Gifords Tomass

Ledainais vējš

Tomass Gifords

Ledainais vējš

KAMILLAI

Es neesmu es; viņš nav viņš; viņi nav viņi.

PROLOGS

Cilvēku uz perona nebija daudz. Bija auksts, un aukstums man darīja labu, mazināja sāpes. Atspiedos pret kaut kādu kolonnu. Dažus soļus no manis vilcienu gaidīja ģimene — pusmūža pāris labās tvīda drānās un mātei pie rokas maza, gaišmataina meitenīte. Viņa smaidīja, kā gaidās un satraukumā mēdz smaidīt mazi bērni, ja tiem izdevies palikt nomodā ilgi pāri parastajam gulētejamam laikam. Viņa palaida vaļā mātes roku un sāka riņķot apkārt vecākiem arvien lielākos lokos, līdz pienāca man pietiekami tuvu, lai es varētu ieskatīties viņas rudzpuķu zilajās acīs. Viņa man uzsmaidīja, un es pasmaidīju pretī. Viņa bija glīti apģērbta — mētelītī ar samta apkakli.

Viņa vilcinoties tuvojās, raudzīdamās manī ar bērna skadrumu, un viņas smaids izdzisa. Līdz pusnemaņai sāpju nomocīts, es vēlreiz palūkojos viņai acīs un mēģināju pasmaidīt. Man viņa atgādināja pirms daudziem gadiem uzņemtos manas mazās māsiņas Lī fotoattēlus.

Pēdīgi, viņas neatlaidīgā skatiena mazliet samulsināts, es paliecos uz priekšu, lai uzbilstu sveicienu. Tai brīdī viņa nelabi iekliedzās, brēca skaļi un spalgi, it kā es būtu viņai uzbrucis. Jutu, ka klūpu uz priekšu, ka ceļi ļogās, un es pieķēros pie kolonnas. Biju galīgi apjucis: kālab viņa brēc? Bērna atvērtā mute man šķita kā bedre, kurā tūliņ iekritīšu, un atgādināja brūci Alistera Kempbela pierē.

Vecāki pagriezās paskatīties, kas noticis, tēvs metās uz priekšu, saukdams:—Nāc, nāc šurp!—un sniedzās pēc meitenes. Sieviete niknu un pārmetumu pilnu vaigu nāca tuvāk, tad pēkšņi apstājās, aizšāva cimdotu roku mutei priekšā, un es dzirdēju viņu sakām:—Ak dievs, Henrij,— paskaties uz viņu — visa seja asinīs . . .

Es pārvilku plaukstu pār seju, roka kļuva lipīga, un man iekšā viss sagriezās; pirksti bija asiņaini. Mēģināju cieši turēties pie kolonnas, bet apkārt viss grīļojās, valodas skanēja kā tāltālas atbalsis. Meitenīte bija apklususi, un es redzēju, ka lietus pār sliežu ceļu pārvērties ķepīgā sniegā, kas krīt un krīt.

Nogurusi balss ierunājās man pie pašas auss:— Jēziņ, Kūper, paraugieties jel pats uz sevi! Kur jūs atkal esat iekūlies?

Balss izklausījās pazīstama, bet, kad pagriezos, man acu priekšā viss saplūda miglā: redzēju neskaidru apveidu un sīksīciņu gaismas punktiņu, punktiņā kādu seju, taču par vēlu, lai to pazītu, redzēju tikai sniegu krītam mīkstiem vāliem, dzirdēju kaut kur ļoti tālu vilcienus dunam, kritu, un viss man bija vienalga . . .

PIRMĀ DAĻA

1

Viss sākās ar telegrammu.

Pēc šķiršanās no Digbijas vairākus gadus biju nodzīvojis Kembridžā, Masačūsetsas štatā, un konstatējis — kaut arī nespēju vairs izjust visu to, ko izjutu pirmajā Hārvardas gadā,— ka dzīve šeit joprojām rādās diezgan tīkama. Iestājos par lasītāju Vaidnera bibliotēkā, pieradu iepirkties pašapkalpošanās universālveikalā; pilsētā bija vairāki jaunu un lietotu grāmatu veikali, rakstāmlietu tirgotavas, avīžu kioski, Līvita un Pīrsa tabakas veikals, Crimson un Ņujorkas Times, ko palasīt, brokastis ēdot, pastaigu vietas pa Boilstona ielu, garām Eliota mājai, kur es kādreiz dzīvoju, un gar Čārlza upi, kur kaisli iemīlējos sievietē, kam bija lemts mani pamest un kas kļuva par manas laulības šķiršanas cēloni.

Kembridžā es ieguvu zināmu pašapziņu, šeit viss, ko domāju un darīju, nāca no manis paša. Sai ziņā te bija gluži citādi nekā Ņujorkā, kur viss apliecināja vienīgi Digbiju, jo viņai bija tik daudz draugu un viņu pazina visi, mani — neviens; citādi te bija, pavisam citādi nekā Kūperfolzā, kur mūsu ģimene, pēc kuras vieta nosaukta, daudzējādā ziņā tika uzskatīta par tādu kā sabiedrības īpašumu.

Tajā rītā — ap janvāra vidu — sēdēju pie galda dzīvojamā istabā, pa kuras logu pavērās skats lejā pagalmā uz pelēko, nokaltušo zālienu, ko klāja sniega plankumi kā matu paliekas pliku galvvirsu. Krūzē kūpēja kafija, sviests kusdams sūcās smalkmaizītes sīkajās rūguma dobītēs, un es apmierināts vēroju kaudzi dzeltenu papīra lapu, kas bija aprakstītas manā grūti salasāmajā, sīkajā rokrakstā. Romāns, iesākts studenta gados Hārvardā, ar virsrakstu «Dumpis», gāja no rokas itin raiti. Sešus mēnešus nebiju pieskāries glāzītei, un dakteris bija mani gandrīz vai pārliecinājis, ka alkoholisms, kas mani bezmaz vai pazudināja, uzvarēts. Biju brīvs no sievietēm un laimīgi sāku pie tā pierast. Man bija trīsdesmit četri gadi, biju lielākā vai mazākā mērā avarējis un samērā labi iemācījies nebīties no tā, ko nesīs rītdiena, nākamais mēnesis, viss atlikušais mūžs.

Torīt jutos kā paša radītā oāzē: biju pārvarējis postu, saņēmies, izturējis.

Un tad, lai, kā mēdz teikt, koki nesāktu augt līdz debesīm, atskanēja telefona zvans.

— Rietumu telegrāfa sabiedrība izsauc misteru Džonu Kūperu,— sacīja kāda sieviete.

— Klausos.

— Uz jūsu vārda pienākusi telegramma no — no kāda Sirila Kūpera.

Palūdzu, lai viņa to nolasa, un pēkšņi man krūtis sažņaudza nejēdzīgā nojausma, kas ir neizbēgama, dzirdot pieminam Rietumu telegrāfa sabiedrību.

Viņa lasīja:—STEIDZAMI IERODIES KUPER-FOLŽA 20. JANVARI. PAMET VISU UN BRAUC. JAAPKOPJ CILTSKOKS. PALIEC SVEIKS, VECĪT SIRILS.

Viņa piedāvājās nolasīt vēlreiz, un es, juzdamies gaužām atvieglots, viņai to atļāvu: lai būtu kas būdams, nekāda īsta nelaime nav notikusi. Lūkojos lejup uz ielu un prātoju, ko tas, sasodīts, varētu nozīmēt. Apvaicājos, kur telegramma nodota.

— Buenosairesā,— viņa lieliskā profesionālā vienaldzībā atbildēja. Pateicos par nolasīšanu un gluži automātiski pastiepu roku pēc pīpes un kārbas ar Balkānu izlases tabaku, piepildīju pīpi ar melno maisījumu, uzšķīlu sērkociņu un izpūtu varenu dūmu mutuli, izbaudīdams dūma garšu un vērodams latakijas^1 kvēlojošās plāksnītes uzplaiksnām gar pīpes apmali.

Pirmkārt, telegramma nav blefs. Vienīgi mans brālis Sirils maksās no lieka par trim vārdiem: PALIEC SVEIKS, VECĪT.

Otrkārt, Sirils nav radis velti steidzināt. Viņš vienmēr skaidri zina, ko saka.

Treškārt, 20. janvāris nav aptuvens datums. Tā ir tieši tā diena, kad viņš grib mani sastapt Kūperfolzā, un es nedrīkstu meklēt nekādus attaisnojošus ieganstus.

Ceturtkārt, telegramma ir ne tikai mīklaina, tā ir intriģējoša, kaut arī nekā tieši neizteic. Sirils nekad nekā nedara bez nolūka, un, ja viņš izturas noslēpumaini, tad viņam ir pamats to darīt.

Piektkārt, Buenosairesa. Buenosairesa atrodas krietni tālu no Sirila parastās darbības sfēras, kas saistās galvenokārt ar Eiropu. Un tomēr Sirilam būs bijis loti svarīgs iemesls būt Buenosairesā.

To visu apsvērdams, izdzēru otru krūzīti kafijas. Tad saliku somā visu vajadzīgo, piekopu atstājamās mantas un devos lejā uz garāžu, kur stāvēja mans linkolns.

2

Linkolns man bija patvēries vēl no tiem laikiem, kad naudas netrūka. Es to saglabāju un kopu, par spīti personiskajām un finansiālajām grūtībām, turējos pie tā kā pie talismana. Mašīna bija lieliska, gāja, pavisam klusu dūkdama, rija benzīnu kā uz Saturnu palaižama raķete, sildīja salonā gaisu līdz optimālajam līmenim. Mana 1966. gada kontinentāla spožajos sānos ēnojās pelēka pasaule, mīkstajos ādas polstējumos bija brīnišķīga sēdēšana. Man pat prātā neienāca doties uz dzimto pusi citā satiksmes līdzeklī. Mašīnai viss bija kārtībā un pārbaudīts: benzīns, eļļa, transmisijas šķidrums, bremžu eļļa, akumulators, ūdens, gaisa spiediens, iekšējās un ārējās gaismas un visa elektroiekārta.

Sniegpārslas sāka ķēpāt vējstiklu. Logu tīrītāji tyja jauni un cītīgi spodrināja stiklu. Biju gatavs doties ceļā.

Pirmajā dienā, pametis aiz muguras Bostonu, nobraucu nožēlojamas 380 jūdzes pa neganto puteni; sniegs, vēja trenkts, aizvērpetēja pa šoseju, nesagul-dams kupenās. Domās es, protams, kavējos pie sava brāļa Sirila.

Sirilam Kūperam, kas bija divus gadus vecāks par mani, jau zēna gados un arī vēlāk — nobriedušam par vīru — piemita ārkārtīga pievilcība, mērķtiecība un, jāteic atklāti un bez liekas kautrības, vistīrākā, visneslēptākā alkatība. Viņa alkatība un prieks par to, ka Hārvardas ekonomikas fakultātē iegūtās zināšanas iespējams izmantot praktiskos pasākumos, palīdzēja viņam paša spēkiem iedzīvoties lielā bagātībā. Taču lieliskās manieres viņu, domājams, paglāba no ienaidniekiem — tīrais brīnums tik bagātam vīram. Viņa darījumu lokā ietilpa skotu viskijs, divas labi nostādītas modernu apģērbu veikalu sērijas, videoierakstu iekārtas, reklāma, izdevniecības, kuģniecība zem Libē-rijas karoga un apbūves gabali Lielbritānijā, Francijā un Spānijā. Kļuvis divdesmit vienu gadu vecs, viņš aizņēmās no vectēva naudu un soli pa solim kāpa augšup, līdz izvērtās par magnātu.

Braucot pa krēslaino novakari un kūpinot teicami izžāvēto Barling Canadian tabaku, manas domas no brāļa, kas nekad nezaudēja labo omu un mazliet robusto humoru, neviļus aizklīda pie pārējās ģimenes, no kuras dīvainā gēnu sakritībā bija izaudzis ne vien viņš, bet arī tāds gluži atšķirīgs radījums, grāmat-tārps un savrupnieks kā es, nemaz nerunājot par mūsu māsiņu Lī, kas aizgāja bojā uzlidojuma laikā Londonā.

Kūperfolza tika nodibināta Minesotas ziemeļos, gleznainās Sankruā upes līcī, netālu no putojošā ūdenskrituma, kas šalko pat spīvākajā ziemas salā. Pirmais Kūpers, mans vārdabrālis Džons, bija ticis pie bagātības ar dzelzceļa būvi un labības tirdzniecību, kas palīdzēja radīt pasaulē labu tiesu miljonāru un līdz ar to lika pamatus plaukstošajai, darbīgajai Mineapoles pilsētai. Taču Kūperi dzīvoja ļoti klusi un atturīgi, līdz mans vectēvs tā sāka šaut pār strīpu, ka panāca visu, ko viņa priekšgājēji bija nokavējuši.

Mans vectēvs Ostins bija mērķtiecīgs, enerģisks vīrs, kas kļuva arvien bagātāks visas nācijas uzplaukuma laikā gadsimta sākumā. Viņa labi paziņas un draugi bija tālaika izcilākie finanšu milži: Kārnedžijs, Rokfel-lers, Fords, Mellons. Taču kādā brīdī Ostina Kūpera prātu pārņēma neatlaidīga, par katru cenu realizējama ideja, kuru varētu nosaukt par psiholoģisku traumu, kas līdzīgi kara laikā miesā iestrēgušai šķembai laužas uz āru, līdz pēdīgi pārtrūkst kā augonis, izšķiežot strutas un asinis. Divdesmitajos gados, apmeklējot Vāciju, viņā modās līdzjūtība pret vācu tautu, kura, viņa vārdiem runājot, cieta «no smagā soda jūga, ko šai zemei uzkrāvuši Lielā kara^2 uzvarētāji». Viņš nebija vienīgais ar tādiem uzskatiem: daudzi vērotāji no malas pārdzīvoja to pašu, un daži vēsturnieki

vairākkārt izteikuši domu, ka miera līgums bijis netaisnīgs un vienīgi izraisījis jaunu trīsdesmitgadu karu, kas ilga no 1914. gada līdz 1945. gadam. Taču, rīkodamies pēc sava prāta, Ostins Kūpers neapmierinājās ar uzskatu ikvakara fiksēšanu dienasgrāmatā, vairāk neliekoties par to ne zinis.

Turpmāk, ierodoties Vācijā, vectēvs ar viņam raksturīgo neatlaidību sāka meklēt tos cilvēkus, kas, pēc viņa domām, no pelniem atdzimušajā Vācijā varēja kļūt par heroldiem. Viņš nodibināja tiklab personisku, kā arī finansiālu kontaktu ar Krupa dzimtu, tādējādi kļūdams it kā par saikni starp dažādiem vācu un angloame-rikāņu finanšu dižvīriem.

Taču Ostins tāpat centās sev piesaistīt un beidzot arī piesaistīja to politisko vadītāju interesi, kuriem, pēc viņa vārdiem, pietika saprāta atkal pavērst Vāciju uz ceļu, ko tai nolēmis liktenis. Būdams amerikānis, viņš šiem jaunajiem darboņiem bija noderīgs. Ostins satikās ar aprindām, kurās viņiem pieeju liedza sociālās konvencijas.

Tā Ostins Kūpers sāka kalpot diviem varen nikniem un visai spējīgiem vāciešiem, kas kāroja pārveidot pasauli. Viens itin ērmotā kārtā bija Lielā kara varonis un pilnā mērā atbilda Ostina priekšstatam par īstu diženumu; otrs bija dažā ziņā grūtāk pieejams, taču Ostinam šķita ar hipnotisku spēku apveltīts, turklāt spožākā personība, kādu viņš bija sastapis un jebkad cerēja sastapt.

Hermanis Gērings.

Ādolfs Hitlers.

Ostins Kūpers.

Buenosairesa.

Paliec sveiks, vecīt.

Vārdi griezās un mijās man galvā, nedodami mieru vēl tad, kad biju atlaidies moteļa gultā, pārāk noguris, lai lasītu vai skatītos televizorā. Tomēr biju pārāk saspringts, lai iemigtu: no braukšanas pa sniegputeni un ilgās domāšanas par ģimeni nervi bija tā saspīlēti, ka man uzmācās neskaidras bailes par visu.

Sen nebiju bijis Kūperfolzā, sen nebiju tik intensīvi nodevies domām par ģimeni. Un vēl priekšā tik daudz jūdžu, tik daudz ceļā pavadāmu stundu. Sāku jau prātot, ka labāk būtu vajadzējis iesēsties lidmašīnā, bet

n

tas neatbilstu manai dabai. Ikviens, kas mani pazīst, būtu pārliecināts, ka braukšu ar linkolnu.

Pēdīgi palīdu zem segām un klausījos vēja auros aiz durvīm, kamēr aizmigu.

Nākamajā dienā mani mēģināja nogalināt.

3

Otrā diena manā ceļojumā uz mājām bija iepriekšējās pēcpusdienas pastiprināts variants. Braucu uz rietumiem, visu laiku lauzdamies cauri pelēcīgām sniega vērpetēm, kas redzamību un ātrumu samazināja līdz minimumam. Priekšmetu kontūras ceļā pamanīt un saskatīt izdevās tikai pašā pēdējā mirklī, un starmešu gaisma izgaismoja virpuļojošās sniegpārslas gan skaisti, taču tik palsi, ka no tās nebija nekāda labuma. Radio nemitīgi brīdināja nedoties ceļā, nosauca skolas, kurās pārtrauktas mācības, un pasākumus, kas atcelti. Tomēr man ne prātā nenāca pārtraukt ceļojumu, jo tad es laikā nenokļūtu galā. Sirils bija teicis: divdesmitajā — tātad divdesmitajā man jābūt tur.

Indiānā un Ilinoisā laiks noskaidrojās, un es uz brīdi atlaidu linkolnu no pavadas, pēc radio ziņām secinādams, ka gaidāma vētra un ka es ar to sastapšos, tikko no Čikāgas būšu nogriezies uz Ilinoisas šoseju, lai brauktu tālāk uz Viskonsinu. Taču šai brīdī spīdēja palsa saule, un es pūtināju rokas no pārguruma, kas bija radies, stundām krampjaini turot stūri, kad redzamība līdzinājās nullei.

Šķita visai dīvaini, ka 1972. gadā, braucot pa zemi, kur risinājies tik daudz vēsturisku notikumu, pārdzīvotas vecas un jaunas krīzes, es atcerējos bērnību Kūper-folzā un vectēvu, kura vārds trīsdesmitajos gados, kad Vācijā notika lielās pārvērtības, bija kļuvis par sinonīmu tiem amerikāņiem, kas apbrīnoja nacistus un nezin kādu personisku iemeslu dēļ simpatizēja nacionālsociālisma mērķiem Eiropā.

Ap trīsdesmito gadu vidu, kad es vēl nebiju piedzimis, antisemītisms, kas plosījās Eiropā, pie mums nekādu popularitāti neiemantoja, neviens to neuzskatīja par problēmu. Valdīja plaši pieņemts uzskats, ka tas ir jautājums, kas vienmēr pastāvējis un pastāvēs, un galu galā katrai nācijai pašai jāizšķir, kā izturēties pret ebrejiem, ņemot vērā viņu bagātību un lielo prasmi darījumos. Mana vectēva aspektā ebreji bija izcili darījumu cilvēki un, ja arī tiem nevarēja pilnā mērā uzticēties, tie bija tādi paši ļaudis kā visi pārējie. Viņš ieskatīja, ka nav nekāda pamata ar tiem nesadzīvot. Tie eksistēja, un, kaut arī viņš nebūtu ne pirkstu pakustinājis, lai kādu ebreju glābtu, tomēr ļaunu arī nevienam no tiem darījis nebūtu. Viņam tā gluži vienkārši bija atsevišķa cilvēku grupa, kuriem pašiem vajadzēja tikt galā ar savām problēmām. Tieši to pašu viņš būtu teicis par katoļiem.

Ostins Kūpers nebija ne dedzīgs rasists, ne fanātiķis. Zem sensāciju kāro žurnālistu radītās glazūras slēpās diezgan vēss reālists, kas uzskatīja, ka Eiropa ir milzis, kurš nespēkā grīļojas un no jauna jāpadara spēcīgs gan abu pasauļu, gan Ostina Kūpera ekonomikas labā. Viņš bija pārliecināts, ka visdrošākais glābiņš Eiropai būtu enerģisks vadonis vai valdītāju grupa, kas radītu jaunu lepnumu, jaunu nacionālismu, jaunu ticību un ļautu kontinentam atkal nostāties uz kājām. Jo dziļāka vērsās depresija, jo spēcīgāka kļuva viņa ticība un ciešākas viņa saites ar fašisma politiku Vācijā, Itālijā, Spānijā un Anglijā. Viņš ticēja, ka vienīgais pareizais atrisinājums ir nacionālisms, un, ja tas gribēs karu, lai tad tā arī notiek. Nauda pārdzīvo karu, tā karā pat vairojas. Karš nav nekāda problēma. Kari bijuši vienmēr. Cilvēcei patīk kari. Galvenais ir panākt, lai karš nes peļņu.

Mani, bērnu, kas no politikas nejēdza nenieka, tas viss skāra tikai tik daudz, ka Ostins Kūpers, Amerikas nacists Numurs Viens, kā viņu dēvēja Liberty un Collier's, bija mans vectēvs.

Brālim Sirilam un man ar vectēvu bija daudz sirsnīgākas attiecības, nekā parasti mazbērniem mēdz būt. Mēs abi bijām pārāk jauni, lai par viņa izdarībām sevišķi kaunētos. Mums viņš bija kalsns, ārkārtīgi labi ģērbies pavecs vīrs, kas mums allaž dāvināja sīknaudu un grāmatas, atturīgs, ārkārtīgi precīzs valodā un, par spīti tam, ka bija nopietnas dabas, ļoti labprāt smējās. Kara laikā viņš lielajā maurā aiz mājas bieži spēlēja ar mums kroketu; toreiz viņam bija mazliet pāri sešdesmitiem, viņš valkāja baltu kreklu ar melnu kaklasaiti; ap to laiku viņš vairs neuzdrošinājās doties uz golfa laukumu vai citām sabiedriskām vietām.

Mums, bērniem, viņš tātad bija vienīgi bijājams, labestīgs tuvinieks, bet mūsu tēvam — pieaugušam vīrietim, kas grozījās citu pieaugušu vīriešu sabiedrībā,— vectēvs dzīvi padarīja neciešamu. Sabiedrība cieši saistīja mūsu tēvu ar lielāko Amerikas nacistu, kas laikrakstu pirmo lappušu fotoattēlos redzams tērzējam ar Ādolfu Hitleru, braucam milzīgā limuzīnā kopā ar Gēringu, Spēru un Gēringa kundzi, satiekamies aiz slēgtām durvīm ar Alfrēdu Krupu un pēc tam iznākam no sarunu telpas un smaidot apmaināmies rokasspiedieniem, it kā lai apliecinātu, ka noslēgta diezin kāda sazvērnieciska vienošanās.

Ar to visu mūsu tēvam vajadzēja samierināties. Viņš bija dzimis 1910. gadā, Hārvardu absolvējis 1932. gadā, pievilcīgs, mākslinieciski noskaņots cilvēks, kurš kādu laiku vēlējās kļūt par gleznotāju. Viņš brauca savam tēvam līdzi uz Vāciju divdesmitajos gados, kad Berlīne strauji sāka atdzīvoties, tāpat arī vēlāk — trīsdesmitajos, kad tur jau valdīja citāds gars, tikās ar dižvīriem, kas lēma, kā pārveidot Eiropu, un — kā dēli bieži mēdz darīt — kaisli nostājās pret visu, par ko šie cilvēki kopā ar viņa tēvu cīnījās. Un tad iznāca tā: kamēr Os-tins Kūpers darīja visu, lai Amerikā popularizētu nacismu, mūsu tēvs Edvards ziedoja savu pārlieku īso mūžu, lai pretotos nacistu nelietībām. Pēdīgi, 1941. gadā, viņš, būdams Karaliskā Britu gaisa karaspēka lidotājs, atdeva dzīvību gaisa kaujā virs Lamanša. Viņa Spitfire lidmašīnu neatrada, un viņa mirstīgās atliekas paljka uz visiem laikiem zudušas. Par viņiem abiem toreiz rakstīja avīzēs: viens dzīvo, nodevis visu, kas Amerikai svēts, bet otrs, viņa miesīgs dēls, ziedojis dzīvību cīņā par brīvību. Neko teikt — varens sižets, ja šie cilvēki, par kuriem to raksta, nav paša vectēvs un tēvs.

1941. gada 8. decembrī pēc paša prezidenta pavēles pie mūsu lielās savrupmājas, kurai logi vērās uz skaisto upi un ūdenskritumu, kas nosaukts mūsu dzimtas vārdā, nostādīja karavīru apsardzi, kura tur nostāvēja visus kara gadus un vēl dažus mēnešus pēc kara beigām. Tā, noslēgts no pasaules, Ostins Kūpers tika nosargāts pret visiem, kam bija dibināts pamats vēlēt viņam ļaunu.

Čikāga pletās man priekšā milzīga un dūmos kūpoša, tai pāri gūla debesīs sasalušais rūpnīcu izgarojumu mākonis. Tikko pagriezos un sāku braukt uz ziemeļiem, man pretim uzbrāza nikns vējš. Drīz es jau biju pašā skaudrākajā vējpūtā un jutu brāzmas sitamies pret divarpustonnu smagā linkolna metāla plātnēm. Vējš svelpdams virpuļiem vien nesa sniegu pāri sasalušajiem tīrumiem, un vēja un sniega vērpešu trakošanā tikko varēja samanīt palsi pelēcīgu saules plaiksnījumu.

Nogriezos no šosejas un apturēju mašīnu pie vienas no Freda Hārvija kafejnīcām. Kafejnīcā nebija nevienas dzīvas dvēseles, uz apakštasēm baloja krūzītes, un telpā valdīja tik nereāls klusums, it kā Freds Hārvijs šajā sniega tuksnesī būtu atvēris nevis kafejnīcu, bet kosmosa staciju. Vienu dīvainu mirkli man uzmācās sajūta, ka esmu nokļuvis automātu valstībā, kur, izņemot mani, nav nevienas citas dzīvas būtnes.

Burvība pārtrūka, kad viesmīle atnesa kafiju. Viņa man uzsmaidīja un izteica piezīmi par laiku.

— Ārā ir tik tumšs, it kā jau būtu vakars,— viņa noteica un aizgāja. Ienāca divi vīrieši, apsēdās un pasūtīja kafiju. Viens no viņiem, aitādas puskažokā ģērbies garš vīrišķis papliku galvvidu, pienāca pie manis un pavaicāja, vai drīkstot paņemt Tribune, kas gulēja turpat līdzās uz letes. Atbildēju, ka avīze nepieder man, lai ņem vien. Viņš pasmaidīja un pamāja ar galvu uz stikla sienu, pret kuru brāzmoja sniegs, pilnīgi aizsegdams skatu uz šoseju.

— Braucat uz ziemeļiem?— viņš, viegli, draudzīgi pasmaidīdams, apvaicājās.

— Līdz pašai Minesotai,— es atteicu.

— Varat arī netikt līdz galam,— viņš skumīgi piebilda, it kā mēs būtu biedri cīņā pret kopēju ienaidnieku.— Dzirdēju, ka tālāk uz ziemeļiem esot vēl trakāk.

— Droši vien,— es piekritu.

,j7— Jā, gatavā elle.— Viņš aizkūpināja cigareti un salocīja avīzi. Viņam bija lielas rokas ar gariem pirkstiem. Viņš izskatījās pēc kovboja, kam vējā un sniegputenī jāpārdzen mājās ganāmpulks.— Paldies par avīzi,— viņš noteica un atgriezis pie sava biedra.

šķērsojot benzīna tanka laukumu, pabraucu garām melnam limuzīnam, kas stāvēja pie degvielas sūkņa. Abi vīrieši arī bija iznākuši no kafejnīcas. Viņi piegāja pie melnā limuzīna, un pirmējais — aitādas puska-žokā — pamāja man ar roku, kad braucu viņiem garām, ripinādams mašīnu lejup pa nogāzi līdz baltajai bedrei, kas tomēr galu galā, kā izrādījās, bija šoseja.

Viņi palika klusējot dzeram kafiju, kad es uzvilku cimdus un izgāju laukā pie mašīnas. Man mugurā bija mans iemīļotais džemperis ar augsto, atlokāmo apkakli, biezs un pamatīgs, ko droši vien bija noadījusi kāda veca dāma Hebridos,— tīrs, biezs dzīpars, turklāt mīksts kā zamšādas cimds. Motors nekavējoties iedūcās, es vēlreiz domās pārskatīju, vai viss kārtībā. Lēnām

Ne mirkli neatslābinādams ceļam nepieciešamo uzmanību, tomēr iegrimu nomoda sapņos. Labu brīdi nodevos domām par Sirilu, tad viņa vietā stājās Digbija, un atmiņās atkal vedu viņu pirmoreiz uz Kūperfolzu — ka pirms daudziem gadiem. Tēvs runājās ar mani, kā mums neķad nebija iznācis sarunāties īstenībā; vectēvs notēmēu&sjti-enu pa kroketa bumbu, viņa melnā kaklasaite pl£0ļj$a vieglajā vasaras vējiņā, un pat likās, ka dzirdu koka vesera dobjo sitienu pa koka bumbiņu . . .

Krēsla sāka biezēt, un sniga arvien spēcīgāk. Riepu sablietētais sniegs uz šosejas bija apledojis, ceļš kļuva slidens. Redzamības nekādas. Pa ceļam stundas laikā gadījās sastapt tikai kādu pusduci mašīnu, un es tikko biju iebraucis Viskonsinas štatā, kad pēkšņi turpat līdzās, kreisajā pusē, ne vairāk kā dažus sdļus' atstatu, ieraudzīju melno limuzīnu. Tas slīdēja mān virsū; pirms paguvu izvairīties, sajutu triecienu, un linkolns, nespēdams gludi nobrauktajā sniegā noturēties, lēnām 'Sāka slīdēt n6sL.no.ceļa.

Ka milzīgi*' slidotāju pāris mēs pa necaurredzamo J^egpute-fti lēnām slīdējām lejup baltajām nebūtībā. \V$»{em~~spēkiem griezu stūri, noņēmu kāju no gāzes pedāļa, cerēdams, ka sniegariepas kaut kādā veidā palīdzēs nobremzēt. Pēdīgi melnais limuzīns atšķīrās, parāvās sānis un, pabraucis mazliet uz priekšu, apstājās grāvja malā, bet es slīdēju lejup. Taču /tad sajutu zem pakaļējās ass cietu pamatu, uz mirkli manī atgriezās spēja sķaidri domāt, es ieslēdzu pirmo ātrumu un strauji piedevu gāzi, cerēdams atgūt korttroļi pār

mašīnu. Kā par brīnumu, manevrs izdevās, linkolns uzņēma ātrumu, izarās cauri ceļmalas irdenajam sniegam un sāka lauzties augšup uz šosejas malu. Sniegs veseliem vāliem viļņoja man priekšā, sānos, visapkārt. Droši vien no sadursmes līdz mirklim, kad atkal no jauna uzbraucu uz šosejas, bija pagājušas tikai dažas sekundes, bet man tā šķita drausmīga mūžība, gara šausmu nakts, no kuras kļuva nelabi, es nosvīdis trīcēju pie visām miesām. Sēdēju, krampjaini sagrābis stūri, aizgūtnēm riju gaisu, lai nevajadzētu vemt.

No sniega virpuļiem atkal iznira melnais limuzīns, putenī blāvi mirgoja tā starmeši. Dzirdēju signāltauri, redzēju, ka vīrietis aitādas puskažokā māj man ar roku, ka mašīna gabaliņu man priekšā apstājas. Pats savu starmešu gaismā ieraudzīju melnās mašīnas abējas durtiņas atveramies, abus vīriešus izkāpjam un vējā salīkušus steigšus tuvojamies. Es atvēru linkolna durtiņas, kas žēli ievaidējās virās, un izkāpu no mašīnas; tai pašā mirklī mani sagrāba negants vējš un saltums, kāda gaisā vēl nebija, kad iznācu no Freda Hārvija kafejnīcas. Tas līda cauri džemperim līdz ādai; kārnais vīrietis aitādas puskažokā man uzsauca:

— Vai jums nekas^nekait?—Viņa balsi vēja auros tikko varēju sadzirdēt. Sals koda man sejā un acīs.

— Nē, liekas, viss kārtībā,—es atteicu.

— Jēziņ, nu neparko nevarēju noturēt,— sacīja viņa biedrs, strups resnītis biezā, zilā mētelī.— Man nāvīgi žēl, vecīt.

Stāvējām un aplūkojām bojājumus: noberzta krāsa, durtiņas un priekšējais spārns krietni iedauzīti.

— Draņķīgi,— es noteicu.

— Iešu paskatīšos aizmugurē,— sacīja aitādainis, slēpdams seju mīkstajā kažoka apkaklē, un aizgāja uz linkolna pakaļgalu. Dzirdami bija tikai vētras auri, vairāk nekas.

Otrais, zilajā mētelī, paaicināja mani pie priekšējā riteņa, norādīdams uz spārnu. Viņš nometās sniegā uz ceļiem un raustīja spārnu, liekdams to nost no riteņa. Es arī piegāju un nometos sniegā uz ceļiem. Likās, ka šjpārns tomēr pie riepas neskaras, un es pagriezos, lai to pateiktu.

Taču nepaguvu ne muti atplest. Pēkšņi jutu apdullinošas sāpes galvā. Dzirdēju kaut ko atsitamies pret galvaskausu, dzirdēju pie pašas auss kādu piepūlē klusu nosēcamies, jutu sniegu ietriecamies sejā, un tad vairs nejutu nekā.

5

Cik ilgi cilvēks var palikt dzīvs, guļot sniegā, ja temperatūra ir zem nulles? Nezinu. Bet es paliku dzīvs. Kad atjēdzos, biju nosalis stīvs, un, kad pacēlu galvu, tā atsitās pret linkolna apakšu: kaut kā biju pa pusei paslīdējis zem mašīnas. Mani bija paglābuši divi apstākļi: tēvainis aitādas kažokā bija man iezvēlis diezgan nemākulīgi, un no lielā motora saglabājies siltums mani pasargājis no nosalšanas.

Lēnām, ar lielām mokām izkūņojos no mašīnas apakšas. Filmas un televīzija mūs pieradinājušas nejust fiziskas vardarbības realitāti, jo mūsu varoņi to pārdzīvo ik nedēļu un katrā filmā. Man jau senāk bija aizdomas, ka mūs baro ar izdomājumiem. Taču tagad, stāvēdams pie linkolna, bezcerīgi atspiedies pret tā saplosīto sānu un sniegā izvemdams nelabumu, pārliecinājos, cik patiesas bijušas manas aizdomas. īstenība — tiklab fiziskais pārdzīvojums, kā apziņa, ka esmu apdraudēts, ka man uzglūn ļaundaris ar montāžas lāpstiņu rokā,— bija daudz briesmīgāka, nekā būtu to varējis izjust pat smagākajos dzēruma murgu brīžos. Tie divi nelieši mani atstāja uz ceļa, lai es dabūtu galu, patiesi dabūtu galu, un es paliku dzīvs tikai tīrās nejaušības dēļ. Pēkšņi sāku drebēt no aukstuma; atvēru linkolna durtiņas, ar pūlēm iesvempos mašīnā pie stūres un ieslēdzu aizdedzi. Linkolns atdizīvojās kopā ar mani, pieplūdināja mašīnas polstēto salonu ar siltu gaisu, atkausēja vējstiklu. Linkolns glāba man dzīvību.

Sadauzītā galvas puse bija apķepusi ar asinīm un, kad piedūru tai pirkstus, drausmīgi sāpēja. Sēdēju siltumā un lūkoju cik necik sakarīgi apkopot domas. Tad vēlreiz izkāpu no mašīnas, ar sniegu nomazgāju sasisto vietu un asinis no rokām un atkal devos ceļā. Priekšējā riteņa riepa gar spārnu neberzās.

Nakts bija tumša. Braucu atkal pa šoseju. Redzamība neļava braukt daudz ātrāk par četrdesmit jūdzēm stund.ā, un, atceroties uzbrukuma ainu, ko redzēju kā

atpakaļ slīdošu filmu, man pēkšņi ienāca prātā, ka melnais limuzīns var parādīties no jauna, ka abi nelieši var atkārtot uzbrukumu, līdz būs nodarījuši savu līdz galam.

Tikai tad, kad cauri putenim ieraudzīju zibam šosejas tīrītāju kolonnas mašīnu sarkanās uguntiņas, sāku justies puslīdz drošībā. Lielajās, ar smiltīm pildītajās mašīnās atradās cilvēki — normāli cilvēki, kas strādāja savu darbu, palīdzēdami man cīnīties pret vētru, nevis uzglūnēdami, lai mani nogalinātu. Braucu lēnām un piesardzīgi, visu laiku turēdamies greideru un smilšu vedēju tuvumā līdz pašai Medisonai, kas mirdzēja cauri puteņa brāzmām kā gaiša parādība.

Man, protams, būtu vajadzējis braukt uz kādas slimnīcas ātrās palīdzības nodaļu un parādīt savu galvu, taču es nogriezos no galvenās šosejas, iegriezos trej-zaru ceļā pa labi, šķērsoju ceļu sazarojumu, kas ved uz dienvidiem, un piebraucu kraujas malā pie Hovarda Džonsona viesnīcas, kuras oranžais jumts pat sniegputenī spīdēja pa gabalu.

Kad mans visai saņurcītais izskats bija novērtēts laipniem, tomēr diezgan pārsteigtiem skatieniem, man piešķīra istabu ar skatu uz automobiļu stāvvietu, kuras aizmugurē pacēlās stateniska klinšu siena, krietni augstāka par viesnīcu. Stāvvieta bija spoži apgaismota, spuldzes mirguļoja cauri baltajam virpulim, mašīnu jumtus, motora pārsegus un bagāžniekus sedza sešas collas bieza vai vēl biezāka sniega kārta. Paņēmu no aizmugures sēdekļa somu, atbīdīju savas istabas stikla slīddurvis un sastapu administratoru, kas patlaban iededza gaismu un parādīja, kur atrodas vannasistaba. Viņam bija ezītī apcirpti mati — sen nebiju šādu cirpumu redzējis — un smaidošas acis aiz brillēm raga ietvarā.

— Iedomājos, ka jāienāk un jāapskatās, vai te viss kārtībā.— Viņš pamāja ar galvu gluži tāpat, kā tika pamājis vīrietis aitādas puskažokā Freda Hārvija kafejnīcā; tas nozīmēja, ka tūliņ sekos piezīme par slikto laiku.

— No tādas nakts kā šī nekas labs nav gaidāms. Visu dienu mums zvanīja ceļā iestrēguši ceļojošie aģenti, atteikdami pasūtītās istabas. Protams,— viņš apcerīgi piebilda,— lielākā daļa klientu toties aizkavēsies vienu nakti ilgāk, un, manuprāt, galu galā tas pats vien

iznāks.— Viņš noskatījās, kā nometu somu uz gultas. Aizbīdīju stikla durvis ciet.— Siltumu var ieslēgt šeit,— viņš sacīja, pamādams uz pulti pie sienas.— Tur ir vannasistaba, te — krāsu televizors, ja esat no tiem, kas nevar aiziet gulēt, nenoskatījies Kārsona programmu.— Tad viņš norādīja uz gultā noliktu salocītu segu.— Ienesu jums vēl vienu segu.

— Paldies,— sacīju.— Vai jums nav eksedrīns? Man ļoti sāp galva.— Viņš izgāja. Stāvēdams pie loga, kas aizņēma visu sienu, lūkodamies uz balti apsnigušo mašīnu stāvvietu un klausīdamies vēja auros, es skaidri sapratu, ko īstenībā daru: mans skatiens meklēja melnu limuzīnu ar nobrāztiem sāniem. Limuzīna nebija, toties ienāca smaidošais administrators un sacīja, ka atnesis man eksedrīnu un ka es izskatoties diezgan bāls.

— Jā, iespējams gan, ka izskatos diezgan bāls,— es atteicu,— bet tikai tādēļ, ka man sāp galva, ir nelaba dūša un biju iestrēdzis sniegā. Nekas cits man nekait.

— Vislabākais — liecieties tūliņ gulēt,— viņš mudināja un, ārā ejot, vēl smaidīdams piebilda:—Atkal sākusi plosīties gripa. Tīrā slepkavība, ne gripa! Lūkojiet labi izgulēties.

Tīrā slepkavība. Debestētīt!

Eksedrīns man kādu brīdi neļāva iemigt, un acu priekšā atkal nostājās tēvainis aitādas puskažokā, smaidīja un izteica iespēju, ka varu arī nenokļūt līdz Minesotai. Bet kālab viņi man uzbruka? Sadisti? Domājams, ka ne: tādi psihopāti būtu izbaudījuši slepkavošanas aktu līdz galam un pārliecinājušies, ka tiešām esmu beigts. Varbūt zagļi? Bet viņi nekā nav paņēmuši: ne dokumentus, ne naudu, ne kredītkartītes, nekā. Un tomēr viņi plānveidīgi ievilināja mani slazdā un mēģināja nogalināt. Kā tas izskaidrojams?

Sniegs virpuļoja pret stikla sienu, pāri istabai stiepās slīpas, garas ēnas, un es pēdīgi ieslīgu miegā.

6

Kad 20. janvārī izbraucu no Medisonas un devos tālāk uz ziemeļiem, galva gan vēl mazliet sāpēja, virs kreisās auss bija gaužām jutīgs satūkums, bet vēmiens vairs nenāca. Iestiprinājies brokastīs ar olām un šķiņķi, <*n, ņemot vērā notikušo, jutos samērā labi. Teksako paražas mehāniķis, pacēlis motora pārsegu un pārbaudījis motoru, apgalvoja, ka viss esot kārtībā. Nelikdamies zinis par ārējam izskatam nodarītajiem bojājumiem, linkolns mīlīgi dūca un joprojām izturējās ar dižmanīgu nicināšanu pret jebkādu degvielas ekonomiju. Austrumu pusē bija pacēlusies spoža saule. Gaiss ledaini virmoja. Temperatūra bija noslīdējusi līdz desmit grādiem.[3]

20. janvāris. Sirils tuvojas Kūperfolzai. Varbūt patlaban piezemējas Mineapoles Sentpola lidlaukā. Vakarā zināšu, ko viņš īsti grib, kālab sacelta tāda trauksme.

Es joprojām nezināju nekā vairāk kā tad, kad izbraucu no Bostonas. Atkārtoju telegrammu: «STEIDZAMI IERODIES KUPERFOLZA 20. JANVARI. PAMET VISU UN BRAUC. JAAPKOPJ CILTSKOKS. PALIEC SVEIKS, VECĪT. SIRILS.» Biju to iegaumējis vārds vārdā.

Teksts man neko neizteica. Tajā nebija ne mazākā norādījuma, uz ko varētu balstīties. Dzimtas ciltskoka kopšanu acīmredzot varētu atvedināt uz vectēva politisko ekscentrismu, bet kas tur vēl būtu «apkopjams»? Ostins Kūpers, iekāpis devītajā gadu desmitā, bija klusi un mierīgi nomiris, tā teikt, ģimenes senākā drauga Artūra Brennera rokās. Sis pats Artūrs Bren-ners man pirms dažiem gadiem arī paziņoja par vectēva nāvi, atrakstīja, ka sēdējis pie vectēva nāves-gultas līdz pat viņa mierīgai aiziešanai. Artūrs Bren-ners bija vectēva advokāts un ļoti tuvs draugs manam tēvam, kaut arī krietni par to vecāks; viņš man pavēstīja ne vien par vectēva, bet savā laikā arī par tēva, par mātes un māsiņas Lī nāvi. Artūrs, izmantodams savus Hārvardas sakarus, palīdzēja tēvam iekļūt Hārvardā un nolīdzināja ceļu uz dienestu Karaliskajā Britu gaisa karaspēkā, arī es kļuvu par Hārvardas studentu ar viņa atbalstu. Un pēc Ostina Kūpera nāves Artūrs Brenners izteicās, ka nu beidzot ģimenes kauns izdzēsts. Paies gadi, viņš sacīja, un atmiņas par tava vectēva nacismu izgaisīs, pēc tam izgaisīs atmiņas par tava tēva varonību, dzimta sairs, un Kūperfolza nebūs nekas cits kā nosaukums uz kartes, nosaukums, ar kuru nesaistīsies vairs neviens no jūsu dzimtas.

noriskēju braukt tālāk, un linkolns lēni, bet stabili arās uz priekšu.

Pēc brītiņa ieraudzīju dzīvojamo māju, skābaržus.un ozolus, kas vasarā deva pakrēsli zālienā, ieraudzīju verandu, kura man šonakt likās futbola laukuma garumā, sešas stūrainās, baltās kolonnas, kas balstīja visus trīs stāvus līdz pat jumta jumolam, un skursteņu neskaidrās ēnas.

Māja grima tumsā. Ja Sirils jau būtu ieradies,' viņš būtu iededzis gaismu. Viņš nebūtu gājis gulēt, mani nesagaidījis. Tātad viņa vēl nav. Viņu būs aizkavējis sniegputenis. Mājā nav nevienas dzīvas dvēseles. Neizslēdzis motoru, bridu pa nule sasnigušo sniegu līdz puslieliem. Biju nolēmis nakti pārgulēt dārza mājā pie mūsu mazā ezeriņa, pa kuru bērnībā burājām un slidojām: tā no laika gala bija mana iemīļotā vieta. Bet vispirms, kaut arī biju nejēdzīgi nosalis un piekusis, gribēju ieiet lielajā mājā. Pieci gadi. . . Nebiju šeit rādījies piecus gadus, tomēr parādes durvju atslēga joprojām karājās manā atslēgu gredzenā. Pagriezis muguru pret vēju, kas brāzmoja pār verandu, iebāzu atslēgu slēdzenē un iegāju priekštelpā.

Mani soļi dobji atbalsojās uz vestibila parketa. Automātiski pastiepu roku, nospiedu slēdzi un redzēju uz sienas lēnām iedegamies blāvu, dzeltenīgu gaismu. Spuldzes ar dzeltenajiem aizsegiem bija iestrādātas vecajos gāzes radziņos. Lai gan mājā neviens vairs nedzīvoja, Emīlam Blokeram, kas jau četrdesmit gadu šeit rūpējās par kārtību, bija uzdots reizi nedēļā ierasties kopā ar sievu un uzpost un iztīrīt māju. Stāvēju, raudzīdamies garajā vestibilā, kas viņā galā kļuva platāks un iekļāva lielās, lēzenās kāpnes. Abās pusēs vestibilam vaļā stāvēja slīddurvis uz plašām, ēnainām dzīvojamām istabām. Bērnu dienās mēs ar Sirilu auļojām pa šīm istabām, spēlēdami sunīšus vai paslēpes un saceldami negantu troksni, līdz aukle vai vectēva sekretāre mūs apsauca. Pašreiz es te nevarētu izsaukt pat spoku. Nekad vēl nebiju juties tik vientuļš kā šajā klusumā, klausoties vēja un puteņa auros un kaut kur mājas otrā pusē kāda atplīsuša skārda gabala klaudzoņā, tam atsitoties pret sienu.

Iegājis vienā no istabām, iededzu gaismu un tad atvēru bibliotēkas durvis. Bibliotēka bija mans patvērums jau tad, kad vēl nepratu lasīt. Vectēvs ļāva man sēdēt klubkrēslā ar neminami vecu, saplaisājušu ādas polstējumu un šķirstīt enciklopēdijas, vēstures atlantus un mūžsenus, maz pazīstamus žurnālus, kas sen vairs netika izdoti.

Pašlaik telpa izskatījās tikpat silta un omulīga kā vienmēr, it kā vectēvs nule būtu uzkāpis augšā pa kāpnēm, lai dotos pie miera. Kamīnā, kas atradās pretī vectēva rakstāmgaldam ar misiņa lampām, bija salika tas malkas šķilas. Grāmatu plauktos gar sienām putekļi noslaucīti. Otrā pasaules kara kartē joprojām rēgojās kniepadatas ar krāsainām galviņām. Piegājis kartei tuvāk, konstatēju, ka vectēvs vēlreiz izsekojis vācu pārrāvumam Ardenos 1944.—45. gada ziemā.

Cita — baltgalvainu kniepadatu sērija iezīmēja Hitleram izplānoto bēgšanas ceļu kara beigās. Palikdams reālists līdz mūža galam, vectēvs dēvēja par romantiskiem sapņotājiem visus tos, kas domāja, ka šis maršruts patiesi izmantots. Hitlers bija pagalam un, pēc vectēva domām, pats pilnā mērā nopelnījis tādu likteni ar savām pārmērībām un perversitāti, tādējādi palaizdams vējā daudzas iespējas.

Daudz vietas pie sienām bija atvēlēts ierāmētām fotogrāfijām, no kurām vairākas bija ar autogrāfiem, uz tām vectēvs bija redzams kopā ar pasaules varenajiem. Vienā attēlā viņš pat kūpināja simbolisko cigāru kopā ar Vinstonu Cērčilu, kad Cērčils trīsdesmito gadu politiskajās avantūrās bija cietis neveiksmi un dzīvoja atšķirtībā un vientulībā. Būdams politikā nikns Cērčila pretinieks, vectēvs viņu tomēr dziļi cienīja un apbrīnoja. Taču lielākajā daļā melnbalto fotoattēlu bija iemūžināti ar nacistu vadoņiem pavadītie brīži: slīpo pēcpusdienas saules staru apspīdēts, vectēvs ar Hitleru sēž pītos krēslos kādā puķu dārzā; tērzē ar Hitleru un Evu Braunu pie galda, uz kura redzamas azaida paliekas, bet viņiem pie kājām laiski guļ divi vācu ganusuņi; vectēvs stingu skatienu veras vīna pudelē, kuru demonstrē fon Ribentrops ar tik augstprātīgu, uzpūtīgu sejas izteiksmi, ka smiekli nāk; pie milzīga mersedes-benca limuzīna vectēvs stāv, mazliet mulsi vīpsnādams, it kā cenzdamies uzminēt, par ko Gērings tik vareni uzjautrinās.

Pie sienām bija arī daudz ģimenes bilžu, vienā no tām es pats ar beisbola nūju rokā, Čikāgas sporta kluba cepuri galvā uzsmaidu vectēvam, kas tērpies, kā parasti, elegantā uzvalkā un kaklasaitē. Turpat līdzās attēlos tēvs — jauns, rimts, domīgs — un māte — smiedamās viņa pacēlusi rokās māsiņu Lī, kas aizgāja bojā . . .

Māja stenēja vēja brāzmās, un nebija nekādās jēgas stāvēt bibliotēkas istabā un kļūt sentimentālam. Biju drausmīgi noguris. Paņēmis no dzērienu galdiņa līdzās lielam, grozāmam globusam pudeli «Napoleona» un nodzēsis visur gaismu, izgāju ārā un aizslēdzu parādes durvis.

Vadīju linkolnu atpakaļ pa nepārredzamo sniega klaju, apbraucu apkārt mājai, orientēdamies pēc tikko samanāmajiem sniega izciļņiem gar žogmali. Mašīnā joprojām bija auksts kā ledus kambarī. Bet tagad es jutos labi. Apstādināju mašīnu zem ozola, kas vasarā apēno dārza māju.

Izņēmu no bagāžnieka somas un sastiepu visu savu mantību kotedžā. Lievenis bija pienests ar sniegu, un starmešu gaismā es vēroju, ka kotedža nav tā piekopta kā lielā māja. Viss izskatījās drusku nolaists, un, iegājis istabā ar mazliet sasmakušo gaisu, sapratu, ka šeit trūkst kaut kā, ko jutu bibliotēkā un vestibilā, proti: cigāra dūmu smaržas. Lielajā mājā šis aromāts bija saglabājies.

Istabā bija pītas mēbeles — balti krāsotas, ar puķo-tiem, zaļiem un vasarīgi dzelteniem spilveniem. Kotedžā bija nežēlīgi auksts, es saliku dzīvojamās istabas kamīnā malku, pārbaudīju, vai dūmvadā nav sasnidzis sniegs vai ieperinājies kāds putns, tad pielaidu malkai uguni un nolūkojos, kā sausās bērza un ozola pagales sprakstēdamas sāk kurēties. Iegājis guļamistabā, atradu gultu saklātu, saliku malku arī mazākajā kamīnā un iekūru uguni.

Kamēr māja sila, es pavēru mazā spraudziņā visus logus, lai izvēdinātu sasmakušo gaisu. Virtuvē uzgāju visus nepieciešamos pārtikas krājumus un neplīstošā stikla kannā uz gāzes pavarda uzvārīju kafiju. Aizkūpināju pīpē Balkānu izlasi, un telpā kopā ar sausās, degošās malkas smārdu ieplūda kafijas un tabakas smarža, padzenot neapdzīvotas mājas sasmakušo dvaku. Ielēju glāzē konjaku un iedzēru uz atgriešanos.

Bija jau pāri pusnaktij, kad ar kafijas tasi rokā iegāju guļamistabā. Paņēmu līdzi Vudhauza «Blan-dinga pili»— vecu, ar atliektām «suņausīm»—, kas droši vien bija nogulējusi plauktā gadu četrdesmit, konjaku un pīpi. Saliku gultā sev aiz muguras spilvenus un uzvilku segas līdz pat zodam. Pie gultas dega nespodra lampa, kamīna liesmas sprakšķēdamas meta uz sienām un griestiem nemierīgas ēnas. Lasīdams klausījos vēja dziesmā, iedzēru pa malciņam kafijas un konjaka, kūpināju pīpi un jutos labi un droši — gluži kā bērnībā šai pašā dārza mājiņā.

Neprātoju, kur pašreiz varētu atrasties Sirils, nedomāju par vīrieti aitādas puskažokā. Gan jau būs labi, gan jau rītrītā viss noskaidrosies.

Pēc brīža es saguris nodzēsu gaismu un iegrimu dziļā bezsapņu miegā.

7

Rīts atausa labs. Jutos spirgts, tīrs un atpūties. Stāvēdams pie kamīna, kur izgruzdēja pēdējās pagales, jutu tikai pavisam nenozīmīgas galvas sāpes. Saliku veļu un zeķes atvilktnē, uzvilku velveta bikses, saitējamus jātnieka zābakus un citu džemperi, uz kura nebija asins traipu.

Kad izgāju uz lieveņa, gaiss bija spirdzinošs; uzvēdīja milzums atmiņu. Debesis bija tikpat baisā baltumā kā sniegs, un robotās egles tālumā šķita kā abstrakta glezna. Nevienas citas skaņas, tikai vēja vīvināšana, un vienīgā kustība ainavā — sniega vērpetes uz sērsnas. Termometrā pie durvīm dzīvsudraba stabiņš stāvēja tieši uz nulles; pēc brītiņa iegāju atpakaļ istabā, uzvilku aitādas puskažoku un paņēmu siltus dūraiņus.

Linkolns mierīgi stāvēja sniegā — skaists, majestātisks, ievainots. Mūsu abu pagājušās nakts pēdas bija pilnīgi aizputinājis sniegs. Tas gurkstēja man zem kājām, kad bridu, cik spēdams turoties uz braucamā ceļa, apejot zālienu gar lapeni un foreļu dīķi, lai sasniegtu vārtus dārza otrā malā, tuvāk pilsētiņai.

Apstājies eglājā, paraudzījos atpakaļ uz māju. Vienu mirkli man šķita, ka no skursteņa ceļas plāna dūmu strūkliņa. Bet nē, tas bija tikai sniegs, ko vējš aiztrauca pa jumta slīpni. Kad vēlreiz pavēros turp, tas bija aizkūpējis un sniega aizkars aizsedza skatu uz māju.

Pulkstenis bija deviņi, un es sāku soļot uz pilsētu. Kaut gan gaiss stinga salā, iešana egļu aizvējā bija

sausa, gāju kā pa koridoru. Vēja nestais sniegs aizķērās man virs galvas egļu zaros. Lejā vēj pūtu nejuta, un es aši nogāju jūdzi līdz lielajam, četrstūrainajam parkam pilsētas malā. Visu ceļu nesastapu nevienu mašīnu, nevienu cilvēku.

Skolas gados mēs vasaras brīvdienās dzīvojāmies šajā parkā. Te mēs ar Sirilu, auguši nācijas cildenāko principu garā, godinājām karā kritušos varoņus. Svīdām karstajā vasaras saulē, dzērām no pudelēm lielās ledus vannās dzesinātu alu, klausījāmies pilsētas pūtēju orķestri, kas spēlēja nelielajā, glītajā estrādē. Aiz šīs estrādes es tiku mīlējies ar kādu vidusskolnieci — pašu pirmo reizi, raustīdams viņas drēbes neatlaidības pilns. Parka centrā slējās bronzā liets Lielā kara kājnieku kareivis, kas, šauteni paceltajā rokā sažņaudzis, sauca kaujā savus neskaitāmos, neredzamos biedrus. Plāksnēs pieminekļa pakājē bija lasāmi dažādās pasaules malās kritušo Kūperfolzas puišu vārdi. . .

Tālāk ejot, izgāju līdz parka stūrim, kas atrodas vistuvāk pilsētiņas tirdzniecības kvartālam, kurš tagad bija iegrimis dziļā sniegā un savādi kluss. Ietvju malās stāvēja kāds ducis mašīnu, un tikai viena klusi, it kā zagdamās beidzot aizslīdēja pa sniegu man garām. Pašā parka kaktā stāvēja deviņpadsmitā gadsimta skulptūra — liels, kalsnējs, barga izskata bārdains vīrs ar grāmatu rokā: Kūperfolzas pirmais Kūpers, viens no maniem senčiem, sastindzis akmenī, notiesāts savu mūžību te stāvēt un no parka kakta zāliena vērot Kūperfolzas snauduļojošo dzīvīti.

īsti nedomādams, ko daru, pagāju garām Brilla aptiekai, Kūperfolzas kafejnīcai, visai impozantajai Kūperfolzas viesnīcai, kas izskatījās uz mata tāda pati kā manā jaunībā: lielmanīga, grezna, drīzāk līdzīga ārpilsētas klubam nekā viesnīcai, īsts mūsu pilsētas simbola — naudas — atspoguļojums. Turpat līdzās greznojās mazītiņā bibliotēkas ēka, gracioza koka celtne, izrotāta kokgriezumiem, kā piparkūka, gluži kā no pasaku grāmatas izkāpusi. Kūperfolzas bibliotēka bija «kā radīta filmēšanai»— tā mēs mēdzām sacīt, kad es strādāju televīzijā. Nekad neesmu spējis pretoties bibliotēkas burvībai.

Gandrīz vai automātiski uzkāpu pa nedaudzajiem pakāpieniem un atvēru durvis. Gāzes kalorifers istabas vidū svilināja uz nebēdu: telpā valdīja neciešams

karstums. Pie rakstāmgalda neviena nebija, bet, kad biju novilcis puskažoku un pārmetis to pār krēsla atzveltni, izdzirdu kādu rosāmies aiz plauktiem, kur rindojās Kūperfolzas Leader komplekti, sākot ar pašu pirmo numuru — apmēram no pagājušā gadsimta vidus.

— Hei, Džon Kūper, labdien!

Dzirdēdams it kā pazīstamu balsi, pagriezos un ieraudzīju Polu Smitizu, ļoti glītu meiteni, kurai vienu vasaru bija kvēls romāns ar manu brāli Sirilu.

— Ak debess! Tā esi tu, Pola!— dzirdēju sevi sakām un apzinājos, ka, viņu ieraudzījis, smaidu. Nebiju Polu redzējis gadu piecpadsmit, taču pazinu tūliņ, turklāt viņa bija izveidojusies daudz daiļāka nekā tā pusaudze, kuru atcerējos. Un arī toreiz viņa bija glīta.— Kā tev klājas? Un ko tu dari šeit?

— Man klājas labi, Džon, pavisam labi.— Viņai bija bāla seja, ļoti tumši, gari, taisni mati. Brilles četrstūrainā, melnā ietvarā viņai gaužām labi piestāvēja. — Vai tu ticēsi, ka tagad esmu šeit bibliotekāre? Uz vecumdienām atgriezos Kūperfolzā.— Pār visu seju smaidīdama, viņa lūkojās man acīs.

— Man likās, tu aizbrauci uz Kaliforniju . . . laikam taču uz Kaliforniju? Un apprecējies ar žurnālistu . . .— minēju, lūkodams atcerēties. Viņa paņēma veselu strēķi vecu National Geographics žurnālu kaudzi.

— Pareizi. Un viņš aizbrauca uz Vjetnamu Losandže-losas Times uzdevumā. Laosā viņš uzkāpa uz zemē ieraktas mīnas, kad īstenībā viņam vajadzēja atrasties Saigonā atpūtā. Un tā es vienā rāvienā kļuvu par atraitni.— Viņa nolika žurnālus uz iesaiņojumu kastes un ar pirkstu atbīdīja brilles uz pieres.— Tas notika pirms trim gadiem. Kādu laiku es vēl paliku Losandže-losā un strādāju bibliotēkā, bet — dieviņ!— vai tu kādreiz esi dzīvojis Kalifornijā, Džon? Tā ir kaut kas līdzīgs modernizētai Dantes ellei — autostrādes, gaisa tilti, apakšzemes caurbrauktuves, automobiļi, automobiļi, automobiļi, saules svelme, smogs, beisbolistu «The Dodgers» dievinātāji, futbolistu «The Rāms» piekritēji, basketbolistu «The Lakers» līdzjutēji, narkomāni un — neiedomājama vientulība.— Uz mirkli viņa apklusa it kā apcerē, tad, tikko jaušami, nervozi pasmaidījusi, piebilda:—Neiedomājami. Cilvēki nododas dažādām ērmībām tikai tādēļ, ka jūtas ārprātīgi vientuļi. Ermī-

bām, par kurām paši vēlāk kaunas, ērmībām, kuras saēd veselo saprātu, ja sāk par tām domāt. . .

Viņa apvaicājās, ko es šai laikā esmu sadarījis, un es atteicu, ka esmu izmēģinājis visu, kas pieder pie normālas dzīves: laulību, neuzticību, grāmatu rakstīšanu, darbu televīzijā, mūsu profesionālo kaiti — alkoholismu, šķiršanos, kaudzēm miega tablešu, pēdīgi mokpilnu laušanos atpakaļ dzīvē. īsi sakot, esmu dzīvojis itin normāli. Viņa iesmējās un nogrozīja galvu.

— Vai tu dzertu tasi kafijas? Un vai tev neliekas, ka te ir neciešami karsts? Sitam velna daiktam nav ne mazākās mēra izjūtas.— Viņa palūkojās uz kalori-feru.— Kad tu ienāci, es patlaban mēģināju blakusistabā atvērt logus.

Izlocījos starp grāmatu kastēm un atdarīju logus, kas pavēra skatu uz dziļajām kupenām starp bibliotēku un zemu mūra žogu.

— Krējumu vai cukuru?

— Abus,— es atteicu. Bija tik jauki un mājīgi. Sēdējām pie viņas galda, nolikuši blakusistabas durvīs kartona kasti, lai tās nevērtos ciet. Aizkūpinājusi cigareti, viņa pamāja uz kastēm un kartīšu kaudzēm.

— Esmu šeit kopš pagājušā rudens, dzīvoju mājās pie mātes. Dzīve te ir ļoti mierīga, garlaicīga, bet man patīk — tā ir iespēja aizmirst šo to, kas aizmirstams. Darbu man izgādāja mūsu štata vēsturnieku biedrība. Viena mātes draudzene zināja, ka atgriezīšos, un droši vien viņas sāka meklēt man derīgu, mierīgu un piedevām vajadzīgu darbu, un bibliotekāres te nebija jau gadiem, kopš nomira vecā misis Derova, tu taču viņu atceries. Un te nu es sēžu — līdz ausīm ierakusies grāmatās un putekļos — un sastādu katalogu.— Viņa uzpūta kartītēm cigaretes dūmus.— Nekas te nav kataloģizēts kopš 1925. gada. Jēziņ!— Viņa pasmējās. — Man tā vien liekas, ka šis ir mans mūža darbs — izpirkums par grēkiem, kuru man pārpārēm.— Viņas platās, bālās mutes kaktiņos atkal ietrīsējās nervozs smaids.

Mugurā viņai bija ar lielu zelta saspraužamo adatu sastiprināti melnrūtoti skotu bruncīši, zila Oksfordas auduma kreklablūze, kājās spoži nospodrināti mokasīni un zilas pusgarās zeķes. Tāds bija Velslejas koledžas studenšu formas tērps piecdesmito gadu beigās, kad viņa vēl bija studente. Taču Kūperfolzas bibliotēkā tas

nemaz neizskatījās vecmodīgi: laiks Kūperfolzā šķita stāvam uz vietas. Tāda doma man nejauši iešāvās prātā, un, vērojot Polu, es konstatēju, ka tā man licies jau kopš brīža, kad naktī piebraucu pie mūsu lielās mājas. Laiks stāvēja uz vietas, kamēr torīt tērzējām, un es turklāt konstatēju, ka Pola Smitiza ir ļoti pievilcīga sieviete. It labi sapratu, kādēļ viņa patika Sirilam; mani pašu sen necik nebija valdzinājusi neviena sieviete, un bija jauki atkal izjust kaut vai šādu — pavisam liegu patiku. Ļoti jauks likās arī fakts, ka viņa ģērbusies tērpā, kādu valkāja aizviņā gadu desmitā.

Kad bijām iztukšojuši kafijkannu un arī mana pīpe bija izgailējusi, ieminējos, ka esmu atgriezies, lai sastaptu Sirilu. Pastāstīju viņai par telegrammu.

— Zinu, kādēļ tu atbrauci.— Viņa bija kļuvusi nopietna, bet sākumā es īsti nesapratu, kāpēc.

— Tu zināji, ka es braukšu šurp?

— Jā, patiesībā es to zināju pat agrāk nekā tu. Sirils teica, ka sazināšoties ar tevi, ka gribot, lai tu atbrauc šurp ar viņu satikties.— Viņa runāja lietišķi, taču acīm redzami sāka nervozēt. Piecēlās, aizkūpināja cigareti un nosvieda sērkociņus atpakaļ uz papīriem piemētātā galda.

— Tev ir kontakts ar Sirilu?

— O, jā. Man vienmēr bijis kontakts ar Sirilu, pat tad, kad biju precējusies. Un pēc vīra nāves Sirils bija . . . ļoti labs pret mani, viņš atbrauca pie manis uz Losandželosu.— Viņa runāja, pagriezusi man muguru, it kā pētītu plauktos salikto grāmatu muguriņas.— Un viņnedēļ es atradu šeit dažus materiālus — kastēs, ko atsūtīja uz bibliotēku pēc jūsu vectēva nāves. Tur ir grāmatas, veci papīri, kas var noderēt mūsu pilsētas vēstures papildināšanai . . . Kūperu ģimenes papīri — nekaitīgas vecas mantas, ko neviens pat nebija uzskatījis par vajadzīgu izsaiņot, iekams es pagājušajā nedēļā ķēros tām klāt.— Beidzot viņa pagriezās un paskatījās uz mani.

— Tos papīrus es ļoti rūpīgi izskatīju — sākumā ne, bet tad man sāka likties, ka tur slēpjas kaut kas . . . savāds, tāds, ko es nespēju izprast.— Pagājusi man garām, viņa apstājās pie rakstāmgalda.

Man nelabi iekņudējās pakrūtē. Ar slauķi izskrubi-nāju pelnus no pīpes un no ādas tabakmaka piepildīju to no jauna.— Ko tu atradi, Pola?

— Nu, tur bija vairākas jūsu vectēva dienasgrāmatas, un tu pats vari iedomāties, ko viņš tajās rakstīja. Precīzi ikdienas ieraksti no tiem laikiem, kad viņš ceļoja pa Eiropu, iemezdams pa glāzītei ar daudziem no tiem cilvēkiem, kuri nu iegājuši vēsturē. Komentāri par nacistiem, dažiem itāliešiem, piemēram, par grāfu Cano, kurš acīmredzot jūsu vectēvu uzjautrinājis, par dažiem angļiem. Bez tam tur bija vairākas vēstules vācu valodā.— Viņa palūkojās uz mani.— Es vāciski nesaprotu. Un tu?

— Es arī ne,— atteicu, aizkūpinādams pīpi.— Nekad neesmu jutis vajadzību tērēt laiku, lai iemācītos vāciski vai interesētos par vāciešiem.

— Nu, un tad tur vēl bija, kā man šķiet, dokumenti, oficiālas direktīvas ar atlauztiem zieģeļiem, cik nopratu — rakstītas Berlīnē. Un vēl — neliela metāla lādīte, pēc izskata — nekas īpašs . . . bet tā bija aizslēgta, un es liku tai mieru.— Viņa apklusa un vaicājoši raudzījās manī.

— Stāsti tālāk, Pola! Kā to uzzināja Sirils?

— Sirils. Nu, labi. Sirils to uzzināja tādēļ, ka ik nedēļu man piezvana, vienalga, kur atrodas — Eiropā, Āfrikā vai kur citur. Pirms dažām nedēļām viņš man zvanīja no Kairas, pirms tam no Minhenes, vēl pirms tam no Glazgovas, no Londonas — ik nedēļu tālsaruna ar Sirilu. Viņnedēļ viņš man piezvanīja no Buenosaire-sas, un es viņam pastāstīju, ko esmu atradusi . . .

— Ko viņš sacīja?— Polas runa bija mani hipnotizējusi.

— Vispār — dīvaini, — viņa sacīja, atcerēdamās sarunu.— Vispirms viņš ilgi smējās un, kad es apvaicājos, par ko viņš smejas, sacīja, ka tas viss esot ļoti jocīgi — dzīve esot gaužām rūpīgi konstruēta: detaļa pie detaļas.— Viņa vēlreiz domās pārbaudīja sarunu.— Jā: detaļa pie detaļas. Un tad viņš piekodināja, lai es nevienam nesakot par to ne vārda. Nevienam pašam.— Viņa aizsmēķēja un nosēdās man pretī vecā, čīkstošā grozāmajā krēslā.

— Vai viņš vēl ko teica?

— Vienīgi to, ka sazināšoties ar tevi un šonedēļ ieradīšoties Kūperfolzā. Viņš teica, ka tad man pats visu izstāstīšot, jā, un viņš tiešām pateica vēl kaut ko. Sacīja, ka tas viņu nemaz nepārsteidzot, bet neminēja — kas.

Sucu pīpi, un viņa piebilda, ka, noskatoties, kā es »‘/u un pīpēju, viņai kļūstot mierīgāk ap sirdi, un es atbildēju, ka ikvienam jau vajag sava mierinājuma. Viņa pasmējās.

Kā tev šķiet — ko viņš ar to domāja?— Dzirdējām, ka lielais pilsētas pulkstenis, sniega slāpēts, nosit pusdienas stundu.

— Dzīve gaužām rūpīgi konstruēta — detaļa pie detaļas .. . Nelabais lai mani parauj, ja es kaut ko saprotu!—atteicu.— Taču acīmredzot tas, ko tu esi atradusi,— un dievs vien zina, ko tas nozīmē,— kaut kā saduras ar kādu viņa teoriju. Bet ko viņš darīja Buenosairesā? Un kādēļ divdesmitajā neieradās šeit?

— Sniegs,— viņa sacīja,— gluži loģisks izskaidrojums.

— Jā, protams. Sniegs.— Izdauzīju pelnus no pīpes. — Vai tu vari iznākt azaidā?

Viņa pasmaidīja.— Man jāpabeidz dienas darbs. Esmu ļoti apzinīga.

— Labi. Bet ja es iegrieztos vēlreiz, pirms iešu uz māju? Un tad tu varētu nākt man līdzi. Sagādāsim viņam pārsteigumu.

— Lai notiek.

— Vai viņš vēl kaut ko sacīja?

— Tikai to, ko saka vienmēr.

— Un kas tas ir?

— Ka viņš mani mīl, Džon.

8

Galva tai vietā, kur bija iebelzis vīrietis aitādas puskažokā, stipri sāpēja. Izgājis no bibliotēkas, devos atpakaļ pa Lielo ielu, juzdams sitamies sejā sniegu. No piepūles sakarīgi izkārtot prātā visu, ko man bija pastāstījusi Pola Smitiza, galva sāka sāpēt vēl negantāk, tālab uzkāpu aptiekas nama otrajā stāvā un iegāju daktera Bredlija ambulancē. Tiklīdz saodu tik labi v pazīstamo antiseptisko smaržu, manī no jauna pamodās bērnības atmiņas. Viss, itin viss šeit modināja emocijas.

Ārsts Bredlijs viegli paspaidīja mīksto, jutīgo pietū-kumu zem matiem virs auss. Es saviebos.

