderns un iekārtots, izmantojot jaunākos tehnikas sasniegumus. Zirnekļu tīkli un putekļi aiz hermētiski noslēgtajām durvīm kāpņu augšā nebija atrodami. Grīdas un sienas bija klātas ar melnām akmens plāksnēm -tās asi kontrastēja ar pulēta alumīnija pudeļu statīviem, kuri ieskāva telpu no grīdas līdz griestiem un kuros atradās labākā sarkanvīna kolekcija visā Sicīlijā. Pie dibensienas starp diviem lieliem statīviem atradās sešas pēdas plats ledusskapis ar stikla durvīm, kurā glabājās ne pārāk plašs, bet izmeklēts baltvīna, šampanieša un alus klāsts. Telpā nebija mēbeļu - tikai garš stikla galds, ko balstīja slīpas, perpendikulāras pulēta tērauda kājas. Pašā galda vidū bija sarindotas četras “Cha-teau Pichon Pauillac” pudeles - tās bija vienādas, atšķīrās rikai ražas novākšanas gads. Vēl tur bija sudraba paplāte ar bāra korķviļķi, balts dvielis un austriešu kristāla karafe ar četrām bordo glāzēm.

Kāpņu apakšā Jēgers apstājās. Viss bija kārtīgs un tīrs, tieši tā, kā viņš bija pavēlējis, taču, tāpat kā visu citu, ar vienu aci nebija iespējams pilnībā izbaudīt pagraba askētisko skaistumu.

- Leonidovičs, - viņš nevilšus izmeta, reaģējot uz pēkšņo sāpju vilni acs dobulī. Nāve būtu pārāk vienkāršs iznākums, viņam vajadzēja pamocīties.

Jēgers pastiepa roku un nospieda aiz maza sienas svečtu-jjpta paslēptu pogu. Ledusskapis tūdaļ aizslīdēja uz priekšu un pagriezās kā bankas seifa durvis - lēni un klusi. Aiz tās skatienam atklājās Jēgera darbistaba. Lai gan tā bija apmēram

tikpat liela kā vīna pagrabs un noformēta melnbaltos toņos, kas atbilda viņa personībai, šī telpa bija spilgti apgaismota un radīta darbam. Kā ikviens sava amata meistars, visus instrumentus viņš bija izkārtojis glītās rindās rokas stiepiena attālumā virs darbgalda: miniatūri fotoaparāti un videokameras, jaudīgi binok|i un teleskopiskie tālskati, izsekošanas ierīces, mazi magnetofoni un sīki noklausīšanās aparāti, balss pārveidotājs tālrunim un pārnēsājamā globālās pozicionēšanas sistēma ar augstas izšķirtspējas krāsu displeju. Uzskaitījums bija nebeidzams.

Tur nebija ieroču - medību un meklēšanas biznesā vardarbība nebija mērķis. Bija tikai dažas nevainīgas atkāpes: savelkamu saišu paciņas, neilona auklas rituji, trīssimt tūkstošu voltu elektrošoka ierīce un nedaudzi, taču iedarbīgi medikamenti, kas atņem rīcības spējas. Lielākie priekšmeti - no portatīvā datora ar parabolisko antenu līdz mikroviļņu raidītājam ar izbīdāmu antenas šķīvi - glabājās zem galda transportēšanas kārbās ar uzrakstiem:

BRITU KOLUMBIJĀS UNIVERSITĀTES GLOBĀLĀS SASILŠANAS IZPĒTES DEPARTAMENTA ĪPAŠUMS.

Nekaitīgas aktivitātes, nekaitīga valsts, neesošs departaments, kam varētu ievajadzētics visu Jēgera aprīkojumā sastopamo.

Pie blakus sienas izvietotais plānošanas centrs bija vēl iespaidīgāks un daudzpusīgāks. Tur bija trīs datori, kā arī kompaktdisku un videodisku bibliotēka. Sienas bija klātas ar kartēm, bet plauktos rindojās atlanti un almanahi no visas pasaules. Nelielā kārbiņā, izkārtotas pēc nacionalitātes, atradās pases un personības dokumenti no kādām divpadsmit dažādām valstīm.

Jēgers atkrita krēslā un tūdaļ pievērsās triju datoru monitoriem, kas bija salikti uz garā galda, un katram datoram bija ieprogrammēti citi meklēšanas parametri. Lai ko darītu Leonidovičs - izmantotu kredītkarti, izrakstītu čeku, piereģistrētos viesnīcā vai iznomātu mašīnu, rezervētu lidmašīnas

biļetes vai kaut ko nopirktu, pieteiktu tālsarunu vai izmantotu bankomātu meklēšanas sistēmas viņu atrastu. Bet pagaidām - nekā. Trīs dienas - un nenieka! Vai nu šis cilvēks bija nolīdis pagrīdē, vai arī viņu bija paslēpusi policija. Taču kādu dienu viņam vajadzēja parādīties dienasgaismā, vienmēr tā notika, taču Jēgers cerēja, ka kaut kas uzpeldēs, pirms viņš zvanīs uz Kaliforniju, un zvanīšanu atlikt nedrīkstēja.

Viņš pasniedzās un izvēlējās vienu no sešiem mobilajiem tālruņiem, kuri kā zaldātiņi bija nostādīti galda malā pie sienas. Parasti viņš izmantoja duci, jo varēja gadīties, ka vienā dienā jāatsakās no sešiem, ierobežojot to lietošanu līdz vienam zvanam, taču policija bija aizturējusi viņa cilvēku - seksīgu, jaunu sievieti, kas nodarbojās ar tālruņu pārprogrammēšanu un nabaga tūristiem dienā spēja nozagt desmit līdz divpadsmit tālruņu. Jēgeram vēl vajadzēja sameklēt jaunu piegādātāju. Ar ietrenētu kustību viņš pievienoja tālrunim modema kabeli, kas jau bija savienots ar galveno datoru, aktivizēja līnijas uzraudzības un izsekošanas programmas un piezvanīja uz Havcrlenda personisko numuru.

Par spīti septiņiem tūkstošiem jūdžu, kas viņus šķīra, Ha-verlenda balss bija tikpat skaidra, iedomīga un narcisisma pilna, it kā tā skanētu no tās pašas telpas.

- Greisons Haverlends klausās.

Jēgers prātā iztēlojās šo lielmanīgo ēzeli ar kalnu naudas un tieksmi uz jaunām meitenēm.

- Zvanā Rctnuhs, - viņš atbildēja ar slēptu nicinājumu.

Iestājās pauze, šoreiz tā bija mazliet ilgāka par parasto

signāla aizturi starpkontinentālo sarunu laikā.

- Mirkli uzgaidiet!

Jēgers gaidīja, zinādams, ka Haverlends kādu izdzen no kabineta, bet kādu citu savukārt ieaicina. Pagāja divdesmit sekundes, tad atskanēja vārs klikšķis, un klausulē atkal bija dzirdama Haverlenda balss.

- Vai jums ir sūtījums?

Jēgcrs saminstinājās, jo līnijas indikators rādīja, ka Ha-verlcnda galā ir pieslēgti divi tālruņa aparāti. Viņš jau apsvēra iespēju pārtraukt sarunu, bet nolēma turpināt, jo nebija nekādu pazīmju, ka tiktu izsekots viņa tālrunis.

- Ir sarežģījumi. Tas prasīs vairāk laika, nekā paredzēts.

- Tas ir ļoti nepatīkami.

Nepatīkami! Greisons Haverlcnds nebija no tiem cilvēkiem, kas uztver kavēšanos mierīgi. Kādēļ viņš neko nejautāja? Kādēļ nepieprasīja sīkākas ziņas? Varēja būt tikai divi iemesli: viņš to jau zināja, vai ari viņš negribēja zināt. Jēgcrs aši pārcilāja prātā abas iespējas. Ja viņš negribēja zināt: attālums un norobežošanās. Pieņemami. Bet, ja Haverlcnds zināja, tas nozīmēja, ka viņš ir runājis ar Lconidoviču. Iespējams, viņi noslēguši paši savu darījumu ar diskiem. Nepieņemami. Lai nu kā, Jēgers zināja, kā to noskaidrot.

- Varbūt vēlaties lauzt mūsu vienošanos?

Haverlcnds ar atbildi nekavējās.

- Noteikti - nē.

- Mani izdevumi ir lielāki, nekā bija plānots. Es saprastu, ja jūs vēlētos samazināt izmaksas, un es labprāt atdotu avansu.

To Jēgers, protams, nekad nedarītu.

- Naudai nav nozīmes.

Tas bija viss, ko Jēgcrs vēlējās dzirdēt.

- Šo to es noskaidrošu pavisam drīz.

Viņš cerīgi uzmeta skatienu abiem atlikušajiem monitoriem, bet nekā jauna nebija.

- Lūdzu, turpiniet informēt mani par to, kas notiek.

Lūdzu. Tādi cilvēki kā Haverlcnds neteica “lūdzu”, ja vien

nekrita izmisumā.

- Protams.

Jēgers atvienoja modemu un iemeta tālruni papīrgrozā zem galda. Naudai nav nozīmes. Tam muļķim nebija ne jausmas, cik vērta ir Eta Jēgera acs. Un Leonidovičs - vai viņš zināja? Viņš pagriezās krēslā un paskatījās uz sievieti.

- Vai tu to zini?

Sieviete, neko neredzēdama, lūkojās pretī - viņai bija paplašinātas acu zīlītes un prāts iegrimis miroņa miegā. Viņa kaila gulēja uz šaurās lāvas, vēnā viņai sūcās vienmērīga deva medikamentu, un pati atgādināja lielveikala manekenu, kas izgrebts no bāla koka.

- Šķiet, ir laiks pabikstīt tavu Leonidoviču. - Apdomājis ideju, Jēgers ieķiķinājās. - Domāju, ka viņam šī aina patiks.

Tā bija laba doma - uzturēt sievieti pie dzīvības, jo Leo-nidovičam viņa bija svarīga. Sieviete bija Leonidoviča vājība, viņa Ahilleja papēdis. Gan jau viņš nekļūdījās.

XXV NODAĻA Lahoija

Ceturtdiena, 21. novembris, 08:50:51, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

Haverlends tālruņa aparātā piespieda pogu ATKĀRTOT un vēlreiz noklausījās īso sarunu. Jau trešo reizi. Viņš vēlējās, kaut nebūtu teicis to, ko bija pateicis, un cerēja, ka, noklausoties vēlreiz, viss skanēs citādi. Taču tur tas bija skaidrs kā kristāls - viņa izmisums.

- Ko tu par to domā?

Trips atlaidās krēslā un savilka lūpas smaida, kas pauda nosodījumu.

- Par ko?

- Netēlo stulbeni!

Pašapmierinātais smaids kļuva platāks.

- Tu jau esi tas, kurš viņam teica, ka naudai neesot nozīmes.

- Un nav arī, - Haverlends atbildēja, lai gan kļūdu apzinājās jau tajā pašā brīdī, kad bija tos vārdus izteicis. Aizstāvoties izteiktā piezīme visu vērta vēl ļaunāku - to zināja gan viņš, gan Trips -, un tas, ka Trips uzdrošinājās to pieminēt, Haverlendu saniknoja vēl vairāk. - Toties tu esi tas, kurš sameklēja šo maniaku.

Diemžēl, Trips klusībā atzina un paraustīja plecus tā, it kā viņam tas nebūtu svarīgi - patiesībā viņam tas bija ļoti nozīmīgi. Vēl tikai četrdesmit viena diena līdz jauna gada sākumam...

Vēl tikai četrdesmit viena diena līdz saplūšanai ar “Allen Labs“...

Vēl tikai četrdesmit viena diena, un viņš būs bagāts un brīvs no karaļa Greisona un visām viņa karaliskajām aplamībām. Bet visvairāk viņam patika - ak, kā patika! - vērot, kā šis uzpūtīgais izdzimtenis lokās.

- Viņš ir kļuvis mazliet nekontrolējams.

- Mazliet nekontrolējams! - Haverlends izšāvās no sava krēsla, itin kā viņam kāds būtu pēcpusē ietriecis raķeti. - Tas ir stulbākais apgalvojums, kādu esmu dzirdējis! Es gribētu zināt, ko tu grasies darīt!

- Kā tavs advokāts...

- Nestāsti man savas juridiskās muļķības!

Zinādams, ka Haverlendam bija tieksme sarunas ierakstīt, Trips palaida iestarpinājumu gar ausīm.

- Es domāju, ka tev vajadzētu doties uz policiju un visu izstāstīt, pirms tu esi apsūdzēts slepkavībā.

Jurists, protams, zināja, ka Haverlends to nemūžam nedarīs, un pats arī negribēja, lai Haverlends to darītu, jo abi bija iestiguši nepatikšanās līdz pautiem neatkarīgi no tā, vai Haverlends to apzinājās.

Haverlends noliecās pāri savam milzīgajam galdam un bakstīja ar pirkstu Tripam degunā.

- Es neko nezinu par kaut kādām slepkavībām.

Trips jau gribēja iesmieties, taču nolēma nepiegriezt tam vērību un ļaut Haverlendam dzīvot savās ilūzijās, kas visu noliedza.

- Es jau nedomāju, ka tevi apsūdzēs. Es gribēju teikt -nepatiesi apsūdzēs.

Haverlends saslējās.

- Tu nolīgi Rctnuhu atgūt mūsu īpašumu. Un cauri!

“Tu” nevis “mēs” - tagad Tripam bija pilnīgi skaidrs, ka saruna tiek ierakstīta.

- Taisnība.

Haverlends sāka aiz galda soļot šurpu turpu, citu pēc cita uz pirkstiem skaitīdams savus argumentus.

- Par zādzību mēs paziņojām policijai.

- Pareizi.

- Gan šeit, gan Zviedrijā.

Trips neklausījās, jo tās bija muļķības, kas paredzētas magnetofonam. Haverlends - kā jau visi ķēniņi - domāja, ka ir visvarens, taču Trips zināja, ka ir vēl divas lietas, kurās vajadzēja veikties, kad šķitīs, ka viss traucas pretējā virzienā. Policija galu galā atradīs Leonidoviču, un tad kāds sāks likt visu kopā: diskus, zinātnieka nāvi, kurjera māsas nolaupīšanu, tagad vēl šo... Viņš palūkojās laikrakstā, kas bija atšķirts starptautisko notikumu sadaļā. Tur bija raksts, ka Madridē notikusi dubultslcpkavība un tiek meklēts kāds amerikānis - Saimons Leonidovičs no Ņujorkas. Bija pārāk daudz sūdu, lai karalis Greisons paslēptos aiz miljardiem dolāru. Ja Retnuham veiksies un viņš atradīs Leonidoviču agrāk nekā policija, viņiem būs darīšana ar to trako mērgli, ko Trips cerēja savā mūžā nesatikt. Pēkšņi jurists aptvēra, ka telpā valda klusums - Haverlends gaidīja atbildi. Trips domīgi pamāja.

- Tev ir pilnīga taisnība.

Par ko - viņam nebija ne jausmas.

Haverlends nodeklamēja savas runas kopsavilkumu. Kā jau visi karaļi, viņš nevis runāja, bet gan lasīja lekcijas.

Visu pārdomājis, Trips jau gandrīz noteikti bija gatavs bēgt. Viņa čemodāns ārkārtas gadījumiem bija sakārtots kaujas gatavībā, taču jurists nespēja iedomāties, kā sāks dzīvi no nulles. Ne jau viņa vecumā. Atlika gaidīt un cerēt, ka saplūšanu nekas neizjauks. Tad viņš jau būs prom! Ne Haverlen-dam, ne viņa slepenajām lietām nebūs nozīmes, jo viņš ar dažiem miljoniem kabatā būs ārā no valsts.

Havcrlends no jauna atkrita savā ergonomiski pareizajā pasaules valdnieka krēslā.

- Mēs esam izdarījuši visu, lai pasargātu mūsu akcionārus...

Trips pasmaidīja, prātodams, ka lielākais akcionārs bija Havcrlends pats, un tā bija pirmā patiesā frāze, ko Havcrlends pateicis visas dienas gaitā.

- Protams.

- Un mūsu pacientu labklājību.

Pacienti! Šis cilvēks bija apmāts. Viņš ne tikai spēja distancēties no vairākām slepkavībām un vienas nolaupīšanas, taču bija arī aizmirsis, ka trīsdesmit trīs miljoni “Mira-Loss” lietotāju varēja iet bojā! Visu, kam Haverlends negribēja ticēt, viņš uzskatīja par nepatiesību. Tas uzpūtīgais izdzimtenis nebija izveidojis pārbaudes darba grupu, lai apstiprinātu pētījumu, un pat nemaz negrasījās to darīt. To Trips vairs nespēja atbalstīt, vismaz vārdos, tāpēc viņš tikai paraustīja plecus.

Haverlends, turēdams labo roku zem galda, paliecās uz priekšu.

- Mums ir vajadzīgs plāns.

- Plāns?

- Kā tikt galā ar Retnuhu.

Tripam nepatika tas, ka Haverlends pēkšņi mainīja toni, viņš juta, ka boss ir ieslēdzis magnetofonu.

- Kā tu to domā?

- Viņš mēģinās mūs šantažēt.

Taisnība, bet Trips par to nospļāvās.

- Un tad? Samaksā. It kā tu nevarētu atļauties iedot pāris miljonu, lai aizbāztu muti.

- Es neuztraucos par naudu. Tas vīrs ir traks. Nav zināms, ko viņš var izdarīt.

- Un ko tu ierosini?

Elaverlends pieliecās vēl tuvāk un klusā balsī konspiratīvi sacīja:

- Tu zini.

Protams, nožmiegt to mērgli. Lielais karalis Greisons joprojām domāja, ka var iegūt Nobela prēmiju, tāpēc nedrīkstēja pieļaut, ka viņa uzpūsto, izreklamēto tēlu kāds var aptraipīt.

- Padomā par to.

Trips pamāja, pat negrasīdamies par to domāt. Tad jau drīz vien Haverlends izlems atņemt dzīvību arī Tripam?

XXVI NODAĻA Amsterdama

Ceturtdiena, 28. novembris, 08:48:42, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Saimons lēni kā gaisa burbulis uzpeldēja no paša radītās elles dzīlēm - no vietas, kas bija tik dziļa, tumša un klusa, lai viņš nedzirdētu māsas kliedzienus un neredzētu Pilāras Mon-tesas sastingušo, mēmo seju. Pagriezies uz sāna, kurjers pavēra vienu aci un centās atcerēties, kur atrodas, taču gaisma bija tik spilgta, ka eksplodēja viņa acu priekšā kā bumba. Vēl desmit minūtes viņš gulēja pilnīgi nekustīgi un nogaidīja, līdz normalizēsies asinsspiediens, tad mēģināja vēlreiz.

Izplūdušie tēli palēnām pārvērtās priekšmetos, un atmiņā vāri atausa notikumi: ilgais brauciens vilcienā cauri Spānijai, Francijai un Beļģijai, kas bija vajadzīgs, lai palielinātu attālumu starp sevi un policiju. Viņš nedrīkstēja lidot ar lidmašīnu vai īrēt mašīnu - nedrīkstēja darīt neko, kam bija nepieciešama pase. Vajadzēja trīs dienas, lai ar vietējo piepilsētas transportu šķērsotu galvenos robežpunktus, taču beigu beigās viņš tomēr nokļuva Amsterdamā, pilsētā, kura bija pazīstama ar brīvo gaisotni un kur Saimons cerēja nozust trakajā humānisma juceklī. Viņš atcerējās, kā bija noīrējis nelielu dzīvojamo laivu, mājīgu paslēptuvi romantiskiem pārīšiem,

bet tad viss atkal sajuka vienā putrā. Kurjers nezināja, cik ir pulkstenis, un nezināja arī, cik ilgu laiku jau tur atradās. Spriežot pēc mazo “Tanqueray" pudelīšu daudzuma, kas kā zaji kareivji rindojās pie viņa gultas, varēja būt pagājusi nedēļa. Jēzus un Marija!

Saimons nekad nebija izcēlies ar krietnu iedzeršanu, viņš nekad nebija mēģinājis slīcināt problēmas alkoholā, taču vesera dunas galvā liecināja, ka tieši to šoreiz ir darījis. Šo to viņš atcerējās, raudāšanu, kliegšanu un lādēšanos, drausmīgo zaudējuma izjūtu, bet tagad viņš juta tikai tukšumu - viņā viss bija miris. Viņš bija viens. Un šajā brīdī Saimons aptvēra, ka viņam sava dzīve jāņem paša rokās vai arī jākrīt tik dziļi bedrē, ka no tās vairs nav iespējams izrāpties.

Sakodis zobus, Saimons pietrausās sēdus. Viņam bija slikti - viņš juta to visu, ko bija dzirdējis par paģirām, tikai desmit reižu spēcīgāk. Viņš izskatījās pēc ielu žūpas: apģērbs sagumzīts un vienos sviedru traipos, bet pats jutās vēl draņķīgāk - miesa lipīga, mute kā ar kaķa spalvām piebāzta, galva plīsa vai pušu, bet kuņģis bija gatavs eksplodēt. Tikai saņēmis gribasspēku, Saimons paguva aiziet līdz tualetei un izvemties tur.

Pacēlis galvu no tualetes poda, Saimons jutās kā aizvadījis divpadsmit raundus ar Muhamedu Ali^42. Atspiedies pret mazo nerūsējoša tērauda izlietni, viņš tomēr piecēlās kājās. Sviedrainā, netīrā seja, ko Saimons ieraudzīja spogulī, nepiederēja nevienam, ko viņš pazītu vai vēlētos pazīt. Viņš iztīrīja zobus, minūtes piecas skaloja rīkli, tad apsēdās dušas kabīnē uz grīdas un lika šaltīm gāzties pār sevi, līdz izbeidzās karstais ūdens. Duša palīdzēja, taču Saimons tik un tā jutās vārgs un ārkārtīgi izsalcis. Krūze silta piena un grauzdiņš šķita neticami brīnišķīgi - tā bija daļa no viņa bērnības atmiņu bāzes. Taču vienīgā pārtika ledusskapī bija kārba ar jēlām siļķēm un bieza “Droste” šokolādes tāfelīte, un gan viens, gan otrs lika viņa kuņģim sarauties.

Cīnīdamies ar nelabuma viļņiem un drebuļu lēkmēm, Sai-mons pamanījās apģērbties un iziet uz ielas līdz mazam pārtikas veikaliņam. Rajons bija daļēji apdzīvots - tas atradās mazāk nekā desmit minūšu gājiena attālumā no Amsterdamas vecpilsētas, un tur bija plašs bāru, restorānu un veikalu klāsts. Daudzās kanālmalas noliktavas bija pārbūvētas nelielās viesnīcās, tāpēc, ja vien cilvēkam kaklā nekarājās fotoaparāts, bija gandrīz neiespējami atšķirt tūristus no vietējiem iedzīvotājiem. Lai gan Saimons stiepa krietnu pārtikas krājumu un jaunāko laikraksta “The International Herald Tribune” numuru, viņam izdevās nokļūt atpakaļ uz laivas, nepievēršot sev lieku uzmanību.

Tā kā Saimonam vajadzēja saules gaismu, viņš iekārtojās vienā no krēsliem uz klāja un lēni ēda brokastis - divus mazus radziņus bez sviesta vai ievārījuma un lielu krūzi ar kafiju, kas bija bagātīgi papildināta ar krējumu. Viņš jutās diezgan droši. Saimons katram gadījumam allaž vadāja līdzi zināmu naudas summu, un kopš aizbraukšanas no Mad-rides viņš nebija izmantojis kredītkarti, jo bija pārliecināts, ka policija centīsies izsekot viņa maršrutam. Laivas īpašnieks bija vairāk nekā viesmīlīgs - viņš bija ļoti laimīgs, ka varēja saņemt īres maksu eiro naudaszīmēs, un atšķirībā no viesnīcu administratoriem pat necentās pierakstīt viņa pases datus.

Joprojām juzdamies nelāgi, taču vairs ne tik briesmīgi, ka tūlīt būtu jāmirst, Saimons atlaidās uz krēsla un paņēma avīzi.

Ceturtdiena, 2002. gada 28. novembris

Tas pats gads, tas pats mēnesis, tikai viena nedēļa pazudusi.

Virsrakstos nebija nekā īpaša - tikai parastais negadījumu kokteilis, robežstrīdi un politiskie pārspīlējumi. Saimons aši šķīra lappuses, neatrazdams meklēto Eiropas ziņu sadaļā.

Madride, trešdien

Interpols izvērsis Ņujorkas iedzīvotāja Saimona Leonidoviča meklēšanu, jo vēlas viņu iztaujāt sakarā ar dubultslepkavību Madridē.

Nogalinātās Pilāras Montcsas ģimene izsludinājusi 400 000$ atlīdzību par informāciju, kas palīdzēs notvert slepkavu.

Necik daudz, taču tas norādīja, ka detaļas ir iztirzātas iepriekšējos numuros. Ikviens visā pasaulē saprata mājienu “vēlas viņu iztaujāt”, un, tā kā citi vārdi netika minēti, bija skaidrs, ka Interpols nerāvās pušu, lai meklētu citus aizdomās turamos. Ar to un četrsimt tūkstošu dolāru lielo atlīdzību bija gana, lai ikviens atlīdzību mednieks ar šaujamo izietu ielās. Saimons jau bija gribējis doties uz Amerikas vēstniecību un izmēģināt laimi tur, taču saprata, ka “Bain-Haverland” garās rokas sasniegs viņu arī tur un pieprasīs “nozagtos” diskus. To viņš nedrīkstēja pieļaut. Nebija gluži tā, ka būtu zudušas visas cerības apmainīt diskus pret Laru, taču iespējas, ka viņa joprojām varētu būt dzīva, bija gājušas bojā kopā ar Pilāru. Ja vien viņš neatklās, kas slēpjas diskos, neviens nekad nenoticēs viņa stāstam. Galvenais - trīs cilvēki būs miruši bez iemesla. Viņš bija tiem parādā daudz vairāk.

Saimonam vajadzēja palīdzību. Vajadzēja atrast cilvēku, kas spētu atšifrēt failus - kādu, kas būtu ar mieru to darīt. Šādas zināšanas varētu būt kādam no viņa tērzēšanas biedriem, bet Saimons par viņiem nezināja neko - ne īstos vārdus, ne darbavietas, ne to, kuram no viņiem var uzticēties, -tikai palamas un to, ka visi dzīvo Ņujorkā. Tomēr viņš nespēja izdomāt citu vietu, no kurienes sākt.

Neuzdrīkstēdamies izmantot savu mobilo tālruni, pēc kura tūdaļ varētu noteikt viņa atrašanās vietu, viņš papildināja ziņojumu, ko bija rakstījis Oslo, ar Madrides notikumiem, iekopēja to disketē līdz ar datora adrešu grāmatu un grāmat-

zīmju mapi un devās ārā meklēt internēta kafejnīcu. Meklēto viņš atrada vecpilsētā netālu no Rembranta laukuma un ne vairāk kā piecpadsmit minūšu gājiena attālumā no laivas. Par spīti atrašanās vietai, to nevarēja nosaukt par vecu un nebūt ne par kafejnīcu. Iestāde ar piemērotu nosaukumu “Viss nepieciešamais” bija moderni iekārtota, vadoties pēc jaunākajiem tehnoloģiskajiem sasniegumiem, ar spilgto apgaismojumu un koka grīdu vairāk atgādinādama sporta zāli. Milzīgā telpa bija sadalīta nebeidzamās datorccntrāļu rindās - pavisam to bija seši simti, un katram datoram bija pele, tastatūra un piecpadsmit collu plakanekrāna monitors. Telpa nebija pārāk mājīga un vientulīga, jo krēsli atradās tikai trīs pēdu attālumā cits no cita un starp monitoriem nebija starpsienu, taču izskatījās, ka nevienam no apmeklētājiem nepiemīt tieksme glūnēt, ko dara kaimiņš. Lielākā daļa apmeklētāju pēc vecuma varēja būt studenti, daudzi izskatījās kā izmesti no augstskolas, citi līdzinājās pasaules vērotājiem, pasaules glābējiem vai pasaules piedrāzējiem. Jauniešu vidū bija pa retam cilvēkam, kas ceļo darba darīšanās, un tūristam.

Starptautiskās divvalodības dēļ Saimonam vajadzēja tikai dažas minūtes, lai iegādātos četras stundas datorlaika, ko viņš varēja izmantot jebkurā brīdī turpmākajās divdesmit astoņās dienās, un atrastu vietu starp citiem datoru lietotājiem. Kad viņš bija piereģistrējies, izmantojot savu jauno paroli, visi dati tika nosūtīti uz serveri un bija pieejami viņa privātajā mapē.

- Ļoti ērti, - Saimons pat nepamanīja, ka ierunājies skaļi, bet jauna sieviete, kas sēdēja no viņa pa kreisi, palūkojās uz viņu un sarauca pieri, likdama saprast, ka sarunāšanās ar monitoru bija datorlietotāju etiķetes pārkāpums.

Saimons noklikšķināja uz savas pasta saites un iekārtojās ērtāk, kamēr tiek ielādētas visas vēstules.

Jaunie ziņojumi

Statuss: Ielāde: 1 no 94

Deviņdesmit četri! Tā kā viņa smadzenes vēl darbojās bremzētā gaitā, viņš nolēma ignorēt nosaukumus un atvērt visus ziņojumus hronoloģiskā secībā, lai nerastos sajukums. Saimons sāka apstrādāt sarakstu, izdzēsdams surogātpastu, informatīvos ziņojumus un jokus un visas vēstules, kas prasīja atbildi, ievietodams mapē NEPABEIGTS. Vismaz trešdaļu no visām vēstulēm bija sūtījuši paziņas vai biznesa partneri, kas pauda savu attieksmi pret ziņās dzirdētajiem notikumiem, tur bija viss - no neticības līdz lāstiem. Pašu kaismīgāko atbalstu izteica kāds, kurš no Saimona pazušanas guva vislielāko labumu, - tas bija cilvēks, kam piederēja kurjerfirma, uz kuru tika pārsūtīti “ Worldwide SD ” nepieņemtie darījumi. Viņš bija atsūtījis īsu ziņu, kurā izteica atzinību, atbalstu un “pilnīgu ticību viņa nevainībai”. Sai-mons juta, ka atbalsts ilgs vienīgi tik ilgi, kamēr pa tālruni ienāca pasūtījumi.

Viņš jau bija izskatījis vairāk nekā pusi vēstuļu, kad atrada to, kurai, pēc viņa domām, tur bija jābūt, un uz to vajadzēja kaut ko atbildēt.

Tēma: ????

Laiks: Otrdiena, 2002. gada 19.novembris, 19:01:13 EST

No: Viljams un Lūisa Kvinni

<w-lquinn@in.com>

Kam: Saimonam Leonidovičam

<SimonL@WorldwideSD.com>

Saimon, kas noticis? Lasot laikrakstos starp rindām, šķiet, ka Tu esi iesaistīts kādā starptautiskā kontrabandas darījumā. Mēs neko nesaprotam. Kādēļ Tu izvairies no policijas?

Vai zini kaut ko par Laru? Mēs ar Lūisu esam beigti no uztraukuma.

Elijai un Džekam, jaunākajam, viss ir labi, brauciens uz Disnejlendu viņus mazliet nomierināja, taču tagad viņi atkal vaicā pēc savas mātes, un mēs nezinām, ko sacit.

Mēs lūdzam Dievu un gaidām Tavu ziņu.

Bills.

Pat viņi šaubījās. Viņu paaudzei bija raksturīgi bez jautājumiem uzticēties varas iestādēm un ticēt, ka viss, ko raksta avīzēs, ir patiesība. Ko gan Saimons varētu pateikt, lai sagrautu šīs iedomas? Un vai viņš to vēlējās? Svarīga bija tikai Lara. Bet kā gan lai viņš dod šiem cilvēkiem cerību, ja viņam pašam tās nebija? Saimons ievietoja vēstuli nepabeigto ziņojumu mapē, noklikšķināja uz kafejnīcas ikonas ekrāna apakšā, no dzērienu saraksta izvēlējās kapučīno un turpināja lasīt vēstules. Kad bija palikušas tikai desmit vēstules, pienāca viesmīlis ar dzērienu.

- Kapučīno?

Saimons atvēra nākamo ziņu, grafisko failu, un, nepaceļot skatienu, sāka to ielādēt.

- Jūs izklausāties pēc amerikāņa.

Jaunais cilvēks, kuram bija gari, gaiši, zirgastē saņemti mati un vairāk par astoņpadsmit gadiem, pamāja.

- Dc-etroita. - Viņš pieliecās un nolika krūzīti līdzās tastatūrai. Kā lēta skūšanās losjona aromāts no viņa uzvēdīja marihuānas smārds - šo narkotiku legāli varēja iegādāties pusē bāru un alus krogu visā pilsētā. - Un jūs?

Saimons pēkšņi aptvēra, ka viņa attēls droši vien bija publicēts vienā otrā starptautiskā laikrakstā.

- No Kanādas.

Daudzi uzskatīja to par provinciālu, apolitisku valsti, tāpēc Saimons mīļuprāt nosauca Kanādu par savu mājvietu, kad vēlējās, lai viņa pilsonība paliktu noslēpumā. Šāda apdomīga piesardzība noderēja daudzās arābu valstīs.

Jaunais cilvēks pielieca galvu.

- Smalki! Tie būs četri guldeņi.

Negribēdams turpināt sarunu, Saimons pasniedza puisim piecu guldeņu naudaszīmi un atkal pievērsās monitoram. Nākamais ziņojums jau bija atvēries, taču teksta nebija - tikai no ekrāna vidus uz viņu raudzījās mazs acs ābols. Saimons nesaprata, kāpēc, taču attēls viņam uzdzina šermuļus un lika matiņiem uz skausta saslieties stāvus.

Vēstules galvene neko daudz neatklāja.

Laiks Tēma

Sūtītājs

Izmērs

Ceturrd. 2002. g. 21. nov.

Uzmini nu

Unknown@hotmail.com43

2149 K1“Uzmini nu” atgādināja tirgotāju ālēšanos, bet sūtītāja adrese nenozīmēja neko, tā bija parasta lieta šāda veida vēstulēs, tomēr neizprotama iemesla dēļ Saimons bija pārliecināts, ka tas nav surogātpasta sūtījums. Viss slēpās acī - tik sīks grafiskais attēls nevarēja aizņemt vairāk kā divus tūkstošus kilobaitu. Saimons pabīdīja kursoru uz attēla un atvēra REKVIZĪTUS. Kā jau viņš bija paredzējis, sūtījumā bija iekļauts paslēpts programmfails ar paplašinājumu EXE. Parasti viņš nekad neatvēra šādus sūtījumus no nezināma sūtītāja, taču, darbojoties ar publiska tīkla datoru, kas ir aizsargāts pret dator-tārpiem un vīrusiem, nebija iemesla to neatvērt.

Aizvēris REKVIZĪTU logu, Saimons divreiz noklikšķināja uz acs. Attēls sāka palielināties kā zieds, kura ziedēšana parādīta paātrinātā tempā: vispirms parādījās viena uzacs, pēc tam virsdegune, tad abas acis, un Saimons pazina - Lara.

Nespēdams paelpot, viņš noskatījās, kā kamera lēni atkāpjas, attālinot un samazinot Laru. Beidzot bija redzams viss viņas augums, kas ekrāna vidū izskatījās mazs un neaizsargāts - un kails. Bet dzīvs. Vismaz tajā brīdī, kad attēls tika uzņemts. Lara ļoti taisni sēdēja ultramodernā krēslā no pulēta metāla un melnas ādas un turēja rokās laikrakstu. Saimons palūkojās apkārt, pārliecinājās, ka neviens neskatās, un pieliecās tuvāk monitoram, aizsedzot iespējami lielāku ekrāna daļu.

Attēla apakšdaļu noslēdza četri vārdi - AR STIKLA ACI TUMŠA BILDE, un zem teksta ikona attēla palielināšanai. Saimons noklikšķināja uz ikonas, bet pēc tam - uz laikraksta, kas tūdaļ kļuva divas reizes lielāks. Viņš noklikšķināja vēl divas reizes, un zem avīzes nosaukuma varēja saskatīt datumu: “Trešdiena, 2002. gada 20. novembris”. Pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Madrides Saimons juta, ka viņš atdzīvojas, jo atkal parādījās cerība. Viņš pavirzīja kursoru uz augšu un, cenzdamies nedomāt par Laras kailumu, palielināja māsas seju. Viņas acis izskatījās stiklainas, sazāļotas, bet miklas, un tā bija laba zīme. Viņš palielināja attēlu vēl vairāk - tā, ka varēja saskaitīt ādas poras. Tā, ka nevarēja nepamanīt pazīmes, kas liecinātu, ka fotogrāfija ir labota. 'Lādu nebija. Saimons dziļi ieelpoja, un viņa krūtīs uzdzirkstīja atvieglojums. Viņš aplūkoja visu attēlu, cerēdams atrast vēstījumu, taču nekā cita nebija, tikai šis attēls un četri vārdi - AR STIKLA ACI TUMŠA BILDE.

Frāze atbalsojās Saimona smadzenēs. Ar stikla aci tumša bilde. Kā to vajadzēja saprast? Kādu spēli Retnuhs spēlēja? Tad viņš atcerējās citātu no koledžas laikiem: “Gandrīz visu viņš redzēja kā ar stikla aci - neskaidri.”

Gandrīz visu. Ko viņam vajadzēja ieraudzīt? Ko viņš bija palaidis garām?

Saimons palielināja avīzi, līdz uz ekrāna bija salasāmas publikācijas, un sāka pārskatīt rakstus. Starp citām sīkām ziņām virs pašas locījuma vietas viņš atrada, ko bija meklējis.

Kurp devies Saimons?

Esi ņiprs,

Esi knašs,

Citādi...........................

Sazinies: retnuh@hotmail.com

Slims, ārprātīgs izdzimtenis. Laikraksta stils un šrifts bija precīzi ievēroti, bet iekopētā fragmenta malas slēpās starp laikraksta slejām. Kādēļ viņam vajadzēja tik ļoti pūlēties? Taču atbildi Saimons atrada tikpat ātri, cik uzdeva sev jautājumu. Retnuham tas viss bija tikai spēle - ekstrēma paslēpju spēlīte, kurā uzvarētājs dabū visu. Viņš izdarīja pirmo gājienu, izvēlēdamies Saimonu par savu pretinieku. Savādi, bet Saimons atguva pašapziņu. Viņš beidzot sāka saprast noteikumus, jo balva bija zināma. Un tas nozīmēja, ka Retnuhs uzturēs Laru pie dzīvības, kamēr vien viņai būs kāda vērtība.

Kamēr vien man būs diski.

Par apmaiņu runas vairs nebija. Pēc Pilāras nāves Saimons šim cilvēkam vairs neuzticējās, un bez diskiem policija viņam nekad nenoticēs. Viņam vajadzēja rīkoties. Viņam vajadzēja noskaidrot, kas slēpjas diskos. Kas darīja tos tik vērtīgus? Tad viņš arī varēs uzsākt darījumu.

Saimons aši pārskatīja dažas atlikušās vēstules, tās, kuras vēlējās saglabāt, ievietoja privāto ziņojumu mapē, un aktivizēja “Instant Messenger" saziņas programmu, lai visi viņa tērzēšanas grupas dalībnieki redzētu, ka arī viņš ir pieslēdzies tiešsaistei. Viņš necerēja saņemt kādu ziņu, jo grupa parasti sazinājās naktīs, bet pašlaik Ņujorkā bija agrs rīts, tomēr jau pēc dažām sekundēm uz ekrāna parādījās dialoglodziņš.

Sveiks, Nesēj! Tikko ienācu apskatīt jaunās ziņas un saņēmu pīkstienu no Tevis. Kur tu esi pazudis? Ašais Viks.

Saimons pazina rakstītāju, pirms bija izlasījis parakstu. Viks bija vienīgais no visas grupas, kas vienmēr izteicās precīzi un skaidri, neizmantoja internētā pieņemtos saīsinājumus, allaž rakstīja pilnus teikumus un ievēroja pieturzīmju lietošanu. Pēc Saimona domām, viņš bija ari visgudrākais no visas grupas. Lai gan Viks nekad nebija ārišķīgs vai pedantisks, viņam, šķiet, vienmēr bija atbildes uz āķīgiem jautājumiem.

ĀRZEMĒS.

Laimīgais.

Jā, laimīgais. Saimonam vienmēr bija paticis tas, ka grupa varēja pārrunāt tematus, kas interesēja visus, un nekad nenoslogoja saziņu ar politiskajiem viedokļiem vai personiskām lietām. Taču tagad, kad viņš bija gatavs pārkāpt nerakstīto likumu, viņš sāka prātot, kas ir Viks un kāda būtu viņa reakcija, kad uzzinās, ar ko viņš sarunājas. Saimons jau gribēja censties no šīs informācijas atklāšanas izvairīties, taču saprata, ka nekas no tā neiznāks.

* MAN IR VAJADZĪGA ŠĀDA TĀDA PALĪDZĪBA. TU DROŠI VIEN TAISIES UZ DARBU, VARBŪT VARAM PAPĻĀPĀT VĒLĀK?

* Nezinu, kā Tu, Nesēj, bet man ir paradums Pateicības dienā nestrādāt.

Jčzm, Pateicības dienai Kas, pie joda, noticis ar viņa dzīvi?

* ĀK ES, STULBENIS! PIEMIRSU. ŠEIT TO NESVIN.

Kādas problēmas? Programmas vai dzelži?

* PROGRAMMAS.

^ Mans lauciņš. Runā!

* TAS IR PERSONISKI. VAI VARAM PĀRIET UZ PRIVĀTU SARUNU?

Šoreiz atbilde bija jāgaida ilgāk. Tā bija pirmā reize, kad kāds no grupas lūdza privātu sarunu.

Nesaprotu, Nesēj. Mēs te esam vieni. ATVAINO, KĀDS TO VAR IZLASĪT. LŪDZU.

Pirms pienāca atbilde, atkal iestājās pauze.

+ Labi, raksti, kas jadara.

Saimons aši uzrakstīja norādījumus un pieslēdzās privātai tērzēšanas istabai. Viks pieslēdzās pēc dažām sekundēm.

^ Pirms Tu sāc stāstīt, Nesēj, jāteic, ka man te kaut kas nepatīk.

* SKAIDRS. SPĒJU NOVĒRTĒT TAVU ATKLĀTĪBU.

VAI TU KAUT KO ZINI PAR ŠIFRĒTIEM FAILIEM? Mazliet. Kādēļ vaicā?

Saimons pasmaidīja. Ja Viks par kaut ko zināja “mazliet”, viņš zināja visu.

* MAN IR DAŽI ŠIFRĒTI FAILI, KURUS NEPIECIEŠAMS ATVĒRT, BET ES NEVARU.

Tu gribi teikt, ka atšifrēšanas kods nedarbojas?

* MAN NAV KODA. VAI IR KĀDA CITA IESPĒJA?

+ Kādēļ tev nav koda?

Saimons saprata, ka viņš ir tikai vienas nepareizas atbildes attālumā no savienojuma pārtraukšanas.

+ TIE NAV MANI FAILI.

^ Nevaru tev palīdzēt.

* NEVARI VAI NEGRIBI?

Nav nekādas atšķirības.

* VAR GADĪTIES, KA IR, KAD BŪŠU PASKAIDROJIS.

Labi, paskaidro.

+ ATVAINO - LŪDZU, NEAPVAINOJIES, BET ES NEDRĪKSTU PASKAIDROT, JA TU NESPĒJ PALĪDZĒT.

Tagad pauzes starp atbildēm kļuva krietni garākas - Viks acīmredzot svārstījās, vai atklāt par sevi šāda veida informāciju. Visbeidzot - pēc divām minūtēm - Saimona dialoglodziņā parādījās atbilde.

* Tas ir saprātīgi. Paskaidro!

* TĀTAD TU ZINI VAIRĀK PAR "MAZLIET"?

* Jā.

Lai gan tā bija atbilde, kādu Saimons cerēja saņemt, tā viņu nedaudz biedēja. Kādi cilvēki zināja visu par failu šifrēšanu? Par to, kā uzlauzt šifrus? Hakeri. Varas iestāžu pārstāvji. Neviens no variantiem nebija vēlams. No otras puses - viņam nebija laika laipot cauri mīnu laukam, jo visam pa vidu bija Lara, kurai vajadzēja palīdzību. Ja vien būtu iespējams visu pamest un bēgt...

* VAI JŪSU AVĪZĒS IR BIJIS KAUT KAS PAR SAIMONU LEONIDOVIČU?

īsa pauze.

* Jā.

JŪSU PADEVĪGAIS KALPS.

* Ceru, ka Tu joko.

* NĒ.

+ Tev nevajag mani, Tev vajag advokātu.

* VISS IR GLUŽI CITĀDI, NEKĀ IZSKATĀS.

+ Jo labāks iemesls noilgt advokātu. Lai Tev veicas, Nesēj! Ari veiksmi Tev vajadzēs .

Saimons saprata, ka Viks tūlīt atvienosies, tāpēc vajadzēja spert dramatisku soli.

* PIEVIENOJU ATTĒLU, KO TIKKO SAŅĒMU. Šī SIEVIETE IR MANA MĀSA. VIŅA IR NOLAUPĪTA.

Šoreiz atbilde pienāca pēc trim minūtēm.

^ Labi, es klausos. Paskaidro!

#• VISS IR ĻOTI SAREŽĢĪTI. ESMU UZRAKSTĪJIS NOTIKUMU KOPSAVILKUMU, KO TEV VAJADZĒTU IZLASĪT. PĒC TAM, JA IZLEMSI PALĪDZĒT, ES AIZSŪTĪŠU TEV ŠIFRĒTOS FAILUS.

* Sarunāts. Sūti kopsavilkumu, es to izlasīšu. Neko nesolu.

* SAPRATU, PALDIES! SŪTĪJUMS PIEVIENOTS. SAZINĀSIMIES PĒC TRĪSDESMIT MINŪTĒM,

LABI?

* Labi, pēc trīsdesmit minūtēm.

Saimons malkoja atdzisušo kapučīno un gaidīja, nenolaizdams acu no ekrāna. Tieši pēc trīsdesmit minūtēm logā kļuva redzama Vika atbilde.

* Labi, es Tev ticu. Vai, citiem vārdiem sakot, ticu, ka Tu tam tici. Tas nenozīmē, ka tā ir patiesība. Saistība starp diskiem un to, kas noticis ar Tavu māsu, izskatās drausmīgi attāla.

Saimons saprata, ka nav īstais laiks strīdēties. Tā kā viņš nojauta, kas varēja būt rakstīts laikrakstos, viņam vajadzēja izteikties saprātīgi.

* PIEKRĪTU, BET VAI TU SPĒJ IEDOMĀTIES, KA TĀ VARĒTU ARĪ BŪT?

Atkal pagāja gara minūte, līdz Viks atbildēja.

^ Labi, uzmetīšu diskiem aci. Varbūt varēšu tos atvērt, varbūt nevarēšu. BET, ja tajos nebūs redzams iemesls tam, kas notiek, es tos nodošu policijai.

* TAS IR GODĪGI. UZ KURIENI NOSŪTĪT DISKUS?

Īstajās sevišķi ilga pauze, un Saimons saprata, ko tieši Viks domā. Neviens cilvēks pie pilna saprāta negribēs nosaukt savu vārdu un adresi kādam, kuru meklē par slepkavību. Atbilde apliecināja Vika aso prātu: viņš bija atradis iespēju, kā neatklāt vārdu un nedot iespēju sevi izsekot.

Sūti: V.H. (pastā, lūdzu, jāapstiprina personība: Ņujorkas vadītāja apliecības pēdējie četri cipari 6281), Centrālais pasts, Reidiositija, Ņujorka, Ņujorkas štats, 10101.

PALDIES, VIK, SAŅEMSI TOS RĪT.

Labi, lai Tev veicas. Starp citu - es sapra tu.

* KO TU SAPRATI?

Tavu vārdu. Nesējs.

XXVII NODAĻA Lahoija

Pirmdiena, 2. decembris, 16:30:11, pēc Griničas laika, mīnus asfoņas stundas

Grcisons Havcrlcnds pamāja, pasmaidīja un centās iegaumēt vārdus, kad Roberts Mcitlcnds iepazīstināja viņu ar “savu komandu”. Tas bija bezcerīgi - viņš tik tikko spēja atcerēties pats savas “komandas” locekļu vārdus. Tai vajadzēja kļūt par lielu dienu; pirms dažām nedēļām tā šķita lieliska ideja -“Bain-Haverland" vadībai pirms saplūšanas tikties ar kolēģiem no “Allen Labs”, taču Haverlends jutās riebīgāk nekā jebkad, par spīti visai savai bagātībai un varai. Viņš gribēja priecāties, taču nespēja, jo diski karājās virs viņa kakla kā giljotīnas asmens.

Kā Leonidovičs varēja nozust bez pēdām? Un viņa māsa? Jēziņ, divu bērnu māte! Ko Retnuhs ar viņu izdarījis? Ko viņai nodarījis? Tomēr viņš nedrīkstēja vaicāt, jo neuzdrošinājās iejaukties.

Kad cilvēku rinda sāka kļūt retāka, Mcitlcnds pieliecās Haverlendam tuvāk.

- Izcila doma, Greison. Ideāli!

Haverlends palocīja galvu - protams, viss bija “ideāli”, tāpēc jau viņš bija izvēlējies “La Valencia”, Lahoijas slaveno “sārto pili”, jo neviena cita vieta nebija tik piemērota. Ar Vidusjūras motīviem rotātā telpa nebija pārāk liela, tā bija neoficiāla, bet eleganta. Tā bija “ideāla” kokteijvakaram un astoņdesmit viesiem. Viesmīļu bars no sudraba paplātēm pasniedza kanapē maizītes, pie katra uzkožamo galda, kas bija stratēģiski izvietoti, lai pūlim radītu nepieciešamību kustēties, bija pa pavāram, un vīnu pārziņi pie katra galda servēja ēdienam atbilstošu vīnu. Pirmais galds tieši pie sagaidīšanas joslas piedāvāja satriecošu jūras velšu klāstu un svaigu krabi sinepju mērcē ar patīkami atdzesētu “Santenay Blanc". Tiem, kuri vēlējās sākt ballīti ar sarkanvīnu un jēra vai vērša gaļu, pavārs pie nākamā galda grieza to šķēlēs un klāja tās pār siltām Vīnes maizītēm, bet vīnu pārzinis pasniedza glāzes ar augstākā labuma "Cabernet". Zāles otrā pusē atradās neliels bārs, ko visi uzkrītoši ignorēja - stipro alkoholisko dzērienu lietošana tādā pasākumā tiktu uzskatīta par slikto toni, tāpēc neviens to arī nedarīja. Šķita, ka visi ievēro vienus un tos pašus nerakstītos likumus, jo “neoficiālos” apģērbus bija veidojuši vieni un tic paši modes nami: “Ralph Lauren” un “Tommy Hilfiger" - vīriešiem, “Georgian" un “Karen Kwong" - sievietēm.

Meitlends vēroja ballīti ar neslēptu lepnumu.

- Sinerģismu var pat saost.

Havcrlcnds kārtējo reizi pamāja, lai gan viņam tā nešķita. Viesi pulcējās mazās grupiņās, kas izskatījās neveiklas un samākslotas - neviens negribēja dalīties informācijā, jo nebija zināms, kura kompānija būs galvenā. “Allen Labs” bija vecāka, tirgū piedāvāja vairāk produktu, un tai bija lielāks attīstības potenciāls, savukārt “Bain-Haverland” bija tipiska viena produkta kompānija. Tomēr šis produkts, “Mira-Loss”, bija īsta slaucamā govs, viena no vērtīgākajām visā farmaceitiskajā rūpniecībā, un, lai gan abiem vīriem vajadzēja būt priekšgalā, finanšu analītiķi prognozēja, ka viens no viņiem beigās izrādīsies galvenais.

- Vēl tikai dažas nedēļas, - Meitlcnds sacīja, berzēdams rokas, it kā būtu gaidāma liela jautrība. - Mūs nekas nespēs apturēt.

Haverlends labprāt būtu tam ticējis, taču nespēja - vismaz pagaidām, kamēr dabā pastāvēja diski.

- Šķiet, ka visi atnākuši. Iesim un pievienosimies.

Meitlends atdeva Haverlendam godu, pielicis pirkstu pie

uzacs.

- Tu šeit esi boss.

Haverlends nemaz tā neuzķērās uz šo subordinācijas izpausmi, jo Meitlcndam saplūšana bija vajadzīga tikai viena iemesla - apgrozījuma - dēļ, tāpēc viņš negrasījās atdot vadību bez cīņas.

- To man vienmēr saka sieva - un pēc brīža prasa naudu. - Viņš to pateica ar smaidu, kā joku, tomēr likdams Mcit-lendam saprast, ka Grcisons Haverlends nav ar pliku roku ņemams.

Viņš gāja cauri drūzmai, sita viesiem uz pleca, bārstīja komplimentus un tēloja viesmīlīgo namatēvu. I lavcrlends atrada Tripu uz terases - jurists vēroja Lahoijas līci un jūru aiz tā. Viņš, protams, bija viens, jo tuvumā nebija divpadsmit gadu vecu zēnu, ko pavedināt.

- Vai plāno bēgšanu?

Trips saviebās, lai gan tieši par to viņš domāja. Vēl tikai trīsdesmit sešas dienas! Trīsdesmit sešas dienas, un viņš pateiks ķēniņam Greisonam, ko viņš var darīt ar savu slepeno lietu.

- Vispār jau es gaidīju tevi.

Haverlends piegāja pie margām un uzgrieza muguru viesiem, kas pie deserta galda gaidīja šampanieti un banānu krēmu.

- Es klausos.

- Viņš zvanīja.

Haverlendam nebija jājautā, kas bija zvanījis.

Trips par pustoni pieklusināja balsi.

- Viņš atradis kurjeru.

- Vai viņam ir diski?

Trips palaida jautājumu gar ausīm, izbaudīdams iespēju likt Viņa Majestātei ciest.

- Patiesībā viņš tā īsti nemaz nav kurjeru atradis. Vēl ne. Bet viņš zina, kur tas slēpjas.

Havcrlcnda pleci tikko manāmi saguma.

- Kur?

- Amsterdamā.

- Amsterdama ir liela pilsēta.

- Viņš to atradīs.

-Jācer. Mēs tam mērglim maksājam gana dāsni.

- Kad būsi atguvis diskus, tev tas liksies lēti.

Haverlends zināja, ka runa nav tikai par diskiem. Vairs

ne. Tagad vēl bija darīšana ar Retnuhu, Leonidoviču un viņa māsu - viņi zināja pārāk daudz. Doktors palūkojās pāri plecam uz smaidošajām jauno cilvēku sejām - tie visi bija atkarīgi no viņa. Un trīsdesmit trīs miljoni cilvēku bija atkarīgi no “Mira-Loss”. Viņš bija atbildīgs par visu, daudzu cilvēku vajadzības stāvēja pāri dažu cilvēku vajadzībām - tāds bija noteikums.

- Un kā ar sievieti?

- Par kuru sievieti tu runā - par beigto Madridē vai par to, kura pazuda no Ņujorkas?

Haverlends novērsās, un viņa skatiens bija tik smags, ka spētu satriekt druskās kramu.

- Netēlo gudreli!

- Pareizi, mēs taču neuztraucamies par mirušajiem - tie nerunā. Tu taču nebūsi iedomājies, ka viņš - kad būs dabūjis diskus - tai kucei uzšaus pa pakaļu un palaidīs šo mājās, lai stāsta pasakas, vai ne? Nez vai tev par to būtu jāuztraucas.

- Un kurjers?

- Staigājošs mironis.

Tieši tas arī bija ienācis Haverlendam prātā, viņš tikai gribēja dzirdēt apstiprinājumu.

- Un Retnuhs?

Trips paraustīja plecus, itin kā tā nebūtu nekāda lielā muiža.

- Es par viņu parūpēšos. - Protams, viņš ne par vienu nebija nolēmis “parūpēties”.

-Kā?

- Man ir plāns. - Viņš par to pat nebija iedomājies. - Gribi dzirdēt sīkumus?

Trips zināja, ka Haverlcnds negribēs tos dzirdēt, katrā ziņā tik ilgi, kamēr loloja ilūzijas par norobežošanos no visa.

-Nē.

Trips pamāja.

-Tev nevajag par to uztraukties.

Tomēr Havcrlcndam bija skaidrs, ka ir viens sīkums, par kuru būs jāparūpējas pašam. Tas bija pēdējais posms - Edgars Trips, mazu zēnu pavedējs. Viņa izmēšana no planētas būs humāna rīcība.