— Aha, sāp gan, ko?— Viņš izturējās tā, it kā pēdējo reizi būtu mani izmeklējis pirms nedēļas. Viņš nu jau

bija krietni gados, droši vien ap septiņdesmit vai vairāk, taču labā formā: pliku galvvirsu, augums pāri sešām pēdām, sarža uzvalks ar vesti, zelta aproču pogas, deguns kā banāns, gudras, skadras acis aiz brillēm zeltītā ietvarā. Klusi, vienmērīgi elpodams, viņš allaž runāja ar tikko jaušamu smaidu plāno lūpu kaktiņos. Harijs Bredlijs savā mūžā bija daudz ko pieredzējis.

Viņš vēlreiz ar pirkstu galiem aptaustīja pietū-kumu.— Gandrīz liekas, ka tev kāds iegāzis... ar krāsns kruķi, vai? Vismaz ar kaut ko cietu un pietiekami asu, lai pāršķeltu ādu. Samērā nejauka brūce, bet ceru, ka nebūs pārāk ļauni. Vemšana? Nelaba dūša? Labāk pastāsti, kā tas notika.

Kamēr es stāstīju, viņš apkopa brūci, uzkricelēja recepti un nesteidzīgi iekārtojās krēslā pie rakstāmgalda. Pa logu redzēju, ka ārā atkal sācis stipri snigt. Atgāzies krēslā un aptvēris tā roku balstus, viņš klausījās.

— Un tu par to neziņoji policijai Medisonā?— Viņa balsī skanēja viegla neizpratne.

— Nē.— Es papurināju galvu.— Zinu, ka vajadzēja to darīt, bet — mīļais dievs!— bija nakts vidus, es noguris kā suns, viss bija laimīgi beidzies, es domāju tikai par to, kā drīzāk tikt gultā un aizmigt. Turklāt negribēju riskēt, ka mani varētu uz pāris dienām paturēt Medisonā slimnīcā.

— Nepacietība,— viņš klusu sacīja,— tā ir gatavais lāsts. Atceros nakti jūsu mājā, kad tu piedzimi. Tavs vectēvs nezināja, kur dēties aiz satraukuma un nepacietības.— Dakteris Bredlijs man uzsmaidīja un piecēlās; pleci viņam tomēr bija aiz vecuma ielīkuši.— Kad es beidzot nokāpu lejā pa tām garajām trepēm, viņš stāvēja vestibilā un gaidīja jaunās vēstis, un, kad es viņam tās pateicu, ieveda mani bibliotēkā, kur tavs tēvs uz dīvāna gulēja cietā miegā, un tad mēs visi trīs uzdzērām uz tavu veselību — dzērām šampanieti, ko tavs vectēvs jau veselu nedēļu bija dzesinājis ledū.

Es pamāju. Viņš paplikšķināja man pa roku, ieteica labi izgulēties, iedzert dažas tabletes, ja galva sāktu sāpēt stiprāk, un pēc pāris dienām atkal piestaigāt. Viņam pat prātā neienāca apvaicāties, kādēļ es pēc tik ilga laika esmu atgriezies mājās. Varbūt laiks viņam neko sevišķu nenozīmēja.

Pēcpusdien atpakaļceļā no jauna iegriezos bibliotēkā. Pola sēdēja pie rakstāmmašīnas, rakstīja kataloga kartītes un, priecīgi smaidīdama, paziņoja, ka esot dienas darbus pabeigusi un pēc piecām minūtēm varēšot nākt man līdzi. Kamēr viņa aiz plauktiem saposās, es pašķirstīju pāris kriminālromānu, izlasīju dažus eksotiskus grāmatu nosaukumus un klusu dungoju. Nejutu nekādu vēlēšanos apskatīt, kas īsti atradies no mūsu mājas atsūtītajās kastēs. Tā nebija mana darīšana: nacisms manā uztverē piederēja tālai pagātnei.

Uz mājām braucām Polas mašīnā — elegantā, mazā dzeltenā mustangā ar atsitamu jumtu; mašīnu viņa sauca par savas brīvības simbolu. To viņa bija nopirkusi Kalifornijā un pati nobraukusi visu ceļu līdz Kūperfolzai. Pieturējām pie pārtikas preču veikala, kur es sapirkos papildinājumu dārza mājas pieliekamajam. Joprojām sniga, un ceļš nosedzās ar jaunu sniega klājienu. Cik vējš bija no koku zariem nopūtis, tik bija uzsnidzis no jauna. Kareivis, parka dzijumā tikko viežams, soļoja vien uz priekšu. Mans sencis lasīja savu grāmatu.

Iebrauktuvē sniega sega bija kļuvusi vēl biezāka. Maurs šķita pārvērties par slidotavu. Pagāja vairākas minūtes, līdz aizarāmies līdz mājai, bet mustangs bija apņēmīgs zellis un savu paveica. Dzīvot šādā vētrā laikam ir tāpat kā dzīvot kara laikā, un mēs ar Polu smaidījām, kad, tikuši vestibilā, dauzījām kājas un purinājām no drēbēm nost sniegu.

— Viņa vēl nav,— Pola sacīja.— Es uzvārīšu kafiju. Bet tu varbūt vēlies kaut ko stiprāku?

— Labāk kafiju. Es vairs nedzeru, ja nu vienīgi lāsi konjaka vai portvīna.

— Tu vari būt ļoti lepns uz sevi, Džon.— Viņa gāja uz virtuvi. Viņai bija garas, taisnas kājas, ko es patlaban apbrīnoju, kad viņa atskatījās uz mani un teica:—Tu varētu iekurt kamīnu.

Pielaidu sērkociņu bibliotēkas kamīnā saliktajai malkai un pasildīju rokas pie liesmas. Arā sāka tumst. Smagie aizkari bija atvilkti, un likās, ka ārpus loga ir tikai milzīgs tukšums. Kad Pola atgriezās ar kafiju, es ieteicos:

— Pola, esmu noraizējies par Sirilu. Kādēļ viņš vēl nav atbraucis?

— Kālab tu nepiezvani uz telefona centrāli? Pajautā, vai pa šo laiku nav pieteikta kāda tālsaruna. Un pārbaudi arī telegrāfu. Tu taču nebiji mājās, lai saņemtu telegrammu, bet viņš varbūt mēģinājis ar tevi sazināties.

Dzērām karsto kafiju, uguns kamīnā sprakstēja, un ne telefona centrāle, ne Rietumu telefona sabiedrība neko nezināja teikt par tālsarunām vai telegrammām. Neatlika nekas cits kā gaidīt un kavēties nenozīmīgās, nejauši prātā ienākušās atmiņās.

Beidzot, lai nosistu laiku, ieminējos, ka būs jāuziet augšā, jāapskata sava vecā istaba, grāmatas, jāredz, vai tur viss vēl tāpat, kā bijis.

— Ņem mani līdzi,— Pola palūdza,— man negribas vienai palikt te lejā. Tev taču nebūs iebildumu? Man no tā negantā vēja ir mazliet baisi.

Iededzu gaismu vestibilā un nospiedu slēdzi otrā stāva gaitenim. Gaisma neiedegās. Laikam augšstāvos spuldzes izdegušas. Otro un trešo stāvu jau sen neviens vairs neapdzīvo.

— Patiesi ir dīvaini atkal atrasties šeit,— es sacīju.— Man brīžiem uzmetas zosāda.

— Zinu. Es neesmu šeit bijusi, kopš Sirils . . . atveda mani šurp. Pirms daudziem gadiem . . .

Viņa nāca man nopakaļ augšup pa garajām kāpnēm, pa kurām pirms trīsdesmit četriem gadiem steidzās lejup dakteris Bredlijs, lai pavēstītu manu piedzimšanu. Viss bija tāpat. Sājā mājā nekas nemainās.

Gaitenī apstājāmies, lai pieradinātu acis pie tumsas.

— Džon, skaties, kur spīd gaisma!

Es pagriezos un ieraudzīju šauru gaismas strēlīti uz grīdas un pret sienu. Pret mājas ārsienu vējā atkal kaut kas nograbēja. Sataustīju slēdzi, bet arī šeit gaisma neiedegās.

Dzirdēju viņas elpu, kad viņa man sekoja pa gaiteni uz gaismas pusi. Gaisma spīdēja no vectēva kādreizējās guļamistabas durvjapakšas. Jo tuvāk durvīm, jo dīvaināk jutos. Nervozi iesmiedamies, sacīju:

— Smieklīgi. Ko mēs zogamies uz pirkstgaliem?— Abi pasmējāmies, viņa satvēra manu roku un cieši turējās pie tās. Viņas plauksta bija vēsa un valga. Abi kopā iegājām istabā.

Mans brālis Sirils sēdēja vienā no augstatzveltņu krēsliem pie loga. Acis viņam bija ciet. Viņš bija

noslīdējis vai pieliecies uz sāniem, galva noslīgusi uz pleca, kreisā roka stīvi izstiepta uz krēsla roku balsta. — Siril!— es neviļus iesaucos.

Pola turēja manu roku un iekoda zobus lūpā.— Ak

dievs. . .

Pārlieku skaidri bija redzams, ka mans brālis Sirils ir miris.

9

Dakteris Bredlijs atbrauca pa sniegputeni pēc pusotras stundas un ilgi dauzīja vestibilā sniegu no kājām, sūdzēdamies par neganto salu.

— Man drausmīgi žēl,— viņš sacīja, kad es paņēmu viņa smago, biezo mēteli,— un piedevām nevarēju iedarbināt mašīnu. Tāds nolādēts aukstums beidz nost visus — cilvēkus, zvērus un mašīnas. Kur ir Pola? Labāk paskatīšos, kā klājas viņai, pirms sākšu izmeklēt mirušo.— Dīvaina frāze — viņš taču runāja par manu brāli Sirilu.

Pola sēdēja bibliotēkā un stingi vērās kamīnā. Viņa vairs neraudāja un bija iedzērusi mazliet konjaka. Mēs šo laiku bijām nosēdējuši bibliotēkā — satriekti, nobēdājušies, apmulsuši — un gaidījuši ārstu. Mana pirmā reakcija drīzāk bija ziņkāre nekā sāpes: droši vien tā izpaudās šoks, atrodot Sirilu šādā veidā.

Ielēju arī sev lāsi konjaka un pagaidīju viesistabā, kamēr Bredlijs uzturējās pie Polas. Iznākušam no bibliotēkas, viņam bija sakritusies un pagalam sagurusi seja; arī viņš kļuva vecs.

— Viņa ir stipra un izturēs. Taču pārdzīvojums ir drausmīgs. Cik tuva viņa bija tavam brālim?

— Liekas, ļoti tuva,— es atbildēju.

— Jā-ā,— viņš noteica, paņemdams savu melno cūk-ādas somu, to pašu, kuru pazinu kopš bērnības un kurā ļoti kārtīgi bija saliktas pudelīšu un tablešu rindas, stetoskops, aparāts asinsspiediena mērīšanai.— Jā-ā, tā mēs nekad nezinām, kas var notikt,— Viņš izgāja vestibilā un pagriezās pret mani.— Kur viņš ir?— Es pamāju uz kāpņu pusi, viņš ar roku parādīja, lai eju pa priekšu, un nāca man līdzi.

Brīdi Bredlijs stāvēja, nolūkodamies uz mana brāļa stingo ķermeni. Sirils bija ģērbies Lētus džinsos un

baltā Oksfordas auduma kreklā ar uzlocītām piedurknēm. Ap kreisās rokas locītavu važiņā karājās identifikācijas zīme, ko viņš valkāja kopš četrpadsmitās dzimšanas dienas. Uz galdiņa starp abiem atzveltņu krēsliem stāvēja kurvuazjē pudele un glāze ar konjaka paliekām. Gulta bija nedaudz ieburzīta, it kā Sirils būtu pirmāk tur atlaidies.

Bredlijs noliecās pār manu brāli, raudzījās stingajās acīs, papleta plakstus. Viņš nogrozīja galvu, pieskardamies mana brāļa mirušajai miesai. Es aizgāju istabas otrā pusē un nostājos pie loga. Mans skatiens klīda visapkārt un palika kavējamies pie kamīna: pārogļojui šās malkas paliekas, tagad jau aukstas un mirušas, lipinājās vilkmē. Vai es šorīt tomēr būtu redzējis dūmu strūkliņu vijamies cauri sniegputenim?

— Cik ilgi viņš jau ir miris?— es jautāju.

— Labu brīdi,— Bredlijs, uzacis saraucis, atbildēja. Viņš cieši palūkojās uz mani caur brillēm zeltītajā ietvarā.— Varētu būt divdesmit četras stundas, bet īsti droši to nav iespējams noteikt, iekams neesmu viņu sīkāk izmeklējis.

Es truli pamāj-U.s ‘ V

— Džon,— Bredlijs, vērodams Sirila ķermeni, lēni ieteicās, berzēdams ar pirkstu savu banānam līdzīgo degunu,— te ir kaut kas tāds . . . man kaut kas neliekas īsti pareizi, bet es netieku gudrs. Spriežot pēc visa, viņam apstājusies sirds, viņš atkritis krēslā un nomiris.— Dakteris papurināja galvu.— Bet... tu teicies nezinām, ka viņš ir mājās?

— Jā. Domāju, ka viņš vēl nav atbraucis. Es biju vakarnakt te ienācis, bet tad viņa'nebija.

— Kā tu to zini?

— Nu — ne es viņu redzēju, ne dzirdēju.

— Es zvanīšu policijai. Neskaties uz mani tādām acīm! Man gluži vienkārši jāziņo par nāves gadījumu. Šādos apstākļos, kad mēs nezinām, kad un kā viņš nomiris, mums tas jānoskaidro.— Viņš pieskārās man pie piedurknes.— Kaut vai tādēļ, lai mums pašiem būtu mierīgs prāts. Vajadzēs izdarīt sekciju. Tev nāksies dot savu piekrišanu, draudziņ.

Es pamāju.

Kamēr Bredlijs zvanīja pa telefonu, es krāvu malkas pagales bibliotēkas kamīnā un izstāstīju Polai, par ko mēs augšistabā tikām runājuši.

— Vai tad dakteris Bredlijs domā, ka varētu būt noticis kaut kas nelāgs?— Viņa nodrebēja, atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni un savilka kājas zem sevis. Ārā gaudoja vējš.

— Dievs viņu zina,— es atteicu.

— Nevaru izprātot, ko viņš bija nodomājis šeit darīt. Kada ironija! Viņš brauca šurp visu garo ceļu no Buenosairesas, lai aprunātos ar tevi un mani, un nu viņš ir pagalam. Tik absurdi, tik bezjēdzīgi. . .

Uzliku roku viņai uz kamieša. Klausoties viņas vārdos, man pārskrēja sīkas tirpas. Bredlijs stāvēja uz sliekšņa un skatījās savā zelta kabatas pulkstenī, kas karājās vestei pārstieptā zelta ķēdē.

— Es piezvanīju Olafam Pītersonam. Tevis te vairs nebija, kad viņš uzradās un kļuva par mūsu nelielā policijas iecirkņa priekšnieku. Senāk viņš strādāja par slepenpolicistu lielās pilsētās, kļuva pazīstams, atrisinot vairākas slepkavības, tad apprecēja mantinieci, kas bija kādā no šiem gadījumiem iejaukta, un vienā rāvienā tika par bagātu vīru, pēc tam — ar sievastēva ietekmi — par Baltā Lāča jahtkluba un Mineapoles Kluba biedru un nolēma, ka nav vērts mocīties vāji apmaksātajā, grūtajā policista darbā. Viņš pārcēlās uz dzīvi šeit, fermā ar skatu uz upi; daži no pilsētas valdes palūdza viņu -palīdzēt mūsu policijas necilajā darbā — kaut ar padomu vai konsultāciju, un tā nu mēs viņam maksājam vienu dolāru gadā un viņš ir mūsu policijas priekšnieks. Liekas pat, ka viņam tas gluži labi patīk.

— Ko viņš sacīja?

— Teica, ka atbraukšot un apskatīšoties, ja vien varēs iedarbināt mašīnu. Laiks, šķiet, kļuvis vēl nejēdzīgāks.

Uzliku uz atskaņotāja plati ar Bēthovena kvartetu, un mēs visi trīs klusēdami sēdējām bibliotēkā, nespēdami domāt ne par ko citu kā par Sirilu, kas augšistabā sastindzis un miris guļ atzveltnes krēslā. No bibliotēkas sienām uz mums noraudzījās nacisti un vectēvs. Pēdīgi izdzirdējām vēja auros motora rūkoņu un redzējām prožektorus pāršķeļam sniega aizkaru. Tā bija jau trešā apsnigusī mašīna pie mūsu mājas, un, atvēris ^durvis, redzēju, ka Olafs Pītersons piebraucis melnā

četrdurtiņu kadiljakā. Cigāru smēķēdams, viņš steidzīgi nāca uz durvīm.

— Labvakar,— viņš sveicināja un paspieda man roku.— Es esmu Olafs Pītersons.

10

Olafs Pītersons nebija sniega vētrā braucis šurp, lai patērzētu un apmainītos pieklājības frāzēm par laika apstākļiem Minesotā. Viņš noprasīja Bredlijam, kur atrodas līķis, un es sekoju viņiem augšā pa kāpnēm. Pola palika bibliotēkā. Pītersons bija vidēja auguma, ģērbies eleganta piegriezuma rūsas krāsas zamšādas mētelī ar atlokiem. Viņš bija tumšmatis, gandrīz melnīgsnējs un drīzāk varētu būt cēlies no Levantes nekā no fjordiem. Viņam bija biezas, melnas ūsas, kas vijās lejup gar lūpu kaktiņiem. Viņš nepavisam neizskatījās tāds, kādu biju viņu iedomājies.

Stāvēdams atkal vectēva guļamistabā, noskatījos, kā Pītersons, saņēmis zodu plaukstā, vēro notikuma vietu. Platie lāpstveida nagi bija rūpīgi manikirēti. Viņš bija pasitis vaļā zamša mēteli, atklādams tumšzilu zvejnieka svīteri, izgriezumā pret kaklu atdūrās dzeltena krekla apkaklīte. Viņam bija ļoti īss, resns kakls.

— Jūsu brālis,— viņš noteica.

Es pamāju.

— Līķi atradāt jūs,— viņš turpināja.— Esat šeit visu atstājis, kā bija?

Es pamāju.

— Mis Smitiza . . .— Viņš mirkli vilcinājās. Palūkojās uz Bredliju.— Kā sauca viņas nelaiķi vīru? Filipss?

Dakteris Bredlijs pamāja.

Pītersons piegāja tuvāk galdiņam, kuram līdzās krēslā gulēja Sirils, un nopētīja glāzi un aizkorķēto kurvuazjē pudeli. Tad nometās uz ceļgala un aplūkoja pudeli pret lampas gaismu. Savilcis lūpas, viņš sāka balsī domāt, tā bija īpašība, pie kuras es vēlāk pieradu.

— Pieņemsim, ka viņš šo pudeli atdarīja neaiz-sāktu — tātad pilnu pudeli. Šajā mājā nav pastāvīgu iedzīvotāju, kas šad tad iedzer pa malkam konjaka, un te nu mēs redzam pārpalikumu. Izdzerta gandrīz puse pudeles.— Viņš, manuprāt, gluži nereizē pasmaidīja pār visu ģīmi kā viduvējs varietē teātra komiķis, kas,

'..«Jūsmināts pats par savu veco, pliekano joku, gaida, Uud publika sāks smieties.— Tātad — vai nu Sirils Kupers ir pilns ar konjaku, vai . . .— efekta labad viņš uz mirkli pieklusa,— vai arī te sēdējis vēl kāds un dzēris kopā ar viņu. Un, ja te bijis vēl kāds, es labprāt nr viņu parunātos.— Seja viņam starot staroja, taču jau nākamajā mirklī smaids izdzisa kā nebijis, viņš drūmi pavērās manī un teica:

— Sis ir tas detektīva darba posms, kurš man patīk. Vieglākais posms, mister Kūper. Jādomā, jums tas šovakar bija drausmīgs pārdzīvojums. Jūs taču pats viņu nenogalinājāt, ko? Nē, šķiet gan, ka ne.

— Es braucu šurp visu garo ceļu no Bostonas tādēļ, ka viņš mani bija ar telegrammu izsaucis,— sacīju. — Viņš gribēja divdesmitajā janvārī ar mani šeit satikties.

— Jūs esat atbraucis par vēlu, mister Kūper.— Viņš vairs neskatījās uz mani. Parakņājās pa pelniem ar krāsns kruķi un tad nodauzīja to pret restēm.

— Nē, jūsu zināšanai — neesmu atbraucis par vēlu. Es ierados vakar, vēlā vakarā.

— Brīnums, kādēļ jūs viņu neatradāt vakarvakarā?

— Tādēļ, ka viņa šeit nebija. Vismaz . . .

— Jūs tātad vakarvakarā bijāt šai istabā?

— Nē, es . . .

— Bet mājā jūs ienācāt? Un pārnakšņojāt?

— Nē.

— Nē? Man šķiet, jūs nupat sacījāt, ka iebraucāt vakarvakarā. Varbūt es pārklausījos . . .— Viņš stāvēja ar muguru pret mani. Bredlijs no zelta etvijas izņēma cigareti un padauzīja ar to pa etvijas vāciņu.

— Atbraucu vakarvakarā. Ienācu mājās ap pulksten vienpadsmitiem, mazliet pagrozījos apakšstāvā, paņēmu bibliotēkā pudeli konjaka, tad aizbraucu uz dārza mājiņu pie dīķa un tur pārnakšņoju.

— Un brāli neredzējāt?

— Protams, ne.

— Vai tobrīd stipri sniga, mister Kūper?

— Jā, ļoti stipri putināja.

— Un jūs neredzējāt autoriepu nospiedumus uz ceļa pie mājas?

— Nē, sniegs bija sanests līdzenā kārtā.

— Vai bija ļoti tumšs?

— Jā, ļoti. Ne zvaigžņu, ne mēness.

— Jā-ā,— beidzot viņš pagriezās ar seju pret mani,— mašīnas sliedes jūs droši vien nepamanījāt tādēļ, ka jūsu brālis bija, kā man šķiet, atbraucis agrāk, mister Kūper, un pēdas, ja arī bijušas, tad jau bija aizputinātas.— Viņš pasmaidīja.— Un, lūdzams, saprotiet, ka tie ir minējumi, tikai minējumi.— Smaids atkal nozuda.— Un tomēr varu derēt, ka nekļūdos.— Viņš pagriezās pret Bredliju, kas klausījās ar vieglu vīpsnu lūpās.— Esmu redzējis sasodīti daudz līķu, dakter, un varu galvot, ka šis ir beigts vismaz divdesmit četras stundas.— Viņš palūkojās pulkstenī — mazā, trauslā zelta četrstūrītī uz melnām spalvām apaugušās rokas locītavas.— Jūs, mister Kūper, esat mājās aptuveni divdesmit četras stundas. Tīrā ironija, vai ne? Jūs nobraucāt to gaisa gabalu pa sniegputeni un ieradāties šeit — varbūt dažas minūtes pirms brāļa nāves?— Viņš nogrozīja galvu.— No kurienes jūsu brālis atbrauca šurp, mister Kūper? Zinu, ka viņš sen nav šeit bijis, bet no kurienes viņš brauca tagad?

— No Buenosairesas, — es sacīju, — vismaz telegramma bija no turienes.

— Žēlīgā debess — Buenosairesa!— viņš brīnījās. — No tāda tāluma pārrasties mājās, nokrist un būt pagalam . . .

Kāpām viņam līdzi lejup, un pēkšņi Bredlijs uz kāpnēm apvaicājās, vai man galva nesāpot. Iekams paguvu atbildēt, iejaucās Pītersons:—Un kas vainas jūsu galvai, mister Kūper?— Neapstājies viņš kāpa lejup.

— Viņu ceļā mēģinājuši nogalināt,— atbildēja Bredlijs.

— Jus jokojat!—Pītersons palika kāpņu pakājē kā piekalts stāvam ar patiesu pārsteiguma vīpsnu melnīgsnējā sejā un lūpās zem biezajām ūsām.— Nu gan jūs jokojat!

— Ne, mister Pīterson,— es noskaities atcirtu.— Es nejokoju. Ļoti patīkami, ka šis atklājums jūs uzjautrina, bet es tomēr nejokoju.

Pītersons īsi iesmējās un cauri viesistabai iegāja bibliotēkā, kur sēdēja Pola, lasīdama biezu sējumu no Dikensa kopotajiem rakstiem—«Salto namu». Viņš uzsmaidīja Polai un kaut ko pateica, ko es nedzirdēju, tad apsēdās ādas klubkrēslā pie kamīna.

Klausieties, mīlīši, vai varat man ziedot kādas minūtes?—Viņš bija pati pazemība.— Tas viss ir tik Interesanti. Man gribētos uzdot jums dažus jautājumus, reni līdz pusnaktij tikt galā — labi?—Viņš pēkšņi runāja ļoti draudzīgi un sirsnīgi. Olafa Pītersona Izturēšanās mainījās tik strauji, ka man atkal sāka sāpēt galva.

— Es varētu uzvārīt kafiju,— Pola sacīja, man vāri uzsmaidīdama.— Esmu pasaules čempione. Kafijas vārīšanā. Es jau vairs tikpat kā nekā cita nedaru.

— Tas būtu ļoti jauki, mis Smitiza.— Pītersons paskatījās uz Bredliju un mani.— Uzvāriet gan! Domāju, ka mums visiem kafija pašreiz noderētu.— Viņa izgāja.— Jūs sakāt, ka viņa bija tuvos draugos ar jūsu brāli.

— Jā.

— Ļoti tuvos?

Es pamāju.

— Velna būšana,— viņš noteica, aizkūpinādams smieklīgi tievu cigāru.— Un tagad pastāstiet labi sīki, kā jums uzbruka, mister Kūper.

Es pastāstīju.

— Un jūs neaizgājāt uz policiju? Un arī uz slimnīcu ne? Jūs gluži vienkārši aizbraucāt līdz Hovarda Džon-sona motelim, ieritinājāties gultā, un miers?— Viņa tumšās, biezās uzacis izbrīnā raucās arvien augstāk.

— Tieši tā,— es atteicu.— Biju pārguris, notikums bija beidzies laimīgi. Uz slimnīcu es būtu varējis aiziet otrā rītā, ja justos sliktāk.

— Bet, mister Kūper, pilnīgi neatkarīgi no jūsu veselības stāvokļa tas tomēr bija slepkavības mēģinājums ar iepriekšēju nolūku. Jūs vistiešākajā tuvumā bijāt redzējis cilvēkus, kas mēģināja jūs nogalināt, bijāt redzējis viņu automobili un zinājāt, kādi bojājumi tam bija radušies, grūžot jūsu mašīnu nost no ceļa.— Viņš neatņēmies drūmi raudzījās manī.— Un tomēr nepaziņojāt to policijai. Vai ceļu patruļai.— Viņš zem melnajām ūsām savilka lūpas urskulī. — Jūsu uzvedība, mister Kūper, šai gadījumā jau nosaucama gandrīz par noziedzīgu muļķību,

Es vēros kamīna nemierīgajās liesmās.

— Turklāt jūs taču nepavisam neesat muļķis, mister Kūper? Nepavisam, vai nav tiesa?

— Klausieties, Pīterson, manu prātu nodarbināja daudz kas cits. Biju palicis dzīvs, spēju kustēties. Un tonakt plosījās tāda vētra — nezinu, vai pratīšu to paskaidrot,— tāda vētra, kurā viss šķita nereāls. Citā reizē es varbūt būtu izdarījis visu, ko man vajadzēja darīt. Bet tonakt ne. Un, ja domājat, ka jūsu līdzdalība šajā notikumā aprobežojas ar to, ka nosaucat mani par noziedzīgu muļķi, tad jūs, Pīterson, varat ar saviem smieklīgajiem cigāriem, ar savu zamša mēteli un savu burvīgo parūku vākties pie visiem velniem šai pašā mirklī.— Aizelsies apklusu, balss man drebēja.

— Jūs to pamanījāt?— viņš jautāja, un viņa sejā atspoguļojās satraukums.

— Ko pamanīju?

— Parūku. Vai to var redzēt?

— Neuztraucieties! Es kādu laiku strādāju Ņujorkas televīzijā. Tur tādas lietas ātri iepazīst. Jūsējā ir ļoti laba, Pīterson.

— Tūkstoti un divus simtus atdevu, bet viņš — uzreiz ierauga, Jēziņ! — Viņš uzsita knipi. — Nu, labi,— nelikdamies ne zinis gar manu izlēcienu, viņš turpināja, it kā nekas nebūtu noticis,— tātad — kas nodarbināja jūsu prātu? Par ko jūs domājāt tik intensīvi, ka pat neziņojāt policijai, ka divi subjekti mēģinājuši jūs nosist?

— Domāju par savu ģimeni.

Tikai tagad Pītersona skatiens pirmoreiz pārslīdēja bibliotēkas sienām un pievērsās fotogrāfijām. Himlers, Gērings, Hitlers, vēlīgi smaidīdami, noraudzījās uz mums.

— To es itin labi varu saprast,— viņš noteica, savilkdams grimasi.— Turpiniet — ko jūs domājāt par savu ģimeni?

— Man šķiet, tāpat vien kavējos atmiņās. Es nemēdzu bieži domāt par ģimeni, sen nebiju par to domājis. Bet, mājup braucot, man laika bija gana, un tā gluži neviļus nodevos atmiņām. Un domāju par brāli. Prātoju, kādēļ viņš mani sauc mājup uz satikšanos.— Sāku grozīt pirkstos pīpi. Ienāca Pola ar krūzēs salietu kafiju.

. —Jūs nezinājāt, kādēļ?—Pītersons brīnījās.— Jūs nobraucāt garo ceļu, nezinādams, kādēļ? Jūs gan, mister Kūper, protat sagādāt cilvēkam pārsteigumus.

Palūkojos uz Polu, kas man sniedza krūzīti. Viņa gandrīz nemanāmi papurināja galvu. Labi, es nodomāju, neteikšu arī nekā par dokumentiem, ko viņa atradusi. Kaut gan vēlāk varbūt tikpat reiz nāksies kādam par to pastāstīt.

— Nē, viņš ne ar vārdu netika minējis iemeslu. Viņš gluži vienkārši paziņoja, ka grib divdesmitajā mani satikt, un es braucu.

Pītersons iedzēra dažus malkus kafijas un uzsmaidīja Polai.

— Tādas mums ar Sirilu ir attiecības,— es piebildu.

— Bija,— Pītersons pārlaboja.

— Bija,— es atkārtoju.

— Kā viņam ar galvu, dakter?

— Būs jau labi, bet zvēliens, Olaf, bijis pamatīgs. Viņam varen palaimējies.

Pītersons, ne vārda neteicis, piecēlās un aizgāja pa gaiteni uz virtuvi.

Ārsts Bredlijs izspieda cigareti pelnutraukā, balansēdams savu krūzīti uz krēsla roku balsta. Pola aizvēra acis. Viņas seja izskatījās izmocīta, bet pilnīgi neizteiksmīga.

— Būs šis tas darāms, Džon,— Bredlijs ierunājās. — Mums jāaizgādā Sirils uz pilsētu, lai rītrītā varētu izdarīt sekciju. Bez tam domāju, ka jāpaziņo Artūram Brenneram. Lai kā ar citiem, bet Artūram jāpaziņo tūliņ. Viņš vienmēr bijis kopā ar jums, Kūperiem, un ir tikpat kā ģimenes loceklis.

— Jūs domājat, ka vajadzētu zvanīt tūliņ?— Es palūkojos pulkstenī.— Ir jau gandrīz pusnakts.

— Domāju, ka vajag. Artūrs vēl negulēs — viņš vai nu spēlējas ar savu porcelānu, vai lasa. Piezvani viņam, tas tavs pienākums.

Artūrs Brenners bija drausmīgi saaukstējies. Viņa parasti sulīgā, dobjā balss čerkstēja, kāsā un iesnās aizsmakusi; kamēr es runāju, viņš visu laiku šņaukājās. Viņš bija rāmas dabas, piesardzīgs cilvēks, augstas klases advokāts un īsu laiku bijis diplomāts; kara gados viņš bija pieredzējis izlūkdienesta virsnieks. Sņākuļo-dams viņš visu laiku ik pa brīdim klusu atkārtoja; — Jā, saprotu, saprotu,— un iestarpināja pa īsam, lietišķam jautājumam.

Paskaidroju, ka patlaban šeit atrodas Olafs Pītersons, ka būs jātaisa sekcija, lai tiktu pie skaidrības, jo mums nav ne jausmas, kādēļ un kad Sirils nomiris. Dzirdēju, ka viņš šad un tad ieņem pa malciņam sava iecienītā groka.

— Saprotu,— viņš lēnām sacīja.— Jādara viss, kas Olafam un Bredam šķiet nepieciešams. Bez tam, manuprāt, arī mums abiem par šo to jāaprunājas. Piemēram, par Sirila mantojumu, kas ir visai ievērojams. Neļauj, lai notikušais tevi izsit no sliedēm. Nāve, kā tev zināms, ir neizbēgams dzīves fakts, robeža, kas mums visiem agrāk vai vēlāk jāpārkāpj. Tādēļ turies kā vīrs un rītrītā atbrauc pie manis. Būšu savā birojā, pirms tam tikai iegriezīšos pie Breda pēc penicilīna. Un — es priecājos, Džon, ka tu esi atbraucis. Paldies, ka piezvanīji.

Artūrs Brenners krīzes situācijās bija neaizstājams, laikam metodiskākais un nesatraucamākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinis. Viengabalains un humāns, ar veselīgu praktisko un filozofisko dzīves pozīciju, stipra klints, uz ko var paļauties.

Pītersons ņēmās pa virtuvi, ka skapju durtiņas klaudzēja, glāzes šķindēja un papīri čabēja. Bredlijs vilka mugurā mēteli.

— Braukšu uz mājām.— Viņš nožāvājās. Tad mierinādams paplikšķināja man pa roku.— Rītrītā atsūtīšu kādu no apbedīšanas biroja. Šonakt patiesi nekas vairs nav darāms. Viss iespējamais izdarīts.— Viņš pateica Polai arlabunakti, un es viņu pavadīju līd« ārdurvīm.

— Iedevu viņai vieglu nervu nomierināšanas līdzekli. Gan viņa iemigs.— Viņš vēlreiz papliķēja manu roku, brītiņu pamocījās ap mašīnu, līdz beidzot motors atdzīvojās un mašīna aizpukšķināja pa dziļo sniegu.

Kad atgriezos bibliotēkā, Pītersons sēdēja savā krēslā un smēķēja nākamo tievo cigāru.

— Nu, mister Kūper, esmu šonakt notērējis pārāk daudz jūsu laika.— Tagad viņš izturējās saprātīgi, galu galā augšstāvā gulēja mans mirušais brālis.— Tomēr, pirms eju projām, gribu noskaidrot dažus interesantus sīkumus. Vai vakarvakarā pēc ierašanās jūs tikāt iegājis virtuvē?

— Nē. Pabāzu galvu viesistabā, ienācu bibliotēkā un pāris minūšu pastāvēju vestibilā. Tas bija viss.— Pārgurums man dedzināja acis. Galva sāpēja.

— Jūs neizsmēķējāt cigāru?— Viņš uzmanīgi vēroja trauslo, pelēko pelnu svecīti pats sava cigāra galā.

— Nē.

— Un, šeit uzturēdamies, konjaku nedzērāt?

— Nē.

— Lūdzu, iznāciet uz mirkli man līdzi virtuvē. Atvainojiet mūs, mis Smitiza.

Sekoju viņam pa gaiteni uz virtuvi.

Viņš norādīja uz konjaka glāzi, kas stāvēja uz virtuves galda. Trauku skapja durtiņas virs galda bija vaļā.

— Paskatieties uz glāzi, tikai neskarieties tai klāt.

Es paskatījos.

— Kas ir? Es paskatījos.

— Brīnišķīgi, mister Kūper. Tagad aizejiet līdz galda galam un nominiet atkritumu spaiņa pedāli.

Es to izdarīju. Spaiņa dibenā bija kaut kādi atkritumi: cigāra gals, pelni.

— Un ko vēl?— es teicu.

— Pateicos, mister Kūper. — Viņa mute pavērās platā smaidā, atsedzot baltus zobus. — Vairāk nekā. Tikai atcerieties, lūdzu, ko redzējāt. Rīt varbūt parunāsim par to. Nē, neuztraucieties. Tā ir tikai spēle. Spēle.

Vestibilā viņš rautin uzrāva mugurā savu zamšādas mēteli.

— Pienāciet rīt manā kancelejā. Ap to laiku viss šajā skumīgajā būšanā būs skaidrāk redzams, būs sekcijas rezultāts. Vai šonakt pārgulēsiet šeit?

— Nē, braukšu atpakaļ uz kotedžu.

— Nu jā, protams. Novēliet no manis labunakti mis Smitizai.— Viņš vēl mirkli pakavējās atvērtajās durvīs. No āra viļņiem vēlās iekšā aukstums.— Lūkojiet krietni izgulēties. Jūs izskatāties drausmīgi.

Kad atgriezos bibliotēkā, Pola Smitiza vērās iestikloto fotogrāfiju rindās pie sienām.

— Žēlīgā debess, Džon,— viņa sacīja, kad es ienācis atkritu krēslā pie vectēva rakstāmgalda,— tas vienkārši ir neticami. Kā muzejā. Tiku dzirdējusi par jūsu vectēva politiskajiem sakariem, par to, ka viņš pinies ar nacistiem, bet, skatoties šajos uzņēmumos, viss kļūst

— Labi,— viņa gausi atteica.— Miegazāles sāk iedarboties. Man pa muguru tekalē kā skudriņas — uz augšu un atpakaļ uz leju.— Viņa iesmējās.— Piedod, lūdzu. Esmu mazliet apjukusi.— Viņa apklusa.— Pagājušas taču tikai dažas stundas, kopš atradām Sirilu.— Viņai sāka ritēt asaras. Stāvējām guļamistabas durvīs. Es viņu apskāvu un pieglaudu sev klāt.

— Viss būs kārtībā,— es sacīju.— Rīt viss noskaidrosies. Putenis mitēsies, mēs aizbrauksim uz pilsētu, gan tad viss noskaidrosies.

— Es ceru.— Viņa pagrieza seju pret mani, un es viņu maigi noskūpstīju uz lūpām. Tās bija sausas, un viņa man pieglaudās kā bērns. Noglāstīju viņai matus. Tad teicu, lai liekas gulēt, un pats aizgāju atpakaļ dzīvojamā istabā. Dīvāns atradās pretī kamīnam, un istaba sāka tīkami iesilt. Skapī atradu segu un izpletu to pār dīvānu. Aizgāju līdz ārdurvīm, atvēru tās un palūkojos āra termometrā. Tas rādīja divdesmit astoņus grādus zem nulles, un dievs vien zina, kāds ir īstais aukstums, ja vēl pieskaita ledaino vēju. Varbūt mīnus sešdesmit vai septiņdesmit.

Griezos atpakaļ, aizslēdzu durvis un aizgāju līdz guļamistabai. Pola jau bija gultā un, uzvilkusi segas līdz zodam, smaidīja man pretī.

— Vai tev ir labi?

— Jā.— Zāļu apreibināta, viņa lēni palocīja galvu.— Man ir labi. Paldies, ka tu biji tik jauks pret mani.— Balss skanēja klusi un maigi.— Rīt parunāsimies.

Piegāju pie krēsla paņemt rītasvārku. Viņa pasniedzās un saņēma manu roku.— Noskūpsti mani labam miegam,— viņa murmināja. Es pieliecos un ar lūpām viegli pieskāros viņas vaigam. Viņa smaidīja, izskatījās ļoti jauna un ārkārtīgi viegli ievainojama — sieviete, kas izcietusi dzīvē daudz grūtuma, saglabājusies skaidra un spējusi visu pārvarēt. Un mans brālis Sirils bija viņu mīlējis.

— Rīt mēs visu izstāstīsim Artūram,— es, uz sliekšņa stāvēdams, sacīju,— gan viņš mums pateiks, kas darāms. Artūrs parūpēsies par visu.— Bet viņa jau bija aizmigusi un manus vārdus vairs nedzirdēja.

Mēs abi ar Polu stāvējām sniegā gaiši pelēcīgajā, salā trīsuļojošajā rīta gaismā un noskatījāmies, kā apbedīšanas biroja ļaudis pa lielās mājas parādes durvīm iznes Sirilu un ieslidina nestuves melnajā mašīnā. Puiši, kas viņu nesa, ar visu nastu paslīdēja un klusītēm lādējās; viņu vaigi un ausis spalgajā salā kvēloja koši sarkani. Viens pienāca pie manis, kaut ko nomurmināja, un man vajadzēja ar stīviem pirkstiem parakstīt kādu papīru. Purināju lodīšzīmuli, pasta aukstumā bija sastingusi un nerakstīja. Tad viņi lēnām aizbrauca, mašīna lauzās uz priekšu kā kuģis pret bangām.

Linkolnu man izdevās iedarbināt ar otro mēģinājumu. Termometrs rādīja četrdesmit grādus zem nulles. Iedarbināju lielo motoru un ļāvu tam vairākas minūtes dūkt tukšgaitā, kamēr paši iegājām iekšā un beidzām dzert brokasta kafiju un ēst grauzdētās maizītes. Mēs gandrīz nekā nerunājām, bet Pola man šad tad bikli uzsmaidīja, it kā nedomātu tik daudz par Sirila nāvi kā par to, ka es viņu naktī noskūpstīju.

Gaisa sildītājs, protams, nedarbojās, mēs, aukstumā drebinādamies, sēdējām priekšējā sēdeklī, un es, piespiedis gāzes pedāli, ļāvu vaļu 462 kubikcollu motoram ar tā 340 zirgspēkiem. Vispirms linkolns sniegā mazliet pazvalstījās, tad pamazām sāka kustēt uz priekšu. Ceļš pa dziļo sniegu bija garš, bampers grima sniegā, bet, kamēr es nenoņēmu kāju no gāzes pedāļa, mašīna lēnītēm arās uz priekšu garām kokiem, ar lielu līkumu līdz šosejai. Šoseja, kas veda uz pilsētu, bija attīrīta, un es piedevu gāzi, cik vajadzēja, lai mēs pārkultos pāri greideru sadzītajām, sasalušajām kupenām.

Artūra Brennera dzīve dalījās divās daļās, un abas viņam sagādāja lielu, ilgstošu prieku: savā birojā Kūperfolzas viesnīcā viņš bija advokāts, sacerēja rakstus un deva padomus tiem, kam bija vajadzīga viņa palīdzība, bet mājās nodevās vaļaspriekam — veidoja porcelāna skulptūriņas, pats tās apdedzināja un apgleznoja. Tiku dzirdējis viņu pašu atbildam uz jautājumu par šo vaļasprieku: cilvēks, kam pietiek pacietības un nervu un ir pietiekami droša roka strādāt ar porcelānu,

nav gluži nepiemērots arī darbam advokatūrā, kur klients jāizvada cauri visām briesmām un slazdiem, ko dažkārt izliek likums.

Un tagad, kad viņš mums atvēra durvis, redzēju viņu tieši tādu, kādu atminējos un biju cerējis ieraudzīt. Viņš bija liela auguma, masīvs, sirmiem, jau paplāniem matiem un platu, laipnīgu seju, kurā jo bieži iestarojās sirsnīgs smaids, kas viņu izskatā vērta daudz jaunāku par septiņdesmit gadiem, bet kura reizēm šķita nepielūdzama un laika ritējumam nepakļauta. Šobrīd viņš smaidīja un sniedza roku — vispirms Polai, tad man. Birojā bija mājīgi: līdz galam atvilktie aizkari ļāva telpā ieplūst rīta pelēcīgajai gaismai; griesti bija četrpadsmit pēdu augsti, un nišas logs vērās uz Lielo ielu, kuru no šejienes varēja pārredzēt visā tās garumā.

Viņš mūs aizveda pie trim atzveltņu krēsliem loga nišā un, kad mēs abi ar Polu bijām apsēdušies ērtajos, ar kokvilnas audumu apvilktajos krēslos, iezvēlās ar savām divsimtpiecdesmit mārciņām trešajā.

— Vispirms gribu jums pateikt, ka man ļoti sāp sirds par Sirilu. Cik bēdīga atgriešanās mājup, un cik drausmīgi tas ir vispār!— Piešķiebis masīvo galvu, viņš pavēroja mani no smago plakstu apakšas.— Kā tu jūties? Tu izskaties lieliski, bet dakteris Bredlijs stāsta, ka bandīti tevi piekāvuši un atstājuši uz šosejas guļam. Vai kaut kas tamlīdzīgs vispār iespējams?

Es vēlreiz pārstāstīju savu dēku ar neveiksmīgajiem uzbrucējiem, un viņš sēdēja, braucīdams gludi noskūto zodu, grozīdams galvu un piemērotos brīžos izbrīnā ieplezdams acis. Viņš uzšķīla pret īkšķa nagu sērkociņu un beidzot aizkūpināja cigāru, ko visu laiku bija valstījis mutē. Kad pabeidzu stāstāmo, viņš paliecās uz priekšu un, saraucis uzacis, paraudzījās uz mums — vispirms uz vienu, tad uz otru.

— Vai kaut kas tamlīdzīgs vispār iespējams?— viņš atkārtoja un nopūtās.— Protams, ir iespējams. Dzīve ir pilna bezjēdzīgas, nežēlīgas, psihopātiskas varmācības. Un tomēr . . . man kļūst nelabi, par to domājot. Vai tu jūties žirgtāks? Labi. Tev varen laimējies, ka tie uz šosejas gadījās tādi nemākuļi savā amatā.— Viņš lūkojās manī ar tādu izteiksmi, it kā skatītos man cauri.— īstenībā nav nekāda attaisnojuma, ka pēc tādas mokpilnas dēkas tu tomēr esi šeit.— Es atcerējos

to; mirkli man likās, ka tas notiek no jauna: jutu mašīnas saduramies, jutu linkolnu slīdam pa sniegu uz grāvja malu . . .

Artūrs atkal runāja, bet man tas bija paskrējis gar ausīm.

— Piedodiet, Artūr, es nedzirdēju . . .

— Es jautāju — kādēļ Sirils gribēja ar tevi šeit satikties? Kas viņam bija prātā?

— Tieši par to gribam ar jums parunāt. Redzat, sākumā man nebija ne vismazākās nojausmas par viņa nodomiem, ne vismazākās.

Pola raudzījās ārā pa logu, acīmredzot nogrimusi pati savās domās un bēdās. Domāju, vai viņa tomēr nesabruks no negaidītā trieciena, kas viņai droši vien sagādāja dziļas sāpes.

— Un es arī nebūtu nekā uzzinājis, ja vakarrīt nebūtu iegriezies bibliotēkā. Vistīrākā nejaušība, iegāju bibliotēkā un sastapu Polu.

Sai pašā mirklī Pola pievērsās mums; tātad viņa visu laiku tomēr bija sekojusi sarunai.

— Un es pastāstīju Džonam divus faktus par Sirilu: to, ka mēs ar Sirilu gadiem ilgi bijām mīlnieki un jau sen reizi nedēļā sazinājāmies pa telefonu, vienalga, kur Sirils atradās. Es viņam pateicu arī, kādēļ Sirils viņu aicināja šurp.

Artūrs Brenners ērti atzvēlās pret košo polstējumu un uzslēja labo kāju uz zema, ar izrakstītu drānu apvilkta soliņa. Deguns viņam bija iesnās sasarcis, un viņš izvilka no piedurknes veselu paciņu lignīna mutautiņu. Viņš bija ģērbies biezā adītā jakā ar ādas pogām, koši rūtotā kreklā un ap kaklu aptinis biezu, brūnu adītu šalli. Kad viņš šņauca degunu, sadrebēja viss varenais augums, un, noraugoties viņā, man pēkšņi šķita, ka atkal esmu mazs puišelis.

— Un kādēļ tas notika, Pola?— viņš klusu, it kā iedrošinot jautāja.— Kādēļ Sirils aicināja Džonu uz mājām?

— Visa tā dēļ, ko es atradu kastēs,— viņa sacīja,— kastēs, kas bija atsūtītas no Ostina Kūpera mājas. Tās, redziet, bija piepildītas jau sen — vismaz pirms gadiem divdesmit vai trīsdesmit — un droši vien nobāztas bēniņos . . . vai pagrabā, vai nu kur.— Viņa ieklepojās un spēlējās ar tievu sudraba rokassprādzei.— Šā vai tā — kastes tika nogādātas bibliotēkā,

lai bibliotekāre saturu izšķiro. Pavirši ieskatoties, kastēs nebija nekā cita kā žurnāli un grāmatas. Taču mūsu bibliotēkā bibliotekāre, kā zināms, visus gadus strādāja nepilnu darba laiku, tādēļ viņa nemaz neķērās kastēm klāt, bet lika tās nonest pagrabā zem bibliotēkas. Nevienam pat prātā nenāca par tām painteresēties, līdz es pirms dažām nedēļām nokāpu pagrabā.

— Bet, mīļā,— Artūrs pacietīgi, aiz iesnām mazliet svelpjošā balsī iejautājās,— ko tad jūs tajās kastēs atradāt?— Viņš pasmaidīja.— Taču ne Ostina jaunības dienu mīlestības vēstules?— Klusi iesmiedamies, viņš saņēma Polas roku savā lielajā plaukstā.— Tādēļ nevienam nebūtu vajadzējis braukt šurp.

— Tur bija dienasgrāmatas, mister Brenner, dienasgrāmatas ar Ostina Kūpera ierakstiem par ceļojumiem uz Vāciju, Franciju, Spāniju, Angliju un Skandināvijas valstīm divdesmitajos un trīsdesmitajos gados.

Artūrs papurināja galvu, it kā gribēdams teikt: nepietiekams iemesls.— Tas taču viss jau sen zināms, pārāk labi zināms, tik tiešām.— Viņš ievilka pāris dūmu no resnā, melnā cigāra.— Un vairāk nekā?

— Bija gan vēl kaut kas.

— Un kas tas bija, mīļā?

— Dokumenti vācu valodā. Es, zināms, nepratu tos izlasīt, bet tajos bija uzvārdi — daži ļoti slaveni, daži man nepazīstami uzvārdi, un dokumenti bija adresēti Ostinam Kūperam. Tur bija aploksnes ar zieģeļiem, bez markām, it kā tās nebūtu domātas sūtīšanai pa pastu. Visi dokumenti — nemāku skaidri pateikt — izskatījās ļoti oficiāli, ja saprotat, ko gribu sacīt.

Artūrs lēnām uzslējās no krēsla, tāpat lēnām aizgāja līdz logam un sāka skatīties uz ielu. Vēja brāzmas brīžiem sacēla īstus sniega mākoņus, tad iestājās krēsla, tomēr pelēkbaltais žilbums neapdzisa. Artūra galvu ietina biezs cigāra dūmu mākulis. Pola jautājoši palūkojās uz mani.

— Jā, es saprotu, ko gribat sacīt,— viņš pēdīgi ierunājās,— bet nesaprotu, kāds visam sakars ar šiem dokumentiem. Jūs gribat sacīt, ka to dēļ Sirils aicināja Džonu uz mājām? Dīvaini, es teiktu. Vismaz dīvaini.

— Kad es viņam visu biju izstāstījusi, viņš smējās un tad ieminējās, cik jocīgi dzīve konstruēta — detaļa pie detaļas. Viņš man piekodināja nevienam pašam par to neminēt ne vārda. Viņš solījās sazināties ar Džonu un

šonedēļ ierasties arī pats, tad mēs varēšot visu izrunāt.— Viņa skumji pasmaidīja.— Viņš likās tik laimīgs par to, ka gatavojas braukt šurp. . . mēs mēnešiem bijām sarunājušies tikai pa telefonu.— Brenners pagriezās pret Polu, gaidīdams turpinājumu.— Viņš man zvanīja ik nedēļu, vienalga, kur atradās,— no Kairas, no Minhenes, no Glazgovas, Londonas un pēdējoreiz — no Buenosairesas.

Artūrs uzsita ar plaukstu pa krēsla atzveltni.

— Nesaprotu. Kāda joda pēc viņam būtu bijis jā

brauc viss šis gaisagabals šurp un jāizsauc Džons no tādas tālienes kā Kembridža tādēļ vien, ka jums gadījās uziet Ostina vecos nacistu papīrus? Par nacistiem taču mūsu dienās neviens vairs nedod ne plika vērdiņa!— Viņš gatavojās šķaudīt un turēja mutautu gatavībā. — Un svinīgi patētiskā telegramma: «JĀAPKOPJ

CILTSKOKS» . . . Ko viņš, sasodīts, ar to gribējis sacīt? Un tad viņš slepus atbrauc mājās, uzkāpj augšstāvā, iedzer konjaku un ir pagalam. Dieva vārds, ja Sirils būtu klāt, tad, man šķiet, es viņam gan pateiktu, ko par to domāju. Tāda noslēpumainība!

— Galvenais ir tas,— es ieteicos,— ka mēs nezinām, kādēļ viņš nolēma braukt šurp un kādēļ izsauca mani. Daži fakti mums zināmi, bet mēs nezinām vienu ļoti svarīgu faktu: kādēļ.

Artūrs smagi atslīga krēslā. Ja neņem vērā īslaicīgu ģikts uzliesmojumu, Artūrs Brenners nelikās vecs.

— Jūs, Artūr, zināt tikpat labi kā es, ka Sirils Kūpers nekad nav bijis untumains. Ja viņš gribēja, lai es ierodos, tad viņam bija nopietns iemesls to gribēt. Nelaime ir tikai tā, ka mēs šo iemeslu nespējam izdibināt.

Pola paraudzījās uz mani, tad uz Brenneru un pieskārās lielajai saspraužamajai adatai savos melnrū-tainajos svārkos.

— Tātad Sirils zināja kaut ko tādu, ko mēs nezinām.

— Protams, zināja, mīļā,— Artūrs atteica,— viņš zināja, kāda velna pēc viņš brauc šurp, un tas pašreiz ir pats galvenais. Tā. Man te ir viņa testaments,— Artūrs mainīja tematu.— Nekā sarežģīta, tik tiešām, Džon. Tev paliek viss, gandrīz viss. Vairāki miljoni dolāru, manu zēn. Ko tu par to teiksi?— Viņa platā seja izplūda smaidā, acis iezibējās.— Redzi, neviena cita mantinieka viņam nav. . . kaut gan ir vēl viens

paprāvs novēlējums, un līdz pat šim rītam tas man likās neizprotams.— Viņš pievērsa bāli zilās acis Po-lai.— Ceturtdaļmiljona jums, mīļā sirds.— Redzēju, ka viņam acīs sakāpj asaras. Viņš tūliņ saviebās, nošņauca degunu un paslepus izslaucīja acu kaktiņus. Kūperi bija viņa tuvinieki.

Pola sāka klusu šņukstēt, pirkstiem nervozi žņaudzīdama svārkus. Es pats nespēju aptvert faktu, ka esmu piepeši kļuvis par multimiljonāru. Viss likās diezgan absurdi. Tā ir Sirila nauda; ģimenes kapitāls bija sadalīts dažādiem fondiem.

— Domāju, ka mums tajos nolādētajos dokumentos tomēr vajadzēs ieskatīties, — Artūrs drūmi sacīja.— Protams, tā ir tīrā muļķība un laika šķiešana.— Viņš nopūtās.— Bet nekā cita es nespēju izdomāt. Kā tev liekas, Džon?

— Es arī ne. Būs vien jāizskata.— Man riebās doma, ka vajadzēs rakņāties pa Ostina Kūpera nacistisko pagātni. Nekad man nebija ienācis prātā, cik ļoti es to visu ienīstu, bet šai brīdī, sēžot ar košo katūnu apvilktajā krēslā, riebums vēlās man pāri kā vilnis. Kāda man daļa gar Ostina Kūpera politiskajām dīvainībām? Bet izrādījās, ka tomēr ir. Beigu beigās mūsu pagātne mūs tomēr piemeklē. Tā uzglūn kaut kur nākotnē . . .

Artūrs palūkojās pulkstenī, lēnām piegāja pie galda un ieskatījās kalendāra lapiņā.

— Pulksten vienos man norunāta tikšanās, pēc tam droši vien gribēšu nosnausties. Vai varam norunāt satikties piecos, Pola? Džon, tu varbūt varētu iegriezties šeit puspiecos un mēs varētu iet uz bibliotēku kopā. Pola?

— Jā. Es būšu bibliotēkā . . . Man šķiet, Sirils būtu vēlējies, lai mēs konsultējamies ar jums.— Asaras bija nožuvušas. Jutos laimīgs, ka Sirils viņai atstājis mantojumā naudu. Vismaz naudas dēļ viņai nekad vairs nebūs jāraizējas.

Mēs kopā izgājām no Artūra darbistabas, un vestibilā es izdzirdu saucam manu vārdu. Kad apgriezos, ieraudzīju viesnīcas administratoru iztapīgi uzsmaidām Kūperu ģimenes loceklim. Viņš teica, ka mani aicinot pie telefona.

Zvanīja Olafs Pītersons.

— Kā klājas galvai, mister Kūper?

— Viss kārtībā,— es vienaldzīgi atbildēju.

— Nu, patīkami dzirdēt. Mums nebūtu nekāda prieka zaudēt vēl vienu Kūperu. Jūs, raugi, esat pēdējais Kūpers, pats pēdējais.

— Vai jums kaut kas no manis vajadzīgs, mister Pīterson?

— Jā, ir gan. Es vēlētos, lai jūs iegriežaties pie manis tiesas namā. Esam saņēmuši sekcijas rezultātus, un, manuprāt, jums tie liksies, hm, visai interesanti.— Viņa balsī ieskanējās it kā smiekliņš. Smalkjūtības tam cilvēkam gan nebija ne par grasi.

— Interesanti, mister Pīterson?

— Pat ļoti. Kāpēc jūs nevarētu atnākt tūliņ? Pēc tam aizvedīšu jūs pusdienās. Nu, norunāts?

— Labi,— es atteicu.

Kopā ar Polu devāmies lejup pa kāpnēm pie linkolna, kas stāvēja, kā nu tikai pamanīju, vietā, kur mašīnām apstāties aizliegts. Pastāstīju viņai, ko man tikko bija pateicis Pītersons, un viņai aizrāvās elpa.— Slepkavība!

— Nav ko pārsteigties ar spriedumiem,— es diezgan nevarīgi pretojos.

Lēnām braucu caur sniega virpuli līdz bibliotēkai, kas izskatījās kā izcelta no Ingmārā Bergmaņa filmas.

Impulsīvi paliecos saltajā mašīnā pretī Polai un atkal viņu noskūpstīju. Viņa neizvairījās.

— Man patīk tevi skūpstīt,— es sacīju.

— Tādēļ ka esmu bagāta,— viņa atteica.

— Nē, nē, no visas tiesas.

— Būs jau labi, man arī patīk tevi skūpstīt. Laikam tā ir visu Kūperu neatvairāmā pievilcība. Esmu to izbaudījusi pilnā mērā, Džon.

Tad viņa atvirzījās, lai kāptu ārā no mašīnas.

— Ir tik savādi ar tevi tā skūpstīties. Nereāli, kā sapnī.

— Jā,— atbildēju,— un tomēr tā ir īstenība.

— Vai atceries, kā mēs prātojām par iemeslu, kādēļ Sirils braucis šurp? Pirmīt — Artūra birojā?

— Nu?

— Man radas pašai sava teorija.— Viņa atturīgi iesmējās.— Iedomājos, ka varbūt viņš brauca šurp manis dēļ.

Nezināju, ko atbildēt.

Viņa paspieda man roku.

— Uz redzēšanos piecos.— Tad mašīnas durtiņas noklaudzēja, un viņu aprija sniegputenis.

Pītersona kanceleja atradās vecās tiesas mājas otrajā stāvā. Sausā koka grīda čīkstēja zem kājām, radiatoros šņāca un burbuļoja ūdens. Priekštelpā uz vadžiem karājās mitri, apsniguši mēteļi. Kaut kur klabēja rakstāmmašīna. Kad iegāju gaitenī, man šķita, ka esmu ienācis kapeņu velvē.

Pītersona kabineta priekštelpā sēdēja pusmūža sieviete. Līdzās rakstāmmašīnai uz pergamenta papīra gulēja aizēsta sviestmaize. Sajutu karstas kafijas smaržu. Tāpat kā visi Kūperfolzas ļaudis, arī šī sieviete man šķita kādreiz redzēta.

— O, mister Kūper,— viņa sacīja.— Misters Pīter-sons jūs gaida. Viņš man lūdza pajautāt, vai gribēsiet sviestmaizi ar tītara cepeti vai rostbifu un kādu vēlaties kafiju.— Gaidot atbildi, viņa smaidīja gluži kā tā labsirdīgā dāma, kas kādreiz pirms daudziem gadiem man un Sirilam mācīja dejot.

— Tītaru, krējumu un cukuru,— es atteicu un iegāju Pītersona kabinetā. Viņš sēdēja grozāmā krēslā pie rakstāmgalda, saslējis kājas uz palodzes. Telpa bija smacīgi karsta. Radiators burbuļoja tā, it kā tam būtu nepieciešams trankvilizators. Pītersonam mugurā bija tumši zils džemperis ar augstu, atlokāmu apkakli, un dzīšanās pēc modes bija viņu izmērcējusi sviedros. Viņš vēroja sniegputeni aiz loga un turēja klēpī atvērtu Dešjela Hemmeta «Stikla atslēgu».

— Vai zināt, Kūper,— viņš ierunājās, uz mani nepaskatījies,— šitais nelaiks, šitā patiesi zvērīgā vētra modina manā galvā pavisam ērmotas domas. Saprotat, ko gribu teikt?— Viņš paraudzījās manī un plati pasmaidīja, bet tūliņ kļuva nopietns.— Skatos sniega virpuļos un domāju, cik nenozīmīgi šādā stihijā kļūst cilvēki. Prātoju, vai tiešām ir tik svarīgi atrast personu, kas noslepkavoja jūsu brāli,— starp citu, kāda tam, velns parāvis, galu galā nozīme? Tikpat mēs visi pietiekami drīz būsim pagalam.

— Noslepkavoja?— es jautāju.

Viņš pamāja. Velti izmeklējies cigāru, viņš uzsauca:— Vai jūsu istabā nav kāds no maniem cigāriem?

— Ja pats no rīta neesat tur nolicis, tad nav,— sieviete atteica.

— Jēziņ!— Viņš nopūtās.— Vai pateicāt Alisei, ko vēlaties azaidam?

— Jā. Bet es domāju, ka mēs aiziesim kaut kur paēst.

— Taču ne šādā nelaikā, Kūper,— viņš sacīja, izberzēja dziļi iegrimušās acis un pagrieza krēslu pret rakstāmgaldu, uz kura mētājās aktu vāki, aploksnes, papīri.— Jābūt jukušam, lai tādā laikā ietu ārā.

— Jūs minējāt kaut ko par slepkavību.

— Minēju gan. Jūsu brālis ir nozāļots — ar kaut kādu nikotīna atvasinājumu, kas nogalina bez sāpēm. Es ļoti vāji pārzinu tiesu medicīnu, ticu, ko man saka. Taču kāds to ir izdarījis — apmēram tajā laikā, kad jūs piebraucāt.— Viņš pastumdīja papīrus, kas gulēja uz galda.— Izrādās, ka par konjaku man bija taisnība.— Uztvēris manu skatienu, viņš ar pirkstu pabraucīja kaklu zem džempera apkakles.— Jūsu brālis izdzēris ļoti maz konjaka. Ergo — dzēris ir kāds cits.

Sēdēju, nespēdams izteikt ne vārda.

— Interesanta detaļa,— viņš balsī prātoja.— Sasodīts! Būtu jel bijis kaut viens cigārs! Vai jums nav . . . jūs pīpējat pīpi, vai ne? Jā, viss liecina, ka cilvēks, kas nogalināja jūsu brāli,— protams, var jau būt, ka viņš pats noindējies, bet īsti ticami tas nešķiet,— ka šis cilvēks iedzēra kopā ar jūsu brāli, ielēja viņa glāzē indi un pēc tam visu novāca.

Alise uz plastmasas paplātes ienesa mūsu azaidu, nolika to uz papīru kaudzes starp mums un klusi izgāja.

— Atceraties mūsu mazo ekskursiju uz virtuvi viņ-nakt?

Pamāju.

— Un ko es jums tur parādīju?

— Konjaka glāzi un kaut kādus atkritumus.— Lai apvaldītu niknumu par viņa neciešamo, plātīgo pašpārliecību, pievērsu skatienu attēlam pie sienas: Mineso-tas Vikingu komanda. Bija vēl otra fotogrāfija: liela, melna galva un futbola krekla augšdaļa. Uzraksts: «Olafam Pītersonam no drauga Alana Peidža».

— Pareizi — konjaka glāzi un kaut kādus atkritumus. Tātad — ēdiet, sviestmaize jums par ļaunu nenāks. Nav no garšīgākajām, bet saindēta arī nav. Tātad — tā konjaka glāze man dūrās acīs, kad ielūkojos trauku skapītī, jo visas pārējās bija klātas putekļiem. Skaidrs? Tikai viena pati konjaka glāze tīra, acīmredzot tā bija izmazgāta. Tas šķita apstiprinām manu

teoriju, ka jūsu brālis nav visu konjaku izdzēris viens pats.

Viņš nokodēs no savas sviestmaizes ar tītara cepeti un salātlapu un, skaļi strēbdams, noskaloja kumosu ar kafiju.

— Kā jau teicu, Kūper, teoriju risināšana, pieņēmumi, iespējas — tas mūsu darbā ir interesantākais. Tā ir mana stiprā puse. Neciešu cilvēku medības, šaudīšanos, apcietināšanu. Lai dievs žēlīgs! Tas ir riebīgi, tas nav vīra darbs. Tātad — spainī bija atkritumi — cigāra gals un pelni. Cigārus atradām jūsu brāļa svārku kabatā, tātad tas neko neliecina, taču, jādomā, viņš neizsmēķēja divus cigārus un pēc tam neskrēja lejā uz virtuvi, lai smēķgalus iemestu atkritumos. Izklausās neticami, vai ne?

Tātad augšā guļamistabā atradās vēl kāds kopā ar jūsu brāli, kāds, kas dzēra konjaku un pēc tam centās noslēpt pēdas: izmazgāja konjaka glāzi un atbrīvojās no iespējamiem pirkstu nospiedumiem, izberot pelnu-trauka saturu,— kopumā vārgi mēģinājumi pēdu slēpšanā, bet, lai šis kāds bija kas būdams, viņam nebija pamata domāt, ka radīsies jautājums par nāves cēloni.

Pītersonam bija taisnība. Sviestmaize ar tītara cepeti garšoja pēc galda kartona, taču par to maza bēda, mani vairāk uztrauca drausmīgi karstā kafija, kas droši vien uzraus mutē tulznas. Pītersona runas veids lika man aizmirst, ka runājam par manu brāli. Sataustīju kabatā tabletes pret galvas sāpēm, ko man tika iedevis dakteris Bredlijs. Palūdzu ūdeni, un Pītersons pasauca Alisi.

— Galva joprojām sāp?

— Jā, mazliet.

— Tas no sasprindzinājuma. Bet vispār jums vajadzētu izdarīt rentgena uzņēmumu. Tādi sasodīti ievainojumi galvā var sagādāt nepatikšanas vēl pēc nedēļām vai pat mēnešiem. Mani reiz pēc šāviena galvā veselu gadu mocīja nelaba dūša.

Alise atnesa ūdeni papīra biķerītī, no kura sāka sūkties mitrums.— Dzeriet ātri,— viņa sacīja,— citādi samērcēsieties.— Ūdens, protams, bija silts.

— Es tikko runāju ar Brenneru,— Pītersons sacīja.— Viņš stāsta, ka jūs itin pēkšņi esat tapis par miljonāru.— Viņš pavīpsnāja.

— Man liekas, jums šī izjūta nav sveša.

— O, Kūper, trāpīgi teikts. Touche. Tomēr starp manu pēkšņo bagātību un jūsējo pastāv zināma atšķirība.

— Un kāda tā būtu?

— Es savējo ieguvu, nenonākot aizdomās par slepkavību.

Es saviebos.— Neaizmirstiet manu galvu un savu teoriju par sasprindzinājuma ietekmi.

— Es runāju nopietni.

— Un es par jūsu nopietnību nospļaujos, Pīterson, skaidri nospļaujos.

— Jūs man teicāt, ka neesat brāli nogalinājis. Tātad man tagad jāmeklē cits atrisinājums.

— Varu saderēt, ka jūs man to neslēpsiet.

— Vai jūs esat melis?

Es iesmējos, jo nekas cits man neienāca prātā.

— Palūkojieties uz notikušo no mana viedokļa. Man nav ne mazākās jausmas, kādas bija jūsu attiecības ar brāli, varbūt jūs viņu ienīdāt, varbūt viņš bija pēdīgais nelietis — kā lai es to zinu? Toties man skaidri zināms, ka jūsu ģimenē bija vesels bars nacistu, un dieviņš vien zina, ko jūs vēl savās lādēs slēpjat.

— Viens nacists,— es iebildu.

— Bez tam es zinu, ka ap to laiku, kad tika noslepkavots jūsu brālis, jūs atradāties mājā. Zinu, ka viņa testamentā jums novēlēta liela bagātība, un zinu, ka tāpēc gluži loģiski aizdomas krīt uz jums.

— Nav manos spēkos jūs apstrīdēt, varu vienīgi atkārtot, ka es to neesmu darījis.

— Zinu, zinu, ka droši vien neesat to izdarījis, bet saprotiet arī mani. Vai redzat, kāds darbiņš mani gaida?

Noliku sviestmaizi, iedzēru malku kafijas un piecēlos.

— Sēdieties, sēdieties,— viņš pacietīgi sacīja,— man jāizrunājas par savām problēmām. Tas man nepieciešams. Nekad neesmu gājis pie psihoanalītiķiem, bet esmu pārāk impulsīvs, lai klusētu. Manu sievu tas padara vai traku. Viņa ir psiholoģe. Nomierinieties, apsēdieties un nerādiet tik aizvainotu ģīmi. Tas ir tikai sākums, būs vēl ļaunāk.

Viņš rakņājās pa rakstāmgalda atvilktnēm, līdz atrada vienu no saviem tievajiem cigāriem, piegrūda tam zelta šķiltavas, izpūta dūmu mutuli un ērti atzvēlās krēslā.

— Pieļaujamas, protams, arī citas iespējas. Ko jūs domājat par tiem diviem puišiem, kas jums uzbruka uz šosejas? Es nekādi neprotu saskatīt sakarību starp uzbrukumu jums un to, kas noticis ar jūsu brāli, izņemot faktus, kas paši duras acīs. Jūs esat brāļi un abi vienas diennakts laikā — stunda šurp vai turp — kļuvāt par vardarbības upuriem. Bet tieši te mēs sastopamies ar gandrīz nepārvaramiem šķēršļiem, piemēram, kas būtu varējis zināt, ka jūs braucat šurp, un kas jums bija kopīgs ar brāli, kā dēļ būtu vajadzējis novākt jūs abus? Izdomājos par to krustu šķērsu, bet ne pie kāda gala netiku. Ne pie kāda. Pārāk daudz nezināmo.— Viņš papurināja galvu, laikam apjukumā par to, ka veltīgi tik daudz nopūlējies.— Mēs nezinām, kādēļ jūsu brālis brauca šurp. Tas mani mulsina visvairāk. Mēs nezinām, kādēļ viņš gribēja, lai ierodaties jūs. Un nezinām, ko viņš meklēja Buenosairesā. Apvaicājos Brenneram. Viņš teicās nezinām, ka jūsu brālim būtu bijušas jelkādas darījumu intereses Buenosairesā vai vispār Dienvidamerikā.

— Man nav ne jausmas,— es sacīju.— Nezinu itin nekā par brāļa darījumiem. Zinu tikai to, ka viņš pastāvīgi braukāja pa pasauli.

— Uz kurieni, piemēram, viņš brauca?

— Uz Kairu. Minheni. Glazgovu. Londonu. Uz visām pasaules malām. Darījumu viņam bija bez gala. Darbs viņam sagādāja prieku, viņš to uzskatīja par atpūtu. Tā bija interesanta dzīve, un viņš to nodzīvoja labi.

— Kaira. Minhene. Glazgova. Londona.— Pītersona sejā atspoguļojās riebums.— Alis!— viņš uzbrēca. — Lūdzu, novāciet šitos krāmus!

Mēs abi izgājām no kabineta un klusēdami kāpām lejup. Pie ārdurvīm viņš apstājās un pasmaidīja.

— Klausieties, ko teikšu. No pilsētas projām nebrauciet. Mums jāatrisina slepkavība un slepkavības mēģinājums. Es sazinājos ar Viskonsinas policiju, aprakstīju abu vīriešu un viņu mašīnas pazīmes, kādas jūs uzdevāt. Varbūt tur Viskonsinā viņi kaut ko uzzinās un mēs varēsim sākt vilkt galus kopā.

Viņš apģērba zamšādas mēteli, un mēs izgājām no tiesas mājas. Pēc uzturēšanās pārkurinātajā kabinetā saltais gaiss bija tīkams.

— Man ir pilni četrdesmit trīs gadi,— viņš sacīja, vilkdams rokās cimdus, kas bija cieši pieguļoši, ar

caurumiem pret pirkstu kauliņiem — manuprāt, gaužām nepraktiski.— Mineapoles policijā es biju brīnum-zēns. Gandrīz piecpadsmit gadu — pārāk ilgi būt par brīnumzēnu. Vairums policistu mani neieredzēja, un es arī nebiju nekāds labais policists. Bet man bija nags uz slepkavībām, atrisināju pāris lietu, par kurām rakstīja visās avīzēs, un dažas mazāk nozīmīgas, kuras parasti paliek neatrisinātas, jo neviens neinteresējas ne par noslepkavoto, ne par slepkavu. Bet es vienmēr interesējos, Kūper, turklāt ne aiz pārlieku augstiem morāliem apsvērumiem vai cildenuma. Nepavisam. Bet tādēļ, ka slepkavība ir tāds neprāta un izmisuma solis, neatgriezenisks atrisinājums, pie kura ķeras cilvēks, kas novests līdz pēdējai robežai. Man gluži vienkārši patīk risināt slepkavības, tas ir viss.

Slepkavības atrisināšana, — viņš turpināja,— pielīdzināma skaitļošanas mašīnai, ļoti sarežģītai skaitļošanas mašīnai, kas gandrīz vai dzīvo savu patstāvīgu dzīvi un kategoriski atsakās darboties, pirms neesat to pareizi ieprogrammējis. Bet, tiklīdz programma pareiza, mašīna jeb slepkavības risinājums atdzīvojas, sāk rosīties un lādēties, un grūst jums dūri pie deguna.— Runādams viņš visu laiku raudzījās sniegā pie kājām, tad sev raksturīgajā straujumā pavērās man acīs.— Jūs droši vien būsiet uzķēris, ka es tikai pārfrāzēju vecum veco detektīvliteratūras klišeju: katrs

noziegums ir saliekamā bildīte, kuru jāprot pareizi salikt. Un Holmsa jūsmīgo izsaucienu: «Nāciet, Votson, spēle sākas!» Taču abas klišejas ir nemaldīgi pareizas. Tikai mans salīdzinājums ar skaitļojamo mašīnu ir mūsdienīgāks. Un atzīšanās, ka man ļoti patīk atrisināt slepkavību gadījumus, tikai nozīmē, ka esmu atklātāks par Holmsu.

Kadiljaks stāvēja ietves malā un bija galīgi apsnidzis. Pītersons atvēra mašīnas durtiņas.

— Aizbraukšu pie misis Smitizas vai — pareizāk — mis Smitizas, ak dies,— viņš pavērās putenī,— kā lai visu māk pareizi pateikt! Varbūt viņa varēs man kaut ko pastāstīt, ko vēl nezinu. Es tik daudz ko vēl nezinu.— Pamājis man ar cimdu, viņš aizcirta mašīnas durtiņas.

Stāvēju un noskatījos, kā viņš pūlas iedarbināt mašīnas motoru.

Beidzot viņš, kaut ko purpinādams, izrausās no mašīnas.

— Nesmīkņājiet,— viņš noteica,— labāk aizejiet uz rentgena kabinetu.

Ārsts Bredlijs aizveda mani uz mazo, četrdesmitajos gados celto, spodro slimnīciņu, izdarīja rentgena uzņēmumu, tad iegriezāmies Kūperfolzas kafejnīcā izdzert pa tasei kafijas. Kafejnīca bija tukša. Virtuvē dzirdēja rosāmies cilvēkus. Viesmīle sēdēja letes galā smēķēdama.

— Tā kā esmu apriņķa tiesu ekspertīzes ārsts,— Bredlijs sacīja, — sekciju Sirilam izdarīju es. Rezultātu Pītersons tev paziņoja. Parasti domā, ka ārstiem šādos gadījumos nav nekādu pārdzīvojumu, bet tas ir aplam domāts. Es secēju zēnu, kuru biju saņēmis piedzimstot, un tas bija ļoti sāpīgi.— Viņš nogrozīja galvu un nopūtās.— Viņu kāds nogalinājis, un, manuprāt, mums jāatrod, kas to izdarījis. Dīvaini, bet man šķiet — es nejutīšu diez kādu gandarījumu, ja vainīgo atradīs.

— Gandrīz to pašu sacīja Pītersons.

— Kā?

— Viņš sacīja, ka galu galā tas neesot sevišķi svarīgi.

— Ērmota valoda policistam.

— Pītersons ir diezgan ērmots policists.

— Pārāk maigi teikts.

Devos atpakaļ pie savas mašīnas, prātodams, ko gan Sirils meklējis Buenosairesā. Nonācis pie mašīnas, izlēmu citādi, apgriezos un pa piesnigušo, apledojušo ielu bridu atpakaļ uz tiesas māju, kuras logi dzeltenīgā gaismā blāvoja caur krītošo sniegu. No vēja man sākās sāpes ausīs — sāpes, kas tik labi pazīstamas Minesotas iedzīvotājiem.

Alise rakstīja uz mašīnas kaut kādu oficiāla izskata papīru.

— Yai viņš ir kabinetā?—es jautāju.

— A, tas esat jūs,— viņa smaidīdama atsaucās,— jā, kabinetā. Es tūliņ jūs pieteikšu.— Durvis uz Pītersona kabinetu bija ciet.

Kad es iegāju, Pītersons, acis aizvēris, runāja pa telefonu.

— Kas?— viņš jautāja.— Džensena interseptors? Jā-ā, neko teikt.

Es apsēdos.

— Nē, žurnālistu vēl nav. Neesmu nekā ziņojis. Man nav obligāti jāzvana un Mineapoli, ja Kūperfolzā kaut kas notiek. Jūs to zināt. Šī ir mana slepkavība, Denij, un būtu labāk, ja jūs to nekārtu pie lielā zvana. Nav nekādas vajadzības, lai tie nabaga stulbeņi kaut kur nomaldās un pa ceļam nosalst. Labi, Denij, uz redzi!

Viņš paskatījās uz mani.

— Man gadījies trakoti darbīgs palīgs, Kūper, turklāt viņam pilna galva dažādu muļķīgu ideju. Tomēr, pārbaudot jūsu mājā pirkstu nospiedumus, viņš pavēris garāžas durvis un atklājis, kā jūsu brālis nokļuvis Kūperfolzā. Garāžā stāv nekas cits kā burvīgs, mazs, tumši brūns džensena interseptors.— Viņš uzsita ar plaukstu pa rakstāmgaldu un izplūda smaidā.— Atvainojiet, ka tā saku, bet tam resgalim gan bijis stils. Džensens! Atdot divdesmit divus tūkstošus par mašī-niņu, ko var novietot uz plaukstas!— Viņa seja apmācās.— Jādomā, ka jūs mantosiet arī šo mašīnu.

— Laikam.

— Un kāpēc jūs atnācāt?

— Man iešāvās prātā kāda doma.

— Labi, Kūper, un kas tā par domu?

— Kādēļ mēs nevarētu atpakaļgaitā pārbaudīt Sirila virzību? Kādēļ nevarētu noskaidrot, kad viņš ieradies Buenosairesā, ko tur darījis, ar ko saticies savā uzturēšanās laikā, no kurienes ieradies . . .

Aizlicis rokas aiz pakauša, Pītersons izsmējīgi raudzījās manī.

— Sakiet — vai jūs patiesi mani uzskatāt par galīgu stulbeni? Nekautrējieties, runājiet atklāti! Es izturēšu. Pašapziņas man netrūkst.

— Nē, protams. Turklāt, ņemot vērā, ka esat policists.

— Nu tātad — ko tad es, pēc jūsu domām, šodien esmu darījis, Kūper? Sēdējis un virpinājis īkšķi ap īkšķi? Vai varbūt trenkājis Alisi ap rakstāmgaldu?

— No jūsu asprātībām man gurst sirds, Pīterson.

— Nebrīnos. Bet esiet mierīgs, mēs pūlamies iegūt atbildes uz jūsu jautājumiem.

— Teicami.

— Redzat, esmu izstrādājis lielisku teoriju. Gribat dzirdēt?

— Man droši vien nav citas izejas. u'

— Manuprāt, atbilde jautājumam, kādēļ jūsu brālis braucis šurp, meklējama Buenosairesā. Es nezinu, kādēļ. Bet, ja mēs, šeit sēdēdami, nezinām, kādēļ viņš braucis šurp, pastāv iespēja to uzzināt Buenosairesā. Tādēļ un šai nolūkā es pārsniegšu tālsarunām atļautās summas pa dienesta telefonu. Drīz mani savienos ar Buenosairesas policiju, un es ceru, ka tur kāds pratīs runāt angļu mēlē.

— Cerēsim.

— Un tagad ejiet, Kūper, staigājiet dieva mierā!

Durvīs es apstājos. Alise bija klausījusies aiz durvīm.

— Vai jūs runājāt ar Polu?

— Atceraties, ka manai mašīnai motors atteicās darboties? Ir nežēlīgi auksts, un mans motors nav nekāds pārcilvēks. Telefona bibliotēkā nav. Nē, neesmu ticies ar mis Smitizu un galu galā lāgā pat nezinu, ko viņai jautāt.

Paraustīju plecus un aizgāju. Pulkstenis bija četri un ārā kļuvis gandrīz tumšs. Jau pirmāk biju ievērojis gaismu Džonsona garāžā un nolēmu piebraukt, lai Arnijs Džonsons uzmet acis gaisa sildītājam. Arī Artūra Brennera kancelejā, kuras logus no ielas varēja redzēt, spīdēja gaisma, un es nospriedu, ka viņa nomiedzis beidzies un viņš ir kājās. Negribēju iet turp, zinādams, ka Artūrs vēlēsies kopā ar mani iedzert kādu glāzīti. Bet es negribēju sākt atkal iedzert pa glāzītei ne ar viņu, ne ar kādu citu: pārlieku viegli būtu šajā saspringuma situācijā no jauna krist dzeršanas grēkā.

Iesēdos mašīnā, bet motors nedarbojās.

Izkāpu ārā, noteicu pāris spēcīgu vārdu, veltīdams tos vairāk sniegputenim nekā linkolnam, un bridu pa ielu uz garāžas pusi.

Arnijs patlaban darbojās ap kādu furgonu.

— Ak dieviņ,— viņš teica, kad bijām sarokojušies,

— cik briesmīgi ir tas, kas noticis ar jūsu brāli, mister Kūper! Visi esam mirstīgi, bet — slepkavība, Jēziņ žēlīgais!

— Jā, tas ir drausmīgi. Bet kā jūs to uzzinājāt, Ārnij?

— Tad nu brīnums! Vai jūs nepazīstat mūsu pilsētu? Man liekas, to zina visi. Es par to dzirdēju, kad pusdienlaikā iegriezos kafejnīcā iekost. Vai man jums jāstāsta, kā tas notiek? Viesnīcā ir telefona centrāle, meitenes noklausās gribot negribot, māsiņas klīnikā,

66

A i

meičas tiesas namā — un tādus jaunumus taču neviens nespēj noglabāt, nepalaidis tālāk. Un tikai sniegs mūs paglābj, ka nesaskrien avīžnieki no malu malām. Pirmoreiz, sasodīts, kopš Otrā pasaules kara šoseja ir slēgta. Jā, jā, pilnīgi slēgta — autostrādes departamenta vīri rokas vien plāta un lādas, laiks labāks nekļūšot, būšot vēl trakāk, šosejas piedzītas pilnas ar pamestām mašīnām. Man domāt, par to, kas noticis, zinām mēs vienīgie. Bet Kūperfolzā gan, skaidrs kā diena, to zina visi līdz pēdējam.

Pastāstīju Ārnijam, kas manam spēkratam vainas, un noskatījos, kā viņš paņem linkolnu trosē un atsprāk-liski ievelk garāžā. Viņš uzbrauca to uz bedres, aizvēra garāžas durvis un noklausījās manā paskaidrojumā, ka esmu cietis avārijā un gribētu, lai viņš salabo siltuma pievadi. Viņš apsolīja to izdarīt, un es izgāju atpakaļ uz ielas cīnīties ar pretvēju. Likās, ka līdz viesnīcai jāiet piecsimt jūdžu, un es ieprātojos — diezin kāds laiks pašreiz ir Buenosairesā. Un vai turienes policisti prot runāt angļu mēlē.

14

Abi ar Artūru Brenneru klamzājām pa dziļo sniegu. Bijām gandrīz vienīgie gājēji. Artūrs izskatījās kā milzu lempis pelēkā, sajoztā mētelī, kas varēja būt šūts divdesmitajos gados. Vējš bija pierimis, un Artūrs visu laiku burkšķēja un šņaukājās.

— Jūs jau nemaz vairs nevarat parunāt,— es sacīju,— jums vajadzētu gulēt gultā un dzert karstu groku.

Viņš pamāja un atrūca:

— Es vienkārši esmu pārāk vecs, Džon. Septiņdesmit, kaut arī negribas tam ticēt. Ja tev kādreiz kļūst pašam sevis žēl, Džon, tad atceries mani: septiņdesmit gadu, un pats velns tur nespēj līdzēt, tā ir īsta bēda. Un tagad vēl visa šī nejēdzība. Vai tu tici, ka Sirils būtu varējis izdarīt pašnāvību? Varbūt viņam bija kāda nedziedināma kaite?

— Nedomāju vis. Tad būtu palicis kāds iesaiņojums, kāda ampula, kurā atradās inde, bet neko tādu neatrada. Un tie pekstiņi ar konjaka glāzēm . . .

, <rr ■

— Pītersons man to teica,— viņš atņurdēja,— neizklausās pārāk ticami. Bet var jau būt, ka tur tiešām kaut kas slēpjas. Pītersons ir nepatīkams, bet muļķis viņš nav, tas viens, kas tiesa. Taču mēs abi slampājam pa sniegputeni kaut kādu vecu, muļķīgu papīru dēļ, kas nekā nav vērts. Varu iedomāties, kas tie par dokumentiem. Nekas vairāk kā saišķis privātu vēstuļu no tādiem vīriem kā Gebelss un Himlers, un Gērings. Varbūt no paša Hitlera. Tās var likties vērtīgas vienīgi rokrakstu kolekcionāram, nekādas vēsturiskas vērtības, nekā tāda, lai būtu vērts vēlreiz celt gaismā tava vectēva nelādzīgo pagātni. Veci, nederīgi papīri, ko Ostinam jau sen būtu vajadzējis iemest papīrgrozā.

— Vai jums ir kāda versija, Artūr? Par visu, kas noticis?

— Nē, nav. Nevaru iedomāties, kādēļ viņš brauca uz mājām, nevaru iedomāties, kādēļ kādam vajadzēja viņu nogalināt, nespēju iedomāties, kas būtu varējis viņu nogalināt. Neredzu visā notikušajā nekādas jēgas, bet neesmu vairs senākajos gados un varbūt kļūstu senils,— viņš īgņājās,— esmu jau kļuvis tik vecs, ka man tas sāk likties mazsvarīgi.

Ielas galā kā silta, draudzīga osta stāvēja graciozā, senlaicīgā bibliotēkas ēka. Logos spoži spīdēja gaisma, un es atcerējos, cik tur bija silti, kad vakar iegāju no āra saltuma un sastapu Polu Smitizu. Kāpjot augšup un atverot durvis, domāju par viņas lūpām un par to, ka vēlētos tās atkal noskūpstīt.

Iegāju pirmais, un man uz pēdām sekoja Artūrs.

Pola sēdēja pie galdiņa, noguldījusi galvu uz izstieptās rokas, un šķita aizsnaudusies. Viņa bija aizvadījusi garu, mokpilnu nakti un droši vien jutās pārgurusi.

— Pola,— es sacīju,— Pola, mosties!

Dzirdēju Artūru man aiz muguras šņaukājamies, pieskāros viņas plecam un pēkšņi sajutu pārskrējām saltas tirpas un pakausī matus saslejamies. Te kaut kas nebija labi.— Pola!— es atkārtoju, purinādams viņu aiz pleca. Nekādas reakcijas, ne mazākās kustības.

Artūrs noliecās pār manu plecu.— Vai viņa paģībusi?

Pagriezu viņas galvu; acis aizvērtas, seja mierīga, un ar to nemaldīgo sajūtu, ar kādu izjūt visļaunāko, es sapratu, ka Pola Smitiza ir mirusi.

— Artūr,— es ierunājos balsī, kas skanēja kā no liela tāluma,— viņa ir pagalam.— Jutu, ka viņš pieskaras

manam delmam un atsēdina mani krēslā. Man iekšās viss sagriezās, kļuva nelabi. Kājas drebēja. Piepeši sāku apzināties karstumu un vienā mirkli nosvīdu no galvas līdz kājām.

Artūrs noliecās pār Polu. Redzēju, kā viņš paceļ viņai vienu plakstu, kā meklē pulsu. Tad izslējās un neatņēmies skatījās uz viņu.

— Tev taisnība, šī meitene ir pagalam.

Viņš izvilka no mēteļa kabatas plakanu sudraba blašķi un pasniedza to man. Iedzēru malku konjaka un jutu, ka tas mani atdzīvina. Viņš apsēdās uz kāda no bibliotēkas galdiem un atpogāja mēteli; seja viņam bija saspringta, činkstošā veča maska pazudusi.

— Iedod man arī,— viņš teica un ievilka krietnu malku. Pēc tam ar plato delnu noslaucīja muti.

— Ko mēs darīsim?— es pēc brītiņa jautāju.

— Jā, telefona te nav, bet mums vajadzēs paziņot Pītersonam. Viņš ir tas, kuram Kūperfolzā jāziņo par šādām lietām.

— Man šķiet, vispirms vajadzētu pārbaudīt kastes, ko viņa gribēja mums parādīt. Jāpaskatās, vai tās maz vairs ir šeit.— Es apklusu, bet domas man nesakarīgi klejoja, meklējot pareizo ceļu rīcībai.— Ja to vairs nav, ja tās paņemtas . . .

— Nu, nu, Džon,— Artūrs aizsmacis sēca,— neaizdomāsimies par tālu!

— Ja to šeit vairs nav,— es turpināju,— tad mēs zināsim, kādēļ Pola nogalināta. Saprotat?

— Ja viņa ir nogalināta. Ja!— Artūrs runāja ļoti enerģiski un nosvērti.— Nesteidzies ar secinājumiem.

— Varbūt jūs domājat, ka viņai uznākusi sirdslēkme?

— Iztiksim bez rupjībām.

— Piedodiet,— es patiesā nožēlā atvainojos.— Bet iesim tomēr pameklēt kastes.

Abi kopā ātri pārlūkojām pirmo stāvu, tomēr nekā neparasta neatradām. Tad es atcerējos;—Pagrabā. Viņa sacīja, ka atradusi kastes pagraba noliktavā.

Bet mēs nekādi nevarējām atrast durvis, kam vajadzētu vest uz pagrabu. Nesapratām, ko darīt. Mūs pārņēma bezspēcīgas dusmas.

— Kur, velns parāvis . . .

Tad es ieraudzīju: astoņas pēdas augsts avīžu plaukts šķita atbīdīts pāris collu no sienas. Pavilku, tas padevās uz istabas pusi un atklāja sienā eju, kas veda lejup tumsā. Ejas sākumā pie sienas karājās slēdža aukla. Pavilku to, un viena vārga spuldzīte iedegās virs šaurajiem akmens pakāpieniem, otra — lejā, pagrabā.

— Nāciet,— sacīju,— es neparko nekāpšu tur lejā viens.

Artūrs pieliecās un, ar roku pie akmens plātnēm apšūtās sienas balstīdamies, kāpa man līdzi lejup pagraba noliktavā. No māla klona līdz griestiem nebija vairāk par sešām pēdām. Aizgājuši krēslainajā bezlogu telpā līdz vidum, apstājāmies; gaiss bija smacīgs un ļoti auksts, no klona dvesmoja mikluma smaka. Artūrs nošķaudījās un noteica:—Nolādēts!

Kastes bija sastatītas rindā gar divām sienām, visas vienādi aizzīmogotas ar līmlenti. Vienā kaktā stāvēja ķeblītis, pāris tukšu, vecu koka grāmatplauktu, bet telpas vidū — trīs aiz vecuma aplupušas kartona kastes. Tās bija atvērtas, pārgrieztās līmlentes gabali karājās gar kastu malām. Katrai kastei uz sāniem ar melnu krītu bija rūpīgi uzrakstīts: OSTINS KŪPERS.

— Te nu tās ir,— es sacīju.

Artūrs atlieca vākus un sāka aplūkot saturu. Tumšajā kaktā kaut kas nograbēja, es iztrūcies salēcos.

— Nervi,— Artūrs noteica, izvilkdams no vienas kastes «Vējiem līdzi» eksemplāru.— Tā bija tikai žurka, kāda pagalam nosalusi žurka vai pele. Tas nebija slepkava.

— Kastes jau puslīdz iztukšotas,— es sacīju. No kaut kurienes vilka caurvējš, un es dzirdēju, kā vējš brāzmo ap veco ēku.

— Jā,— Artūrs atteica.

Atvērām vispirms vienu, tad otru kasti un atradām tajās grāmatas un ģimenes albumus.

— Te nav nekādu nacistu dokumentu. Nekādu aizdomīgu vēstuļu vai diplomātisku sūtījumu . . .— Viņš paskatījās uz mani.— Ja vispār tādi ir bijuši. Varbūt tie eksistēja tikai viņas iztēlē.

Es papurināju galvu.

— Zinu, zinu,— Artūrs mierinot sacīja,— taču nav arī nekāda pamata aizrauties ar iedomām.

— Tā nav aizraušanās ar iedomām.— Es norādīju uz trešo kasti. Zem salocītiem tukšiem aktu vākiem tur

gulēja noslēpta pelēka metāla lādīte.— Šī ir tā, par kuru viņa man stāstīja. Varu saderēt, ka šī ir tā pati.

— Neatceros, ka viņa būtu kaut ko minējusi par metāla kastīti,— Artūrs sacīja un, roku mutei priekšā aizlicis, sāka kāsēt.

— Viņa man to pateica, kad pirmoreiz tikāmies. Viņa īpaši uzsvēra, ka atradusi metāla kasti, un tā ir šī.— Izcēlu kastīti un paraustīju slēdzeni. Kastīte bija cieši aizslēgta.

Artūrs izskatījās ļoti pārsteigts.— Es vairs nesaprotu, ko domāt.

Mums virs galvas iečīkstējās grīdas dēļi. Pirmajā mirklī man likās, ka tas ir vējš; tad tie iečīkstējās no jauna un kļuva dzirdami soļi: augšā kāds stāvēja pie galdiņa līdzās Polai.

Artūrs uzmeta man mierīgi vēsu skatienu.

— Kāpsim labāk atpakaļ augšā.

— Tur kāds ir.

— Protams, ir. Bet mēs tikpat nevaram te stāvēt līdz mūža beigām. Varbūt kāds nabaga lasītājs atnācis apmainīt grāmatas.

Piesardzīgi kāpām pa akmens pakāpieniem augšup.

Avīžu plaukts bija aizstumts atpakaļ pie sienas, noslēdzot ieeju uz pagrabu, un, kad mēs to pagrūdām sāņus, izdzirdām ļoti mierīgu vīrieša balsi:

— Nāciet pavisam lēni, citādi var gadīties, ka es jūs nošauju.

Lēnām atbīdījuši paneli, ieraudzījām desmit soļu atstatu stāvam Olafu Pītersonu ar revolveri izstieptā rokā; stobrš vērsās tieši pret Artūra Brennera platajām krūtīm.

Sākumā Pītersona sejā nebija nekādas izteiksmes, bet pamazām parādījās ar uzjautrinājumu jaukts aizkaitināts izbrīns. Viņš nolaida roku ar ieroci. Brenners iegāja bibliotēkas istabā pirmais, un es, metāla kastīti pie krūtīm piespiedis, viņam sekoju.

— Absolūts absurds,— Pītersons sacīja, it kā sarunādamies pats ar sevi.— Man beigu beigās palīdzēja iedarbināt mašīnu, un es iedomājos uz labu laimi piebraukt un paskatīties, vai mis Smitiza gadījumā vēl neuzkavējas bibliotēkā,— tīrā nejaušība, acumirkļa untums. Domāju — ienākšu tāpat vien, bez īstas vajadzības, varbūt viņa tomēr nav man visu pateikusi. Un kas iznāk? Tikko atveru durvis, redzu, ka atkal sākušās

atrakcijas. Mis Smitiza sēž pie galda beigta, jādomā, nožņaugta, bet Ebots un Kostello^5 šiverē pa pagrabu . . .— Viņš pacēla roku.— Nu labi, atvainojiet, tas par Ebotu un Kostello nebija nopietni domāts, esmu noguris — šī bija gara un grūta diena.— Viņš pagriezās, aizgāja vispirms pie kalorifera, tad pie galda, kur Pola joprojām sēdēja, kā bijām to atstājuši.— Vai jūs, kungi, spējat aptvert, ka Kūperfolzā veselus četrdesmit gadus nav notikusi neviena slepkavība? Četrdesmit gadus — līdz tam brīdim, kad atgriežas Džons Kūpers un nespēj paspert soli, nepaklupdams pār līķi. Jēziņ, Jēziņ, Jēziņ . . .— Viņa balss pieklusa, un viņš pagriezās, lai paraudzītos uz Polu.— Kas tad šoreiz atgadījās?

— Mums bija norunāts satikties ar Polu,— es sacīju.— Ienācām šeit pirms pusstundas un atradām viņu šādā stāvoklī.

— Ko jūs darījāt šo pusstundu, Kūper? Ko? Ko meklējāt pagrabā? Un jūs, Brenner, kālab jūs, dieva tā kunga dēļ, neatgriezāties savā kantorī? Kas, kas, kas te, velns parāvis, notiek? Runājiet, kungi, runājiet jel!

— Tas ir garš stāsts,— es sacīju.

— Par to es nešaubos.

— Būs vajadzīgs diezgan ilgs laiks . . .

— Ak debess,— viņš noteica, nogrozīja galvu un savilka roku dūrē.— Un telefona arī nav. Vai varat iedomāties bibliotēku bez telefona? Jūs abi sameklējiet kādu kasti vai krēslu, vai ko, pasēdiet un pagaidiet, bet es piezvanīšu uz kanceleju, izsaukšu Deniju, lai viņš sagaida Bredliju.— Durvīs viņš apstājās, nosēcās un laikam apkopoja domas. Tad viņa sejā pēkšņi kā krišus iekrita skadrā, plēsonīgā vīpsna.— Stāvoklis kļūst arvien sarežģītāks, Kūper.— To pateicis, viņš aizgāja.

— Mums būs viņam jāizstāsta,— es ieminējos.

Artūrs pamāja. Viņa vaigos un zodā notrīsēja veca,

savītusi miesa.— Citas izejas nav,— viņš rezignēti noteica.— Ceru, viņam pietiks saprāta neizkladzināt to visai pasaulei.

Pītersons atgriezies sasita nosalušās plaukstas.

— Atkal jūk zeme ar debesīm kopā. Nu, sāksiet savu stāstiņu tūliņ vai pagaidīsiet, kamēr tiksim manā kabinetā?

— Labāk pagaidīsim,— es atteicu.— Tas ir garš stāsts, un es gribu visu izstāstīt precīzi.

Klusēdami gaidījām, līdz ieradās dakteris Bredlijs un Pītersona palīgs Denijs. Bredlijs izskatījās bēdīgs un noguris; viņš palūkojās manī un vāri pasmaidīja.

— Man ļoti žēl, Džon,— viņš klusu nomurmināja. Denijs, puisis zilām acīm un cirtainiem matiem, šķiet, pilniem malkiem izbaudīja šo satraukuma brīdi. Pīter-sons viņam piekodināja darīt visu, ko Bredlijs liks, un mēs trijatā aizbraucām Pītersona kadiljakā.

15

Tiesas māja grima tumsā, kad mēs nopakaļ Pīterso-nam kāpām pa čīkstošajām trepēm uz viņa kabinetu. Telpas vēl joprojām bija pārkurinātas. Pītersons iededza gaismu, nometa mēteli uz krēsla un atrāva vaļā logu uz ielas pusi. Tūliņ telpā ievirmoja sauss, graudams sniegs, grabēdams krita uz palodzes, čūkstot izkusa uz radiatora.

— Mēs nu esam vieni,— viņš pacietīgi sacīja.— Sāciet stāstīt!

— Pola zināja, kādēļ Sirils atgriežas,— es sacīju,— un arī to, kādēļ viņš gribēja, lai atbraucu es. Viņa bija atradusi kaut kādus nesaprotamus papīrus Ostina Kūpera mantās, kas bija nosūtītas uz bibliotēku. Kad Sirils viņai pagājušajā nedēļā piezvanīja, Pola viņam to izstāstīja, un viņš nekavējoties teica, ka atgriezīsies mājās un izsauks arī mani šurp.

— Kaut kādus nesaprotamus papīrus? Jūs esat rakstnieks, varētu gan atrast citādu apzīmējumu, Kūper, nevis «nesaprotamus papīrus».

— Pola nebija īsti pārliecināta, bet domāja, ka tie zīmējas uz mana vectēva politisko darbību, viņa sakariem ar nacistiem. Tur bijušas vēstules, dokumenti, oficiāla izskata raksti. Viņa izlasījusi dažus uzvārdus, vismaz viņa man tā teica, bet papīri acīmredzot bija rakstīti vācu valodā, un saturu viņa nesaprata. Taču, kad viņa to pateica Sirilam, viņš tūliņ sacījis, ka brauks šurp.

— Vēstules, dokumenti, oficiāli papīri. . .

— Arī mana vectēva dienasgrāmatas. Un vēl viņa pieminēja aizslēgtu metāla lādīti.

— To pašu, kas jums rokā,— Pītersons noteica.

Es viņam to pasniedzu, un viņš, nolicis to uz galda, uzsita pa slēdzeni.

— Vajadzēs atvērt. Kas jums par to zināms, mister Brenner?

— Vienīgi tas, ko Džons jums nupat pastāstīja.

— Jūs netikāt runājis ar Polu Smitizu?

— Runāju ar Džonu un Polu viesnīcā.

— Un tā bija pēdējā reize, kad viņu redzējāt?

— Jā, pēdējā.

Gandrīz veselu stundu Pītersons mani izprašņāja par katru soli kopš atgriešanās Kūperfolzā: kā atbraucu, par ko, pirmoreiz satiekoties bibliotēkā, runāju ar Polu, kā atradām manu brāli Sirilu, ko runāju ar Polu naktī, kā satikāmies ar Brenneru. Krustu krustiem viņš izgrozīja katru manu vārdu, tad pārslēdzās uz Artūru, pēc tam lūdza sīki pastāstīt par vectēva darbību. Tad pienāca kārta manam tēvam — viņa karjerai, precībām, uzskatiem, varoņnāvei. Un pēdīgi vēlreiz visu no jauna. Ko mēs darījām, aizgājuši līdz bibliotēkai? Kādēļ gājām kājām? Kurš no mums pirmais ieraudzīja Polu? Vai esam rūpīgi pārmeklējuši visu apakšējo stāvu? Vai noliktavā bija tikai metāla kastīte un vairāk nekas?

— Vai jūs, kungi, saprotat, ko tas nozīmē?— Pītersons apsēdās, paņēma cigāru un nopētīja to no viena gala līdz otram.— Tas nozīmē, ka esam iekūlušies pamatīgā ķezā, lūk, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka sieva būs ar mani traki neapmierināta, jo es taisos šovakar krietni ilgi pastrādāt. Tas nozīmē, ka tuvumā ir kāds, kas divās dienās piebeidzis divus cilvēkus,— man šķiet, nav pamata pieņemt, ka abas slepkavības notikušas neatkarīgi viena no otras. Vai man taisnība? Taisnība. Tātad mums ir darīšana vai nu ar vājprātīgo, vai ar cilvēku, kam ir velnišķīgi svarīgi motīvi.— Viņš uz mirkli apklusa, lai piešķirtu vārdiem lielāku efektu, aizkūpināja cigāru un nesteidzīgi ievilka dūmu, aplūkodams cigāru kā draugu, kura vārdu nekādi nespēj atcerēties.— Es personiski nedomāju, ka to darījis vājprātīgais. Ikviens, kas tā domātu, pats būtu jucis. Nekā. Kādam ir pavisam nopietns pamats nogalināt divus šķietami nekaitīgus cilvēkus. Bet personai, kas tos nogalināja, tie nebūt nebija nekaitīgi, kā jums liekas?

Sājos saprātīgajos apsvērumos viss likās ārkārtīgi nereāls, grauzās nervos: slepkavība ir kaut kas tik ārkārtējs, ka saprāts atsakās to pieņemt. Sirils pagalam. Pola pagalam. Bezjēdzība.

— Un ko nozīmē pazudušie dokumenti?— Pītersons jautāja.

— Es esmu noguris,— sacīja Brenners,— vai tiešām man jāsēž klāt, kamēr attīstīsiet visas savas teorijas?

— Man nepieciešams jūsu jurista padoms. Pacietieties.

Artūrs nopūtās, nožāvājās.

Pītersons, mani vērodams, atkārtoja jautājumu.

— Kas nogalināja Polu, tas paņēma dokumentus,— es sacīju.

— Vai viņa nogalināta tādēļ? Dokumentu dēļ?

— Tā man liekas.

— Vai tas mums kaut ko izteic?— Pītersons neatlaidās.

— Domāju gan,— es atteicu.

— Mūsu hipotēze tātad ir: Pola Smitiza nogalināta tādēļ, ka kādam vajadzēja dabūt vecos nacistu dokumentus. Viņa nogalināta tādēļ, ka varēja būt uzzinājusi, kas šais dokumentos teikts. Viņa nogalināta tādēļ, ka . .. kādam bija labāk, ka viņas nav.

— Pīterson, jūsu terapija ir dīvaina. Man kļūst šķebeni.

— Kūper, jūsu brāli un Polu Smitizu kāds nobeidzis pavisam. Tad labāk lai jums ir tikai šķebeni. Bet mums tas jāizdibina, katrā ziņā jāizdibina.— Viņš nopurināja pelnutraukā collu garu pelnu grīsti.— Un kādēļ tika nogalināts Sirils?

— Nezinu,— es atteicu.

— Viņš kaut ko zināja par šiem dokumentiem. Tādēļ atgriezās mājup. Tādēļ viņš lika • jums braukt šurp. «Jāapkopj ciltskoks.» Bet viņu kāds nogalināja, pirms jūs ieradāties, pirms viņš paguva satikties ar Polu. Tas, kas ar viņu runāja . . . viņu nogalināja. Kāds zināja, ka viņš ieradīsies. Jūs zinājāt. Un zināja Pola. Pola ir mirusi, Sirils miris, un pēc visas taisnības arī jums vajadzēja gulēt beigtam kupenā uz Viskonsinas šosejas. Ā, beidzot jums tas sāk likties interesanti? Lai viņš bija kas būdams, bet tas, kurš mēģināja dabūt jūs pie malas, ir saistīts ar visu šito vella būšanu — par to esmu ar mieru saderēt uz visu savas sievas naudu.

Pēdīgi pratināšana bija galā. Artūrs, bezgala noguris, novēlēja mums labunakti, un mēs ar Pītersonu nolūkojāmies, kā viņš salīcis aizsoļo putenī. Pītersons pavadīja mani līdz durvīm.

— Esiet piesardzīgs! Gribu, lai jūs dzīvs sagaidītu, kā viss beigsies.

Es pamāju.

— Rīt būs svarīga diena. Varam uzzināt ko jaunu no Buenosairesas. Un uzlauzīsim to metāla lādīti.— Viņš uzsita man pa muguru.— Ticiet man, Kūper, man ļoti žēl Polas Smitizas. Neesmu tik bezjūtīgs. Bet esmu aizrāvies, nekā tur nespēju līdzēt. Tas man dabā. Un man žēl, ka jums tas viss jāpārdzīvo. Tiešām žēl. Vai negribat, lai aizvedu jūs līdz mājām? Kādēļ jūs nepaliekat pārnakšņot viesnīcā?

— Nē, braukšu uz mājām. Pievākšu garāžā mašīnu un braukšu uz mājām. Paldies.

— Satiksimies rīt. Mums jānokārto apbedīšana. Ceru, ka Denijs bijis pie mis Smitizas mātes. Ak dievs! Man vēl gara nakts priekšā.

Aizgāju pie Ārnija pēc mašīnas. Viņš skaidroja, kāda vaina bijusi gaisa sildītājam, bet es neklausījos. Pulkstenis jau rādīja tuvu desmitiem, un visa skatuve bija pilna līķu. Gribēju tikt mājās un atkal justies drošībā.

Mani vilktin vilka uz lielo māju. Nostājos pie vectēva rakstāmgalda un raudzījos uz vietu, kur vakarnakt sēdēja Pola. Uz ko viņa bija cerējusi? Sāku prātot. Kā viņa bija domājusi izkārtot savu dzīvi? Jādomā — gribēja apprecēties ar manu brāli Sirilu — tas droši vien bija galamērķis. Vīrs nogalināts Laosā, tad kā cēls bruņinieks parādās mans brālis — jaunības mīlestība, pusaudzes sapnis, kam lemts piepildīties. Un pēkšņi Sirila vairs nav — bezjēdzīgi aizrauts no dzīves, un viņai tas jāpārdzīvo. Vai viņa paguva zaudējumu pilnībā izprast, paguva padomāt par jauniem pavērsieniem? Es viņu apskāvu un skūpstīju, zinādams, ka viņa ir izmisusi. Gribēju viņu mierināt, būt par balstu, pie kā turēties drausmajā pārdzīvojumā. Atcerējos viņas rūtainos studentes svārciņus, lielo saspraužamo adatu. Izjutu pret Polu arī vēl ko citu. Viņa bija ļāvusi man atskārst, ka neesmu vēl izdedzis tuksnesis. Un tad kāds viņu nožņaudza, aizvēra viņas acis un atstāja, lai es viņu atrodu. Tas bija vājprāts un iesvēla krūtīs sāpes,

bezcerību, niknumu, naidu, kas nezināja, pret ko vērsties.

Raudāju. Un nespēju rimties.

Raudāju par Sirilu, par Polu, par sevi.

Iegāju virtuvē, uzlēju kafiju un atkal dzirdēju mājas viņā pusē kaut ko sitamies pret sienu. Atgriezos bibliotēkā un atsēdos vectēva krēslā. Ārā gaudoja vējš. Iegriezos viesistabā, izgāju plašajā vestibilā, kur dobji atbalsojās mani soļi, un, gaismu iedegdams, apstaigāju istabu pēc istabas: oficiālo ēdamistabu, vēl vienu

viesistabu, mūzikas istabu, ieroču istabu. Vectēvs bija mednieks, kas labprāt pašaudījās uz mūsu pašu ezeriņa. Mūzikas istabā pakavējos, aplūkodams uz nošu skapīšiem sakārtotās fotogrāfijas.

Tēvs tenisa tērpā — baltas vilnas flaneļa bikses, te-nisa svīteris ar piedurknēm apsiets ap pleciem, balts, pie kakla atpogāts krekls — sarokojas ar vācu tenisa zvaigzni fon Krammu, ideāli skaisto, blondo, zilacaino ārieti, kurš par Hitleru nedeva ne pieci. Un māte . . .

Man šķiet, viņa bija skaistākā sieviete, kādu jebkad esmu redzējis, un mūzikas istabā bija desmitiem viņas attēlu. Man bija seši gadi, kad viņa aizgāja bojā uzlidojumā. Es pat neesmu pārliecināts, vai reāli atceros, kāda viņa izskatījās, vai arī manas atmiņas veidojušās no šiem fotoattēliem. Viņai bija slaids, smalks deguns, skaisti, viļņoti, gaiši mati un mazliet stūrains augums; attēli — peldkostīmā Kannu pludmalē — rādīja garas, slaidas kājas, vingru vidukli, nelielas, tvirtas krūtis. Drošu, atklātu skatienu viņa raudzījās tieši fotoaparātā. Pie vienas sienas tikai viņas ģīmetne — liela, tēva gleznota. Mātei mugurā ļoti vienkāršs sārti violets, dziļi izgriezts kokteiļu tērps, un no gleznas viņa it kā raugās tēvam garām uz kādu, kas stāv viņam aiz muguras. Mans tēvs bija ļoti apdāvināts gleznotājs, un šajā gleznā skaidri saskatāma viņa mīlestība pret māti.

Tēvs un māte abi ir miruši. Un mazā, smalkā, gaišmatainā meitenīte fotogrāfijās — vietām smejoša, vietām svinīgi nopietna, vietām kopā ar terjera kucēnu, kas kūņojas viņai pie kājām,—*mana māsiņa Lī, mātes kopija. Es viens pats, nabaga nelaimīgs ērms, esmu atstāts šai pasaulē.

Gāju atpakaļ uz bibliotēku.

Zvanīja telefons.

Artūrs Brenners.

— Piezvanīju uz labu laimi, cerēdams, ka tu varbūt būsi mājās un vēl negulēsi.— Viņš likās vēl slimāks. — Es sēžu mājās, spēlējos ar saviem porcelāniem un dzeru groku, kā tu man ieteici. Pašreiz strādāju pie tā, kas droši vien kļūs par labāko manā darbā ar porcelānu,— taisu kopiju «Flauerdjū ofensīvai». Tu šo stāstu zini?— Viņš centās novirzīt manas domas citā gultnē.

— Nē.— Atlaidos dziļāk vectēva krēslā.— Pastāstiet, Artūr!

— Flauerdjū ofensīva,— viņš atkārtoja,— bija izcilas drosmes paraugs, skaidri donkihotisks gājiens. Pēdējais britu kavalērijas uzbrukums. Tas, protams, notika Lielajā karā. Ar kailiem zobeniem jātnieki iedrāzās vācu pozīcijās, pārrāva tās un auļoja atpakaļ. Flauerdjū apbalvots ar Viktorijas krustu. Pēc nāves, zināms. Viņš paveica, ko bija nodomājis, un mira nāvē, ko liktenis viņam turēja gatavībā. Nāve gaida mūs visus, Džon . . .

— To es zinu, Artūr,— atteicu.

— Kā tu jūties?

— Nekas. Tikai satriekts. Tik daudz nāves.

— Gan jau drīz tā pienāks mums visiem,— viņš nomurdēja,— jālūko tikai izturēt, kaut kam ticot. Grūti, protams, tādēļ ka nav nekā tāda, kam patiesi būtu vērts ticēt. Vismaz man liekas, ka nav. Arī ideāli nav bez vainas . . .— Viņš laikam bija iztukšojis vairāk par vienu groka glāzi, un nu domas sāka streipuļot.

— Jums vajadzētu iet pie miera.

— Jā, laikam vajadzēs gan. Esmu vecs un nejēdzīgi saaukstējies, vajadzēs likties gultā. Tev taisnība.

— Rīt tiksimies.

— Esi piesardzīgs,— viņš gurdeni pamācīja.— Un neaizmirsti noskaitīt vakarlūgsnu.

— Kādu vakarlūgsnu, Artūr?

— «Nu es gribu dusēt iet, Tēvs, slēdz manas acis ciet. Tava acs lai nomodā stāv par mani miedziņā.» Sito.

— Labi,— es sacīju,— noskaitīšu.

— Arlabunakti, Džon.

— Arlabunakti, Artūr.

16

Sēdēju pie rakstāmgalda, atzīmēdams visu, kas bija noticis, kopš ierados Kūperfolzā, un mēģināju rast kaut kādu izskaidrojumu. Allaž no jauna viss atgriezās pie Ostina Kūpera papīriem, kas bija atradušies kastēs bibliotēkā. Papīri bija ierosinājuši Sirilā apņēmību braukt šurp, un viņu noslepkavoja, pirms viņš tajos paguva ieskatīties. Papīri viņu pamudināja telegrafēt man, lai braucu uz mājām, un es tikai tīras nejaušības dēļ esmu palicis dzīvs. Un tas, kas nogalināja Polu Smitizu, ir pievācis papīrus. Izņemot metāla lādīti, kuru Pītersons gatavojas atvērt.

Kam šie papīri tik nepieciešami? Tie attiecas uz periodu, kas nogrimis vēsturē, uz ideju, kura aprakta Reiha drupās. Un tomēr cilvēki tā dēļ vēl mirst.

Nezinu, cik ilgi neapzināti biju uztvēris kādu skaņu ārā. Tad tā apklusa, un trokšņu jūrā palika tukša vieta. Nebiju tik daudz ievērojis skaņu, kā tagad ievēroju tās apklušanu.

Piegāju pie loga. Apgaismotā māja padarīja nakti necaurredzami tumšu. Skatīdamies ārā piķa melnajā tumsā, es vispirms uztvēru skaņu, kad plīsa loga rūts un man sejā iesitās stikla drumslas, tikai tad izdzirdu šāviena sauso, spalgo sprakšķi, izdzirdu saplīstam šķembās koka paneli man aizmugurē, pretējā sienā pie kamīna.

Automātiski pieliecos, uz ceļiem aizrāpos līdz rakstāmgaldam, pasniedzos un nodzēsu gaismu. Tas neprasīja fizisku piepūli, tomēr pēc piecām sekundēm biju aizelsies un aiz bailēm sastindzis. Kāds tikko bija uz mani šāvis. Tupēdams ceļos pie rakstāmgalda, sapratu to, ko man būtu vajadzējis zināt jau agrāk, ko arī Pītersonam būtu vajadzējis zināt: ja viņiem neizdevās mani piebeigt pirmoreiz, nebija nekāda pamata cerēt, ka viņi no sava nodoma atteikušies. Vienalga, kāda iemesla dēļ, bet viņi gribēja, lai es būtu tikpat beigts kā Sirils un Pola. Kamēr esmu dzīvs, es viņus acīmredzot kaut kādā veidā apdraudu.

Un nu es viņiem esmu rokā.

Sagramstīju uz rakstāmgalda telefona aparātu. Taču, klausuli celdams, zināju, ko tur dzirdēšu: klusumu. Viņi bija pārgriezuši vadus kādu brīdi pēc tam, kad biju beidzis runāt ar Artūru. Es biju viens. Atšķirts no

pasaules. Drebēju aiz bailēm un cīnījos ar nelabumu, kas kāpa no pakrūtes.

Ārpusē ne skaņas, tikai vēja auri. Mutē sakāpa riebīgs skābenums, un — pavisam dīvainā kārtā — manī pamodās kauns. Jo ilgāk tur kvernēju, atcerēdamies mirušos, jo dziļāks kauns mani pārņēma. Sirils. Pola. Tēvs. Māte. Mazā Lī. Polas vīrs . . . Mums visiem uzglūn nāve. Taisnība, Artūr, es nodomāju. Un manējā glūn tur ārā sniegā.

Stipri šaubos, vai tas, ko sāku izjust, bija saucams par drosmi. Es neesmu drošsirdīgs cilvēks. Taču, gulēdams bibliotēkā uz grīdas, sāku apjēgt, ka man tas viss apnicis, ka apnicis redzēt cilvēkus mirstam, apnicis, ka man belž pa galvu, šauj virsū, ka tiek nogalināti jauki, krietni cilvēki. Iedomājos, ka tur sniegā paslēpies nelietis, kas cenšas mani nogalināt, uzskatīdams mani par sasodītu idiotu, stulbu mērķi, līdz nelabumam pārbiedētu subjektu, kurš jāatšķir no visiem aizstāvjiem, lai varētu to metodiski, rāmā garā nokaut.

Drebošās rokas man niknumā savilkās dūrēs. Visi pārējie pagalam, kāda vispār jel kam vairs nozīme? Vienīgais, ko vēl spēju,— likšu tam nelietim manis dēļ krietni papūlēties.

Tā nu es rāpus — kā mazs bērns — aizlīdu pa bibliotēkas grīdu līdz viesistabas durvīm un nodzēsu gaismu. Sāku kā šaha partijā izdomāt pāris gājienu uz priekšu. Turēdamies tumsas aizsegā, līdu tālāk no istabas uz istabu, visur dzēsdams nost gaismu. No viesistabas nokļuvu vestibilā, kas tūliņ iegrima tumsā, tad otrā viesistabā, mūzikas istabā un pēdīgi ieroču istabā.

Ieroču istabā.

Arā joprojām ne skaņas, vienīgi vēja svelpoņa. Tagad, kad visā mājā valdīja tumsa, varēju redzēt, ka mākoņu blīva ieplaisājusi un vīd palsa mēnesnīca. Piesardzīgi aizlavījos līdz ieroču istabas logam, no kura varēja pārredzēt visu plašo zālienu mājas priekšā. Sākumā redzēju tikai mūžam zaļo košumkrūmu melnos siluetus un ēnas, koku skeletus un sniega klaju. Nekā tāda, ko varētu noturēt par cilvēku, bet cilvēks tur, protams, slēpās. Pēdīgi es viņu ieraudzīju.

No kāda tumša aizsega apmēram simt jardu attālumā kā spoks iznira garš augums, un nākamajā mirklī es sapratu, no kurienes bija cēlies sākumā dzirdētais

troksnis: tumšais «kaut kas» bija sniegamobilis. Biju dzirdējis tā pretīgo mazo motoru.

Sadrebēju aiz niknuma. Sis garais putnubiedēklis atbraucis ar savu sniegamobili un grib mani nogalēt, un es varu vai nu akceptēt šo faktu, noskaitīt, kā Artūrs mācīja, vakarlūgsnu un sagatavoties aiziešanai mūžībā, vai arī pamēģināt tikt šim pie ādas. Vienu mirkli man iešāvās prātā doma par bēgšanu, bet to es dusmās atmetu. Ja ne šai brīdī, gan viņš mani atradīs vēlāk — kā atrada Sirilu un Polu. Aizbēgt nav iespējams. Bet, ja nav ko zaudēt, varu pamēģināt nogalināt viņu.

Situācija vairs nebija tik sarežģīta. Aizgāju pie plaukta, kur bija izvietoti šaujamieroči, paņēmu brau-niņa tipa divstobreni, kuras palso laidi apspīdēja mēnesnīca, un atvēru atvilktni, kur glabājās patronas. Pagrābu riekšavu lielo papīra čaulīšu un atgriezos pie loga.

Viņš joprojām stāvēja sniegā, kā stāvējis. It viegli varēju iztēloties viņa apjukumu. Viņam vajadzēja trāpīt ar pirmo šāvienu, bet, skaidri redzēdams manu siluetu logā, viņš laikam jutās pārāk bezrūpīgs un pašpārliecināts. Acīmredzot viņam bija šautene ar optisko tēmēkli, un tomēr viņš aizšāva garām. Tagad viņš zināja, ka esmu brīdināts, ka daru kaut ko savas aizsardzības labā, bet nezināja, ko es daru. Viņš nezināja, vai esmu ievainots, nezināja, vai es bailēs neesmu pasprucis zem kādas gultas. Nezināja, ka esmu nolēmis viņu nogalināt.

Vēroju, kā viņš skatās uz mājas pusi, un pats līdz maksimumam piepūlēju redzi, lai spokainajās ēnās un vēja nestā sniega vērpetēs varētu skaidri atšķirt viņa siluetu. Atgriezos vestibilā un uzvilku aitādas puska-žoku. Kad atkal pavēros pa logu, redzēju, ka viņš iekāpis sniegamobilī, un dzirdēju mašīnu ierūcamies. Nolūkojos, kā tā tuvojās mājai, braucot vieglā līkloču līnijā un atstājot aiz sevis izartu vagu. Jardu piecdesmit no mājas viņš apturēja mašīnu, redzēju viņu izkāpjam un knibināmies ap šauteni. Viņš notēmēja uz māju un slidināja šautenes stobru šurpu turpu visgarām fasādei.

Atkal izdzirdu plīstoša stikla šķindoņu un vējā sausi nosprakstam šāviena atbalsi. Viņš bija uztraukts. Viņš nezināja, ko darīt.

Lēnām atvēru parādes durvis un paliku aiz tām stāvam kaut kādā dīvaini neprātīgā atziņā, ka situāciju patlaban pārvaldu es. Sirds dauzījās kā negudra, un galvā jutu ērmotu vieglumu. Izdzirdu vienu lodi ieurbjamies kāpnēs, atkal atbalsojās šāviens, kas nošvīk-stēja kā pātagas cirtiens.

Nometos uz ceļiem un rāpus izlīdu pa durvīm saltajā naktī. Nezin kādēļ gribēju būt ārā — turpat, kur viņš: gribēju, lai viņš zina, ka esmu nolēmis piedalīties spēlē. Starp mums atradās linkolns, un es nezināju, vai viņš mani redz. Bet es gribēju, lai viņš mani redz. Gribēju, lai zina, ka esmu šeit. Lai nokļūtu aiz vienas no četrstūrainajām kolonnām, man vajadzēja noiet pēdas desmit; es piecēlos un, lūkodamies tieši uz viņu, redzēju, ka viņš joprojām tur šauteni pie pleca un pa optisko tēmēkli apskata māju. Viņš mani ieraudzīja, es nostājos aiz kolonnas un uzmanīgi palūrēju gar tās malu. Vējš putināja sniegu man sejā. Neatņēmis šauteni no pleca, viņš izšāva, un kolonnai atplīsa šķēpele. Mirklī, kad atskanēja šāviens, es aizskrēju līdz nākamajai kolonnai. Atkārtojām šo gājienu vēlreiz. Tad viņš nolaida šauteni, un es aizgāju līdz verandas galam, kur apstājos un vēroju viņu. Viņš bija garš, kārns, ar taisniem, stūrainiem pleciem; arī viņš vēroja mani. Ļoti iespējams, ka šai brīdī viņš prātoja, vai tikai neatmest visam ar roku un neiet savu ceļu. Es izmisīgi vēlējos, lai viņš paliek un sāk mani vajāt: ja viņš uzsāks vajāšanu, es viņu varēšu pieveikt. Un es neparko negribēju, lai viņš gaidītu nākamo izdevību, nakamo vientuļo nakti.

Viņš nesteidzīgi iekāpa sniegamobilī un iedarbināja to no jauna. Stāvēju kā sastindzis, šauteni cieši piespiedis sev klāt. Tad sniegamobilis pēkšņi ar galvanisku efektu izrāvās uz priekšu: viņš sāka vajāšanu. Nolēcu no verandas dziļajā sniegā, košumkrūmos, kas auga mājas sānos. Vienu drausmu mirkli man likās, ka nespēšu pa dziļo sniegu pabrist, tomēr tas man izdevās. Lauzos gar krūmiem uz priekšu un pie stūra nogriezos aiz mājas, visu laiku dzirdēdams aiz muguras pukšķam motoru. Nekāda konkrēta plāna man nebija. Bet es gribēju viņu apmulsināt; negribēju tikai izšaut uz labu laimi un netrāpīt, un ļaut, lai viņš mani sabrauc lupatās. Nevēlējos arī, lai viņš zina, ka man ir šaujamais. Ar to gribēju nogaidīt līdz pašām beigām.

Stāvēju ēnā, kad viņš apmēram divdesmit jardu no manis ar milzīgu līkumu apbrauca apkārt koku grupai labu gabalu no mājas. Mākoņi uz mirkli izklīda, vējš pierima, sniegs vizuļoja.

Aizskrēju slēpnī aiz košumkrūmiem gar braucamo ceļu, kas veda uz dārza māju. Viņš pagrieza mašīnu. Redzēju, kā tā slīd pa gludo sērsnu, brīžiem uzarot kupenu, saceļot mēnesnīcā eleganti mirguļojošu pārslu mākoni.

Brizdams, kājas augstu cilājot, pa dziļajām kupenām, elpoju aizgūtnēm, raudams plaušās sīkus ledus kristāli-ņus. Dzirdot atkal tuvojamies nemitīgo mašīnas troksni, izlauzos cauri krūmiem, kam no sniega ārā rēgojās tikai galotnes dažas collas virs dzelzs žoga, kurš stiepās gar visu braucamo ceļu. Aizelsies, juzdams, ka tālāk pa dziļo sniegu paskriet nespēju, apstājos un redzēju viņu piebremzējam pie mājas mestās ēnas. Sniegs zvīļoja. Viņš gaidīja. Biju viņam pazudis, un viņš ar skatienu meklēja mani starp robainajām ēnām zvīļajā sniegā.

Paraudzījies uz dārza mājas pusi, pamanīju, ka vējš daudz sniega no braucamā ceļa, kas atradās starp mums, nopūtis plašajā maurā, tā pazeminot brauktuves līmeni. Toties prāvas kupenas vairāku pēdu augstumā bija sadzītas ap dzelzs žogu abpus braucamajam ceļam, žogu pilnīgi noslēpjot.

— Riebekli!— es pilnā rīklē kliedzu pret vēju. Izslē-jies visā augumā, izgāju no krūmu aizsega, slēpdams bisi aiz muguras.— Nāc vien šurp, noķer mani, nelieti tāds!— Un es metos bēgt, paklupu, slējos kājās un skrēju tālāk, līdz nokļuvu četrdesmit piecu grādu leņķī no ceļa līkuma.

Dzirdēju motoru atkal ierūcamies, palūkojos atpakaļ un redzēju, kā slēpes iegriežas sniegā, kad viņš sāka braukt uz manu pusi. Es tīšām devos tālāk klajumā — klajumā, kur viņam nebūtu ne mazāko grūtību mani panākt un nogalēt. Bet, lai tiktu pie manis, viņam jāšķērso braucamais ceļš . . .

Pēdīgi apstājos un pagriezos, aizgūtnēm raudams plaušās gaisu, aplipis ar sniegu kā sniegavīrs. Acu āboli šķita gluži sausi, sasaluši. Bet viņš brauca arvien tuvāk, un es, cieši sažņaudzis bisi, piespiedu to sev klāt.

Gandrīz pie paša braucamā ceļa viņā pusē mašīna paātrināja gaitu. Garais vīrietis stāvēja kājās, cieši

turēdams stūri, un pieliecās, kopā ar mašīnu iegrimstot ceļmalas grāvī, tad redzēju, kā viņš līgani, gandrīz graciozi paliecas atpakaļ, lai paceltu mašīnas priekšgalu, pārvarot kupenu.

Ar drausmīgu brīkšķi lūza metāls, kad slēpes ietriecās zem sniega paslēptajos žoga režģos un norāvās no mašīnas, kas vēl mirkli paslīdēja gar žogu, tad pārvēlās tam pāri, motors darbojās, saceļot veselu sniega mākoni. Bet garais bija pazudis, jādomā, izlidojis cauri vējstiklam, kas droši vien cauri kažokam iegriezies viņa kārnajā miesā līdz kaulam, kamēr viņš vārtījās sniega virpulī un viņa kliedzienus noklusināja vējš.

Motors noslāpa, iestājās klusums, kurā bija dzirdams vienīgi vējš, kas dzina pa sērsnu graudaino sniegu.

Pēdu piecpadsmit no manis viņš gulēja — sabrukusi kaudze, melns, ēnai līdzīgs siluets sniegā. Pavērsu pret viņu līdz jostasvietai pacelto bisi. Tumšā masa izraisīja manī šausmas, mute un rīkle izkalta: ko es darīšu, ja ēna sāks kustēties?

Un tiešām — melnā masa sarosījās, izgrūda neskaidru skaņu, pakustināja roku, vēlreiz norīstījās, dzirdēju kaut ko nolīstam sniegā. Tad sakustējās atpakaļ atmestā galva, pēc tam slējās augšā augums, uztrau-sās ceļos un grīļojās sniegā — kā Neptūns, kas slienas ārā no jūras.

— Palīdziet. . .

Masa neskaidri valstīja vārdus pa muti, nospļāvās, roka pacēlās pie sejas.

— Seja . . .— vārdi vēlās neskanīgi, šļupstīgi, kā ūdens urdzēšana notekcaurulē.— Nav labi . . . kaut kas ar seju.— Vārdi skanēja kā ar milzīgu piepūli grūstin izgrūsti.

Kā paralizēts es vēroju viņa rokas trīcot paceļamies līdz krūtīm, tad kāja atspērās pret sniegu un augums cēlās augstāk.

Un es nospiedu bises gaili.

Šāviens nograndīja tik neganti, it kā man kabatā būtu sprāgusi bumba, un atsitiens gandrīz izrāva bisi no rokām. Pirmais šāviens aizrāva pa gaisu kreiso pusi no tā, kas vēl nupat bija galva: pikuči aizlidoja, it kā aizpeldēja mēnesnīcā. Otrais trāpīja zemāk, pacēla augumu uz augšu un sašūpoja, pirms tas atkrita atpakaļ un, nedabiski sagriezies, uz priekšu izstieptām kājām palika sēžam mēness apspīdētajā sniegā.

Kad pārgāja drebuļi, man uzkrita neizsakāms nogurums, es nometu bisi sniegā un, juzdamies neiedomājami sīks un niecīgs, gāju pāri lielajam, apsnigušajam klajumam uz māju. Gribēju tikai gulēt. Es pat neatskatījos uz radījumu, ko biju nonāvējis.

17

Pār mani bija noliecies Olafs Pītersons un skatījās manī, bet no viņa cigāra cēlās zils dūmu mākonis. Pagāja laba minūte, kamēr es pamodos. Gulēju uz dīvāna bibliotēkā, un aiz loga melnajā naktī auroja vējš. Pa izdauzīto logu plūda iekšā ledains aukstums. Nežēlīgi sāpēja pakausis, un, kad pacēlu roku pie galvas, uz grīdas noripoja tukša viskija pudele. Atcerējos: naktī biju pietempies līdz nesamaņai.

— Cik pulkstenis?— es jautāju. Mēle bija pietūkusi un kā ar vilnu apaugusi.

— Apmēram pusseši,— Pītersons, galvu grozīdams, atmurdēja. Viņš pacēla nokritušo pudeli un turēja ar kakliņu uz leju.— Kas te, velna milti, noticis, Kūper? Kālab logs izdauzīts? Kālab jūs neaizslēdzat ārdurvis? Kālab nedarbojas jūsu telefons?

— Viņi pārgrieza vadus pēc tam, kad biju runājis ar Brenneru,— es sacīju.— Tam daudz laika nevajadzēja . . .— Uzslējos dīvānā sēdus. Pītersons stāvēja pie izsistā loga: tumši zils bieza auduma mētelis, pelēks svīteris ar atlokāmu apkakli, melns cigārs, kūstošas sniegpārslas parūkā.— Kāpēc jūs esat šeit?

— Man nav mierīgs prāts jūsu dēļ, Kūper. Kad

vakarvakarā beidzot aizbraucu mājās, sāku par jums raizēties. Saku sievai: man nav mierīgs prāts par to ļempausi; viņa noprasa: par kādu ļempausi; es saku: par Kūperu,— un viņa saka: kāpēc tad tu viņam

nepiezvani; un tad es konstatēju, ka ar jūsu telefonu kaut kas nav kārtībā. Nodomāju — visus te mūdzē nost, mazākais, visus tos, kam kaut kāds sakars ar jums, kādēļ tad ne jūs pašu, kādēļ ne Artūru Brenneru? Tā nu piezvanu Artūram, piekodinu, sasodīts, lai parūpējas, ka ārdurvis būtu cieši aizslēgtas, lai neaizmirst citādi nodrošināties. . . viņš, protams, gulēja, izklausījās, ka būtu ieķēris pavairāk groka, tomēr man kļuva mierīgāk ap sirdi. Bet jūs es nedrīkstēju izlaist no acīm.

īstenība man par to vajadzēja padomāt jau agrāk.— Viņš īgni paskatījās manī.

Izstāstīju viņam, kas noticis. Pārdzīvotais piepeši man uzkrita neciešamā skaudrumā, kā lietuvēna murgs, pēkšņi sāk mocīt no jauna, kad no rīta esat jau pamodies un stāvat zem dušas. Telefona zvans, šāviens, pārbīlis, rāpošana pa grīdu, ieroču istaba, dzenāšanās, no sniega izslējies augums, bise . . .

Kad biju beidzis, Pītersons skatījās manī plati ieplestām acīm. Viņš neteica ne vārda, tikai sūca cigāru un skatījās. Piecēlos un piegāju pie loga. Austrumos debesis sāka blāzmot mazliet gaišākas par nakti, kas vēl tumsa visapkārt. Mēness bija pazudis aiz mākoņiem, vējš nerimās. Loga rūtis lēnām vilkās ciet ar ledu. Man bija nelabi, iekšas rāvās krampjos.

Beidzot viņš nopūtās un piecēlās.

— Iziesim paskatīties, kas palicis pāri no tā puiša, ko jūs nošāvāt.— Kamēr es pogāju ciet mēteli,» viņš sacīja:—Jēziņ, ceru, ka viņš nebūs galīgi aprakts sniegā.

Mēdz teikt, ka tad, kad sals sasniedzis zināmu pakāpi, vairs nevarot just, ka kļūst vēl aukstāks. Tas ir aplam. Bija četrdesmit grādu zem nulles, vēja ātrums trīsdesmit jūdžu stundā, un man likās, ka savu mūžu neesmu bijis laukā tādā salā. Debesis sāka arvien vairāk balot, un, gaismai svīstot, likās, ka atrodamies uz citas, sen nomirušas planētas. Apsnigušo koku rinda slēpās sniega dūmakā. Pagalma zāliena sniegs bija pārvilcies ar ledus kārtiņu un kraukstēja zem kājām. Tumšais, salūzušais sniegamobilis rēgojās sniegā kā pirms trīsdesmit gadiem Lībijas tuksnesī nogāztas lidmašīnas vraks. Sniegs, ko vējš dzina pār sērsnu, virpuļiem sagriezās ap graustu un , steidzās tālāk.

Nošautais bija pārvērties par kupenu, bet es zināju, kur meklēt. Pītersons sāka rakt sniegu nost un drīz vien atraka sasalušu zilganu, stiklainu kailu roku. Sniegs bija rūsgans, un Pītersons nikni kārpīja tālāk. Lai nenosaltu, gāju viņam palīgā. Sajūta bija tāda, it kā mēs tītu vaļā kādu gaužām pretīgu dāvanu. Man pat nebija intereses paskatīties uz nogalināto. Tomēr palīdzēju raust nost sniegu. Pītersons savā nodabā kaut ko purpināja. Kad beidzot viņu ieraudzījām, bija jau ataususi pelēka krēsla.

Trūka puse galvas: ne acs, ne vaiga, ne auss, tikai sasalušas dzīslas pie kakla stumbeņa un pussaārdīts plecs. Atlikusī galvas puse bija sakropļota, triecoties cauri vējstiklam, tomēr seju vēl varēja sazīmēt. Biezo aitādas kažoku mans otrais šāviens bija saplosījis skrandās: tas bija saskretis sasalušās asinīs, pie kažoka vilnas pielipušas muskuļu plūksnas.

— Neticami!— Pītersons piecēlies kliedza vēja auros.— Neticama nejaucība.— Līķis gulēja uz muguras, kājas salauztas, izliekušās nedabiskos leņķos kā nomestai marionetei.

— Tas ir tas pats garais tēvainis, kas uz šosejas mēģināja mani nosist. Tik daudz no viņa vēl atlicis, lai es nešaubīgi varētu to apgalvot.

Pītersons cieši skatījās manī, lai nepalaistu garām ne vārda. Tad viņš pacēla nogalinātā šauteni, kuru tas laikam bija žņaudzis rokā līdz pēdējam mirklim. Aizgāju un izkārpīju savu bisi. Griezāmies atpakaļ uz māju.

— Kūper,— dzirdēju viņu pār plecu man uzsaucam,— ar jums ir nepatikšanu bez jēgas.

— Žēlīgā debess,— atgriezies mājā, viņš sacīja,— nevaru iedomāties, kā mēs, velns parāvis, piedabūsim līķu vedējus šinī sniegā atbraukt šurp. Manam sasodītajam kadiljakam ir četras sniega riepas, un ir tad es līdz šejienei kūņojos pāris stundu. Ir gan viena velna būšana.

Dzērām kafiju. Biju atradis aspirīnu. Kuņģis no izdzertā viskija joprojām raustījās spazmās. Nebiju vairs pie tā radis un domāju — diezin, vai es tiešām atkal sākšu žūpot.

Kopā ar Pītersonu iztirzājām nakts notikumus, kuru gala rezultātā nogalināju garo. Viņš apgalvoja, ka es esot rīkojies pašaizsardzības nolūkā, ķa man neesot jāraizējas, bet oficiālu liecību tomēr vajadzēšot nodot. Ja nogalinātajam nebūs klāt dokumentu, paiešot varbūt ilgs laiks, līdz izdosies noskaidrot viņa personību, bet par to varēšot domāt vēlāk.

Visvairāk Pītersonu mulsināja iespējamā sakarība starp sasalušo līķi mājas priekšā un Sirila un Polas nogalināšanu. Vai vispār tam ir kāds sakars? Un, ja ir, tad — kāds? Kas kopējs Sirilam, Polai un man, kādēļ viņi cenšas mūs nogalināt? Un kas viņi ir? Skaidrs, ka uzbrukumu uz šosejas nu vairs nevarēja aplūkot izolēti

kā nejaušu varmācības aktu: tas bija izplānots mēģinājums nogādāt mani pie malas.

— Nekas nav beidzies, Kūper,— viņš sacīja, pūšot dzesinādams karsto kafiju un rotaļādamies ar milzīgu zelta zīmoggredzenu,— un esmu pārliecināts, ka tie ir ļoti neatlaidīgi ļaudis, jo vairāk tādēļ, ka līdz šim jums izdevies izsprukt sveikā. Viņi droši vien traki apskaitušies, ka neizdodas darbu izdarīt līdz galam.

— Kas man, pēc jūsu domām, būtu jādara?— es gurdi jautāju. Nebiju paguvis izgulēties.

— Vispirms jāizvācas no šīs mājas. Jāpārceļas uz pilsētu, vai — varbūt varat apmesties pie Brennera?

— Neba uz visiem laikiem,— es sacīju.

— Kamēr kaut ko izdomāsim, Kūper.

Viņš izgāja ārā pie kadiljaka un pa radio izsauca slimnīcas mašīnu; viņam apsolīja, ka lūkošot atbraukt.

Istabā viņš atgriezās saīdzis; tas vairs nebija vecais Pītersons, smējējs un lielībnieks. Viņš atsēdās krēslā pie mana vectēva rakstāmgalda.

— Mēs vakarvakarā atvērām to metāla kasti. Tā bija piebāzta pilna ar skaitļiem aprakstītām lapām, diezgan daudz bija šķietami nevainīgu lapu ar tekstu vācu valodā, taču vairums bija pierakstītas ar skaitļiem, pa vidu viens otrs vārds vāciski, dažas, šķiet, organizatoriska rakstura un ļoti militāra izskata diagrammas, Amerikas pilsētu, korporāciju saraksti, grafiki. Es no tā visa nesajēdzu nenieka. Un tomēr mēs esam pārliecināti vai gandrīz pārliecināti, ka Polai bija jāmirst šo veco smērējumu dēļ.— Viņa balsī bija tāds satraukums, kādu vēl nekad nebiju tajā dzirdējis.

Lūpu kaktiņi melno ūsu ietvarā noslīdējuši, un vairāk nekā jebkad viņš man atgādināja levantīnieti.

— Man tas viss apriebies, Kūper, apriebies, ka manu durvju priekšā nogalina pilsoņus, apriebies, ka šitie nelieši — velns viņu zina, kas tie ir,— iedomājušies mani vazāt aiz deguna. Ir reizes, kad man patīk pārdzīvot kaut ko satraucošu, tas ļauj izjust, ka esmu dzīvs, tas asina prātu. Bet šī nav tā reize. Sī tiešām vairs nav izprieca, vai ne?

Nesapratu, cik retorisks bija pēdējais jautājums, bet atbildēju:

— Man tā ne brīdi nav bijusi izprieca.

Viņš nokremšļojās un pamāja.— Protams, ka ne. Es to it labi saprotu. Tā nav izprieca, ja attiecas uz mums.

Uz mani tas neattiecās. Es sastapos ar interesantu situāciju, un tas man patika. Bet nu tas sāk attiekties uz mani. Es jūs pazīstu, jūs esat cilvēki, nevis aktieri lugā, kas tiek inscenēta manam laika kavēklim.— Viņš savilka roku dūrē un atbalstīja tajā zodu.