XXVIII NODAĻA Amsterdama

Gestdiena, 7. decembris, 11:55:24, pēc Griničas laika, plus viena stunda

Par spīti tam, ka mazajā kafejnīcā neviens nebija vecāks par divdesmit pieciem gadiem, Saimons tur jau sāka justies kā pastāvīgais apmeklētājs. Atšķirībā no “Visa nepieciešamā”, kas bija spilgti apgaismots un pārpilns ar tehnoloģiju “De Mnis’\ “Pelei” - ar astoņām internēta centrālēm un jaunu, eklektisku apsaimniekotāju bariņu bija īpašs šarms. Tā bija tumša un piedūmota vieta, kur gaisā virmoja sīvo kaņepju un svaigi vārītas kafijas aromāts un kur cilvēks varēja paslēpties ēnā un nozust no visas pasaules. Pats labākais bija tas, ka tā atradās pavisam īsa gājiena attālumā no laivas. Saimons tur iegriezās vismaz divas reizes dienā, lai pārbaudītu savu elektronisko pastkastīti un lai noteikti būtu pie datora starp divpadsmitiem un diviem dienā, kad Viks bija solījies ar viņu sazināties, ja būs kādi jaunumi.

Kad Saimons ienāca pa durvīm, Kātje, jaunā sieviete, kas strādāja dienas maiņā, uzlūkoja viņu ar vampīrisku skatienu.

- Hoi, Noordamerikaan,[44] atkal esi klāt?

Saimons pamāja, nogaidīdams, līdz acis pierod pie krēslas.

- Gluži kā Makārturs^45.

- Makārturs? Kas tas tāds?

- Nav svarīgi.

- Tev droši vien Kātjcs pietrūka, nee?

- Man pietrūka espresso.

- Ha! - Viņa aizlika gaišo matu šķipsnu aiz labās auss -tā bija neapzināta kustība, ko sieviete atkārtoja vismaz reizi minūtē. - Jums, Nnordamerikaans, nee fantasic^46.

Pavisam nesenā pagātnē Saimonam būtu paticis viņas rotaļīgais šarms, un viņš būtu flirtējis pretī, bet tas bija citā dzīvē.

- Tev taisnība, man dzīvē vajadzētu vairāk briesmu. Pagatavo kapučīno.

Viņš izvēlējās galdiņu pie dibensienas, pie vienīgā brīvā datora, un iegāja privātajā tērzēšanas istabā, ko izmantoja Nesējs un Ašais Viks. Bija pagājušas sešas dienas, kopš Viks pēdējo reizi ar viņu sazinājās - tā bija īsa ziņa, ka diski saņemti, un Saimons tikko spēja apspiest paniku, jo baidījās, ka ir pieļāvis kļūdu. Bez diskiem viņš nebija nekas. Zuda cerības izglābt Laru. Zuda iespējas kādu pārliecināt par stāsta patiesumu. Kā viņš varēja būt tāds muļķis un atdot diskus svešam cilvēkam? Tic saturēja informāciju, kuras dēļ varēja nogalināt. “Ašais Viks” - pat palama šķita zaglīga. Jo vairāk Saimons par to domāja, jo muļķīgāk viņš jutās. Muļķis, muļķis, muļķis! Viņam šķita, ka Ašais Viks ir pazudis uz visiem laikiem.

Kātjc atstāja bāru un lēni slīdēja pāri piedūmotajai telpai - melnajā lateksa tērpā viņa atgādināja panteru, kas vajā laupījumu.

- Vai gribēsi vēl kaut ko? - viņa murrāja, noliekot kafijas krūzi līdzās tastatūrai. - Varbūt kaut ko ēdamu?

Viņas tonis šķita paužam “visu”, bet tas bija tikai veids, kā viņa zvejoja dzeramnaudu, tēlojot seksuālu muldoņu un ķircinot apmeklētājus. Saimons to zināja, un Kātjc zināja, ka viņš zina. Tā kā šī bija viņa vienīgā izklaide, Saimons atalgoja sievietes pūliņus ar divdesmit guldeņiem.

- Man ir skarba diēta - nekādu saldumu.

Viņa rotaļīgi sarauca pieri un aizslīdēja atpakaļ savā midzenī aiz bāra letes. Kad Saimons atkal pievērsās datoram, uz ekrāna jau bija parādījusies ziņa.

Sveiks, Nesēj !

Viņš dziļi ievilka elpu un lēni rakstīja atbildi, negribēdams izrādīt savu satraukumu.

* PRIECĀJOS TEVI TE REDZĒT. VAI VEICĀS?

Jā. Ir dažas labas ziņas.

Labas ziņas. Viņš gribēja tam noticēt, taču prāts neļāva. To smadzeņu daļu, kas atbildēja par humoru, cerībām un jaukām domām, visi drausmīgie notikumi bija izēduši kā tārps, kas graužas ābolā.

^ Un dažas sliktas.

Tā jau viņš bija domājis.

+ TU VARĒTU SĀKT AR SLIKTAJAM.

# Retnuhs var zināt, kur Tu atrodies.

Lai gan Saimons nezināja, ko īsti sagaidīt, to gan viņš nebija gaidījis. Šis jaunums lika matiņiem uz rokām saslieties stāvus, it kā telpa pēkšņi būtu uzlādējusies ar statisko elektrību.

Pirksti virs taustiņiem sastinga, un Saimons lēni pārlūkoja zāli Visi bija pastāvīgie apmeklētāji. Jaunatne. Viņš vēlreiz dziļi ic elpoja un piespieda pirkstus kustēties.

* KĀ TU TO VARI ZINĀT?

Es pārbaudīju tā ziņojuma izejas kodu, kurā Tu atsūtīji savas māsas attēlu. Sākotnējam dokumentam bija pievienoti divi EXE faili, viens piestiprināts otram. Kad Tu noklikšķināji uz acs, notika divi procesi: attēls kļuva lielāks, un sūtītājam tika nosūtīta ziņa, kurā identificēts Tavs internēta pakalpojumu nodrošinātājs.

*■ ES NEBIJU PIESLĒDZIES CAUR IPN. ES BIJU PUBLISKĀ VIETĀ.

Tas ir vēl ļaunāk. Kad Tu pieslēdzies internētam caur IPN, tavam datoram automātiski tiek piešķirts brīvi ģenerēts numurs, un tas mainās ik reizes, kad Tu pieslēdzies internētam. Ja dators nepārtraukti ir tīklā, numurs ir statisks.

* TU GRIBI TEIKT, KA TO VAR IZSEKOT LĪDZ PAT KONKRĒTAI ATRAŠANĀS VIETAI?

Pareizi .

Sliktajās ziņās vismaz bija arī dažas labas. Retnuhs var būt arī bija Amsterdamā, taču viņš pievērsīsies “Visa nepie ciešamā” apkaimei. Laiks atstāt Amsterdamu. [47]

ES VAIRS NEESMU TAJĀ VIETĀ.

Priecājos to dzirdēt.

* UN KĀDAS IR LABĀS ZIŅAS?

+ Es uzlauzu šifru. Tas nebija grūti.

Nebija grūti. Jau tas vien lika Saimonam uztraukties. Kas bija Ašais Viks, un kā labā viņš strādāja?

* UN?

^ Strēķitis zinātnisku datu.

* TO JAU ES VARĒJU IEDOMĀTIES.

Tieši tā. Man tie neko nenozīmēja.

Viks kaut ko nepateica līdz galam - Saimons to juta no strupajām atbildēm.

* UN KO TU NOKLUSĒ?

* Atvaino, Nesēj! Man bija grūti noticēt Tavam stāstam, tāpēc es izdarīju kaut ko tādu, par ko Tu nebūsi priecīgs. Tāpēc jau es tik ilgi neatbildēju.

* ES KLAUSOS.

Man ir kāda draudzene, zinātniece. Ļoti strauja dāma. Es viņai palūdzu apskatīt datus, un viņa tikko man piezvanīja. Tev tas nepatiks.

Labās ziņas beidzās.

* SPER VAĻĀ.

+ Diskos ir izpētes rezultāti kādam medikamentam, ko sauc par M-L viens.

* NEKAD NEESMU PAR TĀDU DZIRDĒJIS.

Tieši tā, tas ir laboratorijas nosaukums. Vajadzēja ieguldīt darbu, bet beigu beigās mana draudzene konstatēja, ka šis medikaments ir "Mira-Loss". Vai Tu zini šo produktu? Tas ir ļoti populārs .

Vai zini? Triju nedēļu laikā tas viņam palīdzējis atbrīvoties no desmit mārciņām.

JĀ. PAR KO IR PĒTĪJUMS?

Dati rāda, ka medikaments ir aknu bojājuma cēlonis.

Jēzus un Marija! Viņam jau vajadzēja nojaust, ka svaru zaudēt nav viegli.

* KĀDI BOJĀJUMI?

+ Nenovēršami. Galigi.

Vārdi izlēca uz ekrāna kā lodes - nenovēršami, galīgi un katra ietriecās viņa aknās. Viņš gandrīz vai baidījās uzdot nākamo jautājumu.

* CIK PROCENTIEM LIETOTĀJU?

100% - ilgstoši lietojot.

Ko nozīmēja - “ilgstoši”? Ne jau trīs nedēļas, par to viņš bija pārliecināts, un viņam arī nebija laika par to raizēties. Tagad Saimons saprata, par ko bija satraukts Pērs Olins un kāpēc Haverlends tik izmisīgi gribēja diskus atdabūt. [48] [49]

TAS DAUDZ KO IZSKAIDRO.

VAIRĀK GAN ŠĶIET, KA VIŅI TO GRASĀS AIZTURĒT PAVISAM.

To viņi neuzdrīkstētos. Miljoniem dzīvību ir liktas uz spēles.

* Jā. Es šo to pārbaudīju. "Bain-Haverland" grasās apvienoties ar "Allen Labs". Viņi acīmredzot grib aizturēt šo informāciju lidz saplūšanai.

To viņš jau bija dzirdējis. “Visvairāk ietekmētas,” bija teicis Pērs Olins.

* UN MILJARDIEM DOLĀRU. MANA MĀSA IR NOLAUPĪTA, TRĪS CILVĒKI JAU IR MIRUŠI, UN KĀDS MANIAKS, VĀRDĀ RETNUHS, GRIBĒJA MANT PĀRVĒRST BRĪNUMSVECĪTĒ. TĀ MAN NELIEKAS NOGAIDĪŠANA!

Šoreiz Viks atbildi rakstīja ilgāk.

+ Tev taisnība. To nekavējoties vajadzētu redzēt PMP.

Lai gan Saimons saprata, ka Laras dzīvība nav nekas salīdzinājumā ar miljoniem citu, viņam vajadzēja mēģināt.

* JA TU TO IZDARĪSI, MANA MĀSA BŪS MIRUSI.

Es saprotu. Jūtu līdzi. Bet mēs te runājam par miljoniem cilvēku.

* DOD MAN DESMIT DIENAS.

^ Kāds no tām labums?

* MAN IR ŠIS TAS PADOMĀ.

Patiesībā viņš par to jau bija domājis labu laiku, taču līdz šim brīdim nebija apsvēris to nopietni. Tas bija sarežģīti, neprātīgi un pēc velna bīstami, taču - vai viņam bija izvēles iespējas? « [50]

LŪDZU.

Labi. Desmit dienas. Ja kaut kas noiet šķērsām, es diskus atdodu PMP.

* SAPRATU.VĒL KAUT KAS.

* Kas?

* MAN VAJADZĒS PALĪDZĪBU.

Vai Tev kādreiz kaut kas ir atteikts?

Saimons pasmaidīja - tam puisim vismaz ir humora juta. Tā būs nepieciešama, kad viņš izdzirdēs plānu.

XXIX NODAĻA Amsterdama

Pirmdiena, 9. decembris, 11:50:52, pēc Griničas laika, plus viena stunda

- Vai tas būs viss, mijnhecr^51?

Jēgers paskatījās pa logu, pārliecinājās, ka skats ir īstais, tad pamāja un pasniedza izsūtāmajam desmit guldeņus.

Jaunais cilvēks pasmaidīja un apveltīja Jēgeru ar saprotošu skatienu, kas nemaz neatbilda viņa jaunajiem gadiem.

- Amsterdama ir ļoti progresīva pilsēta. Te var dabūt visu, ko vien vēlaties.

Negribēdams, lai viņu vēl traucētu, Jēgers asi atbildēja:

- Viss, ko es vēlos, ir miegs.

Un tā bija taisnība. Pēc desmit dienu ilgas dzīšanās pakaļ rēgiem un nederīgu pavedienu izsekošanas viņa prāts bija apmiglots un lēns, taču viņš zināja, ka nespēs gulēt, iekams ne- 0 būs notvēris Leonidoviču un ieguvis diskus.

Jaunais cilvēks pielieca galvu un izgāja koridorā. Jēgers skaļi aizslēdza durvis, klusi piestūma klubkrēslu pie loga un iekārtojās, lai gaidītu, - tāda bija Mednieka dzīve. Viņa atrašanās vieta bija gana augstu, lai ar mazo “Zeiss” tālskati lie-

liski visu pārredzētu - gan satiksmi uz ielas, gan laivu. Viņam bija vajadzīgs tikai fakta apstiprinājums.

Pēc divām stundām, īsi pirms pusdienām, viņš guva šo apstiprinājumu. Satraucies kā notiesātais, kas gaida nāvējošo injekciju, Leonidovičs piesardzīgi iznāca uz klāja, aizslēdza durvis, paskatījās pār plecu, tad noliecās, lai it kā sasietu kurpes auklu. Jēgers palielināja attēlu un uzjautrināts vēroja, kā kurjers ieslidina mazu papīra gabaliņu starp durvīm un slieksni, atstādams redzamu tikai mazu stūrīti.

Lai gan Jēgeru urdīja kārdinājums sekot Leonidovičam, taču viņš zināja, ka būtu pārāk riskanti sagūstīt cilvēku Amsterdamas vidū gaišā dienas laikā. Viņš ātri uzvilka tumšas drēbes, uzāva kurpes ar gumijas zolēm - tādu apģērbu valkāja lielākā daļa cilvēku, kas aprūpēja kanālus, - un apskatīja sevi spogulī. Perfecto, ja nebūtu tumšās acenes, taču no tām nevarēja izvairīties - cilvēku ar acs pārsēju pārāk viegli paturētu prātā. Nesdams tikko iegādātu, bet pamatīgi novazātu instrumentu kasti, Jēgers nogāja lejā pa rezerves kāpnēm un apmeta līkumu ap mazajām tūristu viesnīcām, kas rindojās gar kanālu. Satiksme bija intensīva, ielās bija daudz velosipēdistu un gājēju - gan vietējo iedzīvotāju, gan tūristu. Eccellentc. Viņš bija tikai seja pūlī.

Nonācis pie laivas, Jēgers droši uzkāpa uz klāja - kā darbarūķis, kam jāstrādā, - un devās uz laivas otru galu, ko nevarēja redzēt no ielas. Ar mazu drošības sensoru viņš pārbaudīja lielāko logu, vai tam nav pievienoti kontaktslēdži. Apmierināts, ka signalizācijas nav, viņš izurba mazu caurumiņu loga rāmja apakšdaļā, ievietoja tur elastīgu ķirurģisko zondi un atvēra aizbīdni. Visa procedūra kopš brīža, kad Jēgers uzkāpa uz klāja, līdz mirklim, kad viņš iekāpis aizvēra logu, aizņēma nepilnas piecas minūtes.

Laivas apdzīvojamā platība nebija liela, un tur valdīja kārtība, tāpēc tās apsekošanai un pārmeklēšanai vajadzēja mazāk par piecpadsmit minūtēm. Vienkāršāku visu darīja tas, ka aizkari jau bija aizvilkti un gaisma - ieslēgta. Jēgers atrada kurjera koferīti, kas bija paslēpts zem virtuves galda aiz atkritumu spaiņa, taču izrādījās, ka to atvērt ir daudz grūtāk, nekā viņš bija gaidījis. Zem melnās ādas apšuvuma skcners uzrādīja mazu elektronisku ierīci, kas padarīja atvēršanu neiespējamu, neieslēdzot kādu signalizāciju.

Jēgers atspiedās pret galdu un aizvēra savu aci, kas no piepūles ātri nogura, un apsvēra iespējas. Viņš varēja paņemt koferīti un atvērt to citā vietā, bet tas šķita riskanti. Viņš nevarēja zināt, vai tajā ir diski, un kustības varēja iedarbināt kādu pašiznīcināšanās ietaisi. Viņš varēja gaidīt un likt Lconi-dovičam pašam atvērt koferīti. Atbilde šķita skaidra. Viņš bija Mednieks - tas, kurš izliek lamatas, un tas, kurš gaida. Piedevām pie visa viņš varētu atmaksāt par Madridi.

Aci pret aci.

Kātje noliecās pār bāra leti, un viņas čigānietes blūzīte, brīvi nokarādamās, atsedza kailos plecus.

- Aizbrauc no Amsterdamas?

Saimons pamāja, nepievērsdams uzmanību viņas mazajām, bet izcilajām krūtīm.

- Varbūt. Es gaidu ziņu. Iespējams, man vajadzēs aizbraukt lielā steigā.

- Vai atbrauksi apciemot Kātji?

- Protams. Bet, ja man neizdosies ienākt atvadīties, vai tu vari izdarīt man pakalpojumu?

Viņa piemiedza acis un aizlika aiz auss blondo matu šķipsnu.

- Pakalpojumu?

- Nosūtīt šo ziņu. - Viņš ar lielajiem burtiem uzrakstīja adresi uz “Heineken” alus glāžu paliktņa un pastūma to pāri bāra letei kopā ar simt guldeņiem. - Tas ir svarīgi.

Viņa paskatījās lejup un izlasīja zīmīti.

- Vīks?

-Jā, Viks.

- Vai šī ir tā ziņa? En prise?

- Tas ir šaha termins - brīdinājums, ka var tikt nokauta kāda pretinieka figūra. Viņš sapratīs.

Sieviete paraustīja plecus savā ierastajā vampīra manierē un iebāza glāzes paliktni ar visiem simt guldeņiem melno, piegulošo džinsu kabatā.

- To Kātje var izdarīt.

Saimons zināja, ka var gan. Par spīti viņas koķetēšanai un dzeramnaudas pelnīšanai, sieviete bija apzinīga un uzticības vērta.

Pulkstenis bija gandrīz pieci, kad Saimons nokļuva pie mazā kanāla un izīrēto baržu rindas, taču bija jau tumšs. Dienas gaisma šajos platuma grādos ziemā ilga ne vairāk par astoņām stundām, un tas viņu nomāca. Pēdējās dienās viņš bija iemanījies vispirms nostāties pie kāda maza, atvērta veikala ieejas, pārliecināties, ka neviens viņam neseko, un tad censties pamanīt kādu, kurš, iespējams, novēro baržu. Gaisma joprojām bija ieslēgta, kā viņš to bija atstājis, un blāvi spīdēja cauri aizkariem. Kurjers gaidīja pusstundu, skatīdamies, vai nepamanīs kādu kustību aiz plānā auduma. Nekā. Veicot pēdējo drošības pasākumu, viņš pārbaudīja signalizācijas peidžeri, lai būtu drošs, ka neviens nav mēģinājis atvērt viņa koferīti. Pirmais skaitlis rādīja divdesmit piecus, komats, sešdesmit divus metrus, otrais -0000 - nozīmēja, ka soma ir sveika un vesela. Izdzēsis rādījumus, Saimons nospieda virziena pogu un redzēja, kā kompasa adatai līdzīga šautra pagriežas pret baržu un apstājas.

Pārliecinājies, ka uz baržas neviena nav, Saimons šķērsoja ielu, ātri uzkāpa uz klāja un paskatījās pār plecu. Pēc viņa domām, tam vajadzēja notikt šajā brīdī, pirms ieiešanas salonā, kad viņam aiz muguras bija tikai ūdens un nebija iespēju bēgt. Saimons ar pildspalvai līdzīgu lukturīti apgaismoja durvju kliņķi, konstatēja, ka drošības atzīme joprojām ir turpat, un ielika atslēgu slēdzenē.

Brīdī, kad viņš aizvēra durvis un grasījās tās aizbultēt, viņš saoda dīvainu tabakas aromātu un saprata, ka uz baržas

nav viens.

XXX NODAĻA Vieta nav zināmā

Laiks nav zināms

Samaņas atgūšana bija kā pamošanās zem ūdens - viss izplūdis un dūmakā tīts, skaņas apslāpētas. Nāsīs kā pamatīgas iesnas joprojām jautās hloroforma smaka. Saimons dziļi ievilka elpu un centās izpeldēt virspusē, lai atgūtu skaidru galvu. Palēnām apkārtne sāka iegūt šoseju, upju un lielu, brūnu ezeru apveidus. Viņš centās saprast, ko tas nozīmē, un koncentrēties. Atklāsme nāca lēni un miglaini kā sapņa beigas -viņš gulēja uz muguras un skatījās augstos griestos. Plaisas bija šoseju un upju labirints, bet plankumi - netīru ezeru kolāža. Nokvēpuši un izdauzīti logi pie pašiem griestiem meta blāvas gaismas starus. Gaiss bija piesmacis, smirdošs un mitrs kā vecā kapā.

Viņš mēģināja piecelties, bet nespēja. Saimons aptvēra, ka ir piesiets un nespēj pakustināt neko, tikai galvu. Baidīdamies izdvest kādu skaņu, viņš lēni ieelpoja un pagrieza galvu pa kreisi. Betona sienas un grīda bija klāti ar rūsas traipiem. Telpa bija tukša, vienīgi pussapuvušu koka kastu grēda kā pagadās bija sakrauta pie sienas, - spriežot pēc zirnekļu tīklu un peļu mēslu krājumiem, tā bija lieliska mājvieta zirnekļiem,

prusakiem un žurkām. Saimons gulēja uz cietas virsmas, kas pēc izmēra un formas atgādināja šauras durvis un atradās vismaz četras pēdas no grīdas, bet rokas ar platām saitēm bija piesprādzētas viņam pie sāniem. Un viņam bija auksti. Ļoti auksti. Tad Saimons aptvēra - viņš bija kails. Jēzus un Marija!

Viņš aizvēra acis, cerēdams, ka tas ir sapnis, tad pagrieza galvu pa labi un atvēra tās. Tas nebija sapnis - telpa bija milzīga, līdzīga pamestai noliktavai, un viņš atradās pašā vidū, noguldīts tur plikiņš kā jaundzimušais. Neaprakstāmā kontrastā ar netīro angāru pie durvīm atradās hidroplāns -mirdzošs kā jauna monēta. Tā bija amfībijas tipa “Seawolf" lidmašīna tēraudpelēkā krāsā. Pie spārniem bija piestiprināti pontoni, bet riteņi - tieši pie fizelāžas. Zem viena no spārniem uz saliekamiem krēsliem sēdēja divi vīri, bet starp viņiem bija mazs galdiņš. Abi atgādināja zvejniekus, kas pēc labi pavadītas dienas uz ūdens iemalko vīnu un ēd sardīnes no konservu kārbas. Pat no piecdesmit pēdu attāluma Saimons tūdaļ pazina vienu no vīriešiem: tas bija cilvēks, kurš Mad-rides laukumā sēdēja kopā ar Laru - neīsto Laru. Otrs vīrietis - gaišmatis ar apsēju pār vienu aci - neizskatījās redzēts.

Privātā lidmašīna sniedza atbildi vismaz uz vienu jautājumu - kā viņiem izdevies pārvest Laru no vienas valsts uz citu un neiekrist. Cenzdamies neradīt ne mazāko troksnīti, Saimons pagrieza galvu, cik tālu vien spēja, cerēdams ieraudzīt māsu. Nekā. Un nekādu pazīmju, ka viņa te būtu bijusi. Kurjers mēģināja apspiest vilšanos, teikdams sev, ka tas neko nenozīmē, taču baidījās, ka viņš tikai sevi āzē. Saimons aizvēra acis un pūlējās apkopot domas. Kur viņš atradās? Cik ilgi viņš te jau bija? Saimons parīvēja zodu pret kailo plecu, lai noskaidrotu, cik gara izaugusi bārda, un saprata, ka viņš guļ šeit vairāk par dažām stundām - vismaz divpadsmit. Lidojot ar lidmašīnu, viņi varēja būt jebkurā Eiropas vietā, taču viņam bija nojauta, ka joprojām ir Amsterdamas tuvumā. Gaisa tem-

pcratūra bija atbilstoša, un - par spīti vecās noliktavas smakai - gaiss arī šķita tāds pats.

Un kur tad bija Retnuhs? Tuvu - par to Saimons bija pārliecināts. Bet tas nebija svarīgi. Nekas nebija svarīgi, kamēr vien Lara ir dzīva un diski ir pie Vika. Tiklīdz viņš atdos tos Pārtikas un medikamentu pārvaldei, spēlīte būs beigusies. Vai Kātje ir nosūtījusi ziņu? Jautājumu bija pārāk daudz, bet atbilžu nebija. Tev ir iespēja, Dievs. Pierādi vecajam Saimonam, ka tu tur patiešām esi. Viņš centās koncentrēties, lai sadzirdētu dievišķo čukstu - zīmi, ka Dievs nav viņu aizmirsis. Kaut ko! Vienalga! Bet nekā. Tikai...

Saimonam izdevās saklausīt skaņu, kas, šķita, bija dzirdama visu laiku - klusa dzīvas būtnes elpa. Tuvu, pavisam tuvu.

Viņš grozīja galvu no vienas puses uz otru, un pirmais, ko viņš pamanīja dažu pēdu attālumā no labā pleca, bija intravenozās sistēmas statīvs ar medikamentu maisiņu kā slimnīcā. Cīkstēdamies ar plato lenti, kas saistīja kaklu, Saimons izlieca galvu pēc iespējas tālāk un, sekodams ar skatienu plastmasas caurulītei, ieraudzīja smalku, kailu plecu un kaparkrā-sas matu cirtu. Lara! Lai gan acīm redzami sazāļota, viņa bija dzīva. Paldies tev, Dievs! Esmu tavs parādnieks! Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā Saimons juta, ka var paelpot - it kā no krūtīm būtu nocelta smaga lakta. Taču, pirms viņš paguva ievilkt plaušās gaisu, abi vīri, kas sēdēja pie lidmašīnas, piecēlās un nāca pāri telpai. Saimons saprata, ka tā būs ļoti gara diena.

Blenzdams kā maitasputns uz svaigu gaļu, cilvēks ar acs apsēju noliecās pār Saimonu. Kaut arī svešais bija gludi noskuvies un izbalinājis tumšos matus gaišbrūnus, Saimonam pietika ar vienu skatienu, lai saprastu, ka Retnuhs nekur nav pazudis. Pareizāk būtu teikt - Retnuhs ir atradis viņu. Tikko samanāmas skrāpējumu švīkas zem acs apsēja apstiprināja Sai-mona aizdomas, ka kooperatīvā kaķene nav gājusi bojā, kaut drusku neatdarot par cilvēka ļaunumu.

- Tā, - Retnuhs klusā, bet uzvaras pilnā balsī sacīja. - Viņš ir atgriezies dzīvē.

Saimons zināja, ka svarīgākais ir noturēties, un apslāpēja sevī impulsu kaut ko atcirst pretī. Viņam vajadzēja vienoties par darījumu un kaut kādā veidā piespiest šo psihopātu apjēgt, ka viņš ir tas, kurš diktē noteikumus.

Retnuhs pieliecās tuvāk, un viņa elpa spēcīgi oda pēc sardīnēm un tabakas.

- Tu esi savārījis lielas nepatikšanas. - Runājot kustējās tikai viņa mute, bet šņācošā balss atgādināja kobru - tā bija klusa un nāvējoša. - Tu domā, ka esi tik gudrs, ko? - Retnuhs palūkojās lejup un nopētīja ar vienīgo aci Saimona kailo augumu. - Tagad tu man tik gudrs neliecies.

Otrs vīrs - neglīts maza auguma puisietis ar tumšiem matiem un ādu, kas pēc izskata un krāsas atgādināja auzu putru, iesmējās kā hiēna. Tā bija smieklīga skaņa. Saimons bija lasījis pietiekami daudz romānu par karu un spiegiem, lai saprastu, ka abi grasījās viņu salauzt psiholoģiski, taču, pat apzinādamies to, viņš tieši tā arī jutās - atkailināts, neaizsargāts, vientuļš. Retnuhs pagriezās pret savu ēnu.