— Vai saprotat, ko gribu teikt, Kūper?— Viņš so]oja pa istabu, sildīdamies raudzījās kamīnā, papētīja lodes izsisto caurumu koka panelī. Pacilāja šauteni, ar kuru nogalinātais bija uz mani šāvis. Viņš to pamatīgi aplūkoja, apgrozīja, izlasīja, kas uz tās rakstīts, un noņurdēja:

— Mauzers —7,65 milimetri. Tas ir ko vērts un līdz pat pagājušajai naktij lieliski kopts. Ražots Mauzera rūpnīcā Oberndorfā pie Nekaras. Labs aizslēga mehānisms, magazīnas vāciņš uz šarnīra. Glīti nostrādāts. Velna plinte.— Viņš vēlreiz aizgāja pie sienas, pārbaudīja izsisto caurumu, pārvilka tam ar pirkstu. Tad paskatījās pa optisko tēmēkli.— Optiskais tēmēklis Zeiss 2-1/2X Zielklein, un lode... ap 180 granu — nošvīkst 2700 pēdu sekundē. Mežonīgs ātrums, Kūper.

Viņš atnāca atpakaļ pie rakstāmgalda un atslīga krēslā. Krēsls klusumā nokrakšķēja, kamīnā sprakstēja uguns, pret rūtīm sitās graudains sniegs.

— Lode spēj nogalināt divējādi. Tā var trāpīt kādā vitālā centrā — smadzenēs vai mugurkaula augšdaļā, vai sirdī, un tad jums ir beigas. Tāds šāviens no 22. kalibra šautenes nogulda pat grizlilāci, tomēr, tā šaujot, viegli var kļūdīties. Otrs veids, kā nogalināt, ir šoks. Sai gadījumā nepieciešams pietiekami spēcīgs ierocis, pietiekams ātrums drausmīgam triecienam un lode, kas saārda pēc iespējas vairāk audu. Vai jūs klausāties, Kūper? Ja saārdīts pietiekams daudzums audu, medījums ir pagalam. Jūs, piemēram, varat trāpīt ar spēcīgas bises ārdošo lodi briedim vēderā, un pagalam viņš būs, kaut arī nebūs skarts neviens vitāli svarīgs centrs. Saplosītie nervi izraisa īssavienojumu smadzenēs, un — ardievu!

Mēdz būt arī citāda veida šoki. Pietiekami ātri lidojošas lodes trieciens izraisa kaut ko līdzīgu hidrauliskam šokam, kas gandrīz pielīdzināms hidraulisko bremžu mehānismam. Lodes trieciena radītais spiediens ir tik spēcīgs, ka pārplēš vēnas un artērijas, kas pievada smadzenēm asinis, un — atkal beigas.

Mūsu nelaiķis draugs nav gribējis neko atstāt nejaušības ziņā. Ja viņam nebūtu izdevies trāpīt kādā no jūsu dzīvības centriem, viņam krājumā glabājās vēl viena mīksta patroniņa ar plānu apvalku, kas būtu sprāgusi jūsu miesā un saārdījusi pietiekami daudz audu, lai jūs būtu beigts, kaut arī tā ķertu jūs tikai plecā vai gurnā, turklāt šai lodei ir tāds ātrums, ka jebkurš trāpījums būtu izraisījis hidraulisko šoku.

No Pītersona vienmuļās skandēšanas man kļuva arvien nelabāk.

— Kā jūs, velns parāvis, visu tik labi zināt?— es jautāju.

— Dzīves pieredze,—i viņš atteica,— šausmīgi, vai ne?

Kamēr viņš tik lietišķi apskaidroja, kā slepkava bija

gribējis mani piebeigt, es klausīdamies domāju par to, ko pats biju izdarījis ar nepazīstamo. Droši vien pirmais šāviens norāva viņam pusi galvas ar smadzenēm, tātad trāpīja svarīgā dzīvības centrā, un iestājās nāve. Otrais izraisīja šoku, saārdīdams audus, bet — viņš jau bija beigts.

Pītersons sēdēja pie rakstāmgalda un ar flomāsteru kaut ko pierakstīja. Es uzminēju, kas tiek rakstīts, pirms viņš atvēra muti.

— Lai notiek! Kamēr mēs te sēžam un gaidām, Kūper, lūkosim savilkt kopā dažus galus.— Viņa balss bija atguvusi uzstājīgo, enerģisko toni.— Atzīmēju dažus jautājumus, uz kuriem mums derētu atbilde. Droši vien esmu jums apnicis, Kūper?

— Nē, es tikai esmu ļoti noguris.— Negribēju ar viņu strīdēties, man vienkārši trūka spēka.— Bez tam pārdomāju to, ko jūs stāstījāt. Esmu viegli mācāms, Pīterson.

— Tātad: vai tas tips, kas centās nogalināt jūs, ir tas pats, kas noslepkavoja Sirilu? Un Polu? Pagaidiet, es to neapgalvoju, sasodīts, es tikai jautāju. Neiespējami tas nav. Viņš varēja, kad bija pametis jūs beigtu, kā pats domāja, uz ceļa, braukt tālāk, nokļūt Kūperfolzā ātrāk par jums un nogalināt Sirilu pirms jūsu ierašanās. Iespējams tas ir, Kūper, un mums gribot negribot jāsāk domāt par to, ka šie gadījumi ir savstarpēji saistīti. Pēc tam viņš vakar pēcpusdienā varēja nogalināt Polu, paņemt kastes, tās kaut kur noslēpt vai atdot savam

līdzzinātājam, tam mazajam resnītim zilajā mētelī, un naktī ierasties šeit, lai piebeigtu jūs.

Nākamais jautājums ir: kādēļ? Kāds viņam varēja būt motīvs? Kas Sirilam un Polai bija kopējs? Kas,

Kūper?

— Viņi abi zināja par kastēm,— es sacīju.— Viņi bija vienīgie, kas zināja par kastēm tajā laikā, kad Sirils tika nogalināts, ja viņš ir nogalināts divdesmitajā, pirms es satiku Polu un viņa to pateica arī man.

— Bet, ja nu tas saista Sirilu un Polu, kāds sakars ar viņiem ir jums — trešajam pēc skaita, bet hronoloģiski pirmajam upurim? Kas jums zināms tāds, ko zināja viņi? Nekas, Kūper, itin nekas — vismaz par šīm kastēm ne. Jūs taču nekad neesat redzējis, kas tajās atrodas, tātad esat pilnīgi nekaitīgs, vai tā nav?

— Nezinu,— es centos rupji atcirst,— pajautājiet tam tur sniegā.

Pītersons piecēlās, izstaipījās, izgāja caur gaiteni uz virtuvi un atgriezās ar kafijkannu. Viņš ielēja mums abiem pa krūzītei un aiznesa kannu atpakaļ uz virtuvi. Atgriezies viņš apstājās pie vectēva kartes ar Otrā pasaules kara pozīciju izvietojumu. Labu brīdi viņš vēroja kniepadatas ar krāsainajām galviņām.— Vai tiešām kari nekad nebeidzas?— viņš domīgi noteica.

— Nezinu,— es atbildēju.— Gandrīz neticami, bet dažiem cilvēkiem nebeidzas, vēl tagad taču itin bieži gadās atrast kādu nabaga velnu slēpjamies Berlīnē bēniņos vai japāni, patvērušos Klusajā okeānā vientuļā atolā, kuri domā, ka karš joprojām turpinās. Cilvēki ir ērmoti, kā mēdza teikt tas vīrs radiofonā.

Viņš stāvēja pie loga un dzēra kafiju.

— Bet tie, kas grib jūs novākt, nezina, ka jūs nezināt . . . nekā, patiesi. Jūs galu galā esat Sirila brālis, un viņam par tām kastēm bija zināms, zināms pietiekami daudz, lai brauktu šurp no Buenosairesas. Iedomājieties sevi viņu ādā. Tā kā Sirils kaut ko zināja par kastēm — ko mēs joprojām nezinām —,viņš varēja būt jums to pateicis, un, kamēr pastāv tāda iespēja, arī jūs, pēc viņu domām, nedrīkstat palikt dzīvs. Varbūt Sirils jums to pateicis jau telegrammā. Varbūt viņš jums zvanījis no Buenosairesas, varbūt kaut kā jums paziņojis par tām kastēm.

Un šīs kastes, kas gadiem nogulējušas bibliotēkā, kādam ir ārkārtīgi svarīgas, Kūper. Vai nu Pola kaut

ko par tām zināja, vai nezināja, bet kastes atradās pie viņas, un tāpēc viņu nonāvēja, lai tās iegūtu. Lai grozāmies kā grozīdamies, tomēr allaž atgriežamies pie kastēm. Kas tajās slēpjas? Un ko nozīmē tā lādīte, kuru viņi nav paņēmuši? Un kas bija cilvēks, kurš par visām varēm centās jūs nogalināt? Kam vēl draud briesmas? Kādam, ar ko jūs esat runājis? Dakterim Bredlijam? Brenneram? Dies pasarg — man? Tā nolādētā kaštele taču atrodas pie manis — varbūt es viņu sasodītajā , sarakstā esmu nākamais. Un, ticiet man, Kūper, tas sasalušais gaļas gabals tur sniegā nedarīja to pats uz savu galvu, nē, nē.

Pītersonam uz pieres spīdēja sviedri, un viņš noslaucījās mutautā. Pirmoreiz pamanīju, ka arī viņam ir nervi. Mēģinot pārliecināt mani par briesmām, kas man draud, viņam, manuprāt, bija atklājušies jauni aspekti, kas zīmējās uz viņu pašu. Man šķiet, viņam tikai tagad radās nojausma par notikumu diapazonu, nojausma, kas manu apziņu nebija sasniegusi tādēļ, ka biju noguris, nobēdājies un pret visu notikušo izjutu neizsakāmu riebumu.

Līdz slimnīcas mašīnas piebraukšanai mēs gandrīz neko vairs nerunājām, un tad es dzirdēju, kā Pītersons izrīko vīrus, kas bija atbraukuši pievākt līķi.— Uzmanīgāk, nesalauziet viņu,— Pītersons brīdināja.— Viņš sasalis ragā un kļuvis trausls.

Pagāja stunda, līdz mums izdevās izbraukt linkolnu un kadiljaku uz ceļa, un tad es braucu viņam līdzi uz pilsētu. Turējās mīnus divdesmit pieci grādi, un vējš putināja sniegu uz nebēdu. Tiklīdz novērsu skatienu no sarkanajām uguntiņām priekšējās mašīnas aizmugurē, visapkārt neredzēju nekā cita kā vienīgi sniegu. Pulkstenis bija pusdivi 23. janvāra pēcpusdienā.

18

Kad mēs ar Pītersonu iebraucām Kūperfolzā, uzbrukums Artūram Brenneram jau bija beidzies. Tas bija sācies tieši pusdienlaikā, bez pārtraukuma turpinājies līdz pulksten vieniem un tad izbeidzies.

Tādā vētrā, kad tikt uz priekšu bija gandrīz neiespējami, mēs varbūt ij tad vēl nebūtu uzzinājuši, kas noticis. Bet Pītersons jau ap pusdienlaiku sāka raizē-

ties par Brenneru. Kad viņš mēģināja tam piezvanīt, atbildes nebija ne mājā, ne kantorī, un viesnīcā neviens viņu priekšpusdienā nebija redzējis. Pītersons klusēdams paskatījās uz mani.

Kopā braucām uz Brennera māju, kas atradās ārpus pilsētiņas upmalā un ko skatienam slēpa ar eglēm, mūžam zaļojošiem krūmiem un priedēm apaudzis pakalns. Piebrauktuve bija attīrīta vienai mašīnai, bet trakojošā sniegavētra to no jauna bija piepūtusi ar pulverim līdzīgu sniegu. Visu ceļu nepārmijām ne vārda. Kuņģi man dedzināja neciešams nelabums; ceļi trīcēja. Šaurā ceļa līkumā kadiljaks ar visām savām četrām sniega riepām iestrēga, priekšgals ieurbās kupenā, kas sniedzās pāri mašīnas jumtam. Biju dzirdējis, kā šādas kupenas aprakušas automobiļus un pasažieri, nespēdami atvērt durtiņas, vai nu noslāpuši ogļskābās gāzes indīgajos izgarojumos, vai arī izslēguši motoru un nosaluši. Pītersons manevrēja mašīnu uz priekšu un atpakaļ un pēdīgi izbrīvēja to no gūsta, kad daļa kupenas nogruva uz motora pārsega ar tādu spēku, ka mēs, iekšā sēdēdami, jutām, kā nodreb trīs tonnas smagais kadiljaks.

Iegriezušies pēdējā līkumā, ieraudzījām sniega dūmakā Brennera māju — neskaidru blīvu, kas gandrīz saplūda ar pelēkajiem puteņa debešiem otrā upes krastā. Ar milzu grūtībām neiedomājami gausā gaitā piebraukuši tuvāk, redzējām, ka logos nespīd gaisma.

— Žēlīgais dievs!— Pītersona izsaucienā skanēja šausmas.

Artūra Brennera baltās, koloniju stilā celtās mājas fasādē bija sprādziena izrauts caurums. Tai vietā, kur bija atradušās durvis, rēgojās melni apkvēpusi ala. Logi fasādes pusē bija izbiruši.

Pītersons apturēja mašīnu, un mēs, līdz ceļiem sniegā grimdami, skrējām, cik spējām. Apledojušais sniegs grieza lielos kā stikla šķembas.

— Brenner!—dzirdēju Pītersonu saucam.— Bren-ner!— Viņa kliedzienā skanēja izmisums, sāpes, bailes un bezcerība.

Durvis bija izkritušas no virām un gruzdēdamas gulēja vestibilā. Turpat uz apsnigušās grīdas bija pašķīdušas sasprāguša spoguļa lauskas un apgāzusies puķu vāze.

Tieši pretī durvīm un caurumam mājas fasādē uz kāpņu paklāja gulēja Artūrs Brenners, pakritis uz mutes, it kā būtu mēģinājis rāpties augšup pa kāpnēm. Mugurā viņam bija biezs vilnas peldmētelis. Nekādu ievainojumu neredzēja. Viņš gulēja nekustīgi.

Kā par brīnumu, Artūrs Brenners bija ne tikai dzīvs, bet arī gandrīz neskarts. Zaudēdams no sprādziena satricinājuma samaņu, viņš krītot bija nobrāzis vaigu. Taču tagad Artūrs, liels un masīvs, gulēdams kāpņu pakājē, pavēra smagos plakstus, nekustīgu skatienu urbās mūsos un lēnām plātīja muti, nespēdams izdvest ne skaņu.

— Pie durvīm bijusi piestiprināta slazdu mīna — sacīja Pītersons.— Sameklējiet viņam konjaku.

Konjaks šķita Brenneru atžirbinām, ieņēmis malku, viņš pamāja.

— Dzirdēju nošķindam zvaniņu, gāju atvērt durvis, nodārdēja sprādziens, un tagad apjēdzu tikai to, ka jūs esat šeit.

— Nemaz nespēju aptvert, kā jums laimējies,— Pītersons teica.

— Zinu, zinu, viņi gribēja, lai es būtu pagalam.

Likās, nekādu ļaunu seku nebūs. Pēc pāris minūtēm

Artūrs jau bija kājās, purināja lielo galvu un ieveda mūs savā kabinetā. Kamēr Brenners aizgāja uz darbnīcu pagrabstāvā pārbaudīt savas porcelāna figūras, Pītersons veikli iekūra kamīnu, un, kad vecais vīrs atgriezās, uguns jau dega rūkdama. Viņš smaidīja un uz vaiga bija uzlicis plāksteri. Neviena porcelāna figūra neesot saplīsusi.

Sīki un pamatīgi izstāstījis Artūram visu, kas bija noticis naktī pēc tam, kad viņš bija man novēlējis arlabunakti un ieteicis noskaitīt vakarlūgsnu, Pītersons atlaidās ar puķotu audumu pārvilktajā atzveltnes krēslā un pēdīgi aizkūpināja cigāru.

— Tas viss summējas diezgan dīvainā faktā. Gandrīz nespēju tam ticēt. Mēs esam aplenkumā. Sācies karš. Dabas stihija mūs noslēgusi no pasaules, un mums uzbrūk nezināmi spēki. Vienu no viņiem mēs esam pieveikuši. Viņi ir nogalinājuši divus no mums un mēģinājuši dabūt pie malas vēl divus. Ar šautenēm un spridzekļiem viņi mums uzbrukuši mūsu pašu mājās.— Viņš lūkojās mūsos, un mani pārņēma tāda nerealitā-tes sajūta, kādu pārdzīvojam, skatoties detektīvfilmu,

kur briesmas norisinās uz ekrāna, neskarot mūsu dzīvi. Es, protams, maldījos: šī nebija filma.

— Kādēļ?— klusi jautāja Brenners.

— Viņi grib iegūt to lādīti,— sacīja Pītersons.

— Vairāk,— es piebildu. Biju drausmīgi noguris. — Viņi grib nogalināt ikvienu, kas varētu būt redzējis lādītes saturu. Ikvienu, kas varbūt redzējis tās saturu.

— Viņi ir nobijušies,— sacīja Pītersons.

— Es arī,— Brenners piebilda.

Pievakarē mēs visi sēdāmies kadiljakā, izlīkumojām pa šauro ceļa spraugu un ar grūtībām aizkūlāmies līdz pilsētai. Bija sācies karš.

Kad beidzot nokļuvām līdz Pītersona kabinetam tiesas mājā, mūs tur sagaidīja Kūperfolzas mērs. Viņš bija ģērbies Minesotas Vikingu sniega burātāju violetajā formas tērpā un kreisajā rokā turēja violetu ķiveri ar vizīru. Tiesas mājas durvju priekšā stāvēja viņa violetais sniegamobilis. Viņš bija bālu seju, četrdesmit četrus gadus vecs, apdrošināšanas aģentūras īpašnieks, vārdā Rihards Aho. Pēc tautības soms.

— Pīterson,— viņš mierīgi ierunājās, kad iegājām priekšistabā, kur Alise nenolaida no mums acu. Telpā spēcīgi dvesmoja stipras kafijas smarža. Radiatori sīca. Pulkstenis bija pieci.— Pīterson, kas te, šajā pilsētā, notiek? Atbraucu uz kantori, gribu izmēģināt savu jauno sniega mašīnu, ko Fillisa man Ziemsvētkos uzdāvināja, un man te sāk stāstīt visādas draņķības.

— Kādas draņķības, Rihard?— Pītersons izslīdēja no mēteļa un pakāra to uz vadža.

— Alis, atnesiet no viesnīcas sviestmaizes — dažādas. Jūs jau man esat tīrais zelts.— Viņš iegāja savā kabinetā.— Kādas draņķības jums sastāstītas, Rihard?— Mēs visi iegājām kabinetā. Karstums rāva elpu ciet.

— Cilvēki esot pagalam. Tādas draņķības.— Aho nenovērsa acis no Pītersona.— Vispirms viens no Kūpe-riem un pēc tam bibliotekāre, Pola . . . Smitiza. Vai viņi tiešām pagalam? Noslepkavoti?— Viņš atvilka purpura jakas rāvējslēdzi.— Debess, cik te karsts!

— Jā, viņi ir noslepkavoti. Un šis puisis,— viņš norādīja uz mani,— arī ir Kūpers, Džons Kūpers, viņu mēģināja noslepkavot pa divi lāgi, un pagājušajā naktī viņš Kūperu mājā nogalināja vienu no slepkavām. Sopēcpusdien viņi pielika mīnu pie Artūra Brennera mājas un uzspridzināja visu fasādi.

Aho noklausījās jaunās vēstis klusēdams, ar dziju neizpratni sejā. Kaut arī nekad nebiju par viņu dzirdējis, Kūperfolza tomēr bija arī viņa dzimtā pilsēta. Brīdi pa brīdim viņš palūkojās uz mani. Beidzot viņš sacīja:

— Mister Kūper, izklausās, ka nelaime seko jums pa pēdām.

Pītersons smīnēja. Aho acis, melnas kā ogles, urbās manī.

Es nožāvājos.

— Tā liekas,— es noteicu.

Edām sviestmaizes un konstatējām, ka telefona sakari ar ārpasauli pārtrūkuši. Vētra bija saplosījusi vadus visgarām Sankruā krastiem un arī vairākās vietās laukos štata vidienē. Varējām pa īsviļņu raidītāju sazināties ar Mineapoli, bet pagaidām šis karš attiecās tikai uz mums; mēs vēl nebijām noraidījuši turp ne vārda. Pītersons apgalvoja, ka no tā nebūtu nekāda labuma, jo tikpat neviens nevarētu pie mums atkļūt. Visas šosejas aizputinātas, lidmašīnas gaisā neceļas. Sniegamobiļi varbūt — vismaz teorētiski — varētu izkulties, taču ir pārāk auksts un redzamības putenī nav nekādas. Lai cik neticami tas liktos, bet no ārpasaules mēs esam atšķirti. Aho piekrizdams palocīja galvu.

No Buenosairesas uz Pītersona pieprasījumu nekāda atbilde nebija saņemta.

Metāla kastīte stāvēja rakstāmgalda vidū. Pītersons piedūra tai pirkstu.

— Te slēpjas visa problēma. Pagaidām kaste joprojām ir mūsu rokās. Un viņi joprojām grib to dabūt. Mums no tās nav nekāda labuma, jo mēs nesaprotam, kas tur ir iekšā.

— Vai tad viņi taisās piežmiegt mūs visus?— Aho ironiski jautāja.

Pītersons paraustīja plecus.— Nezinu.

— Viņi domā, ka ir nogalinājuši Artūru,— es ieminējos.— Droši vien izprātojuši, ka viņš varbūt redzējis kastītes saturu un saprot, ko tas nozīmē.

Brenners nošņauca degunu un sāka kāsēt. Viņš bija saaukstējies vēl smagāk. Krēslā istabas kaktā sagumis, ar šalli notinies, viņš izskatījās ļoti vecs. Pītersons izvilka no rakstāmgalda konjaka pudeli un pasniedza viņam.

— Viņi nezina, kur lādīte atrodas,— Pītersons sacīja. Alise ienesa jaunu porciju sviestmaižu un kafiju.

— Kādēļ jūs neejat uz mājām, Alis? Ir jau vēls.

— Man bail iet laukā,— viņa atteica.— Ir tik briesmīgi auksts, pa ielām klīst slepkavnieki, es nekur neiešu. Palikšu tepat, līdz vētra mitēsies.— Viņas apņēmība bija nelokāma.

— Tad sarunājiet istabu viesnīcā,— Pītersons sacīja.— Uz pilsētas valdes rēķina.

— Vai, paldies! To katrā ziņā izdarīšu, bet pagaidām vēl uzkavēšos. Varbūt būšu jums vēl vajadzīga.— Viņa aizgāja priekšistabā. Dzirdēju viņu sarunājamies ar citām sievietēm, kas strādāja tiesas mājā un bija sapulcējušās ap viņas rakstāmgaldu.

— Omulīgi,— Brenners noteica.

— Viņi nezina, kur lādīte atrodas,— Pītersons atkārtoja.— Domāju, visprātīgāk būs, ja mēs to nolādēto kašteli atstāsim šeit, ieslēgsim, bet paši pāriesim uz viesnīcu un, kā mēdza sacīt Džons Veins^1, iekārtosimies pozīcijās.

Neviens neko labāku nezināja ierosināt. Saģērbāmies virsdrēbēs, aizslēdzām tiesas māju un, ar vētru cīnīdamies, aizgājām otrpus ielai uz viesnīcu.

Es apmetos vienā istabā ar Artūru. Visi kopā vēl iedzērām konjaku un nosēdējām līdz pusnaktij. Valodas nevedās. Visi bijām noguruši. Ap pusnakti, kad man acis ar varītēm krita ciet, Pītersons uzstāja, ka jāiet gulēt.

Artūrs tūliņ sāka krākt. Gaiss karstajā istabā smaržoja pēc citrongroka, ko Artūrs pirms gulētiešanas tika iebaudījis. Es biju tik pārguris, ka nespēju vairs ne par ko domāt. Un tā bija labi.

19

Pašā dziļākajā naktī atskanēja apdullinošs sprādziens, es pamodos pārkurinātajā viesnīcas istabā, sviedros izmircis. Brenners, dziļi, mierīgi elpodams, gulēja otrā gultā. Man pārskrēja aukstas tirpas. Kuņģī atkal viss sagriezās. Pirmajā mirklī nesapratu, kādēļ esmu pamodies; tad izdzirdu nākamo sprādzienu, tātad tas nebija ne murgs, ne iedoma. Tā bija īstenība.

1 Pazīstams amerikāņu kinoaktieris. (Tulfc. piezīme.)

4—4T4-§

9*

Izkāpu no gultas un piegāju pie loga. Ielas apgaismes spuldzes dzelteni blāvoja putenī, bet cauri putenim ieraudzīju degam tiesas māju. Izdzirdu sniegamobiļu signālus un redzēju, kā liesmas šaujas ārā pa tiesas mājas logiem. Nogranda vēl viens sprādziens, nodrebēja logs, pie kura es stāvēju, liesmu mēles tiesas mājas tumšajā siluetā uzšāvās augstāk.

Brenners sakustējās. Izsteidzos gaitenī un sāku dauzīt pa Pītersona istabas durvīm. Viņš sauca, lai ejot iekšā. Viņš sēdēja atzveltnes krēslā pie loga un raudzījās pāri ielai. Lūkodamies viņam pār plecu, redzēju šaudāmies liesmas. Aho stāvēja uz vannasistabas sliekšņa, liesmu atblāzma atsitās pret baltajām sienu flīzēm.

Pītersons nepagriezās uz manu pusi.

— Nu, Kūper, ko jūs par šito teiksiet? Šie ņem un uzsper gaisā manu sasodīto tiesas māju.— Viņš drūmi iesmējās.— Neatlaižas, velni. Kas ir, tas ir. Nakts vidū, tādā laikā, kad dvēsele salst kopā, četrdesmit grādu zem nulles, bet viņi slidinās šurp ar saviem sniegamobi-ļiem, lai dabūtu to kašteli. Un uzsper gaisā manu tiesas māju.

Aho nošķaudījās un lādējās.

Es nesapratu, ko sacīt.

Uzliesmoja sērkociņš. Saodu Pītersona cigāra smaržu. Ieskatījos pulkstenī: bija trīs piecpadsmit. Viss ķermenis man bija kā salauzts, galva sāpēja. Pēkšņi nodrebēju kā salā. Viesnīcā atskanēja balsis, pamodās pilsētas iedzīvotāji, kas, vētras aizkavēti, nebija tikuši uz mājām, palikuši viesnīcā pārnakšņot un tagad sāka nākt ārā gaiteņos.

— Nāciet taču iekšā, dieva dēļ, nestāviet koridorā!— Pītersons aicināja. Brenners bija uzcēlies un, savā biezajā mētelī tīstīdamies, šņākuļoja man aiz muguras. Ne vārda nerunādams, viņš ienāca man līdzi istabā.

Klusējot visi četri stāvējām un noskatījāmies, kā vētra uzpūš ugunsgrēku arvien lielāku. Liesmas grauzās cauri ēkai. Viena iekšpusē notikušā sprādziena satricinātā siena sagrīļojās un ar troksni sagruva. Mūsu acīm pavērās krāteris, no kura nakts melnumā uzplīvoja dzeltenas un oranžas liesmas.

— Diezin vai viņi to kasti dabūjuši,— Pītersons prātoja.— Es to ieliku sava kabineta seifā. Vai viņi vispirms uzlauza seifu, paņēma kasti un pēc tam nolēma parādīt žestu, uzspridzinot visu māju? Vai varbūt

uzspridzināja, cerēdami tādā veidā tikt pie kastes? Interesanti . . .

Aho viņu pārtrauca:— Neticu. Kūperfolza tiek iznīcināta. Tiesas māja taču bija vairāk nekā simt gadu veca.

— Mēs nekā nespējām līdzēt,— sacīja Pītersons. — Mēs pat neesam viņus redzējuši. Viņi izmanto sniegu. Ierodas, nodara, kas darāms, pazūd, un sniegs noslēpj visas pēdas. Taču, manuprāt, tur jābūt vairākiem, vismaz vēl diviem, neskaitot to, kuru jūs, Kūper, nogalinājāt.— Viņš izpūta dūmu mutuli. Neviens nerunāja. Ugunsgrēks turpinājās.— Neticu, ka mēs viņus jelkad atradīsim. Pēc uzbrukumiem viņi pazūd, un arī tā ir daļa operācijas.

Aho atkal nošķaudījās.

Tālumā nogranda troksnis, kas stipri līdzinājās sprādzienam.

— Kas tas bija?— Aho ievaicājās. Varēja just, ka notikumi sāk viņu biedēt.— Vai dzirdējāt?

— Es teiktu, ka tā bija bibliotēka,— Pītersons sacīja pieceldamies un izstaipīdamies.— Varu saderēt, ka nupat viņi uzspēra gaisā skaisto bibliotēciņu. Viņi grib nodrošināties visā frontē.

— Ko lai iesākam, velns parāvis?— Aho uztraucās.

— Es, piemēram, saģērbšos un iziešu apskatīt visu tuvāk. Šitā pilsēta droši vien ir gaiša kā Ceturtā jūlija uguņošanā.

Artūrs Brenners it saprātīgi nolēma iet atpakaļ gulēt. Viņš patiesi bija smagi saaukstējies. Vēl joprojām jutās kā salauzts no sprādziena saņemtā trieciena savā mājā. Un nebija vairs nekāds jaunais.

— Tev arī nekas nav darāms, Džon,— viņš sacīja, uzvilkdams segu līdz zodam.— Kādēļ tu arī neliecies gultā?

— Nezinu, Artūr, bet gribu redzēt, kā tas viss beigsies.

— Es teiktu, ka pasaule kļuvusi traka,— viņš krek-stēja.— Tas, kas notiek, taču ir tīrais ārprāts, gatavie velna darbi.

Nekā sevišķi nozīmīga vairs nebija ko redzēt. Mūs dzalkstīja aukstā nakts un vējš; sals rāva elpu ciet. Trīs tiesas mājas sienas bija sagruvušas, kāpnes telpas iekšienē kvēloja kā pekle, iela starp tiesas māju un viesnīcu bija piedrazāta ar mūra drumslām, sodrēji un

pelni nokrāsojuši sniegu gluži melnu, apdeguļi pildīja

.

gaisu ar smacējošiem dūmiem. Uguns aņri pārspēja, vētras svelpoņu. Pilsēta izskatījās kā fotoattēls no Otrā pasaules kara.

Ielas viņā galā blāzma iekrāsoja sniegu sārtu. Mīņājāmies un dauzījām ar rokām sev pa gurniem, lai paglābtos no aukstuma; Pītersonam bija taisnība — bibliotēkas rotaļīgi skaistais piparkūku namiņš sagrauts dega sniegā kā lāpa. Viss pagalam — grāmatas un avīžu komplekti, viss Polas darbs. Daļa grāmatu gulēja sniegā — ne gluži veselas, tomēr vēl saglabājamas. Daži norautu karnīžu fragmenti bija iedūrušies sērsnai-najā sniegā kā mieti.

Klusējām, jo nespējām pārkliegt brāzmaino vēju.

Kad beidzot atausa rīts, ārā vairs nesniga. Debesis mirdzēja dzidras un metāliski zilas, saule spīdēja žilbinošā spožumā. Sniega virsma laistījās kā nopulēts akmens. Sapulcējāmies viesnīcas ēdamistabā brokastot. Telpa bija cilvēku pilna; pasaule šķita kūsājam dzīvībā, pa ielām traucās automobiļi, spilgtajā rīta gaismā Kūperfolzas iedzīvotāji izbrīnā noraudzījās uz tiesas mājas kūpošajām drupām un melno krāteri tajā vietā, kur bija atradusies bibliotēka un kur vēl tagad no grāmatu kalniem brīžiem izšāvās aizkavējusies liesma.

Pītersona palīgs piebiedrojās mums pie brokastu galda un, muti iepletis, klausījās, kas noticis, kamēr viņš savas draudzenes gultā bija ārstējies no iepriekšējā dienā iemantotas saaukstēšanās. Mums visiem likās, ka aplenkums beidzies. Lai nu uzbrucēji bija kas bijuši, lādīti viņi dabūjuši vai iznīcinājuši. Piekļūt tiesas mājas drupām nebija iespējams. Brīvprātīgie ugunsdzēsēji rītausmā bija mēģinājuši liesmas apdzēst, bet ūdens no pilsētas galvenās ūdenskrātuves bija sasalis šļūtenēs un vairākas gumijas šļūtenes no sasalušā ūdens pārsprāgušas, gumija vienā mirklī sasala. No automobiļiem ielas malās rīta gaisā cēlās izplūdes gāzu mākoņi, jo motori djarbojās; nevienu mašīnu nebūtu iespējams no jauna iedarbināt, ja motoru uz brīdi izslēgtu.

Pītersons ar viņam raksturīgo centību sāka enerģiski darboties. Pēc sniegputeņa un vēja pierimšanas bija ieradušies montieri un salabojuši telefona vadus, uņ viņš nekavējoties sazinājās ar FIB nodaļu Mineapolē, ar štata policijas pārvaldi un diezin ar kādām varas iestādēm vēl. Viņš sagatavoja apstākļus gaidāmajam

< u >

100

televīzijas un avīžu korespondentu iebrukumam un pierakstīja manas, Artūra Brennera un Riharda Aho liecības, garas un sarežģītas.

Viņš no jauna centās dabūt savienojumu ar Buenosai-resas policiju, lai uzzinātu kaut ko par Sirila gaitām Buenosairesā. Viņš sazinājās ar ārstu Bredliju attiecībā uz līķiem, kas te krājās, izsniedza atļauju Sirila un Polas apbedīšanai, aizbrauca pie Polas mātes, apspriedās pa telefonu ar Viskonsinas policiju par uzbrukumu man uz Viskonsinas šosejas. īsi sakot, visas negaisa dienu šausmas un vardarbības viņš iekļāva oficiālās uzziņās un oficiālās ailēs. Alise nemitīgi skraidīja no rakstāmmašīnas pie telefona, no telefona pie kartotēkas — tas viss bija novietots kādā no viesnīcas apartamentiem.

Vēlā pēcpusdienā ieradās pirmās mašīnas no Minea-poles iestādēm. Minesotas gubernators ar vairākiem palīgiem atlidoja helikopterā. Reportieri traucās šurp gan automobiļos, gan helikopteros. Līdz ar viņiem ieradās arī pārvietojamā televīzijas iekārta. Sī nebeidzamā cilvēku straume, kas tik strauji piepildīja tukšo, savam liktenim pamesto aizsalušo pasauli, aizskaloja Pītersonu prom no mums. Taču pirms oficiālo iestāžu un preses uzbrukumiem viņš vēl paguva mani novietot Artūra Brennera kantora apartamentā viesnīcā. Kad viņš bija projām, mēs ar Artūru sēdējām loga nišā un nolūkojāmies uz Breigela gleznai līdzīgo ņudzekli lejā uz ielas; mēs sēdējām turpat, kur bijām sēdējuši abi ar Polu, kad atnācām lūgt Artūram padomu, runājām, smēķējām un sūcām heresu; tagad bijām palūguši atnest mums pusdienas šurp. Sī bija klusa, mājīga pasaulīte; nevarēja nemaz uzreiz pierast pie klusuma, pie tā, ka karš beidzies. Un tas nu bija skaidrs: tagad, kad atjaunots kontakts ar ārpasauli, kad dzīvi bijām pārcietuši sniegavētru un sagaidījuši skaidras debesis un sauli, aplenkums, karš, uzbrukumi Kūperfolzai bija beigušies.

Tikko beidzām ēst, ienāca ārsts Bredlijs padzert kafiju un pārbaudīt mūsu veselības stāvokli. Viņš mazliet dzēlīgi piebilda, ka mēs abi droši vien palikšot dzīvi, bet, tikko apsēdāmies pie kafijas, es vairs nespēju glābties no žāvām.

— Vislabākais, ko tu varētu darīt,— ārsts teica, maziem malciņiem dzerdams kafiju,— būtu tūliņ likties

gulēt. Tu esi fiziski pārguris. Visu laiku tu, Džon, darbojies ārkārtējā emocionālā un fiziskā saspringumā, un, tikai krietni izgulējies, tu atkal kļūsi par normālu cilvēku.

Pēdīgi apgūlies vienā no Artūra dubultguļtām un kārtīgi sasedzies, es, acis aizvēris, klausījos klusajā balsu murdoņā blakusistabā. Abi vecie draugi pie kafijas tases klusītēm tērzēja, bez šaubām, pārspriezdami pēdējo dienu drausmos notikumus. Es gulēju gan, bet miegs nenāca ne lūdzams.

Zināju, ka kaut ko darīšu, kaut ko aktīvu uzsākšu. Nospriedu, ka garais tēvainis nav bijis vienīgais slepkava, ka viņš vispār nav nevienu noslepkavojis, jo arī ar mani viņam nelaimējās tikt galā. Biju pārliecināts, ka visos šajos notikumos slēpjas daudz kas vairāk nekā tas, ko pagaidām esam atklājuši. Un, kad beidzot sāka nākt miegs, pēc manis sniedzās pagātnes pirksti. Un tas bija labi. Pagātnē jautās gan mierinājums, gan briesmas, gan apjausma, ka viss reiz beigsies. Miegā laizdamies, dzirdot klusās balsis blakusistabā, zināju, ka viss beigsies, ka no pagātnes man nav jābaidās.

20

Zemi kapuvietām vajadzēja lauzt ar laužņiem. Izvadīšanas ceremonija bija ārkārtīgi īsa: neviens nespēja spīvajā salā ilgi nostāvēt, nelīdzēja pat pār kapu pārvilktā telts un elektriskie kaloriferi, ko bija uzstādījis apbedīšanas birojs. Cilvēku bija ļoti maz, un no tiem pašiem vairums pēc Sirila apbedīšanas steidzās uz Polas bērēšanu. Spīdēja spoža saule. Ass vējš graizīja kā ar nažiem. Telšu malas ar troksni plandījās vējā; automobiļi palika ceļa malā ar ieslēgtu motoru. Abus mirušos apraka augstā kraujā pie paša ūdenskrituma. Kapos ieradāmies no īsa atvadu dievkalpojuma baznīcā un pēc tam, glābdami plaušas no neciešamā vēja, steidzāmies tūliņ atpakaļ uz pilsētu.

Pilsētā vēl joprojām cēlās dūmi no gruzdošajām tiesas mājas drupām un nodegušās bibliotēkas. Sos miglai līdzīgos dūmus mēs bijām redzējuši, stāvēdami kapsētā. Kāds ieminējās, ka gruzdēšana nemitēšoties vēl dienām. Nekur, pat kapsētā, nebija iespējams izbēgt no deguma smakas.

Pītersons lūdza mani iegriezties viņa improvizētajā kantorī. Kapsētā viņš labu brīdi stingi nolūkojās uz kapiem, vaigus viņam svilināja vējš, acis bija aizsegtas ar lielām saulesbrillēm.

Vēlāk aizgāju kopā ar viņu uz viesnīcas ēdamzāli. Viņš noraidoši papurināja galvu, tā atbildēdams diviem žurnālistiem, kas pāri vestibilam steidzās mums pretī. Apsēdāmies padzert kafiju.

— Kādi jums plāni?— viņš jautāja.

— Pašreizējais stāvoklis mani neapmierina,— sacīju.— Mēs abi zinām . . . tas viss līdzinās Šveices sieram — caurumi no vienas vietas un apkārt maza dažu vardarbības faktu garoziņa. Jābūt taču kādam izskaidrojumam.

— Protams.— Viņš pamāja.— Bet tas nav jūsu darbs.

— Par to vēl, man šķiet, var strīdēties.

— Ko tad esat nodomājis uzsākt?

— Braukšu uz Buenosairesu.

— Kādēļ? Ko gribat panākt?— Viņš spēlējās ar karotīti.

— Tādēļ, ka manā dzīvē noticis kaut kas ļoti nozīmīgs,— es atbildēju.— Sakarā ar to pašu kastīti, ar visu to, ko atrada Pola, sakarā ar cilvēkiem, kuri to pūlējās iegūt.

— Kas īsti? Pastāstiet, kas ar jums noticis.

— Es nespēju izprātot, kā šie cilvēki, šie slepkavas . . .

— Turpiniet, Kūper, esmu pati uzmanība.

— Brīnos vispirmām kārtām, kā viņi uzzināja par kastēm. Pola to pateica Sirilam, vairāk nevienam. Sirils man par to neminēja ne vārda. Pola arī man par to pastāstīja tikai tad, kad jau biju atgriezies mājās. Bet man liekas, ka šīs kastes ir atslēga visam . . .— Ielūkojos viņam acīs. Viņš, uzacis saraucis, pamāja.— Viņi mēģināja mani nogalināt, bet tam nebija nekāda sakara ar kastēm. Viņi zināja vienīgi to, ka braucu uz mājām, un to viņi varēja uzzināt vienīgi no telegrammas satura. Un saturu savukārt varēja uzzināt vienīgi, izsekojot Sirilu. Un Sirils bija Buenosairesā. Argentīnā, iegaumējiet. Mēs nezinām, kādēļ viņš tur bija, bet viņš aizbrauca turp, un viņi to zināja; viņi zināja, kas rakstīts telegrammā. Par kastēm viņi uzzināja tikai vēlāk, . . ja noklausījās telefona sarunu ar Polu. Skaidrs, ka noklausīšanās ierīce nebija pievienota Po-

L

las telefonam, Pola viņus neinteresēja, viņa bija nevainīga aculieciniece, gadījums.

Tātad, lai skatos uz notikušo, rto kuras puses skatīdamies, atgriežos pie Sirila uzturēšanās Buenosairesā. Viss ir sācies tur, vismaz tas, kas attiecas uz mums pārējiem. Un es gribu izzināt, ko tas nozīmē, Pīterson, es loti gribu to izzināt. Cita ceļa, kā to panākt, neredzu. Braukšu uz Argentīnu un centīšos noskaidrot, ko Sirils tur darīja. Meklēšu Sirila pagātni.

— Jūs rīkosieties gaužām muļķīgi,— Pītersons sacīja.

— Bet man taču ir taisnība.

— Iespējams, tomēr vai nebūtu drošāk atstāt to visu mierā?

— KādēJ?

— Sie cilvēki ir bīstami. Viņi gandrīz iznīcināja nelielu pilsētiņu pasaules spēcīgākajā valstī, viņi slepkavoja un laupīja, un . . . un jūs gribat izzināt — kā-dē}.— Viņš nogrozīja galvu.— Dūšas vairāk nekā prāta.

— Bet man ir taisnība.

— O, jā, man liekas, ka ir.

Kafija bija izdzerta.

Pirms man nebija iešāvusies prātā ideja braukt uz Buenosairesu, nebiju ne mirkli par to domājis. Bet kādēļ gan ne? Pārdzīvoju smagu psihisku šoku un vienreiz biju atkal piedzēries. Man likās, ka visļaunākais, ko varētu sev nodarīt, būtu atkal sēsties linkolnā, braukt atpakaļ uz Kembridžu un mēģināt tur iekļauties parastajā dzīves ritmā. Aizsāktais romāns var pagaidīt. Es neticēju, ka spētu nedomāt par karu, ko pārdzīvoju Kūperfolzā. Negribēju vientulībā nodoties domām par nāvi. Negribēju no jauna kļūt par žūpu. Gribēju darboties. Braukšu uz Buenosairesu un mierīgā garā centīšos izpētīt, ko tur darījis mans brālis. Nekāda plāna man nebija. Mani dzina ziņkāre.

Pārlieku mani mulsināja nespēja izskaidrot notikušo. Arī pats biju izdarījis kaut ko drausmīgu: nogalinājis cilvēku. Sis fakts kopā ar Sirila un Polas nāvi šķita mani aptraipījis. Tas bija ierāvis mani dīvainā situācijā un pavēris tādu manas dvēseles aspektu, kādu nebiju sevī pat nojautis; man katrā ziņā vajadzēja to izpētīt līdz galam.

Mani vajāja atmiņas par vīrieti sniegā: platie pleci, no kuriem vējš aiztrauca sniegu, manas bises šāviena dārds un tā atbalss, sakropļotais līķis, sasalušās miesas

skrandas pie kakla stumbeņa un pleca. Tādu viņu biju pataisījis es, un to es neparko nespēju aizmirst.

Pītersons sacīja, ka neesot iespējams vīrieti identificēt. Melnais kadiljaks pazņdis. Neko nav bijis iespējams atrast: nevienu sniegamobili, nevienas apmetnes pēdas, neko... vienīgi trīs līķus, vienu māju ar iz-spridzinātām durvīm, līdz pamatiem nodegušu tiesas namu un bibliotēku.

Mans kārnais tēvainis nebija sazīmējams. Viņš nekur oficiāli neeksistē, man sacīja Pītersons, un gandrīz viss viņa ģīmis tika izšķaidīts pa sniegu jūsu mājas priekšā.

Gribēju rast atbildes, tādēļ posos uz Buenosairesu. Varbūt tur tās atradīšu. Citas vietas, no kuras sākt, man nebija.

Pēdējo vakaru Kūperfolzā pavadīju pie Artūra Bren-nera. Vētra mitējusies, vakara gaiss bija dzidrs un saltnējs. Ledainajā vējā temperatūra bija noslīdējusi līdz mīnus septiņdesmit grādiem, bet linkolns, pabijis Ārnija Džonsona rokās, spēcīgajā salā murrāja klusi un miermīlīgi. Artūra mājas fasādi namdari bija salabojuši. Taču cauri baltajam apmetumam rēgojās sprādziena īesvilinātās melnās Švīkas. Bija ieliktas pagaidu durvis, un Artūrs sagaidīja mani, ģērbies koši rūtotā kreklā un pamatīgās, biezās velveta dungriņbik-sēs. Viņš rimti smaidīja un apsēdināja mani uz ērta dīvāna pie kamīna, kurā dega bērza šķilas, baltajai tāsij atritinoties un pārvēršoties liesmās.

Viņš mani dāsni pacienāja ar savu labāko heresu. Tas nozīmē — ar savu vienīgo heresu, kas tiešām bija pats labākais. Pirms manas atbraukšanas viņš bija savā darbnīcā noņēmies ar «Flauerdjū ofensīvas» skulptūru un dedzīgi skaidroja man visas pakāpes darbā ar porcelānu. Istabas siltums mani tīkami ieaijāja, un viņš pats bija sagatavojis gardu rostbifu ar saknēm; ēdām to, piekozdami mājās ceptu maizi un piedzerdami sarkano burgundieti. Ēdām, gandrīz nepieminēdami iepriekšējo dienu drausmas. Mūsu valodas bija vispārējas — par šo, par to, ne pie kā nepakavējoties. Abi jutāmies noguruši. Taču, klausoties viņa runāšanņ, kamēr ēdām, es neviļus konstatēju viņā tādu kā atsvešinātību, it kā traģēdijas viņu īstenībā nemaz nebūtu skārušas. Viņš bija vecs: nāve viņam neko sevišķu nenozīmēja. Bet varbūt viņš vispār šaubījās par dzīves jēgu?

Bija jau vēls, un mēs klausījāmies, kā vējš klabina pagaidām ieliktās ārdurvis. Sasilušais konjaks noskaidroja man galvu.

Pateicu Artūram, ka esmu nolēmis doties uz Buenos-airesu, un viņš, galvu pašķiebis, paskatījās uz mani.

— Tev nevajadzētu vis braukt turp. To tu darītu aplam.

Sacīju, ka gribu izdibināt, kādēļ Sirils atgriezās mājās, lai tiktu noslepkavots. Pastāstīju, ko biju izprātojis: ka viņi izsekojuši Sirilu, jo citādi nekad nebūtu nekā par kastēm uzzinājuši.

— Tās nolādētās kastes!— viņš nikni, negaidīti dedzīgā pārliecībā iesaucās.— Kaut jel tās nekad nebūtu atrastas, kaut būtu pārklājušās putekļiem un sapelējušas, līdz mēs visi būtu pagalam, aizmirsti... un viņiem neaizsniedzami. Vienalga, sasodīts, kas tajās atradās.— Nošvirkstinājis sērkociņu gar kamīna ķieģeli, viņš aizdedza cigāru un iemeta sērkociņu ugunī.

— Nāvi,— viņš sacīja,— tās kastes nozīmēja nāvi, Džon, tu taču to saproti — tavam brālim un Polai. Nepinies vēl tu iekšā. Tie cilvēki — es domāju, slepkavas — ir projām. Kastes viņi dabūjuši. Viņi aizvākuši to, kas viņus biedēja, ir apmierināti un nozuduši. Liecies mierā, Džon! Lai Pītersons dara savu darbu, lai rīkojas, kā viņam šķiet vispareizāk. Lai rīkojas FIB, kā tiem liekas vispareizāk. Bet tu — tu turies tālāk no visa, tie vīri nejoko.

Viņš iemeta kamīnā vēl vienu malkas šķilu un vēlreiz ielēja man glāzē konjaku. Sēdējām klusēdami. Pulkstenis uz kamīna nosita pusnakti. Artūrs sāka man stāstīt par vectēvu, par laiku, ko viņi divdesmitajos un trīsdesmitajos gados bija pavadījuši Vācijā. Ostins bija praktiķis, viņš sacīja, pragmatiķis, nevis politiķis un teorētiķis. Man gribējās dzirdēt, ko jau sen kāroju uzzināt: ko vectēvs īstenībā domājis par nacistiem. Laikam es gribēju dzirdēt, ka viņš tos nicinājis, lai gan zināju, ka vectēvs nebija emocionāls cilvēks, kas spētu kādu vai kaut ko nicināt. Vectēvs allaž jautāja tikai vienu: vai tas ko dod? Un viss, kas «kaut ko deva», viņu interesēja. Tas bija vienkārši — tad, kad nebiju dzirdējis, ko par tādiem jautājumiem domā Artūrs Brenners. Un tagad, kad kamīnā gaudoja vējš un uz sienām plaiksnījās liesmu ēnas, es viņam to pajautāju.

— Nevaru sacīt, ka viņš būtu jutis sirsnību pret kādu no viņiem individuāli. Tavs vectēvs vispār nedomāja par viņiem kā par atsevišķām personībām. Viņam tie bija politiķi, kas maz atšķīrās no citiem politiķiem, tikai šie šķita enerģiskāki, mērķtiecīgāki. Viņi nenoliedzami bija savā ziņā iespaidīgi 'cilvēki . . . Tavam tēvam, protams, vajadzēja to visu pieciest. Tā bija traģēdija. Kas zīmējas uz māņi pašu . . . par sevi vatu sacīt, ka jutu pret viņiem īgnu apbrīnu. Protams, ne morālu apbrī-nu, bet kaut kādu citādu. Centos raudzīties uz viņiem objektīvi, mēģināju viņus saskatīt, tā teikt, perspektīvā — vēsturē, izcila saprāta nākotnes tālredzībā . . .

Šādā garā Artūrs turpināja vēl labu brīdi. Nekad nebiju dzirdējis viņu tik apcerīgi runājam par pagātni. Iztēlojos viņu jaunībā — masīvu, ar lielu seju un šauri samiegtām acīm, kad viņš vēroja un vērtēja tādus vīrus kā Hitlers un Gērings, svēra tos vēstures mērķtiecības svaru kausos un visu pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Ar to, ka Brenners šos vīrus iepazina un redzēja vaigu vaigā, nevis skatīja caur morālas paštaisnības aizkaru, viņš, jādomā, kļuva par ārkārtīgi noderīgu cilvēku sabiedrotajiem kara laikā. Atcerējos, kā, šad tad pārradies Kūperfolzā, viņš ikreiz apciemoja manu vectēvu un kā Ņujorkas Times reiz publicēja rakstu, kurā brīnījās par tik ievērojama izlūkdienesta darbinieka draudzību ar nācijas izcilāko nacistu piekritēju. Tās patiesi bija dīvainas attiecības; taču laikam tās balstījās uz Artūra spēju nošķirt kalpošanu augstiem morāliem ideāliem no personiskas draudzības.

— Uzvarētājus vienmēr pārmāc morāla apsēstība,— Artūrs sacīja, ieliedams glāzē konjaku un pavērsdamies pret kamīnu,— un tad viņi ļauj vaļu dažādiem sentimentālisma plūdiem. Karš nekad nav vērtēts par amorālu pasākumu pat no visaugstākās atbildības aspekta, bet vienīgi par saprātīgu rīcību vai arī par nesaprātīgu, ja tas tiek zaudēts vai mērķi netiek sasniegti. Hitlera karš nebija amorāls, viņa cenšanās nospiest Eiropu uz ceļiem — manu dieniņ, politiskās un ekonomiskās realitātes aspektā tā ir absolūti racionāla un psiholoģiski veselīga ideja, ņemot vērā teito-nisko tautu nacionālās īpašības.— Viņš uztvēra manu pārsteigto skatienu.— Ideja par šo tautu pārākumu nebūt nav jauna, nedz arī bez pamata, Džon. Palasi

kaut mūsu pašu vēsturi. . Viņš pagriezās ar mu

guru pret kamīnu.'’*— Hitlers bija zināms nacionālās gribas iemiesojums, Versaļas miera līguma rezultāts. Taču tas, ar ko es nekad neesmu varējis samierināties, bija jebkādu morāles apsvērumu trūkums viņa tālākajos nākotnes plānos. Jautājums par morāli radās sakarā ar ebrejiem, čigāniem un visām tām tautām, ko Hitlers uzskatīja par iznīcināmām. Tieši šis visnotaļ morāliski nosodāmais fakts vienlaikus ir milzīga kļūda tūkstošgadu plānā. Kā viņš, gandrīz jau ieguvis varu pār pasauli, varēja pieļaut tik muļķīgu kļūdu? Nav šaubu, ka viņam vajadzēja apvienoties ar ebrejiem, izmantot viņu neizmērojamās bagātības, saprātu un aso atjautu. Uzņemot ebrejus Reihā, Hitlers būtu apvienojis Eiropu un radījis ekonomiski un politiski varenāko savienību planētas vēsturē.

Bez tam viņš aizrāvās ar dažiem mistikas elementiem -— ar aizmigušo jauno Zigfrīdu^6, kas gaida laiku, kad mosties un celties no jauna. Pret tādiem jokiem tavs vectēvs, protams, palika pilnīgi vienaldzīgs.— Artūrs pasmaidīja un iecietīgi pamāja.— Mīti, mūzika, masu mītiņos izšķiesta enerģija. Uz to tavs vectēvs noskatījās vienaldzīgi, pat ar zināmu nepatiku pret visu, ko uzskatīja par nevajadzīgu «izrādīšanos», par vulgāru teatrālismu.

Mani tas viss interesēja vairāk. Dziļu iespaidu uz mani atstāja enerģija, ar kādu nacisti sev pakļāva cilvēkus, piespieda tos sekot viņiem. Potenciālā iespēja sasniegt mērķi bija milzīga, neiedomājama. Fanātismā, Džon, ir kaut kas pārvarīgs, tu gribot negribot pakļaujies cilvēkiem, kas nelokāmi tic savai taisnībai un tās labā ir gatavi uz visu.— Viņš sāka šņākuļot un izšņauca sasarkušo degunu.— Pie mums, zināms, kaut kas tamlīdzīgs ir izslēgts. Cilvēki nav tik paklausīgi.

— Bet, žēlīgā debess, Artūr!— es sacīju.— Viņi taču visi bija vājprātīgi!

— Ai nē, Džon,— viņš, rimti smaidīdams, atbildēja, — viņi nebija vājprātīgi. Viņi gan par pussoli pārkāpa pieņemtās normas, viņiem piemita lieli trūkumi, bet vājprātīgi viņi nekādā ziņā nebija. Tie bija stipri cilvēki, kas nebaidījās riska, gan cilvēki ar zināmām novirzēm, bet citos laikos viņi, bez šaubām, būtu

kļuvuši par pasaules valdniekiem. Plānprātiņi viņi nebija, Džon, vari man ticēt, un viņi izprata daudzas vienkāršas patiesības — piemēram, to, ka nāve galu galā nenozīmē neko sevišķu,— un zināja, zināja, ka, tā sakot, sociālam darvinismam ir racionāls kodols. Esmu pavadījis daudz laika kopā ar viņiem, ziedojis garus sava mūža gadus, lai viņus iznīcinātu. Es viņus labi pazīstu ... un daudzas viņu koncepcijas ir ļoti grūti apstrīdēt.

Pirms devos mājup, Artūrs vēlreiz mēģināja mani atrunāt no brauciena uz Buenosairesu. Taču bez panākumiem.

— Varbūt tie cilvēki vēl seko tavām gaitām,— viņš sacīja, tomēr šajos vārdos vairs nejutu pirmākās dedzības.

— Kādēļ? Kastes taču viņi ieguvuši vai arī iznīcinājuši pēdējo, ja nav to paņēmuši.

— Var jau būt, ka tev taisnība, Džon, var jau būt. .,

— Artūr, jūs bijāt vectēva tuvākais padomdevējs. Vai jūs zināt, kas tajās kastēs atradās, kādēļ tās kādam bija vajadzīgas?

— Nē. Tajās tomēr viss slēpjas, vai ne? Bet, kā tu teici,— tagad tās viņiem ir rokā.

Kad braucu projām, viņš stāvēja pie loga un māja ar roku. Viņš bija sirsnīgs cilvēks. Cerēju, ka viņu vēl sastapšu.

Pītersons mani aizveda uz Internacionālo lidostu Mineapoles dienvidos. Viņš man iedeva ieteikuma vēstuli kādam Buenosairesas policijas kapteinim, ar kuru viņam bija kontakts. Pītersons nebija izdibinājis nekā jauna: uzbrucēju pēdas izdzēstas, manis nogalinātā vīrieša personība neizzināma, par viņa ieroci nekādas informācijas. Kūperu mājā nekādi papildu pierādījumi nebija iegūti, mana brāļa noslepkavošanā nekādas skaidrības. Braucot augšup pa nolaideno kalnu, pie kura beidzas Kūperfolza, lejā baltajā sniegā redzējām melnējam bibliotēkas un tiesas mājas kūpošās drupas.

Mums vairs nebija daudz, par ko runāt. Viss bija pateikts. ...... ? ;:.;i

Lidostas bufetē pakavējāmies, iedzerdami kafiju; aiz logiem pa skrejceļu aizripoja lidmašīnas. Laiks bija kļuvis siltāks; bieza, pelēka migla ietina skrejceļu tālo

galu, un likās, ka lielās mašīnas pēkšņi iznirst no nebūtības.

— Vai jūs zināt, kas īsti bija tajā metāla kastītē?

— Nē.

— Tātad mēs nekad to neuzzināsim.

— Nu, ceru, ka uzzināsim gan.

Es neticīgi pavēros viņā.— Kā to saprast?

— Tā, ka es tonakt kastīti atstāju tiesas mājā, Kūper. Un tā bija tukša. Dokumentus biju iebāzis mēteļa kabatā. Pats aizvedīšu tos kriptogrāfiem uz Vašingtonu. Federālie arī ķērušies pie darba. Kopš pieminēju Os-tinu Kūperu, viņi kā sadeguši. Nav vis viņu aizmirsuši.

— Kastīte bija tukša,— es sacīju.

— Kastīte bija tukša,— viņš pavīpsnāja.

— Tātad mūsu draugi papīrus nav dabūjuši. Viņi zina, ka tie nav sadeguši . . .

— Diemžēl viņi to laikam zina gan, Kūper. Mēs pelnos un gruvekļos sameklējām seifu. Tas bija uzlauzts. Kastītes nebija.

— Viņi zina . . .

— Viņi zina.

Viņš mani pavadīja līdz izejai uz lidlauku. Paspiedām viens otram roku, un viņš smaidīja, ar lejup noslīgušajām ūsām, kas vijās ap lūpu kaktiņiem, izskatīdamies pēc bandīta. Kad reaktīvā lidmašīna pacēlās un iegrima miglā, lidosta nozuda skatienam, nebija vairs nekā, tikai miklums krājās lāsēs uz iluminatoru rūtīm un ritot vilka švīkas man gar seju. Stjuarte ņēmās rosīties, piedāvādama azaidu. «Gan jau vēl satiksimies!» tika sacījis Pītersons. Taču manu prātu aizņēma cita doma, kas atbalsojās galvā bez mitas.

Viņi zina.

OTRA DAĻA

BUENOSAIRESA

Pa savas istabas logu «Placas» viesnīcā Floridas avēnijā es raudzījos pāri zaļam parkam, pāri džakaran-das koku galotnēm un košu puķu dobēm un jutu siltu, liegu vasaras vējiņu. Sēdēju pēcpusdienas siltumā un skatījos uz Buenosairesu, kas pletās man pie kājām kā zaļa sega.

Gaidīdams, kad Pītersona policists atgriezīsies savā kantorī, es vēlreiz visu pārdomāju. Viņi zina, ka kastīte tukša, viņi zina, ka veltīgi sagrāvuši pusi pilsētas.

«Varbūt tie cilvēki vēl seko tavām gaitām,» man tika teicis Artūrs.

Lai viņi bija kas būdami, viņiem kastīte nebija vajadzīga, lai uzzinātu tās saturu. Biju cieši pārliecināts: viņi zina, kas tur atrodas. Viņi negribēja, lai to uzzinām mēs.

Manī nebija nekādu emociju, manu rīcību vadīja bez jūtu impulss, kas kļuva arvien spēcīgāks kopš tā brīža, kad biju nogalinājis garo, kārno vīrieti. Viss pārējais sekoja tik strauji un brutāli, ka man likās — visas normālās reakcijas it kā pūstin aizpūstas. To skaidri apliecināja mana izšķiršanās par Buenosairesu un meklējumiem, nevis par Kembridžu un aizsākto romānu.

Iezvanījās telefons.

Ramons Roka drīzāk izskatījās pēc cienījama, nesatricināma liela veikala administratora trīsdesmito gadu filmā nekā pēc Buenosairesas slepenpolicijas kapteiņa. Viņa kanceleja atradās Moreno ielā, bet mēs satikāmies pulksten deviņos vakarā Kleridža viesnīcas grilbārā, kur — vismaz tā viņš pa telefonu man apgalvoja — mēs varēšot netraucēti iebaudīt lieliskas vaķariņas.

Kad izgāju no viesnīcas, temperatūra bija 94 grādi un gaisa mitrums tikpat augsts. Ne mazākās vēsmiņas; kamēr tiku līdz taksometram, biju galīgi izmircis. Pilsētā rosīgi ritēja vakara dzīve: ielas pilnas glītu, labi ģērbtu cilvēku. Puķu kioskos zaigoja dažādas krāsas. Paradīzes un džakarandas koki auga gar ielu malām, slīgdami violetos un zeltainos ziedos. Tiku izgājis laikus, lai varētu pavizināties pa 9. jūlija avēniju ar desmit satiksmes joslām — platāko brauktuvi pasaulē.

Roka gaidīja mani pie galdiņa krēslainā kaktā un piecēlās, kad mani pieveda pie viņa. Viņam bija ļoti tumšs uzvalks, brilles zeltītā ietvarā un tik maza roka ar tik smalkiem kauliem, ka es baidījos paspiezdams to salauzt. Viņš bija ap sešdesmit gadu vecs, mēreni gariem, zīdainiem, atpakaļ atsukātiem sirmiem matiem. Viņš dzēra skotu viskiju un runāja klusi un precīzi kā cilvēks, kas pieradis, ka viņā klausās.

— Priecājos ar jums iepazīties, mister Kūper. Jūsu draugs misters Pītersons sadomājis mums interesantu uzdevumu, un man ir ļoti patīkami, ka varēsim uzdevumu saistīt ar dzīvu cilvēku.— Zem koptajām, sirmajām Ūsiņām pavīdēja tikko manāms, oficiāls smaids; viņš aizkūpināja cigareti un ļoti piesardzīgi izpūta dūmus, it kā lai neapkvēpinātu sarunu biedru. Es pasūtīju dzeramo.

Viņš savukārt bija pasūtījis vakariņas: bifšteku

Edvarda VII gaumē, kas sastāvēja no patē de foie gras^1, šķiņķa un filejas. Kamēr ēdām un dzērām, viņš runāja apmēram tā, it kā lasītu man lekciju par kādu mazpazīstamu, eksotisku Argentīnas kukaini.

— Jūsu brālis uzturējās Buenosairesā veselu nedēļu līdz septiņpadsmitajam janvārim, kad viņš ar Pan American līnijas lidmašīnu aizlidoja uz Losandželosu. Pēc mistera Pītersona pieprasījuma esam centušies rekonstruēt jūsu brāļa uzturēšanos šeit, cik labi spējām. Un atļaujiet,— viņš piespieda pie plānajām lūpām balto salveti,— izteikt jums līdzjūtību.

No melna portfelīša viņš izņēma aktu vākus un neatvērtus nolika tos uz galda.

— Viss, kas man būtu jums sakāms, izlasāms šai dosjē, mister Kūper. Taču centīšos īsumā rezumēt.—

> 'tjf ■ ■ i •

'' !. . ' . , ’

Zosu aknu pastēte. (Franču vai.)

Viņš atvēra vākus apmēram tā, kā diriģents atver partitūru.

— Mums ir zināms, kad viņš atlidoja, ka ieradās no Kairas, kur apmetās un kad aizlidoja uz Losandželosu. Esam uzzinājuši, ka jūsu brālis ticies ar kādu Martinu Sendžonu. Viņi redzēti pusdienojam Žokejklubā, kas ir mūsu visdārgākais restorāns, un visai pārsteidzošā kārtā misters Sendžons ir šā kluba biedrs.— Viņš iedzēra malciņu vīna un turpināja:

— Misters Sendžons ir īpatnēja personība Buenosai-resā. Gatavais brīnums informācijas uzkrāšanā. Viņš pazīst visus politiķus un tos, kam pieder vara, un politika un vara ir viņa . . .— Roka paraustīja plecus un savilka uzacis,— ir, varētu teikt, spēle, ar kuru viņš aizraujas.

Pēc izcelsmes anglis, bet jau sen dzīvo Buenosai-resā — gandrīz trīsdesmit gadu — kopš Perona diktatūras sākuma. Mēs īsti skaidri nezinām, ar ko viņš nodarbojās, pirms Perons viņu pievāca. Stāsta, ka viņš esot studējis Kembridžā. Stāsta arī, ka viņš redzēts Indijā, Honkongā un Ēģiptē gan pirms kara, gan kara laikā. Mistera Sendžona pagātne ir visai neskaidra. Ierodoties Buenosairesā, viņam nevarēja būt vairāk kā gadi divdesmit seši vai divdesmit septiņi. Man nav ne jausmas, kas un kādēļ viņu ieteica Peronam. Esmu diezgan labi informēts par viņa karjeru, īpaši pēc Perona krišanas, kad viņam pietrūka spēcīgā aizsargātāja.— Izdzēris vīnu, Roka sakrampēja slaidos pirkstus pār vestē ietērptajām šaurajām krūtīm.

— Kādēļ jūs par viņu tā interesējāties?— es jautāju.— Vai tad viņš bija noziedznieks vai kaut kā citādi radījis aizdomas? Un ko no viņa gribēja Sirils?

— Sendžons pazina Perona režīmu no iekšienes, mister Kūper. Viņš nebija noziedznieks. Cik varam spriest, viņš bija speciālists drošības jautājumos, tāds kā neoficiāls, bet neaizstājams pretizlūkošanas dienesta darbinieks, tomēr pietiekamā mērā hameleons, lai pēc Perona krišanas saglabātu veselu ādu. Jādomā, viņš bija pārāk noderīgs, lai mirtu kaunpilnā nāvē un tiktu aprakts nezināmā kapā, kā tolaik notika ar dažu labu.— Uz mirkli pavīdēja rūgta vīpsna, kas tūliņ nozuda. Tumšās acis pievērsās papīra lapām.

— Pavisam noteikti mēs zinām tikai viņa aktīvo līdzdalību daudzu vāciešu — protams, nacistu, taču arī

citu vāciešu — nogādāšanā uz Argentīnu Otrā pasaules kara beigu posmā un drīz pēc kara beigām. Tomēr man Sendžons vienmēr šķitis pilnīgi apolitisks cilvēks, kaut arī Perons jūsmoja par Musolīni un citiem tādas pārliecības kungiem:—Rokas skatiens atkal pārslīdēja pār dosjē, un viņš apmainīja virsējo lapu pret nākamo.

—Izbēgušo vāciešu transports bija ievērojams ienākumu avots . . . bet kam?^~ Viņš papleta plaukstas. — Protams, Sendžonam, Peronam pašam, un — esmu cieši pārliecināts, ka daļa naudas nokļuva arī valsts kasē. Galu galā runa ir par ļoti lielām summām, un Perona režīms nebija ekonomiski veiksmīgs. Viņam vajadzēja tikt pie naudas, izmantojot jebkādus līdzekļus.

Vakariņas bija paēstas, mums atnesa kafiju un «Napoleonu». Roka pasūtīja arī cigārus, un mēs, omulīgi klusēdami, tos aizkūpinājām. Bija pāri vienpadsmitiem.

— Kā,— es beidzot jautāju,— lai mēs uzzinām, ko mans brālis gribēja no Sendžona? Viss pārējais ir tāla pagātne.

— Manuprāt, vislabāk būs, ja pavaicāsiet to pašam Sendžonam. Tomēr ir daži jautājumi, par kuriem gribu parunāt sakarā ar jūsu brāļa uzturēšanos Buenos-airesā, jautājumi, kas viņu diezgan cieši sasaista ar Sendžona pagātni.— Viņš palūkojās savos papīros un ar skrošzīmuli kaut ko pierakstīja lapas malā.

— Jūsu brālis aizbrauca no Buenosairesas, kad bija pavadījis šeit tikai vienu nedēļu. Grūti nācās rekonstruēt visas viņa gaitas, bet mums negaidot palaimējās atrast taksometra šoferi, kurš galvenokārt apkalpo Kleridža viesnīcas viesus. Sis šoferis divas reizes vedis jūsu brāli garākos braucienos.— Roka, raudzīdamies pāri brillēm, pārlaida vērīgu skatienu lapai.— Vienreiz uz polo sacīkstēm Palermo parkā un vienreiz uz Alfrēda Kotmaņa muižu.

— Kotmanis — vācietis,— es noteicu.

— Viņš ir ne tikai saviem gadiem izcils polo spēlētājs, bet arī viens no mūsu vācu kolonijas vadītājiem. Viņš ieradās šeit 1943. gada Ziemsvētkos, tātad pašā vasaras vidū, un kopš tā laika dzīvo pie mums. Milzīgi bagāts. Jādomā, Sendžona pirmais lielais loms. Perons toreiz vēl nebija nācis pie varas, tomēr bija ārkārtīgi ietekmīga aizkulišu figūra, un Sendžons turējās kopā ar viņu.

1943. gada jūnijā armijas ģenerāļi gāza prezidentu Ramonu Kastello. Trīsdesmitajos gados armija bija nonākusi spēcīgā nacisma ietekmē, jo, redzat, nacisti gaužām, atkārtoju, gaužām nopūlējās pievienot Argentīnu tā sauktajiem Ass spēkiem. Argentīnai vajadzēja kļūt par atbalsta punktu, par «Vāciju» Amerikas kontinentā, par pirmo «Jaunās kārtības» valsti Jaunajā Pasaulē. Kaut arī gala rezultātā šis mēģinājums neizdevās, tomēr armijas aprindās nacisti guva visai ievērojamus panākumus. Armija kļuva par ļoti teito-nisku iestādījumu, ieskaitot formas tērpus, atšķirības zīmes un struktūru, nemaz nerunājot par noskaņojumu.

Taču, atbrīvojušies no Kastello, ģenerāļi neparko nevarēja savā starpā sadalīt varu. Pirmais armijas prezidents Rausons novaldīja vienu vienīgu dienu. Viņam sekoja ģenerālis Ramiress, kas noturējās deviņus mēnešus. Sājā periodā Sendžons nokārtoja visu nepieciešamo Kotmaņa atbraukšanai. Ramiresam sekoja Farels, kas prezidenta krēslā nosēdēja līdz 1946. gadam, bet tad uznira pulkvedis Huans Domingo Perons kopā ar sievu, kinoaktrisi Evu, un viņi abi kopā valdīja valsti deviņus gadus. Sājos deviņos gados, mister Kūper, Huans Perons un Eva pārvērta Argentīnu pēc sava ģīmja un līdzības gan labā, gan ļaunā nozīmē, un tikai tagad mēs sākam izkūņoties no peronisma ēnas.— Viņš lēnām, izgaršodams iedzēra malku konjaka un runāja tālāk:

— Perons, protams, dzīvo trimdā Spānijā, un netrūkst to, kas vēlas viņa atgriešanos. Perona varas gados Martins Sendžons pastāvīgi turējās viņa tuvumā. Un, tā kā Perons bija kvēls fašisma piekritējs, vācu emigranti — turklāt daudzu rīcībā bija milzu bagātība — allaž tika laipni uzņemti. Perons arī pats iedzīvojās milzīgā bagātībā. Sendžonam tika sava tiesa, un vācieši atrada mierīgu ostu kara saplosītajā pasaulē, kur viņus nekas labs negaidīja.— Viņš nopurināja cigāra pelnus stikla kausiņā.

— Vācijā Kotmanis bija bijis varens lielrūpnieks, īstā laikā izkļuva ārā un nu jau vairāk nekā ceturtdaļgadsimtu dzīvo šeit ļoti klusu un mierīgi. Absolūti nevainojami, mister Kūper, nekādu kompromitējošu sakaru ar nacistiem . . . vismaz nekad nekas nav konstatēts.

Vakariņas bija paistas, konjaks izdzerts, cigāri izkūpējuši. Roka viegli uzsita pa aktu vākiem un noņēma zeltietvara brilles. Tās viņš rūpīgi iebāza melnā ādas briļļu makā.— Šeit viss uzrakstīts.— Viņš pasmaidīja, parakstīja čeku, un mēs izgājām ārā. Nakts bija tveicīga un, izejot no kondicionētā gaisa pilnās telpas, ietrieca kā ar dūri.

No ēnas iznira neliels vīrelis ar bālu seju un atvēra melna, četrvietīga ševroleta durtiņas. Iekāpām aizmugurē, bet mazais vīrelis apsēdās pie stūres.

— Nav īsta pamata,— sacīja Roka, kamēr mašīna brauca pa naksnīgajām ielām,— lai jūs iedziļinātos sarežģītajā Buenosairesas dzīvē. Esiet tikai apdomīgs un piesardzīgs, un viss būs labi. Argentīna ir grūti atrisināma morāla mīkla, mister Kūper. Nemēģiniet spriest par mums. Jūs sajuksiet prātā, ja to mēģināsiet. Dariet visu, kas jums darāms, apmieriniet savu izziņas kāri un baudiet mūsu vasaru. Viss būs labi.

Roka bija rimts, ļoti izsmalcināts cilvēks, un man viņš patika. Viņš bija tīkams namātevs. Deva daudz labu padomu. Un iedvesa man bailes.

— Esmu jums norunājis tikšanos ar misteru Sen-džonu — rītrītā. Tuvāk viss norādīts papīros. Un, lūdzu, uzmeklējiet mani vēlreiz, pirms brauksiet projām no Buenosairesas.

— Protams,— es atteicu,— būšu ļoti priecīgs.— Un to es teicu no visas sirds. Noskatījos, līdz melnais ševrolets pazuda satiksmes plūsmā.

Karstajā naktī biju sviedros izmircis gluži slapjš.

— Sindžins ir mans vārds, mister Kūper.— Viņa platajās krūtīs noguldzēja labas tabakas un laba alkohola piesmacēti smiekli.— Tā ir sauciet — Sindžins. Amerikāņi mani parasti godā par Sendžonu, un tad man šķiet, ka esmu tikko izkāpis no Bībeles. Un tas nu man reiz nepiestāv, vai ne?

Viņš bija platiem pleciem, ģērbies saņurcītā, nosmulētā baltā uzvalkā ar ziedu pogcaurumā. Sēdēdams viņš uz ceļgala balansēja platmalainu salmu cepuri ar plakanu dibenu un platu lenti ap apmali. Laipno, brūno acu ārējos kaktiņos bija savilcies vesels smieklu grumbiņu tīkls, un biezie, sajukušie sirmie mati bija baltāki par uzvalku. Nevīžīgā āriene darīja viņu iz-

skatā vecāku: pēc Rokas aprēķina, viņam varēja būt krietni pāri piecdesmitiem.

— Ceru, ka jūs apmierina šī satikšanās vieta, veco zēn. Kad Roka piezvanīja, man šim rītam jau bija norunāta valdes sēde šeit operā, un es lāgā nevarēju no tās izvairīties. Lai nu kā, vismaz jūs dabūjāt apskatīt operu.— Viņš pārlaida lepnu skatienu tukšajai skatītāju zālei.— Skaista, vai ne?

Es ar acīm sekoju viņa plašajam žestam.— Jā-ā, skaista. Grandioza.

Smaidu nomainīja skumja nopietnība.

— Roka man pastāstīja par traģēdiju jūsu ģimenē, mister Kūper. Vismazākais, ko varēju jūsu labā darīt, bija veltīt jums brīdi laika.

Kolonas opernams no ārpuses veidots īstā grieķu stilā — elegants un harmonisks. Iekšpuse visa ietērpta sarkanā plīšā. Sēdējām partera vidū, uz kurieni viņš mani no vestibila bija atvedis. Laikam Sendžons te bija kāds valdes loceklis vai akcionārs, katrā ziņā atbildīga persona.

— Mani sasodīti apbēdināja nelaime, kas piemeklējusi jūsu brāli. Bet toreiz, kad viņš ieradās pie manis, viņu kaut kas nomāca. Un piesardzīgs viņš bija, nolādēti piesardzīgs . . . varbūt baidījās no manis. Viņš man izklāstīja dīvainu, es pat gribētu teikt — intriģējošu stāstu. Un parādīja izgriezumu no avīzes — ārkārtīgi skaistas, jaunas sievietes un padzīvojuša vīrieša fotoattēlu.— Viņa acis zibēja kā divas pelītes platās, laipnīgās sejas plācenī.— Viņš vaicāja, vai es tos pazīstot, bet es nevienu no tiem nekad nebiju redzējis. Un bez tam viņš gribēja sastapt Alfrēdu Kotmani. Jautāju — kādēļ un uz kāda pamata viņš tālab nācis pie manis; viņš izvairījās un sacīja, ka es sasodīti labi zinot, kāpēc viņš nācis pie manis.

Es mazliet paprātoju par viņa vārdiem. Galu galā — kas viņš tāds? Ko viņš zināja par mani un Kotmani? Neba tāpēc, protams, ka man būtu kas slēpjams. Bet vienu mirkli iedomājos, ka viņš varbūt ir viens no Simona Vīzentāla asinskārajiem puišiem, kas dzen pēdas Martinām Bormanim vai vēl kādam Eihma-nim. Jūs nevarat iedomāties, cik daudziem šāda tipa jaunekļiem esmu izmaksājis pusdienas, bet viņi pa to laiku ņēmās mani pratināt tā, itin kā es būtu kāds nacistu rokaspuisis.— Viņš sadrūma.— Bet es cenšos

saglabāt mieru. Viņi taču tikai dara savu darbu, uņ iegūtās informācijas drupačas, šķiet, visai bieži atved pie vecā Martina Sindžina Buenosairesā. Es viņiem paskaidroju, ka neba visiem vāciešiem obligāti jābūt kara noziedzniekiem, pēc tam pavadāju viņus mazliet pa pilsētu, un viņi pēdīgi aiziet savu ceļu.— Viņš omulīgi atslīga sarkanajā plīša sēdeklī, paripināja to uz ritentiņiem mazliet uz priekšu, pārlika īsās, resnās kājas krustām, it ērti atbalstīdams apaļo vēderu, un vēl vairāk saburzīja savu jau tā saburzīto uzvalku.

— Taču tad jūsu brālis pieminēja savu vectēvu, kuru es vārda pēc pazinu, kā pazina jebkurš manas paaudzes cilvēks, un es nospriedu, ka viņš tomēr nav atriebību alkstošs fanātiķis.— Viņš savilka biezās uzacis. — Skaidri viņš man nepateica, kādēļ grib tikties ar Kotmani, bet likās pārsteigts, izdzirdis, ka tā nav sarežģīta problēma, ka labprāt piezvanīšu Alfrēdam un norunāšu satikšanos.

Sendžons izturējās ļoti brīvi, gluži kā aktieris, kas labi zina lomu. Greznajā, zeltījumiem pārbagāti izrotātajā teātrī viņš jutās kā mājās.

— Satikāmies vairāk reižu — jūsu brālis bija trakoti

neatlaidīgs,— viņš pasmaidīdams piebilda.— Viņš

mani pamatīgi izprašņāja par vecajiem laikiem, par Peronu un Evu, un tad man iešāvās prātā, ka viņš taisās rakstīt grāmatu. Varbūt par savu vectēvu vai nacisma kustību šajā puslodē. Viņš gribēja uzzināt visu par nacistiem. Taču es diemžēl viņam laikam sagādāju vilšanos. Beigu beigās viņam tik vien no manis tika labuma, ka norunāju viņam tikšanos ar Alfrēdu Kotmani.

Kā pa sarkana plīša mežu izgājām cauri parteram un pēc tam ārā saules svelmē un miklajā gaisā. Viņš mani uzaicināja ieturēt azaidu, un es uzaicinājumu pieņēmu. Nesteidzīgi gājām pa ļaužu pilno avēniju ar desmit joslu brauktuvi, līdz atradām mazu brīvdabas restorā-niņu. Dzērām vēsinātu citronu sulu ar džinu. Jutos noguris. Karstums mani beidza vai nost. Mudināju viņu turpināt stāstu.

— Nu jā,— viņš sacīja, sūkdams dzērienu un, noņēmis savu nepārspējamo platmali, ļāva vējiņam pluinīt sirmos matus,— jā, es piedalījos vairāku vāciešu nogādāšanā uz Argentīnu, to zina ikviens, kas par to interesējas. Biju tajā laikā diezgan cieši saistīts ar

pulkvedi Peronu, un viņš bija visai aizrāvies ar vācu dzīves stilu un arī at nacismu. Nav nozīmes to noliegt. Taču pēc tam, turpmākajos gados, nacisma seja atklājās pavisam no citas piises — ebreju iznīcināšana, piemēram, vergu darbs, koncentrācijas nometnes un tā joprojām. Bet Peronam nacisms nenozīmēja to. Peronam nacisms nozīmēja aktivitāti, efektīvu vadonības principu, disciplīnu un pāri visam — nacionālismu. Nacisms, fašisms, sauciet, kā gribat, sludināja lepnumu uz savu nāciju, visa pārējā pakļaušanu nācijas labumam. Tas lika Peronam sajūsmināties par vāciešiem, viņš pat izgudroja tam īpašu vārdu: jiLSticialismo — taisnī

gums.— Sendžons pasūtīja vēlreiz to pašu dzērienu, bet es neviļus atcerējos Brenneru, kas mūsu pēdējā kopā pavadītajā vakarā bija sacījis gandrīz to pašu.

— Perons domāja, ka būtu sasodīti brangi pārvākt dažus no šiem huņņiem uz Argentīnu, un man vajadzēja kļūt par pārvedēju. Es toreiz biju jauns ziķeris un tīkoju labi nopelnīt.— Viņš pasmaidīja blēdīgi, tomēr reizē arī sirsnīgi.

— Un Kotmanis?— es jautāju.— Kāds viņam ar to sakars?

— Alfrēds Kotmanis bija viens no pirmajiem un viens no visbagātākajiem. 1943. gadā viņš zināmās aprindās palaida valodas, ka vēlētos izceļot, un es nebrīnītos, ja — kļuvušam par vietraudzi visiem tiem, kas sekoja vēlāk,— viņa uzdevums bija izpētīt, kā noorganizēta pārvešana un kur viņus vislabprātāk uzņems.— Viņš no jauna man uzsmaidīja, piemiegdams aci, it kā mēs abi būtu visos ūdeņos mazgāti lielās pasaules cilvēki, kas šādas lietas saprot.— Un, protams,— cik tas maksās. Argentīna šķita vispiemērotākā iespēja, jo trīsdesmitajos gados nacisms šeit bija ļoti populārs iedzīvotāju vidū, bet četrdesmitajos gados — armijā. Perons vis negribēja palaist garām izdevīgo darījumu un uzdeva man vest sarunas — jādomā taču, ka viņš man uzticējās. Tā nu Kotmanis tika nogādāts uz Buenosairesu. Un tas kļuva par pamatakmeni nelielam un, kā vēlāk izrādījās, ļoti ienesīgam pasākumam. Bet,— viņš rezignēti pasmaidīja,— kā jau jūsu brālim minēju, mister Kūper, tas viss notika tālā pagātnē. Jaunu cilvēku spēle, kas sen izspēlēta.— Viņš atveldzēja biezās lūpas ar citronsulu. Rosīgā automobiļu satiksme avēnijā šķita ļoti tāla.

— Bet vai Kotmanis bija apolitisks?— es jautāju.

— Tādi vīri gandrīz vienmēr ir apolitiski. Viņi vajadzīgi politiķiem, nevis otrādi, tādēļ viņiem nav nekādas nepieciešamības pašiem jaukties politikā. Sās pasaules kotmaņi vienmēr dzīvo ilgāku mūžu nekā hitleri. Tas ir viens no pasaules pamatlikumiem. Kotmaņi izmanto hitlerus.

Saulei priekšā aizslīdēja mākonis. Gaiss gan nebija mazāk mikls, tomēr kļuva jūtami vēsāks. Viesmīlis atnesa sviestmaizes. Vējš mazliet papluinīja dzelteno ziedu Sendžona pogcaurumā.

— Nekad neesmu runājis ar Kotmani par politiku. Politika!— So vārdu viņš nicīgi it kā mestin izmeta. — Visa šī histēriskā un liekulīgā morālistu vaimanāšana par to, ka uzvarētāju pusē vienmēr esot dievs un taisnība, nemaz nerunājot par varu, un nepārdomātā pārsteidzība tūliņ pēc kara vilkt uzvarētos pie kāķa. Tās visas ir bērnišķīgas blēņas, kad runa ir par īstu varu, mister Kūper. Mēsli!— Viņš atkal uzbūra sejā smaidu, bet tas bija dzedrs.

— Perons jau pirms aizbraukšanas trimdā kļuva par šādu spriedumu upuri, bet tie bija muļķīgi. So to viņš darīja pareizi un šo to aplam, viņš nebija bez grēkiem, bet morālie nosodījumi ir tukši un melīgi.— Apakšlūpu uz priekšu pastiepis, viņš dziļdomīgi paraudzījās uz mani.

— Nu, jādomā,— es atteicu,— ka tā var gadīties. Morāle praktiski izpaužas uzvedībā . . .

Bet viņš ar resno plaukstu it kā aizslaucīja manus vārdus, papurināja galvu un īsi noteica:—Ir uzvarētāji un zaudētāji, mister Kūper, nekā cita nav. Es neticu nekam citam.— Plauksta bija sažņaugusies dūrē.

— Beigās Perons, izcilais vadonis, krita par upuri tādai kā, varētu teikt, tautas revolūcijai. Valsts sašķēlās gandrīz uz pusēm, lielākā daļa bija pret viņu. Pārsvars bija ļoti niecīgs... bet ar to pašu pietika.— Viņš pavērsa skatienu uz debesīm.

Azaids bija beidzies, stāvējām atkal ietves malā, un Martins Sendžons saņēma manu roku savā milzīgajā plaukstā. Uz viņa baltā uzvalka bija parādījušies jauni, glīti citronsulas traipi. Viņš uzstutēja salmu platmali lielajā galvā.

— Nu, mister Kūper, ceru, ka vismaz drusku varēju jums palīdzēt. Jūsu brālis neieradās uz mūsu pēdējo

norunāto tikšanos. Viņš aizbrauca satiktirs ar Kotmani, bet pēc tam pie vecā Martina Sindžina vairs neatgriezās. Starp citu, man vēl ir tas izgriezums no avīzes.— Piebrauca taksometrs.— Sarunāšu jums tikšanos ar Kotmani un piezvanīšu uz «Placas» viesnīcu, vai ne?

— Jā, «Plača»,— es atteicu.— Un izgriezums... es labprāt gribētu to redzēt.

— Protams, varēsiet to apskatīt, mēs sazināsimies.

Es pamāju, un viņš aizbrauca. Pērkons ducināja spēcīgāk, un mākoņi bija pietvīkuši sarkanvioleti. Biju ārkārtīgi noguris un arī pasaucu taksometru. Diena sliecās uz vakarpusi, un es jutos pagalam nomocīts.

Nopirku Buenosairesas Herald un no Ņujorkas lidmašīnā atsūtīto Times un, izgājis cauri viesnīcas vestibilam, ieniru supermodernajā, slavenajā Amerikāņu bārā iedzert kaut ko atspirdzinošu un aukstu.

Vienā no Herald iekšlapām pārsteigts ieraudzīju īsu, pa radio saņemtu informāciju par «nelielas pilsētiņas aplenkšanu Minesotā». Rakstiņš bija īss, bet tajā bija minēti fakti: divas slepkavības, uzspridzināta tiesas māja un bibliotēka, viens uzbrucējs nogalināts. Mans vārds nebija nosaukts, tāpat nebija minēti arī pārējo vārdi, izņemot mēru Rihardu Aho, kurš acīmredzot bija sniedzis ziņas. Tomēr aplenkums, bez šaubām, radīja sensāciju visur.

Ar interesi pāršķirstīju Times. Un tiešām — virs kultūras dzīves ailes rēgojās virsraksts: NĀVE UN POSTAŽA MINESOTAS MAZPILSĒTA. Rakstā bija teikts, ka uzbrukums noticis bez iemesla šās ziemas lielākās sniegavētras laikā, kad pilsētiņa bijusi pilnīgi noslēgta no pārējās pasaules. Sirila vārds bija pieminēts un diezgan objektīvi atgādināts arī viņa sakars ar mūsu vectēvu. Bija minēti arī Aho un Pītersons, piezīmējot, ka Pītersons pašreiz atrodoties Vašingtonā un tādēj nevarot neko tuvāk paskaidrot. Pītersons acīmredzot bija piekodinājis Aho, lai nekā nestāsta, un es itin labi varēju iedomāties, kā žurnālistu bars dusmojās par veltīgo braucienu.

Izdzēris glāzi, devos augšā uz savu istabu, atvēru logus, novilku drēbes un izstiepos remdenā vannā. Mēģināju visu, ko biju dzirdējis no Rokas un Sendžona, kaut kā sakombinēt ar to, ko zināju par Sirilu un kas bija noticis Kūperfolzā. Roka spēlēja vienkārši un korekti, viņš bija ar veselu ādu pārdzīvojis vairākus

režīmus un tagad rāmā garā sprediķoja piesardzību vīzdegunīgiem, jauniem ziemeļamerikāņiem. Un tomēr viņš man parādīja ceļu pie Sendžona . . .

Sendžons savukārt ļoti labprāt man visu izstāstīja. Un kālab ne? Viss taču noticis tik sen. Par nacisma fenomenu viņi runāja tā, it kā tas būtu atliets bronzā un novietots zem stikla. Un vairāk man nebija itin nekā, lai sakarīgi sasaistītu Sirilu, Buenosairesu un Kūperfolzu.

Iezvanījās telefons, un es, izlēcis no vannas, steidzos turp. Pulkstenis bija pusdeviņi. Zvanīja Sendžons, un es dzirdēju, ka kaut kur tuvumā skan Bēthovena kvartets. Viņš sacīja, ka Kotmanis mani varot pieņemt brokastlaikā. Man pakaļ uz viesnīcu atsūtīšot mašīnu, vai pulksten sešos rītrītā man liekoties iespējams laiks.

— Protams,— es atteicu, noraudzīdamies uz Buenosairesu rieta saules slīpajos staros, kas lauzās cauri mākoņu gūzmai pie apvāršņa,— protams.

Kad viņš nolika klausuli, telefonā noskanēja klik-stiens, kam gandrīz vienlaikus sekoja otrs — elektroniskā atbalss. Saruna bija beigusies.

Mersedesa limuzīns bija tumši zaļš, ļoti garš un lietus pilienu izraibināts. Kad izgāju pa viesnīcas durvīm, man seju noglāstīja vēss, lietus atsvaidzināts rīta gaiss. Džakarandas un paradīzes koki izskatījās kā talantīga akvarelista uzgleznoti.

Braucot pa Buenosairesas atvilgušajām ielām sešos no rīta, domāju, diezin vai kāds no Ņujorkas Times žurnālistiem, sniegā stāvēdams, ir intervējis Pītersonu, pēc tam ieprātojos, vai Pītersons jau atgriezies no Vašingtonas un ko kriptogrāfi uzzinājuši no lādītē atrastajiem dokumentiem. Tas viss likās dīvaini tāls: šķita, ka mana dzīve pāršķēlusies divās daļās, ka to pāršķēlis lidojums uz Buenosairesu.

Izbraukuši no pilsētas, pagriezāmies uz ziemeļiem. Saule neatlaidīgi sāka lauzties cauri lietus mākoņiem, kas peldēja šurp no Atlantijas okeāna dienvidu daļas pa labi no manis. Ceļa kreisajā pusē zaļoja blīva biežņa. Kaut kur pāri Laplatas upei atradās Montevideo. Saule te uzspīdēja, te pazuda, mašīnas rūtīs sitās lietus lāses.

Pusastoņos piebraucām pie muižas. Bijām nogriezušies no šosejas, braucām augšup pa stāvu nogāzi cauri

zaļumiem apaugušam tunelim un pēkšņi atradāmies augstā dzelzs vārtu velvē, kurai katrā pusē stāvēja pa sargposteņa būdai. Mersedesam tuvojoties, vārti lēnām slidu atvērās, vienā sargbūdā kāds vīrietis pamāja šoferim, kad braucām iekšā.

Spilgtas, košas puķes ziedēja abpus šaurajam, ar pelēka akmens smalkmi grantētajam ceļam. Kad biju izkāpis, mersedess klusu aizslīdēja, bet es tiku aizvadīts pa celiņu starp puķu dobēm, cauri slēgtai galerijai un ievests augstā vestibilā. Pie sienām rotājās vairākas milzīgas gleznas greznos, tumšos ietvaros. Uz tām bija redzami gan zirgi, gan pilis Reinas krastos. Vestibilam bija akmens grīda, ar zīdu apvilktas mēbeles — antīkā eiropeiskā stilā.

— Lūdzu, nāciet man līdzi.— Sulainis bija krietni vecāks, nekā man pirmajā acu uzmetienā likās. Viņš turējās ļoti stalti, bet runāja sausā, čerkstošā veca cilvēka balsī.— Kotmaņa kungs tiksies ar jums pagalmā aiz mājas, ja būsiet tik laipns.

Sekoju viņam pa stikla durvīm pāri verandai, pa citu pelēkiem oļiem grantētu celiņu ar puķu dobēm gar malām. Pieci vai seši cilvēki peldmēteļos sēdēja pie liela, balta čugunkaluma galda līdzās peldbaseinam. Kalpone, tērpusies melnā kleitā, kādas valkāja pirms divdesmit gadiem, pasniedza viņiem brokastis. Migla sāka izklīst. Sēdētāji nepagriezās uz manu pusi, kad gāju garām: tur sēdēja viena paveca sieviete, vīrietis, otra sieviete tuvu trīsdesmitiem un daži bērni. Viņi klusu sarunājās. Dzirdēju karotītes atsitamies pret porcelānu.

Sulainis aizveda mani laukumiņā koka paēnā, izvilka no kabatas dvieli un noslaucīja lietus lāses no cita — līdzīga čugunā kalta galdiņa un krēsliem.

— Kotmaņa kungs atnāks šurp, lūdzu, esiet tik laipns un uzgaidiet.— Viņš atvilka krēslu un, kad biju apsēdies, viegli sasita papēžus.— Jums atnesīs kafiju.— Viņš gāja, viegli pielīcis uz labo pusi, tomēr stalti, cenzdamies saglabāt ilūziju, ka ir vēl jauns. Diezin cik sen viņš kalpo Kotmaņa kungam?

Otrpus milzīgam, ar biezu, miklu, smaragdzaļu zāli apaugušam laukumam mainīgajā saules gaismā redzēju jātnieku palsa zirga mugurā. Viņš atradās tālu un bija labs jātnieks, galvā viņam bija ķivere; viņš pieliecās, lai iesistu pa bumbu. Viņš pacēlās seglos un ar skaistu,

līganu āmura vēzienu aizraidīja bumbu elegantā lokā pāri mitrajam zālienam. Pēc īsa brīža šurp atlidoja atsitiena troksnis, un eš vēroju, kā jātnieks palaiž zirgu pa bumbas lidojuma ceļu. Viņam tuvojoties, redzēju zem zirga pakaviem aizlidojam velēnu pikas, izdzirdu zirga krākšanu, kad tas pārgāja auļos.

Beidzot — jardu divdesmit no manis — jātnieks pievilka pavadu, nenokāpis paplikšķināja zirgam pa kaklu un kaut ko tam sacīja. Tad viņš nolēca no zirga, noņēma ķiveri un pasita to padusē; tajā pašā mirklī pieskrēja grūms un aizveda zirgu. Vīrietis enerģiskā gaitā nāca tieši pie manis.

-T-Mister Kūper,— viņš mani uzrunāja, pastiepdams roku.— Es esmu Alfrēds Kotmanis.— Smaidā viņš starp plānajām lūpām pazibināja mirdzošus zobus. Tad atglauda no pieres melnos matus. Āda viņam bija gluda un iedegusi. Viņš pagriezās un pievērsa man ērgļa profilu ar rievām lūpu kaktiņos.— Kafija arī klāt,— viņš piezīmēja. Sieviete vecmodīgajā, melnajā kleitā ar teitoniskā mezglā uzspraustiem matiem pienesa sudraba paplāti ar kafijas traukiem.

— Es pats ieliešu, Hilda,— Kotmanis sacīja, — paldies.

Viņš rūpīgi ielēja manā tasē krējumu un iebēra cukuru. Kafija bija rūgta, stipra un spirdzinoša.

— Vai atbraucāt labi?

— Brauciens bija ļoti skaists.

— Es vienmēr mēdzu norunāt tikšanos no rīta, jo pats agri ceļos. Parasti rītos izjādu zirgus, papriecājos par skaisto apkārtni, par savām puķēm, padzeru kafiju, noskalojos dušā un jūtos godam sagatavojies dienai.— Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, sakrustoja kājas un nolika kafijtasi uz ceļgala. Kājās viņam bija smilškrāsas bridža bikses un brūni jājamzābaki ar gariem stulmiem, mugurā sarkans polo krekls, ap kaklu dvielis. Zābaki bija saplaisājuši no vecuma un kļuvuši tumši no spodrināšanas; pašreiz pie tiem bija pielipušas melnas zemes pikas un mitra zāle. Trūka vienīgi duelanta rētu un monokļa.

— Biju ļoti apbēdināts, uzzinājis par jūsu brāļa priekšlaicīgo aiziešanu, mister Kūper. Vēl pavisam nesen viņš bija šeit, un pēkšņi uzzinu, ka viņš miris.

— Nevis miris, bet noslepkavots.

Dzirdēju vēju šalkojam kokos. Tas atnesa līdz mums arī cilvēku balsis no baseina malas; kāds bērns ielēca ūdenī, atskanēja šļaksts un pārējo līksmie saucieni. Vairākas dienas nebiju domājis par Sirila nāvi, un tagad nezin kādēļ šī doma mani trāpīja kā pātagas cirtiens. Viņa vairs nav.

— Tikos ar jūsu brāli šeit, mister Kūper, tāpat agrā rīta stundā, mēs sēdējām šajos pašos krēslos . . . Mana dzīve nenieka nav mainījusies, es joprojām ik rītu izjāju, dzeru kafiju . . . bet jūsu brālis ir miris.— Viņš skumji nogrozīja galvu.— Pašā dzīves plaukumā, mister Kūper. Nekad nekā nevar zināt.— Viņš palūkojās uz savu roku.— Es cenšos turēties formā, pavadu daudz laika svaigā gaisā. Un tomēr — uz rokas man brūni plankumi. Man plecos jau sešdesmit astoņi — Laika veci mēs piekrāpt nespējam, vai nav tiesa?

— Jūs izskatāties jaunāks,— es teicu.

— Tas ir manas jaunās sievas nopelns.— Viņš īsi pasmaidīja, pamādams uz grupu mums aiz muguras. Domāju, ka tur sēž viņa sieva, bērni un mazbērni, bet biju kļūdījies.

— Saprotu, mister Kūper, ka gribat zināt, ko jūsu brālis darīja Buenosairesā. Misters Sendžons norunāja viņam satikšanos ar mani. Sākumā neredzēju nekāda iemesla viņu pieņemt, bet tad ziņkārība uzvarēja. Neesmu pārāk sabiedrisks cilvēks. Dzīvoju nošķirti, tiekos tikai ar saviem vecajiem draugiem. Varbūt mani pārliecināja misters Sendžons, pateikdams, kas īstenībā ir Sirils Kūpers, proti, Ostina Kūpera mazdēls. Man bija zināma Ostina Kūpera draudzība ar Hitlera kungu un visiem pārējiem. Vācijā jūsu vectēvu neviens ņeuzskatīja par Amerikas nodevēju, tieši otrādi, vācieši viņu uzlūkoja vienkārši par Vācijas draugu, par tālredzīgu cilvēku, kas prot saredzēt spēcīgu, atjaunotu Vāciju kā Eiropas varenības ķīlu. Daudzi loti gudri vācieši raudzījās uz viņu kā uz vienu no spēcīgākajiem balstiem mūsu cerībās neitralizēt Krieviju . . . gluži neatkarīgi no Otrā pasaules kara iznākuma.

— Ko mans brālis no jums gribēja?— es jautāju,

—-Es tātad viņu pieņēmu,—Kotmanis rāmi turpināja.— Nebija ņemaz tik viegli saprast, ko viņš no manis grib. Man likās, ka viņš neizturējās, pret mani pilnīgi atklāti. Viņš teicās esam žurnālists, kas interesējas par Buenosairesas vāciešu koloniju, par to, kā esam nokļuvuši šurp, kā mums bijis iespējams atbrīvoties no nacisma uzspiestā kauna traipa . . .— Maziem malciņiem viņš dzēra kafiju un ar pirkstu galiem noņēma pie zābaka pielipušu velēnas piciņu. Uztvēris manu skatienu, viņš, šķiet, lūkojās man cauri.

— Uzskatīju par savu pienākumu viņam paskaidrot, ka mums nav bijis vajadzības atbrīvoties no nacisma uzspiestiem traipiem, ka starp Vāciju un Argentīnu kopš laika gala pastāvējušas ciešas saites un, ja vispār ir kāds kauna traips, no kura jāatbrīvojas, tad tas ir kauns, kas gulstas uz dienvidamerikāņiem par to nekrietno izturēšanos, kāda šeit bija jāpacieš visiem vāciešiem trīsdesmito gadu beigās un četrdesmito gadu sākumā. Tāda ir to gadu rūgtā patiesība, mister Kūper, nepatīkams fakts, ko jūsu zemē negrib atzīt. Visi vācieši neatkarīgi no viņu pārliecības tika uzskatīti par Hitlera kunga aģentiem — pietika, ja kāds bija vācietis. Hitlers, raugi, sludināja: ja jūsu dzīslās rit kaut ceturtdaļa vācu asiņu, jūs esat tīrs vācietis un tīrs nacists un jums visiem iespējamiem ieročiem jācīnās par nacismu ... lai jūs dzīvotu kur dzīvodami. Viņš paziņoja, ka 1942. gadā Argentīnā dzīvojot trīssimt tūkstoši vāciešu, kas visi kā viens simpatizējot nacistu mērķiem, un pasaule tiešām viņam noticēja. Viņš apgalvoja, ka izveidota strukturāla bāze, lai Dienvidamerikā nodibinātu nacistu valsti kontinenta apjomā, un šīs baumas dažkārt atbalsojās arī prese. Pat Buenos-airesas La Prensa brīžiem piekodās un rakstīja par slepeniem lidlaukiem Andos, par ļoti spēcīgām raidstacijām džungļos, par nacistu ielikteņiem augstos valdības amatos. Ja dzīvojāt Montevideo un bijāt vācietis, varējāt justies laimīgs, ka jūs principa pēc vien neiebāž cietumā.

Īstenībā,— viņš nolauza radziņam galu un iemērca to kafijā,— bija tikai saujiņa mutes varoņu, kas iztēlojas sevi par esesiešiem, un nomaskējušos gestapoviešu, kuri slaistījās pa kafejnīcām, skaļā balsī plātījās, ka, esot vācu aģenti, un melsa, ka ieņemšot Panamas kanālu, ka Kolumbijā ierīkotas slepenas bāzes un tūliņ sākšoties karš ar Savienotajām Valstīm.— Viņš mazliet skumji pavīpsnāja un apēda izmērcēto kumosu.— Vai spējat to iedomāties? Sie plānprātīgie plātībnieki bija nacistu drauds Dienvidamerikā.— Viņš nogrozīja galvu.

— Bet kādēļ tad jūs braucāt šurp? Uz tik neviesmīlīgu zemi?— Es sāku just drošāku pamatu zem kājām. Sapratu, ka viņš melo vai vismaz iztēlo patiesību sev labvēlīgā gaismā.

— Nu jā, mister Kūper, es mazliet pārspīlēju draudošās briesmas, un, lai nu kā, ap 1943. gada Ziemsvētkiem prāti jau bija daudzmaz nomierinājušies. Argentīna joprojām bija neitrāla, bet trīs nedēļas vēlāk Savienotās Valstis pieprasīja, lai tā izbeidz neitralitāti un sāk karot sabiedroto pusē ... un opozīcija bija visai niecīga. Argentīna darīja, kā tai lika, un tauta saprata, ka nacisma draudi, ja tādi jel maz pastāvējuši, vairs nebiedē.

Toreiz, kad nolēmu, ka jādodas projām no Vācijas, biju pārliecināts, ka karš zaudēts. Un es pietiekami labi zināju vēsturi, lai saprastu diezgan drošo iespēju, ka nestabilajā vispārējā niknuma periodā, kas sekos karam, it viegli varu tikt apsūdzēts par kara noziedznieku. Taču es nepavisam negribēju dalīties liktenī ar kara noziedzniekiem. Reiz man par šo jautājumu bija aplinku saruna ar Krupu, bet Krups izturējās ļoti augstprātīgi. Vienalga, kurš uzvarēs, viņš sacīja, es viņiem būšu vajadzīgs, turklāt uz brīvām kājām, nevis cietumā. Nu, ko lai saka — vēstures atbilde Krupam mums visiem zināma.— Vējš sapluinīja koku galotnes, caur lapotni izlauzās saules stari.— Galu galā viņam bija vairāk vai mazāk taisnība.— Viņš atkal iedzēra malciņu kafijas un izgaršoja to mutē, pirms norija. Bērni smējās.

— Tā nu es sāku meklēt bēgšanas ceļu, paņemot līdzi iespējami vairāk naudas. Ticiet man, tas bija visgrūtākais jautājums. Sagrabināju tomēr, cik varēju, un sāku slepus aptaujāties. Drīz vien manī modās nopietna interese par pulkvedi Peronu, ar kuru pirms dažiem gadiem biju ticies, kad viņš bija militārais atašejs Romā.

Kotmanis izvilka no kabatas dūmstikla lidotāju brilles, uzlika tās un pavērsās uz baseina pusi. Viens bērns sāka raudāt. Vecākā sieviete to mierināja.

— Mana sievasmāte,— Kotmanis sacīja.— Viņa ir jaunāka par mani, bet ir mana sievasmāte. Dzīve,— viņš teica, mani tieši neuzrunādams,— ir apbrīnojami dīvaina.— Tad viņš apēda vēl kumosu radziņa.

—! Perons ... Jā, kaut ko tomēr pateicu jūsu brālim** kas viņu tiešām varēja interesēt. Un arī jūs varbūt, ja šīs vecās būšanas nav jums apnikušas. Reiz es sastapu jūsu vectēvu un tēvu ... un dīvainā kārtā tur bija arī Perons.— Viņš apklusa, lai pavērotu manu sejas izteiksmi.— Tas jūs pārsteidz, mister Kūper?

— Jūs gribat sacīt, ka mans vectēvs un tēvs tiešām pazina pulkvedi Peronu un jūs?— Jutu, ka nobālu, un iedzēru malku kafijas, lai novērstu Kotmaņa uzmanību. Lūkoju pasmaidīt.— Cik pasaule gan maza!

— Pazina . . . nē, tas būtu pārāk stipri teikts. Var jau būt, ka viņi pazina Peronu, nemāku sacīt, bet mani viņi nepazina. Mēs gluži vienkārši bijām kopā vienās viesībās, un Gēringa kundze mani iepazīstināja ar viņiem visiem trim vienlaikus . . .

— Mans tēvs krita kaujā par Angliju,— es sacīju, — viņš bija kara lidotājs. Ne jau visi mūsu ģimenē bijuši nacisti.

Viņš smaidīdams pamāja ar galvu. Viņa briļļu stiklos redzēju savu samazināto, izķēmoto attēlu.

— Zinu visu par jūsu tēvu, mister Kūper. Izcili drošsirdīgs cilvēks, nav šaubu. Es, protams, biju ieinteresēts iepazīties ar jūsu slaveno vectēvu, kurš man likās, atzīstos, visai drūms cilvēks. Gērings smējās un sita viņam uz pleca, bet jūsu vectēvu Gēringa joki, šķiet, nepavisam neuzjautrināja.— Kotmaņa plānās lūpas sašķiebās smaidā.— Manās acīs jūsu vectēvs vairāk līdzinājās prūšu junkuram nekā īstie, kurus šādās saiešanās gadījās sastapt.

Taču mani intriģēja Perons. Man viņš likās gudrs un apsviedīgs vīrs. Viņam toreiz būs bijis gadu četrdesmit, un man radās iespaids, ka viņš varētu būt. . . viltīgs, vai. Un tā 1943. gadā, pat$ perinādams viltīgus plānus, domāju par Peronu. Nojautu, ka viņš jūt mums līdzi, nav nepieejams un ir gudrs. Drīz pēc tam manā dzīvē ienāca Martins Sendžons, kurš tiešām nav iedalāms nekādā kategorijā, noorganizēja pārceļošanu, saņēma naudu, un,— viņš nopūtās,— te nu es esmu.

— Jūs, cik noprotu, nebijāt nacists?

— O, dievs pasarg, nē,— viņš atsaucās, un viņa sejā uz īsu mirkli pavīdēja tikko manāms pārsteigums, kas tūliņ izgaisa.— Es, protams, simpatizēju viņu kara mērķiem, un sākumā viņi man šķita tiešām kompetenti vīri. Turklāt sākumā viss gāja gludi, uz kara rēķina es

guvu lielus panākumus, pareizāk sakot, tos guva mana tēva firma, kuras mantinieks es biju. Tomēr karš, redziet, ilgi neturpinājās apmācību manevru stilā. Un, kad sāka klāties plānāk, man tas vairs nešķita tik lielisks un mūsu vadoņu oreols manās acīs nobālēja.— Katrā vārdā skanēja ironija.— Pēkšņi man viņi visi likās diezgan netīri, un es redzēju, ka karu viņi neglābjami zaudēs... un tādas lietas man nu reiz nepatīk. Bez tam sāku saņemt visai konkrētas ziņas par nāves nometnēm — tik nepraktiska, tik perversa, tik bērnišķīgi ļauna izdarīšanās. Man bija pienācis laiks doties projām.

Pa zālienu pieskrēja mazs puišelis, slapjš, ar dvieli rokā.

— Atvainojiet,— viņš sešus gadus veca cilvēka dzijā nopietnībā sacīja.— Papu, kad es varēšu pajādelēt? Tu man apsolīji, papu. Mamma sūtīja, lai es tev pavaicājot.

Viņš mīļi paplikšķināja dēlēnam pa delmu.

— Drīz, Hans, pavisam drīz. Aizej vēlreiz aši nopeldēties, tad . . .

Kotmanis piecēlās — garš, kalsns, muskuļains.

— Ģimene mani gaida.— Ar žestu viņš mani uzaicināja iet pa priekšu. Viņa zābaki, pa grantēto celiņu ejot, čīkstēja.— Vai vēl kaut kas palika neizrunāts? Ļaujiet padomāt. . . Diemžēl jūsu brālim bija daži visai aplami priekšstati par nacistiem. Viņš tiem piedēvēja kaut kādus grandiozus plānus, viņam likās, ka aiz katra džakarandas koka glūn nacists. Viņš par to visu runāja diezgan pacilātā stilā — par jauno Zigfrīdu, kas guļ un tikai gaida augšāmcelšanos. Drausmīgi vāgne-riski. Viņam liekoties, viņš teica, ka Argentīna drīz kļūšot par Ceturtā Reiha dzimteni.— Viņš papleta rokas un paraustīja plecus.— Nesapratu, ko viņam atbildēt.

Mēs šķērsojām verandu un iegājām vestibilā. No neredzamiem skaļruņiem skanēja mūzika. Divu dienu laikā es otro reizi dzirdēju Bēthovena kvartetu. Kā tad — to pašu Bēthovena kvartetu.

— Vai pastāv iespēja, ka Perons varētu atgriezties?— es jautāju.

Alfrēds Kotmanis iecietīgi paskatījās uz mani.

— Huanam Peronam ir septiņdesmit septiņi gadi, mister Kūper. Viņš dzīvo Spānijā ar savu jauno

sievu — trešo — un savu aptuveni pusbiljonu dolāru. Kādēļ gan viņam būtu jāatgriežas uz Buenosairesu?

Stāvējām ārā pie milzīgās mājas. Tumšzaļais mersedess jau gaidīja. Debess atkal bija apmākusies, un gaiss smaržoja pēc lietus.

— 2ēl, ka nevarēju jums vairāk neko palīdzēt,— Kot-manis sacīja,— bet tas ir viss, ko zināju pastāstīt par savu tikšanos ar jūsu brāli.

Mašīnas durtiņas bija vaļā; šoferis gaidīja.

— Vēl tikai viens jautājums,— es sacīju.— Vai brālis jums parādīja kādu izgriezumu no avīzes?— Kot-maņa sejas izteiksme pārvērtās, it kā laipnajiem vaibstiem pāri būtu pārslīdējusi maska.

— Jā,— viņš atbildēja.

— Un vai jūs tos cilvēkus pazināt?

— Nē. nepazinu.— Viņš viegli palocījās.— Man nu jāiet. Visu labu, mister Kūper.— Iesēzdamies mašīnas aizmugures sēdeklī, dzirdēju viņa papēžus noklaudzam uz akmens bruģa. Visu atceļu līdz pašai Buenosairesai spēcīgi lija.

Kad izkāpu no mersedesa, mani apņēma smags, karsts, mitrs gaiss. Iegāju bārā, ātri izdzēru glāzi džina ar toniku un apsveicu pats sevi par to, cik labi kontrolēju alkohola patēriņu, tad izgāju atpakaļ ārā. Pār Svētā Martina laukumu klājās smaga dūmaka, tomēr cilvēku tur bija, ka biezs; visi kustējās gausi. Pat baloži bija sašņurkuši un gurdi. Tie zvāļojās. Apsēdos uz sola un noraudzījos uz laukuma malu, kur sākās tirdzniecības rajons. No pusdienlaika satiksme braucējiem šeit slēgta, tādēļ cilvēki netraucēti gāja pa brauktuvi.

Centos apkopot domas. Atlaidu kaklasaiti vaļīgāk.

Ja vien visās malās vienlaikus nespēlē Bēthovena kvartetu, tad Sendžons man ne tikai samelojis, ka nav sastapis Kotmani pēc tikšanās ar mani, bet ir pat atradies pie viņa tai brīdī, kad zvanīja man. Atcerējos otru klikstienu telefonā, kad viņš nolika klausuli. Kot-manis? Un, ja nu viņš, tad — kādēļ? Un kāds pamats melošanai? Varbūt viņi nevēlas atklāt savas attiecības?

Un kādēļ mans jautājums par izgriezumu no avīzes tā samulsināja Kotmani?

Vēl joprojām es nezināju, kas pamudināja Sirilu tik pēkšņi ierasties Buenosairesā.

Atkal nogranda pērkons. Maza meitenīte katrā ziņā gribēja ar kurpes purngalu aizsniegt balodi, bet viņai tas neizdevās. Ietve bija slapja, lietus silts. Mākoņi tik biezi, ka valdīja krēsla. Viesnīcas vestibils, ieejot tajā no purpurainās krēslas, šķita mirdzoši gaišs.

Sēdēju savā istabā pie loga, kavējos domās, vēroju lietu un klausījos vēja šalkoņā. Sirils bija gribējis kaut ko izzināt par nacistiem, par Argentīnas vāciešiem un par pašu Kotmani. Ko vēl? Un, ja ne nacistus, ko tad viņš te meklēja? Vienalga, kādas iespējas centos izdomāt, visas iestrēga strupceļā. Šeit visi tikai iecietīgi pasmejas par nacismu. Sendžons to nosauca par «tālu pagātni». Brenners tāpat. Romantiskas blēņas, pārgur-dinātas iztēles produkts, apsēstība sakarā ar vectēva pagātni; nacisms ir ekscentriska vēstures parādība un pavisam nenozīmīgs salīdzinājumā ar daudz lielākām briesmām, kas draud mūsu atoma un kompjūteru laikmetā, nenozīmīgs kā notikumi, kuri norisinājušies citos — iepriekšējos gadsimtos.

Izgriezums no avīzes man nedeva miera. Gribēju to redzēt. Jāpaprasa, lai Sendžons man to parāda.

Iezvanījās telefons. Tas atkal bija Ramons Roka. Vēlreiz pateicos viņam par izgādāto tikšanos ar Sen-džonu un pastāstīju, ka esmu bijis pie Kotmaņa.

— Vai satikšanās ar Kotmani bija jums noderīga?

— Kaut es to zinātu,— sacīju,— bet nezinu.

— Gribēju jums pateikt, ka esam izšķetinājuši vēl vienu pavedienu.— Viņš runāja atturīgi, klusi, ar mazliet svelpjošu pieskaņu.— Jūsu brālis Buenosairesā apciemojis vēl vienu cilvēku, proti, doktoru Hansu Doldorfu, ekonomikas profesoru, kas aizgājis pensijā un dzīvo tepat pilsētā.— Viņš nosauca adresi.— Varbūt gribat ar viņu iepazīties? Dariet, kā zināt.— Es pierakstīju telefona numuru un pateicos. Viņš atbildēja, ka tas neesot pateicības vērts.

Tres dzīvokļu māja bija ļoti augsta, ļoti jauna, un likās, ka dzīvokļi tajā nemaksā nieka naudu. Apskatīju īrnieku sarakstu. Doldorfs dzīvoja deviņpadsmitajā stāvā, bet, kad no lejas piezvanīju, neviens neatbildēja. Apvaicājos durvju sargam, vai viņš redzējis doktoru Doldorfu izejam. Tas, uzpūtīgi pavīpsnājis, atbildēja — jā, zināmā veidā esot gan izgājis. Viņš runāja #r

Viduseiropas akcentu, kurā es jutu tīšu, gribētu apvainojumu.

— Zināmā veidā?— es pārjautāju.— Ko tas nozīmē?

— To, ko teicu.— Viņš pievērsās atslēgu skapim.

— Paklau, puņķutapa,— es miermīlīgi sacīju, jo vestibilā ienāca divas pavecas sievietes,— atbildi, ko tev jautā. Ja ne, es tev apgriezīšu sprandu, vari nešaubīties.— Piegāju viņam pavisam klāt, kad viņš grasījās abām dāmām atvērt durvis. Viņas iegāja gaitenī. Iestūmu puisi kaktā.— Nu, runā!

Viņš noraudzījās manī, it kā es būtu jucis. Nenolaidu no viņa skatienu.

— Viņš izgāja, kad bija beigts. Uz nestuvēm, ar segu pārklāts.

— Kad?

— Aizvakar.

— Ver vaļā tās nolādētās durvis!— es sacīju. Viņš atvēra durvis.

Viņas acis biezu, melnu uzacu ēnā bija lielas un tumšas, gari, brūni mati cirtojās līdz pleciem, viņa kodīja apakšlūpu, viens no baltajiem zobiem bija notriepies ar lūpu krāsu. Mugurā viņai bija melna kleita bez piedurknēm, aiz muguras — logs ar cieši aizvilktiem aizkariem. Viņa noklausījās, kā es stostīdamies atvainojos. Mani mulsināja viņas acis. Uz viena vaiga bija asaru valgums.

— Pirms dažām nedēļām mans brālis Sirils Kūpers, amerikānis,— es sacīju,— apmeklēja jūsu tēvu. Es nezinu, kādēļ. Tas ir viss. Un nupat es uzzināju par jūsu tēva nāvi. Piedodiet. Arī mans brālis tagad ir pagalam . . .— Viņa pagriezās un pakāpās nostāk no manis. Viņa bija liela auguma, spēcīga, un viņu sauca par Mariju Doldorfu. Viņa palika stāvam ēnā pie loga. Istabā gar visām sienām slējās grāmatplaukti, un visur mētājās avīzes un žurnāli.

— Es tikko pārnācu no tēva bērēm,— viņa dzedri sacīja,— un negaidīju ciemiņus.

— Lūdzu, piedodiet. Es to nezināju.

— Būs jau labi. Esmu muļķīgi emocionāla. Mēs te, Argentīnā, pārlieku dedzīgi nododamies bēdām.— Viņa centās pasmaidīt un nodrebēja.— Jūs esat braucis ļoti tālu ceļu, lai uzdotu jautājumus. Tad atļaujiet

arī man pajautāt: kādēļ jums tas liekas tik svarīgi, mister Kūper?

— Nevaru jūs saredzēt,— es atteicu,— te ir tik

tumšs.

— Atvainojiet, bet tas nomierina. No gaismas man sāp acis. Lūdzu, piesēdiet.— Mēs sēdējām līdzās ļoti dārgos meldru krēslos.

— Kādēļ?— viņa vēlreiz pārjautāja.

— Mans brālis tika noslepkavots, un man šķiet, ka tas kaut kā saistās ar viņa uzturēšanos Buenosairesā. Mēs nezinām, kas viņu nogalināja.— Jutos muļķīgi un neveikli; mans stāsts kļuva arvien garāks. Viņa sēdēja krēslainajā istabā, rokas ar slaidajiem pirkstiem un nelakotajiem nagiem klēpī salikusi.— Es gribu izdibināt, ko viņš darīja šeit, pirms atgriezās mājās, lai tiktu nogalināts. Tagad jūs saprotat?

— Jūsu brālis tiešām bija šeit. Viņš runāja ar tēvu. Tēvs man to pateica. Tēvs bija drausmīgi satraukts. Drausmīgi.

— Kādēļ?

— Viņam bija ļoti vārga veselība, draudēja aklums. Viņš bija nervozs, pat baidījās ... no visa. Vakaros pēc darba es mēdzu atnākt pie viņa, mēs izgājām paēst vakariņas vai aizbraucām uz Palermo parku un sildījāmies vakara saulītē. Vai nu runājāmies, vai arī es viņam kaut ko palasīju priekšā. Tovakar pēc jūsu brāļa apciemojuma viņš bija sevišķi nervozs, neizgulējies, trīcošām rokām. Visu dienu viņš bija dzēris konjaku, purpināja kaut ko par amerikāni, kas bijis pie viņa . . .— Viņa nervozēja, grozīja gredzenus pirkstos. — Vaicāju, kālab viņš tā satraucas, un viņš sacīja, ka atnācējs izprašņājis viņu par pagātni . . . par Peronu, par nacistiem un par Alfrēdu Kotmani.— Pēdējos vārdus ar mokām izrunājusi, viņa aizvēra acis.

— Kādēļ tam vajadzēja viņu tik ļoti satraukt?

— Mans tēvs savā laikā bija Perona padomdevējs, viens no tiem retajiem inteliģentiem, kuriem Perons uzticējās. Tēvs bija tautsaimnieks un vācietis, un Perons klausīja visam, ko tēvs teica. Perons bija nolaidis valsts ekonomiku gandrīz līdz sabrukumam, bet tēvs prata viņam vismaz pateikt, kas un kāpēc izdarīts aplam. Viņi bija ļoti tuvi. Daži . . .— viņa apklusa, pagrieza seju pret mani un meklēja manu skatienu,— daži pat palaida baumas, ka tēvs guļot ar

Evu Peronu, jo Perons . . . nespējot sievu apmierināt. Nezinu, vai tēvs to darīja vai ne, bet tam arī nav nekādas nozīmes. Taču tēvs visus šos cilvēkus ļoti tuvu pazina un nobijās, kad atbraukušais amerikānis izcēla pagātni dienas gaismā. Perona krišana tēvam bija smags trieciens. Atradās cilvēki, kuri viņam liedza universitātē posteni, kas viņam pienācās. Alfrēds Kot-manis viņam palīdzēja. Bet tēvs ar katru gadu kļuva vārgāks un skumjāks. Viņš bija bēdu sagrauzts cilvēks ...

Asaras viņai ritēja aumaļām. Viņa atvainojās, izgāja no istabas, dzirdēju līstam ūdeni un aizveramies kādas durvis. Kad viņa atgriezās, stāvēju pie loga, pavilcis vaļā aizkaru. Arā bija sākusi spīdēt saule.

— Ja gribat vēl kaut ko runāt, iesim no šejienes projām. Te viss smaržo pēc viņa. Un es nespēju domāt neko citu kā vienīgi par viņu.— Viņa paraudzījās uz papīriem piemētāto rakstāmgaldu.— Nespēju nekam ķerties klāt. Aizbrauksim uz parku.

Viņai piederēja dārgs, gaišzils mersedess 280 SE ar atsitamu jumtu. Lai kādu nežēlastību profesoram Dol-dorfa kungam nācās pārdzīvot, trūkumu viņš acīmredzot nebija cietis. Viņa ieslēdza radio un visai prasmīgi manevrēja pievakares dzīvajā kustībā.

Mikli zaļais Palermo parks piekļāvās pie pašiem pelēkā akmenī un stiklā ietērptajiem Buenosairesas debesskrāpjiem, kas pacēlās dūmakā pār kokiem. Ceļu viņa zināja, jo bija turp vedusi tēvu. Sēdējām pie galdiņa, dzērām džinu ar toniku un noskatījāmies, kā golfa spēlētāji dzenā bumbas, vērojām, kā baltas bumbas slaidā lokā lido uz mūsu pusi, līdz iekrīt zaļajā zālē. Radās iespaids, ka atrodamies pie kāda ārpilsētas kluba laukuma, bet mēs sēdējām pašā lielas pilsētas centrā. Tomēr visapkārt bija vientulība un klusums. Beidzot viņa ierunājās:

— Mans tēvs tika nogalināts.

— Piedodiet, es nesapratu . . .

— Jūs sacījāt, ka jūsu brāli kāds nogalinājis.— Viņa vēroja golfa spēlētājus un runāja vienmuļā, neskanīgā balsī.— Tāpat notika ar manu tēvu. Pirms trim dienām — vai pirms četrām?— kāds iegāja dzīvoklī un viņu, tāpat rītasvārkos ģērbušos, aizvilka pa gaiteni līdz kalpotāju kāpnēm, ielauza viņam galvaskausu un pašu nogrūda veselu stāvu pa betona kāpnēm lejā.

Sētnieks viņu atrada pusnosmakušu paša vēmekļos; rokas viņam ar rītasvārku jostu bija sasietas uz muguras. Pie samaņas viņš vairs nenāca un slimnīcā nomira.— Viņa aizkūpināja cigareti no melnzeltītas paciņas.— To kāds izdarīja ar vecu, gandrīz aklu un pilnīgi nevarīgu cilvēku. Ar drausmīgi noskumūsu cilvēku.

No zaļā lauka atskanēja apslāpēti sajūsmas saucieni. Kādam bija izdevies tālais iemetiens. Marija paņēma mutē citrona šķēlīti un sāka to sūkāt.

— Slepenpolicijas kapteini Roku, lūdzu.

Telefons pāris reižu noklikstēja, brītiņu klusēja, tad

atsaucās klusā, mazliet šņākulīgā balss.

— Džons Kūpers,— es sacīju.

— Ā, misters Kūpers . . .

— Sastapu Hansa Doldorfa meitu, mister Roka. Pašu profesoru neizdevās sastapt, jo pirms dažām dienām kāds viņu izvilcis no dzīvokļa, sadauzījis līdz nāvei un nogrūdis pa kāpnēm. Viņš nomiris, nenākdams pie samaņas. Šodien viņu apbedīja.

Sekoja ilgs klusums, tad:—Skaidrs.

— Un tagad jūs man teiksiet, ka neesat ne velna par visu to zinājis. Pavisam nejauši jūs aizsūtījāt mani uz satikšanos ar mironi. Vai tā^7— Sāku justies apmēram tā, kā jutos tonakt, kad nošāvu garo slamstu: manī vairs nebija ne kripatiņas pacietības. Deglis dila arvien īsāks.

— Lūdzu, mister Kūper, nomierinieties. Jūs esat ļoti satraukts. No visas tiesas — es nekā nezināju par profesora Doldorfa nelaimi. Paskatīšos papīros. Vai esat šovakar brīvs?

— Jā, protams,— es sacīju,— pilnīgi brīvs.

— Jūsu viesnīcai ir jumta dārzs. Gaidiet mani tur pēc divām stundām. Pulksten deviņos.

Saule vēl spīdēja, bet ēnas rūpīgi koptajā zālienā stiepās arvien garākas. Tālumā redzēja saulē laistāmies Mercedes-Benz simbolu uz debesskrāpja jumta un Fiat ēkas zeltaino, mirguļojošo atspīdumu. Zem mums ņudzēja lielpilsētas vakara dzīve.

— Ieskatījos materiālos par profesoru Doldorfu,— Roka ziņoja.— Jūsu minētie fakti pilnā mērā atbilst

patiesībai, mister Kūper. Nezināma persona vai personas viņu sadauzījušas līdz nāvei. Liekas, lietā nav ne pierādījumu, ne norādījumu, ne liecinieku. Lai tie bija kas būdami, tie ieradās, izdarīja savu darāmo un nozuda. Nav konstatēts arī motīvs... es gribēju teikt — specifisks motīvs. Viņam bija ienaidnieki. Viņš bija veco laiku peronists, nozīmīga figūra, vara troņa aizmugurē. Spriežot pēc dzīves veida, viņš bija iedzīvojies lielā naudā. Vai arī kāds viņam maksāja, pēc tam kad viņš no aktīvās darbības bija aizgājis.— Izvilcis no melnas ādas etvijas cigareti, Roka to lēnām aizkūpināja un izpūta dūmu mutuli.— To visu iespējams pārbaudīt.

— Vai esat ieinteresēts?

— Protams, īpaši ieinteresēts tādēļ — kā lai saka?— tādēļ, ka slepkavības seko jums pa pēdām līdz pat Buenosairesai.

— Viņš nogalināts pirms manas ierašanās.

— Jā. Bet pie viņa bija jūsu brālis. Viņu nogalināja, pirms jūs paguvāt ar viņu satikties.

— Tātad jūs šos notikumus saistāt vienu ar otru?

— Man ir liels kārdinājums to darīt, mister Kūper.

Pastaigājāmies pa jumta dārzu. Pastāstīju, cik ļoti

Doldorfu satraucis mana brāļa apmeklējums. Viņš izbrīnā pacēla uzacis. Beidzot viņš teica:

— Izdarīju dažas aptaujas. Alfrēds Kotmanis un Martins Sendžons šodien bija bērēs. Vai Kotmanis šorīt jums par to kaut ko minēja?

— Nē. Viņš sacīja, ka došoties ar dēlēnu izjādē.

— Skaidrs. Jums, mister Kūper, jāsaprot, ka visa šī lieta ir ārkārtīgi delikāta.—; Viņš viegli papleta rokas. — Parasti šie ļaudis nevēlas, ka jaucas viņu darīšanās,— tādi kā Kotmanis un viņa draugi. Tādi kā Doldorfs. Cenšamies likt viņus mierā. Viņi jau gandrīz pieder vēsturei, un, ja viņi vēl joprojām uzsāk kādas intrigas, kuru saknes meklējamas pagātnē, mēs labāk neiejaucamies. Viss notiek viņu pašu vidū — saprotat, ko es gribu teikt?

— Nē. Nesaprotu. Doldorfa noslepkavošanā nav nekā vēsturiska. Tas noticis tagad — tas ir noziegums.

— Lūkojiet saprast manu viedokli. Un, vai nu spējat, vai nespējat, iesaku jums pieņemt noteikumus, kādi pastāv manā valstī.— Šķita, ka viņa noskaņojums

nekad nemainās: aiz vēsās vienaldzības maskas Roka tomēr visu laiku domāja un apsvēra.

— Ko jūs gribat sacīt? Jūs runājat mīklās.

— Gribu teikt, ka pagātne met garas ēnas, mister Kūper, un mums jārīkojas Joti uzmanīgi. Mēs nedrīkstam kļūt pārsteidzīgi un indiskrēti. Mums ir darīšana ar nenotveramiem ļaudīm.— Viņš nometa cigareti zālē. Uz jumta brāzmoja vējš un ar troksni raustīja saul-jumu audeklu.

— Lūdzu, atbildiet man uz vienu jautājumu,— es teicu.

— Ja vien spēšu.

— Kāds sakars ar to visu ir Peronam? Viņš galu galā vairs nav pie varas. Jau sen vairs nav.

— Bet, kā redzat, nav aizmirsts.

— Neprotu saskatīt jēgu. Tas ir nereāli. Viss šķiet vedam atpakaļ pie nacistiem un Perona. Debestiņ, mēs dzīvojam 1972. gadā, un es nesaprotu, kāpēc mēs šodien visā nopietnībā spriedelējam par nacistiem un Huanu Peronu.

— Piekrītu.— Roka vāri pasmaidīja sirmajās ūsās. — Situācija ir visai komiska.

— Labi.— Es nopūtos.— Vai viņi tiešām gatavojas vest Peronu atpakaļ?

— Viņi? Kādi «viņi»?

— Vienalga.

— Ai, mister Kūper, ai, ko nu jūs sarunājat. . .— Rokas smaids izdzisa vakara saulē.

Biju jau gultā un laidos miegā, kad piezvanīja Marija Doldorfa. Palūkojos pulkstenī. Bija gandrīz pusnakts.

— Vai varu jūs satikt? Tūliņ!— Izklausījās, ka viņa ir aizelsusies.

— Nezinu gan. Es . . .

— Esmu kaut ko atradusi,— viņa neatlaidīgi turpināja.— Vakarā kārtoju tēva papīrus un kaut ko atradu. Par jūsu brāli. Nezinu, ko tas nozīmē, bet man ir bail.— Viņas balss skanēja piesmakuši. Atcerējos viņas pilnīgās lūpas un skaistās acis. Atcerējos Polu Smitizu, kas arī bija kaut ko atradusi vecos papīros — kaut kad ļoti sen. Un samaksājusi par to ar dzīvību.

— Labi,— noteicu,— satiksimies.

— Tad klausieties. Vai zināt, kur atrodas Mičela grāmatveikals?

— Nē.

— Sēdieties taksometrā. Sakiet šoferim, lai brauc uz Mičela grāmatveikalu. Adrese ir 570— Kalles Kangalo ielā. Tā ved austrumu — rietumu virzienā. Viņš zinās. Mičelam pieder lielākais angļu grāmatveikals Dienvidamerikā. Pagaidiet mani pie veikala. Aizbraukšu jums pakaļ. Pasteidzieties!— To pateikusi, viņa nolika klausuli.

Kad piebraucu, zilais mersedess ar atsitamo jumtu mani jau gaidīja, un es, ne vārda neteicis, pārsēdos. Mēs braucām pa sānielu labirintu, viņa grieza mašīnu no vienas ielas otrā.

— Kurp jūs braucat?

— Uz manām mājām,— viņa atteica. Mašīnas jumts bija nolaists. Matus viņa bija sasējusi ar lenti. Pagriezos un skatījos uz garām slīdošajiem namiem, atcerējos, ka viņa šopēcpusdien apbedījusi tēvu. Arī tagad viņai bija mugurā melnā kleita.

Mersedess iebrauca piebrauktuves celiņā. Pie vārtiem viņa piespieda pogu, un garāžas durvis atslīdēja vaļā. Mēs lēnām iebraucām, tad durvis aiz mums — pēc pogas komandas — atkal aizvērās. Viņas dzīvoklis atradās virs garāžas. Devos viņai līdzi pa kāpnēm augšup. Bija sacēlies vējš, taču tas bija liegs un silts.

Viņa atvēra logus un aizvilka tiem priekšā aizkarus; tie plīvoja spirgtajā vējā. Uz galda dega nespodra lampa, un viņa uzaicināja mani apsēsties; viņai esot man kaut kas jāparāda. Dzirdēju, ka viņa samet glāzēs ledus gabaliņus. Atgriezusies ar džinu un toniku, viņa apsēdās man blakus un nolika uz galda melnu sējumu.

— Mana tēva dienasgrāmata. Atradu to šovakar viņa dzīvoklī. Varbūt tas bija nejauki, bet sāku to šķirstīt un vietvietām palasījos, tomēr gandrīz līdz pašām beigām nekā ievērojama neatradu. Nokļuvu līdz tai dienai, kad pie viņa ieradās jūsu brālis . . .— Viņa bija ielikusi papīra strēmeli par zīmi, atšķīra grāmatu un parādīja man ierakstu. Iedzēru malciņu un ielūkojos dienasgrāmatā.

— Es vāciski neprotu,— sacīju.

Viņa aplaizīja lūpas un sāka lasīdama tulkot:

— «Esmu vecs, nevarīgs un ļoti noguris, bet man tomēr nedod miera. Krūtis sāk daudz stiprāk sāpēt, jo ieradās kāds cilvēks, un pēc viņa aiziešanas jutos kā salauzts. Nekad agrāk neesmu viņu redzējis. Un arī šodien es, protams, redzēju tikai viņa apveidus. Acis kļūst ar katru dienu vājākas. Tas bija jauns ziemeļame-rikānis, kas teicās esam Ostina Kūpera mazdēls. Vai varēju viņam ticēt? Kā lai es to zinu? Viņš vienā gabalā iztaujāja mani par vecajiem laikiem. Nespēju par tiem domāt. Bet viņš atnāca tik drīz pēc manas satikšanās ar Zigfrīdu viņnedēļ. P. mani vajā kā rēgs, bet glābiņa nav. Un tagad vēl Zigfrīds teica, ka pienācis laiks operācijai «Apvērsums». Apvērsums! Es teicu, ka viņš kļūdās. Sacīju viņiem, ka esmu slims, vecs vīrs, bet tas nelīdzēja. Zigfrīds apgalvoja, ka atpakaļceļa vairs neesot. Sacīju, ka es to varētu apturēt. To man nevajadzēja teikt. Viņš palika pie sava: Barba-rosa esot sacījis, ka tam jānotiek tagad. Viņi baidās ilgāk gaidīt. Nezinu, kāpēc,— vai tas varētu būt šis . . .»

— Pagaidiet mirkli,— es sacīju.

— Tas ir viss, vairāk nekā nav.— Viņa it kā jautādama pavērās manī.— Rakstījums pārtrūkst teikuma vidū.

— Ko tas, sasodīts, nozīmē?— Jutu atkal uzviļņojam nepacietību.— Kas ir tie cilvēki, par kuriem viņš raksta? Tādi vārdi.— Vai viss bija tik skaidrs, kā izskatījās? Bet kas ir Zigfrīds? Barbarosa?

Viņa papurināja galvu.— Nezinu. Nekad viņš man nekā nav bildis — ne pušplēsta vārda.— Viņa atkārtoja dienasgrāmatā minētos vārdus:— Zigfrīds. Barbarosa. P.

— Kods. Vai arī viņš tāpat vien samurgojis — bez jēgas. Vai . . .

— Nē!— viņa dedzīgi iesaucās.— Nē, viņš nemur-goja. Viņš bija garā možs un ar asu domu. Gan slims un nevarīgs, bet ar tikpat asu prātu kā senāk.

— Tātad tie ir koda vārdi. Jēziņ!

— Mani tas viss biedē. Jūsu brālis, dienasgrāmata, viņi satiekas, viņi mirst ... un nu esat ieradies jūs.— Viņa aizkūpināja cigareti.— Nav grūti iedomāties, kas tagad sekos, vai ne?— Drebošām rokām viņa apskāva kailos ceļus.

— Nē. Nedomāju vis. Tikai grūti zināt....

Sāku staigāt pa istabu. ' Klusējām. Bija dzirdamas vienīgi vēja šalkas. Pulkstenis rādīja vienu naktī.

— Vai drīkstu paņemt dienasgrāmatu?

— Kālab?

— Gribu to parādīt kādam draugam, slepenpolicijas kapteinim šeit Buenosairesā. Varbūt viņš tomēr spēs no tās kaut ko izdibināt. Galu galā viņš būs iesaistīts jūsu tēva nāves gadījuma izmeklēšanā. Tas ir viņa pienākums, Marij.

— Policija!— Viņa skadri un rūgti iesmējās.— Policija ne pirkstu nepakustinās mana tēva labad. Novākts vecs vācu peronists. Nekā viņi nedarīs. Varbūt pateiks — lai taču tie vecie ērmi apgriež cits citam sprandu. Viņi bīstas jaukties šādās lietās, ticiet man, mister Kūper.

—Tomēr atļaujiet man to paņemt,— es lūdzu.

—r Ņemiet. Galu galā — viss vienalga.

Viņa paraustīja plecus. Likās, ka bailes viņa pārvarējusi. Seja viņai izskatījās sakritusies un nogurusi.

— Viss vienalga,— viņa vēlreiz noteica.

No rīta piezvanīju Rokam un pastāstīju par Doldorfa dienasgrāmatu. Viņš mierīgi sacīja, ka atsūtīšot kādu no saviem ļaudīm tai pakaļ; lai es nododot dienasgrāmatu viesnīcas drošības dienesta darbiniekam. Sajūsmā Roka nebija, taču ieinteresēts gan.

Piezvanīju Martinām Sendžonam uz numuru, ko viņš man bija iedevis. Viņš mani uzaicināja pēc stundas ierasties viņa kantorī. Pajautāju, vai viņam vēl ir avīzes izgriezums, ko mans brālis viņam atstāja. Viņš atbildēja, ka esot.

Briesmīgāk Sendžona kantoris būtu varējis izskatīties vienīgi pēc ugunsgrēka. Bet — tas nebija izdedzis, tur tikai smirdēja pēc cigāru dūmiem, alkohola, pēc sviedriem, pēc pelējuma un putekļiem no avīžu un grāmatu kaudzēm. Pie griestiem dūca aizvēsturisks ventilators: plati spārni melnu stiepļu būrī; taču vairāk laba tas nedarīja kā vienīgi jauca pretīgo smaku pa istabu un plivināja papīrus kā laisks un nesteidzīgs orkāns. Sendžons sēdēja pie rakstāmgalda. Mugurā viņam bija tas pats baltais uzvalks ar apvītušu dzeltenu puķi pie svārku atloka. Uzvalku pazinu pēc traipiem. Arī nabaga zieds laikam bija tas pats. Salmu platmale gulēja uz aktu skapja. Viņš ar grūtībām pieslējās kājās, noņēma no strupā, resnā deguna brilles ar pussfēru

stikliem un pamāja uz klubkrēslu ar saplaisājušu ādas polstējumu.

— Atvainojiet šito jucekli, mister Kūper. Esmu juceklīgs cilvēks, juceklīgs ir mans kabinets, un juceklis ir arī manā vecajā galvā, tomēr es visu atceros, vienmēr varu atrast, kur esmu ko nobāzis, saprotat? Sēdieties, sēdieties!

— Ceru, ka jūs netraucēju,— es sacīju. Noņēmu no krēsla atzveltnes piebāztu aktu vāku kaudzi un noliku uz grīdas. Paklājs bija izdilis caurs. Kabinets nebija liels. Pati ēka kādreiz bijusi diezgan izskatīga, bet tagad paplukusi, jau sen to izkonkurējuši Buenosaire-sas debesskrāpji — jauni, moderni, ar visām iedomājamām ērtībām un greznību. Taču arī pats Sendžons nebija ne moderns, ne elegants. Ventilators kulstīja karsto gaisu. Sendžons atbraucīja no pieres garos, sirmos matus.

— Cik grūti šeit klājies Kotmanim?— es jautāju. — Kā vācietim, es domāju.

— Ak tā — jūs domājat par vajāšanām?— Viņš pasmējās, uz pieres viņam rasoja sviedru lāsītes.— Varat gan iedomāties, ka tādiem vīriem kā Kotmanis viņi nekad netiek klāt. Bagātajiem vāciešiem, kas atpeldēja šurp uz Argentīnu pa mūsu satiksmes līniju, nekādas grūtības nebija jācieš. Kas gan iedrošinātos viņus vajāt? Masas, tumšais pūlis gan varēja sarīkot vienu otru grautiņu, bet kas daļas gar to tādiem cilvēkiem kā Kotmanis? Galu galā viņi jau kā šķira ir opozīcijā masām un jebkura veida demokrātijai. Masas pat nenojauš, kas viņi ir. Viņi ir neaizsniedzami, mister Kūper, tā nu reiz pasaule iekārtota.

Mazajā kabūzītī bija drausmīgi karsts. Vienīgais logs laikam uz mūžiem bija aizķepis ar gadu desmitos nogūlušiem netīrumiem. Sendžons noslaucīja seju izbalējušā sarkanā mutautā un iestūķēja to atpakaļ kabatā. Uz grāmatplaukta tikšķēja vecs modinātājpulkstenis.