- La bagaglio.[52]

Otrs vīrietis aizsteidzās pie lidmašīnas, nozuda salonā un pēc brīža atgriezās ar Saimona koferīti. Retnuhs paņēma to un pacēla tā, lai Saimons redzētu.

- Kā to atvērt?

Saimons lēni mirkšķināja acis, kā pusnemaņā koncentrēdams skatienu.

-Jā. Auksti. Ļot... ļoti auksti.

- Ne jau auksti, idiot. Atvērt!

Saimons tēloja neizpratni.

Atvāzis saliekamo nazi, mazais tumšmatis pielēca tuvāk un sāka vicināt to Saimonam gar acīm.

- Parlare!

Retnuhs atgrūda vīreli.

- Kodu! - Viņš nometa somu Saimonam uz krūtīm. - Kāds ir kods?

Cīnīdamies pēc elpas, Saimons skatījās uz koferīti, tad lēni pamāja, it kā beidzot būtu sapratis, ko no viņa vēlas.

- īpaša slēdzene.

- Kā - to - atvērt? - Retnuhs noskaldīja.

Viņš skaidri izrunāja katru vārdu, kā mācot garīgi atpalikušam cilvēkam reizrēķinu.

- Labais aizslēgs... - Saimons joprojām centās izlikties apdullis. - Uz iekšpusi. - Viņš ierāva mutē gaisu. - Kājiņa... -Viņš lēni pagrozīja galvu. - Auksts. Nespēju padomāt.

Retnuhs saviebās, un viņa tumšajā acī vīdēja neticība, taču tūdaļ viņš kā hameleons mainīja krāsu, un viņa sejas izteiksme kļuva rūpju pilna.

- Segu! - Viņš uzsita knipi un pavēlēja līzdalībnickam. - Rapidamente![53]

Saimons vilcinājās, jo baidījās kļūdīties, taču tomēr nolēma izmēģināt laimi.

- Viņai arī.

Pēc šiem vārdiem Jēgcrs saprata, ka Leonidovičs prāta neskaidrību tikai tēlo. Viņš jau gribēja atmaksāt nekavējoties, taču izlēma turpināt spēli un ļaut trusītim domāt, ka Mednieku var tik viegli apmuļķot.

- Ets Jēgcrs nav neaptēsts. - Viņš paņēma koferīti un soli atkāpās. - Apsedz viņus.

Apmierināts ar savu lēmumu, Jēgcrs atgriezās pie sava krēsla un vīna glāzes. Nē, viņš nebija neaptēsts. Viņš ļaus Leo-nidovičam dažas minūtes paspēlēties, bet pēc tam visā, kas notiks, būs vainojams viņš pats. Pilots, beidzis pildīt auklītes pienākumus, ar stilcta asmeni norādīja uz Leonidoviču un nospļāvās.

- Mentitore! - Viņa nicinājums atbalsojās angāra plašumos.

Jēgers pagriezās pret vīreli un apsauca viņu ar asu čukstu.

- Protams, viņš melo. Un, ja viņš saprot italiano, tagad zina, ka mēs to zinām.

Pilots atvēra muti, bet Jēgers iejaucās.

- Nespēj sagaidīt, kad tiksi mājās, ko? Man jau ir apnicis to klausīties. - Viņš atvadu žestā pamāja ar roku uz lidmašīnas pusi. - Andare![54]

Vīrietis sparīgi pakratīja galvu, bet viņa acis bija baiļu pilnas.

- Eccellentc. Nākamreiz, kad tu ierunāsies skaļāk par čukstiem, es ar to pašu mazo nazīti nogriezīšu tev mēli un izbarošu žurkām. Comprendere?[55]

Pilots pamāja un ierāva galvu plecos kā bruņrupucis. Priecādamies par pateikto, Jēgers novērsās. Leonidovičs redzēs pilota izbailes un turpmāk divreiz padomās, pirms pārbaudīs Eta Jēgcra labo sirdi.

Tajā mirklī, kad Saimons izdzirdēja vārdu Ets Jēgers, viņš zināja, ka šis cilvēks viņu nogalinās. Tas nebija svarīgi, jo viņš to jau bija paredzējis. Galvenais - tāds bija plāns -izglābt Laru. Ets Jēgers. Kāpēc šis vārds izklausījās tik pazīstams? Smits. Retnuhs. Jēgers. Saimons prātā locīja vārdus. Retnuhs bija Smits. Smits bija Ets Jēgers. Tad viņš saprata, ko Lara bija nočukstējusi, rakstot viņam ziņu: “Smits ir ēdis beigas.”

Smits ir ēdis. Ēdis ir Ets.

Beigas - Jēgers.

Tagad viņš vismaz zināja tā cilvēka vārdu, kurš viņu nogalinās. Saimons aizvēra acis, meklēdams dziļi prātā kādu vietu, ko nebūtu skāris psihopāts, un pārdomāja savu plānu.

Kad viņš atvēra acis, psihopāts jau stāvēja līdzās un gaidīja ar vāru smaidu plānajās lūpās.

- Vai siltāk? - Retnuhs maigi sačubināja segu Saimonam zem zoda, tad noliecās, paņēma koferīti un viegli uzlika to Saimonam uz krūtīm. - Pamēģināsim vēlreiz?

Par spīti draudzīgajam tonim, Saimons viņa balsī saklausīja tikko manāmu brīdinājumu, un saprata, ka nav īstais laiks spuroties pretī.

- Pagriez labo aizslēgu... - Viņš atklāja visu somas atvēršanas secību, jau iepriekš saņemdamies tam brīdim, kad Jē-gers konstatēs, ka disku somā nav. - Tas arī viss.

Acīmredzot baidīdamies no spridzekļa, Jēgcrs atkāpās, tad pastiepa roku un atvēra koferīša aizvāžamo augšdaļu. Viņš nogaidīja vismaz minūti, līdz atkal piegāja pie somas un piesardzīgi ieskatījās koferītī. Lai gan Jēgcra sejas izteiksme palika nesatricināma, nevajadzēja īpašu dzirdes uztveri, lai saklausītu niknumu viņa balsī.

- Kur ir diski?

Atbilde bija vienkārša.

- Nav ne jausmas.

Jēgera lūpās lēni atplauka smaids - tas bija laiskas haizivs smaids.

- Tu gribi spēlēt spēlītes?

- Nekādu spēlīšu. Es tos atdevu... - Kā lai apraksta Viku, cilvēku, kuru viņš nekad nav redzējis? - Kādam glabāšanā.

- Un kā sauc šo kādu?

Labs jautājums. Dažu pēdējo nedēļu laikā Saimons to daudz reižu bija uzdevis pats sev.

- Nezinu.

- Tu domā, ka Ets Jēgers ir muļķis? Tu domā, ka es esmu traks?

Lraks - jā. Mu[kis - ne.

- Ar šo cilvēku es iepazinos internētā.

- Kāpēc tev to vajadzēja darīt?

- Es zināju, ka tu esi man uz pēdām, tāpēc man vajadzēja kādu, kas tos uzglabā.

Jēgers neticīgi saviebās.

- Svešam cilvēkam?

Saimons paraustīja plecus, cieši nolēmis likt Jēgeram noticēt.

- Tas ir bezjēdzīgi.

-Tam ir dziļa jēga. Tu nevari mani piespiest izstāstīt kaut ko par cilvēku, kuru es nepazīstu.

- Nē? - Jēgera balsī ieskanējās šaubas. - Neticu, ka tu atdevi svešiniekam kaut ko tik vērtīgu!

- Vērtīgu? Es pat nezinu, kas tajos sasodītajos diskos iekšā. Un, ja tu nepiekritīsi maniem noteikumiem, tie nebūs vērtīgi nevienam.

- Noteikumiem! - Jēgers ierēcās, tēlodams smieklus. - Kādiem noteikumiem?

- Tie ir vienkārši. Tu atbrīvo viņu... - Saimons ar galvu pamāja uz Laras pusi. - Tad diskus nosūtīs, kurp vien tu vēlēsies.

- Sievietei nav nozīmes.

- Viņa ir nozīmīga man. Viņa ir mana māsa.

Lai gan Jēgers centās apslēpt pārsteigumu, viņa seja sastinga, it kā tā acumirklī būtu sasalusi.

- Un, ja viņa neizies no šejienes, - Saimons turpināja, - tu nekad tos diskus neredzēsi. - Viņš nenolaida skatienu, likdams Jēgeram saprast, ka šajā pusē nāvei nekas nespēs viņu piespiest pārdomāt. - To es tev apsolu.

Jēgers brīdi raudzījās pretī, kā cenzdamies noteikt, cik liela ir Saimona apņēmība, tad uzkrītoši nevērīgi izvilka no kabatas plānu zelta etviju un paņēma cigareti.

- Un kāpēc man tam vajadzētu piekrist?

- Vispirms - tev joprojām esmu es... - Saimons nepabeidza teikumu, ļaudams Jēgeram apdomāties.

- Tu teici - “vispirms”. - Jēgers ar cigareti divas reizes asi uzsita pa etviju. - Vai tad ir vēl kas?

- Ja viņa netiks atbrīvota četrdesmit astoņu stundu laikā kopš manas pazušanas, diski tiks nodoti policijā. - Saimons palūkojās augšup uz izdauzīto logu rindu, kā gribēdams noteikt laiku pēc dziestošajiem gaismas stariem. - Cik ilgi es jau te esmu?

Jēgers nogrozīja galvu un pavīpsnāja, itin kā būtu atklājis melus.

- Tu par to nevarēji vienoties. Tu nevarēji zināt, ka es tevi atradīšu.

- Tev taisnība, es nevarēju būt par to pārliecināts. - Viņš dziļi ievilka elpu un izspēlēja savu trumpja dūzi. - Tieši tāpēc tas bija tik viegli.

XXXI NODAĻA Vieta nav zināmā

Laiks nav zināms

Saimons atguva samaņu un iekliedzās, jo sāpes urbās cauri viņa ķermenim kā spēcīgs lāzera stars - cauri kājām, mugurkaulam, tieši smadzenēs. Galva šķita sprāgstam vai pušu, un viņš vēlējās, kaut tā būtu - ātrāk viss beigtos. Un sāpes patiešām beidzās tikpat ātri kā sākušās. Saimonam trūka elpas, viņš gulēja un drebēja, gaidīdams, kad sirds atgūs ritmu. Gaisma bija vāra, dzeltenīga un auksta - agrs rīts. Jēgers ar ļaunu smaidu lūpās stāvēja viņam līdzās. Viņš noliecās pār Sai-monu, un viņa balss bija asa un nāvējoša - kā ledains durklis tumsā.

- Ceru, ka tagad tu man pateiksi visu. Kur ir diski?

Saimons spēja tikai pakratīt galvu.

Jēgers nepacietībā sarauca pieri un pamāja galda kājas virzienā. Tūdaļ vēl viens zibens spēriens caururba Saimona ķermeni, sāpes bija tik asas un nepielūdzamas, ka šķita - viņa iekšējie orgāni izšķīdīs, pirms sāpes mitēsies. Šoreiz pagāja ilgāks laiks, kamēr Saimons atguvās - ne jau tāpēc, ka sāpes būtu spēcīgākas, jo tās nebija iespējams izmērīt, viņš gluži vie-kārši saprata, ka mirs mokpilnā nāvē, ja strauji mēģinās par

kaut ko domāt. Tā nu viņš stenēja un vaidēja krietnas divas minūtes un pūlējās koncentrēties.

- Tas bija tikai ieskatam, ko tu saņemsi, ja nepareizi atbildēsi uz maniem jautājumiem. - Jēgers norādīja uz Saimo-na kājām.

Ar lielām pūlēm Saimons pacēla galvu no cietās lažas. Sega bija atmesta sānis, un viņš gulēja kails, tikai platās siksnas saistīja viņa augumu. Par spīti vēsajam gaisam, viņa ķermenis bija lipīgiem sviedriem klāts. Pie viņa kailajām kājām stāvēja pilots un, plati smaidīdams, turēja rokās nelielu, melnu kārbiņu. Tā bija vienkārša ierīce: viens ieejošais vads, divi izejošie, slēdzis, kas savieno un atvieno ķēdi. Ieejošais vads, resns melns kabelis, nozuda zem galda. Saimons nešaubījās, ka ir pieslēgts pie ļoti liela akumulatora. Abi pārējie vadi ar galos nolobītu izolētāju slāni bija pievienoti pie viņa kājām -katrs vads pie savas potītes.

Jēgers ļaunā priekā smaidīja.

- Vai vēlies redzēt, kā tas darbojas?

Nē, Saimons labi zināja, kā tas darbojas, taču viņš arī labi zināja, ka vajadzēs paciest vairākus strāvas triecienus, lai šis vājprātīgais mērglis saprastu, ka neko nepanāks.

- Ej dirst!

Kārtējais strāvas trieciens satricināja Saimona ķermeni, -tas gan bija tikai īss mirklis, taču ar to pietika, lai sirds sarautos vibrējošās spazmās. Jēgers pieliecās tuvāk, un viņa tumšā acs bija blāva un nespodra kā veca krāsa.

- Vai atkārtot?

Lai gan Saimons ļoti vēlējās iespļaut šim cilvēkam sejā, viņa sirds dauzījās tik strauji, ka likās, tā izlēks no krūtīm, un vajadzēja koncentrēt visus spēkus, lai ierunātos.

- Turpini vien.

Jēgers izslējās, un viņa sejā parādījās aizdomas.

- Ak tā, vēlies mirt?

Saimons ievilka plaušās gaisu un visu vienā paņēmienā izelpoja.

- Nē, bet tu jau mani tāpat nogalināsi, arī manu māsu un savu sadistisko mazo draudziņu, - viņš ar zodu norādīja uz pilotu, - kad būsi dabūjis to, ko vēlies.

Tas bija tikai minējums, taču Saimonam bija nojausma, ka neviens nedzīvoja ilgi, ja bija redzējis šo vīru vaigā.

Jēgera apstulbusī sejas izteiksme - kā vabolei, kas ar galvu pa priekšu ietriekusies mašīnas vējstiklā, to šķita apstiprinām.

- Tā nav taisnība, - viņš iedrošinoši paskatījās uz pilotu.

- Es gribu tikai diskus.

Mazais vīrelis uzsmaidīja Jēgcram un novērsās kā iedresēts suns, kas baidās dabūt ar zābaku pa ribām, ja neatbildēs pieklājīgi.

- Atvaino, ja es neizskatos pārliecināts, - Saimons sacīja, zinādams, ka nākamais strāvas trieciens var viņa sirdi iesviest aritmijas paradīzē, taču viņš arī saprata, ka jāizmēģina laime.

- Bet tu gan esi mēslu pilns kā Ziemsvētku tītars.

Viņš sakoda zobus, lai būtu gatavs vēl vienam bliezienam.

Taču Jēgers paspēra soli atpakaļ un acīmredzot drīzāk gribēja pārliecināt Saimonu, ka viņš kļūdās.

- Cilvēki saņem tikai to, ko viņi ir pelnījuši, - ne vairāk, ne mazāk. Tāds ir dabas likums.

Saimons apslāpēja sevī tieksmi pieminēt Pēru Oliņu un Pilāru Montēšu. Jēgers pavisam noteikti bija trakais, kas ar “dabas likumu” palīdzību spēja atrast attaisnojumu visam, ko darīja. /•

- Tas taču ir vienalga, vai ne? Vai mēs spēlējam darījumu spēlīti, vai arī tu mani apvelti ar kārtējo strāvas impulsu?

Jēgers novērsās, prātā sagremodams iespējas, izvērtēdams risku un ieguvumu un pārdomādams nākamo soli.

-Ja es atbrīvošu sievieti...

- Tu dabūsi diskus. Es jau tev teicu.

Jēgers lēni pamāja.

- Jā, teici gan. - Viņš aizgriezās, bet seja bija drūma un

draudīga. - Un es atcerēšos tavus vārdus. Neviens nevar samelot Etam Jēgcram un palikt dzīvs.

Tas jau bija kas vairāk par draudiem - tas bija solījums, un Saimons tam nešaubīgi ticēja. Tas nebija novēršams, jo viņš tikko bija Jēgcram samelojis.

Bija grūti kaut ko aptvert. Bija nakts - atkal. Bet tā varēja būt arī tā pati nakts, tikai vēlāk. Saimonam bija aizdomas, ka Jēgers jauca viņam prātu un manipulēja ar viņa iekšējo pulksteni, sazāļojot un iemidzinot viņu uz īsu brīdi un tad atkal pamodinot.

Tas viņam izdevās.

Saimons centās skaitīt dienas, taču nespēja. Tad viņš mēģināja noteikt bārdas garumu, parīvējot zodu pret segu, bet kāds bija viņu noskuvis. Viņš izlieca galvu, lai palūkotos, kā sokas Larai, tad ar grūtībām atcerējās, ka māsu kaut kur aizveda. Kad? To viņš nevarēja pateikt, jo stundas un dienas bija sakusušas kopā vienā garā halucināciju pilnā sapnī.

Vakarf Šķita, ka agrāk.

Bet ne agrāk kā pirms trim dienām, par to Saimons bija pārliecināts. Gandrīz pārliecināts. Viņa domas aizlavījās citā virzienā, jo tās uzsūca pretrunīgais juceklis starp “noteikti” un “gandrīz”. Nekas nevarēja būt “noteikti”, ja tas bija “gandrīz”. Un nekādu “gandrīz”, ja tas bija pavisam “noteikti”. Vai dzīvē vispār kaut kas varēja būt zināms pilnīgi noteikti? Katrs jautājums veda pie nākamā, tad vēl tālāk, un gala tam nebija, ja vien kāds apstāklis prātā nepārtrauca savienojumu un viss neiegrima tumsā un sapņos.

Medikamentu izraisītie murgi vienmēr bija vieni un tic paši - savādas atmiņu un cilvēku kombinācijas: ģimenes locekļi un draugi, visi runāja vienlaicīgi, visi centās ieteikt, kā viņam rīkoties, bet balsis saplūda kliedzienu kakofonijā, kas beigu beigās lika viņam atmosties ar izkaltušu muti un pie aukslējām pielipušu mēli.

Saimons dziļi ieelpoja, nogaidīja, līdz tēli izgaist, tad lēni pagrieza galvu. Jauna diena? Noliktavā valdīja tumsa, ja neskaitīja mazu lukturīti pie lidmašīnas spārna. Jēgers ar portatīvo datoru uz ceļiem viens pats sēdēja tieši dzeltenās gaismas lokā. Spriežot pēc ātrās taustiņu klabēšanas, viņš prata apieties ar datoru. Par spīti attālumam, uz datora tumšā korpusa bez grūtībām varēja saskatīt “Worldwide SD" sudrabaino emblēmu. Saimonam bija skaidrs, ka Jēgers meklē kādas norādes par Vika personību. Paredzēdams, ka tā var notikt, Saimons bija izdzēsis visu saraksti un pārliecinājies, ka to nevar atgūt ar failu atjaunošanas programmu, un radījis viltotu sūtījumu sēriju, kas it kā apliecināja Jēgcram stāstītās fabulas patiesumu. Lai visam piešķirtu lielāku ticamību, Saimons saraksti bija noglabājis dziļi datora cietajā diskā, lai Jēgers, to atradis, uzķertos - viņš bija pārāk liels egoists, lai iedomātos, ka viņu kāds var apspēlēt. Katrā ziņā uz to Saimons lika savu dzīvību.

Taustiņu klabēšana kļuva lēnāka, līdz pierima pavisam -Jēgers pagriezās un skatījās tumsā, kā nojauzdams, ka Saimons ir pamodies un viņu vēro. Zinādams, kas tagad notiks, Saimons aizvēra acis un gaidīja. Viņš dzirdēja Jēgeru noliekam datoru un pieceļamies, tad iestājās klusums. Jēgers mēdza pārvietoties klusi kā kaķis pa garu zāli - nekad nevarēja dzirdēt viņu pienākam, taču pēc lukturīša gaismas spilgtumu, kas vīdēja cauri plakstiņiem, Saimons allaž zināja, kad spoks ir klāt, un zināja arī, ka velti izlikties aizmigušam.

- Vai tu vienmēr piezodzics cilvēkiem?

- Tieši to es daru.

Tas apstiprināja Saimona aizdomas, ka Jēgers nestrādā “Bain-Haverland”, bet ir tāds kā algots pēddzinis. Cilvēku mednieks. Mednieks. Burti prātā pašķīda un savērpa īstu ana-grammu viesuļvētru, un atradās tikai viens kopsaucējs: Ret-nuhs ir Mednieks^5’', ja vārdu lasa no otra gala. [56]

- Tas ir interesanti. - Un zemiski.

Jēgers neatbildēja. Slēpdams savas domas aiz vienaldzības maskas, viņš izvilka no jakas iekškabatas jau redzēto melno futrāli. Tas bija neliela tālskata lielumā, un tajā atradās stikla flakons ar caurspīdīgu šķidrumu un zemādas injekciju šļirce. Kad Jēgers uzmanīgi vilka šļircē divdesmit kubikcentimetrus šķidruma, Saimons centās nedomāt par infekcijām, kuras viņš var iegūt, saņemot rokā netīrās adatas dūrienu.

- Tu, šķiet, esi satraucies?

Jēgers pacēla ieinteresētu skatienu, it kā viņam būtu jāatraujas no citām domām un tāpēc būtu vajadzīgs laiks, lai pārorientētos.

- Satraucies?

- Cik ilgi jau... - Saimons ieturēja pauzi, gaidīdams atbildi.

Par tik tiešu mēģinājumu iegūt informāciju Jēgers savilka mutes kaktiņu vieglā smaidā, bet neko neteica. Viņš aptina auduma žņaugu ap Saimona augšdelmu.

- Var jau būt, ka esmu kļūdījies sakarā ar Viku - iespējams, viņš nolēmis diskus paturēt sev.

Jēgera smaids kļuva pašapmierināts.

- Es varu atrast tavu Ašo Viku.

Saimons uztvēra ziņu par savu kļūmi ar izbīli, lai gan zināja, ka “kļūda” bija tīša. Jēgers bija pārāk gudrs, lai kaut ko palaistu garām, taču nespēja noturēties, nepaziņojis Sai-monam, ka atradis paslēptos failus. Un Saimonam tikai to vien vajadzēja.

- Jā, varbūt, bet ne jau pirms kompāniju saplūšanas.

- Varbūt tu pārāk daudz runā?

Saimons atstāja brīdinājumu bez ievērības, cieši nolēmis mētāties ar “varbūt”, kamēr šis vājprātīgais apstulbs no iespēju dažādības.

- Varbūt Havcrlends piemirsa tev pateikt, ka diskiem nebūs nekādas vērtības, kad kompānija būs apvienojusies ar “Allen Labs”} - Tas izklausījās gana prātīgi, lai Jēgers kļūtu vai traks no šaubām, kaut arī Haverlcnds nezin kā censtos to noliegt. - Varbūt viņš nemaz tev nepateica, kas tajos diskos saglabāts? - Saimons bija pārliecināts, ka to jau nu Haver-lends nebija teicis. - Varbūt viņš nemaz tev tik ļoti neuzticas?

Ar niknu rāvienu Jēgers savilka žņaugu ciešāk.

- Es zinu pietiekami.

Taču viņa balsī ieskanējās nedrošība, un atbilde arī mazliet nokavējās. Saimons saprata, ka Jēgerā briest šaubas.

- Tu zini tikai to, ko Haverlcnds gribēja, lai tu zini. Viņš tevi dancinās tik ilgi, līdz nospēlēs kāzu maršu. - Saimons klusi iesmējās, itin kā šī doma viņu uzjautrinātu. - Un tu būsi tas, kuru pametīs pie altāra.

Jēgers atbildi izteica ar skatienu un iedūra Saimona rokā adatu.

Apziņa atgriezās ar zibens spērienu - tas bija svilinošs un sāpīgs baltas gaismas uzliesmojums, kas dega vēnās kā izkausēts svins. Tad lēkme beidzās, un, lai gan Saimons cīnījās pēc elpas, taču galva viņam bija ideāli skaidra. Atšķirībā no pirmās reizes, kad šis “Doktors Streindžlavs”[57] viņu pamodināja ar injekciju, Saimons vairs tik ļoti nebaidījās, lai gan saprata, ka medikamenti var viņu nogalināt. Vai man vēl jā dzīvo?

Gaisma bija drūma un pelēka, debesis aiz izdauzītajiem logiem - alvas kalumu krāsā. Jauna diena. Saimonam nebija ne jausmas, vai tā ir piektā vai piecdesmitā diena.

Dažas collas no Saimona deguna vicinādams “ Worldwide SD” caurspīdīgo maisiņu, pār viņu noliecās Jēgers.

- Vai to tu pazīsti, ko?

Protams, viņš to pazina - tas bija maisiņš, kurā bija atradušies diski. Līdzās Pēra Oliņa parakstam uz tiem joprojām varēja redzēt ari Saimona parakstu. Plastmasa tieši zem drošības uzlīmes bija pārgriezta, un tajā bija tikai viens disks. Tas nebija nekāds pārsteigums, taču fakts, ka Viks to atsūtījis, liecināja, ka Lara ir drošībā, bet datu kopijas drīz būs ceļā uz Pārtikas un medikamentu pārvaldi. Vismaz šī plāna daļa bija izdevusies. Paldies tev, Dievs! Tomēr Saimons saprata, ka savā liktenī dievišķu iejaukšanos nav vērts gaidīt.

- Protams, es taču teicu, ka viņš tev tos atsūtīs.

- Nē! - Jēgers šūpoja maisiņu šurpu turpu kā svārstu. - Tu teici: “Dabūsi diskus.” Es to atceros pavisam skaidri.

- Jā, tā es teicu. Kas...?

- Te ir tikai viens.

Saimons blenza uz maisiņu, cenzdamies nepārspīlēt pārsteiguma pilna skatiena notēlošanu.

- Nespēju noticēt! - Viņš palūkojās uz pilotu, kurš pakalpiņa pozā locījās dažas pēdas aiz Jēgera pleca. - Varbūt tavs draudziņš nolēmis pats iesaistīties biznesā?

Jēgers grozīja galvu - pa kreisi, pa labi -, tad norimās, it kā viņam būtu apnicis skaidrot tik vienkāršas lietas.

- Viens disks! - Viņš pastiepa nelielu kartīti ar uzrakstu vienā pusē. - Un šis te. - Jēgers apgrieza kartīti, pavērsdams to pretī savai redzīgajai acij. - “Nopērc vienu un otru saņem bez maksas.” - Viņš paskatījās uz Saimonu. - Kā jūs Amerikā sakāt - beidz nost?

Saimons pamāja, pārsteigumu vairs netēlodams.

- Mēs sakām - izbeidz.

- Sl, izbeidz. Par otro disku viņš grib divi simti tūkstošus amerikāņu dolāru.

Pēc šiem vārdiem Saimons juta, ka viņa dzīvība aizslīd kā smilšu graudiņi starp pirkstiem. Plāns bija vienkāršs, vienlīdzīgs darījums - viņa dzīvība pret disku. Vai nu Viks bija kļuvis alkatīgs, vai arī zināmi apstākļi viņam likuši mainīt plānu. Atbilde šķita acīm redzama.

- Viņš blefo. Viks tikai grib pārliecināties, ka diskiem ir kāda vērtība.

- Protams. - Par spīti neveiksmei, Jēgers šķita uzjautrināts. - Mēs jau vienojāmies par saprātīgāku darījumu.

-Tu maksāsi? - Saimons savā balsī saklausīja bezcerību.

Jēgers nenoteikti un nevērīgi pavicināja labo roku.

- Summa nav svarīga.

Nav svarīga. Labi teikts, lai aprakstītu viņa dzīvības cenu, Saimons nodomāja. Lai gan arī uz Šo jautājumu viņš jau zināja atbildi - “Saimons saka: noliecies, tevi tūlīt drāzīs.” Tomēr viņš nespēja nociesties, nepajautājis:

- Un es?

- Tevi viņš nav minējis. - Jēgers pasmīnēja, apmierināts par tik ironisku apkrāpšanu. - Ļoti gudrs cilvēks - šis Viks. -Smaids viņa sejā izzuda. - Varbūt pat pārāk gudrs.

- Ko tu ar to domā?

- Viņš pieprasa, lai es pārskaitu naudu. Kā tu domā, Nesēj? - viņš uzsvēra palamu, likdams Saimonam saprast, ka visi viņa noslēpumi ir atklāti. - Vai es varu uzticēties Ašajam Vi-kam?