— Vai tikpat neaizsniedzams būtu, piemēram, teiksim — vācu tautības profesors? Skolotājs?

— Grūti pateikt, ļoti grūti.— Viņa acis samiedzās jo šauras, un viņš pievērsa skatienu zelta zīmulim, ko turēja resnajos pirkstos.— Jādomā, tas būtu atkarīgs no šī profesora.

— Pieņemsim — tīri hipotētiski: vai akadēmiķis zaudētu darbu tādēļ, ka ir vācietis un bijis peronists? Vai tas viņam maksātu karjeru?

— Viss iespējams, mīļais draugs. Absolūti viss ir iespējams. Tāda ir vecā Sindžina stingrākā pārliecība.— Viņš nopūtās un sāka ar skatienu sekot mušai, kas laidelējās pa mazo kabinetu.

— Mister Kūper, jūs kļūstat pārlieku piesardzīgs.

Līdzīgs savam brālim.— Viņš gandrīz draudzīgi

pasmaidīja. Acīmredzot viņš nolasīja manas domas. — Profesors Doldorfs man bija tikpat kā svešs. Taču tiku viņu pazinis senāk, pirms daudziem gadiem — un, uzzinājis par viņa nāvi . . . nespēju atturēties, neparādījis viņam pēdējo godu. Kā redzat, gluži vienkāršs izskaidrojums.— Viņš nostenēdamies piecēlās, atkal atbraucīja garās sirmo matu šķipsnas no pieres un piegāja pie grāmatplaukta.— Un nu jāpameklē tas avīžizgriezums.— Viņš sāka rakņāties pa aktu vākiem un vaļējiem papīriem, šķirodams tos ar resnajiem pirkstiem. — Pag, kur tad īsti . . . tepat vajadzēja būt . . . kaut kur tepat, kaut kur . . .

Man degunā saskrēja putekļi, un es nošķaudījos. Biju nosvīdis slapjš, krekls lipa pie muguras.

— Rokā ir,— viņš noteica un aizgāja atpakaļ savā vietā pie rakstāmgalda, slaucīdams pieri sarkanajā mutautā. Avīžpapīra gabals slābi karājās viņam pirkstos. Apsēdies viņš raudzījās attēlā.

— Man nav ne jausmas, kādēļ viņš man to fotogrāfiju rādīja, nespēju iedomāties . . . Misters un misis Brendeli — Glazgovas avīzē pērnā gada oktobrī. Glaz-gova, lai nu kas, bet Glazgova. Viņš ne ar vārdu nepieminēja, kur to bildi dabūjis, tikai teica, ka gribot sameklēt Alfrēdu Kotmani. Viņš sacīja . . . pag, kā nu īsti bija ... jā, sacīja, ka viss esot sācies ar šo fotogrāfiju; dievs vien zina, kas ir «viss».— Viņš papurināja galvu un pasniedza man izgriezumu.

Nākamajā sekundē visa mana dzīve apvērsās otrādi.

Es skatījos fotoattēlā, un pirksti man drebēja tā, ka papīrs tajos šūpojās. Vīrietis un sieviete stāvēja rindā oficiālā pieņemšanā — viņa daudz jaunāka nekā viņš. Attēls bija prāvs; sieviete skatījās uz kādu, kura fotogrāfijā nebija, un atturīgi smaidīja. Vīrietis bija glīts, arī viņš smaidīja, mazliet piešķiebis galvu, it kā klausītos neredzamā runātājā.

* f

142

— Vai nevēlaties iedzert ūdeni, veco zēn? Jums, liekas, nav labi. Es saku . . .

— Man nekas nekait.

— Es atļāvos, kad jūsu brālis bija aizbraucis, parādīt fotogrāfiju Kotmaņa kungam. Alfrēds sacīja, ka sievieti nekad neesot redzējis, bet pirms daudziem gadiem pazinis Brendela ģimeni. Ginteram varot tagad būt apmēram gadu piecdesmit. Gintera tēvs esot tiesāts kā kara noziedznieks un cietumā nomiris. Ginters, uzņēmīgs puisis, savācis, cik vēl bijis atlicis, un ar dažiem veiksmīgiem darījumiem atjaunojis ģimenes bagātību.

Bet galu galā — tā ir pagātne, vai ne? Man liekas, visprātīgākais ir likt pagātni mierā. Lai pagātne pati rūpējas par sevi un aprok savus miroņus, vai ne?

— Bet vai tā ir pagātne?— Balss man drebēja, rīkle bija izkaltusi gluži sausa.

— Aha — tur jau ir tas āķis. Vai pagātne vienmēr ir pagātne?

Sīkie punktiņi fotoattēla klišejā izklīda, no jauna saplūda kopā, šķita kustamies, atdzīvojamies. Visu pēcpusdienu biju pētījis fotoattēlu.

Pirmajā mirklī man likās, ka esmu ieraudzījis māti, it kā laiks būtu apstājies un viņa palikusi tāda pati, kāda bija tad, kad tēvs viņu pirms tik daudziem gadiem uzgleznoja. Jaunā sieviete fotogrāfijā tiešām bija ārkārtīgi līdzīga manai mātei, tomēr es redzēju arī atšķirības. Lielās mutes lūpu kaktiņi tiecās lejup, kaut arī viņa smaidīja; augšlūpa bija plānāka neķā mātei, bet apakšlūpa tik bieza, ka man tā šķita klišejas sieta pastiprināta. Mati bija tumšāki un garāki, uzacis taisnākas, mazākiem lokiem. Tā pati platā, plakanā piere. Viss šķita tik pazīstams, it kā es visu mūžu būtu gaidījis, lai to ieraudzītu.

Tā bija mana māsiņa Lī.

Nu es zināju, kādēļ mans brālis Sirils bija uzņēmies garo ceļojumu, kas viņu aizveda atpakaļ līdz pat aizsnigušajai Kūperfolzai un nāvei vectēva guļamistabā.

Viņš bija turējis rokā šo pašu avīzes izgriezumu. Zināju, ka tas gluži tāpat bija drebējis viņa trīcošajā

rokā. Viņš bija ieraudzījis Lī seju un devies māsu meklēt. Zināju, ka tagad es esmu tas, kam viņa jāatrod.

Zināju sākumu un zināju beigas. Bet kas noticis starp vienu un otru?

Buenosairesa. Bet tas nebija viss. Vēl palika Polas uzskaitītās pilsētas. Glazgova . . . Tagad es zināju, ko Sirils atrada Glazgovas avīzē. No Glazgovas viņš bija devies uz Minheni. Dziļi Vācijā, dziļi Bavārijā. Domājot par Lī, mani pat šai karstumā drebināja saltas trīsas.

Zvanīja telefons. Es pacēlu klausuli.

— Man bail.

Runāja Marija Doldorfa. Kad pārnācu viesnīcā, man bija atstāta zīmīte, lai piezvanot mis Doldorfai. Viņa vēl atradās darbā. Viņas klusā, rūgtuma pilnā balss viegli drebēja.

— Man bail. Kaut kas notiek, tikai es nezinu — kas, bet labi nav . . .

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Man šodien piezvanīja — šeit, uz darbu. Runāja vīrietis, bet es viņa balsi nepazinu. Viņš sacīja, ka es tiekot novērota, ka es ne mirkli neesot viena. Viņš ieteica būt ļoti piesardzīgai, izvēloties cilvēkus, ar ko satikties, būt piesardzīgai valodā un beigās noprasīja, vai es esot sapratusi, ko viņš grib teikt.

— Jūs sapratāt?

— Nē. Viņš sacīja, ka vecie draugi esot un paliekot tie labākie draugi un lai es izturoties piesardzīgi, izraudzīdamās jaunus draugus. Viņš domāja jūs, Džon. Viņš noteikti domāja jūs. Praktiski jūs esat vienīgais cilvēks, ko sastopu ārpus darba. Sen neesmu ne ar vienu tikusies. Un viņi to zina.— Viņa apklusa, lai atklepotos. Viņa bija nervoza. Balss drebēja, viņa nespēja to apvaldīt.— Džon?

— Jā?

— Viņi novēro arī jūs. Visu pēcpusdienu es par to vien domāju. Vienīgi tā viņi nokļuvuši pie manis ... Es nebiju nekas, pirms satiku jūs. Viņiem nebija nekāda pamata mani novērot.

— Viņiem nebija pamata nogalināt jūsu tēvu.

— Jūsu brālis . . .

— Kādā valodā viņš runāja?— es jautāju, kaut gan atbildi zināju jau priekšlaikus.

— Vāciski,— viņa sacīja.

— Jums bail ar mani satikties?

— Nezinu . . . nekā vairs nesaprotu.

— Atbrauciet šurp. Iedzersim pa glāzei un mierīgi visu pārrunāsim.

Iedzērām un ieturējām vieglas vakariņas, un sīki jo sīki izanalizējām apstākļus, kādos aizgāja bojā viņas tēvs, pārrunājām par ierakstu dienasgrāmatā, par to, kā viņai draudēts, taču gudrāki netikām. Viņa saknieba lūpas un bikli nodūra lielās acis. Viņa bija noraizējusies. Vai es pavadīšot viņu uz mājām? Es sapratu. Ja kāds būtu aizgājis Polai Smitizai līdzi uz bibliotēku, viņa tagad nebūtu mirusi.

Visi priekšstati uzbrāza uzreiz, tikai smagais, ar ūdeni piesūcies gaiss tos spieda pie zemes: ugunsdzēsēju mašīnu kaucienus, deguma smaku, biezos dūmu mutuļus, kas gūzmējās virs koku galotnēm.

— Ak dievs,— viņa klusu sacīja, un mersedess rāvās uz priekšu. Ielu aizsprostoja divas ugunsdzēsēju mašīnas, kas mēģināja apgriezties šaurajā piebrauktuvē pie garāžas mājiņas. Viņa strauji apstādināja savu mašīnu, arī es izlēcu un steidzos viņai pakaļ uz piebrauktuves pusi. Pūlītī bija sapulcējušies kaimiņi. Tumsā pāri koku galotnēm sitās koši oranžas un dzeltenas liesmas.

Pusceļā uz piebrauktuvi kāds ugunsdzēsējs Mariju apturēja. Pašreiz viņa sarunājās ar pavecu vīrieti. — Dega jau pilnā sparā, kad es pamanīju,— vīrietis, kas bija iznācis vienos kreklos, angliski sacīja.— Izsaucu ugunsdzēsējus, bet bija jau par vēlu.

Garāžas mājiņa bija gatavā pekle. Gaisā viļņoja neciešams karstums, sprakstēdami lidoja pelni un dzirksteles. Vīrietis pagriezās pret mani.— Esmu saimnieks, Marija dzīvo pie manis,— viņš sacīja, pamādams uz lielo māju. Tās jumtu ugunsdzēsēji pašreiz laistīja no šļūtenēm. Marija pieķērās man pie rokas.

— Manas grāmatas,— viņa sacīja.— Tur sadeg visas manas grāmatas.

Viņa stāvēja, stingi raudzīdamās liesmās, asaras nevaldāmi ritēja pa vaigiem, tām līdzi tecēja skropstu tuša. Ja nebūtu gadījies es, viņai tāda nelaime nebūtu uzbrukusi. Jutos tik vainīgs, it kā pats būtu pielaidis uguni.

Pret degošo māju plandījās nemierīgas ēnas. Es saodu, kā smaržo degošās puķes pie Marijas logiem, redzēju, kā sausserži sačokurojas un pārvēršas pelnos.

— Vai jūs kādu redzējāt vai dzirdējāt piebraucam pie garāžas?— es jautāju.

Saimnieks neizpratnē palūkojās uz mani.— Nē.

Uguni apdzēst nebija iespējams; ugunsdzēsēji varēja vienīgi pieskatīt, lai tā nepārlec uz lielo māju. Koku un krūmu ēnas spocīgi locījās zaļajā maurā, kad pa logiem ārā šāvās liesmas. Es stāvēju pa vējam no degošās ēkas. Nāsīs man iesitās tikko jaušama, bet nepārprotama benzīna smaka. Viss bija pārlieku skaidrs. Skaidrs tādēļ, ka viņi gribēja Marijai un ar Marijas starpniecību man parādīt, ka var darīt ar mums visu, ko vien grib. Ugunsgrēks sarīkots mums par brīdinājumu.

Sēdos pie mersedesa stūres un braucu atpakaļ uz viesnīcu, bet Marija, aizmugures sēdeklī ieritinājusies, norādīja ielas, pa kurām jābrauc. Kad iegājām manā istabā, viņa vēl arvien trīcēja. Apguldīju viņu gultā un apsedzu.

Pulkstenis jau bija gandrīz divi. Marijai draudēts, viņas māja nodedzināta, tēvs noslepkavots. Sai brīdī viņai aiz noguruma krita acis ciet. Mati izklaidus izjukuši uz spilvena. Viņa aplaizīja apkaltušās lūpas, es ielēju glāzē ledusūdeni.

— Džon, man tagad vajadzēs pirkt no jauna visas drēbes . . .— Ar mitru dvieli noslaucīju viņai asaru pēdas no vaigiem. Viņa sāka dziļi un mierīgi elpot.

Atlaidos krēslā. Mēģināju aizmigt, taču neizdevās. Ilgi skatījos uz avīžizgriezumu. Vai tiešām tā varētu būt? Nespēju nekā izdomāt. Vai mazā Lī tiešām būtu varējusi palikt dzīva? Bet varbūt es jūku prātā, varbūt sapņoju? Galu galā manā rīcībā bija vienīgi ne pārāk izdevies fotoattēls no avīzes. Un visā pasaulē neskaitāmi cilvēki izskatās līdzīgi cits citam. Kā es varēju droši kaut ko apgalvot? Mana sākotnējā pārliecība sāka šķobīties. Galva nežēlīgi sāpēja, sāpes sākās galvaskausa pamatnē un pulsēja tālāk līdz pat acīm.

Tomēr arī Sirils bija redzējis šo fotoattēlu. Un vadājis to līdzi ņo pilsētas uz pilsētu, līdz Buenosairesā parādīja to Martinām Sendžonam un Alfrēdam Kotma-nim. Vēlreiz atlocīju uzņēmumu un izklāju uz galda. Sirils turējis rokā šo pašu papīra strēmeli . . .

Jādomā gan, ka arī viņš, gluži tāpat kā es, attēlā

saskatījis Lī.

Ginters Brendels ar dzīvesbiedri pieņemšanā par godu veikalniecisku attiecību nodibināšanai starp Bren-dela firmu un Glazgovas eksporta sabiedrību. Vienošanās panākta pašlaik Glazgovā notiekošajā gadatirgū.

Kamēr nebūšu ieguvis pierādījumus, kas manu pieņēmumu apgāž, domāšu, ka šī sieviete ir Lī. Izskatā viss atbilda šim pieņēmumam. Nožāvājos; laiks ritēja, debesis jau sāka balot. Marija bija cieši aizmigusi. Nolikos gultā viņai līdzās un aizvēru acis. Aizmigdams es vairs ne drusku nešaubījos.

Tai jābūt Lī. Tas visu izskaidrotu.

No rīta Marija iesēdās mašīnā un aizbrauca lāpīt savu sapostīto dzīvi.

Roka bija darbā un palūdza mani piebraukt.

Ierados viņa oficiālajā kancelejā Moreno ielā. Sienas bāli zaļas, mēbeles modernas, bezpersoniskas. Savā elegantajā, pie drēbnieka šūdinātajā tumšzilajā uzvalkā viņš nepavisam neiederējās necilajā apkārtnē. Pie vienas sienas karājās prezidenta ģīmetne. Viņš paspieda man roku, smaidīja un, ļoti taisni izslējies, sēdēja lielā, ar ādu apvilktā rakstāmgalda krēslā ar augstu atzveltni — sēdeklis droši vien bija viņa paša izgudrojums. Uz lielā rakstāmgalda atradās vienīgi melns telefons un profesora Doldorfa dienasgrāmata.

— Mums jāpārrunā vairāki jautājumi, mister Kūper. Domāju, labāk sāksim tūliņ.

— Ļoti labi, bet varu jums pastāstīt kaut ko gluži jaunu.

Viņš samiedza pavisam šauras acis un pārlaida pirkstu sirmo ūsu svītriņai. Viņš izskatījās sasprindzis, uzmanīgs un, runājot Sendžona vārdiem,— piesardzīgs. Nodomāju, ka viņš sācis no manis baidīties. Viņš nezināja, kas man bija padomā, ierodoties Argentīnā, bet, lai tas būtu kas būdams, viņam tas nepavisam nepatika. Pastāstīju, ka Marijai pa telefonu piedraudēts, atgādināju, ka tas darīts vācu valodā. Viņš uzmanīgi klausījās, tad atvēra oficiāla izskata piezīmju bloku un ar vecmodīgu Sefera pildspalvu kaut ko pierakstīja. Kad sāku stāstīt par ugunsgrēku, viņš strauji pacēla acis, piere savilkās grumbās. Viņa galva

pēkšņi līdzinājās uzkumpušiem pleciem uztupinātam zemesriekstam.

— Mis Doldorfas māja patiesi nodega ugunsgrēkā?

— Jā.

— Un jūs saodāt benzīna smaku?

— Jā. Par to nav ne mazāko šaubu. Benzīnu.

Krēslā atgāzies, viņš raudzījās manī.

— Interesanti,— viņš čukstēja,— bet loti grūti tam ticēt. Principā esmu noskaņots piekrist jūsu situācijas novērtējumam — māja tika aizdedzināta, lai nobiedētu mis Doldorfu un, ļoti iespējams, arī jūs. Bet tas ir gaužām atklāts solis.

— Acīmredzot tie ir gaužām pašpārliecināti ļaudis,— es atteicu.— Viņi nogalina manu brāli, meiteni, kuras vienīgā vaina ir tā, ka viņa pazīst manu brāli, nosvilina pusi pilsētas, mēģina nogalināt mani, noslepkavo profesoru Buenosairesā, vēl nodedzina viņa meitas māju un piedraud viņai — ja viņa tiksies ar mani . . . Jā, man šie ļaudis liekas ļoti pašpārliecināti.

— Jūs atrodat, kā lai saka, daudz sakarību, mister Kūper.

— Un jūs gribat teikt, ka neticat visa notikušā saistībai ar manu brāli, ar manu ģimeni? Paraugieties uz šo!— Es viņam pa galdu piestūmu fotoattēlu.

— Šī sieviete ir manas mātes dubultniece, kad māte bija tajā vecumā. Bet šis fotoattēls bija iespiests Glazgovas avīzē, un brālis to atveda līdzi uz Buenosai-resu. Viņš to parādīja Kotmanim un Sendžonam. Kot-manis, pēc Sendžona vārdiem, teicies vīrieti pazīstam, bet man viņš sameloja, sacīja, ka ne vienu, ne otru nekad mūžā neesot redzējis. Kādēļ brālis vadāja uzņēmumu sev līdzi?— Dziļi ievilku elpu.— Tādēļ, ka esmu pārliecināts — šī sieviete ir mana māsa Lī.— Roka atkal pāri rakstāmgaldam vērās manī šauri samiegtām acīm.

— Jūsu māsa?

— Domā, ka viņa aizgājusi bojā uzlidojumā — Londonā pirms trīsdesmit gadiem kopā ar mūsu māti.— Izvilku no kabatas pīpi, bet viņš skatījās pārmijus uz mani un fotogrāfiju, tad atkal uz mani. Es piepildīju prāvo pīpes galviņu ar tabaku.— Tā nu ir — es tagad sāku domāt, ka viņa nemaz nav aizgājusi bojā.— Aizkūpināju pīpi un, pavēcinājis sērkociņu, nodzēstu iemetu to pelnutraukā.— Domāju, ka viņa palikusi dzīva. Un

«loināju, ka viņa ir Gintera Brendela sieva. Un Ginters Drendels ir cilvēks, kuru Kotmanis, kā viņš pats teicis Nrndžonam, Vācijā pazinis. Tas pats cilvēks, par kuru Kotmanis apgalvoja manam brālim, ka nekā par to nezinot, un nupat arī mani jo dedzīgi centās pārliecināt, ka nekad neesot to redzējis!

— Jā, mjā . . . Nezinu, ko lai jums saku . . .

Sūcu pīpi un izbaudīju Rokas viņam tik neraksturīgo apjukumu.

— Tas, lūk, ir posms, kas saista manu brāli ar Buenosairesu. Viņš atveda šurp fotoattēlu. Viņš sasodīti labi redzēja, ka tā ir Lī, un kaut kādā veidā fotogrāfija viņu noveda līdz Sendžonam un Kotmanim. Paliek tikai jautājums — kādā veidā.

Roka klusēja.

Beidzot es sacīju:—Manuprāt, jums jāpanāk, lai Kotmanis un Sendžons atbild tieši. Viņi — kā viens, tā otrs — pa šo laiku man krietni daudz samelojuši. Neko lielu, tīros sīkumus . . . bet nepārprotami melojuši.

— Tiešām?

— Es teicu, ka melojuši. Varbūt viņi jums pateiks patiesību.

— Kādēļ?

Viņš iebāza roku rakstāmgalda atvilktnē, izņēma no tās ātršuvēja vākus un ļoti uzmanīgi, saudzīgi nolika tos sev priekšā. Ceremoniāli atvēra un piegludināja vāku. Pēc tam izņēma no vākiem divas ar rakstāmmašīnu aprakstītas lapas un akurāti nolika tās vienotrai blakus uz galda.

— Jūsu meklējumi šeit, Buenosairesā, ierosināja mani pārdomām, angļi teiktu — jūs ielaidāt kaķi dūju barā.— Viņš viegli pasmaidīja.— Un es mazliet pastu-dēju mūsu savāktos materiālus par misteru Sendžonu un Kotmaņa kungu. Bez tam liku viņus pēdējā diennaktī ļoti neuzkrītoši pa gabalu novērot. Bez īpaša iemesla, vienkārši tāpēc, ka jūs bijāt mani zināmā mērā ietekmējis. Man laimīgā kārtā nav pienākums sniegt kādam norēķinus par savu rīcību.— Atkal pavīdēja smaida ēna, kas izgaisa, līdz lūpām netikusi.

— Vakar palasīju profesora Doldorfa dienasgrāmatu,— viņš piedūra tai pirkstu,— sevišķu uzmanību veltīdams tai daļai, kuru jūs pieminējāt. Dīvaini, ka nevienā citā vietā dienasgrāmatā nekas tamlīdzīgs nav atrodams, īstenībā ieraksti nav tik inteliģenta cilvēka

cienīgi. Tie ir nomācoši. Bezgalīgas vaimanas par sāpēm un kaitēm. Un tikai pēc tam, kad pie viņa bijis jūsu brālis, parādās vienīgais interesantais ieraksts, vienīgā noslēpumainā piezīme ... un to viņš atstājis mums atšifrēšanai.— Viņš izvilka no kabatas etviju, izņēma cigareti un to aizkūpināja. Šis cilvēks itin visu pārvērta rituālā.

— Tiktāl nu biju ticis. Kotmanis un Sendžons tika novēroti. Man priekšā dienasgrāmata ar norādījumiem: P.— Perons?— un Zigfrīds un Barbarosa, kas gaida atšifrējumu. Vai ieraksts ir histēriķa murgs? Nezinu, mister Kūper, atzīstos pavisam atklāti — nezinu, kaut gan šaubos.

Beidzot nolēmu izzināt, ko konkrēti dara Kotmanis un Sendžons, kur viņi uzturas. Domāju arī par Dol-dorfa bērēm. Redzēju viņus kapsētā, kur viņi bija ieradušies parādīt nelaiķim pēdējo godu. Un mani tas viss stipri ieinteresēja.— Viņš paraustīja plecus.— Interesēties pieder pie manas profesijas.

— Turpiniet,— es viņu nepacietīgi skubināju.— Kādēļ jums liekas tik grūti viņus iztaujāt?

— Tādēļ, ka viņu te vairs nav.

— Nav?

— Tieši tā,— Roka sacīja,— nav.— Viņš apklusa, un es sēdēju, galīgi apstulbis. Nav.— Atceraties zīmīti, kuru jūs man atsūtījāt kopā ar Doldorfa dienasgrāmatu un kurā jautājāt, vai mums ir kaut kas zināms par Alfrēda Kotmaņa ārzemju ceļojumiem? Es to pārbaudīju, mister Kūper.

— Un?

— Alfrēds Kotmanis atgriezās Buenosairesā tieši mēnesi pirms jūsu brāļa apmešanās šejienes Kleridža viesnīcā. Kotmanis atgriezās no Ēģiptes. No Kairas.— Viņš pievilka ķeksīti kādai aprakstītai vietai vienā no lapām.— Arī jūsu brālis šeit ieradās no Kairas, mister Kūper.— Viņš viegli nopūtās.— Izskatās, ka mēs sākam veidot mazu, oriģinālu celtnīti, kā jums šķiet? Atrodam sīkas, dīvainas sakritības.

Tā nu es cerēju, ka piedzīvošu godu un prieku parunāties ar Kotmaņa kungu. Bet viņš jau bija projām.

— Uz kurieni viņi aizbraukuši?— es jautāju. Nelielajā kabinetā trūka gaisa. Viss gan bija antiseptiski spodrs un kārtīgs, bet manā prātā valdīja haoss. Es

nepaguvu ne apgriezties, kad atkal atklājās kaut kas Jauns un nepatīkams.

— Viņi izlidoja šorīt ļoti agri no maza privāta lidlauka ziemeļu ārpilsētā. Kotmaņa kunga personīgajā mazajā Līra modeļa lidmašīnā, ko vada profesionālais pilots Helmūts Krīgers, kuru Kotmanis bieži mēdz nolīgt nelieliem lidojumiem pa mūsu valsti. Par ceļa-mērķi pieteikta Patagonija . . . vai esat bijis Patagonijā, mister Kūper?

— Dies pasarg, protams, nē.

— Ap to vietu beidzas pasaule. Neapdzīvots, drūms novads pašā Dienvidamerikas lejasgalā. Nu ... uz Pata-goniju izpriecas labad neviens nebrauc.— Viņš nopūtās un nospieda smēķgalu.— Un tomēr Kotmaņa kungam pēdējo sešu mēnešu laikā šis ir sestais lidojums uz Patagoniju.

— Jūs taču varat viņu iztaujāt, kad viņš nonāks tur,— es sacīju,— vai pēc atgriešanās.

— Diezin vai tas būs nepieciešams.— Viņš pastiepa lūpas un pabungāja ar pirkstgaliem pa aktu vākiem. — Ļaujiet jums paskaidrot. Viņš, Sendžons un pilots izlidoja uz Patagoniju. Bet. . . viņi nav tur nosēdušies. Lidmašīna nav piezemējusies nekur — nekur starp izlidošanas vietu un reģistrēto ceļamērķi, nedz arī pašā Patagonijā. Pa radio viņi nav sasniedzami. Neviena cita lidmašīna pa ceļam nav viņus sastapusi.— Viņš atkal pastiepa lūpas, it kā gribētu man sūtīt gaisa skūpstu.— Viņi ir pazuduši. Esmu noorganizējis meklēšanu gan gaisā, gan uz zemes. Nevaru skaidri pateikt, kādēļ, bet man ir spēcīga nojauta, ka mēs viņus neatradīsim.— Viņš drūmi pasmaidīja.

GLAZGOVA

Pēdējais ceļa posms lidojumā uz Glazgovu pagāja tumsā un lietū. Biju mēģinājis pierakstīt hronoloģiskā secībā piezīmju blokā visus notikumus, kopš izbraucu no Bostonas, taču drīz vien man viss sajuka. Es neesmu Roka.

Kad todien atstāju viņu sēžam kabinetā Moreno ielā, viņš gan bija apmulsis, bet nepavisam neizskatījās izsists no sliedēm. Jaunajām grūtībām viņš raudzījās

pretī lietišķi un piesardzīgi. Līdz vakaram viņam viss droši vien jau bija sadalīts pa aktu vākiem.

Viņš man apsolīja, ka Marija Doldorfa tikšot apsar-i! gāta, līdz beigsies, pēe viņa formulējuma, «šis nestabilais periods». Viņš uzdeva arī sīki pārbaudīt profesora Doldorfa finansiālo stāvokli un visus sakarus, kādi profesoram pēdējā laikā varēja būt ar Kotmani vai kādu citu no Perona valdīšanas laika darboņiem.

Sevišķi Roka interesējās par dienasgrāmatu, ko Marija bija atradusi tēva papīros. Viņš mani informēja, ļ ka tiekot meklēti Barbarosa un Zigfrīds — īpaši veco j peronistu aprindās, kuri laiku pa laikam sarosoties < pārvest mājās padzīto prezidentu.

Tā es no savas reģistrēšanas shēmas atteicos.

Vienīgais, kas mani patiesi interesēja, bija mana ] māsiņa Lī. Man viņa katrā ziņā jāatrod. Ticēju kā ļ bērns — tiklīdz būšu viņu atradis, viss sāks noskaidroties. Es visu sapratīšu . . .tiklīdz būšu atradis Lī.

Jutu kādu pieskaramies manai rokai.

Tas bija mans blakussēdētājs, mazs, drukns vīriņš ar j sarkanu seju, ģērbies tvīda uzvalkā. Viņa apaļā mutīte ļ ar biezajām, it kā bites sadzeltajām lūpām līdzinājās ar auklu aizsietas kulītes galam.

— Tā, redziet, tur lejā ir Glazgova,— viņš lietišķi I sacīja.— Beidzot būsim atlidojuši.— Viņš norādīja uz lietū norasojušo rūti, kad mūsu Boeing 707 viegli nosliecās sāniski: lejā samiegojusies un drūma pletās Glazgova. Apaļā mutīte mazliet pavērās smaidā.— Gri\ bēju tikai vērst jūsu uzmanību uz pilsētas panorāmu — pirmo skatu no augšas, tā teikt.— Pats viņš bailīgi novērsa skatienu no lodziņa.

— Jā, jā,— es sacīju. Nožāvājos.

— Jūs lidojat no tālienes?

— Jā. No Buenosairesas.

— Ak vai! Tādu gaisa gabalu.— Viņš sievišķīgā žestā papleta sārtas, tuklas roķeles.— Man jau liekas, ka es lidoju no tālienes — no Romas un Madrides, bet jūs ar Argentīnu esat mani krietni pārspējis, kas ir, tas ir.— Viņš smaidīja.— Pārspējis gan.

Es pamāju. Cerēju, ka nu viņš mani liks mierā. No sēdekļa apakšas viņš izvilka cūkādas portfeli un noguldīja to klēpī virs sasprādzētās drošības jostas. Arī es piesprādzējos, tad viņš man pastiepa pretī mazu, sārtu roķeli.

— Makdonalds.

— Ak jā,— es vilcinādamies atteicu,— Kūpers.

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, mister Kūper. Man vienmēr gribas iepazīties ar cilvēkiem, ar kuriem kopā ceļoju. Saprotu, ka tā ir tīrā māņticība, bet man pastāvīgi prātā nelaime, lidmašīna taču var nogāzties ... un tad, raugi, ir vieglāk, ja zini, ar ko kopā mirsti.— Viņš pasmaidīja pār visu ģīmi un aizvāca roķeli.— Jums tas izklausās traki tumsonīgi? Droši vien. Bet ko lai dara — jā, ko lai dara, tāds nu reiz es esmu.— Viņš mutautā noslaucīja mikli spīdošo pieri.

Lidmašīna laidās lietū arvien zemāk. Motori piepūlē kauca, fizelāža drebēja.

— Vai ilgi paliksiet Glazgovā?— kaimiņš jautāja.

— Nezinu,— atbildēju,— šķiet, ka ne.

— Nekāda brīnišķīgā vieta Glazgova nav. Drausmīgi komerciāla, industriāla pilsēta, pavisam citāda nekā Edinburga. Jūs laikam darīšanās?

— Nē, nē. Nekādu darīšanu man nav.

— Nu, ja braucat atvaļinājumā, tad Glazgova jūs pievils, mister Kūper. Edinburga ir īstā vieta, kur jābrauc tūristiem.

Lidmašīna laidās arvien zemāk, slīdēja pa melnu tumsu, bet mums priekšā mirgoja lidlauka ugunis.

— Atlidoju personiskā vajadzībā, mister Makdo-nald,— es gurdi atteicu,— ne atvaļinājumā, ne ekskursijā . . .— Salona smacīgais gaiss man koda acīs.

— Es pats esmu apdrošināšanas aģents. Darīšanas, darīšanas, nekā cita kā darīšanas.— Viņš paraustīja šauros plecus un nervozi nobraucīja olai līdzīgo galvu, bet acis aiz brillēm plastmasas ietvaros visu laiku bailīgi mirkšķinājās, it kā viņš bītos teju, teju saņemt sitienu. Piere viņam atkal bija norasojusi. Beidzot es sapratu, kālab viņš uzsācis sarunu. Viņam bija bail. Pacelšanās gaisā droši vien iedarbojās uz viņu tādā pašā veidā. Tagad, gaidot mirkli, kad riteņi pieskarsies zemei, viņš ar sārtajām roķelēm tik spēcīgi sažņaudza sēdekļa roku balstus, ka pirkstu kauliņi kļuva gluži balti. Sekoja parastais atsitiens, viegls grūdiens, un mēs bijām piezemējušies. Makdonalds atlaida rokas no balstiem, vēlreiz noslaucīja pieri, un es redzēju viņa sejā atkal parādāmies sārtumu.

Nākamreiz ieraudzīju viņu pie bagāžas saņemšanas. Viņš smaidīja dzimuša apdrošināšanas aģenta smaidu un nāca pie manis.

— Kur jūs apmetīsieties?— viņš jautāja, nu jau redzami atvieglots un mazliet atžirdzis no pārciestajām nāves bailēm. Un pēkšņi es jutu, ka pēc visiem tipiem, ar kuriem pēdējā laikā biju saticies, man šis panaivais vīrelis iepatīkas.

Nosaucu viesnīcu, un viņš piekrītot pamāja.— Augstākā klase.— Pienāca bagāža, un mēs pievācām savējo.

—Klausieties,— viņš sacīja, pirms iesēdās taksometrā,— mums kādreiz kopā jāizdzer pa glāzei. Varu šai pašā brīdī ieteikt krodziņu, kas jums katrā ziņā patiks.— Viņš pamāja ar roku un aizbrauca, un man vēl ilgi palika atmiņā viņa it kā bites sadzeltās lūpas.

Vējš slīpām šaltīm dzina pretī salto februāra lietu, kas spiedās līdz pat kauliem. Pa zemi vēlās bieza migla un lipa ap angāriem. Iestūmu savu koferi taksometrā, un mēs braucām uz pilsētu. Nosalis, izmircis, aukstumā drebēdams, jutu, cik tālu atrodos no Buenosairesas.

Kad agri nākamajā rītā izgāju no Lornas viesnīcas, Sočīholas iela tinās blīvā, sodrējiem piemirkušā miglā. Jutos atpūties, nervozs, sagatavojies visam, kas gaidāms. Sākotnējais satraukums par Lī attēlu sāka atslābt, un es varēju domāt par to, kā visā nopietnībā ķerties pie meklēšanas.

Taksometrā aizbraucu uz Sirila kantori. Migla, valga un netīra, sabiezēja arvien vairāk. Man tas šķita pat patīkami.

Kantoris atradās respektablas, klusas cienīga izskata ēkas otrajā stāvā Vestrīdžentielā. Ali Britain Distribut-ing Ltd. rādīja pasaulei ļoti cienījamu vaigu — līdz mirdzumam nospodrinātu misiņu un tumšas, pulētas durvis. Pieņemšanas zāle bija ne visai liela telpa ar maigu apgaismojumu un paklāju pa visu grīdu; pie galda sēdēja pusmūža sieviete korektā tvīda kostīmā. Kaut kur sīca neredzams radiators, bet telpā bija vēsi. Es pateicu, kas esmu, viņa samirkšķināja acis un pazuda aiz smagām durvīm, tās ar troksni aizvērdama, taču drīz atgriezās un teica, ka misters Damfrīzs labprāt mani tūliņ pieņemšot, ja es būšot tik laipns un iešot viņai līdzi.

Džeks Damfrīzs bija gara auguma, slaids, ģērbies tumši zilā uzvalkā ar vesti, baltā kreklā ar tumšu,

svītrotu kaklasaiti zem pavērtās apkaklītes. Tāds laikam ir tradicionālais ietērps angļu biznesmenim darba laikā. Mazajā pirkstiņā spīdēja zīmoggredzens. Viņš bija nenosakāma vecuma vīrietis ar svaigu seju, taču mazliet iekumpis — varbūt sava mūža trīsdesmitajos, varbūt četrdesmitajos gados.

Sarokojāmies, viņš ielēja tēju no nelielas, graciozas kannas ar pastorālu ainiņu uz apaļajiem sāniem. Ka^ mīnā uguns čūkstēdama un sprakstēdama cīnījās ar mitru malku. Kabinets bija ārkārtīgi elegants, tas pilnā mērā atbilda Sirila attieksmei pret apkārtējo vidi.

Damfrīzs palika stāvam pie kamīna un, kausēdams cukuru tējas tasē, oficiāli smaidīja. Cerēju, ka viņš, dies pasarg, nekļūs nepanesams.

— Kāds ir jūsu tituls šajā iestādē, mister Damfrīz?— es apjautājos. Sēdēju ar sarkanbrūnu ādu apvilktā krēslā un no lejas stingri raudzījos augšup uz viņu. Sāku atsilt. Piebīdīju krēslu tuvāk ugunij.

— Esmu rīkotājdirektors Glazgovā,— viņš sacīja, ar lielo muti malkodams tēju un pāri briļļu stikliem vērdamies manī valgi zilām acīm.— Divreiz mēnesī nosūtu uz Londonas kantori misteram Sirilam Kūpe-ram rakstveida ziņojumu.— Viņš runāja it kā aizstāvēdamies.— Glazgovā visu izlemju pats.

— Apsēdieties, mister Damfrīz,— es sacīju,— lūdzu, apsēdieties!

Porcelāna tase viegli noskanēja pret apakštasi, kad viņa nevainojamais augums atslīga otrā ar ādu apvilktā krēslā. Logā dobji sitās lietus, ko vējš trieca cauri biezajai miglai.

— Mans brālis Sirils ir miris, mister Damfrīz.

— O, nē . . Viņš likās ļoti noskumis, taču jutu, ka smadzenes aiz valgajām, zilajām acīm tai pašā mirklī sāk intensīvi darboties un kalkulēt.

— Viņš nomira pēkšņi — mūsu dzimtajā pusē, Kū-perfolzā, Minesotā.— Izvilku no kabatas pīpi un sāku pildīt tajā tabaku.— Tagad viņa intereses Ali Britain Distributing Ltd. pārņemu es. Pats neesmu sevišķi kompetents, bet mani advokāti pašreiz visu kārto. Samērā drīz man būs nepieciešami jaunākie pārskati un inventarizācijas dati.— Uzvelkot sērkociņu un aizkūpinot pīpi, redzēju, ka viņš izskatās gadījumam piemēroti apmulsis. Smaidīdams vēroju, kā jaunās vēstis pamazām sasniedz viņa apziņu.

— Protams, varat visu saņemt, kad vien vēlaties, mister Kūper. Esmu pārliecināts, ka viss būs labākajā kārtībā.— Elkoņus uz ceļiem atbalstījis, viņš paliecās uz priekšu, gatavodamies atvairīt jaunās priekšniecības uzbrukumus.

— Es jums pilnīgi uzticos, mister Damfrīz,— sacīju, — pilnīgi uzticos. Mans brālis lieliski pazina cilvēkus, un, ja viņš izraudzījās jūs par vadītāju šeit, Glazgovā, tad es, protams, neko nedomāju mainīt. Varat būt mierīgs.— Vairākkārt enerģiski pasūcu pīpi, līdz tabaka sāka labi degt, tad iedzēru pāris malciņu tējas.

Damfrīzs nopūtās un it kā saruka savā dārgajā uzvalkā.

— Esmu satriekts, mister Kūper,— viņš sacīja, mazliet nomierinājies.— Kā jūsu brālis nomira? Rudenī, kad pēdējoreiz viņu redzēju, viņš šķitās sveiks un vesels. Mēs gaužām reti dabūjām viņu šeit redzēt — viņš bija ļoti nemanāms šefs. Nekad nezinājām, kur viņš atrodas. Mēs viņam patiesībā esam tikai kapitāla ieguldījums.

— Viņš nenomira no slimības, mister Damfrīz, viņu noindēja. Kāds viņu nogalināja.

Damfrīzs nobāla. Priekšpusdiena viņam kļuva arvien nepatīkamāka. Viņš piecēlās un raudzījās lejup uz miglā tīto ielu.— Neticami. Es pat nezinu, ko lai saku.— Tad viņš uzmeta man asu skatienu.— Vai ir zināms, kas to izdarīja?

— Nē. Diemžēl — ne. Viss ir ļoti mīklaini un nesaprotami. Jāatzīstas, ka arī man divreiz uzbruka . . . Un vēl daži cilvēki ir nogalināti.

īsumā pastāstīju viņam, kas noticis. Viņš vienu pēc otras izdzēra divas tases tējas un izsmēķēja cigareti. Atturīgā fasāde sabruka. Man patika Džeks Damfrīzs. Kad biju beidzis, viņš platām acīm skatījās manī un sacīja:

— Jēzus Kristus un visu svēto kompānija . . . tad jau jādomā — ja tādā garā turpināsies, noziegumu vilnis atvelsies arī līdz Glazgovai. Es gribēju teikt — kamēr jūs būsiet šeit.

— Ja turpināsies. Es, starp citu, gribētu jums uzdot dažus jautājumus un domāju — vislabāk būs, ja sāksim tūliņ. Vispirms gribu palūgt, lai jūs paskatāties uz šo.— Izņēmu no kabatas aploksni un pasniedzu viņam.

To atvēris un izvilcis avīžizgriezumu, viņš pārsteiguma

iesēcās.

— Vai esat to jau kādreiz redzējis?

— Protams,— viņš sacīja,— es taču pats šo fotografēšanu noorganizēju.— Viņš nobraucīja zodu.— Dīvaini, ko jūs abi esat tajā saskatījuši . . . redziet, tieši tai dienā, kad uzņēmums parādījās avīzē, jūsu brālis pagājšruden ieradās Glazgovā, tieši tajā dienā. Un viņš atnesa Glazgovas Herald šurp uz kantori. Nekad nebiju viņu redzējis tik satrauktu, bet nekad arī to neaizmirsīšu, ticiet man.

Tas bija noticis Glazgovā vairumtirdzniecības gadatirgus laikā, un Damfrīzs juties gaužām apmierināts, ka sarunājis preses fotogrāfu, kas nofotografējis Gin-teru Brendela kungu, un žurnālistu Alisteru Kempbelu, lai uzraksta informāciju par to, ka Ali Britain Distri-buting Ltd. noslēgusi veiksmīgu līgumu ar Brendela kunga firmu Minhenē. Ali Britain, gluži dabiski, centusies iegūt Vācijas tirgu savai jaunajai viskija šķirnei — Thistle and Heather. Un Damfrīzs jau sen bija mēģinājis panākt vienošanos, kas šoreiz tika noslēgta. Lai darījumu nosvinētu, viņš bija sarunājis ar Kempbelu, kuru jau vairākus gadus pazīst, lai tas savā rakstā uzsver gan tirdzniecības attiecību paplašināšanu ar vācu firmu, gan arī neaizmirst pareklamēt Thistle and Heather. Beigu beigās viss izdevies lieliski. Abi kopā viņi vēl noorganizējuši fotografēšanu, lai efektīvāk pievērstu rakstam lasītāju uzmanību; par atlīdzību Kempbelam apsolīts, ka turpmāk viņš bez maksas saņems tik daudz jaunā viskija, cik spēs izdzert, kas, ņemot vērā žurnālista kapacitāti, esot ļoti labs atalgojums.

Kad Sirils tai rītā ieradies Ali Britain kantorī, viņš bijis ļoti satraukts. Izvadījis visus no kabineta, viņš palicis vienatnē ar Damfrīzu, abi sēdējuši pie kamīna, un viņš sācis direktoru iztaujāt par fotogrāfiju, par vienošanos ar Brendela firmu un par visu, kas darīts iepriekš, lai vienošanos panāktu.

— Viņš bija gaužām neatlaidīgs,— Damfrīzs stāstīja,— sīki jo sīki gribēja zināt, kā darījums uzsākts, vai viņi meklējuši mūs vai mēs viņus. Protams, pirmo kontaktu ar Brendelu nodibināju es, jo zināju, ka Brendela firma meklē jaunu tirgu.

— Vai jūs braucāt uz Vāciju, lai darījumu pasteidzinātu?— es jautāju.

— Nē, Brendela kungs ieradās no Minhenes šeit. Viņš, raugi, gribēja pārliecināties, vai mēs spējam izturēt konkurenci.

— Vai viņš zināja, ka Ali Britain pieder manam brālim?

— Aha, tas, redziet, ir otrs jautājums, par kuru ļoti interesējās jūsu brālis. Kad viņš bija pilnīgi pārliecinājies, ka pasākuma iniciators esmu bijis es, nevis otrādi, viņš tūliņ pavērsa jautājumu šajā aspektā. Vai pastāvējusi iespēja, ka Brendels būtu varējis uzzināt viņa saistību ar mūsu firmu? Vai es kādreiz esot par to ieminējies? Vai Brendelam tas kaut kādā veidā varējis tikt zināms?— Damfrīzs aizkūpināja jaunu cigareti un palūkojās tukšajā tējkannā. Viņš piegāja pie durvīm un lūdza atnest vēl tēju, kas tūliņ tika izdarīts.

— Nu, es varēju runāt tikai pats par sevi,— viņš turpināja,— un, balstoties uz to, pateicu jūsu brālim, ka Kūpera vārds nekad nav ticis minēts, un galu galā — kālab lai tas būtu pieminēts? Es šeit esmu rīkotājdirektors. Brendelu droši vien neinteresēja klāt neesošs īpašnieks.

— Sirilu jūsu paskaidrojums tātad apmierināja?— es jautāju. Kamīna uguns sāka man karsēt lielus. Piecēlos un nostājos ar muguru pret logu. Kuģa pulkstenis vara ietvarā nosita vienpadsmit. Migla laukā nebija kļuvusi caurredzamāka.

— Ko jūs varat pateikt par Brendela sievu? Par Brendela kundzi. Vai jums gadījās ar viņu iepazīties?— Man neviļus aizrāvās elpa. Tur es nekā nespēju līdzēt.

Damfrīzs neizpratnē pagrozīja galvu kā cilvēks, ko pārsteidzis sevišķi rafinēts burvju mākslinieka triks.

— Sasodīts, tieši to pašu gribēja zināt jūsu brālis. Viņš gan bija uzstājīgāks ... jā, varu atbildēt: jā, tiku ar viņu iepazīstināts. Kad Brendels ieradās otrreiz, lai apmeklētu gadatirgu, mēs trijatā ēdām vakariņas — dienas trīs pirms jūsu brāļa ierašanās. Gija restorānā . . .— Viņš pamanīja ziņkāri manā sejā.— Ļoti jauks restorāns, mister Kūper, labākais visā pilsētā. Brendels uzstājās, lai, tā teikt, ciešāk nostiprinātu darījumu. Tas kopumā bija vērā liekams vakars. Ar šampanieti . . . un, paldies dievam, bez mūsu jaunā viskija.— Viņš saviebās.

— Labi,— es viņu pārtraucu,— lūdzu, pastāstiet par Brendela kundzi visu, ko vien atceraties.

— Aha — tātad par Brendela kundzi. Liza. Viņu sauc par Lizu . . .

Izdzirdis šo vārdu, es iekšķīgi nodrebēju, tik līdzīgi tas skanēja vārdam Lī.

— Tā ir sieviete, ko grūti aizmirst, varat man ticēt, mister Kūper, bet ļoti grūti arī viņu aprakstīt. Jāteic — ārkārtīgi skaista . . . bet jāteic arī — ļoti rezervēta. Es negribu teikt, ka nelaipna, nē, nepavisam, bet, kaut arī tāds spriedums pēc vienas tikšanās izklausās absurdi, to es saprotu, bet man viņa izlikās skumja sieviete.— Viņš uztvēra manu skatienu.— Vai saprotat, ko gribu teikt: ne pagalam skumīga, bet drīzāk — nelaimīga. Viņa smaidīja, izturējās saviesīgi laipni pret vīra darījumu partneri, tomēr brīžos, kad viņai likās, ka viņu nenovēro, sejā parādījās visai skumja izteiksme.

— Skumja?

— Viņa ir krietni jaunāka par vīru, izturas pret to gaužām gādīgi, drīzāk kā meita pret tēvu.— Viņš atlaidās krēslā, pārlika vienu tievo, garo kāju pār otru un izpūta dūmu apli, kas, pirms saira, palika trīsam gaisā kā mobilis.— Gandrīz vai neērti par to runāt. . .

— Par ko?

— Brendela kungs ir izmeklēti elegants vīrietis, valkā dārglietas un pie izcila drēbnieka šūtus uzvalkus, runā klusu, gandrīz pusčukstus — ļoti izsmalcināts, lai nebūtu jāsaka vairāk.

— Viņš ir homoseksuālis?

— Nu, varbūt ne tik tieši,— Damfrīzs nokremšļojies atteica,— bet kaut kas neskaidrs ap viņu ir, ja saprotat, ko gribu sacīt. Viņš ir glīts, ļoti kopts, gluži kā sieviete zināmā vecumā. Seja šķiet kalnusaules brūnināta. Tā izskatās zieķēta un masēta, un tik ārkārtīgi nevainojama, ka man pat liekas — viņam ir izdzītas uzacis.— Damfrīzs nervozi iesmējās.— Ar visu to gribu tikai pateikt, ka tādējādi varētu izskaidrot Brendela kundzes vientulību, skumjo sejas izteiksmi un grumbiņu starp uzacīm tajos mirkļos, kad viņa aizmirstas. Viņa šķiet it kā anestezēta pret smiekliem, normālu jautrību, draiskulību. Bez tam, zināt, viņai nav pārspīlēti izteiktas humora izjūtas.

— Jādomā, jūs brālim to visu pastāstījāt,— es sacīju.

— Jā. Viņš mani neatlaidīgi izjautāja un gribēja zināt, kur Brendels atrodams . . .

— Un kur Brendels ir atrodams?

— Varu jums pateikt tikai to pašu, ko teicu viņam. Proti, Brendela firmas galvenais sēdeklis ir Minhienē. Zinu, ka firmai ir kantoris arī Londonā. Kad ieradās jūsu brālis, Brendela Glazgovā vairs nebija.

— Vai Sirils sacīja, ko nolēmis uzsākt sakarā ar Brendelu? Vai viņš jums teica, kādēļ tik ļoti interesējas par šo fotogrāfiju?

— Nē, un es arī nejautāju. Bet es nespēju to aizmirst. Vēlāk vairākkārt pārdomāju, vai tikai viņš neinteresējas galvenokārt par sievieti — vai kādreiz senāk nav to mīlējis. Vai tā nav veca paziņa, kas viņam reiz bijusi dārga.— Viņš rimti pasmaidīja.— To pašu gan varētu secināt arī no jūsu jautājumiem.— Smaids izdzisa. — Bet tagad es vairs nezinu, ko domāt. Viņa nāve . . . Un pārējie cilvēki, kas, kā jūs sakāt, ir nogalināti. Vai viņiem ir kāds sakars citam ar citu? Vai šajos notikumos kaut kāda loma ir fotogrāfijai?— Viņš vēlreiz paņēma rokā attēlu, it kā mēģinādams tajā saskatīt līdz šim vēl neapzinātu, jaunu jēgu.

— Mister Damfrīz, jums būs daudz labāk nezināt par to nekā.

— Bet kā ar firmu?— viņš jautāja.— Vai vēlaties dot kādus nekavējoties izpildāmus rīkojumus?

— Nekādus, mister Damfrīz,— es atteicu.— Strādājiet vien, kā esat strādājis līdz šim.

— Labi. Bet jūs gan — esiet uzmanīgs . . .— viņš vilcinādamies piebilda un viegli pieskārās kaklasaites mezglam.

— Vai jums zināms, ko Sirils darīja pēc tam, kad bija runājis ar jums?

— Nē, pēc tam vairs neesmu nekādas ziņas no viņa saņēmis. Tas bija neparasti. Es nosūtīju pārskatus, bet viņš uz tiem neatbildēja ne vārda. Nodomāju, ka viņš aizņemts ar kaut ko citu ļoti svarīgu.

— Tā arī bija,— es atteicu.

Glazgovas Herald redakcijas jaunāko ziņu nodaļa bija spoži apgaismota, karsta, un tur oda pēc sviedriem un rakstāmmašīnu lentēm. Visu laiku klabēja rakstāmmašīnas un teletaipa aparāti, no spiestuves dziļāk ēkas

iekšienē vēlās rotācijas mašīnu duna. Grīda bija netīra, galdi veci un nobružāti, valodas skaļas un visai piparotas, un man radās iespaids, ka esmu iegadījies lugas «Pirmā lappuse» izrādē.

Alisters Kempbels, atzvēlies vecā, grozāmā krēslā, blenza aizvēsturiskā melnā rakstāmmašīnā. No viņa kukurūzas vālītei līdzīgās pīpes kūpēja dūmi. Viņš bija ģērbies biezā tvīda uzvalkā un zem žaketes vēl pavilcis adītu jaku. Viņam bija cieti, rudi mati, maza galviņa, koši sārta seja un brūna kaklasaite: viņš nepārprotami izskatījās pēc cilvēka, kas pārāk ilgi turēts miglā un lietū un pa šo laiku sarūsējis.

Ap viņu dvesmoja viegls skotu viskija aromāts, sajaukts ar savādi asu tabakas smārdu. Acīmredzot viņš nekautrēdamies izmantoja savas tiesības saņemt bez maksas Thistle and Heather.

— Misters Kempbels?

Viņš nokremšļojās.— Kempbels gan. Un kas jūs būtu?— No drausmīgi biezu, kuplu uzacu apakšas, kas bija tikpat rudas kā mati, viņš man uzmeta aizdomīgu, jautājošu skatienu. Cauri dūmu aizsegam manī kā durtin iedūrās mazas, brūnas ačeles, kas atgādināja spāņu zemesriekstus.

Nosaucu savu uzvārdu un apvaicājos, vai mans brālis kādreiz pie viņa bijis.

— Sirils Kūpers, vai? Jā, kā tad, Sirils Kūpers bija gan atskrējis — vienās putās, teicās nākam tieši no Džeka Damfrīza. Un, man šķiet, jūs esat nācis to pašu ceļu.

— To pašu. Un gribu jums uzdot pāris jautājumu.

— Par skotu viskija pārdošanu vāciešiem.— Viņš palocīja mazo galviņu un izņēma pīpi no mutes, pazibi-nādams no nikotīna apdzeltējušus zobus.

— Atkal trāpījāt,— es sacīju.— Jums ir laba atmiņa, mister Kempbel.

— Man tiešām ir laba atmiņa, draudziņ, jūs nemaldāties, bet to, ko atceros es, atcerētos katrs pēdējais muļķis. Sis gadījums nav no tiem, kurus aizmirst.— Viņš papurināja galvu un piecēlās — mazs vīrelītis, ne piecarpus pēdu augumā. Viņš ar plaukstu nobraucīja mūsaino pieri, un mēs sarokojāmies.

— Vai varam parunāties, mister Kempbel?

— Kāpēc ne? Varam.— Viņš pameta ašu skatienu apkārt.— Tikai ne šeit. Iesaku iegriezties mazā, neievē-

rojamā krodziņā, ko es diezgan labi pazīstu. Tur neviens nenoklausīsies, ko runājam. Šeit,— viņš nicīgi pameta ar roku,— nekad nevar zināt, kas klausās.

Viņš nosauca kādu alus bāru, kas man šķita kaut kur dzirdēts, un pastāstīja, kā turp aiziet.

— Un vēl viens padoms.— Viņš palūkojās uz mani ar spožām seska ačelēm.— Uzmanieties, esiet ļoti uzmanīgs! Paņemiet taksi, aizbrauciet uz savu alu un pirms laika ārā nelieniet.— Viņš blēdīgi piemiedza tumšo ačeli un paspieda manu delmu.— Gudram divreiz nav jāsaka, vai ne?

No Kempbela melodramatiskā brīdinājuma man sažņaudzās pakrūte.

Uzmanīties — no kā, velns parāvis, uzmanīties? Izklausījās, it kā viņš zinātu, cik mana dzīve pēdējā laikā kļuvusi bīstama. Turklāt viņš taču, jādomā, nekā nezināja ne par Sirila nāvi, ne pārējiem notikumiem.

Beidzot pienāca norunātā stunda, un es stāvēju minētajā krodziņā pie spoži pulētā bāra. Biju atnācis pāris minūšu agrāk un, darbodamies ar pīpi un sērkociņiem, vēroju viņu ienākam pa mātetā stikla durvīm. Ienācis viņš apstājās turpat pie durvīm. Mugurā viņam bija nožēlojamākais lietusmētelis, kādu jebkad biju redzējis. Cauri smēķu dūmu piezilinātajam gaisam viņš ieraudzīja mani, ar elkoņiem izbrīvēja ceļu līdz bāram, pasūtīja divus kausus rūgtalus un izdauzīja pelnutraukā savu kukurūzas vālītes pīpi.

Pieri saraucis, viņš nosūca alus putas un tad pēdīgi ierunājās:

— Tās lietiņas, kas man jums stāstāmas . . .— viņš nogrozīja galvu,— es pat nezinu . . .

— Vai manam brālim jūs pateicāt to, ko gribat sacīt man?

— Jā, pateicu — un nupat man iešaujas prātā: kādēļ jūs nepajautājat viņam pašam?— Ačeles aiz dūmu mākuļa viltīgi uzzibsnīja.

— Viņš ir miris. Noslepkavots.— Viņš nobāla, sārtā seja ieguva netīri pelēku nokrāsu, mēle pārslīdēja pār sasprēgājušajām lūpām.

īsumā pastāstīju notikušo, viņš klausījās tik nomāktu seju, it kā viņu mocītu nežēlīgas galvas sāpes. Paskaidroju, kā uzzināju viņa vārdu un kādēļ esmu atnācis. Beidzot viņš cik necik atguvās un aizkūpināja pīpi.

— Jūs, puis, esat sapinies ar bīstamiem ļaudīm,—

viņš atkārtoja vairāk reižu no vietas.— Jūs pat iedomāties nevarat. . ■ Viņš raudzījās manī pār alus kau

siem un pamāja ar mūsaino roku uz krodziņa durvīm, kas tai brīdī pavērās. Arā vilnīja bieza migla, uz mirkli apsegdama netīrumus, kas man šķita Glazgovas firmas zīme.

— Tur ārā draud briesmas.— No šī temata viņš laikam nespēja tikt vaļā. Kuplās uzacis drūmi saraucās. Viņš sūca pīpi. Viss krogs tinās zilos dūmos un oda pēc lietū samirkušas vadmalas.

— Jūsu brālis,— viņš turpināja,— gribēja par Bren-delu un Brendela kundzi uzzināt visu, kas man par tiem zināms,— un es par tiem zinu krietni daudz, lielāko tiesu gadījās atklāt gluži nejauši, taču, gabaliņu pa gabaliņam kopā saliekot. . . beigu beigās sanāca tādas lietas, par ko nevienam, izņemot jūsu brāli, neesmu minējis ne pušplēsta vārda.— Viņš nošņaukā-jās.— Galvenokārt tādēļ, ka visu esmu izsecinājis pats. Gatavie lietuvēna murgi, puis.— Viņš pašķielēja uz augšu no kausa, pār kuru bija nolīcis. — Neviens man arī nebūtu ticējis.

Viņš pablenza aukstajos pīpes pelnos, ar mēteļa piedurkni nobrauca gar padeguni, noslaucīdams no virslūpas alus putu paliekas. Tad vēlreiz nošņaukājās un aptvēra ar plaukstām karsto, nosmulēto pīpes galviņu. Viņš runāja ļoti klusu, pievērsis stingu skatienu bārmeņa atspulgam spogulī.— Klausieties vērīgi. Nopērciet biļeti uz pusnakts vilcienu, kas iet uz Londonu. Izrakstieties no viesnīcas un nododiet bagāžu stacijas glabātavā. Paēdiet stingras vakariņas, ieturieties, kā nākas. Pēc tam satiksimies un tiksim skaidrībā par visu.

Viņš man iedeva uz netīras avīžlapas strēmeles uzkricelētu adresi: īres namu rajons, ko sauc par Gorbelsu. Viņš piebilda, ka glāzgovieši nez kādēļ ar šo rajonu lepojoties: tas esot drausmīgākais graustu rajons Eiropā.

— Precīzi pulksten desmitos,— viņš piekodināja, sakārtodams kaklautu un izdauzīdams pīpi. Uzmaucis nospeķoto cepuri līdz pat ausīm, viņš iebāza salocīto avīzi mēteļa kabatā un pazuda — tāds maziņš, samircis un izdarīgs —, pazuda cilvēku burzmā, kuri, strīdēdamies par futbolu, drūzmējās pie durvīm.

Es nesteidzīgi tukšoju savu alus kausu un nomākts domāju par Kempbela vārdiem. «Gatavie lietuvēna murgi,» viņš sacīja. Izdzēru pēdējo rūgtalus malku un garām vairākiem skaļiem puišiem spiedos uz durvju pusi. Tad kāds parāva mani aiz rokas, un kāda balss uzrunāja mani vārdā:—Nudien, misters Kūpers.— Tas bija Makdonalds, mans nervozais blakussēdētājs vakar lidmašīnā. Seja karstajā gaisā bija pietvīkusi tumši sarkana, lūpas smaidot savilktas tūtītē. Acis viņam asaroja, un viņš tās izslaucīja ar dūrē savilktu roķeli — kā bērns.

— Makdonald!— es atsaucos. Mēs sarokojāmies.

— Redzu, ka esat ņēmis manu padomu vērā,— viņš starodams sacīja.

— Kā, lūdzu?

Balss viņam bija klusa un mīksta. Viņā viss bija mīksts, izņemot biezo cietās vadmalas mēteli.

— Nu, par šo pašu bāru,— viņš paskaidroja, kad pieliecos, lai dzirdētu,— šis taču ir tas, kuru jums ieteicu. Un, raugi, jau pirmajā vakarā, ko pavadāt Glazgovā, es jūs te satieku. Iedzersim pa kausiņam, pirms ejat projām. Jūs taču nepametīsiet mani vienu pašu pie alus kausa, vai ne?

Es svīdu, viņš arī. Spogulis aiz bāra letes bija norasojis. Makdonalda pauris spīdēja. Stāvējām, alu dzerdami, pie bāra, un es pūlējos sadzirdēt, ko viņš saka: laikam runāja par apdrošināšanu un klientiem, kurus dienā bija apmeklējis.

— Un kā jums veicas?— Viņš atvilka kaklasaiti vaļīgāk.

— Labi, viss kārtībā.

Viņš pacēla kausu.— Uz labu izdošanos!—Tad smaidīdams apvaicājās:—Kā jūs, par brīnumu brīnumiem, šo vietiņu atradāt? Tā ir diezgan nomaļa.

— Mani te atveda draugs.

— Tas mazais sarkanmatis? Kurš izskatās pēc pērtb-ķēna?

— Tas pats.

— Nu, jāteic, nav slikts draugs, ja atveda jūs šurp.

Man te patīk. Pat smaka man te patīk.— Viņš tērgāja, muti neaizvēris. Sviedros mirkdami, izdzērām vēl pa kausam. ^

Beidzot Makdonalds atvadījās, izteica cerību, ka mēs vēl tiksimies, novervelēja teicienu, ka trīs lietas labas lietas, un diezin ko vēl.

Lietus bija pārvērties slapjā sniegā, satiksme kļuvusi lēnāka, un tādēļ es nokavēju satikšanos ar Alisteru Kempbelu. Taksometra šoferis nicīgi nošņācās. — Gor-belsa,— viņš nopurpināja un sāka braukt, taču mēs tūliņ citā pēc citas iekļuvām vairākās nelielās satiksmes avārijās, riepas uz apledojušajām ielām slīdēja. Vienā vietā mums ceļu aizsprostoja divi šķērsām iegriezušies automobiļi ar ielauztiem spārniem. Mans šoferis neizdvesa ne skaņas, bet novērtēja notikušo ar tādu skatienu, kāds piemīt vienīgi skotiem.

Iebraucām pilnīgā tumsā. Aiz biezā sniega aizkara tumšās ēku blīvas bija tikko nojaušamas.

— Man norunāta tikšanās,— es ieteicos. No straujās klimata maiņas sāpēja kakls, mocīja arī lielā starpība diennakts mijā, biju nosalis un noguris, no izdzertā alus mutē krājās pretīga mieļu garša.

— Nu jā, jums norunāta tikšanās, bet redzat taču, kāda braukšana, redzat, vai ne?— viņš noprasīja; es atslīgu atpakaļ sēdeklī un neteicu vairs ne vārda.

Adresē norādītā māja ne ar ko neatšķīrās no pārējām. Pēc taksometra aizbraukšanas palicis uz ietves, pēkšņi jutos drausmīgi vientuļš. Bija tumšs, sniegs platās svēdrās karājās kā vizuļota šalle pret vāro blāzmu, kas plūda no ielas apgaismes spuldzes kvartāla viņā galā. Drūma, neviesmīlīga vieta. Sniegs noslāpēja manu soļu troksni. Laiks bija kļuvis aukstāks.

Zemās parādes durvis atradās divus pakāpienus virs ietves, kas smirdēja pēc notekūdeņiem, urīna, atkritumiem un nabadzības. Kaut kur vienmuļi pilēja ūdens. Pagalmā viedās dīvaini, zemi silueti. Atvēru durvis, kas neganti iečīkstējās sarūsējušajās virās, iegāju klusajā gaitenī un apstājos. Ap gaiteņa vidu noskranduša vada galā dega kaila spuldze; man durvis verot, tā caurvējā sašūpojās. Pret gaiteņa sienu spokojās mana palielinātā ēna. Augšstāvā, pašā galā,— tika sacījis Kempbels.

Jutu zem drēbēm lipīgu sviedru vēsumu, sānos, tieši zem sirds, iedūrās. Acis dega kā drudzī.

Gāju pa pustumšo gaiteni uz kāpnēm. Kas gan dzīvo šādā vietā? Bija dzirdami čuksti, tad atkal iestājās klusums; nokauca automobiļa signāltaure, kaut kur, pa

svaigo sniegu brizdams, ieņaudējās kaķis. Gaisā vēdīja ēdiena un alus smaka; kāpu augšup pa kāpnēm, kas pie katra soļa sirdīgi čīkstēja.

Tikko biju sasniedzis pēdējo kāpņu laukumiņu, ar troksni atsprāga galējā dzīvokļa durvis un, puslīdz ēnas slēpts, sveicienam paceltu roku parādījās Alistera Kempbela mazais augums. Es pamāju pretī un devos pie viņa.

Pēkšņi viņš sāka lēnām ļimt un lūkoja pieķerties pie sienas, it kā tā būtu robaina klintsradze. Es apstājos, un viņš strauji, klupšus metās uz priekšu. Kad viņš nokļuva nespodrajā gaismā, es ieraudzīju, ka roka viņam asiņaina un atstājusi uz sienas asiņu pēdas, kādas atstāj ievainots dzīvnieks, meklēdams ceļu uz glābiņu alā.

Man aizrāvās elpa. Jutu nespēku ceļgalos un gurnos. Klusumā gārdza viņa elpa. Lietusmēteļa priekša asiņaina. Viņa skatiens raudzījās man cauri, acīs vairs nezibēja dzirkstīgas uguntiņas.

— Steinz^7 . . .— viņš ar ārkārtīgām pūlēm izdvesa, — Steinz . . . jāatrod . . .

Gaiteņa gala pustumsā iznira neskaidri saredzams cilvēka augums ar paceltu roku, atskanēja nenozīmīgs, svelpjošs troksnis — vienreiz, tad vēlreiz, un Alisters Kempbels klupdams rāvās uz priekšu, paguva ar asiņaino roku ieķerties mana lietusmēteļa jostā un krampjaini to sažņaugt pirkstos. Viņa mēteļa mugurpuse, divās vietās pāršķelta, pašķīrās, man gar ausīm atkal nosvilpa, sienas apmetums man blakus pašķīda, apbēra mani ar kaļķa drumslām, piešķieda man pilnas acis ar baltiem putekļiem . . .

Atmuguriski lejup kāpjoties, zaudēju līdzsvaru, un, pirms pirkstu tvēriens paguva atslābt, Alistera Kempbela ķermenis novēlās pa kāpnēm kopā ar mani, daļēji uzkrizdams man virsū. Asiņu dvaka mani smacēja kā morgā uzsegts palags. Gaiss atkal nosvelpa, un, pirms, lejup ripodams, iegāzos tumsā, jutu nošalcam gar roku karsta gaisa plūsmu.

Dzirdēju, kā cilvēks no augšstāva pūlas tikt garām Kempbelam, kas šķērsu gulēja šaurajās kāpnēs. Kamēr rausos kājās, pāris soļu no manis atvērās kādas durvis, neskuvies vīrietis netīrā kreklā izbāza pa tām galvu,

uzbrēca, lai es vācoties ratā, un es skriešus metos projām pa gaiteni, pagriezos uz pretējo pusi no ielas, pieliecies izspraucos pa sētas durvīm un nokļuvu pagalmā.

Dzirdēju, kā šāvējs drāžas lejup pa kāpnēm un apstājas gaitenī. Viņš dzinās man pakaļ; viņš bija sašāvis Kempbelu kā sietu un pāris reižu netēmēdams bliezis virsū arī man. Asinīs uzvilnīja adrenalīns, sirds dauzījās kā negudra, sānos atkal iemetās dūrējs.

Dīvainās ēnas pagalmā, kā izrādījās, bija vecs, izjaukts automobilis, sarūsējusi smagā mašīna ar kravas kasti bez apmalēm, nekārtīgi samestas vecas riepas un atkritumu urnas; ieniru šajā jūklī un jutu, ka stieples gals man pārplēš vaigu. Sejā sitās sniegs, kas bija pārvērties pilnīgā slapjdraņķī; pūta ass vējš. Pūlējos nesacelt troksni. Sī bija trešā reize, kad viņi gribēja mani nogalināt.

Uzmanīgi aiz kravas mašīnas uz priekšu taustīdamies, dzirdēju savu vajātāju izskrienam no gaiteņa un neziņā apstājamies. Ceļos nometies, pa riteņu starpu neskaidri redzēju viņa kājas. Pēdīgi viņš apgriezās un izgāja uz ielas. Es sakucis tupēju un gaidīju. Šurp viņš vairs nenāca. Beidzot arī es sāku starp riepām un urnām taustīties atpakaļ, meklēdams izeju. Atvēris ar skārdu apsistas durvis, iegāju tumšā, gandrīz neapgaismotā gaitenī, kur uz bedraina klona bija sakrājušās peļķes. Gaiteņa viņā galā pusvirus šūpojās salauztas durvis; ielas spuldzes gaismā paspīdēja slapjais sniegs. Gaitenis oda pēc mašīneļļas un benzīna.

Atgrūdu salauztās durvis un nokļuvu atpakaļ reālajā pasaulē — uz slapjas ielas, kur uz stūra neķītri lamājās daži blandoņas pusaudži. Pagriezos pretējā virzienā. Seja sūrstēja un sāpēja, un ausīs visu laiku skanēja revolvera klusinātāja svelpjošā skaņa un bezjēdzīgais gārdziens: steinz, steinz,— kad viņš sabruka, notriepdams sienu un manu mēteli ar asinīm. Notraucu no vaiga salto lietu un aptaustīju stieples ierauto brūci. Piere pie matu saknēm bija lipīga, es noslaucīju apmetuma gružus un uzvilku žokejnīcu dziļi pierē.

Divreiz taujāju ceļu. Dabūju krietni nostaigāties, kamēr kājām aizgāju līdz dzelzceļa stacijai. Neapturēju nedaudzos taksometrus, ko sastapu ceļā, gāju līču loču, itin kā tādējādi gribēdams izvairīties no iespējamiem sekotājiem. Bet acīmredzot neviens man nese-

koja. Arī šoreiz viņi nebija savu darbu nodarījuši, kā nākas.