Saimons atturējās no savas pirmās domas mutiskas izpaušanas - tas bija šis tas par sevis izjāšanu jo saprata, ka tas, ko un kā viņš sacīs, noteiks, vai viņš nodzīvos ilgāk par minūti. Viņš prātoja, ka Viks, iespējams, tikai mainījis plānu, lai labāk pieskaņotos Jēgcra kroplīgajai dabai un novērstu aizdomas, ka viņu grasās pārspēt viltībā. Vai arī Viks meklēja iespēju apspēlēt Jēgeru, un tas bija ticamāks scenārijs. Taisnība vai ne, bet Jēgeram vajadzēja noticēt, ka kurjers ir pārmests pār kārti, ja viņš gribēja palikt dzīvs.

- Noteikti. Pārskaiti naudu. Un es ceru, ka viņš tevi pamatīgi izčakarēs. Jūs abi esat viens otra vērti.

Jēgers pamāja, nemēģinādams iebilst.

- Domāju, ka tev ir taisnība. Tam Vikam ir raksturs.

- Man ir pie pakaļas, ko tu domā.

- Tieši tā. - Jēgers pārmija skatienus ar pilotu, it kā tas būtu kāds viņiem vien zināms joks. - Es izmantošu tavus brīvprātīgos pakalpojumus.

Saimons vilcinājās, nezinādams, vai grib dzirdēt Jēgera ie ceri, taču nespēja nociesties.

- Kas tev padomā?

Jēgers paraustīja plecus īstā itāliešu žestā ar abu roku pa līdzību, it kā viss tāpat būtu skaidrs.

- Tu taču esi Nesējs, vai ne?

XXXII NODAĻA Lahoija

Otrdiena, 17. decembris, 09:05:32, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

- Labrīt, doktor Havcrlcnd!

- Labrīt, Helēn!

Haverlends gāja tālāk, it kā viņam nebūtu neviena brītiņa brīva laika. Dieva dēļ, viņam bija gana daudz darbu, tic krājušies kaudzē veselu nedēļu, taču viņš nespēja koncentrēties.

- Vai kafiju?

Doktors pakratīja galvu, izvairīdamies no palūkošanās acīs - sekretāres līdzjūtīgie skatieni viņam jau bija līdz kaklam.

-Ja man zvana, lieciet, lai pagaida! - Un viņš jau zināja, ko Helēna domā, - problēmas mājās.

Haverlends aizvēra durvis un taisnā ceļā devās pie rakstāmgalda, kur bija paslēpts flakons ar valiumu. “Problēmas!” Tai sievietei par tām nebija ne jausmas! Viņa pasaule, viņa kompānija, viņa pacientu labklājība - tas viss bija apdraudēts kā smilšu pilis pludmalē, un viņš varēja vienīgi lūgt Dievu, lai nākamais vilnis visu neaizskalo.

“Problēmas mājās!” Tas būtu nieks, taču viņam bija arī tās: astoņpadsmit gadu veca izlaidusies meita un trīsdesmit vienu gadu veca kaujā izcinīta sieva, kura nekādi nespēja saprast, kāpēc viņš nevēlas doties izklaidēties, kādēļ nevienu neaicina ciemos un pēkšņi vairs neko nespēj arī gultā.

“Man šķiet, ka tev vajadzētu aiziet pie ārsta, Grcj.”

“Es pats esmu ārsts.”

“Protams, esi.” Viņa apveltīja Haverlendu ar augstprātīgu un vīzdegunīgu smaidu, kuru viņš tik ļoti necieta. “Es domāju...”

Viņš pārtrauca sievu, pirms viņa paguva pateikt: “īstu ārstu.” It kā viņam būtu vajadzīgs kāds nolāpīts idiots ar burtiem M.D.[58] pie uzvārda, lai izskaidrotu erekcijas traucējumu cēloņus.

“Tas pāries.”

“Protams.” Un atkal tas smaids.

Nolādētā kuce! Nepietika ar to, ka viņš sievai deva visu, ko viņa vēlējās, viņa vēl atgādinās, cik viņš vecs. It kā viņas stingrie pupi un tvirtā pakaļa nepakļautos gravitācijai!

Viņa turpināja gvelzt niekus un nemaz nenogura no nebeidzamajiem sociālajiem sīkumiem, kas piepildīja pašas dzīvi.

“Natālija ir tā jaunā dizainere, par kuru tev stāstīju. Pēdējā braucienā uz Skotiju viņa uzgājusi brīnišķīgu skotu audumu. Man šķiet, ka es likšu pārvilkt biljarda istabas krēslus. Ko tu par to saki?”

It kā viņam pietiktu laika domāt par tik banāliem mēsliem.

“Bērdeni uzaicināja mūs pavadīt kādu nedēļu viņu namiņā Aspenā. Vai tas nav brīnišķīgi?”

Haverlcnds pamāja, slēpdams savas patiesās izjūtas. Viņš neslēpoja, negribēja mācīties un negribēja arī, lai kāds ziemeļu dievam līdzīgs slēpošanas instruktors, vārdā Svens, viņam atgādinātu viņa vecumu.

“Lahoijas “Pludmale” un “Racquet Club" rīko līdzekļu vākšanas pasākumu invalīdu Olimpiskajām spēlēm. Viena biļete maksā tikai piecus tūkstošus. Es teicu, ka mums vajadzēs galdiņu divpadsmit personām. Labi?”

Protams, kāpēc nc? Grcisons Havcrlends bija miljardieris. Sešdesmit tūkstoši šurp vai turp - nekādas atšķirības. Un pēc saplūšanas viņam būs vēl pusmiljards. Vai arī nekā. Nebija svarīgi, vai Oliņa pētījums ir viltots, kāds tas patiesībā arī bija. Ja informācija noplūdīs, viņam vairs netiks dota iespēja to pierādīt. Pārtikas un medikamentu pārvalde raušus izraus “Mira-Loss” no aptieku plauktiem, sāksies kārtējā nebeidzamā izmeklēšana, “Bain-Haverlatid” cena kritīsies un viņš paliks ar divpadsmit miljoniem nevērtīgu akciju. Šī doma lika Haverlcnda kuņģim sarauties čokurā un raidīt pamatīgu gāzu burbuli tieši uz sirdi. Pakratījis saujā divas mazas zaļas tabletītcs, viņš iemeta tās mutē un atspiedās uz elkoņiem, cenzdamies nomierināties.

Nepabeigtu dokumentu kaudzes klāja rakstāmgaldu kā uzmācīga un neatvairāma kalnu grēda. Viss bija sašķirots un salikts pēc datumiem un svarīguma pakāpes - no apakšas uz augšu. Helēna jau bija atvērusi, sašķirojusi un pievienojusi attiecīgajām kaudzītēm arī tās dienas pastu. Havcrlends pamanīja, ka viens sūtījums nav atvērts - tā bija ar kurjerfirmu DHL sūtīta paciņa ar atzīmi KONFIDENCIĀLI. Viņš pastiepa roku un, sirdij sitoties, pievilka to tuvāk. Sūtītāja vārds bija hieroglifisks kricelējums, taču paciņa bija no Amsterdamas, un Havcrlends zināja, ka tiem jābūt diskiem. Beidzot! Viņš lēni grozīja sūtījumu rokās, izbaudīdams mirkli kā bērnelis Ziemsvētkos. Tiem jābūt diskiem! Viņš nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi bijis tik pacilāts, it kā heroīna deva būtu iešļircināta tieši viņa pleca artērijā. Nolādēts, šonakt viņam noteikti nebūs nekādu traucējumu!

Viņa sajūsmu satricināja Tripa iepeldēšana kabinetā. Kā gribēdams aizgaiņāt saniknotu bišu spietu, Trips vicināja sejas priekšā laikrakstu.

- Tu tam neticēsi! - Viņš nometa avīzi - “The New York Times" daļu - uz Haverlcnda galda un norādīja uz mazu piezīmi lappuses apakšā.

Atrasta pazudusi sieviete

Lara Kvinna, kas gandrīz veselu mēnesi tika uzskatīta par pazudušu, vakar vakarā noslēpumaini uzradusies savās mājās Kvīnsā. Kad sievieti iztaujāja policija, viņa apgalvoja, ka par savas pazušanas apstākļiem neko neatceroties, kā ari nevarot sniegt nekādu informāciju, kas varētu palīdzēt viņas brāļa Saini ona Lconidoviča meklēšanā, kuru nepieciešams nopratināt sakarā ar nozudušu zinātnisko darbu.

Lai gan, ņemot vērā paciņu, ko Haverlends grozīja rokās, viss bija skaidrs, tādu iznākumu tomēr viņš gaidījis nebija.

- Biju pārliecināts, ka Rctnuhs būs... - doktors nespēja piespiest sevi pateikt vārdu “nogalinājis”, - kaut ko viņai nodarījis.

Trips iekārtojās vienā no lielajiem ādas krēsliem, un pāri papīru kalniem viņa galvu tik tikko varēja saskatīt.

- Nespēju noticēt, ka viņai izdevies aizmukt no tā maita sgaba la.

- Viņa nav aizmukusi. Rctnubs viņu atbrīvoja.

- Atbrīvoja! Kāda velna pēc viņš to darīja?

Haverlends pacēla sūtījumu.

- Izskatās, ka viņas brālītis būs izkārtojis apmaiņu.

Trips pielēca no krēsla kā ķiņķēziņš no pārsteigumu kārbiņas.

- Tev ir diski?

- To es tikko grasījos noskaidrot.

Haverlends paņēma apzeltītu firmas “X-acto” nazi ar iegravētiem saviem iniciāļiem - Ziemsvētku dāvanu no Helēnas - un atgrieza sūtījuma augšdaļu.

- Kas gan cits tas varētu būt?

Haverlends iebāza roku paciņā, starp iesaiņojuma drošības slāņiem sameklēja vienu disku, izņēma to un bāza roku pēc nākamā. Nekā. Pūlēdamies apslāpēt paniku, viņš izkratīja paciņu uz galda - baltās polistirola skaidas atgādināja albīnu čūsku midzeni.

Trips paliecās pāri dokumentu kalniem un sāka rakņāties pa skaidām, un viņa sejā sastingusī izteiksme pauda kaut ko vidēju starp cerību un neticību.

- Varbūt tur ir zīmīte?

Haverlends pakratīja galvu, jo bija pārāk nikns, lai spētu parunāt.

- Varbūt viņš tos izsūtījis atsevišķi drošības apsvērumu vai tamlīdzīgu iemeslu dēļ?

Haverlends skaidri saprata, ko tas nozīmē.

- Tas mērglis grib vairāk naudas.

Jurists atkrita uz krēsla.

- Viņš droši vien kaut ko zina.

- Viņš neko nezina. Mēs par tiem mēsliem viņam piedāvājām miljonu mārciņu - nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka diski ir vērtīgi.

- Varbūt viņš uzlauzis kodus?

Šādu domu Haverlends nemaz nedomāja apsvērt.

- Viņš tikai pārbauda, cik augstu var likt latiņu.

Doktors paņēma disku, ielika to diskdzini un ieklikšķināja vajadzīgajā ikonā uz ekrāna. Uz ekrāna tūdaļ parādījās lodziņš ar koda pieprasījumu. Viņš ievadīja astoņzīmju paroli, kas sastāvēja no burtiem un cipariem, un nospieda ievades taustiņu. Kamēr dokuments tika šifrēts un pārveidots angļu valodā, uz ekrāna bija redzams liels smilšu pulkstenis. Pēc pusminūtes dokuments parādījās ekrānā - visu Haverlenda nepatikšanu cēlonis. Viņš pavirzīja kursoru par dažām lappusēm zemāk, pārliecinājās, ka viss ir kārtībā, taču tīšām nelasīja datus - tie bija viltoti. To viņam bija apzvērējis Kāris Langer-kvists, un Haverlcndam nebija iemesla neticēt.

- Pilnīgi neskarti.

Viņš pastiepa roku, izņēma disku un ieslidināja to grīdas seifā zem rakstāmgalda.

Trips atkal pacēla skatienu pāri papīru grēdai.

- Vai tu esi drošs?

Haverlends palocīja galvu, lai gan nemaz tik drošs nebija, tomēr neuzdrīkstējās atdot disku pārbaudīšanai.

- Pilnīgi.

- Un ko nu?

- Viņš piezvanīs, mēs samaksāsim.

Tik vienkārši gan viss nebija, jo palika pārāk daudz neatrisinātu problēmu, taču viņš negribēja, ka Trips nobīstas un aizbēg, - viņš bija vislielākā problēma.

Jēgcrs ieskatījās pulkstenī un no rādījuma atņēma deviņas stundas.

- Ir laiks. Padod man tālruni.

Pilots aizsteidzās kā paklausīgs suns, pēc dažām sekundēm atgriezās un kā atnesto nūjiņu pasniedza tālruni.

- Vai tas ir tīrs?

-SL

Jēgcrs aši savienoja tālruni ar portatīvo datoru, aktivizēja izsekošanas programmu un joslu skaitītāju. Viņš vēroja, kā sīki punktiņi monitorā traucas pāri Aatlantijas okeānam un tālāk uz rietumiem - uz Klusā okeāna piekrasti. Kad līnija bija sasniegusi Sandjego, pēdējais punktiņš trīs reizes pamirkšķināja, bet klausulē atskanēja kluss klikšķis un pazīstamā atbilde:

- Greisons Haverlends klausās.

Šoreiz tas mērkaķis vairs nelikās tik uzpūtīgs.

- Vai zini, kas zvana?

- Jā, es jau gaidīju tavu zvanu.

- Tātad esi saņēmis manu dāvanu?

- Dāvanu! Es tev maksāju miljonu mārciņu!

- Patiešām izdevīgi. Otrs disks nebūs tik lēts.

- Tu... - Neizteiktais vārds “maita” palika gaisā karājamies.

Labi. Tagad viņš jau ir sapratis, cik šie diski patiesībā ir vērti.

- Pieci miljoni.

Līnijā klusums dūca krietnas desmit sekundes.

- Mārciņu vai dolāru?

Jēgcrs pasmīnēja - vismaz tas amerieano zina, ka ir sakauts.

- Mārciņu.

- Kad un kā? Un nedomā, ka dabūsi kaut ko, pirms nebūšu dabūjis disku!

- Certo*. Man būs liels prieks personiski tev to nodot. Viņš zināja, ka šādu piedāvājumu Haverlends negaidīja

un negribēja, un klusums klausulē to apstiprināja.

- Dod man minūti laika.

- Kaut divas, - Jēgers atteica, gribēdams zināt, kuru Haverlends šoreiz padarīs par grēkāzi. Tādiem cilvēkiem kā viņš vienmēr kāds bija padomā.

Bet Havcrlcndam vajadzēja tikai trīsdesmit sekundes.

- Tripa kungs parūpēsies par naudu. Es tūlīt viņu pieaicināšu.

- Nav nepieciešams. Es sazināšos ar viņu.

- Bet... bet mums taču par visu jāvienojas.

Jāvienojas. Kādi amatieri. Vai tiešām viņi domā, ka Ets

Jēgers ir tāds muļķis, ka pats līdīs lamatās?

- Vienojies, lai tev būtu nauda.

XXXIII NODAĻA Vieta nav zināma

Laiks nav zināms

Saimons centās aplēst, cik ilgi viņi jau brauca, taču tas bija pārāk grūti izdarāms, guļot uz grīdas starp priekšējo un pakaļējo sēdekli ar sporta cepuri pār acīm un joprojām sazāļotu apziņu. Vienu viņš zināja droši - “Volvo” bija īrēts firmā “Hcrtz” -, lai kurā pasaules vietā to noīrētu, visur mašīnā bija gaisa atsvaidzinātājs, kas atgādināja jaunas mašīnas salona aromātu.

Jēgers pastiepa roku un norāva Saimonam no galvas cepuri.

- Apsēdies uz sēdekļa!

Saimons pietrausās no grīdas un pusdienas gaismā samiedza acis. Viņi bija apstājušies pie plata kanāla, kam krastos klusi slējās noliktavas. Viss šķita kā vecā filmā - no vecuma izbalojušas ēkas, bezkrāsainas debesis, metāliski pelēks ūdens un miglas mākoņi, kas cēlās no ūdens un aizpeldēja prom kā rēgi. Lai gan Saimonam nekas nelikās pazīstams, bija skaidrs, ka viņi joprojām atradās Amsterdamā - kaut kur pilsētas rūpniecības rajonos.

Pilots, kas sēdēja pie stūres, pagriezās un pasniedza Jē-geram mazu rāciju ar austiņām. Jēgers pieāķēja rāciju pie jostas, izvilka vadu zem ādas jakas, ieslidināja ausī pupas lieluma skajruni un rūpīgi piestiprināja mikrofonu pie apkakles.

- Bene?*

Pilots piesita sev pie auss un pamāja.

-SL

Jēgers apmierināts pagriezās pret Saimonu.

- Vai viss skaidrs, ko?

- Skaidrs? - Lai gan viņa smadzenes šķita kā pieslapināts sūklis, viņš gribēja noslēpt to, ka rās ar katru brīdi kļūst sausākas. - Kas?

- Tas ir vienkārši. Tu nerunāsi. Dari visu, ko teikšu, un ceri, ka šis Viks... - Jēgers ieturēja pauzi, meklēdams atbilstošu vārdu. - Kā jūs, amerikāņi, sakāt? Nepiečakarēs.

Saimons palocīja galvu, cerēdams tieši to pašu, tomēr šaubījās, ka Jēgers ļaus viņam aiziet, nav svarīgi, būs dabūjis disku vai ne.

Kā pastiprinādams šo domu, Jēgers izvilka no somas ra-dioaustiņas, kādas mēdz lietot cilvēki, kas nedēļas nogalēs aizraujas ar skriešanu, rikai šīm vienā pusē bija piestiprināta maza ierīce. Viņš aplika austiņas Saimonam ap kaklu un savilka tās ar biezu saiti, lai nevarētu noņemt.

- Vai šo tu redzi? - Viņš izvilka nelielu sudrabainu kārbiņu cigarešu paciņas lielumā, atvāza to un parādīja mazu, sarkanu podziņu un teleskopisku antenu.

Saimonam pār muguru pēkšņi pārskrēja drebuļi.

- Raidītājs?

- Si. Nodrošināšanās. Par to nav jāuztraucas.

Protams, uti ja tam vēl varētu ticēt...

- Nodrošināšanās?

- Ja tu mēģināsi izdarīt kaut ko muļķīgu, - Jēgera lūpu kaktiņi mazliet savilkās, - tu zaudēsi savu galvu.

Viņš iesmējās - tie bija sadistiski smiekli, kas varētu sasaldēt pat spirtu.

Saimons centās uz to nereaģēt, taču doma par to, ka viņam pie kakla ir piestiprināta bumba, traucēja elpot. Vai Jēgers bija traks vai blefoja? Traks - jā. Blefoja - nē. Šis vīrs pavisam noteikti bija vājprātīgs, un trakie neblcfo.

Jēgers iebāza raidītāju kabatā, pārbaudīja naudas jostas aizdari zem Saimona jakas un atvēra durvis.

- Mēs ejam.

Atbalstīdamies pret durvīm, Saimons pietrausās stāvus. Kājas šķita kā divi koka kluči - smagi, cieti un nepaklausīgi. Viņš iedomājās, ka līdzīgi droši vien jūtas invalīdi, kuri pirmo reizi piestiprinājuši protēzes.

Garām lēni aizpeldēja liellaiva un tumšajā ūdenī uzjundīja viļņus, kas sitās pret kanāla sienām. Jēgers draudzīgi pamāja kapteinim, tad saņēma Saimonu aiz elkoņa un stūma viņu uz ietves pusi. Saimons lāčoja neveikli, negribēdams izrādīt, cik ātri vēsais gaiss iztrenkā viņa prātā miglu, kurā viņš bija dzīvojis vismaz nedēļu. Neierastās kustības uz kuņģi neatstāja tik labvēlīgu iespaidu - tas bija gatavs izvirdumam.

- Man jāapsēžas.

Jēgers pamāja uz ūdens taksometru, kas meta loku uz piestātni simt metrus tālāk.

- Atpūtīsies tur.

Viks, iespējams, bija datorģēnijs, taču tikšanās ar Jēgeru ūdens taksometrā bija tikpat gudra doma, kā izkāpt uz nelielas salas kopā ar Hanibalu Lckteru^59.

- Vai mēs ar viņu tiksimies uz laivas?

- Tas Ašais Viks ir ļoti gudrs. - Vārdu “gudrs” Jēgers izrunāja tā, ka tas izklausījās muļķīgi.

Laiva apstājās piestātnē, bet pasažieri to negaidīja, un neviens no tās arī neizkāpa, tāpēc taksometrs tūdaļ iebrauca kanāla vidū. Saimons nezināja, vai viņam jājūtas atvieglotam vai sarūgtinātam.

- Nokavējām.

Jēgers pagrūda Saimonu uz dzelzs sola pusi pie rampas.

- Neko mēs nenokavējām.

Saimons piemetās uz aukstā sola, it kā viņu kājas vairs nespētu panest, sakumpa un atspieda galvu plaukstās. Austiņas kaklā līdzinājās karātavu cilpai no svina. Kad Jēgers aizgriezās, Saimons satvēra austiņas un cieši parāva. Tās iegrauzās skaustā, un Saimons saprata, ka tās uzsprāgs agrāk, nekā padosies saite. Vajadzēja nazi, taču Saimons zināja, ka nez vai Dievs to nometīs viņam. Viņš centās sev iestāstīt, ka tas nav svarīgi, ka Viks izdarīs apmaiņu un viss būs labi, taču prāts nevēlējās tam ticēt. Viņš nezināja, kura pusē Viks bija - spēlēja pats savu spēli vai vienkārši bija mainījis plānu.

Nodrošināšanās. Nav jāuztraucas. Arī tam viņš neticēja, nekādā ziņā, ja to teica cilvēks, kurš bija gribējis pārvērst viņu par lāpu. Saimons centās sakopot domas un izplānot, kā rīkoties, taču medikamenti joprojām vadīja tās citā virzienā, iemetot viņu tumsībā. Kad piebrauca nākamā laiva, viņa kāju pirksti bija notirpuši un mugura nosalusi. Jēgers viņu brīdinoši uzlūkoja.

- Tu nerunā.

Bez kapteiņa laivā bija tikai četri pasažieri - visi vīrieši, un visi sēdēja salonā zem organiskā stikla jumta. Jēgers nopirka divas dienas biļetes un pastūma Saimonu uz laivas priekšgala pusi, kur zem klajas debess bija brīvas vietas.

- Sēdēsim ārā?

- Klusumu.

Viņš izvilka no kabatas mazu mobilo tālruni, aplūkoja displeju un iebāza to atpakaļ kabatā.

Saimons atslīga uz otra ledainā sēdekļa un pētīja izplūdušās sejas aiz stikla vairoga. Viņš nepazītu Viku, pat ja tas iesēstos viņam klēpī, un visi četri pasažieri atgādināja bālus skandināvus, turklāt neizskatījās, ka viņus interesētu divi stulbeņi, kas sēž ārā un salst. Saimons lēni palūkojās apkārt, meklēdams... Ko? Ja arī tuvumā bija palīdzība, viņš to neredzēja.

Krietnas divdesmit minūtes viņi brauca uz ziemeļiem, un noliktavas pamazām nomainīja masīvas astoņpadsmitā gadsimta ķieģeļu ēkas ar fasādēm uz kanāla pusi. Viņi devās pilsētas centra virzienā, pa ceļam uzņēma pasažierus, un lielākā daļa bija tūristi un cilvēki, kas devušies brīvdienās iepirkties. Saimons nepievērsa uzmanību sievietēm un ģimenēm, koncentrēja uzmanību uz vīriešiem, cerēdams pamanīt kādu skatienu, kādu norādi, ka Viks viņu ir atradis. Nekā. No sarunu fragmentiem viņš saprata, ka Ziemsvētki ir jau pēc nedēļas. Tas nozīmēja - viņš sparīgi rēķināja, bet prātā skanēja tālruņa signāli - divpadsmit dienas! Vai tas bija iespējams - piesprādzētam pie lāvas, nogulēt uz muguras gandrīz divas nedēļas? Nebija nekāds brīnums, ka viņa kājas šķita kā no koka. Jēgera plāns kļuva skaidrāks ar katru brīdi - gluži kā asums sliktā filmā.

Scenārijs: iemidzināt Vika modrību, iestāstot, ka viss ir

labi.

Intriga: izdarīt apmaiņu un atbrīvot Saimonu.

Noslēgums: BUMS!

Saimons nešaubījās ne mirkli, ka Jēgers, tiklīdz būs dabūjis disku, nospiedīs pogu - kaut vai tikai tādēļ, lai redzētu sava mazā, negodīgā nodoma augļus.

Tuvāk pilsētas centram dzīvojamās ēkas aizstāja komerciālas būves ar grafiti zīmējumiem un politiskiem plakātiem uz sienām un pie ieejas sakrautiem velosipēdiem. Ik pa brīžam Saimons pamanīja “Volvo”, jo pilots, līkumodams starp mašīnām un velosipēdistiem, centās tikt līdzi laivai. Izskatījās, ka Jēgers neko nepalaiž garām, viņa vienīgā acs pamana katru kustību kā izsalcis vanags. Kad laiva iebrauca piestātnē zem "Nieuive Doelenstraat" tilta, viņa mobilais tālrunis spalgi iečerkstējās. Jēgers izvilka tālruni, palūkojās displejā, saviebās un pielēca kājās.

- Andare. - Un norādīja uz rampu. - Ej!

Viņi pārgāja pāri tiltam un devās uz ziemeļiem, uz pilsētas centru, bet tad nogriezās pa kreisi un gāja apkārt Allarda

Persona muzejam. Katrā pagriezienā Jēgers kaut ko čukstēja pie apkakles piestiprinātajā mikrofonā, informējot pilotu par savu atrašanās vietu. Viks acīmredzot bija izdarījis ko negaidītu, un Saimons pirmo reizi iedomājās, ka datorģēnijs akli neskrien lamatās. Tomēr jo vairāk Saimons apsvēra situāciju, jo skaidrāk saprata - lai kādus drošības pasākumus būtu izgudrojis Viks, ar tiem tik un tā nebūs gana. Arī tad, ja Viks pamanīs austiņas, viņam nebūs skaidra to nozīme.

Sasnieguši Grimburga dambja piestātni, viņi iesēdās citā ūdens taksometrā un turpināja ceļu uz ziemeļiem, uz nelielu kanālu, kas apjoza Vallenu, Amsterdamas grēkpilno Sarkano lukturu rajonu. Laiva bija gandrīz pilna, un pasažieri lielākoties bija ar fotoaparātiem, mugursomām un minerālūdens pudelēm apkrāvušies tūristi. Jēgers izbrīvēja divas vietas laivas priekšgalā, no kurienes visu varēja pārredzēt.

Dažus metrus tālāk pusducis pusaudžu, acīm redzami apmierināti ar savu vietu zem saules, grūstījās zem izklīstoša dūmu mākoņa, un pār klāju virmoja kodīgais marihuānas aromāts. Amsterdama - šī pilsēta ir jāmīl, jo te nevienu neinteresē, ko dara citi. Vecāks vīrs, nelikdamies ne zinis par drūzmu, bija apmeties tieši uz klāja un rūpīgi bāza jūrasputu pīpē tabaku. Apmierināts ar paveikto, viņš pagrieza muguru pret vēju un aizdedzināja pīpi ar vienreizējai lietošanai paredzētām šķiltavām, kuru liesma atgādināja lodlampu. Vecais dziļi ieelpoja, izbaudīja dūmus un aizvēra acis - tas bija ar pasauli apmierināts cilvēks.

Saimons noliecās uz priekšu un atspieda galvu pret reli-ņiem - kā noguris no ātras pastaigas - un abos kanāla krastos meklēja “Volvo”. Ielas bija pārpildītas ar velosipēdiem, taksometriem un personiskajām vieglajām mašīnām, taču nebija ne vēsts no pretīgi zaļās īrētās mašīnas. Jēgers acīmredzot domāja to pašu, jo viņš šaudīja skatienu šurpu turpu pa ielu, pievērsa uzmanību pasažieriem un skatījās tālruņa displejā.

- Šim Ašajam Vikam patīk rotaļāties.

- Varbūt viņš tikai vēlas būt drošs, ka tev nav padomā nekādi pārsteigumi.

- Esmu cilvēks, kas tur savu vārdu. - Lai gan viņš to pateica čukstus, vārdi izsprakstēja paštaisnā sašutumā. - Viss, ko es gribu, ir disks.

- Vai to tu teici Pērām Oliņām?

- Vājš cilvēks. Tāds ir dabas likums.

Nē, slepkavība bija cilvēku likums - daba nekad nešķiroja.

- Un kā ar Pilāru Montēšu?

ļēgcrs ar pirkstu paurbināja acs apsēju.

- Viņa to bija pelnījusi. Tu būtu darījis to pašu.

Lai gan Saimons nebūt nevēlējās piepulcēties psihopātu pasaulei, viņš nojauta, ka nav īstais brīdis noliegt savu piederību pie “trako kluba”. Pārlēkšana pār bortu šķita prātīga doma - viņš vērās tumšajā ūdenī un apsvēra savas iespējas. Ūdens varētu padarīt sprāgstvielu nekaitīgu. Varētu, bet tas nebija droši. Gribētos gan. Kurjers aplūkoja pārējos pasažierus, domādams par nazi, nagu knaiblītēm vai jebkuru priekšmetu, kas bija pietiekami ass, lai atsvabinātu kaklu no cilpas. Un ja nu viņš kaut ko pamana?

Laiva palēnināja gaitu un piebrauca pie kārtējās piestātnes - tā bija populāra izkāpšanas vieta tūristiem, kuri devās uz Vallenu. Lielākā daļa pasažieru sāka iet uz rampas pusi. Dažas pēdas no laivas priekšgala kanālu šķērsoja gājēju tilts. Pārliekusies pāri margām, uz tā stāvēja jauna sieviete, un viņas krūtis tā vien grasījās izvelties no sārtās tērpa augšdaļas. īsie svārki ne tikai atsedza glītu kāju pāri, bet arī nodeva viņas profesiju. Sieviete koķeti uzsmaidīja Jēgeram.

- Hei, shatze*, man ir šis tas ļo-o-oti īpašs - tieši tev.

Jēgers izdvesa skaņu, kas atgādināja pie mēles pielipušas

mušas izspļaušanu.

- Tev nav nekā, ko man vajag.

Viņa pielieca galvu pie pleca un pavedinoši uzlūkoja Mednieku.

- Tu tā domā?

Sieviete izstiepa labo roku pāri margām un kaut ko izmeta. Priekšmets krita kādas trīs pēdas un, lēni griezdamies aukliņā, palika dažas pēdas no laivas priekšgala karājamies: tas bija plastmasas maisiņš ar disku.

- Vīīīka kungs apzvērēja, ka tev tas patikšot.

Jēgera lūpas uz mirkli sastinga, it kā viņš būtu pārtraukts pusvārdā, tad viņš izstiepa roku un mēģināja satvert maisiņu, pirms sieviete to uzvelk augšup. Viņa plati uzsmaidīja un parāva auklu, atstādama lielo laimestu karājamies dažas collas no Jēgera rokas.

- Ne tik strauji, sbatze. Tev vajag... - Viņa paberzēja īkšķa galu pret pārējiem pirkstiem - tā bija universāla zīme: “Parādi man naudu, piķi, skanošo.”

Jēgcrs noliecās, pierāva Saimonu kājās, pacēla viņa jaku un parādīja naudas jostu. Sieviete tik tikko paskatījās uz naudu; viņas skatiens tik cieši urbās Saimona acīs, ka viņa atgādināja dzīvnieku, kas iekļuvis braucošas mašīnas lukturu gaismā.

- Vai redzēji, ja?

Saimons pamāja, bet saprata, ka jautājums bija paviršs un bezjēdzīgs, - ja Viku interesētu nauda, viņam vajadzētu ko vairāk par jautājumu “vai redzēji?”, viņš pieprasītu, lai sieviete atnes kādu apstiprinājumu. Nauda bija tikai viltība, triks, lai novērstu Jēgera uzmanību un radītu situāciju, kurā viņam nebūtu laika improvizēt, kurā vajadzētu rīkoties ātri, riskējot zaudēt disku. Izmantojot prostitūtu par starpnieci, nebija iespējamas nekādas pārrunas, jo meiča darīja tikai to, par ko viņai maksāja - ne vairāk un ne mazāk. Ļoti prātīgi. Taču Viks neko nezināja par spridzekli.

Sieviete atkal pievērsās Jēgeram.

- Viņam vajadzēs izkāpt no laivas.

Jēgers pameta skatienu uz pārējiem pasažieriem, kuri drūzmējās, lai tiktu krastā, tad atpakaļ uz meiteni.

- Kā cs varu zināt, ka tu man to atdosi?

Viņa paraustīja plecus, un krūtis kārdinoši ietrīsējās.

- Tāpēc ka es tā darīšu, sbatze. - Viņa iesmējās un parādīja žūksni eiro banknošu. - Man ir pašai sava nauda.

Jēgers saminstinājās, paskatījās uz rampu un izlēma. Viņš pastūma Saimonu uz pasažieru bara pusi.

- Andare!

Saimons sākumā gribēja pretoties, cerēdams, ka Jēgers neuzdrošināsies nospiest pogu, ja viņš paliks turpat līdzās, bet tad saprata, ka tā tikai paildzinās nenovēršamo. Jā, kaut tā būtu! Viņš čāpoja uz drūzmas pusi un prātoja, cik tālu tiks līdz brīdim, kad Jēgers dabūs disku. Un cik jaudīgs bija raidītājs? Pietiekami jaudīgs - viņš to juta ar kaulu smadzenēm.

Kurjers izlauzās pie pusaudžiem, kuri smēķēja “zāli”, un juta pakausī Jēgcra tumšās acs skatienu. Baidīdamies pakustināt galvu un pūlēdamies apspiest paniku, Saimons tikai ar acīm vien palūkojās apkārt.

- Vai kādam ir nazis?

Viņš centās izlikties bezrūpīgs, taču bija grūti runāt klusi, un vārdi skanēja satraukti un izmisīgi. Neviens neteica ne vārda, taču Saimons pusaudžu sejās lasīja, ka viņš izskatās pēc paģiraina žūpas, kuram negribētos uzticēt asus priekšmetus. Saimons izspraucās starp diviem jauniem cilvēkiem ar tik lielām mugursomām, ka no to satura varētu uzsliet māju, un spiedās tālāk cilvēku barā. Pa labi no viņa vecais vīrs pakšķi-nāja pīpi, gaidīja un nekur nesteidzās.

- Atvainojiet, - Saimons ierunājās, jo viņam pēkšņi prātā bija ienākusi kāda doma. - Spreekt u Engelsf*

Vecais ļoti lēni pamāja, it kā jautājums būtu prasījis viņa spēkus.

- Vai drīkstu aizņemties jūsu šķiltavas?

Ar zināmām pūlēm - tās bija nobēdzinātas kā metro līnijas - večuks sadabūja šķiltavas un pasniedza Saimonam.

Noliecies cik zemu vien spēdams ļaužu pūlī, kurjers sakoda zobus, uzšķīla šķiltavas un, ilgi nedomājot, pielika liesmu pie saites, kas ieskāva viņa kaklu. Vispirms atskanēja tikai liesmas šņāciens, bet tad viņā iedūrās sāpes - kā zobārsta adata caurā zobā. Viņam atlika tikai turēt degošās šķiltavas, līdz plastmasas saite beidzot pārtrūka. Saimons norāva austiņas un, saprazdams, ka nevar tik plaši atvēzēties, lai aizmestu tās pāri drūzmai, nolaida roku un atdeva vecajam vīram šķiltavas. Vecais ar pavērtu muti neticīgi skatījās uz kurjeru, un dūmi no mutes spiedās tam atpakaļ degunā un ieplestajās acīs. Cīnīdamies ar šausmām, Saimons paraustīja plecus - liela muiža, tādas trakulības mums, ārzemniekiem, ir parastas.

Viņam vajadzēja saņemties, lai apspiestu sevi vēlmi paskatīties atpakaļ un noskaidrot, vai Jēgers visu ir redzējis. Saimons vienīgi nespēja sevī apspiest domu, ka tagad sīkos un nevienam nevajadzīgos protoplazmas gabaliņos liks saraustīti viņa pauti, nevis galva, un tas savā ziņā šķita vēl sliktāk. Skaidrs - vīrieša egoisms. Te nu ir tava iespēja, Dievs, kastrēt Saimonu Leonidoviču, tavu nekam nederīgu kalpu.

Pasažieru bars spiedās tuvāk rampai un pletās kā smiltis smilšu pulkstenī. Saimons tuvojās ārmalai, kur viņš varētu iesviest austiņas ūdenī. Viņš jau gandrīz bija klāt, taču atkal apspieda vēlmi pamest skatienu atpakaļ.

Viņš izgāja uz rampas un pārlūkoja ielu, gaidīdams, ka Viks metīsies pretī un triumfējoši sauks: “Sveiks, Nesēj, tas esmu es - Ašais Viks!” Bet gaidīja tikai pilots. Nevērīgi atspiedies pret laternas stabu, viņš kreiso roku turēja pie auss, bet labo bija nolaidis gar sāniem, un starp īkšķi un rādītājpirkstu vīdēja viņa atvāžamā naža sudrabainais asmens. Spridzeklis vai nazis ribās - smalka izvēle. Lai nu kā, viss beigsies nepilnu desmit sekunžu laikā. Viņa dzīve beigsies. Pēc desmit sekundēm. Tajā brīdī laiks šķita apstājies, bet pasaule bija ieguvusi savādu blīvumu - tik skaidru un stingru kā ūdens; un Saimons pavisam noteikti zināja, kas viņam jādara. Astoņas sekundes.

Aizsedzis austiņas ar kāju, viņš iejuka tūristu pulkā, kas centās nokļūt uz ielas. Septiņas. Ierēcās dzinējs, un ūdens taksometrs atstāja piestātni. Sešas. Pat neskatoties, Saimons redzēja, kā Jēgers stiepjas pēc diska. Piecas.

Viņš devās tieši pie pilota, un sekundes zuda kā plūstošās smiltis zem kājām. Divas. Pirms Jēgera rokaspuisis paguva attapties, Saimons atplauka platā, atbruņojošā smaidā un, nenovēršot skatienu, pasvieda austiņas. Pilots tās notvēra gaisā - tāpat kā pussargs notver aizsarga piespēli. Saimons tūdaļ metās pa kreisi.

PAAAKŠ!

Skaņa bija pārsteidzoši klusa, bet sprādziena vilnis - ne spēcīgāks par siltu elpu pakausī. Saimons negribēja palūkoties atpakaļ, taču nespēja noturēties, kā braucot pa šoseju garām negadījuma vietai. Pilots stāvēja tajā pašā vietā un blenza ar pārsteigtu skatienu uz savām plaukstām vai - precīzāk -uz vietu, kur pirms brīža vēl bija viņa plaukstas. Asinis vēl netecēja, tikai divi apsviluši stumbeņi sniedzās ārā no apdriskātajām piedurknēm. Tad kāda sieviete iekliedzās, bet Saimons jau bija aizgriezies.

XXXIV NODAĻA Lahoija

Pirmdiena, 23. decembris, 17:28:24, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

Trips steidzās, jo viņam nepatika palaist garām jaunākās ziņas. Viņš nosvieda portfeli uz bāra, nometa atslēgas, paķēra tālvadības pulti, ieslēdza televizoru un sameklēja NBC kanālu. No dzesētavas, kurā bija vieta astoņdesmit pudelēm, viņš izņēma 1999. gada “Sauvignon Blatu " - vīnu, ko viņš vislabprātāk dzēra pirms pusdienām, izvilka korķi, piepildīja glāzi un iekārtojās ādas atzveltni tieši tajā brīdī, kad uz ekrāna parādījās Toms Brokovs. Lieliski. Tas bija viņa mīļākais brīdis, kad viņš varēja apsēsties ar glāzi laba vīna rokā, skatīties ziņas un uz pusstundu aizmirst ķēniņu Grcisonu.

lāču, pirms Brokovs bija pabeidzis izrunāt pirmo teikumu, iečerkstējās tālrunis. Pie joda! Trips pieklusināja televizoru un paķēra klausuli, gatavs nosvētīt dzirdi ikvienam mērkaķim, kas piedāvāja iepirkties pa tālruni, tā, lai tas būtu nelaimīgs, ka piezvanījis viņam.

- Edgars Trips klausās, - viņš izmeta, likdams zvanītājam, lai kas viņš arī būtu, saprast, ka nekādi |oki nav gaidāmi. - Kas runā?

Juristam patika to pajautāt, pirms pārdevēji paguva uzsākt savu muldēšanu.

- Vai nauda ir sagatavota?

Klusā vīrieša balss lika Tripa matiem saslieties stāvus. Viņš dziļi ievilka elpu, aizskaitīja līdz trīs un piespieda sevi izlikties drošākam, nekā bija.

- Pavisam noteikti. Vai tev ir disks?

Klusā balss kļuva nepacietīga.

- Protams.

Protams, it kā sasodīto disku atgūšana nebūtu prasījusi sešas nedēļas laika, trīs slepkavības, nolaupīšanu un... Labāk nezināt.

- Kur tu...

- Zvērudārzā. Rīt divos.

Trips tikko spēja izelpot.

- Zooloģiskais dārzs ir liels.

- Pie koalu būra.

- Kā es tevi pazīšu?

- Pietiks ar to, ka es tevi pazīšu. - Kliķi

Jēziņ nolāpītais! Jau no domas, ka būs jātiekas aci pret aci ar maniaku, bija gana, lai zarnas sasietos mezglā. Viņš varēja bēgt jau pirms kompāniju apvienošanās, bez piedrā-žamās naudas, taču viņš nespēja iedomāties, kā sākt dzīvi no nulles. Trips ar diviem malkiem iztukšoja glāzi, atgāzās krēslā un centās piespiest sevi atslābināties, koncentrēties, padomāt un meklēt izeju. Viņa acu priekšā Brokovs bez skaņas komentēja ekrānā redzamo attēlu kaleidoskopu - dienas vēsturi, ko ik pa brīžam pārtrauca reklāmas, kas pārdeva nākotni: nākamo atvaļinājumu, nākamo datoru, nākamo filmu...

Tad viņam iešāvās prātā doma - tik vienkārša un skaidra, ka Trips nenoturējās neiesmējics. Vienai no viņa mīļākajām filmām - “Aplaupīšanai” - bija lielisks noslēgums: Roberta de Niro varonis izgaist saulrietā ar visu naudu.

Tas bija fantastiski.

Pravietiski.

Visi mozaīkas fragmenti bija sameklēti, viņam atlika tos tikai mazliet sajaukt. Trips paņēma tālruņa klausuli un piezvanīja Haverlendam.

- Te Greisons Havcrlcnds.

- Viņš zvanīja.

Iestājās klusuma brīdis.

-Un?

- Viņš grib to nolādēto naudu.

- Vai viņam ir disks?

- Protams. - Jēziņ, tagad es to saku. - Kāpēc tad lai mēs viņam maksātu?

- Vai viņš ir te?

- Būs šeit rīt. - Trips ātri parēķināja, lai būtu drošs, ka viņam pietiks laika. - Desmitos zoodārzā.

- Zoodārzā! Tas ir stulbi! Vai tad jūs nevarējāt vienoties par klusāku nostūri?

Stulbi! Drīz vien viņš uzzinās, kas ir stulbs.

-Ja tev nepatīk vieta, tiecies ar viņu pats.

Jurists zināja, ka Haverlends to nekad nedarīs.

- Netēlo gudrinieku, Edgar! Tev nav izvēles.

- Ej dirst, Greison! Man ir apriebušies tavi ultimāti. Gaidi vien, līdz tas mēnessērdzīgais uzrodas tavā kabinetā. Es izstājos.

Trips nometa klausuli un sāka skaitīt sekundes. Viens mātes drāzējs. Divi mātes drāzēji. Trīs mātes drāzēji. Četri... Karaliskajam mātes drāzējam nevajadzēja pat divdesmit sekunžu, lai saprastu, kuram nebija izvēles. Jurists ļāva tālrunim zvanīt gandrīz minūti, lai augstprātīgais pūslis dabūtu pasvīst. -Jā?

- Labi, Edgar, - ko tu gribi?

- Tu nolādēti labi zini, ko es gribu. Es gribu tavu slepeno lietu - visu.

Saprotams - viņu tā neinteresēja, vairs ne. Tā bija tikai ēsma.

- Un tu to dabūsi. Parūpējies par Rctnuhu, un tu dabūsi visu.

Kāds mēsls! Tam melīgajam kuces dēlam noteikti bija neskaitāmas kopijas. Trips saminstinājās, izlikās, ka pārdomā, un nostiepa:

- Labi.

- Un tu...

- Jā, jā, jā, neuztraucies! Es parūpēšos par to trako izdzimteni. Tikai sagatavo naudu uz pulksten deviņiem. Satiksimies pie biroja.

Trips pārtrauca sarunu un tūlīt piezvanīja uz ceļojumu biroju. Pieci miljoni mārciņu. Viņš aši pārrēķināja summu dolāros. Septiņi ar pusi miljoni dolāru! Un viņš būs aizlaidies, pirms Retnuhs vai karalis Greisons to dabūs zināt. Dirsā viņus! Viņi bija viens otra vērti.

Jēgcrs izslēdza magnetofonu, izņēma no auss skaļruni un pasmaidīja. Muļķi.

Viņš uzlika galvā sarkanu Ziemsvētku veča cepuri, ļaudams baltajam pušķim jautri nokarāties pār seju, aizsedzot acs apsēju, un aplūkoja sevi spogulī. Apmierināts ar savu izskatu, Jēgers atvēra īrētā busiņa aizmugurējās durvis un izkāpa uz ielas. Visās mājās šajā klusajā, aklajā ieliņā mirgoja vienādas Ziemsvētku gaismiņas. Americanos bija kā tāds aitu bars. Viņš rūpīgi pārbaudīja zilo piegādes dienesta darbinieka formas tērpu, lai būtu drošs, ka viss ir savās vietās, pasita padusē steidzamā sūtījuma saini, paņēma dokumentu paliktni un spēra soli. Stulbais kuces dēls! Senjors Trips tūlīt uzzinās, kurš ir traks. Jēgcrs piespieda zvana pogu un mīļi uzsmaidīja novērošanas kamerai virs durvīm.

Sarunu ierīcē atskanēja Tripa balss.

- Kas tur ir?

- Sūtījums, - Jēgcrs tēloja meksikāņu akcentu. - Steidzams sūtījums senjoram Edgaram Tripam.

Durvis atvērās uz iekšpusi.

- Tas esmu es.

Jēgers pastiepa dokumentu paliktni un ķēra pie savas krūšu kabatas.

- Vai jums būtu pildspalva, senjor?

- Protams. Pagaidiet, tūlīt paņemšu.

Kad jurists aizgriezās, Jēgers iegāja mājā un aizvēra durvis.

Trips apcirtās riņķī.

- Ko tas... - viņa balss aizlūza, it kā viņa galvā būtu iedegusies žilbinoši spilgta gaisma. - Tu esi... tu esi Retnuhs?

Jēgers pasmīkņāja un pārstāja tēlot akcentu.

- Ho ho ho!

- Es, ē... - Tripa skatiens slīdēja pa istabu, meklēdams iespēju bēgt. - Es, ē...

- Vai tev ir nauda? - Jēgers jautāja un uzjautrināts vēroja, kā jurists stostās un lokās.

Trips aplaizīja lūpas. Viņam pie nāsīm spīdēja divas sviedru lāses.

- Tā ir birojā. Tādu naudu neviens mājās netur.

- Tad brauksim uz biroju.

- Mēs nevaram... tas ir... tā ir Haverlenda seifā.

- Piezvani viņam!

Trips minstinājās kā nostājies kraujas malā un nezināja: lēkt zemē vai kāpties atpakaļ. Tad viņš izlēma un nolēca.

- Viņš ir izbraucis no pilsētas un agrāk kā rītdien atpakaļ nebūs.

- Cik žēl! Es būtu gribējis darījumu pabeigt šovakar.

- Es patiešām neko nevaru palīdzēt.

Jēgers lēni palocīja galvu. Viņš bija vīlies, bet rezignēts.

- Tad rīt. Divos.

- Tieši tā, viss būs kā plānots. - Trips negribēja izrādīt atvieglojumu, taču tas sūcās kā sula no vecas kļavas. - Es domāju, ka tā būs labāk.

Jēgers jau dzīrās uz promiešanu, kad pamanīja bāru.

- Varbūt mēs varam kaut ko iedzert?

Jurists dedzīgi pagrieza galvu, lai gan viņa acis teica ko citu.

- Ak jā, protams. Bet ātri, es gaidu draugus.

Jēgers pasmīkņāja.

- Jā, ļoti ātri.

XXXV NODAĻA Lahoija

Otrdiena, 24. decembris, 07:59:42, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

Garajā lidojumā pārguris un nebeidzamo jautājumu sagrauts, Saimons centās nepieļaut, ka acu plakstiņi seko prātam, kas bija aizvēries kaut kur virs Atlantijas okeāna. Nepalīdzēja sēdēšana busiņā kopā ar trim federālajiem aģentiem un tik daudz aparatūras, ka ar to varētu apsildīt visu '‘Madison Square Garden" arēnu. Antonio Torress, īpašo uzdevumu aģents, apmierināts ar nopratināšanu un noguris no vienu un to pašu jautājumu uzdošanas, kaut ko ierakstīja savā bloknotā un aizgriezās. Torress bija izskatīgs vīrietis ar iesirmiem matiem un caururbjošām, zilām acīm. Viņš izstaroja veca kuģu kapteiņa paļāvību kā vīrs, kurš zina, kā izdzīvot vētrā.

Aģents, kurš uzmanīja novērošanas kameras, - cilvēks, kuram bija zīdaiņa seja un kuru visi uzrunāja par Sīko, - pagriezās pret priekšnieku.

- Mums ir uzradušies viesi.

Torress palūkojās uz divpadsmit collu monitoru virkni.

- Tas ir Kcntrcls. - Viņš uzsita pa busiņa sānu durvīm un pagriezās pret Saimonu. - Neļauj viņam sev piesieties! Viņš

ir cictpauris, un viņam patīk burkšķēt, tomēr ir labs cilvēks un gudrs kruķis.

Ārpusē cilvēks ar masīviem pleciem uzmanīgi palūkojās apkārt, izslēja kameras priekšā vienu pirkstu, atbīdīja durvis un iekāpa busiņā.

- Divdesmit astotais kanāls, - viņš rūca, ņirgdams par nomaskēto busiņu. - Sandjego nav divdesmit astotā kanāla. Ko t’ jūs domā’ - ļaudis ir stulbi?

Torrcss pasmaidīja, likdams noprast, ka tieši tā viņš domā, un norādīja lielajam vīram uz mazu salokāmo soliņu, kas bija vienīgā brīvā vieta pārpildītajā salonā.

- Kā klājas, Džimbo?

Kentrcls saviebās, neizrādīdams nekādu vēlēšanos apsēsties.

- Kā, pie joda, man varētu klāties? Es jau grasījos doties pēc Ziemsvētku iepirkumiem, kad jūs man uzpīkstinājāt.

- Astoņos no rīta?

- Labākais laiks. Dienu pirms Ziemsvētkiem lielveikalus atver agri.

- Tu arī esi no tiem cilvēkiem, kas visu atstāj uz pēdējo brīdi?

- Nē, - Kentrcls aizstāvoties attrauca. - Es esmu no tiem, kuri gaida izpārdošanas. Man nav tādas algas kā jums - federāliem.

- Piedod! - Torress atvainojās. - Vai gribi to pateikt vēl kādam?

Kentrcls novērsa skatienu no Torresa un uzlūkoja Sai-monu, tad palūkojās uz abiem pārējiem aģentiem, kas darbojās ap ierīcēm: Sīko un sakumpušo skaņu tehniķi Eibneru Kacu, kurš bija uzlicis austiņas un nenovērsa skatienu no aparatūras.

- Un palaist garām kārtējo iespēju strādāt kopā ar jums, puņķainie ķēmi? - Viņš saraustīja augšup haki krāsas bikšu staras un ielocījās sīkajā sēdeklītī. - Kas ta’ te notiek?

Torress viegli pasmaidīja.

- Es jau zināju, ka tu nespēsi nociesties. - Viņš pamāja uz Saimonu, kurš sēdēja uz salokāmā soliņa, kas bija piestiprināts pie aizmetinātajām busiņa pakaļējām durvīm. - Džini, sasveicinies ar Saimonu Leonidoviču. Saimon, tas ir leitnants Džeimss Kentrels, mūsu starpnieks sakaros ar Sandjego policijas departamentu un nīgrākais suņa izdzimums visā nolāpītajā departamentā.

Kentrels palocīja galvu, nenovērsdams skatienu no Tor-

resa.

- Man tagad laikam par jums jāpasaka kaut kas labs. -Kentrels izlikās, ka aplūko plašo monitoru, videokameru, magnetofonu, skeneru un mikroviļņu uztvērēju klāstu. - Jauks aprīkojums. - Kentrels aši pasmaidīja. - Un es nemaz nerunā’ par tavu mazo draudziņu, Tonij.

Torress izlikās satriekts.

- Tava sieva nekad nav sūdzējusies.

Kentrels izspieda smiekliņu.

- Viņa negribēja aizskart tavas jūtas - jūs, federāli, esat gaužām jūtīgi. - Pirms Torress paguva atbildēt, viņš pievērsās Saimonam. - Tu esi jauniņais?

- Vispār, - Torress iejaucās, - Leonidoviča kungs ir aizturētais.

Kentrels saviebās.

-Ak tā?

- Tas ir sarežģīti.

Policists sarauca pieri un ieskatījās pulkstenī.

- Sāksim ar piezīmēm.

- Pirms pāris dienām Leonidoviča kungs ieradās mūsu konsulātā ar ļoti interesantu stāstu.

- Konsulātā?

Torress pamāja.

- Amsterdamā. Starptautiska farmaceitiskā kompānija, kuras bāze atrodas šeit, Lahoijā, apvaino Leonidoviča kungu zinātniskās izpētes materiālu nozagšanā. - Viņš pameta ska-ticnu uz Saimonu. - Leonidoviča kungs apgalvo, ka kompānija patiesībā grasās šos materiālus iznīcināt.

- Paši savus materiālus?

- Pieši tā.

Kentrels paliecās uz priekšu ar tādu apjukumu sejā kā cilvēkam, kas nopūlas, sēžot uz poda.

- Nez vai tā būs, jo...

- Ja tas, ko saka Leonidoviča kungs, ir taisnība, ies bojā daži miljoni cilvēku.

- Daži mil... Tu joko?

Torress zīmīgi pakratīja galvu.

Kentrels iztaisnojās sēdeklī, sakrustoja rokas uz platajām krūtīm un palūkojās uz Saimonu.

- Labāk izstāsti visu pēc kārtas!

Visu. Par to Saimons vismazāk gribēja domāt. Viņš negribēja domāt par Pēru Oliņu un viņa bērniem, viņš negribēja domāt par Laru un to, ko viņai vajadzēja pārciest, viņš negribēja domāt par Pilāru Montēšu. Kā viņš spēs ar to dzīvot? Kā viņš spēs sev piedot? Un, lai gan viņš centās par to nedomāt, šķita, ka Dievs viņu izvēlējies par atbildīgo, ka dievišķajā kredītu un debetu, labā un ļaunā reģistrā Pilāras dzīvība nolikta pretī Saimona Leonidoviča rēķinam. Viņš dziļi ievilka elpu un piespieda sevi apkopot domas.

Pagāja trīsdesmit minūtes, un viņš vēl nebija sācis “visu” stāstīt. Atšķirībā no iepriekšējām nopratināšanas reizēm, kad viņu pārtrauca, tincināja un tīši mēģināja samulsināt, šoreiz neviens neteica ne vārda, līdz Saimons beidza.

Kentrels pablenza uz Torresu.

- Un tu tam visam tici? - Bija skaidri redzams, ka policists netic nevienam vārdam.

- Pārtikas un medikamentu pārvalde izvērtē datus. Vēl dažas dienas viņiem nekas konkrēts nebūs zināms. Taču mēs sliecamies ticēt šim stāstam.

- Vai ir kāds, kas to var apstiprināt?

- Mēs meklējam. Mēs, protams, aprunājāmies ar viņa māsu...

- Māsu. - Viņš tikpat labi varēja pateikt: “Muļķības!” - Ko ta’ jūs gribējāt, lai viņa saka? Un kā ar to Viku?

- Mēs mēģinām viņu izsekot.

- Izsekot?

- Mums ir tikai viņa e-pasta adrese internētā.