Izņēmu no glabātavas somu. Pulkstenis rādīja četrpadsmit minūtes uz divpadsmitiem. Iegāju vīriešu tualetē; ceļi man ļodzījās un galva reiba. Kaļķa putekļi neciešami koda acīs, un arī galva atkal sāka sāpēt. Spogulī, kas atradās virs izlietnes, man pretī raudzījās seja no šausmu fotogrāfijas: kārna, izmocīta, dzelten-bāla fizionomija. Žokejnīca bija pielipusi pie galvas, un, kad to norāvu, redzēju, ka viena gaisa plūsma, ko jutu nošalcam garām, laikam tomēr nav pagājusi secen gluži velti. Ak dievs! Viņi trāpa arvien precīzāk ... un vienmēr jācieš tieši galvai. Tikko sarecējušās asinis bija pielipušas pie cepures zīda oderes, un nu no atplēstās brūces cauri matiem sāka sūkties svaigas. Paspaidīju brūci ar ūdenī samērcētu tualetes papīru un no visas sirds vēlējos, kaut šajā brīdī neviens neienāktu un mani neredzētu.

Pēkšņi man uzbruka nelabums, izvēmos tualetes podā, noslīdēju uz ceļiem un turpat paģību.

Kad ar mokām atvēru acis, vēl joprojām biju tualetē viens pats; galva man bija noslīgusi starp ceļiem, tomēr pēc maza brītiņa jutos pietiekami spēcīgs, lai beidzot notīrītu seju. Taču visa slaucīšana un susināšana nenieka nelīdzēja, un pēdīgi, piespiedis brūcei gabalu tualetes papīra, uzstilpēju galvā cepuri. Galvā dunēja un bungoja īsts džeza orķestris, nomācot visas citas skaņas. Man bija tikai viena vienīga vēlēšanās: drīzāk tikt vilcienā un atkrist kupejā garšļaukus. Zināju, ka vēlāk vajadzēs sākt domāt par notikušo un sērot par Alisteru Kempbelu un visiem pārējiem. Bet pašreiz biju pārāk noguris, pārāk nomocīts.

Cilvēku uz perona nebija daudz. Bija auksts, un aukstums man darīja labu, mazināja sāpes. Atspiedos pret kaut kādu kolonnu. Dažus soļus no manis vilcienu gaidīja ģimene — pusmūža pāris labās tvīda drānās un mātei pie rokas maza, gaišmataina meitenīte. Viņa smaidīja, kā gaidās un satraukumā mēdz smaidīt mazi bērni, ja tiem izdevies palikt nomodā ilgi pāri parastajam gulētejamam laikam. Viņa palaida vaļā mātes roku un sāka riņķot apkārt vecākiem arvien lielākos lokos, līdz pienāca man pietiekami tuvu, lai es varētu ieskatīties viņas rudzpuķu zilajās acīs. Viņa man uzsmaidīja,

un es pasmaidīju pretī. Viņa bija glīti apģērbta — mētelītī ar samta apkakli.

Viņa vilcinoties tuvojās, raudzīdamās manī ar bērna skadrumu, un viņas smaids izdzisa. Līdz pusnemaņai sāpju nomocīts, es vēlreiz palūkojos viņai acīs un mēģināju pasmaidīt. Man viņa atgādināja pirms daudziem gadiem uzņemtos manas mazās māsiņas Lī fotoattēlus.

Pēdīgi, viņas neatlaidīgā skatiena mazliet samulsināts, es paliecos uz priekšu, lai uzbilstu sveicienu. Tai brīdī viņa nelabi iekliedzās, brēca skaļi un spalgi, it kā es būtu viņai uzbrucis. Jutu, ka klūpu uz priekšu, ka ceļi ļogās, un es pieķēros pie kolonnas. Biju galīgi apjucis: kālab viņa brēc? Bērna atvērtā mute man šķita kā bedre, kurā tūliņ iekritīšu, un atgādināja brūci Alistera Kempbela pierē.

Vecāki pagriezās paskatīties, kas noticis, tēvs metās uz priekšu, saukdams:—Nāc, nāc šurp!—un sniedzās pēc meitenes. Sieviete niknu un pārmetumu pilnu vaigu nāca tuvāk, tad pēkšņi apstājās, aizšāva cimdotu roku mutei priekšā, un es dzirdēju viņu sakām:—Ak dievs, Henrij,— paskaties uz viņu — visa seja asinīs . ..

Es pārvilku plaukstu pār seju, roka kļuva lipīga, un man iekšā viss sagriezās; pirksti bija asiņaini. Mēģināju cieši turēties pie kolonnas, bet apkārt viss grīļojās, valodas skanēja kā tāltālas atbalsis. Meitenīte bija apklususi, un es redzēju, ka lietus pār sliežu ceļu pārvērties ķepīgā sniegā, kas krīt un krīt.

Nogurusi balss ierunājās man pie pašas auss:— Jēziņ, Kūper, paraugieties jel pats uz sevi! Kur jūs atkal esat iekūlies?

Balss izklausījās pazīstama, bet, kad pagriezos, man acu priekšā viss saplūda miglā: redzēju neskaidru apveidu un sīksīciņu gaismas punktiņu, punktiņā kādu seju, taču par vēlu, lai to pazītu, redzēju tikai sniegu krītam mīkstiem vāliem, dzirdēju kaut kur ļoti tālu vilcienus dunam, kritu, un viss man bija vienalga . . .

LONDONA

Balss, ko izdzirdēju, atguvis samaņu, bija tā pati, kuru dzirdēju, krizdams nemaņā, taču pagāja brīdis, iekams spēju skaidri kaut ko saredzēt.

— Kūper,— balss teica. Jutu kādu liegi papurinām manu plecu.— Kūper, vai jūs mani dzirdat?

Runātājs bija Olafs Pltersons.

Kopš dzelzceļa stacijā iekritu Pltersonam rokās, es visu laiku biju pavadījis pilnīgā vai daļējā nesamaņā. Vispirms viņš mani bija nogādājis policijas ātrās medicīniskās palīdzības stacijā salāpīšanai un pēc tam kādā privātā klīnikā kārtīgi izgulēties. Kad viņu ieraudzīju, pulkstenis rādīja trīs pēcpusdienā, un viņš izskatījās pēc cilvēka, kam derētu noskūties. Apvaicājos, kāds velns viņu atnesis uz Glazgovu. Viņš tikai pavīpsnāja man labi pazīstamajā pašpatikā un noteica, ka mums vēl būšot pārpārēm laika par to izrunāties.

Mums bija guļamvagona biļetes uz Londonas nakts-vilcienu — ar vienas dienas nokavēšanos. Tad varēsim runāt. Pirms tam atnāca maza auguma vīriņš ar izspūrušiem matiem un brillēm zeltītā ietvarā — tas bija dakteris, kas katrā ziņā gribēja vēlreiz apskatīt manu nabaga sāpošo galvu.

Saviebos, kad viņš sāka to taustīt.

— Laimīgi,— viņš strupi noteica man pie pašas auss.— Nobrāzums. Pārsējs nav nepieciešams. Lai pavējo. Nieks, kuru nevar ne salīdzināt ar to, ko man parasti atved.— Viņš palūkojās uz Pītersonu.— Jums vajadzētu redzēt puišus, kurus es lāpu pēc futbola sacīkstēm.— Viņš noraudzījās manī tā, it kā es viņam būtu sagādājis smagu vilšanos.

Pievakarē aizgājām uz policijas pārvaldi, kur es paskaidroju savu pazīšanos ar Alisteru Kempbelu. Uz rakstāmgalda bija avīze ar Kempbela jaunības dienu fotogrāfiju, šaudīšanās atstāstu un tā vīra fotogrāfiju, kurš bija izbāzis galvu gaitenī un pavēlējis man vākties ratā.

Dabūju visu pārstāstīt vairāk reižu. Detektīva uzvārds bija Makgregors, viņš izskatījās kā pārdevējs gadatirgū un runāja kā apbedīšanas biroja priekšnieks. Beidzot, kad visi fakti bija noskaidroti, viņš nogrozīja galvu un drūmi sarauca pieri. Ginteru Brendelu viņš nekādi neprata sasaistīt ar notikušo; skaidri redzēju, ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās ķerties pie tik sarežģīta uzdevuma, vismaz pagaidām ne, kamēr nav savākti visi nepieciešamie dati.

Viņš pateicās man par pūlēm, tad mani aizveda uz priekštelpu un lūdza uzgaidīt. Beidzot Pītersons iznāca no kabineta un sacīja, ka mēs esot brīvi un varot doties uz staciju. Pītersons, parunājis ar policistu kā kolēģis ar kolēģi, droši vien spēja darīt brīnumus.

Viņš palūkojās uz mani ar tādu skatienu, it kā apsvērtu: ņemt mani līdzi vai atstāt tepat.

— Jēziņ, ir gan riebīga būšana!— Vairāk viņš neteica ne vārda.

Nakts vilciens, kam vajadzēja mūs aizvest četrsimt jūdžu līdz Londonai, bija ļoti grezns un ērts, un, kad bijām kupejā iekārtojušies, es beidzot sāku justies cik necik normāli. Skaidrs, ka mana galva bija saņēmusi krietni smagāku sodu, nekā pelnījusi; taču tabletes līdzēja. Arī Pītersons līdzēja: viņš gan, kā vienmēr, izturējās ironiski, bet bija tik labi nebūt vienam. Viņa lielais, druknais augums man gandrīz šķita kā vairogs, likās, ka viņš spēj mani aizsargāt.

Pītersons uzlika uz galdiņa viskija pudeli, palūdza ledu un zemas, platas glāzes un aizkūpināja cigāru. Cauri dūmu grīstīm viņš ar vieglu un iecietīgu smaidu noraudzījās manī.

— Nu, tātad,— es sacīju,— kas jums te bija darāms?

— Stāva dežurants viesnīcā man pateica, ka jūs esot nopircis biļeti naktsvilcienam uz Londonu. Aizgāju uz staciju un ieraudzīju, kā jūs, ar asinīm nošķiedies, biedējāt mazus bērnus, sev par postu konstatēju, ka jūs turpināt sapīties slepkavībās visur, kur vien parādāties, un, protams, redzēju, ka jums nepieciešams kāds cilvēks, vienalga, kāds, lai paglābtu jūs no galīgas pazušanas.— Balss viņam kļuva arvien klusāka; viņš papurināja tumšo galvu. Viņam līdzās gulēja gaiši pelēks kašmira mētelis, bet uz tā — audekla platmale ar košu spalvu pie lentes.

— Bet kādēļ jūs vispār atbraucāt uz Glazgovu?

— Tādēļ, ka risinās aplam dīvaini notikumi; tādēļ, ka mani moka ziņkāre; tādēļ, ka jūtu šo savādo nepieciešamību saglabāt jūs pie dzīvības. Tādēļ, ka neparko nedrīkstēju laist jūs uz Buenosairesu. Tādēļ, ka biju nobriedis laulības atvaļinājumam.

Vai jūs, Kūper, to kastīti atceraties? Tukšo kastīti? Aizvedu saturu uz Vašingtonu, uz valsts kriptogrāfijas centru. Tomēr, pirms nodevu papīrus atšifrēšanai, iegriezos nozares bibliotēkā un iztērēju kaudzīti dolāru kserogrāfiju izgatavošanai katram papīriņam. Kad man bija pašam sava kopija, varēju mierīgu prātu laist oriģinālus birokrātijas mašīnā.

Vašingtonā mani klasiski izvadāja pa visām instancēm. Mani pratināja FIB un CIP, iztaujāja par jūsu vectēva darbību. Tikos ar vīriem, kurus man rekomendēja kā Pentagona darbiniekus. Bet ar to arī viss beidzās, kriptogrāfi nekādā galā netika. Apgalvoja, ka viņiem šim darbam nepieciešams ilgāks laiks, ka šifrs esot «ārkārtīgi ciets rieksts». Tā viņi to nosauca, Kūper,— par «cietu riekstu». Jēziņ, tīrais ārprāts!— Pītersons ieņēma pamatīgu malku viskija, sacēla kājas uz guļvietas un, atbalstījies pret spilvenu, atlaidās guļus. Vilciens, viegli šūpodamies, traucās pa sliedēm.

— Trīs dienas viņi mani tirpināja par notikumiem Kūperfolzā, slēpa mani no reportieriem. Kūperfolza kļuva varen slavena: raksti pirmajā lappusē, raidījumi pa televīziju un radio. Tomēr, kad viņi bija no manis visu izvilkuši, es vēlreiz piestaigāju pie kriptogrāfiem, bet tie joprojām minstinājās, murmulēja, grozīja galvas.

Nospriedis, ka no tiem tikpat nekādas jēgas nebūs, aizlidoju uz Ņujorku un apciemoju senu dienu draugu, vienu puisi no Kolumbijas universitātes — Ernestu Hārnecu. Viņš ir profesors fizikā, bet bez tam «mīklu vecītis», kā mēs viņu saucām, kad es strādāju sevišķo uzdevumu nodaļā, jo viņš katru šifru salauza kā skaliņu. Parādīju viņam tos papīrus, iebaudījām pāris glāzīšu, un viņš sāka kaut ko kricelēt Kolumbijas universitātes piezīmju blokā.

Viņam nevajadzēja ilgāk par trim stundām, kad viss no sākuma līdz galam bija atšifrēts. «Tie tur Vašingtonā tevi vienkārši apceļ,» viņš man sacīja. «Viņi negrib, lai tu uzzinātu, par ko ir runa, tāpēc vazā tevi aiz deguna.» Un tad viņš sāka stāstīt, kas tajā kastē bijis.

Es iedzēru malku viskija.— Nu?

— Izklausās pavisam jocīgi, Kūper . . .

— Droši vien.

— Plāni, nacistu okupācijas plāni, kā sagrābt veselas valstis, galvenās pilsētas, lielās korporācijas visā pasaulē — tiklīdz karš būs uzvarēts.— Viņš apklusa un košļāja cigāru.— Vai arī zaudēts, vienādi vai otrādi — uzvarēts vai zaudēts. Viņiem bija gatavi plāni, lappuse

pēc lappuses, pilnas ar sīki jo sīki izstrādātiem plāniem. Plāni visiem un visam — RCA, General Motors un komunālo pakalpojumu sabiedrību, enerģētikas un gāzes centru pārņemšanai, valsts iestāžu reorganizācijai, pilsētu — Čikāgas, Ņujorkas, Maiami, Detroitas, Losan-dželosas — sagrābšanai . . . Savienotās Valstis viņi bija sadalījuši sešos rajonos — viss līdz pēdīgajam noteikts un precizēts.

— Uzvarēts vai zaudēts karš,— es sacīju.— Ko nozīmē uzvarēts vai zaudēts?

— Ja karš Eiropā tiktu zaudēts, tā būtu tikai īslaicīga aizkavēšanās — vienas vai divu paaudžu ilgumā, viņi to pieļāvuši droši vien tādēļ, ka eksistē vēl otrs plāns, kur paredzēti pasākumi, kā lēnām — no iekšienes — iegūt savā varā tautas un pilsētas, valsts iestādes un korporācijas. Viņi jau bija izvietojuši savus ļaudis šais organizācijās. Milzīgs, neaptverams konspiratoru tīkls, pret kuriem Kvislings Norvēģijā ir mazais bērns, nudien. Hārnecs sacīja, ka starp rindām jūtams zemteksts: Kvislings bijis tikai pirmais mēģinājums, eksperiments relatīvi — nu, relatīvi zemā līmenī.

Un ne tikai Savienotās Valstis, Kūper, plānos ietverts viss. Āfrika, Dienvidamerika, Krievija, Meksika, Kanāda, Anglija — gatavā velna būšana —,viss uzskaitīts, nekas nav aizmirsts. Uzskaitījums vien aizņem vairākas lappuses. Varas sagrābšana Savienotajās Valstīs izstrādāta līdz vissīkākajai detaļai. Paredzēti termiņi, secība, kādā visam jānotiek. Viņiem ir sastādīts grafiks, un viņi nesteidzas.

Jau 1976. gadā par Savienoto Valstu prezidentu kļūs nacists ... un nevienam par to nebūs ne nojausmas. Neviens par to pat neinteresēsies. Astoņdesmito gadu vidū Eiropa būs pilnīgi nacificēta, turklāt radās iespaids, ka Savienotās Valstis viņi uzskata par visvieglāk iegūstamo objektu un ap 2000. gadu nacisti valdīs pār visu pasauli.

Mēs ar Hārnecu norunājām visu nakti. Ap to laiku viņi vairs nesauksies par nacistiem, vismaz iespējams, ka ne, taču tā būs viņu filozofijas uzvara, viņu galējās gribas triumfs, attaisnojums visam, kas noticis agrāk. Šifrēto dokumentu pēdējā daļa — neliela, melna grāmatiņa — attiecas uz laikposmu pēc 2000. gada, kad atdzims Hitlers ... kā Jaunais Kristus . . . mūsu visu tēvs.

Kupejā iestājās klusums; aiz loga melnā tumsā grimusi zeme, sliedes vagonu viegli šūpoja no vieniem sāniem uz otriem. Pītersonam piere pie parūkas malas bija nosvīdusi. Sejā varēja manīt dīvainu atslābumu, kad viņš neko neredzošām acīm vērās tumsā.

— Tas viss izklausās pēc bērnišķīgas fantāzijas,— es beidzot sacīju.

— Protams. Bet jūs neesat redzējis tos dokumentus, zieģeļus ar ērgļiem un kāškrustiem, veco pergamentu, appelējušās malas, parakstus — tinti, ar kuru rakstījis viņš, pats Hitlers. Ja jūs tos redzētu, ja saostu, cik tie veci, ticiet man, Kūper, jums iekšās viss sagrieztos,— tā nav bērnišķīga fantāzija, un vīri, kas to izplānoja, nav operetes varoņi jocīgos mundieros.— Viņa skatiens atgriezās pie manis, balss atdzīvojās.— Tas bija liela vēriena plāns, un viņi nemānījās. Tie bija īsti cilvēki, vēsturiskas personības, un viņi nerotaļājās. Viņiem bija savi cilvēki, un tas ir vienīgais, ko Hārnecs uzskatīja par neiespējamu atšifrēt, proti — ielikteņu kodētos vārdus. Tie ir simboli, kurus var atšifrēt vienīgi ar koda atslēgu: Trieciennieks ir tas un tas, Sprinteris — tas un tas, Sarkankrūtītis — atkal kāds, Vanags, Zigfrīds, Cīrulis, Pantera, Haizivs, Barbarosa, Sfinksa — desmitu desmitiem koda vārdu, nevaru visus atcerēties . . .

Hārnecs domā, ka plāns ir nemainīgs, ka sākotnējie darboņi, kam piešķirts attiecīgais koda vārds, var kļūt veci un nomirt, bet koda vārdi netiks mainīti. Jauni cilvēki jaunā paaudzē pārņems tos pašus vecos vārdus.

— Kurš ir galvenais barvedis Amerikā? Vai kara laikā pie mums bija kodēts virsvadonis?— Viņam bija taisnība: mans kuņģis slīdēja lejup, kā automobilis avārijas brīdī slīd grāvī.

— Amerikā bija Zigfrīds.

— Aizmidzis un gaida, līdz to modinās . . .

— Tas bija jūsu vectēvs, Kūper. Tas varēja būt vienīgi Ostins Kūpers.

Labu brīdi kupejā valdīja klusums. Logā sitās lietus, ugunis uzzibsnīja un pazuda.

— Vašingtona noteikti ir tekstu atšifrējusi,— es ieminējos.

— Domājams gan,— viņš atteica.— Taču galvenais jautājums skan citādi: vai tas viss ir tikai vēstures fragments, kas izčūkstējis pats no sevis? Vai arī tas turpinās joprojām? Nezinu, bet vairāki cilvēki zaudējuši dzīvību, jo kādam šīs vecās kastes ir sasodīti svarīgas. Tam garām mēs nekādi netiekam, vai ne?

Mēs esam vieni, Kūper,— viņš klusu sacīja.— Jūs to visu iesākāt, varbūt iesāka jūsu brālis, bet nu diemžēl ceļa atpakaļ vairs nav, nu vairs nevaram to pamest. Mēs esam vieni, un arī es esmu iejaucies līdz ausīm. Un,— viņš nopūtās,— un ikviens, kam mēs pieskaramies, tiek tur iejaukts līdz ar mums. Alisters Kempbels bija iejaukts tikai dažas stundas — un nu viņš vairs nekur netiks iejaukts. Vienu gan neparko nespēju saprast: kādēļ jūs neesat pagalam? Nešaubos, ka viņiem nepavisam nenāktos grūti jūs piebeigt, ja vien viņi nopietni gribētu.

— Tiešām, arī es esmu par to domājis.

Viņš aizkūpināja jaunu cigāru un ieslēdza ventilatoru.

— Bet nu pastāstiet, ko esat piedzīvojis. Stāstiet visu.

Un es stāstīju. Pītersons no Rokas bija uzzinājis, ka

esmu aizbraucis uz Glazgovu, tādēļ es sāku stāstu par savām gaitām ar brīdi, kad ierados Buenosairesā.

Par Roku. Par Sendžonu, Kotmani, Mariju Doldorfu, profesora Doldorfa dienasgrāmatu. Par avīžizgrie-zumu, par savu māsiņu Lī, par Brendelu, par Marijas mājas nodedzināšanu. Par Sendžona un Kotmaņa pazušanu lidojumā uz Patagoniju. Par meliem un puspatiesībām. Par Perona visur klātesošo ēnu. Par koda vārdiem — Zigfrīds un Barbarosa.

— Jūsu māsa, Kūper? Jūsu mirusī māsa?— Pārsteigumu viņš izrādīja savā parastajā teatrālajā manierē. — Jūsu māsa?

— Tieši tas saista Sirilu ar visu pārējo. Tieši ar to viss sākās. Ja Sirils nebūtu ieraudzījis fotogrāfiju avīzē, viņš vēl šodien būtu dzīvs. Esmu pārliecināts, ka viņš gluži vienkārši mēģināja izdibināt, vai tā sieviete, Brendela kundze, ir mūsu māsa. Kaut kādā veidā tas viņu aizveda atpakaļ uz veco māju Kūperfolzā un iedzina nāvē.— Es pats biju pagalam aizrāvies ar domu par Lī. Kas man pašreiz likās svarīgāks — tas, ko bija uzzinājis Pītersons, vai tas, kam nejauši biju uzdūries es? Senaizmirstu nacistu ērmošanās vai Lī? Taču vieni notikumi, liekas, nebija šķirami no otrējiem, vieni norādīja uz otriem. Un cilvēki, kas kāroja to izzināt, gāja bojā.

— Griezies, uz kuru pusi gribi, visur priekšā rēgojas nacisti,— Pītersons īgni noņurdēja.— īsts odžu perēklis. Jēziņ! Biju pārliecināts, ka karš sen beidzies. Dieviņ tētīt, ikviens, kas trāpās ceļā . . .— Viņš nogrozīja galvu un sāka skaitīt vāciskos uzvārdus, sākot ar Buenosairesas iemītniekiem:—Kotmanis, Doldorfs, Brendels... un viens angļu bandīts Sendžons.— Viņš saviebās.— Mani biedē tas, ka visā šai jezgā ir kaut kāda neizprotama jēga. Man ļoti gribētos atrast vienu noteiktu pavedienu.

Beidzot tumsā iekārtojāmies guļai.

— Slepkavību izmeklēšanā nekā jauna nav,— Pītersons sacīja.— Un Artūru Brenneru ķērusi trieka.

— Ko?— Es sastingu. Biju pieradis domāt, ka Artūrs būs vienmēr — kā stipra klints, nemainīgs.

— Viesnīcā, ēdamzālē. Man stāstīja Bredlijs — ņēmis un nogāzies uz galdiņa. Tas notika, kamēr es biju Ņujorkā. Pirms braucu šurp uz Glazgovu, aizlidoju uz vienu dienu atpakaļ uz mājām. Bredlijs sacīja, ka Brenners esot komas stāvoklī. Dakteris domā, ka veco vīru varbūt nogāzis pārdzīvotais uztraukums toreiz, kad viņam uzbruka, vai arī vainīga nemitīgā cīņa ar salu un sniegu. Stāvoklis esot ļoti smags . . .— Pīter-sona balss skanēja arvien klusāk.

— Skaidrs,— es noteicu. Man acīs sakāpa asaras.

— Ko īsti Kempbels pirms nāves sacīja, kad nāca jums pretī? Kaut ko par raibumiem?

%— Nē. Viņš teica kaut ko par traipiem, kas jāatrod. Tam nebija nekādas jēgas. Viņš bija notriepis sienu ar asinīm.

No lietus spīdīgs melns taksometrs izsēdināja mūs Oksfordas ielas un Nortodlija ielas stūrī. Taksīša melnajā apšuvumā atspulgoja sarkans Londonas autobuss. Glābdamies no asā vēja un lietus, uzslēju mēteļa apkakli. Pītersons samaksāja par braucienu, nošņauca degunu un satina šalli cieši ap kaklu. Lietus lāses kā krellītes ripoja lejup pa viņa melno ādas mēteli vai aizķērās uzplečos.

Sadugusi zem vienmuļi pelēkās mākoņu blīvas, Mei-fēra nešķita sevišķi sajūsmināta par līdzdalību šādā neglītā ainavā. Grosvenora skvērs mierīgi panesa neskaitāmos melnos lietussargus, kas šūpojās virs netīksmē sakumpušiem pleciem, un diplomātus ar cietajiem «katliņiem» galvā. Его Sārinena supermodernās arhitektūras garabērns — ASV vēstniecība — drūmi noraudzījās uz pacietīgo vēsturi savā pakājē. Ietve bija nobirusi ar lapām, kas man lipa pie pazolēm. Laukuma vidū Franklina Delano Rūzvelta statuja vīrišķīgi turējās lietū.

Sirila dzīvoklis atradās Kerzona ielā, netālu no Berklejskvēra. Dažus pakāpienus virs ietves pulētas durvis mūs ielaida krēslainā, vizmojošā gaitenī, kur mana dzeltenbālā seja atspoguļojās vara plāksnītē, kurā bija iegravēts viens vienīgs vārds: KUPERS. Pītersons stāvēja man aiz muguras, arī viņa vaibsti atērmojās vara plāksnītē. Pēkšņi viņš sāka purināties kā salijis suns, tā ka lietus lāses pašķīda pa paklāju uz visām pusēm.

Klusā, paklājiem segtā, tapsētā, ļoti atturīgi apgaismotā kāpņu telpa liegi smaržoja pēc grīdas vaska, par kura klātbūtni liecināja visas spodrās koka virsmas. Pītersons aplūkoja slēdzeni, kas atradās acu augstumā, mazliet mežonīgi atžņieba zobus Emiljano Zapatas manierē un, veikli iespraudis pret slēdzenes mēlīti savu kredītkarti, vienā mirklī atvēra durvis.

Priekštelpā varēja just visām neapdzīvotām, kaut arī vēdinātām un spodrinātām telpām raksturīgo vieglo sasmakumu. Ne ēdienu, ne dzērienu, ne smēķu smakas, ne lietus, atvērtu logu vai smaržu dvesmas, nekādu atmiņu par to, ka šeit dzīvo un guļ. Bija jūtama pilnīga prombūtne. Spogulis skaistā, dārgā, zeltītā ietvarā, lietussargi vara zābakā, sīki puteklīši pelēcīgas gaismas strēlē, cieši aizvilkti aizkari.

Krēslainais, klusais dzīvoklis gaidīja Sirila atgriešanos. Pat Pītersonu, šķiet, ietekmēja gan svinīgais klusums, gan fakts, ka Sirils nekad vairs šeit neatgriezīsies. Beidzot viņš satvēra aizkaru ēnā paslēpušos auklu un ar švirkstoņu atrāva aizkarus uz abām pusēm. Lietus sitās erkera loga rūtīs. Viņš atvēra logu, un istabā ielauzās šalkoņa, ūdenim traucoties pa notekre-nēm.

Mēs pārstaigājām istabas kā detektīvi: spartānisko guļamistabu, kur skapī karājās pāris uzvalku, grezno dzīvojamo istabu, kurā lieli panno tērauda rāmjos sadzīvoja vienkop ar karalienes Annas stila mēbelēm un lielu, kokgriezumiem rotātu baņķiera rakstāmgaldu,

ēdamistabu vienās metāla cauruļu un stikla mēbelēs, virtuvi ar sienās iebūvētu iekārtu, tikai vidū stāvēja ’ darba galds, bet pie sienām kā sargkareivji rindojās kastroļi, pannas un daždažādi virtuves naži.

— Un ko darīsim tālāk?— Mana balss klusumā noskanēja puiciski spalgi un skaļi. Aizkari čaukstēja vējā, lietus šļakstēja uz palodzes.

— Apskatīsim rakstāmgaldu,— teica Pītersons, apiedams tam apkārt.— Galdā ir divi atvilktņu komplekti — katrā pusē pa vienam. It kā diviem cilvēkiem,— viņš purpināja. Viņš pavilka pirmo atvilktni; tā atslīdēja viegli un brīvi. Metodiski pārbaudījām visas; neviena nebija aizslēgta.

— Varam sākt.

— Ko mēs īsti meklējam?

Viņš īgni paraudzījās manī.— Nezinu. Mēs itin vienkārši meklējam. Taustāmies. Klausiet savam instinktam. Rīkojieties, dieva dēļ, kā detektīvam klājas. Tas taču bijāt jūs, kas sāka visās šajās būšanās rakņāties. . .

— Labi jau, labi, man no jūsu izdarīšanās sāk galva sāpēt.

Kad stundu bijām noņēmušies, Pītersons izslējās taisni un pavicināja lielajā, melniem matiem apaugušajā rokā papīru.

— Izgriezums,— viņš sacīja.— Atkal Brendela kundze.

Tas pats avīžizgriezums, kas glabājās manā kabatas portfelī. Sajutu dūrienu sirdī un pamāju.

— Viņš būs bijis tikpat pārliecināts kā jūs,— Pītersons prātoja. Viņš cieši palūkojās fotogrāfijā.— Vai viņa tiešām izskatās kā jūsu māsa?

— Nē, viņa izskatās ļoti līdzīga mūsu mātei. Vai arī tā, kā mūsu māsa varētu izskatīties tagad . . .

— Ja būtu dzīva.

— Acīmredzot viņa ir dzīva. Mana reakcija pret šo fotogrāfiju izskaidrojama ar to, ka brālis to nēsājis un vadājis līdzi. Bet Sirils — viņš taču to tikai ieraudzīja avīzē. Un ar to pašu viņam pietika.

Manas puses atvilktnēs nebija nekā interesanta. Atkritu krēslā un skatījos uz Pītersonu. Viņš stāvēja, uzacis saraucis un lūpas zem kuplajām ūsām sakniebis. Tad noplātīja rokas un paraustīja plecus: nekā.

Iebāzu roku kabatā un, izvilcis pīpi, izdauzīju to masīvā stikla pelnutraukā. Blakus pelnutraukam gulēja Sirilam Kūperam adresēta aploksne. Nekā nedomādams, apgriezu aploksni otrādi un izlasīju nosūtītāja vārdu.

Aivors Steinzs, baronets

Ketsalā

Kornvelā

Paraudzījos uz Pītersonu.

— Steinzs,— es sacīju,— esmu atradis «steinz». Kempbels runāja par cilvēku, uzvārdā Steinzs.

Pītersons uzmeta man neticīgu mirkli.

Uz iedzeltena pergamentveida papīra rakstītā vēstule bija īsa:

«Godājamais mister Kūper!

Saskaņā ar mūsu norunu pa telefonu gaidīšu Jūs ierodamies Ketsalā.

Ar sirsnīgu sveicienu

Aivors Steinzs.»

Vēstule bija rakstīta pērnā gada vēlā rudenī, acīmredzot pēc tam, kad mans brālis Sirils bija saticis Alisteru Kempbelu un nabaga piesardzīgais, mazais skots viņam pastāstījis to, ko tik izmisīgi gribēja darīt zināmu arī man.

— Vajadzēs sadabūt viņu rokā,— Pītersons sacīja.

Telefons uz rakstāmgalda darbojās, un, kad biju

veselu stundu nomocījies, sapratu, ka pieteikt sarunu ar Ketsalu nepavisam nav viegls uzdevums. Man teica, ka šajā salā esot tikai viens vienīgs kabelis un būšot krietni ilgi jāpagaida. Telefoniste apsolījās tūliņ piezvanīt, līdzko būšot izdevies dabūt savienojumu ar salu.

Aizkūpināju pīpi, un mēs klusēdami sēdējām un gaidījām, noraudzīdamies, kā sāk sabiezēt pievakares krēsla. Manā galvā no nesakarīgajiem pavedieniem savērpās zirnekļa tīkls — kā sarežģītu ceļu karte svešā, nepazīstamā zemē. Es vairs nemēģināju sastādīt darbojošos personu sarakstu. Neuztraucos vairs par sakarībām, ko nespēju izprast. Bija pārāk daudz vārdu, pārāk daudz draudu un briesmu, un līķu. Tiklīdz zuda dabiskā piesardzība, sāku prātot, diezin vai pats izkulšos dzīvs. Kad jutos noguris, kā, piemēram, šai brīdī, man sāka likties, ka varbūt tam arī nav nekādas nozīmes.

Telefonam iezvanoties, mēs abi sarāvāmies. Līnijā! sprakšķēja dažādi trokšņi, it kā vējš un lietus varītēm lauztos klausulē. Beidzot izdzirdu tālumā vāju balsi.

— Vai varu parunāt ar seru Aivoru Steinzu?— es kliedzu.— Mans vārds ir Džons Kūpers.

Pēc pirmajiem vārdiem trokšņi apklusa, es nedzirdēju nekā, līdz aparātā atskanēja metālisks knakšķis un pēc tam spalga balss, arī ar metālisku pieskaņu:

— Aivors Steinzs klausās, mister Kūper. Ko varu jums līdzēt?

— Esmu Sirila Kūpera brālis ...

— Aha, skaidrs ... un Ostina Kūpera mazdēls. Kur jūs atrodaties, jaunekli?— Spalgā balss ieskanējās gandrīz priecīgi.

— Esmu Londonā. Gribētu jūs sastapt, ja vien iespējams.

— Skaidrs. Un kā klājas jūsu brālim?

— Viņš ir miris. Tādēļ esmu šeit.

Klusuma brīdis. Tad:—Lūdzu, atkārtojiet.

— Mans brālis Sirils ir miris. Tādēļ vēlos jūs sastapt.

Pītersons stingi raudzījās ārā lietū. Viņa cigārs bija

apdzisis.

— Aha. Jādomā, dabiskā nāvē?

— Nē.

— Man, protams, ļoti žēl. Vai varat atbraukt uz Ketsalu?

— Jā, mēs varam, ja vien pateiksiet, kā to atrast. . .

— Mēs?

— Esmu kopā ar draugu.

Balss viņā galā vairs neskanēja tik draudzīgi.— Brauciet līdz Lendsendai Kornvelā. Ketsala atrodas labu gabalu no krasta. Braucot ar vilcienu vai automobili, jūs sasniegsiet Lendsendu rīt pēcpusdienā. Mans kalpotājs ar laivu gaidīs jūs pulksten sešos. Viņa vārds ir Dousons, laivas nosaukums—«Līrs». Viņš jūs atvedīs uz Ketsalu, un mēs varēsim parunāt. Viss skaidrs?

— Pilnīgi,— es atteicu.

— Uz redzēšanos,— viņš sacīja. Tas bija viss.

Krēslā, kas biezēja arvien dziļāka, vējš vēl joprojām

trieca slīpas lietus brāzmas; mākoņi, kas izskatījās kā izplūdinātas akvareļkrāsas, traucās virs Berklejskvēra, kur kādreiz esot pogojušas lakstīgalas. Mēs gājām atpakaļ pāri laukumam, tad pa Maunta ielu līdz Pārk-leinai, salijuši pastāvējām brīdi, lai palūkotos uz Haid-parka lekno zaļumu. PItersons dziļi ievilka elpu. Lietus straumēs mirgoja automobiļu starmeši.

Izgājām caur majestātisko kolonnu aleju un noīrējām «Grosvenorhauzā» drausmīgi dārgu istabu ar skatu uz ielu un parku. Pītersons nostājās pie loga un raudzījās ārā.

— Ketsala,— viņš sacīja,— tajā Ketsalā laikam lietus gāž straumēm no rīta līdz vakaram.

Nākamajā rītā, pašā agrumā, iestiprinājušies ar ceptām olām, kūpinātu lasi un maizītēm, paņēmuši līdzi termosu ar kafiju, nolīgām automobili un devāmies uz Lendsendu, būdami absolūti atkarīgi no kartes un Pītersona prasmes braukt pa ceļa kreiso malu. Laiks nebija mainījies uz labo pusi, drīzāk otrādi. Lietus-slauķi uz vējstikla darbojās bez mitas. Starmeši dega visu dienu.

Automobiļu nomātavā mūs brīdināja, ka Kornvela esot tikpat kā ārzemes. Kad mēs pie Morvenstouvas nogriezāmies pa kreisi, lai brauktu pa piekrasti, es uz kādas mūra sienas izlasīju ar krītu uzšņāptu uzrakstu: AUTONOMIJU KORNVELAI. Vējš no Atlantijas okeāna nesa lietu, un tas aizskaloja krītu pa netīro sienu.

Sarpnouzas rags, Māremčērča, Dizarda rags, Kem-bīka, Fairbīkona rags, Tinteidželas pils . . .

Lietus un migla, kas vēlās tieši no jūras mums labajā pusē, pārvērta debesis nebeidzamā pelēkā tukšumā. Dienas gaisma izdzisa. Vietās, kur miglas blāķi mazliet pašķīrās, varēja redzēt, kā dziļi zem mums okeāna bangas plosa jūrā iestiepušos zemesragus. Jūdzēm tālu gar visu krastu slējās vertikālas klintis kā debesskrāpju sienas.

Pie Tinteidželas pils izkāpām izlocīt kājas. Karaļa Artūra dzimtā vieta, gadsimtu ritumā pašas dabas labota un pārveidota, stāvēja vientuļa un pamesta, šai drausmīgajā nelaikā neredzēja neviena tūrista. Torņi un sienas pacēlās kā sūnām apauguši milži, kas sargā zemes iekšieni. Lejā Atlantijas okeāns trieca mežonīgas bangas pret dambi. Ar slapju, zaļu velēnu apaugušās drupas miglā rādīja dīvainus rēgus.

Pītersons ar rokām aizspieda ausis. Lietus lāses ritēja viņam no degungala. Aicinādams viņš māja man ar galvu. Balsi bangu rēkoņā nevarēja sadzirdēt. Atgriezāmies mašīnā. Pulkstenis rādīja trīs, un tumsa? līda mums virsū no visām pusēm. Atradāmies četrdes-^ mit jūdžu no Lendsendas, no Dousona un labā kuģīša «Līra».

Gurdi slīdēja garām vietvārdi uz samirkušiem ceļa rādītājiem: Doidenkāsla, Pentaira rags, Veidbridža, Treveizheda .. .

Ņūkvejā, garām šaujoties, redzējām gar visu pelēko piekrasti viesnīcu blīvas. Es vadīju mašīnu, Pītersons snauduļoja; nemitīgajā lietū nekas nebija skaidri saskatāms. Gar piekrasti vējš brāzmoja daudz spēcīgāk. Rupjas lāses sitās gar mašīnas priekšējo stiklu kā mazi olīši, tad noritēja un pazuda, pēc tam viss atkārtojās no jauna. Radio krakšķēja nepierimis.

Sentaivzas šaurajās ieliņās nemanīja gandrīz neviena cilvēka. Kāds piedzēries vīrietis biezā džemperī un beretē stāvēja uz ielas stūra un renstelē nolaida ūdeni. Pablenzis uz mašīnas ugunīm, viņš nobraucīja bārdu un turpināja, ko bija sācis.

Tuvojoties Lendsendai, zūdošajā dienas gaismā rēgojās tikai bargas un tumšas granīta klintis, kas — spīdīgas kā durkļu tērauds — kopējā blīvā izskatījās it kā pret okeānu nikni izstiepta dūre. Gērnārdsheda, Pendī-nas Postenis, Kornvelas rags, Sentdžasta. . . Kreisajā puse Penzansa, bet pa labi okeāna krasts ar neskaitāmiem līcīšiem, klinšainiem robiem un fjordiem, spraugām, ko kontinentā iegrauzuši viļņi.

Lendsenda. Ja bremzes šai vietā jūs pieviļ, jūs iegāžaties no stāvas klints putojošajā jūrā. Lendsendā beidzas Anglija.

Pītersons, vēl samiegojies, paraudzījās ārā.

— Žēlīgā debess! Te jau pasaulei gals.— Viņš nožāvājās.

Priekša, kraujas malā, vientuļa viesnīca — kā uz mūžiem izraidīta bez tiesībām atgriezties sabiedrībā. Ap mašīnu gaudoja vētra. Gaisā riņķoja kaijas un iekrita tukšumā, izgaisa miglā kā rēgi.

Kamīnā sprakšķēja malka; kāda sieviete atnesa mums konjaku, kūkas un kafiju. Man sāpēja kakls, konjaks to svilināt apsvilināja un dega kuņģī kā dzīva uguns.

— Nezinu, Kūper, nudien nezinu . . .— Pītersons, pieri saraucis, sacīja,— šķiet, man ir temperatūra. Kāds vājprātīgais iedomājies, ka var aizvest mūs laivā, kad jūrā trako tāds elles orkāns. Mūsu ceļamērķis ir kaut kāda velna izgudrota vieta, kas nosaukta par Ketsalu. Nieki, tur tālāk nekā nav, tur vispār nekas nevar būt.

Jaunā sieviete atgriezās un iemeta kamīnā vēl vienu šķilu.

— Vētraina diena,— viņa it vienaldzīgi noteica. — Vai paliksiet šeit pa nakti?

— Nē. Mums jābrauc tālāk — turp,— es paskaidroju, norādīdams uz piekrasti.

— Uz Scilliju?— Viņa šķita pārsteigta.— Šovakar gan laiks nav tam piemērots, vai tad ne?

— Nē, uz Scilliju ne. Uz kādu vietu, ko sauc par Ketsalu. Vai jūs zināt, kur tā atrodas?

— Tad jau misters Dousons brauks jums pakaļ?— Es pamāju.— Tad nav ko bēdāt, mans tēvs saka, ka viņš esot jūrnieks uz goda. Un «Līrs» ir burvīgs kuģītis.

Viņa pasmaidīja.— Vasarā viņi kādreiz atbrauc šurp pusdienās. Dousons ir diezgan nadzīgs uz meitenēm, kas ierodas uz sērfingu Ņūkvejā un Sentaivzā.— Pīter-sons centās apvaldīt žāvas, bet viņam tas neizdevās.

— Un Steinzs nav nadzīgs uz meitenēm?

— Dies pasarg, nē! Ko tad lai viņš iesāk ar meitenēm?

— Kālab tā?

— Paši redzēsiet.— Viņa sabakstīja uguni un paņēma paplāti.— Novēlu jums laimīgu ceļu.— Atturīgi pasmaidījusi, viņa izgāja.

Sarāvušies kvernējām šķūnītī, kas atradās nemitīgajā lietū samirkušās, ar eļļu apķepušās laivu piestātnes galā. Es slaucīju acis, Pītersons lādējās. Cauri miglai un lietum mirgoja uguntiņa kā sīks, salts mēnestiņš; dārdošajā bangotnē, kas neaprima ne uz mirkli, iepukšķējās motors. «Līrs» pašpārliecināti atsitās pret piestātnes baļķiem. Liela auguma, taču pārsteidzoši kustīgs un veikls vīrietis tumšā, ūdens necaurlaidīgā vējjakā ņēmās ar resnu virvi pietauvot kuteri pie pāļa. Mums virs galvas čīkstēdama šūpojās spuldze sarūsējušā āķī. Beidzot viņš nolēca no kutera un, plecus uzrāvis, lai mazāk salītu, nāca uz šķūnīša pusi.

— Kūper?—viņš skaļi sauca, cenzdamies pārkliegt vētras aurus.

Es pamāju.— Un misters Pītersons.— Biezs, melns, līdz pašam zodam uzvilkts džemperis, līdz acīm uz-

maukts zīdvesters. No viņa dvesa jūras ūdens un eļļas smārds.

— Tad tikai kāpiet uz klāja,— viņš labsirdīgi noteica,— un pielūkojiet, ka neieveļaties jūrā.— Pastiepis roku, viņš mums palīdzēja uziet pa slideno trapu. Tauva nostiepās. «Līrs», kas likās būt pēdas trīsdesmit piecas garš kuteris ar lielu kajīti, sadrebēja. Pītersons uznāca uz klāja pēc manis, un mēs steidzāmies lejup kajītē, kamēr Dousons atraisīja tauvu.

Viņš ienāca siltajā kajītē, novilka vējjaku, noņēma zīdvesteru un pakāra tos uz āķa. Kajīte bija nevainojami tīra un kārtīga — nospodrināts misiņš, pulēts koks; kuteris, redzams, bija būvēts krietni sen. Iluminatoros sitās lietus.

— Nejēdzīgs vakars,— sacīja Pītersons.

— Mēs pie tādiem esam pieraduši,— atteica Dousons. Mute viņam bija pašķība, deguns pieplacināts, uzacis pinkainas, seja vējā appūsta tumši brūna.— Iedzeriet, malciņš konjaka jums nekaitēs.— No plakanas pudeles viņš salēja kafijas krūzītēs konjaku. Tad pavilka sviru, un motors zem grīdas sāka pukšķēt.

— Tomēr nejēdzīgs vakars,— Pītersons īgņājās.

— Skaidrs, ka nejēdzīgs, jums taisnība, bet «Līrs» tādu laiciņu griež kā nazis sviestu. Pieturieties... laižam laukā ...

Viļņi skalojās pāri klājam, šķiezdami putas pret vējstiklu un aizlocīdamies pa klāju kā čūskas. Pītersons uz sola sarāvās kamolā, abas rokas cieši sakļāvās ap konjaka krūzīti. Viņa seja strauji kļuva pavisam bāla.

— Cik ilgi mums jābrauc?

Dousons lūkojās taisni uz priekšu.— Apmēram stundu, kādas minūtes šurp vai turp. Nav jau tālu, bet pats redzat, cik lēni, ar viļņiem kaudamies, tiekam uz priekšu.

Es iedzēru mazliet konjaka.

— Vai jūs jau sen esat pie sera Aivora?

— Jāpadomā. Satiku pulkvedi četrdesmit otrajā. Viņš toreiz bija tikko atgriezies no Āfrikas un strādāja Ģenerālštāba pretizlūkošanas nodaļā, mani viņam piekomandēja sevišķu uzdevumu izpildei.— Viņš paskatījās uz mani un iztukšoja konjaka krūzīti.— Un tā nu iznāca, ka esmu pie viņa palicis.

Vēlāk viņš piebilda:

_— Neraizējieties, «Līrs» ir sīksts kuģītis. Tāds pats kā veco laiku pirāti. Sājā piekrastē savā laikā bija vairāk pirātu nekā jebkur citur pasaulē.

— Vai tikai jūs arī neesat pirāts?— Pītersons ievaicājās.

— Ne, pirāts gan ne.

— Jēziņ,— Pītersons noņurdēja,— paldies dievam kaut vai par to.

— Bet tajos laikos mēs apbruņojām «Līru» tā, ka varējām medīt zemūdenes. Braukājām pa Lamanšu un lūkojām tos neliešus uztaustīt. Tā bija patīkama izklaidēšanās.

— Noķērāt arī kādu?

— Jā gan, divas gabalas. Zemūdenes bija kaut kā bojātas, nevarēja ienirt. Uzskrējām tām virsū miglā.

— Un ko tad jūs darījāt?— Pītersons bija kļuvis gluži jestrs.

— Ko darījām? Pulkvedim tas, skaidra lieta, uzsita asinis.— Dousons ielēja jaunu mēriņu konjaka.— Uzstādījām lielgabalu un atklājām uguni. Bez kādas niekošanās ar brīdinājuma šāvieniem — bliezām tikai virsū. Nogremdējām abas divas.

— Žēlīgā debess!— Pītersons nomurmināja.

— Viss ūdens mudžēt mudžēja no fričiem. Sie brēca, snaikstīja rokas, tur bija ko redzēt. . .

— Laikam saņēmāt daudz gūstekņu?

— Gūstekņus?— Dousons pasmaidīja, zobi viņam at-žņiebās kā vilkam, lūpu kaktiņos iegriezās dziļas rievas.— Nē.

— Paklausieties, ko tad? Nevarējāt taču ļaut viņiem visiem noslīkt?

— O, nē, mēs nebūt neļāvām viņiem noslīkt. Pulkvedis man pavēlēja laist viņiem virsū kuteri, bet pats nostājās pie ložmetēja.— Viņš atkal cieši raudzījās uz priekšu miglā.— Nē, neviens no viņiem nenoslīka, varat man ticēt, ser.

Šķebīgā dūšā, ļodzīgiem soļiem, pārguruši līdz nāvei, beidzot jutām kuteri atsitamies pret muliņu. Tas bija vecs, būvēts no saplaisājušiem, lietū izmirkušiem baļķiem. Nogājuši pa šo nedrošo būvi līdz galam un pagaidījuši, kamēr Dousons novieto kuteri nojumē, aizelsušies sekojām viņam pa sīkiem akmentiņiem nograntēto piekrasti līdz vietai, ko viņš nosauca par Bīčroudu. Garš, mirdzošs, lietū norasojis pirmskara

modeļa rolsroiss stāvēja pašā ceļa vidū. Zobiem klabot, novietojāmies aizmugures sēdeklī.

— Visā Ketsalā ir tikai divi automobiļi,— Dousons sacīja, apsēzdamies pie stūres.— Un braucu ar tiem tikai es viens pats. Tādēļ varu atstāt mašīnu, kur vien man patīk.— Viņš iedarbināja motoru, un mēs sākām uzmanīgi virzīties uz priekšu, starmeši gariem pirkstiem tumsā un miglā taustīja ceļu.

— Oficiālā vēsture liecina, ka šis ceļš būvēts 1760. gadā. Kad pulkvedis apmetās te uz dzīvi, viņš lika to pārbruģēt.— Viņš norādīja ar roku tumsā uz tikko samanāmiem siluetiem.— Tur ir vecs vāgūzis, staļļi, ko vairs nelieto, tenisa laukumi — aiz stiepļu žogiem, bet nu tie no vienas vietas apauguši ar mežvīnu. Tos lietoja agrāk, kad visa ģimene bieži brauca šurp, sen, ilgi pirms mana laika. Tagad palicis tikai pulkvedis viens pats.

Pītersons, blenzdams tumsā, klusītēm lādējās. Un tad pēkšņi iesaucās:

— Svētais Jēzu, kas tad, velns parāvis, tas tāds?— Gaismas strēle krita uz stūrainu, ģindenim līdzīgu veidojumu, kas ceļmalā slējās ārā no velēnām kā milzu duncis. Dousons apturēja mašīnu. Ūdens straumītēm tecēja lejup gar viņa kabatas baterijas stiklu, ko viņš bija pavērsis pret siluetu.

— Tas ir vācu bumbvedējs. Nokrita šeit uzlidojuma laikā, sašauts, dega kā lāpa. No apkalpes, starp citu, neviens nepalika dzīvs. Pulkvedim tas patīk, viņš saka, mēs to varot izmantot kā dārza skulptūru. Tā nu šis te stāv.— Viņš nodzēsa gaismu. — Pulkvedis šai ziņā ir drusku jocīgs — viņam patīk viss, kas ļauj atcerēties karu.— Mašīna ripoja tālāk.— Arī viņa paša Hurri-cane paliekas atrodas šeit — salas otrā pusē pie pašām klintīm. Tas stāsts ir ko vērts. Lidmašīna virs Lamanša bija pamatīgi sašauta, un viņš ar lielām mokām atlidoja līdz Ketsalai. Būtu lidojis desmit pēdu zemāk, viņš būtu uztriecies uz klintīm kā likts. Bet viņš pārlidoja tām pāri, plakaniski nosēdās un tikai tad zaudēja samaņu. Meseršmits, kas viņu vajāja, lidoja zemāk, miglā nesaredzēja klintis un ietriecās tieši granītā.— Viņš klusi iesmējās, es pat lāgā nesadzirdēju viņa pēdējos vārdus.— Meseršmits arī vēl ir tepat — iedzīts mūsu salā kā sarūsējusi nagla. Tā nu saliņa, kas ir tikai jūdzi gara un trīssimt jardu plata, kļuvusi par lidma-

šinu kapsētu — veseli trīs grausti. Bet, ja jau par to runājam, tad šī sala, sasodīts, daudzējādā ziņā nelīdzinās citām salām.

— Izklausās, ka pulkvedis ir visai īpatnējs cilvēks,— es ieteicos.

— Tā nu ir — mazliet ekscentrisks. Bet tādi taču ir visi angļi, vai ne? Jūs, jeņķi, esat pieraduši vienmēr smieties par angļu dīvainībām.— Pats iesmiedamies, viņš turpināja:—Jā, nav ko noliegt, pulkvedis ir ekscentrisks. Bet, manuprāt, tas viņam piešķir lielāku spēku.

No miglas iznira masīva mūra siena.

— Tas ir pils ārējais valnis.— Dousons mūs pameta un, vējā salīcis, aizgāja.

— Kūper, Kūper, — Pītersons dusmīgi ņurdēja, — dieva dēļ, kādā jezgā jūs esat mūs ievilcis? Tas taču ir tīrais ārprāts.

— Vainīgs sliktais laiks.

— Tas sasodītais pulkvedis acīmredzot ir jucis. Pilns rotaļu laukums ar sadauzītām lidmašīnām. Un šitais Dousons ir viņa kopējs. Vai nedzirdat, kādā iecietīgā balsī viņš runā? Tā runā visi, kam jākopj trakie.

Dousons atgriezās un iebrauca mašīnu pa vārtiem, kas atradās četras pēdas biezajā mūrī.

— Galvenā ēka ir kādus divsimt jardus tālāk, kalnā. Pils ņemta valsts aizsardzībā, bet tikpat drūp kopā. Pēc tūkstoš gadiem no visa kā paliek tikai drupas.— Ekskursijas vadītāja loma Dousonam gluži labi patika.— Te mums ir viena būda no akmens laikmeta. Iedomājieties — no akmens laikmeta. Un romiešu laika kapsēta.

Viņš nobremzēja rolsroisu pie lielas, četrstūrainas trīsposmu mājas. Tā bija absolūti simetriska: logs pret logu, kolonna pret kolonnu. Mājas iekšpusē kaut kur dziļumā spīdēja nespodra dzeltena gaisma, un man neviļus acu priekšā iznira aina: romiešu kareivji sarāvušies kvern pie nometnes ugunskuriem šādā vētras naktī.

Dousons paņēma mūsu somas un nolika tās sarga mājiņā ārpus vestibila. Dzeltenīgā gaisma plūda no grezniem sienā iebūvētiem kandelabriem, kam vēlāk bija pievienoti elektrības vadi. Vestibils veda tumšās dzīlēs, kur pat sienu paneli vairs nevarēja saredzēt. Grīda bija izlikta no akmens plātnēm un auksta. Dou-

sons ieveda mūs bibliotēkā pirmā stāva dziļumā. Sienas bija drausmīgi biezas. Grāmatplaukti tumsā slējās augšup kā klinšu virsotnes. Pītersons tūliņ piegāja pie kamīna, kur liesmas kāri laizīja lielas, nomelnējušas koka šķilas. Ārpusē pāri klajumam gaudoja Atlantijas okeāna vējš; lietus sitās logos.

— Aiziešu pateikt pulkvedim, ka esam klāt,— Dou-sons sacīja,— bet jūs iekārtojieties mājīgāk. Te ir konjaks, viskijs, sodas ūdens . . .

Pītersons ielēja konjaku ļoti lielā glāzē, kurai uz sāna bija iegravēts ģerbonis, un steidzās atpakaļ pie kamīna.

— Auksti,— viņš murdēja,— un visur tik velnišķīgi mitrs.

Uz galda bija sarindotas ielogotas fotogrāfijas, sākot ar ģimenes locekļiem tenisa tērpos, raketēm rokās — domājams, divdesmitajos gados — un beidzot ar lidotāju grupu pie Spitfire lidmašīnas kaut kādā nomaļā Anglijas aerodromā. Vienā kaktā uz pamatnes dižojās liels propellers, laikam no tādas pašas lidmašīnas, bet pie sienas zem stikla ieraudzījām pārsteidzošu, senlaicīgu, parupjā grafikā izpildītu zīmējumu uz pergamenta. Pie zirga piesiets cilvēks ar pilnīgi neizteiksmīgu seju tika rauts pa zemi, otrs it kā danceniski tecēja zirgam līdzi, bet arī tam bija tikpat vienaldzīga seja. Zem zīmējuma bija vairākas rindas garš teksts īsta kaligrāfa rokrakstā: «Vienu no pirmajiem Stein-ziem piemeklēja pelnīts liktenis, jo viņš bija iedomājies, ka gluži labi varētu tapt par karali, un viņš nomira 1242. gada jūnijā, kad viņu vispirms aizvilka no Vestminsteras uz Taueru un pēc tam uz pieresvietu, un, kad viņš bija izlaidis savu nelietīgo garu, viņu pakāra pie kāķa, bet vēlāk sastingušo līķi noņēma no kāķa un izķidāja, iekšas sadedzināja turpat uz vietas, bet nešķīstās miesas sacirta četros gabalos un nosūtīja uz karalistes četrām lielākajām pilsētām, lai ar drausmīgo skatu iedvestu šausmas visiem, kas to redzēs.»

Pāri manam plecam Pītersons izlasīja uzrakstīto. Pabeidzis viņš palūkojās uz mani.— Kā jums liekas — vai tas iedarbojās?

Durvīs parādījās Dousons. Viņam ierunājoties, Pītersons salēcās.

— Pulkvedis Steinzs.

Un pa platajām durvīm, motoram dūcot, invalīda ratiņos iebrauca vīrietis — ar smaidu plānajās lūpās un palsiem, augstiem uzacu lokiem virs zilganpelēkajām acīm. Šaurajā sejā kā āķis izcēlās Serloka Holmsa ērgļa deguns, sirmot sākuši gaiši mati pagarās šķipsnās krita pār augsto pieri. Balss — gan bez čerkstoņas, ko tai bija piešķīris sliktais telefona savienojums,— tomēr skanēja skadri, metāliski un salti kā caurvēja plūsma uz akmens klona. Smaga, bieza sega sedza viņa kājas.

— Labvakar, kungi, labvakar, un esiet sveicināti diezgan neviesmīlīgajā Ketsalā! Jūs,— viņš sacīja, it izveicīgi pieripinādams ratiņus pie manis,— noteikti esat misters Kūpers. Zināma ģimenes līdzība, piemēram, acīs. Un vienlaikus atļaujiet izteikt visdziļāko līdzjūtību sakarā ar brāļa nāvi... Un jūs...— viņš sacīja, palūkodamies uz Pītersonu,— laikam esat mistera Kūpera sabiedrotais?

Pītersons stādījās priekšā, un pulkvedis Steinzs ar žestu uzaicināja mūs apsēsties dziļajos ādas klubkrēslos pie kamīna. Dousonu viņš izrīkoja, lai atnes paplāti ar konjaku, viskiju un sodas ūdeni, kā arī lai paskatās pieliekamajā, ko var salūkot vakariņām.

Mēs apsēdāmies. Es aizkūpināju pīpi un iejaucu sodas ūdenī mazliet viskija.

Kamēr gaidījām Dousonu atgriežamies, izrādījās, ka Steinzs prot interesanti un ar asu mēli komentēt Anglijas politiskās problēmas un valdības nostāju. Viņš atzina, ka līderi esot samērā godīgi, bet «aizkustinoši vārgi» ļaudis. Runādams viņš smaidīja un brīvi žestikulēja ar rokām. Viņa augšlūpu sedza elegantas, iesirmas Ūsiņas, vaigos bija dziļas rievas un seja Atlantijas okeāna vēju ārdēta.

Dousons atgriezās, nesdams paplāti ar auksta bifšteka sviestmaizēm, Stiltona siera rituli, sinepēm, augļu kūciņām un lielu kannu kūpošas kafijas. Pulkvedis Steinzs aicināja mūs ķerties pie ēdieniem. Dousons tika norīkots sakārtot mums istabas naktsguļai, bet Steinzs, iebāzis melnā iemutī Dunhill cigareti, sāka runāt par to, ko kārojām dzirdēt.

— Sirils Kūpers ieradās pie manis tūliņ pēc tam, kad Glazgovā bija ticies ar Alisteru Kempbelu. Misteru Kempbelu es pazinu sen, kopš tiem laikiem, kad pirms nacistu sāktā kara kopā ar viņu strādāju Kairā. Jūsu brālis parādīja man izgriezumu no avīzes — fotogrā-

I

fiju, kurā bija redzams vīrietis, vārdā Ginters Bren-dels, un viņa daiļā sieva Līza Brendela kundze. Dažu apstākļu dēļ man ir visai plašs dosjē par Brendela kungu, un Kempbels to zināja, taču par to runāsim vēlāk.

Sirils man paskaidroja, kas viņš ir, proti — Ostina Kūpera mazdēls, fakts, kas mani interesēja un apmierināja manu ziņkāri daudz vairāk, nekā viņš to spēja iedomāties. Jūsu brālis zināja vienīgi to, ka es viņam varētu sniegt informāciju par Brendela kungu. Un viņš tūliņ arī atzinās, ka īstenībā interesējas nevis par Brendela kungu, bet gan par jauno sievieti, par Līzu Brendelu.— Caur cigaretes dūmiem Steinzs uzmeta man palso acu skatienu.— Viņš izteica ārkārtīgi savdabīgu hipotēzi. Viņš, raugi, iedomājās, ka Līza Brendela ir viņa sen par mirušu uzskatītā māsa. Es, dabiski, jautāju, kāds šai iedomai pamats, un viņš diezgan pamuļķīgi atbildēja, ka Līza Brendela izskatoties tieši tā, kā viņa māsai vajadzētu izskatīties tagad, un ļoti līdzīga mātei, kādu viņš to atceroties no bērnības. Un to visu viņš apgalvoja ļoti, ļoti nepiekāpīgi.

Tomēr neliegšos, ka droši vien nebūtu šai lietā ielaidies, ja nebijis viena man ļoti nozīmīga fakta — šis jaunais cilvēks bija Ostina Kūpera mazdēls ... un vēl, kungi, svarīgs bija fakts, ka Brendela kungs vienmēr bijis un joprojām ir nacists.— Viņš visu laiku runāja vienmērīgā, rimtā balsī ar metālisku pieskaņu, bet pēdējais vārds kaut kā sevišķi aizķērās un atbalsojās manā apziņā. Steinzs paliecās uz priekšu un maziem malciņiem iedzēra viskiju. Pītersons platām, ieinteresētām acīm palūkojās manī, taču pēc tam turpināja košļāt pusjēlo bifšteku.

— Šāda sakarība — Ostins Kūpers un Brendela kungs, abi nacisti,— satrauca mani gluži kā bez šofera tukšā ielā palaista joņojoša kravas mašīna.— Viņš pasmaidīja par savu salīdzinājumu.— Šāda sagadīšanās, ja tā patiesi bija sagadīšanās, piederēja pie tām, kurām es, mīļie draugi, esmu pieradis neuzticēties. Fenomenāla sagadīšanās, Pārlieku bieži esmu piedzīvojis, ka zem šķietami rāmās virsmas iezīmējas noteikti raksti, kurus nezinātājs nosauc par sagadīšanos. Klausoties jūsu brālī, apsverot, kas bija jūsu vectēvs un kas vēl šobaltdien ir Brendela kungs, iekļaujot šos faktus manā interešu sfērā, par ko runāsim mazliet vēlāk, es

sāku sazīmēt noteiktu shēmu — kā haizivju baru zem šķietami gludās nejaušību jūras virsmas.— Viņš nopūtās.— Mister Pīterson, vai jūs nesabikstītu pagales kamīnā? Es ļoti labi zinu, ka manas kājas ir nejutīgas, tomēr varu vai apzvērēt, ka jūtu saltumu ap kājām — gluži tāpat kā vecais jūrasvilks, kas teicās uz laika maiņu jūtam sāpes savā koka kājā.

Liesmas kamīnā sāka šauties uz augšu, un, vilkmes rautas, uzsprakstēja dzirksteles. Pītersons noglauda nokarenās, tumšās ūsas un palika stāvam, raudzīdamies ugunī. Steinzs ielika iemutī jaunu cigareti un pret īkšķa nagu uzšķīla sērkociņu.

— Ceru, ka nu esat attaisnojuši manu neuzticību nejaušībām. Jūs sakāt, ka jūsu brālis ir miris. Vai viņam bija jāmirst tādēļ, ka divi nacisti — Ostins Kū-pers un Ginters Brendels — sasaucās pāri gadu desmitiem? Izslēgts tas nav, kā jums šķiet?— Viņš apklusa un ar skadrajām acīm paraudzījās manī. — Pastāstiet man par savu brāli, mister Kūper. Pastāstiet, kādēļ izsekojāt viņa gaitas līdz pat Ketsalai.

Centos izstāstīt pulkvedim Steinzam visu ļoti rūpīgi. Tas prasīja diezgan daudz laika. Pašās beigās piebildu:

— Pirms trim dienām Alisteru Kempbelu nošāva kāds cilvēks, kas gribēja nogalināt arī mani. Es izglābos un, ieraudzījis Londonā brāļa dzīvoklī uz galda jūsu vēstuli, sapratu, ka Kempbels tai tumšajā gaitenī mirdams bija nosaucis jūsu vārdu, tikai es sākumā to nesapratu. Mēs, pulkvedi Steinz, esam šeit tādēļ, ka Kempbels gribēja, lai atbraucam šurp, tādēļ, ka mans brālis šeit bijis ... un viņa taka ir tā, pa kuru esam sākuši iet.

Steinza vēju appūstā seja bija nobālusi un lūpu kaktiņi viegli noraustījās. Iedzēris krietnu malku viskija, viņš mierīgi sacīja:

— Tātad Kempbels pagalam . . _ Dīvains puisis, dīvains ... un droši vien ne pēdējais upuris ļoti ilgā karā. Viņu tie nogalināja, protams, jūsu un jūsu brāļa dēļ. Bet varat būt drošs: viņš tiks atriebts.

Pītersons uztvēra manu skatienu un, uzacis pacēlis, bez skaņas atkārtoja vārdu «atriebts». Pītersonu teiktais, liekas, nebija ietekmējis. Bet man piere norasoja saltiem sviedriem.

Pulkveža Steinza gaišās acis, ko slēpa pelēcīgas skropstas, dzalkstīja mūs abus ar saltām ugunīm. Mani šīs acis biedēja, iedomājos, ka varbūt Pītersonam taisnība: varbūt Steinzs tiešām ir vājprātīgs. Metāliskā balss turpināja:

•—*Tātad atļaujiet man rezumēt šo ļoti neparasto notikumu virkni: jūs man stāstāt, ka jūsu brālis

noslēpumainā kārtā noslepkavots, ka nezināmi, noziedzīgi ļaudis meklējuši kaut kādus neizprotamus dokumentus, turklāt darījuši to, nebaidoties visbriesmīgākās vardarbības, ka šie mistiskie dokumenti īstenībā ir veci nacistu plāni, kā pārvaldīt pasauli,— tātad, varētu domāt, nekas vairāk kā vēsturiska kuriozitāte,— ka veselai pilsētai izdarīts uzbrukums, kas būtu mana senča Bevila Steinza, saukta asiņainā Bevila, cienīgs . . . stāstāt, ka Buenosairesā pēc tikšanās ar jūsu brāli nogalināts nekaitīgs, vecs profesors . . .— Viņš apklusa un atvilka elpu. Arā vējš trakoja ap māju, kas krakšķēja kā vecs automobilis.

— Jūs stāstāt, ka Martins Sendžons un Alfrēds Kotmanis, kas abi man zināmi,— arī pie tā mēs vēl nonāksim,— ka abi, Sendžons un Kotmanis, tikušies ar jūsu brāli, tikušies ar jums un pēc tam izkūpējuši no zemes virsas. Jūs stāstāt, ka mans vecais draugs Kemp-bels nošauts Glazgovas graustā, lai nespētu jums, kungi, dot norādījumus, kā nokļūt pie manis . . .— Viņš atkal nopūtās un atlaidās savos hromēta tērauda un ādas ratiņos — Ketsalas karalis.

— Es palieku pie sava, ka mana sākotnējā neuzticēšanās nejaušai sakritībai bijusi pareiza un ka mums darīšana ar ļoti īpatnēju shēmu. Bez tam pieņemu — vienīgā nejaušība visos šajos notikumos bija tā, ka jūsu nelaiķis brālis ieraudzīja fotogrāfiju Glazgovas avīzē. Pieņemu, ka no tā brīža Sirila Kūpera liktenis bija izlemts, tādēļ izlemts, ka rakstura neatlaidība viņu mudināja māsu katrā ziņā atrast. Un, tiklīdz sāka to nopietni meklēt, viņš zaudēja jebkuru iespēju palikt dzīvs.

— Bet kādēļ? Kādēļ tas bija vajadzīgs?

— Tādēļ, ka jūsu brālis bija piekļuvis viņiem pārāk tuvu — Brendelam, Kotmanim, Sendžonam un visiem pārējiem . . . Kas ir šie cilvēki?— Viegla vīpsna paplaik-snīja un pazuda. Steinzs, ielējis sev vēl viskiju ar sodu, apmitrināja plānās lūpas.— Nešaubos, ka šis jautājums jūs interesē, un atļaujiet piebilst: ja es domātu, ka varu ar to jūs paglābt, es gluži vienkārši liegtos

atbildēt uz šo jautājumu. Pat tagad jāpateicas vienīgi dieva žēlastībai, ka vēl esat dzīvs. Ievērojot to un arī situāciju, kurā esat iekļuvis, es jums pastāstīšu pat vairāk, nekā stāstīju jūsu brālim. Tas man jādara ne tikai viņa piemiņas, bet arī jūsu labā. Pastāstīšu jums, kas esmu un kā es kļuvu par to, kas esmu kļuvis . . . Taču ir pārāk vēls, lai sāktu, pie tā ķersimies rīt.— Viņš mums uzsmaidīja, apgrieza invalīda ratiņus un brauca projām, pamājis, lai sekojam viņam.

— Pieņemu, ka esmu sakairinājis jūsu interesi.— Vestibilā nokļuvis, viņš aizripināja ratiņus līdz platu kāpņu pakājei, kur viņu gaidīja pie sienas pierīkots lifta krēsls. Viņš ar pūlēm paslējās ratiņos un pārsēdās liftā. Mēs ar Pītersonu stāvējām un skatījāmies. Pārsēžoties krēslā, seja viņam saviebās asā grimasē, kas atspoguļoja ārkārtīgu piepūli, sāpes un gluži neticamu gribasspēku.

— Un tagad,— viņš pārsēdies sacīja,— Dousons parādīs jums istabas, kur pārgulēt. Un jūs, kungi, varat gulēt mierīgi. Kamēr atrodaties pie manis Ketsalā, jūs esat pilnīgā drošībā. Bet nu — arlabunakti,— viņš noteica, kad krēsls pacēlās un pazuda kāpņu tumsā.

Pār Atlantijas okeānu zemu noslīdējušajās pelēkajās . lietus debesīs riņķoja kaijas. Brīžiem uzbrāza lietus un sitās pret bākas augšistabiņas logu rūtīm. Bāka bija uzcelta uz niecīga klints ciļņa, ko ar salu savienoja akmens dambis. Gadsimtu ritumā tas lēnām bija apdru-pis. Acu augstumā cauri miglai un lietus dūmakai salas plakankalnē vīdēja cietokšņa augstie mūri. No katras spraugas plūda pretī slapju paparžu un sūnu smarža, dvesa asais, sāļais jūras gaiss. Pītersons, drūms un sašņurcis, stāvēja un noraudzījās uz tālo apvārsni — kā robaina, naža ieplēsta brūce tas atdalīja pelēkās debesis no gludās tēraudkrāsas jūras, kas tiķai pie pašas salas uzputoja niknumā.

Dousons no veca termosa salēja mums krūzēs rīta kafiju. Pītersons, ierāvies melnajā ādas mētelī un aptinis ap kaklu baltu šalli, skaļi strēba kafiju un šņaukājās. Es centos saglabāt savā pīpē uguni, bet, kad tas neizdevās, likos mierā un izsvilināju muti ar neganti stipro melno kafiju. Pulkvedis Steinzs, satinies

rūtotā vilnas apmetnī, sēdēja grozāmā krēslā līdzās bākas signāluguņu mehānismam.