Kentrels pagriezās pret Saimonu.

- Man šķita, ka tas zellis ir tavs drauģelis?

- Viņš izglāba man dzīvību. Tas ir tas pats.

- Un kur tad viņš ir?

Saimons paraustīja plecus, šo jautājumu jau divas dienas viņš uzdeva pats sev.

- Nav viegli! - Kentrels nosprauslājās, it kā viņš nupat būtu pierādījis, ka dzirdētais nav nekas vairāk kā aizstāvēšanās pret apsūdzībām noziegumā. - Izbeidz, Tonij, vai tiešām tu tici, ka Greisons Havcrlcnds varētu būt iejaukts šādā putrā? Dieva dēļ, viņš ir mēra draugs! - Viņš palūkojās monitoros, kur trīssimt jardu attālumā bija redzams greznās spāņu stila ēkas tuvplāns. - Ja iesi tagad viņu arestēt, beigsi savu karjeru Aļaskā, kādā ledus būdā spraudīdams papīra lapas.

- Bet... - Torrcss paliecās uz priekšu, kā gribēdams izpaust noslēpumu, un sarauca uzacis. - Ja tā ir taisnība, tas būs pamatīgs blīkšķis. Ļoti liels.

Abi pārējie aģenti paskatījās viens otrā ar zinošu skatienu - viņi saprata, ka vārdi “ļoti liels blīkšķis” nozīmē karjeras lēcienu, kāds gadās vienreiz mūžā.

Kentrels pielika pirkstu pie mutes, apsvērdams, ko labu šī skaļā lieta varētu dot viņam.

- Tāpēc mēs esam šeit, Džimbo.

Milzis pētīja monitorus, ieskatīdamies citā pēc cita.

- Un ko tieši tu gribi no šīs vietas ieraudzīt?

- Jānotiek apmaiņai, - Torrcss paskaidroja. - Havcrlcn-dam ir nauda, Jēgeram - disks.

- Pat ja tas ir tiesa, ja... ja... ja... - Kentrcls atkārtoja, katru nākamo vārdu uzsvērdams vairāk par iepriekšējo. - Ha-vcrlends nestāvēs uz lieveņa un nemainīs dolārus pret diskiem. Gan jau kāds pakalpiņš to izdarīs viņa vietā. - Viņš trīsreiz uzsita knipi, lai liktu raisīties domām. - Piemēram, tas Trips, ko tu pieminēji.

- šorīt es tur ieliku vēl vienu “aci”. - Torress pagriezās pret cilvēku ar austiņām. - F.ib, vai otrā “acs” ir pieslēgta?

Kacs pamāja.

- Viss mierīgi.

Kentrcls nepacietīgi pašūpoja galvu - kā cilvēks, kurš ar aizsietām acīm mēģina salikt mozaīku.

- Hs tikai nesaprotu, kā mēs varētu doties pie tāda vīra, kāds ir Haverlends, bez pamatīgiem pierādījumiem.

- Mēs to arī nedarīsim, - Torress drošināja. - Kamēr viņš nebūs ieguvis disku. Tas apstiprinātu kaut daļu Leonidoviča stāstītā.

- Tikai nesaki man, ka mēs sēžam te dienu pirms Ziemsvētkiem, cerot, ka viņš ir tik stulbs, lai mainītos tieši tavu kameru priekšā. Dieva dēļ, Tonij, būsim reālisti!

Torress smīnot piemiedza acis.

- Mēs domājam, ka disks ir aprīkots ar izsekošanas ierīci.

- Ar izsekošanas ierīci?

- Tāds bija plāns, - Saimons atbildēja, cenzdamies būt optimistiskāks, nekā viņš jutās. - Viks gribēja mēģināt un ievietot diskā mikročipu.

- Mēģināt? - Kentrels neticīgi pielieca galvu. - Vai jums ir signāls vai nav?

Saimons aizgriezās, lai nebūtu jāiztur policista nepielūdzamais skatiens. Kurjers nejutās ne samulsis, ne vainīgs, viņš joprojām uzskatīja, ka plāns ir labs.

- Tas darbojas citādi. Mēs baidījāmies, ka Jēgers var ske-nēt disku un atklāt signālu. Ierīce nesāks darboties, iekams kāds nemēģinās piekļūt informācijai.

Kentrels skaji un ilgi nopūtās, itin kā būtu dzirdējis garlaicīgu anekdoti un beigās sapratis, ka nav par ko smieties.

- Arvien labāk un labāk. - Viņš pagriezās pret Torrcsu. - Tu esi sapņotājs, Tonij. Ja kaut puse no visa ir taisnība, Ha-verlends sadedzinās disku tajā pašā mirklī, kad tas nāks viņa rokās.

- Iespējams, - Torrcss atteica. - Bet vai tu pirktu preci, iepriekš nepārliecinoties, ka tā ir īsta?

Policists vilcinājās ar atbildi, meklēdams pretargumentu, bet tad padevās.

- Labi, jūs saņemsiet signālu. Un ko tad?

Torress izvilka no žaketes kabatas kratīšanas orderi.

- Iesim uzbrukumā. To mums izdeva katram gadījumam -ja mēs saņemtu signālu.

Kentrels lēni kratīja galvu un centās sevi pārliecināt.

- Slepkavība. Šādu robežu nav viegli pārkāpt pat tādam vīram, kāds ir Havcrlcnds.

-Jums taisnība, - Saimons piekrita, cenzdamies būt objektīvs. - Un es šaubos, ka tas viņam bija vajadzīgs. Esmu pārliecināts, ka Jēgeru nolīga tikai tādēļ, lai tas atrastu diskus.

- Var jau būt, - Torress uztvēra domu. - Tas ir kāds kaktu privātdetektīvs, kas meklē iespēju piepelnīties. Mēs pārbaudām visas vietējās aģentūras. Viņu nebūs grūti atrast.

Saimons gan zināja, ka Jēgers - lai arī psihopāts - nebija nekāds vietējais lauķis un arī ne kaktu privātdetektīvs.

-Ticiet man, viņu jūs neatradīsiet “Dzeltenajās lapās”. Un jūs viņu neatradīsiet arī ar vārdiem Retnuhs vai Ets Jēgers.

Kentrels pieliecās tuvāk Saimonam un nopētīja viņu, kā psihiatrs nopēta pacientu, lai atšifrētu neuzmanīgu vārdu vai žestu.

- Kāpēc tu tā domā?

- Lidojot mājup, es šo to papētīju. Vācu valodā Jäger nozīmē “mednieks”. Hunter ir īpašs angļu valodas vārds - tas ir vienīgais vārds, kas sastāv no šiem sešiem burtiem.

Torress aizgriezās no Saimona, pievērsa skatienu Kentre-lam, tad atkal paskatījās uz Saimonu.

- Tu kaut ko nesaproti.

- Retnuh ir anagramma - hunter no otra gala.

Kentrels viegli pasmaidīja un tagad jau skatījās ar cieņu

acīs.

- Varēji neteikt.

Torress izņēma no mēteļa iekškabatas ādas vākos iesietu piezīmju grāmatiņu.

- Tā ir sagadīšanās.

- Tā nav sagadīšanās, - Saimons turpināja. - Tas vīrs reklamē sevi kā lielo, balto mednieku. Un tieši to viņš par sevi domā. Viņam tā ir spēle. Domāju, ka viņš ir nolīgts disku uzmeklēšanai, bet viss ir zaudējis kontroli.

Sīkais pagriezās uz krēsla.

- Uzmanību, kāds iziet no mājas.

Visi pievērsās monitoriem un vēroja, kā atveras vārti. Vēl pēc brīža pa tiem izšāvās sudrabaini zila sporta mašīna un nogriezās uz dienvidiem. Uzmetot tikai vienu skatienu, Saimons pazina cilvēku ar iedegušo seju un tēraudpelēkajiem matiem.

- Tas ir Haverlends.

- Jēziņ! - Sīkais sarosījās. - Es atdotu savu kreiso pautu, lai tikai varētu pabraukt ar tādu autiņu.

- Kas tad tas ir? - Torress vaicāja, iekārtodamies pasažiera sēdeklī.

- “Aston Martin DB7 Voiante”. Līdz sešdesmit jūdzēm stundā ieskrienas piecās, komats, septiņās sekundēs.

- Labi, nepazaudē viņu! - Torress brīdināja. - Citādi tev vispār vairs nebūs pautu.

Sīkais pasmīnēja un iedarbināja dzinēju.

- Kā tu domā, kurp viņš tādā steigā aiztraucās tik agri no rīta?

Torress palūkojās pār plecu.

- Kā tu domā, Džimbo? Iepirkties Ziemsvētkiem?

Kentrels nošņācās.

- Jā, tieši tā viņš ir kļuvis tik nolāpīti bagāts - skrienot pakaļ atlaidēm.

Busiņš tikko bija icskrējics, kad Havcrlends nogriezās pa labi piekrastes virzienā, tad - pa kreisi, uz privāto bulvāri, kas veda uz “Baiti-Haverland” pētījumu centru. Drūmā agrās rīta miglas mākonī milzīgā ēka šķita paceļamies pāri Klusajam okeānam. Stāvvietā bija tikai balts “Toyota” rnarkas furgons, neviena cita mašīna.

- Brauc turp! - Torress pavēlēja, rādīdams uz ceļa malu. -Ja brauksim iekšā, mēs izskatīsimies kā palaistuve baznīcā.

Sīkais apturēja busiņu ceļmalā un atkal piesēdās pie vi-deoaparatūras. Regulēdams kameras, viņš ar vadības svirām rīkojās tik veikli kā pusaudzis, kurš pārlieku aizrāvies ar datorspēlēm.

- Izskatās, ka brīvdienās ēka ir slēgta.

Kentrcls sameklēja mobilo tālruni un pieliecās tuvāk Sīkā plecam.

- Vai vari man parādīt tuvāk furgona numura zīmi? - Par spīti sākotnējai skepsei, policista seja teica, ka viņā sācis kūsāt adrenalīns un viņš ir cieši iekļāvies komandā. - Paskatīsimies, kas gaida to kuces dēlu.

Torress palūkojās uz skaņu tehniķi.

- Eib, vai signālu nebūs grūti uztvert?

Kacs papurināja galvu.

-Ja disks pīkstēs, es to dzirdēšu.

Aģenta skatiens pievērsās Saimonam.

- Cerēsim, ka tavs draudziņš Viks nebūs gvelzis niekus, kad teica, ka varot apstrādāt disku.

Saimons palocīja galvu, cerēdams uz to pašu, bet nenovērsa acis no ekrāna, kurā bija redzams Havcrlends, kas gāja uz ēkas ieeju. Lai nu kā, doktors izskatījās apmierināts ar sevi - viņš gāja tik vieglā gaitā, ka gandrīz lidoja.

Kentrcls aizvēra mobilā tālruņa paneli.

- Ja Haverlends grasās kādu satikt, te vēl neviena nav. Tojota pieder apsargam.

XXXVI NODAĻA Lahoija

Otrdiena, 24. decembris, 08:34:05, pēc Griničas laika, mīnus astoņas stundas

Havcrlends ielika karti datu nolasītājā, sagaidīja pīkstienu un piespieda īkšķi pie skenera. Viņš jutās daudz labāk nekā pēdējo nedēļu laikā un priecājās, ka varēja izbēgt no gatavošanās sievas Ziemsvētku vakaram: tā bija intīma sanākšana divsimt “draugiem”. Visi bija sievas draugi - pusi viņš nevarēja ciest, bet otru pusi tikko pazina. Atskanēja arī otrs signāls - kluss klikšķis, kas liecināja, ka slēdzene ir vaļā. Vestibila durvis atvērās.

- Labrīt, Henrij!

Apsargs nostājās miera stājā.

- Haverlenda kungs, es negaidīju jūs šodien ierodamies.

- Man ir tikšanās ar Tripa kungu. Vai viņš jau ir atbraucis?

- Nē, ser... Henrijs palūkojās monitorā. - Ak jā, ir gan. Viņš ienācis caur garāžu apmēram pirms pusstundas. - Apsargs pieskārās pogai uz vadības paneļa, un ekrānā tagad platā leņķī bija redzama apakšzemes autostāvvieta. - Jā, tas ir viņa sarkanais mersedess, tieši tā. Vienīgā mašīna. - Apsargs mazliet sakautrējās kā skolas puika, kas pieķerts, bēgot no stundām, un novērsās. - Man vajadzēja pamanīt.

Jā, par to tev maksā, Haverlends nodomāja, bet birojs bija slēgts, un tuvojās svētki. Viņš iebāza roku portfeļa ārējā nodalījumā un izvilka kārbiņā iesaiņotu tintes pildspalvu, ko viņš katram gadījumam allaž nēsāja līdzi.

- Tieši par tevi iedomājos, kad to ieraudzīju, Henrij. Jaukas brīvdienas!

Sarga seja pārsteigumā pietvīka.

- Jums arī, ser! Priecīgus Ziemsvētkus!

Jā gan. Sic būs ļoti priecīgi Ziemsvētki. Ziepes ar Retnu-hu bija gandrīz galā, un pēc nepilnas nedēļas būs pabeigta arī kompāniju apvienošanās.

Atkal sāksies zaļā dzīve!

Ēkas administratīvais stāvs bija svētlaimīgi kluss, agrā rīta gaisma silti apspīdēja tukšās kabīnes un rakstāmgaldus. Debesis ir atkal tīras!

Ejot garām, Haverlends nobungoja sveicienu pa Tripa kabineta durvīm: “Ardievu, nedienas!” - un iegāja savā kabinetā. Viņš ieslēdza gaismu un nodungoja pēdējo rindiņu:

- Atkal sāksies zaļā dzīve!

Doktors tikko bija iegājis, kad pamanīja, ka durvis uz Tripa kabinetu ir pavērtas, bet tur iekšā ir tumšs un kluss. Tad viņš sajuta vāru aromātu vai - pareizāk - tikai atmiņas par aromātu, kas bija aizķērušās prāta dziļumā. Smarža uzplaiksnīja kā zibsnis radara ekrānā - sīks uzliesmojums, kas tūdaļ arī izzuda. Haverlends apstājās un dziļi ievilka elpu, cerēdams, ka prāts tikai izspēlējis joku, taču deguns tūdaļ apstiprināja aizdomas: turku tabaka.

Doktors gribēja bēgt, taču kājas bija kā divi nejutīgi stum-buļi. Viņš spēja tikai bezpalīdzīgi noskatīties, kā krēsls ar augsto atzveltni aiz rakstāmgalda pagriežas uz viņa pusi. Retnuhs, kam vienu aci sedza melns pārsējs, ar nožēlas pilnu skatienu neganti pasmīnēja, un viņam no mutes vēlās smalks dūmu mākonis.

- Zaļa dzīve, dakter, ko?

Cenzdamies neizrādīt bailes, Havcrlends piespieda sevi izturēt Jēgera nekustīgo skatienu.

- Kur ir Tripa kungs?

Retnuhs atkal pasmaidīja, it kā jautājums viņu uzjautrinātu.

- Es zinu, ka viņš ir šeit. Viens no sargiem... - Havcrlends izlikās, ka birojā visur ir apsardzes darbinieki, - sacīja, ka viņš esot ienācis caur garāžu.

Retnuhs tikai skatījās, un viņa klusēšana Havcrlcndam šķita kā brīdinājums. Lai gan viņš apzinājās, ka tukši pļāpā, taču nespēja rimties.

- Bez viņa tu nebūtu varējis iekļūt ēkā.

Retnuhs pacēla lateksa cimdā tērpto roku un parādīja Tripa lieliski manikirēto īkšķi. Haverlendam saļodzījās ceļgali - ne jau Tripa dēļ, tas cilvēks bija nenormāls un dabūja, ko pelnījis, - bet gan tāpēc, ka nebija drošs pats par savu dzīvību.

- Vai tu... - viņš tikko spēja parunāt, un balss aizķērās kaut kur elpvadā, - mani nogalināsi?

Retnuhs aprauti iesmējās.

- Tu domā, ka es esmu muļķis? Tu esi mana privātā banka. - Viņš ievilka dūmus no cigaretes. - Comprende?

Havcrlends pamāja, un krūtīs uzvirmoja atvieglojums. Nauda. Tas bija viss, ko šim izdzimtenim vajadzēja. Nebeidzamus krājumus.

- Jā, lieliski saprotu.

- Eccelente, tad jau mēs viens otru saprotam. - Viņš izvilka no kabatas kārbiņu ar disku, ko tik tikko varēja saskatīt cauri plastmasas futrālim. - Tad jau mēs varam ķerties pie darījuma, s/?

Kā naktstauriņš, ko neatturami pievelk gaisma, Havcrlends paspēra soli un sniedzās pēc diska, taču Retnuhs pavilka to atpakaļ.

- Vispirms naudu.

Doktors minstinājās, zinādams, ka Rctnuhs, dabūjis naudu, var viņu nogalināt. Bet kādas gan bija iespējas? Nekādas.

- Tūlīt. Vispirms naudu.

Tikko spēdams cīnīties ar bailēm no tā, ka dabūs nazi mugurā, tiklīdz būs atvēris seifu, Haverlcnds sastādīja pareizo kombināciju tikai ar trešo mēģinājumu. Sniegdamies pēc nelielas sarkanzilas somas, doktors izspēlēja pēdējo kārti, kas, pēc viņa domām, varēja glābt viņa dzīvību.

- Tur, no kurienes nāk šī nauda, vēl ir daudz.

Retnuhs viegli pasmaidīja, kā pieņemdams kaulēšanos,

tad piegāja pie maza apspriežu galdiņa un ņēmās pārbaudīt somu ar nelielu ierīci, kas līdzinājās tām, kādas izmanto lidostu apsardzes darbinieki. Rūpīgi pārbaudījis somu no abām pusēm, viņš to atvēra un izbēra saturu uz galda: simt paciņas pa piecdesmit tūkstošiem Lielbritānijas mārciņu katrā. Ar bankas kasiera veiklību viņš sakārtoja un saskaitīja paciņas, katru paciņu pāršķirstīja, lai pārliecinātos, ka visās ir nauda, tad vienu paciņu atplēsa un pārskaitīja banknotes. Apmierināts viņš sameta naudu somā un nevērīgi pārslidināja pār galdu disku - tieši Haverlendam rokās.

Kacs pēkšņi paliecās uz priekšu un nospieda panelī kādu pogu.

- Rokā ir!

Torress neticīgi paskatījās uz savu skaņu tehniķi.

- Kas ir? Uztvēri signālu?

- Pī, pī, pī! Disks viņam droši vien bija līdzi.

Saimonam vajadzēja brīdi laika, lai aptvertu vārdu “disks

bija līdzi” nozīmi. Viņš aptvēra, ka palaists garām Jēgers. Nebija par ko brīnīties, tas cilvēks bija kā spoks, vienmēr soli priekšā, tomēr šī atklāsme lika Saimonam justies iztukšotam un sakautam. Kamēr vien viņi abi dzīvos uz vienas planētas, nekas nebeigsies.

Torress saviebās, un viena grumba iegūla tieši pieres vidū.

- Viņi droši vien apmainījušies naktī! - Aģentam nošļuka pleci. - Mēs esam piečakarēti. Haverlcnds pārvērtīs disku grauzdiņā, pirms mēs tiksim viņam klāt.

Kentrcls, kurš līdz šim bija visai pasīvi noskaņots, tagad nemaz nevēlējās atkāpties.

- Muļķības, un tu to zini. Es saku, ka mums jāiet iekšā.

Sīkais pielieca galvu.

Kacs uzsita pa austiņām.

- Skaļi un skaidri.

- Vai tas ir ierakstīts?

Eibs apvainojies sarauca pieri un norādīja uz pulsējošu zaļu svītru digitālajā frekvenču displejā. Kā cilvēks, kas cenšas pārliecināt pats sevi, Torress lēni palocīja galvu.

- Domāju, ka ar to pietiks, lai uzrādītu orderi.

- Nolādēti pareizi, - Kentrcls izmeta. - Iesim un savāksim to bagāto pretekli.

- Labi, tā arī darīsim.

Sīkais iekārtojās šofera vietā, bet Torress sāka izdalīt rācijas un pavēlošā balsī dot norādījumus.

- Eib, tu un Sīkais, jūs nāksiet ar mani. - Viņš pagriezās pret Kentrelu. - Tavs boss dabūs bruku, kad uzzinās, ka esam uzklupuši Haverlendam. Tu paliec šeit un...

- Nekā nebija! Tu mani izsauc pirmssvētku dienā un gribi, lai es te sēžu, kūkoju un noskatos, kā jūs, federāļi, priecājaties? Es...

Torress sakrustoja rādītājpirkstus kā atgaiņādams nelabo.

- Labi, labi, man nav laika strīdēties. Eib, busiņā paliksi tu. - Viņš nolieca īkšķi uz Saimona pusi. - Un pieskati viņu. -Aģents bezpalīdzīgi paraustīja plecus. - Atvaino, bet ja mēs viņu noķersim ar to disku...

Jēgers skatījās monitorā, kad Haverlcnds ievadīja astoņ-zīmju paroli. Nesaprotamais burtu, ciparu un simbolu kokteilis pēkšņi pārvērtās skaidri salasāmās teksta un skaitļu slejās.

Jēgeram nebija nc jausmas, ko tas viss nozīmē, bet tas viņu arī neinteresēja. Viņam svarīga bija tikai vērtība. Ja disks bija bojāts, tā vērtība izzudīs.

- Accordo?

Haverlends satraukts pagriezās, un vēnas uz viņa galvas pulsēja kā tamtams.

- Es nesaprotu.

- Disks. Vai tas ir kārtībā?

- Izskatās... - Viņš pieliecās tuvāk ekrānam. - Izskatās, ka viss ir kārtībā. Kāpēc tu jautā? Vai tu domā... - Viņam ap-trūkās vārdu.

- Kurjers nav godavīrs. Es domāju, varbūt... - Jēgers paraustīja plecus, jo šādām lietām nebija vajadzīgs izskaidrojums. - Vai viņš ar tevi ir sazinājies?

- Es... - Haverlends vārstīja muti kā slāpstoša zivs. - Es domāju...

Jēgers pasmīkņāja, skaidri zinādams, ko šis cilvēks domāja. Nē, Lconidovičs nav miris. Vēl ne.

Haverlends atgāzās krēslā un dziļi ievilka elpu, juzdams, kā milzu svars noveļas no krūtīm. Viņš nekad vairs neļaus šim maniakam sev tuvoties - pat ja viņam vajadzēs dzīvot miesassargu ielenkumā. Lai gan Haverlends neticēja ne Dievam, ne likteņa untumiem, viņš saprata - kāda kosmiskā enerģija dod viņam otru iespēju, un šo iespēju Haverlends nevēlējās lieki izšķiest. Ja - viņš gan neticēja, ka tas ir iespējams, - būs kādas nepatikšanas ar “Mira-Loss”, viņš tās novērsīs. Viņš personiski pārbaudīs Oliņa pētījumu, atradīs kļūdu un to izlabos. Neviens neko neuzzinās. Un nebūs par ko uztraukties.

Kaut kur dziļi Haverlendā mitinājās apziņa, ka ir kaut kas piemirsts. Trips? Nē, jurists bija miris, vēl viena problēma novērsta. Tad viņš aptvēra. Trips bija ienācis birojā un izgājis no tā. Pēc nāves. Kā viņš izskaidros šo faktu? Pūlēdamies atrast loģisku skaidrojumu, viņš nedzirdēja Henriju pienākam pie durvīm.

- Piedodiet, scr, viņi neļauj man...

Kāds cits pusmūža vīrs ar tēraudpelēkiem matiem pastūma apsargu malā.

- Atvainojos par traucējumu, Havcrlenda kungs! - Viņš pacēla atlocītu kabatas portfeli ar dienesta apliecību. - Esmu Antonio Torress no Federālā izmeklēšanas biroja.

FIB! Baidīdamies, ka viņa reakcija var izpausties kā nevēlama izturēšanās, Haverlends neuzdrīkstējās pat pamirkšķināt. Kādēļ viņi...

Neviens nezināja, kas ir diskā.

Neviens nezināja, ka viņam tas ir.

Viņš neko nebija izdarījis.

Viņš nebija neko pasūtījis.

Rctnuhu nolīga Trips.

Tad pēkšņi viss nostājās savās vietās. Trips. Viņi ir atraduši jurista līķi. Šis bija viens no retajiem brīžiem, kas gadās reizi mūžā, - atklāsme, kura dod atbildes uz visiem jautājumiem. Haverlends juta, ka ir piesarcis un trīc, bet arī tas bija labi. Trips bija miris. Ja FIB nogalinātu Rctnuhu... Tad viss būtu gandrīz ideāli.

Viņš pielēca kājās.

- Paldies Dievam, ka jūs esat šeit! - viņš redzēja Torresa un pārējo vīru acīs izbrīnu. - Te bija kāds cilvēks, kad es šeit ienācu! Ak kungs, tas bija briesmīgi! Es domāju, ka viņš ir nogalinājis Edgaru Tripu, mūsu juristu.

Torress pacēla roku un mēģināja apturēt vārdu plūdus.

- Pārtrauciet tūlīt...

Taču Haverlends nespēja apklust, jo viņam vajadzēja pārliecināt aģentus, pirms Retnuhs bija aizbēdzis.

- Viņš mani aplaupīja! - Haverlends rādīja uz atvērto seifu. - Es domāju, ka viņš mani nogalinās!

Torress ar šaubām paskatījās uz seifu.

- Vai jūs pazināt to cilvēku?

Haverlends ar pārspīlētu uzsvaru kratīja galvu.

- Nē, es viņu noteikti atcerētos. Viņam bija pārsējs pāri

acij.

Torresa sejas izteiksme vienā mirklī mainījās un šaubas pārņēma azarts.

Saimons centās nedomāt par pēdējo divu mēnešu notikumiem, par Pilāru Montēšu un Pēru Oliņu, taču nespēja domāt ne par ko citu. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka par Jēgcru nav jāsatraucas, ka tas ir tikai nenozīmīgs aktieris visā izrādē, ka nekas nemainītos, ja viņu arī nenotvertu. Tomēr, jo vairāk Saimons sevi pārliecināja, jo mazāk viņš tam ticēja. Viņš jutās piekrāpts un vientuļš - kā autoavārijas liecinieks, kurš gaida, kad varēs sniegt liecību.

- Eib! - Kaca rācijā atskanēja Torresa metāliskā balss. - Te bijis Jēgcrs! Viņš drīz dosies ārā caur garāžu - tā ir pie-brauktuve ēkas ziemeļpusē. Apturi viņu!

Kacs paķēra rāciju, un viņa seja pēkšņi kļuva bāla, kā iedegumu zaudējusi.

- Apturēt viņu? Kā man to vajadzētu darīt?

- Varbūt pamēģini ar pistoli? - sarkasma pilnā balsī atcirta Torress.

- Neesmu lietojis pistoli kopš akadēmijas laikiem.

- Vienkārši nobloķē to sasodīto piebrauktuvi! Mēs jau ejam.

- Beidzu.

Saimons ierausās priekšējā pasažiera sēdeklī, bet Kacs iedarbināja dzinēju un vadīja busiņu uz ēkas ziemeļu galu.

- Es taču neesmu lauka aģents, - viņa balss uztraukumā aizlūza. - Es neesmu lauka aģents!

Par spīti situācijai, Saimons nespēja apvaldīt smaidu. Pēkšņi viņš juta, ka ir kas vairāk par vienkāršu skatītāju. Ja Torre-sam bija taisnība, viņiem joprojām bija cerības notvert Jēgeru. Busiņam nogriežoties ap stūri, kurjers norādīja uz piebrauktuvi.

- Tur tā ir.

Kacs piebrauca pašā nolaidenās rampas galā, apturēja bu-siņu un atstāja dzinēju ieslēgtu. Šaurā nobrauktuve, kur vietas tikko pietika vienai mašīnai, laidās lejup krietnas divdesmit pēdas, bet skatu uz garāžu aizsedza griestu pārkare. Apaļi, izliekti spoguļi katrā piebrauktuves galā ļāva braucējiem novērtēt satiksmi. Neveikli taustīdamies, Kacs izvilka pistoli - vecmodīgu trīsdesmit astotā kalibra šaujamo ar uzrautu degunu. Viņš palūkojās uz Saiinonu, itin kā tikko būtu pamanījis viņa klātbūtni.

- Es patiešām neesmu lauka aģents.

Saimons palocīja galvu, juzdams žēlumu pret šo puisi.

- Nemaz nepateiksi.

- Kā tu domā?

- Par ko?

- Kā tu domā - vai viņš vēl ir tur lejā?

- Cerēsim.

Kacs piekrītoši pamāja, lai gan viņa rūpju pilnā seja pauda pretējo.

- Varbūt man vajadzētu palūkot?

Sliktāku ideju Saimons nespēja iedomāties - Eibners Kacs nebija īstais cilvēks, kurš varētu stāties pretī Etam Jēgeram.

- Un kā tad ar kamerām? Es pamanīju, ka dažām ir paplašinājumi.

- Nekad tās neesmu izmantojis. Esmu audiotehnikas speciālists.

- Es varētu pamēģināt. - Atbildi negaidīdams, Saimons ielēca busiņa salona aizmugurējā nodalījumā. - Es redzēju, kā to dara Sīkais.

Kameras bija rūpīgi marķētas, un katrai no tām bija sava vadības pults, lai operators to varētu pieslēgt jebkuram busi-ņā uzstādītajam monitoram. Vadības pultis atgādināja datorspēļu sviras, ar kurām Saimons bija iemācījies rīkoties, rotaļājoties ar māsasdēlu. Pēc nepilnas minūtes priekšējā kamera jau bija notēmēta uz nobrauktuvi. Tā bija platleņķa kamera

un deva pilnīgu ieskatu garāžā. Tā bija tukša, vienīgi sarkans “Mercedes” sporta modelis bija novietots pie kravas platformas pazemes telpas dziļumā.

- Ir attēls.

Kacs norādīja uz nelielu monitoru pie instrumentu paneļa.

- Vai vari to nosūtīt arī uz šejieni? Slēdzis ir marķēts ar nosaukumu “S-1 ”.

Saimons nospieda slēdzi “S-l”.

- Kā izskatās?

- Pārāk tumšs. Vai vari to padarīt gaišāku?

- Nē. - Saimons no salona atkal iekārtojās priekšējā sēdeklī. - Kamera rāda dabiski, tā ir mehāniska problēma. Attēla regulēšanu veic ar datoru. Ja es sākšu ar to niekoties, mēs vispār varam pazaudēt bildi.

Kacs pamāja un atvēra durvis.

- Es labāk iešu un paskatīšos.

- Ar šo vīru nevajadzētu dzīt jokus.

Eibs sašutis sarauca pieri.

- Es zinu, ko daru.

Vai ari ne, Saimons nodomāja, ar vienu aci uzmanīdams ekrānu, kamēr Kacs gāja lejup pa nobrauktuvi. Tiklīdz viņš bija sasniedzis garāžu, uz platformas parādījās cilvēks, kas nesa rokā kaut ko līdzīgu sporta somai. Pat pustumsā Saimons tūdaļ pazina Jēgcru. Kacs paslēpās aiz betona kolonnas.

Nav labi, kurjers juta, un viņa sirds ritms sasniedza kritisko līmeni. Tad viņš pamanīja uz busiņa instrumentu paneļa Kaca rāciju. Vēl sliktāk. Saimons paķēra rāciju un nospieda pārraides pogu.

- Runā Saimons Lconidovičs. Vai kāds mani dzird?

Torress atbildēja nekavējoties.

- Kur ir Kacs?

- Garāžā. Picbrauktuve ir nobloķēta. Jēgers kāpj mašīnā -sarkanā mersedesā. - Viņš centās runāt mierīgi, taču pats dzirdēja savā balsī bažas. - Labāk pasteidzieties.

- Viņš atslēdzis liftu, -Torress sacīja. - Paies vairākas minūtes, kamēr tiksim lejā.

- Labi, - Saimons atteica, lai gan zināja, ka nekas nav labi. - Beidzu. - Vai ko nu jūs tur ellē sakāt.

Jēgers, ieslēdzis mašīnas lukturus, acīmredzot nekur nesteidzās - vadoties pēc satiksmes norādēm, viņš brauca cauri tukšajai garāžai. Saimons nezināja, vai Kacs kaut ko uzsāks, tāpēc gribēja būt kaujas gatavībā un apsēdās šofera sēdeklī. Kad mašīna bija apmēram piecpadsmit pēdu attālumā no piebraucamā ceļa, no kolonnas aizsega iznāca Kacs un, pacēlis pistoli vienā, bet dienesta apliecību otrā rokā, iesaucās:

- Apstājieties! F1B!

Saimons ievēroja, cik pārsteigta bija Jēgera seja. Mašīna palēnināja gaitu un gandrīz apstājās, tad pagriezās un strauji brauca tieši virsū aģentam. Kacs sastinga, tad mēģināja izvairīties, taču pārāk vēlu - mašīnas kreisais spārns atmeta viņu sāņus un ietriecās kolonnā. Pirms mašīna bija apstājusies, Jē-gers ar pistoli labajā rokā jau bija izlēcis no mašīnas. Paskatījies apkārt un konstatējis, ka tuvumā neviena nav, viņš piegāja pie bezsamaņā guļošā Kaca un mierīgi notēmēja ieroci aģentam galvā.

Saimons instinktīvi uzspieda uz skaņu signāla. Jēgers acumirklī nozuda aiz kolonnas, tad saliecies paglūnēja augšup pa piebrauktuvi. Redzēdams, ka iekritis slazdā, Mednieks paņēma no mašīnas priekšējā sēdekļa sporta somu un cieši gar sienu sāka iet augšup pa nogāzi. Cenzdamies nekrist panikā, Saimons piespieda bremžu pedāli un ieslēdza atpakaļgaitu. Pusceļā Jēgers apstājās, lai novērtētu situāciju, un viņa tumšā acs vērās busiņa vējstiklā. Tad viņš pasmīnēja kā šakālis, kas tikko uzgājis svaigu maltīti, un pacēla ar strauju kustību pistoli šaušanas pozīcijā. Saimons pieliecās un nospieda akseleratoru, bet vējstikls sasprāga tūkstoš gabaliņos. Busiņš zvārodamies traucās uz priekšu, un Saimons centās to novaldīt no stūres apakšas. Kad kurjers apturēja braucamo apmēram simt jardu attālumā no ēkas, Jēgcrs jau atkal bija nozudis apakšzemes stāvvietā.

Ko nu? Tad Saimons izdzirdēja, kā Jēgcrs centās iedarbināt “Mercedes” dzinēju. Tas ierūcās, mirkli darbojās un noslāpa. Vēl pēc mirkļa tas atkal jau rēca, bet ventilators gaudoja kā gaisa trauksmes sirēna, kad Jēgers piedeva gāzi un pabrauca nost no kolonnas. Ar acs kaktiņu Saimons pamanīja Torresu un Kentrelu steidzamies gar garāžas sienu, taču bija skaidrs, ka viņi nepagūs laikā.

Nedomā, Saimons sev teica. Dari! Viņš nostiepa pār krūtīm drošības jostu, ieslēdza avārijas bremzi, nospieda bremžu pedāli un piedeva gāzi, līdz busiņš, bremžu turēts, raustījās vien. Cauri motora aurošanai viņš izdzirdēja sporta mašīnas ventilatora kaucienus un saprata, ka Jēgcrs traucas uz priekšu. Saimons tūlīt atlaida abas bremzes un nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

- Saimons saka: šoreiz tu, mērgli, neizspruksi.

Busiņš ietriecās piebraucamā ceļa pārkarē tieši tajā brīdī, kad parādījās “Mercedes” priekšgals.

Acis viņš atvēra lēni, baidīdamies, ka varētu būt jau miris. Ja tā bija, Dievs bija nolēmis pasargāt viņa neticīgo pakaļu. Saimons neredzēja gandrīz neko; busiņš bija šķībs - tā jumts bija sadragāts pret garāžas jumta pārkari. Kcntrels, rāpdamies uz ceļgaliem, ielīda tajā pa sānu durvīm.

- Vai viss kārtībā, vecīt?

Vecīt. Tagad viņi jau bija vecīši?

- Droši vien. - Viņš gan nebija par to pārliecināts, taču asinis nekur neredzēja. - Laikam būs atvēries drošības spilvens.

- Laimīgais. Tas tikai bija triks!

- Triks! Tā vien šķiet, ka tu grasies mani sodīt par neuzmanīgu braukšanu.

Kcntrels iesmējās.

- Nē, es visu redzēju. Tev noteikti bija priekšroka.

- Kur ir Jēgcrs? Vai aizbēdzis?

Policists vēlreiz iesmējās.

- Busiņš tup uz viņa mašīnas. Tu gandrīz norāvi viņam galvu.

- Vai viņš ir miris?

- Nē, nolādēts, nē! Viņam gandrīz nav ne skrambiņas. Tikai vajadzēs papūlēties, lai viņu dabūtu no turienes ārā.

- Un kas ar Eibu?

- Pārīt’s salauztu ribu. Izdzīvos. Zinot, kādi ir federāļi, varu teikt, ka viņam piešķirs medaļu un pensiju pirms termiņa.

Torress pielavījās Kcntrclam no muguras.

- Es visu dzirdēju. - Viņš paskatījās uz Saimonu. - Kā jūties?

- Kā to ņem.

- Un kā ņem?

- Vai dabūjāt Haverlendu?

- Jā gan. Iekšā ar viņu ir Sīkais. Doktors jau brēc pēc advokāta.

- Vai jūs paguvāt laikā? Es domāju...

Torress pasmīnēja kā vecs runcis pie krējuma poda un parādīja disku.

XXXVII NODAĻA Ņujorka

Ceturtdiena, 2. janvāris, 08:57:01, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Saimons pavērās skaitītājā - tas rādīja divpadsmit dolārus un četrdesmit centus - un pa lodziņu organiskā stikla starpsienā pasniedza divdesmit dolāru banknoti.

- Paturiet atlikumu.

Taksists salutēja, pielicis pirkstu pie uzacs.

- Paldies, Mak^60! Laimīgu Jauno gadu!

Saimons pamāja - sliktāks gads par pagājušo nebija iedomājams - un izkāpa no taksometra. Gaiss bija vēss un spirdzinošs, saule pūlējās izlauzties cauri rīta dūmakai. Viss izskatījās tāpat: iela, vecais smilšakmens, svešie cilvēki, kas steidzās uz nezināmām vietām un darbiem, tomēr viss šķita ari citādi. Viss bija baiss, it kā pasaule pa šo laiku, kamēr viņš bija projām, būtu sašķiebusies.

Par spīti Laras bikstīšanai un tirdīšanai, viņš līdz šim bija atteicies rādīties birojam tuvumā. Viņam vajadzēja atslābināties, tomēr viņš saprata, ka normāli jāskatās pasaulei acīs. Saimons devās pie lifta, tad pagriezās uz kāpņu pusi. Pirmo reizi desmit gadu laikā viņa svars bija nokritis zem simt deviņdesmit mārciņām, un kurjers bez cīņas nevēlējās atgūt zaudēto. Vairs nekādu “Mira-Loss” tablešu, nekādas ātras iedarbības diētas. Šoreiz viņš noturēs svaru pa vecam - diēta un treniņi. Uff!

Kad Saimons nokļuva pie biroja durvīm, kājas bija kā atmirušas. Viņš saminstinājās, jo brīdī, kad mēģināja atcerēties durvju kodu, izrādījās, ka galva ir pilnīgi tukša. Tomēr atklājās, ka pirkstiem ir pašiem sava atmiņa, tie darbojās ierastajā secībā. Viņš dziļi ievilka elpu un atvēra durvis.

Lara, noliekusies pār galdu, lasīja “The New York Times”, bet, ieraudzījusi Saimonu, izbijusies pielēca kājās.

- Nolādēts, Saimon! Nav smieklīgi tā piezagties!

- Piedod! - Bija lieki tēlot nevainīgo, jo - par spīti viņas apgalvojumam, ka viss ir nokārtojies, - bija skaidri redzams, ka māsa joprojām cenšas tikt galā ar to, kas bija noticis. - Vai tu neteici, ka nedēļu atpūtīsies?

- Man ir pārāk daudz darāmā.

- Protams. - Tas jau bija redzams, kā viņa ar darbu apspiež savas izjūtas, taču Saimons nevēlējās strīdēties - tā Lara rīkojās. Droši vien laiks būs vajadzīgs, taču Saimons redzēja māsas acīs apņēmīgo dzirksti un saprata, ka viss nokārtosies. Viņš palūkojās apkārt, būdams pārsteigts, ka viss izskatās normāli. - Tātad atgriežamies darbā?

Lara neiecietīgi sarauca pieri, kā gribēdama teikt: “Nē, paldies!”

- Esam zaudējuši dažus klientus.

Tas nebija svarīgi. Viņš gribēja būt māsai tuvumā neatkarīgi no tā, vai viņai tas bija vajadzīgs.

- Labi. - Saimons pieliecās un noskūpstīja māsu uz vaiga. - Tu jau man gadiem ilgi liec samazināt klientu skaitu.

- Es tev saku, lai tu nepieņem jaunus klientus. Un tur ir zināma starpība.

Par to jau neviens nestrīdējās, Saimons nodomāja un nopurināja no pleciem mēteli.

- Kas vēl jauns?

Lara šķirstīja laikrakstu, līdz atrada biznesa sadaļu.

- Vai to tu redzi? - viņa rādīja uz virsrakstu.

Greisons Haverlends atrasts miris -acīm redzama pašnāvība

- Dzirdēju pa radio. Droši vien viņš nav spējis samierināties ar domu, ka laimīgās vecumdienas būs jāpavada sešas reiz astoņas pēdas lielā kamerā.

- Izskatās, ka puse rakstu ir par “Mira-Loss". Ārsti ir aizņemti ar pacientiem, jo visi grib pārbaudīt savas aknas.

- Tas ir labi. - Saimons jau bija iedomājies, ka vajadzētu to izdarīt arī pašam, taču viņš nebija lietojis zāles tik ilgi, lai aknām būtu nodarīti bojājumi. - Man prieks, ka ļaudis to uztver nopietni.

- Pie visa vainīgi juristi - viņi urda klientus pārbaudīties. Viņi uzskata, ka tā būs lielākā masu prāva visā vēsturē.

Saimons nebija pārsteigts.

- Neviens nespēj pārvērst vistas sūdu vistas salātos tik ātri kā jurists.

Viņa pāršķīra avīzi uz nacionālo ziņu sadaļu.

- Ir jau arī trakie.

- Trakie?

- Paklausies, ko saka šī dāma no Dalasas. “Mana māte nolēma nemuļķoties. Pirms sākās visas ziepes, es nopirku krājumus veselam gadam.”

- Tu joko?

- Laikam ir tūkstošiem cilvēku, kuri labāk grib būt tievi nekā dzīvi. Tām mazajām slepkavnieciskajām tabletēm jau ir izveidojies plašs melnais tirgus.

Saimons noliecās pār māsas plecu un pārskatīja virsrakstus.

- Vai ir kaut kas par Jēgeru?

Viņš pārāk vēlu apjauta, cik muļķīgs ir šis jautājums.

Atmiņām uzjundījot, Lara šķita uztveram vilni.

- Nekā jauna. Viņš atsakās runāt. Vēl nav pat atzinis, ka saprot angļu valodu. Nevienam nav ne jausmas, kas viņš ir un no kurienes.

- Nav svarīgi. Galvenais, ka viņš ir noķerts ar miroņa īkšķi kabatā. Viņš dabūs adatu rokā neatkarīgi no tā, vai viņš runās. - Saimons pagriezās, lai ietu uz savu kabinetu, jo gribēja mainīt sarunas tematu. - Vai es tev jau teicu, ka man izdevās sazināties ar Pilāras brāli?

Lara gandrīz vai palēcās.

- Un kā gāja?

- Labi. Tiešām jauks cilvēks. Lieliski runā angliski. Mēs runājām gandrīz stundu.

-Un?

- Viņš gandrīz tūlīt piekrita, kad es ierosināju atlīdzību par slepkavas notveršanu nodot Oliņa bērniem. - Saimons atkrita savā krēslā - mīkstā āda bija tik ērta un pazīstama. - Tā nauda un vēl simt tūkstoši no naudas jostas viņiem būs ļoti labs atspēriens dzīvē.

- Vai FIB piekrita atdot tev naudu?

- Ja vien kāds uz to nepieteiksies.

- Tas visticamāk nenotiks. - Arī Lara atslīga uz krēsla un pagrozījās, kā iekārtodamās uz ilgu sēdēšanu. - Kādos dārgumos vēl neesi padalījies?

- Saņēmu ziņu no Vika.

- Alclujā! Ko viņš saka? Kur viņš ir bijis? Kāpēc viņš tik ilgi pazudis?

- Nezinu, viņš neteica. Un es arī nejautāju. Saņēmu tikai e-pasta ziņu. Es sapratu, ka viņš ir slidinājies pa varen plānu ledu, atšifrējot tos diskus. Iespējams, viņš strādā kādā valdības aģentūrā. Katrā ziņā es drīz uzzināšu vairāk - mēs tiekamies Klārka krogā uz pusdienām. - Saimons pastiepa roku, pievilka tuvāk vēstuļu kaudzīti un pacēla sajūsmas pilnu skatienu, itin kā viņam prātā būtu iešāvusies brīnišķīga ideja. - Tu varētu mums piebiedroties.

Lara sparīgi pakratīja galvu.

- Pārāk daudz darāmā.

“Pārāk daudz darāmā” nozīmēja, ka viņa vairs nevēlas dzirdēt Eta Jēgcra vārdu. Lai cik ļoti Saimons vēlējās palīdzēt, viņš saprata, ka labāk nestrīdēties.

- Skaties pati, kā tev labāk.

- Kā tu viņu pazīsi?

- Mans attēls ir bijis visās avīzēs. Gan jau viņš mani atradīs.

- Vai arī ne.

- Tad es atradīšu viņu. Vai tas varētu būt grūti? Tas puisis ir datorģēnijs, un tu jau zini, kā viņi izskatās - samiegtas acis, biezas brilles, pienbalta āda, dzīvo mājās pie mātes.

Bārs bija pārpildīts, lielākā daļa apmeklētāju gaidīja galdiņu ēdamzālē. Ja neņēma vērā sejas, restorānā nekas nebija mainījies - tā bija vieta, kas nepakļāvās modei: īstas ķieģeļu sienas, īstas dēļu grīdas. To bija iecienījuši baņķieri, brokeri un ārkārtīgi tievas modeles, kas savācās mazos bariņos, apsprieda jaunākās tirgus tendences vai kārtējo politisko skandālu. Šķita, ka visi runā vienlaicīgi, dzer, smejas un labi pavada laiku. īstie dzērāji - visi vīrieši - kā vārnas uz vadiem sēdēja pie bāra un nopētīja katru ienākušo sievieti.

Saimons pamanīja dažus uz sevi vērstus skatienus, un tā bija ierasta parādība, kopš viņa fotogrāfija tika publicēta visu valsts laikrakstu pirmajās lappusēs, taču neviens neizrādīja lielāku interesi kā tikai ziņkārību. Klāt neviens nenāca. Kad viņš jau sāka domāt, ka Viks neparādīsies, aiz muguras izdzirdēja balsi.

- Saimon Leonidovič?

Viņš pagriezās, nesapratis, ka runā sieviete. Viņa bija gara, slaida, pāri trīsdesmit, ar īsiem piķa melniem matiem, kas slējās katrs uz savu pusi. Viņas lielās, prātīgās acis šķita kā redzētas.

- Atvainojiet, es zinu, ka esam tikušies, bet...

- Nē, ne gluži.

Viņa pasmaidīja. Tas bija koķets smaids, kas iemet vīrieti neveiklā situācijā, kad viņš aci pret aci sastopas ar brīnišķīgu sievieti, kuru nepazīst.

Ne gluži? Saimons ieslēdza domāšanas apgriezienus paātrinātā režīmā un pūlējās prātā apvienot seju ar vārdu. Tad viņš aptvēra, ka viņa ir sieviete, kas stāvēja uz tilta Amsterdamā, - prostitūta.

- Tu esi...

Sieviete pastiepa roku.

- Viks.

Saimons bija galīgi satriekts un pilnīgi mēms - ne jau tikai tāpēc, ka Viks, kā izrādījās, bija sieviete, bet arī tāpēc, ka viņas skaistums bija tīrs un nevainojams. Mirkli, pirms viņa mēle atrada saikni ar smadzenēm, viņš mēģināja atcerēties visas elektroniskā pasta vēstules, visas ziņas, kurās bija sevi paudis kā vīriešu šovinists. Viss, ko bija viņai lūdzis, risks, ko viņai vajadzēja uzņemties, - Saimons nekad to nebūtu iedomājies lūgt sievietei.

- Es... es... tu esi sieviete.

Brīnišķīgi.

Viņas lielās acis jautri iemirdzējās.

- Tu gan esi attapīgs.

Saimons pašūpoja galvu, jo baidījās kaut ko teikt - viņš baidījās pateikt kaut ko patiešām muļķīgu.

- Viks ir Viktorija. Viktorija Halle.

Tad viņa iesmējās, un tie bija dziļi, gaiši smiekli kā briljanti, kas mirgo gaisā.

Un tad viņi smējās kopā.

Džejs Maklartijs KURJERS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Dace Kraule Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Pa.egle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 24154283.

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese Internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Labvakar! Lūdzu! (Tulk. no spāņu vai.) Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.

2

1 lallo, te Pērs Olins. (Tulk. no zviedru vai.)

3

Vai runājat angliski, Oliņa kungs? (Tulk. no zviedru vai.)

4

Special deliveries. (Tulk. no angļu vai.)

5

Jā. (Tulk. no spāņu vai.)

6

Ezers Zviedrijas dienvidos.

7

J. Salks (1914-1995) - amerikāņu ārsts, zinātnieks, atklājis vakcīnu pret poliomielītu.

8

Runā! (Tulk. no itāliešu vai)

9

Saimnieks. (Tulk. no itāliešu vai)

10

Jā, paldies. (Tulk. no itāliešu vai)

11

Kungs. (Tulk. no itāliešu vai)

12

Brīnums. Mira - saīsinājums no miracle. (Tulk. no angļu vai.)

13

Nenozīmīgs, mazsvarīgs. (Tulk. no itāliešu vai.)

14

Labrīt! (Tulk. no zviedru vai.)

15

Sveiks! (Tulk. no spāņu vai.)

16

labi - pusdienlaikā - nāc viens vai...

* KĀ ES TEVI PAZĪŠU?

^ es tevi atradīšu

17

Plašs atrakciju parks Madridē.

18

Labvakar, kungs! (Tulk. no spāņu vai)

19

***■ Labvakar. Pilāra Montesas jaunkundze? (Tulk. nu spāņu vai)

20

Ak jā, Montesas jaunkundze. Jūsu vārdu, lūdzu! (Tulk. no spāņu vai.)

21

Dzīvokļa numurs? (Tulk. no spāņu vai.)

22

Pele (1940) - izcils 20. gadsimta brazīliešu futbolists.

23

Tālvadības pults. (Tulk. no spāņu vai)

24

Vīrietis. (Tulk. no spāņu vai.)

25

S. Voltons (1918-1992) amerikāņu uzņēmējs, kurš 1962. gadā radīja zemo cenu veikalu ķēdi ASV.

26

Traks, neprātīgs. (Tulk. no spāņu vai.)

27

Labi. (Tulk. nu spāņu vai)

28

Tūristi. (Tulk. no spāņu vai)

29

Pēdējais trieciens. Burtiski - žēlastības dūriens. (Tulk. no [runču vai.)

30

“Zelta vērsis”. (Tulk. nu spāņu vai)

31

Noķert divdesmit divus - paradoksāla situācija, kuras vienīgo risinājumu izslēdz problēmai raksturīgi apstākļi. Pēc Džozefa Hellera romāna “Noķer divdesmit divus” (1961).

32

Aci pret aci; zobu pret zobu. Burtiski: roku pret roku. (Tulk. no spāņu vai.)

33

Spāņu kuce! (Tulk. no itāliešu un miglu vai.)

34

Labvakar, kungs! (Tulk. no spāņu vai.)

35

Krievs? (Tulk. no spāņu vai.)

36

Amerikānis? Vai tas ir droši? (Tulk. no spāņu vai.)

37

Plānprātīgs. (Itāļu vai.)

38

Vai zāles, kungs? (Tulk. no itāliešu vai.)

39

Nevajag. (Tulk. no itāliešu vai.)

40

Pateicība. (Tulk. no itāliešu vai.)

41

Brīvdienas. (Tulk. no itāliešu vai.)

42

Muhameds Ali (1942), izcils amerikāņu bokseris.

43

Nezināms. (Tulk. nu angļu vai.)

44

Sveiks, zieme|amerikāni! (Tulk. no nidcrlandiešu vai)

45

Sabiedroto armijas virspavēlnieks Klusā okeāna fronte ģenerālis D. Makārturs (1880-1964) bija pazīstams ar dažādiem spārnotiem izteicieniem, šajā gadījumā: “F.s atgriezīšos!”

46

Ziemeļamerikāņiem trūkst fantāzijas. (Tulk. nu niderlandicšu vai)

47

ES VAIRS NEESMU TAJĀ VIETĀ.

Priecājos to dzirdēt.

* UN KĀDAS IR LABĀS ZIŅAS?

+ Es uzlauzu šifru. Tas nebija grūti.

48

TAS DAUDZ KO IZSKAIDRO.

* Jā. Es šo to pārbaudīju. "Bain-Haverland" grasās apvienoties ar "Allen Labs". Viņi acīmredzot grib aizturēt šo informāciju lidz saplūšanai.

49

VAIRĀK GAN ŠĶIET, KA VIŅI TO GRASĀS AIZTURĒT PAVISAM.

To viņi neuzdrīkstētos. Miljoniem dzīvību ir liktas uz spēles.

50

LŪDZU.

Labi. Desmit dienas. Ja kaut kas noiet šķērsām, es diskus atdodu PMP.

* SAPRATU.VĒL KAUT KAS.

* Kas?

51

Kungs. (Tulk. no nīdcrlandicšu vai.)

52

Bagāža; soma. (Tulk. no itāliešu vai.)

53

Ātri! (Tulk. nu itāliešu vai.)

54

Brauc! (Tulk. no itāliešu vai.)

55

Saproti? (Tulk. no itāliešu vai.)

56

Retmih - anagramma no vārda hunter, mednieks (Tulk. no angļu vai.)

57

Varonis S. Rubrika filmā “Dr. Streindžlavs vai Kā es iemācījos neraizēties un mīlēt atombumbu" (1964) par kodolkara briesmām.

58

Medicīnas doktors.

59

Cilvēkēdājs, vairāku rakstnieka Tomasa 1 Iarisa grāmatu, to vidū “Jēru klusēšanas”, ka arī filmu varonis.

60

Draudzīga uzruna īriem. Burtiski - dēls.

Content

Maklartijs Džejs Kurjers

PROLOGS Madride, Spānija

I NODAĻA Gedertelje, Zviedrija

II NODAĻA Madride, Spānija

III NODAĻA Sedertelje, Zviedrija

IV NODAĻA Ņujorka

V NODAĻA Lahoija, Kalifornija

VI NODAĻAŅujorka

VII NODAĻA Lahoija, Kalifornija

VIII NODAĻATermini, Sicīlija m

IX NODAĻA Ņujorka

X NODAĻA Grinsletas ciemats, uz dienvidiem no Gēderteljes, Zviedrija

XI NODAĻALahoija, Kalifornija

XII NODAĻAŅujorka

XIII NODAĻAŅujorka

XIV NODAĻA Virs Atlantijas okeānā

XV NODAĻA Oslo, Norvēģija

XVI NODAĻA Ņujorka

XVII NODAĻA  Oslo, Norvēģija

XVIII NODAĻA   Virs Atlaniijas okeānā

XIX NODAĻA  Madride

XX NODAĻA  Madride

XXI NODAĻA "Plaza Mayor", Madride

XXII NODAĻA "Plaza Mayor", Madride

XXIII NODAĻA Madride

XXIV NODAĻA Termini, Sicīlija

XXV NODAĻA Lahoija

XXVI NODAĻA Amsterdama

XXVII NODAĻA Lahoija

XXVIII NODAĻA Amsterdama

XXIX NODAĻA Amsterdama

XXX NODAĻA Vieta nav zināmā

XXXI NODAĻA Vieta nav zināmā

XXXII NODAĻA Lahoija

XXXIII NODAĻA Vieta nav zināma

XXXIV NODAĻA Lahoija

XXXV NODAĻA Lahoija

XXXVI NODAĻA Lahoija

XXXVII NODAĻA Ņujorka

1