Gaidīdams, kad pulkvedis Steinzs sāks runāt, centos saskatīt jelkādus orientierus nejēdzīgajā granīta āmurā, kas bija iecirties Atlantijas okeāna sejā un ko sauca par Ketsalu. Brīnum labi saglabājusies akmens laikmeta būda bija iekņupusi no vējiem aizsargātajā pusē; tai visapkārt zaļoja ar mitrumu kā sūklis pievil-kusies velēna, kuplas papardes un ērkšķu krūmu biežņa it kā nožogoja šo salas daļu. Būdas sienas bija apsūnojušas. Lejpus Bīčroudas granītā bija izgrauzts karjers, kas izskatījās kā sensenā karā šāviņa izrauta bedre. Un virs mežvīniem apaugušajiem tenisa laukumiem slējās vācu lidmašīnas sarūsējusī fizelāža. Vedot mūs no pils uz bāku, Dousons ar rolsroisu apmeta nelielu līkumu, apstājās virs krasta klintīm un ar neviltoti priecīgu smaidu, pirkstu pastiepis, parādīja meseršmitu 109, kas bija kā miets ietriecies klintī,— lidmašīnu, kas pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem pa miglu un lietu bija vajājusi pulkvedi līdz pat Ketsalai. Arī lidmašīnas vraks bija sācis apsūnot.

Kamēr ieturējām spēcīgas brokastis un Pītersons šķaudīja vienā šķaudīšanā, pulkvedis stāstīja par savu dzīvi. Viņš bija pusvācietis un pirms kara kalpojis par kurjeru un sevišķu uzdevumu ierēdni Kairā, pēc tam iestājies Aizsardzības ministrijas dienestā, kara laikā piedalījies kaujā par Angliju, lidojis ar Spitfire un sagrabējušu Hawker-Hurricane. Tieši ar Hurricane savā pēdējā lidojumā bija uzsācis gaisa kauju ar vairākiem meseršmitiem.

Lidmašīnai nogāžoties, viņam bija smagi satriekti mugurkaula skriemeļi, lauztas kājas, un apdedzis un noasiņojis viņš bija palicis guļam. Vairākas nedēļas viņš bija pavadījis komatozā stāvoklī, kamēr ārsti darījuši visu iespējamo, lai glābtu strauji dziestošo dzīvību. Vēlāk, protams, atguvis samaņu. Un gadu pēc lidmašīnas nogāšanās bija atgriezies Ketsalā,— ķermeņa lejasdaļa līdz jostas vietai paralizēta, nevarīgs un gandrīz bez matiem — kā kropls bērns. Dousons, atgriezies kopā ar viņu, palicis, kopis un palīdzējis atgūt veselību.

Brokastis ēdot, pulkvedis Steinzs pastāstīja arī, ka 1945. gadā, kad krievi tuvojās Berlīnei, nacisti Vācijā noslepkavojuši viņa pusmāsas. Sī slepkavība bijusi

pilnīgi nepamatota, un viņš par to uzzinājis drīz pēc kara beigām. Vēlāk, jau krietni atlabis, viņš ticis uzaicināts piedalīties angļu oficiālo personu grupā dažu ļoti specifisku kara noziegumu izmeklēšanā Vācijā. Šo noziegumu vidū bija arī viņa pusmāsu noslepkavošana, taču slepkavas, kaut arī liecinieki tos uzrādīja, netika atrasti. Beidzot viņš atgriezās atpakaļ Ketsalā — gluži viens.. Visus — gan vācu, gan angļu atzarojuma piederīgos bija izdeldējis karš. Vācieši. Nacisti.

— Ārkārtīga nejaušība,— viņš sacīja, notiesādams grauzdēto maizīti un olu kulteni,— taču es neesmu pratis atrast šajos notikumos shēmu, esmu tikai konstatējis rezultātus.

Tagad bākas kambarītī, kad elektriskā kalorifera stienīši iekvēlojās sarkani, viņš sāka savu sīki detalizēto stāstu.

— Tā nu es vēroju, kā pasaule pēc kara raustījās

konvulsijās. Redzēju Vāciju, vārgu un grīļīgu, pēc sakāves gļēvi sarāvušos, naidīgu, aizvainotu un sašutušu, vēl kroplāku nekā es. Toreiz es domāju, ka esmu nevarīgs, nevienam nevajadzīgs kroplis, bet, jo ilgāk uzturējos Vācijā, jo skaidrāk sāku saskatīt morālo atšķirību starp manu vājumu un viņējo Un es sāku izjust pret vāciešiem kaut ko vairāk par normālu nepatiku. Es apzinājos savu reakciju un pratu to nosaukt īstajā vārdā: tas bija iracionālas slimības

dīglis, naida apsēstība pret veselu cilvēku rasi — pret visiem vāciešiem.

Apzinājos savu duālismu — daļa manas būtnes it kā nostājās malā un saprata mana domāšanas veida neveselīgo ievirzi, otra daļa ar ļaunu prieku izbaudīja jauno iespēju niknuma, naida, frustrācijas izpausmei. Izšķīries un sakoncentrējis visu gribasspēku, nolēmu ļaut vaļu naidam, atgriezos Ketsalā, vientulībā, kur man pietika vietas un laika mierīgai apcerei.

Taču turpināt dzīvi šādā noskaņā būtu nozīmējis kultivēt bīstamu vājprāta veidu, naida apsēstību pret veselu nāciju. Tas varēja kļūt par dīgli vēl lielākām ciešanām, jo es, protams, nevarēju sodīt veselu tautu. Tādēļ sāku jo rūpīgi pārrevidēt savus uzskatus par vāciešiem, domāt par viņiem kā par individuāliem cilvēkiem, kas paši drausmīgi cietuši. Beidzot man izdevās sevī apspiest naidu pret visu tautu kopumā. Un,

nevēršot vairs savu trakumu un apsēstību pret miljoniem vāciešu, sāku to tēmēt uz nelielu skaitu, ar ko man pietiktu spēka izrēķināties . . .

Dousons no jauna salēja mums krūzēs kafiju. Pīter-sons nemierīgi, viegliem plēsīga zvēra soļiem drasēja pa apaļo telpu.

— Pulkvedi Steinz,— viņš beidzot diezgan nepacietīgi ierunājās,— vakarvakarā jūs teicāt, ka Alistera Kempbela nāve tikšot atriebta. Bet šorīt jūs runājat par savu trakumu, savu apsēstību.— Pieskaņa viņa balsī lika Dousonam sastingt. Pulkvedis uzsmaidīja Pītersonam.— Kā lai mēs, velns parāvis, zinām, vai jūs neesat galīgi jucis? Gribu, dieva vārds, teikt, ka te nu es esmu pašā bākas virsotnē, kaut kur visriebīgākajā piekrastē, kādu jebkad esmu redzējis, runāju ar cilvēku, kuru pat nepazīstu, bet kurš sevi iedomājas par atriebes eņģeli. Man nežēlīgi sūrst kakls, esmu līdz ausīm iestrēdzis neatrisinātās slepkavībās, un, kur vien pagriežos, man kāds pagrūž ceļā pa nacistam. Jūsu personiskās psiholoģiskās problēmas mani interesē ļoti maz, ja tās neskar ar Sirilu Kūperu saistītos bēdīgos notikumus. Tāpēc runāsim par to. Tuvāk pie lietas, kā mēs, jeņķi, mēdzam sacīt.

Pulkvedis Steinzs, maziem malciņiem dzerdams tikko ielieto kafiju, pacietīgi klausījās Pītersonā. Kad tas savu tirādi bija beidzis, viņš jautāja:

— Vai tas bija viss, mister Pīterson?

— Pagaidām viss.

— Labi. Douson, pasakiet misteram Pītersonam, lai tur muti, kamēr es būšu beidzis. Pasakiet, ka jūs viņu nometīsiet lejā no šīs pašas bākas jumta, ja viņš neklusēs.

Dousons smējās.

Pītersons pārgrieza acis.

— Jēziņ, Jēziņ, Jēziņ . . .

Viņš novērsās un sāka skatīties uz jūru. Viņa sejā atspoguļojās niknums par nupat piedzīvoto sakāvi.

— Mister Pīterson,— pulkvedis Steinzs mazliet laipnāk piebilda,— drīz jums viss kļūs skaidrs. Manā stāstā jums jāzina priekšvēsture, citādi būs ļoti grūti izprast manu visai īpatnējo lomu notikumu gaitā.

Lietus sāka līt spēcīgāk, skaļi bungodams pa bākas jumtu un logu rūtīm. Migla vēlās vāliem un kļuva arvien biezāka.

Tas, ko pastāstīja Aivors Steinzs, neviļus lika mums šaubīties par mūsu veselo saprātu un spēju vispār kaut ko saprast.

Atgriezies Anglijā un Ketsalas klusumā, Steinzs visiem spēkiem centās apspiest savu māniju. Viņš sāka sīki jo sīki studēt visu, kas saistīts ar Vāciju,— vēsturi, literatūru, mūziku un tikumus. Viņš izmantoja arī savus plašos sakarus Vaitholā^1 un pat Dauningstrītā^8 [9]. Pateicoties augstāko aprindu koledžu absolventu savstarpējai palīdzībai, kas saglabājas visu mūžu, savai dižciltīgajai cilmei un paša izcilajai varonībai, viņš guva iespēju piekļūt pat visslepenākajiem arhīvu dokumentiem. Tā viņa zināšanām par teitoņu pagātni pievienojās ārkārtīgi vērtīgs informācijas krājums par tagadni, par to, kas pašreiz notiek pēckara Vācijā.

Jo vairāk viņš uzzināja, jo efektīvāk varēja plānot, kā apmierināt savas atriebības alkas.

Vācijā čumēja un mudžēja nacistu kara noziedznieki, kas bija pratuši palikt neatklāti un izbēgt no apcietināšanas. Pat vairāk — pasaule ātri vien pārvērtās par patvērumu šīm noteku žurkām, kas bēga pāri visam, ko cilvēce bija zaudējusi, pāri nevainīgu upuru līķiem, neaizmirstot pievākt līdzi milzīgas no Eiropas seifiem izlaupītas naudas summas un dārglietas. Neviens viņus neaizturēja, neviens pat sevišķi necentās panākt, lai viņi saņemtu pelnīto sodu. Un tad sers Aivors Steinzs nolēma kļūt par viņu soģi.

Viņš sāka ļoti piesardzīgi. Kustības viņam bija ārkārtīgi ierobežotas, bet viņam bija Dousons. Un viņam bija draugi, plašs draugu tīkls. Pat Vācijā viņam netrūka izziņas avotu, cilvēku, kas bijuši tuvi Himlera līdzgaitnieki, tādu, kuriem bijusi pieeja augstākajām SS aprindām, ierindnieku, kas zināja, kur aprakti upuri. Viņu vidū bija pat kāds ierēdnis, kam bija izdevies uzņemt mikrofilmā lielu daļu Reinharda Gē-lena slepenā partijas iekšējās dzīves arhīva. Informācija, ko saņēma Steinzs, bieži vien bija unikāla.

Lai pārbaudītu informācijas avotu ticamību, Steinzs patstāvīgi uzsāka izmeklēšanu doktora Rādemahera lietā — viņš bija viens no tiem, kas piedalījās ebreju

masveida iznīcināšanā. Dr. Rādemahers ne tikai nenokļuva tiesas priekšā, bet pēc Ārlietu ministrijas sīki izstrādāta plāna tika rūpīgi sargāts un slēpts. Lai paglābtu viņu no vajāšanas, falsificēja protokolus un citus dokumentus. Ja atklātu doktora Rādemahera personību, būtu jāsoda desmitiem vācu pēckara diplomātu — ne tikai par Rādemahera slēpšanu, bet arī par viņu pašu noziedzīgo darbību kara laikā. Steinzs to visu zināja un ar interesi vēroja, kā tālāk attīstīsies Rādemahera nosargāšanas mahinācijas.

Beidzot šo dakteri tomēr apsūdzēja — par vienu no viņa sīkākajām akcijām, proti, par 1500 ebreju iznīcināšanu Belgradā. Viņu notiesāja, piesprieda viņam trīs gadus un astoņus mēnešus cietumsoda. Steinzam arvien vairāk gribējās pārņemt atmaksu savās rokās, tomēr viņš cieši turējās pie nospraustā plāna: nedarīt nekā vairāk kā novērot Rādemahera lietas norisi, lai pārbaudītu no saviem informētājiem saņemto ziņu kvalitāti.

Viņš jau priekšlaikus ieguva informāciju, ka tiesa atstās Rādemaheru brīvībā līdz pārsūdzības izskatīšanai. Sājā laikā klusu, kā labi ieeļļota mašīna sāka darboties viens no glābšanas aparātiem, un Rādemahers ieplūda tajā bezgalīgajā kara noziedznieku straumē, kas plūda uz Argentīnu. Tikko viņš sveiks un vesels bija nokļuvis Buenosairesā, nacistu avīze Ger-man Honour uzgavilēja un plaši izrakstījās par šo izcilo varoņdarbu, kas dakteri «izglābis no žīdu šakāļu nagiem». Tas bija tikai viens gadījums, tomēr Steinzs jau priekšlaikus bija zinājis, kas notiks. Viņa informācijas ieguves sistēma tātad darbojās teicami.

Steinzs mums pastāstīja vēl dažus līdzīgus gadījumus, kuriem viņš nebija tik rūpīgi izsekojis kā Rādemahera afērai. Apstākļu pamatshēma visos bija līdzīga; viņa citadelē Ketsalā savākto dosjē mapes kļuva arvien biezākas. Liecības par bijušo nacistu varas pieaugšanu pēckara Rietumvācijā kļuva satriecošas. 1952. gada 23. oktobrī kanclers Adenauers bundestāgā atklāti atzina, ka divas trešdaļas augstākā ranga diplomātu Ārlietu ministrijas aparātā ir bijušie nacisti. Saviem oponentiem viņš atbildēja, ka neesot iespējams izveidot efektīvu Ārlietu ministriju, neizmantojot tik pieredzējušus un prasmīgus cilvēkus. Un pasaule ar to samierinājās. Bet nesamierinājās sakropļotais vientuļnieks, kas dzī-

voja savā tālīnajā salā; viņš saprata, ka tas nozīmē Ceturtā Reiha piedzimšanu.

Pārliecinājies par veiksmi doktora Rādemahera, bēgšanas paredzēšanā un novērošanā, Steinzs gatavojās spert soli tālāk. Viņš izvēlējās Oskaru Eiženu Loberu, citā vārdā — Hansu Krīgeru.

Lobers bija dzimis Bavārijā, Rēgensburgā, ļoti agri iestājies nacistu partijā, centīgi rausies augšup pa SS kāpnēm un kara laikā jau bija ticis līdz pulkveža pakāpei. Par savu specialitāti viņš izraudzījās partijas iekšpolitiku, un viņa karjera izvērtās par makiavel-lisma mākslas apliecinājumu miniatūrā. Pieslējies Him-leram, viņš kļuva par tā adjutantu, par uzticības personu, kam atļāva piedalīties vēlajās nakts konferencēs, uzdeva dažādos laikos kārtot slepenas diplomātiskas misijas Itālijā, Spānijā un Zviedrijā.

Pēc kara viņš izslīdēja cauri visiem sabiedroto izliktajiem tīkliem, pats vēlāk lielīdamies, ka apmānījis visus itin vienkārši: pielīmējot mākslīgas ūsas. Savācis ebreju dzīvokļu un māju grautiņos vērtīgu mākslas darbu kolekciju un izlasījis daudz grāmatu par mākslas vēsturi, Lobers nodibināja sakarus ar vairākiem antikvāriem, kas dažkārt bija snieguši konsultācijas Gērin-gam, un arī pats kļuva par šķietamu tirgotāju ar mākslas priekšmetiem Saja laikā viņš pārvērtās par citu cilvēku — Hansu Krīgeru

1952. gada nogalē Aivors Steinzs no saviem informācijas avotiem saņēma ziņas, ka Hanss Krīgers, modernas gleznu galerijas īpašnieks, kam Lugāno ezera krastā piederēja necila villa ar skatu uz Šveices robežu, īstenībā ir pavisam cita persona. Sākās izsekošana, uzticami cilvēki novēroja Krīgera darbību. Krīgers bieži apmeklēja Madridi, Kairu un Vīni. Vēstules viņš saņēma no šīm un vairākām citām pilsētām: no Buenos-airesas, Riodežaneiro, Mehiko.

Pēc tam slepenā aptaujā tika noskaidrots, ka Krīge-ram tiešām ir pastāvīgs kontakts ar internacionālā nacisma galveno mītni Madridē. Steinzs zināja, ka Madride ir atdzimušās nacisma kustības centrs Eiropā, ka šā centra seifi bāztin piebāzti ar naudu, kas uz turieni bija pārvesta jau ilgi pirms kara beigām^

No Madrides nacisti finansēja speciālas nodaļas Āfrikai, Eiropai un Latīņamerikai, kā arī galveno organizāciju, kas dēvējās par nacionālistu Internacionāli,— pro-

pagandas organizāciju, kuras taustekļi iesniedzās gandrīz vai visās Rietumu puslodes valstīs. Ap 1951. gadu kādā Apvienotās Karalistes slepenajā ziņojumā bija minēts, ka N1 darbības sfēra sniedzas no Malmes un Helsinkiem līdz Tanžērai un Kairai, līdz Romai, Bue-nosairesai un Dallasai. Madrides fondus investēja dažādos uzņēmumos visā pasaulē, un Hanss Krīgers bija starpnieks un kurjers, funkcionārs, kas ceļoja pa visu pasauli — no viena muzeja vai no vienas privātas kolekcijas uz otru —, saistīdams savu darbību ar mākslas vecmeistariem un jaunajiem nacistiem.

Oskars Eižens Lobers-Krīgers bija tikai viens no daudziem. Vairums darbojās importa un eksporta darījumos; daudzi strādāja vācu automobiļu rūpnieku labā, kuri, gluži dabiski, meklēja jaunus starptautiskus tirgus. Slēpdamies likumīgu tirdzniecības un darījumu aizsegā, nacisti pārsūtīja lielas naudas summas no reģiona uz reģionu, sagādājot līdzekļus jaunajai partijai un izveidojot to visur, kur vien atrada labvēlīgu politisko klimatu.

Bet Ketsalā sakrājās arvien vairāk dosjē.

Dr. Johans fon Lērs, dedzīgs antisemīts un grautiņu rīkotājs.

SS pulkvedis Oto Skorceni. Rētainais Skorceni gandrīz vai septiņu pēdu augumā.

Luftvafes varonis Hanss Ulrihs Rūdels.

SS pulkvedis Oskars Eižens Lobers. Mākslas cienītājs.

1953. gada janvarī Lobers-Krīgers piedalījās bijušo SS virsnieku un leģiona «Kondors» salidojumā Kairā, lai satiktos ar bijušo Jeruzālemes lielmuftiju Haiju Amīnu el Huseini, sensenu Hitlera piekritēju un personisko draugu.

Pēc veselu nedēļu ilgās konferences Lobers-Krīgers kopā ar trim citiem konspiratoriem apmetās savrupmājā elegantā Kairas priekšpilsētā. Pēdējā naktī pirms viņu aizbraukšanas uz Spāniju savrupmājā ieradās divi šķietami pieklājīgi, mierīgi kungi, kas izvilka apģērbā paslēptās mašīnpistoles un bez liekas vilcināšanās visus četrus nošāva. Māju pēc tam nodedzināja līdz pamatiem, un noziegumu atklāt neizdevās.

Tā sers Aivors Steinzs pats savā visai primitīvā veidā notiesāja pirmos uz grauda paņemtos upurus.

Pēc šiem pirmajiem panākumiem, kas bija gūti, uzbrūkot no tālienes, Steinzs sāka kāpināt tempu. Kopā ar Dousonu viņš devās atpakaļ uz Vāciju novērot nacistus, kas no jauna pacēla balsi, turklāt diezgan skaļi. Nelegālā NSDAP (Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija), uz kuras darbību raudzījās caur pirkstiem, jau 1951. gadā bija sapulcējusi vairāk par ceturtdaļmiljonu biedru. Lejassaksijā otra neonacistu partija — Sociālistiskā reihspartija (SRP) vēlēšanās savāca 367 000 balsu — vairāk nekā 10 procentus no vēlētāju kopskaita. Un Steinzs Dousona pavadībā kaut kur nomaļus bija klāt salidojumos, klausījās runās.

Viss bija ierasts, tiešā nacisma līnija — gluži tāpat kā senāk, un ļaudīm tas patika. Karš zaudēts vienīgi nodevības dēļ. Nekādas necilvēciskas nežēlības nav bijis. Dahavas gāzes kameras sabiedrotie paši uzcēluši pēc kara un piepildījuši ar saviem upuriem. Grāfs Volfs fon Vestarps, bijušais žurnālists un SS virsnieks, vicināja vienīgo roku, protestēdams pret netaisnīgo miera līgumu. Ģenerālmajors Oto Ernsts Rēmers ķērkdams apsūdzēja angļus un amerikāņus; izrādījās, ka doktors Francis Rihters, viens no SRP līderiem, bun-destāga loceklis, īstenībā ir veco labo laiku nacistu darbonis Fricis Rešlers.

Kad SRP tika aizliegta, nacisti nepavisam neuztraucās, bet paziņoja: kaut vai pa pakaļdurvīm, mēs tikpat iespiedīsimies visās iestādēs. Jūs nezināsiet, kas mēs esam, tomēr drīz jo drīz mēs kontrolēsim visu valsts ekonomiku, valdību, militāros spēkus. Viņi savu darbību dēvēja par «auksto revolūciju, kas tiek neredzami vadīta no augšas». Aivors Steinzs klausījās, un viņa aktu vāki brieda.

Ādolfa Hitlera aktīvistu grupa.

Vācijas reihspartija.

Vilhelms Meinbergs.

Gustavs Srērs.

Ādolfs fon Tādens.

Herberts Freibergers.

Viss bija gaužām vienkārši: miera laika Rietumvā-cijā SS neapturami atguva varu. Vienalga, kādu vārdu deva organizācijām — ODESSA vai «Bormaņa brālība», vai Die Spinne, kuras minēja Steinzs, tās visas bija SS paliekas, kas tagad, tāpat kā senāk, paklausīja saujiņai vadoņu.

Daudzus gadus, neizraisīdams aizdomas un neatklāts, Steinzs turpināja savu darbu: sprieda tiesu pār nacistiem, kas bija palikuši nesodīti. Nogalināt cilvēkus, viņš mums paskaidroja, ir ārkārtīgi vienkārši, ja jūsu rīcībā ir labi noregulēts mehānisms. Galvenais, lai nogalināšanai nebūtu saskatāms nekāds motīvs vai arī — lai motīvs būtu tik skaidri redzams, ka slepkava ne ar ko neatšķirtos no pārējiem cilvēkiem. Daudzi vēlējās redzēt Steinza upurus mirušus. Cik upuru? Pavisam niecīgs procents no sasniedzamajiem nacistiem. Steinzs par saviem pūliņiem centās runāt visai pieticīgi. Tas esot tikai sākums — vidēji desmit nacistu gadā, kopā pagaidām mazliet vairāk par diviem simtiem.

Pītersons klausījās stāstā kā hipnotizēts. Skanēja vienīgi kaiju brēcieni, vēja auri, viļņu šļaksti, ik pa brīdim lietus brāzma un pulkveža Steinza metāliskā balss.

Tad Alisters Kempbels, kas daudzkārt bija piegādājis Steinzam informāciju, atsūtīja pie viņa manu brāli Sirilu. Pilnīgi svešu cilvēku, kurš turklāt uzdeva jautājumus; tas pulkvedim nepavisam nepatika. Atbraucējs interesējās par Ginteru Brendelu un viņa sievu. Kādēļ Kempbels bija traucējis Steinzu? Uz to neviens nespēja atbildēt. Jādomā, kaut kas Sirila neatlaidībā bija avīžnieku pamudinājis pārkāpt aizliegumu.

Un kaut kas līdz tam neizjusts bija piespiedis Steinzu atklāt Sirilam Brendela dosjē. Varbūt tā bija Sirila ciešā pārliecība, ka Brendela sieva ir viņa māsa. Bet varbūt tas notika paša Brendela kunga dēļ, kura dosjē bija kļuvis tik biezs, ka viņam uz savu kārtu tikpat vairs nebūtu ilgi jāgaida.

Gintera Brendela biogrāfija bija īsts nacista biogrāfijas paraugs, gandrīz pārāk tipiska.

Sis dzīves stāsts neviļus lika atcerēties to, ko cilvēks izjūt, lūkojoties otrādi apgrieztā tālskatī: sīks, mazs cilvēciņš lauž sev ceļu pa asiņainajiem vēstures klajiem, steidzas garām kūpošām drupām, pāri upuru kaudzēm — acis novērsis, degunu aizspiedis, traucas uz nākamo zaļo oāzi, lai arī to pamestu drupās sagrautu, dūmos kūpošu. Mikrokosms nacionālsociālisma augšup-

kāpienā, sīkmanītis, kam nekad nav īsti netīras rokas, bet zābaki gan aplīp ar smagiem dubļiem.

1938. gadā, septiņpadsmit gadu vecumā, viņš jau bija sasniedzis augstu stāvokli hitlerjūgendā. Ar šo brīdi arī sākās Aivora Steinza pieraksti. Kara laikā Brendels kāpa no posteņa uz posteni, visur izpelnīdamies tikai uzslavu. Viņu piekomandēja par palīgu aizvien augstākiem varas pārstāvjiem: no Keselringa viņš pārgāja pie Keitela, tad pie Gēringa un beidzot kļuva par SS sakarnieku reihskancelejā. Bija fotogrāfijas, kurās viņš, stalts, iznesīgs, ļoti glīts, redzams kopā ar Him-leru, Gēringu un Skorceni.

Bija vēstules no cilvēkiem, kuri Brendelu pazina, ar apliecinājumiem par viņa homoseksualitāti, kas viņam ievērojami palīdzēja rausties arvien augstāk pa militāri politiskās karjeras kāpnēm. Skaidrs, ka viņš bija viens no tiem, kas kalpoja par laipu nacistu hierarhijas un militāro profesionāļu kastu savienošanai. Pēc noslieces Brendelu vairāk valdzināja pirmā, bet pēc cilmes viņš bija tuvāks otrajai. Acīmredzot viņu draudzīgi uzņēma abās.

Kaut kādā ceļā Steinzs bija ticis pie veselas sērijas Martina Bormaņa Brendelam rakstītu vēstuļu, sākot ar ļoti draudzīgām, pat visiem pazīstamajam Bormaņa raksturam neatbilstoši sirsnīgām zīmītēm, un beidzot ar oficiālām rekomendācijām.

Pašā kara beigu posmā, pēdējās nedēļās, kad zem krievu metodiskajiem triecieniem Reihs sadrupa drusku druskās, Brendelu nosūtīja uz Bavāriju, lai viņš Alpos palīdz izveidot Festung Europa^10, pēdējo aizsardzības punktu, no kura «vilkači» iedvesīs okupācijas varai nāves bailes un šausmas.

Pēc viena neveiksmīga «vilkaču» uzbrukuma, kurā tika noslepkavots ciema vecākais un sakropļotais līķis atstāts guļam pie paša vecākā namdurvīm par brīdinājumu visiem, kas sadarbosies ar uzvarētājiem, Brendels pazuda no skatuves, un Steinza informētāji nespēja tam sadzīt pēdas. Viņš iznira tikai četrdesmito gadu beigās bez niecīgākā traipiņa biogrāfijā un pārņēma ģimenes firmu. Oficiāli bija zināms, ka viņš kādā privātā klīnikā dziedējis «smagus ievainojumus, kas gūti, kalpojot tēvzemei».

Turpmākajos — piecdesmitajos — gados viņš bija nevainojams, cienījams darījumu cilvēks, kas nekad un ne par mata tiesu nejaucās politikā. Taču Steinzs bija redzējis Brendela kungu provincē rāmi stāvam ciema orķestra aizmugurē vai kāda neievērojama krodziņa attālā kaktā tukšojam alus kausu, kamēr nacistu salidojumos, kas piecdesmitajos gados notika it bieži, atdzima vecais gars.

*

Grosstreffen^1. Salidojumus, kas notika nedēļas nogalē, dēvēja par Grosstreffen. Provinces pilsētās vecie karavīri un viņu jaunie apbrīnotāji sapulcējās un kopā dziedāja vecās dziesmas, un klausījās vecās runas. Vienā vietā kāda bijusī tanku divīzija, kāda SS formācija, vēl kaut kur citur Afrikas korpusa veterāni. Steinzs redzēja un slepus nofotografēja Brendelu — viņš stāvēja, ģērbies biezā tvīda uzvalkā, samiedzis acis spožajā Bavārijas saulē un atspiedies pret vecu mersedesu; attēls uzņemts Afrikas korpusa salidojumā Karlsrūē 1958. gada septembrī. Toreiz viņam bija trīsdesmit septiņi gadi. Viņš bija bagāts, labā formā un pūlī ne ar ko neatšķīrās no pārējiem.

Vircburgā, kur tikās izpletņu lēcēji, Steinzs bija noskatījies, kā pieci tūkstoši kādreizējo «Zaļo velnu» aiz sajūsmas gandrīz zaudēja prātu, kad ieradās feldmaršals Keselrings, un nēsāja viņu uz pleciem. Un Dousons paslepus nofotografēja mirkli, kad Ginters Brendels ieslīdēja feldmaršala limuzīna aizmugures sēdeklī agri lietainā pirmdienas rītā pēc salidojuma beigām.

Faktu bija ļoti daudz. Visās Grossdeutschland, Wiking, Das Reich un Nāvesgalvu divīziju tikšanās reizēs klāt bija arī Brendels. Ne reportieri, ne publika viņu nepamanīja, toties viņu ievēroja Dousons un Steinzs. Vēl viens momentuzņēmums: Brendels tumšās brillēs, lietusmētelī, ar atvērtu lietussargu, novērsies no slēptās kameras; viņam aizmugurē pie kādas ēkas piestiprināts milzu karogs, kurā spīd trīs burti: LAH — Leibstandarte Adolf Hitler^11 [12]. Apsargu pulks, kas bija zvērējuši, ka līdz nāvei apsargās un aizstāvēs Ādolfu Hitleru,— die treue Gefolgschaft [13].Viņi satikās

Verdenā, lai kavētos atmiņās, meklētu pazudušus biedrus, lai no jauna apliecinātu, ka «ir gatavi izpildīt savu pienākumu pret tēvzemi».

Un Brendels bija tur, lietū, pievērsies jaunajai sievietei viņam līdzās. Gaišmataina, lielām, skaidrām acīm, aizrautīgi smaidīdama, viņa uzlūkoja savu vīru. Meklēju dzīvīgajā, jaunajā sejā pierādījumu. Tā noteikti bija Lī. Tai jābūt Lī. Cilvēki bija miruši tādēļ, ka tā ir Lī.

Taču pēkšņi, klausoties lietus grabēšanā pret bākas torņa logu rūtīm, gluži tāpat, kā tas bija grabējis uz Gintera Brendela lietussarga, es pēkšņi vairs nejutos drošs. Ļoti skaista, gaišmataina meitene. Bet vai tā ir Lī?

Dousons pielēja mūsu kafijai konjaku, un Pītersons sāka kāsēt. No sarkasma vairs ne vēsts: arī viņš bija Steinza dīvainā, gandrīz neticamā stāsta burvības varā. Te vairs nevarēja būt runa par jukuša cilvēka murgiem— te liecināja dokumenti, dati par Martinu Bormaņi un Ginteru Brendelu, par nacistiem pagātnē un tagadnē. Turklāt Steinzs vēl nebija beidzis. Viņa roka bija ļoti balta un auksta. Mēs visi bijām plaukstām apkļāvuši kafijas krūzītes, lai sasildītu rokas. Steinzs paņēma citu biezu mapi un atvēris nolika to uz pleda, kas sedza viņa ceļus.

Pastāvējušas, kā viņš paskaidroja, vairākas organizācijas, kas nodarbojās ar ievērojamāko nacistu slepenu izvešanu no Vācijas. Viena no tām bija veco esesiešu grupa ODESSA, bet otra bija Die Spinne — zirneklis. Die Spinne bija daudz efektīvāka, tomēr darbojās ciešā kontaktā ar ODESSA un HIAG, arī esesiešu organizāciju.

Nacistu noplūdināšanai pastāvēja divi galvenie maršruti. Viens, izmantojot savā laikā iegūtās amerikāņu lidmašīnas, veda no Alpu cietokšņa pāri Šveicei un Spānijai uz Āfriku ar galamērķi Ēģiptē. Otram bija nosaukums Projekt Norā, un to pārvaldīja Die Spinne; pārvešanai pa šo maršrutu izmantoja zemūdenes un turējās iespējami tuvāk Zviedrijas krastiem. So maršrutu taupīja vissvarīgākajām personām; pēc šīs metodes Die Spinne aizgādāja uz Dienvidameriku Martinu Bormaņi. Ginters Brendels palīdzēja koordinēt organizācijas darbību pašā Vācijā. Rīkojoties saskaņā ar Projekt Norā, Die Spinne uz Argentīnu aiztransportēja Eihmani ... un turpat uz Argentīnu — arī Alfrēdu Kotmani jau ilgi pirms kara beigām.

Es gandrīz fiziski jutu, kā smadzenēs klikšķ slēdži. Cilvēku vārdi, ceļi, kas sākumā šķita savstarpēji saistīti tikai sakarā ar mana brāļa Sirila meklējumiem un viņa nāvi, tagad sāka savilkties arvien ciešāk kopā kā aukla, kas savelk maisam galu. Bet kas slēpjas maisā, kādu noslēpumu aukla aizvelk ciet?

— Tātad Brendels vadīja Die Spinne?— Tas bija Pītersons. Jautājumu viņš nobeidza ar skaļām šķavām piemirkušā mutautā un tūliņ atvainojās.

— Nē, Brendels to nevadīja,— Steinzs atbildēja. — Viņu varētu nosaukt par viceprezidentu, kas pārzināja transportu. Viņš pārvedamās personas nodeva transporta dienestam un atgriezās pēc nākamajiem. Cilvēks, kurš visā pilnībā atbildēja par organizācijas darbību, pat nebija vācietis. Tas bija gados pavisam jauns cilvēks, Fortūnas bruņinieks, dēkainis, viņš pat nebija nacists. Pieņemsim, ka viņš bija arī pilnīgi apolitisks, kādi šie cilvēki parasti mēdz būt. Esmu dzirdējis, ka viņš bijis tehniski izglītots, izveicīgs un gudrs puisis, taču man nav laimējies viņu personiski sastapt. Starp citu, viņš bija anglis. Galu galā mūs no laika gala visi uzskatījuši par rāmu nāciju, kas prot labi izstrādāt detaļas . . .

— Kā viņu sauc?— es jautāju.

— Martins Sendžons,— Pītersons atteica.

Steinzs strauji pagrieza galvu uz viņa pusi.— Jāatzīst, ka jums daudz nav jāstāsta, lai jūs saprastu.— Viņš ar acīm urbās Pītersona sejā; viņa sakniebtajās, grumbu iekļautajās lūpās pazibēja neizprotama vīpsna.

— Sendžons?— es atkārtoju.

— Man tā šķiet,— sacīja Pītersons, pastiepdams

vienu roku pēc konjakotās kafijas, otrā turēdams gatavībā mutautu.— Kurš gan cits, velns parāvis, šajā mīklā vēl palicis neatminēts? Te ikviens uzpeld no jauna: ja kādu esam sastapuši, skaidri zinām, ka

sastapsim viņu atkal. Tātad Sendžons, tas pats vīrs, kas izveda Kotmani, pirms šim jumts uzgāzās uz galvas?

— Ļoti precīzi, tiešām, ļoti precīzi,— Steinzs centās pārkliegt pēkšņu vēja brāzmu. Visapkārt bākai bija sabiezējusi necaurredzama migla.— Martins Sendžons patiesi bija Die Spinne. Zirneklis. Un jūs,— viņš

pievērsās man,— sakāt, ka Buenosairesā viņš jums izmaksājis lenču. Die Spinne . . .— Viņš domīgi pacēla dūrē savilktu roku pie mutes un sildīja to ar elpu.— Cilvēks, kas izveda Bormaņi no Vācijas . . .— Viņš pamāja Dousonam. Bija laiks doties projām no bākas. Lēnām aiz Dousona un viņa nastas kāpām lejup pa šaurajām vītņu kāpnēm un ienirām miglā, kas bija ietvērusi Ketsalu.

Kad mēs sapulcējāmies ēdamistabā uz vakariņām, tur kamīnā sprakstēja uguns. Pītersons bija gandrīz zaudējis balsi, deguns viņam bija ciet. Visu laiku viņš pūta rīklē benzedrīna aerosolu.

— Bez šitā es nekad nedodos ceļā,— viņš aizsmacis ķērca,— bet sasodītos lignīna mutautus pastāvīgi aizmirstu.— Par mūsu namāteva gara spējām viņš vairs nešaubījās.

Dousons bija izcepis sīkstu jērgaļas gabalu, tam virsū uzdzērām skābu bordo vīnu un piekodām klāt maizi ar biezu garozu.

Steinzs paskaidroja, kā Die Spinne veda savu kravu pāri Atlantijas okeānam.

— Tas ir pats āķīgākais visā,— viņš starodams sacīja, un prieks par šo īpašo paša atklājumu padarīja viņa skarbo seju maigāku.— Tas zināms tikai ļoti šaurās aprindās, viens otrs reizēm pateoretizē par to gan šā, gan tā, bet tie, kas zina īsto patiesību, cenšas noniecināt jebkādas hipotēzes. Un atkal es netaisos paskaidrot, kādēļ jums to stāstu, pats īsti nezinu.— Viņš izdzēra bordo glāzi līdz dibenam un stingi lūkojās tikko saredzamajā mieļu traipā.— Bet visu pagājušo nakti es par to domāju un nolēmu pastāstīt . . .

Dousons no jauna piepildīja viņa glāzi un pēc tam arī mūsējās.

— Runājot par organizāciju Die Spinne, nav viegli atšķirt īstenību no mīta. Organizācijas vairāk vai mazāk «oficiālais» vadītājs bija ģenerālis Pauls Hau-zers, viņam palīdzēja Haso fon Manteifels. Tikai pavisam nedaudzi zināja, ka īstais darītājs ir jaunais Sendžons. Tāpat arī priekšstats par to, kā Die Spinne paveica savus brīnumdarbus, ir visai miglains. Un cik veikli! Daudzi vēl tagad apgalvo, ka tas noticis galvenokārt teorētiski. Citi domā, ka visai efektīvi izmantoti Zviedrijas sakari ar ārpasauli. Bet vēl citi stingri turas pie ieskata, ka galvenais transports noticis caur Spā

niju, izmantojot trofejās iegūtos amerikāņu lidojošos cietokšņus. Patiesajā atrisinājumā atrodami visās šajās teorijās ietverti aspekti, bet tie visi ir sīki. Aptvert visu ieceri un izpildījumu kopumā ir daudz sarežģītāk.

Viņš pasauca Dousonu.— Kā ar saldo ēdienu? Vai mums ir kaut kas salds desertam? Varbūt torte? Vai jūs, kungi, labprāt iebaudītu torti?

— Plūmju torte ar saldu krējumu,— Dousons piedāvāja. Pītersons pārgrieztām acīm palūkojās manī: saaukstēšanās bija novājinājusi viņa nepacietību. Es biju neizsakāmi noguris. Pleci sāpēja, un no bordo radās nejauks spiediens acīs. Vēlējos, kaut nekad nebūtu nekā uzsācis. Man bija grūti visu teikto uztvert un saprast, tomēr vienu zināju skaidri: mana dzīve sapinusies zirnekļa tīklā un tiek tur ievilkta arvien tālāk.

No kamīna plūda tāds karstums, ka man nosvīda piere. Noslaucīju sviedrus. Dousons nolika man priekšā lielu tortes gabalu. Viņš izskatījās svaigs, mundrs, jautru prātu. Vieglītēm viņš man uzsita pa muguru. — Turies, jeņķi!

Steinzs nogaršoja torti, pasmaidīja, noslaucīja krējumu no zoda un skaļi, ar jūtamu patiku strēba kafiju: viņš jutās ar sevi gaužām apmierināts.

— Vairākas ziemeļos novietoto zemūdeņu operācijas ir labi zināmas. Kad karš tuvojās beigām, jūrā to bija apmēram četri simti. Vai nu jūrā, vai arī gatavas izbraukšanai. Admirālis Dēnics bija uzdevis saviem zemūdeņu kapteiņiem kaujas darbību turpināt un nekādos apstākļos nepadoties. Apbrīnojami daudzi komandieri noticēja viņa ilūzijām un sapnim par cīņas turpināšanu. Kad karš beidzās, zemūdenes gluži vienkārši liedzās kapitulēt. Galu galā jūra ir liela un piederēja viņiem gluži tāpat kā visiem citiem.

Heinca Sēfera komandētā zemūdene «U-977» pameta Norvēģijas — Skotijas dislokāciju un devās Austrālijas virzienā. Tā bija speciāli ekipēta zemūdene: tai nevajadzēja iznirt virs ūdens, lai apmainītu baterijas, gaisa piegādei kalpoja šnorhela ierīce. Četrpadsmit nedēļās zemūdene tiešām nokļuva līdz Argentīnai. Un tā bija tikai viena no daudzām tādām pašām. Taču mēs zinājām diezgan daudz par tās gaitām. Un beidzot mēs to notvērām. Sēfers savus ceļojumus beidza Hertfordšīrā, bet vispirms viņš tomēr bija ticis līdz Argentīnai.

«U-530» komandiera Oho Vermūta vadībā kara beigās atradās pie Longailendas krasta — jā, mister Kū-per, pie Longailendas. Divas nedēļas vēlāk arī viņš ieradās Argentīnā.

«U-239», «U-547», «U-34», «U-957» un «U-1000» pazudušas bez vēsts. Ir zināmi norādījumi, ka tās devušās uz Japānu, uz Masačūsetsas ziemeļu piekrasti, uz Āfriku. Iegūti dati, ka tās izsēdinājušas cilvēkus dažādās pasaules malās. Bet daudz kas palicis noslēpumā tīts vēl šobaltdien.

Tomēr šīs zemūdenes, kaut arī apgādātas ar ļoti labām ierīcēm, bija parastas zemūdenes. Bormanis turpretī nav aizvests ne ar vienu no tām — šajā gadījumā Die Spinne izmantoja kaut ko pavisam sevišķu. Tāda tipa zemūdeni, kuras eksistenci mēs nekad neesam oficiāli atzinuši. Tūliņ pastāstīšu jums par šīm brīnumlaivām. Vispirmām kārtām — tās bija ļoti lielas, un tām bija vēl nepieredzēta jauda. Ar tām varēja doties, kurp vien iegribēja. Trīsdesmit vienu tūkstoti pieci simti jūdžu ar desmit mezglu ātrumu — trīsdesmit vienu tūkstoti pieci simti jūdžu.— Viņš pasmaidīja, vērojot mūsu sejas.— Tas ir ļoti liels ceļa gabals.

Viņš tiesāja nost vēl vienu tortes gabalu, nolaizīdams ievārījumu un krējumu no mutes kaktiņiem.

— Vienas šādas zemūdenes kravnesība bija gandrīz trīssimt tonnu. Un domāja, ka šādu milzeņu bijis vesels simts.

— Domāja?— aizsmakušā šņākoņā iejautājās Pīter-sons, kas sēdēja galda galā.

— Oficiāli šādas zemūdenes vispār nebija uzbūvētas. Staļins bija pārliecināts, ka tās ir. Mēs — angļi un amerikāņi — centāmies viņam iestāstīt, ka ir vienīgi ieplānots tās būvēt, ka tās pastāv tikai uz papīra, ka pēc uzlidojumiem kuģu būvētavām to izgatavošana praktiski kļuvusi neiespējama. Izņemot šos plānus, mums nebija nekādu dokumentu ne par to, ka zemūdenes uzbūvētas, ne pavēļu, ka būvdarbi pārtraukti. Un mēs ziņojām Staļinam, ka pavēļu par darbu pārtraukšanu nav tādēļ, ka rūpnīcas sabombardētas un pavēles, dabiski, kļuvušas nevajadzīgas. Staļins mums nenoticēja. Un Staļinam bija taisnība.

Steinzs, gribēdams panākt lielāku efektu, apklusa. Pītersons nogrozīja galvu. Dousons piedāvāja cigārus. Steinzs vienu paņēma, nogrieza tam galu, apsildīja

cigāru un tad lēnām, it ka izpildīdams rituālu, aizkūpināja.

— Vai sapratāt, ko nozīme fakts, ka šie kuģi īstenībā eksistē? Tas nozīmē ne vairāk, ne mazāk kā to, ka nacisms palicis dzīvs — nevis atvase, nevis ideoloģiska neonacisma kustība, bet tiešs nacisma turpinājums. Ne tikai Bormaņa un pārējo personā, bet saglabātu dokumentu veidā, vienalga, vai tos dēvē par «Bormaņa papīriem» vai dod tiem citu — mazāk dramatisku nosaukumu.

Šīs Ceturtā Reiha dokumentālās bāzes saglabāšana biedēja krievus, kuriem ir neapšaubāms ideoloģisks attaisnojums no tās bīties. Galu galā nacismam un komunismam ir diametrāli pretēji uzskati par pasaules pārveidošanu, ko nevar apgalvot par iemesliem, kuru dēļ mēs, sabiedrotie, iesaistījāmies karā. Bija tādi angļi un amerikāņi, kas ar sajūsmu gatavojās pieņemt šo testamentu, tādi, kam nacionālsociālisms bija Nāves jūras pergamenta tīstokļu vērtē, tikai vēl daudz nozīmīgāks. Un tagad jūs zināt,— Steinzs nopūzdamies sacīja caur zilu dūmu mākoni,— kas slēpās vērtīgajās kastēs, ko atrada jūsu nelaimīgā bibliotekāre.

Nākamajā rītā, kad mēs savā mašīnā braucām projām no Lendsendas, Pītersonam bija nedaudz paaugstināta temperatūra. Ļāvu viņam gulēt un lēnām braucu lietū cauri miglas gūzmām. Jāsteidzas mums nebija, un man gribējās pārdomāt un izanalizēt milzīgo informācijas blāķi, ar ko pulkvedis Steinzs bija mūs apveltījis. Bija ļoti grūti atbrīvoties no Ketsalā gūtajiem iespaidiem, taču arī vitāli nepieciešami tikt kaut kādā skaidrībā.

Kamēr Steinzs turpināja savu stāstu gandrīz līdz pašam rītam, es šo to atzīmēju blokā, ko man iedeva Dousons. Tagad izvilku to no krekla kabatas, noliku sev priekšā uz stūres un skatījos, kā tas, mašīnai braucot, šūpojās.

Pēc pulkveža stāstījuma iznāca, ka Ceturtā Reiha ietvaros, kā tas tiekot dēvēts, «zināmās aprindās» notiek cīņa par varu. Vienā pusē vecā gvarde — vīri, kas piedzīvojuši Otro pasaules karu, personiski pazinuši Hitleru un citus barvežus. Šajā grupā ietilpa Martins Bormanis, un Steinzs uzskatīja, ka tas vēl

joprojām dzīvo kaut kur Dienvidamerikā, lai arī jau gadus trīs nebija saņēmis ziņas, ka Bormanis būtu redzēts. Alfrēds Kotmanis, profesors Doidorfs, mans vectēvs — tie bija vecās kohortas pārstāvji, skrūvītes vecajā mehānismā.

Taču Steinzs sacīja, ka parādījušās arī jaunas sejas, bet par šiem cilvēkiem viņš izteicās visai piesardzīgi. Pītersons domāja, ka Steinzs gluži vienkārši nezina, kas tie ir, un informēts vienīgi par vecajiem nacistiem, kuri atlikuši no Hitlera laikiem.

Starp abām grupām rosījās zināmi starpnieki, kas aizpildīja plaisu, turēja abas puses kopā. Tiklab viena, kā otra grupa saņēma finansiālu atbalstu no nacistu kases, kurā ieplūda arvien vairāk līdzekļu. Steinzs apgalvoja, ka šādi starpnieki esot Martins Sendžons un Ginters Brendels, abi dzimuši politikāņi un kompromisa meistari.

Brendela darbība pēc kara neaprobežojās ar to vien, ka viņš, nemanāms kā ēna, piedalījās partijas salidojumos provincē. Brendels ne vien paplašināja mantoto ģimenes importa un eksporta uzņēmumu, kas bija labs aizsegs gandrīz jebkāda veida operācijām, bet jo dziļi iesaistījās arī jaunatdzimušajās SS, HIAG un Sicherheitsdienst (SD) organizācijās. Viņa, kā arī šo un vēl citu radniecīgu grupu darbībā ietilpa ārzemju banknošu un pasu viltošana, svarīgāko rūpniecības nozaru fabriku un pārvaldes aparātu kontrole, naktsklubi un bordeļi, ko izmantoja šantāžas aizsegam un realizēšanai. Zirnekļa taustekļi aizsniedza visu, no tiem paglābties nebija iespējams.

Brendela ietekme iespiedās arī Rietumvācijas juridiskajās un sabiedriskās kārtības sargāšanas iestādēs, kurās strādāja ļoti daudz bijušo nacistu, kam ar Zirnekļa palīdzību bija izdevies izdzēst pagātnes pēdas. Pēc Steinza ieskata, jaunajā Rietumvācijas valstī nebija otra cilvēka, kas būtu tik atbildīgs par nacifikāciju kā Ginters Brendels.

Pītersons bija apvaicājies, kālab Steinzs, ja nu tiešām tā ir, nav aizsūtījis kādu no saviem atriebes eņģeļiem Brendelu novākt. Steinzs bija cieši sakniebis bālās lūpas un ar karotīti pabakstījis plūmju tortes paliekas šķīvī. Brendels, viņš pēdīgi sacīja, vēl dzīvo tādēļ, ka drīzāk pieder pēckara paaudzei nekā īstajiem

kara noziedzniekiem. Atriebts tiek vecajiem nacistiem, Brendels ir starpposms, un Aivoram Steinzam vispirms jāpabeidz citi darbi.

— Viens, kas mani no tiesas dara traku,— Pītersons ķērca, kad mēs tovakar Grosvenorā savā istabā sēdējām pie sulīga rostbifa,— ir tas, ka mēs joprojām nezinām slepkavu. Ir jau, velns parāvis, jauki un labi apgalvot: to izdarījuši nacisti, un ar to viss beidzas . . . bet pasaulei no tā vieglāk nekļūst. Tai normālajai pasaulei tur laukā,— viņš sprauslādams norādīja uz lietū norasojušo logu un ielu,— viņiem nacisti ir novecojis numurs, gabaliņš vēsturiskas eksotikas ap gadsimta vidu. Jēziņ! Sāktu tikai mēs runāt, mūs iespundētu trakonamā.— Acis pārgriezis, viņš enerģiski vilka nāsīs gaisu no inhalatora, līdz seja kļuva tikpat sarkana kā šalle.

— Nacisti!— viņš atkal nosēcās. Visa istaba oda pēc mentola, benzedrīna un kaut kāda angļu ieelpojamā aerosola.— Un kas, pie velna, bija garais tips un viņa palīgs resnītis? Vai Sirilu nogalināja tas pats garais? Vai saprotat, ka ikvienu no upuriem varētu būt nogalinājis cits slepkava? Saprotat? Atmostieties, Kūper . . .

— Neesmu aizmidzis. Pūtinu acis.— Dzirdēju viņu ēdam. Deguns viņam bija tik traki ciet, ka vienlīdz grūti bija gan elpot, gan ēst.

— Un man gribētos, kaut varētu būt labākās domās par Steinzu. Brīžiem man liekas, ka viņš tiešām ir normāls, bet tad sāku visu atcerēties un gribot negribot jūtos spiests domāt, ka viņš tomēr ir jucis. Un līdz ar to par plānprātiņiem kļūstam arī mēs, ka nositām tik daudz laika, viņā klausīdamies.— Viņš pastūma nostāk ratiņus ar ēdienu.— Kā jums šķiet, vai viņš patiesi ir tas, par ko uzdodas? Kādam vajadzētu to zināt. Man Skotlendjardā ir viens vecs draugs. Aptaujāšos.— Viņš atkal sāka tik briesmīgi sprauslāt un šķaudīt, ka es pilnīgi atžirbu.— Bez tam, ja jau būšu Jardā, pie reizes lūkošu sazināties ar Roku un pajautāšu, vai tie abi nelieši, Kotmanis un Sendžons, atradušies. Un piezvanīšu uz Kūperfolzu un Federālo biroju.— Viņš nožāvājās.— Sie gan, man liekas, brīnīsies, kur es ellē esmu pazudis. Ja vien viņi mūs neizseko.

Jā-ā, federālie,— Pītersons apcerīgi runāja, pasniegdamies pēc šokolādes uzputeņa. Tad viņš uzmeta man

ziņkāru skatienu.— Raugiet, Kūper, ja viņi ir ieinteresēti, pa īstam ieinteresēti — un galu galā tai jezgā ir aizgājuši bojā federālie dokumenti, pat ja par slepkavībām viņiem galva sevišķi nesāp,— var gadīties, ka viņi mūs novēro. Tāda nu reiz ir dzīve. Problēma ir tā, ka jūs nekad neesat īsti drošs, kāpēc tā,— kamēr ir par vēlu. Reizēm viņiem ir pašiem sava dzelzs kaļama. Federālais birojs, CIP vai puiši no kāda cita speciālā dienesta darbojas ar tādām tiesībām un pilnvarām, kādas viņiem šķiet darbam nepieciešamas.— Viņš vienā paņēmienā notiesāja uzputeni un nolaizīja paliekas no ūsām.— Tāda nu reiz ir dzīve.

Es sacīju, ka gribu pārbaudīt Steinza iedoto Bren-dela kantora un dzīvokļa adresi Belgreivijā, kur Bren-dels ar sievu dzīvojot.

— Ak tagad jūs jau runājat par «Brendela sievu», ko?— Pītersona acis viltīgi uzzibsnīja, kamēr viņš salvetē slaucīja muti.— Jums uzmākušās šaubas, vai ne?

— Nezinu.

— Varbūt viņa tikai izskatās līdzīga jūsu mātei,— viņš piebilda.

Nākamajā rītā es no Grosvenoras cauri Grieķu vestibilam izgāju uz Pārkleinu. Sīks lietiņš sijāja no gaišpelēkām debesīm, kas maz atšķīrās no Pītersona smalki svītrotā ševiota uzvalka, kādā viņš ieradās brokastīs. Nekad nebiju redzējis viņu tik oficiālās drānās: viņš gatavojās doties uz Skotlendjardu un droši vien kāroja izskatīties ļoti reprezentabls. Bija visai iespaidīgi noskatīties, kā viņš mainīja uzvalku pēc uzvalka. Un tā vien likās, ka līdz ar uzvalkiem mainās arī viņa raksturs. Šorīt viņš vairs nešņaukājās un nečinkstēja. Neatkarīgi no pašsajūtas viņš kustējās strauji, izskatījās enerģisks un mazliet pat pēc cilvēka, kas spēj iedvest bailes.

— Es tomēr agrāk vai vēlāk izrakšos šitai mēslu čupai cauri, Kūper,— viņš, mums šķiroties, sacīja. — Līdz šim tiku plunčājies gar krastmalu, un tādu plunčāšanos es acu galā nevaru ciest.

Lietussargu atvēris, iegāju pielijušajā Haidparkā, kas bija gluži tukšs. Nodomātais uzdevums mani ārkārtīgi satrauca; jo vairāk es tuvojos Lī mājoklim, jo vairāk man gribējās šo brīdi novilcināt, vēlreiz visu apsvērt, tādēļ es, laiku nosizdams, lēnām gāju pa parku, neviena neredzēdams un neievērodams, uz Kensington-

parka pusi. Ceļā man gadījās Serpentīna dīķis, gāju tam apkārt pa kreiso krastu, līdz tas beidzās, tad nogriezos pa labi, šķērsoju Rotenrovu, pastāvēju uz Naitsbridža, noraudzīdamies uz Haidparka Oratoru stūri un Viltonpleisu. Beidzot man neatlika vairs nekas cits kā doties uz priekšu.

Māja atradās Belgreivijas laukumā ar ieeju pret ielu.

Tā bija sarkanu ķieģeļu ēka ar nesen nokrāsotiem logu ietvariem, ar vara klaudzekli pie mirdzoši baltām durvīm; elegants, kluss mājoklis, kas ne ar ko sevišķu nedūrās acīs. Nogaidīju pusstundu, tad viņi iznāca, un man aizrāvās elpa.

Brendela kundze iznāca pirmā: gara auguma, medus krāsas matiem, ģērbusies īsā ādas žaketē, platās, gaišbrūnās biksēs ar lieliem atlokiem un platformas kurpēs ar divas collas biezām zolēm. Rokas kabatās sabāzusi, uz priekšu salīkušiem pleciem — viņa apstājās uz šauro kāpņu augšējā pakāpiena, acis slēpās aiz lielām dūmļ stikla brillēm. Tad iznāca Brendels — arī gara auguma, l platiem pleciem, česterfīlda mētelī, katliņu galvā, pelē] kiem cimdiem rokās. Viņš pagriezās, paņēma gaišļ brūnu somu ar zilzaļām svītrām, kaut ko pateica sievai :i un sekoja viņai lejup pa kāpnēm pie melna mersedesa. J Es jutos ļoti pārsteigts: viņus it viegli varēja noturēt i par tēvu un meitu. Pa gabalu viņa neizskatījās vecāka par divdesmit gadiem. Man bija pavisam dīvaini ap sirdi: biju gaidījis ieraudzīt mazliet vecāku sievieti, nevis šo Vogue modes žurnāla modeli.

Viņi ātri iesēdās mersedesā. Mašīna strauji atrāvās no ietves malas, viņi pabrauca man cieši garām, nogriezās uz Naitsbridžu un pazuda skatienam.

Gāju atpakaļ pa Haidparku, jutos vārgs un noguris, kaut gan bija tikai rīts. Nedomāju ne par Ceturto Reihu vai Aivoru Steinzu, vai Lī, nedz arī par kādu no tiem, kas bija nogalināti. Biju tikai pagalam noguris, samircis un iztukšots.

Pie Grosvenoras iesēdos mūsu īrētajā mašīnā un neveikli kūlos pa Londonu, līdz pēc Steinza norādītās adreses atradu Brendela kantori. Iebraucu mašīnu brīvā vietā netālu no ieejas un gaidīju.

Pēc desmit minūtēm es spogulī ieraudzīju tuvojamies melno mersedesu, tas aizslīdēja man garām un tieši pretī, vietā, kur nedrīkst atstāt mašīnu, apstājās pie pašas kantora ieejas. Viņa atvēra durtiņas, uz

mirkli pavērsa seju uz manu pusi un, atglaudusi «Ipakaļ matus, kopā ar Brendelu iegāja ēkā. Viņš «plika tai roku ap taisnajiem, platajiem pleciem. Viņi nozuda.

Pēc stundas viņi iznāca atpakaļ ārā. Viņš izņēma no mašīnas mazo, svītroto somu, un viņi abi strauji, mērķtiecīgi aizsoļoja pa ielu.

Es izkāpu no mašīnas un steidzos viņiem nopakaļ. Lietus bija pārvērties mitrā dūmakā. Bezvēja gaiss bija maigi silts. Pie kāda stūra Brendels apstājās un nopirka viņai pušķi pavasara puķu, viņa paņēma celofānā ietītās puķes — košo krāsu plankumu starp viņiem abiem —, un viņi gāja tālāk, Brendela lietussargam ritmiski atsitoties pret ietves bruģi.

Viņi iegriezās restorānā «Pie Eduardo», es mirkli vilcinājos, tad nospriedu — velns ar visu — un ari iegāju.

«Pie Eduardo», par spīti nosaukumam, ne ar ko neatgādināja itāliešu restorānu. Tas bija diezgan vecmodīgs krogs ar vecām, lakotām mahagoni mēbelēm, no kurām plūda citronpolitūras smarža, ar Viktorijas laika slīpēta stikla vitrīnām gar visu sienu, Financial Times kaudzi, vīriešiem baltos virskreklos ar vaļējām apkaklītēm un kaklasaitēm ar smieklīgi maziem mezgliņiem. Sieviešu ēdamzālē bija maz, un es viņu tūliņ ieraudzīju sēžam pie loga ielas pusē; pašlaik viņa paliecās uz priekšu, kad Brendels viņai sniedza uguni.

Es apsēdos pie galdiņa telpas sānos, no kurienes varēja viņus labi redzēt, atvēru pats savu Financial Times, pasūtīju karbonādi un alu un vēroju viņus, biznesmeņu aizsegts, kuri kā izbadējušies grāvrači tiesāja ceptas ribiņas.

Nevarēju darīt nekā cita kā tikai vērot. Brendels savā lieliski pašūtajā uzvalkā izskatījās elegants. Puķu pušķis gulēja uz galdiņa. Viņa runāja, iedzēra pa malciņam vīna, ēda maziem kumosiem, metodiski gabaliņu pa gabaliņam griezdama bifšteku un uzdurdama uz dakšiņas salātus. Manā prātā viss savērpās jūklī: vienu brīdi skaudri izjutu radniecīgu tuvību ar šo sievieti, par kuru biju tik daudz domājis, bet nākamajā brīdī viņa man kļuva sveša, tāla un vienaldzīga. Viņa nebija tāda, kādu. biju cerējis ieraudzīt, bet tā, ko biju cerējis ieraudzīt, bija neskaidrs, izplūdis manu iedomu tēls un īstenībā nekad nav eksistējusi. Taču viens bija

skaidrs—šī sieviete nebija likteņa iezīmēta, nebija J skumstoša, gurda, sevī noslēgusies būtne, romantiska ļ varone — ja es būtu cerējis tādu ieraudzīt. Viņa bija , īsta, reāla sieviete; varbūt tas mani mazliet biedēja, ļ Domas, no kurām nebiju ticis vaļā ne nakti, ne dienu un kuras pārvērta Lī par manu meklējumu objektu un atrisinājumu vairākām slepkavībām, man sāka likties ] mazliet absurdas, kad noraudzījos uz šo sievieti, kas ! ieturēja azaidu kopā ar savu vīru. Un tomēr — mirušie bija un palika miruši, un apakšzemes pasaule, kurai mēs ar Pītersonu bijām uzdūrušies, acīmredzot bija reāla.

Viņa aizkūpināja cigareti un atzvila krēslā, pārlikdama garo roku pār atzveltni. Viņas acis klīda pāri telpai, un man pēkšņi uzmācās bailes, ka mans skatiens varētu ar tām sastapties.

Es strauji piecēlos, atstāju uz galdiņa naudu, izgāju no restorāna un iegriezos otrpus ielai tabakas preču veikalā. Nezin kādēļ man šķita riskanti atrasties ar viņu vienā telpā un mani bija pārņēmusi panika.

Dažas minūtes vēlāk arī viņi iznāca no restorāna un sarunādamies palika stāvam ārpusē pie durvīm.

Brendels iedeva sievai gaišbrūno somu. Viņa paspieda viņa delmu, un viņi aizgāja katrs uz savu pusi. Drebošu sirdi nogaidīju, līdz viņa bija nogājusi pusi kvartāla, un tad šķērsoju ielu. Viņa bija gara auguma. Nenācās grūti dienasvidus pūlī neizlaist no acīm gaišo matu klaidu.

Vispirms viņa iegriezās Kučinska juvelierizstrādājumu veikalā Ņūbondstrītā un iznāca ar mazu sainīti, ko ieslidināja žaketes kabatā. Tad viņa devās uz Džē-gera veikalu Rīdžentstrītā. Viņai nopakaļ iegāju veikalā. Pēkšņi apjautu, ka vadmalas baķu mežā esmu viņu pazaudējis. Bīdamies no visļaunākā, proti, ka viņa tīšām izbēgusi no nevēlama sekotāja, pagriezos ap stūri un saskrējos ar viņu pieri pret pieri.

Kad es, acis nolaidis, neveikli murminot, atvainojos, cenzdamies saglabāt anonimitāti, viņas skatiens caur lielajām dūmstiklu brillēm aši pārslīdēja man pāri. Vēl nebiju paguvis lempīgi atkāpties, kad jau jutu, ka viņai vairs neeksistēju. Laimīgā kārtā viņai nenāca ne prātā interesēties par ļempausi, kas uzdrāzies viņai virsū.

Kamēr viņa strauji pagāja man garām, uzvēdīja gaiss, atstājot dārza ziedu aromātu, kas nelīdzinājās

nevienai man pazīstamai smaržai. Viņa neapstājās, bet, garām ejot, tikko manāmi pamāja, it kā piedodama mūsu sadursmi. Es izlikos neko nemanījis.

Uz ielas turējos viņai patālu aiz muguras — tāds pats vīrietis lietusmētelī kā visi citi — un paliku otrpus ielas gaidot, kad viņa Konduītstrītā iegāja Kristiānā Diora veikalā.

Ar Dioru viņa tika galā dažās minūtēs, sāka iet atpakaļ pa Rīdžentstrītu, tad pāri Pikadillija laukumam, Trafalgārskvēram, garām Nelsona kolonnai un tālāk uz Strendu. Biju sekodams jau gandrīz bez spēka, kad viņa apstājās pie nolaistas mājas pavisam necilā sānieliņā, kas no Strenda nogriezās uz Leisester-skvēra un Koventgārdenas pusi. Viņa paraudzījās rokas pulkstenī, dziļi ievilka elpu un pazuda parādes durvīs.

Vecās koka kāpnes zem maniem soļiem neganti čīkstēja. Pakāpienu vidusdaļa bija gadsimtos izdilusi un aizelsušos kāpēju pavisam gluda izberzta. Likās, ka kāpnēm starp noplukušajām sienām, kur piedevām vēl oda pēc sviedriem, nekad nebūs gala. Ticis otrajā stāvā kāpņu galā, ieraudzīju plaši atvērtas durvis, uz kurām kaut kas bija rakstīts, un aiz tām pelēku, neapgaismotu telpu. Mazliet pievēru durvis, lai izlasītu uzrakstu: MAKOMBERA BALETSKOLA. Lasīdams dzirdēju, ka iekšā kāds sāk bungot pa klavierēm.

Gāju uz to pusi, kur skanēja mūzika, un nokļuvu pie otrām durvīm ar pusnolupušu zeltītu uzrakstu: BALKONS. Balkons bija tumšs, dziļi ēnā paslēpts, un teātra krēslos, kas stāvēja četrās rindās, nebija neviena sēdētāja. Lejā notika mācību stunda.

Divdesmit vai trīsdesmit meitenītes, kurām varēja būt apmēram desmit gadu, pie sānsienas stieņa izpildīja vingrojumus. Sirma sieviete ar ķēdītē uzkarinātām brillēm sēdēja pie klavierēm. Brendela kundze lēnām apstaigāja meitenes, apstājās, parunāja ar katru skolnieci, deva padomus un parādīja, kā vingrojums izpildāms. Mati viņai bija atglausti un savīti ciešā mezglā, virs sārtā baleta triko viņa bija uzvilkusi melnu vingrošanas tērpu. Balerīnai viņas augums bija par garu, bet tas izskatījās pilnīgāks, nekā biju gaidījis. Kājas muskuļotas, gurni tvirti un spēcīgi, krūtis plakanas kā zēnam. Viņa kustējās lēni, graciozi, nosvērti.

Rokas it kā pludoja gaisā. Mūzika apklusa, un viņa uzrunāja meitenes franču valodā.

Pret meitenēm viņa izturējās ļoti jauki. Kad viņa paziņoja pārtraukumu, meitenītes dedzīgi saskrēja viņai apkārt, un es gandrīz aizmirsu, kas viņa ir un kādēļ pats atrodos šeit. Uz stundas beigām man balkonā piebiedrojās trīs sievietes lietusmēteļos, mātes, kas atnākušas paskatīties, kā meitenēm veicas.

Tiklīdz nodarbības beidzās, es nekavējoties izgāju ārā, steigšus nokāpu pa čīkstošajām trepēm un paslēpos otrpus ielas kādās parādes durvīs. Debesis virs Temzas kļuva pelēkoranžas, diena sliecās uz vakaru. Meitenes izbira uz ielas, kur gaidīja mātes un aukles, un aizklīda uz Strenda pusi. Zināju, ka nāks arī viņa, un slapstīdamies — kā visu šo dienu — gaidīju un ar katru minūti spēcīgāk sāku justies kā sesks, kas zogas pakaļ laupījumam. Tad viņa iznāca, un es sāku viņai sekot. Mati viņai arī tagad bija uzsprausti un rokā joprojām gaišbrūnā soma ar treniņa tērpu.

Viņa devās atpakaļ uz Trafalgārskvēru, tad nogriezās Čeringkrosa un krastmalas virzienā. Beidzot viņa apstājās, brītiņu pakavējās, nolūkodamās lejup Temzā un pāri upei uz Karalisko festivālu zāli, tad sāka lēnām iet gar upmalu. Kailie krastmalas koki izskatījās kā kaulaini, mēmi pavadoņi. Mums priekšā — gāju tikai piecpadsmit jardu viņai aiz muguras — starp zemajiem mākoņiem iznirušās rieta saules oranži iekrāsotajā dūmakā iezīmējās Vestminsteras tilts. Drusku tālāk aizmugurē—Parlamenta ēkas, lejāk — tumši brūnā Temzas straume . . .

Vērojot Lī, kas atkal noliecās pār upi, vērojot, kā viņas skatiens no ūdens aizklīda līdz tiltam un plašajām, zemajām Parlamenta celtnēm, un uz debesīm, neviļus atcerējos, kā, bērns būdams, dziļā bijībā raudzījos Tērnera gleznās: dumpīgās debesis pār tumšo,

duļķaino Temzu,— un vēlāk sapratu, kādēļ Pisaro, Manē un Monē tik daudz mācījušies no viņa gleznām. Vērojot Lī un vērojot debesis zem lietus mākoņiem maināmies un aizdegamies, pēkšņi atcerējos, ka tās ir kaujas lauks, kur mans tēvs — un arī viņas tēvs, par to es šajā brīdī nešaubījos — atdeva dzīvību, aizstāvot Angliju pret huņņiem . . .

Viņa bija viena un rimta, un es atkritu uz sola un izdauzīju pelnus no pīpes. Biju pārguris, galva sāpēja

no saspringtības, ar kādu sekoju katram viņas solim. Manī pret viņu modās dziļš siltums — varbūt tādēļ, ka biju pavadījis veselu dienu kopā ar viņu, domājot visu laiku tikai par viņu. Jutos viņai un viņas dzīvei tuvs, mani viņā saistīja viss — izturēšanās baleta nodarbībās, gaita, dzīves veids, cik man bija izdevies to redzēt. Biju pagalam noguris, gandrīz bez spēka, un es apskaudu Brendelu viņu tuvības dēļ . . . Nešaubījos vairs, ka viņa ir mana māsa Lī.

Netālu no Vestminsteras tilta viņa apstājās un skatījās uz kādu uzrakstu, kas ar krītu bija uzšņāpts pie tilta uzejas. Tiklīdz viņa aizgāja, arī es piestāju vietā, kur viņa bija stāvējusi, un palūkojos uz baltajiem burtiem. Uzraksts bija vācu valodā, gluži neticami, un droši vien tas bija kāds citāts, varbūt vienīgie vācu vārdi, ko es spēju pārtulkot, neieskatījies vārdnīcā: Es neesmu nekā sapratis, bet esmu dzīvojis.

Vēlāk, man šķita, ka pagājušas stundas, es elsdams steidzos cauri Sentdžeimsa parkam, pa Berdkeidža aleju uz Bakingemas pili. Lietus čabēja uz zemē sabirušajām lapām. Cilvēku ielās bija saradies vairāk, dega spuldzes.

Nemanīgi piekusis un nosvīdis, apstājos Belgreivijas laukumā un raudzījos logos, kur viņa iededza gaismu otrajā un trešajā stāvā. Iztēlojos, kā viņa pašreiz guļamistabā noģērbjas, ieiet dušas telpā un ļauj karsta ūdens straumēm plūst gar slaido, spēcīgo augumu un noskalot sviedrus. Nostājos kādās parādes durvīs.

Pēc dažām minūtēm, nākdams no Pontstrītas, man garām pagāja vīrietis melnā lietusmētelī, uz mirkli apstājās spuldzes gaismas lokā tieši pretī, tad steigšus šķērsoja ielu un nevilcinādamies iegāja Brendelu mājā. Viņš gāja ātri, tomēr es paguvu ievērot viņa seju: gaiši, gari mati, profils ar spēcīgu, pagaru degunu, asi iezīmētas, pilnīgas lūpas, plata mute — skadra, glīta seja, vecums nenosakāms. Izlutuša, bagāta cilvēka seja, klišeja, pārāk glīta, lai to ņemtu nopietni,— vīriešu kārtas manekena ģīmis, kas neviļus rada priekšstatu par elegantu, untumainu homoseksuāli.

Nosalis un samircis vilkos pa tukšo ielu projām. Nedomāju nekā, tikai automātiski reģistrēju Grīn-parka nostūrus, kamēr sāka celties arvien biezāka migla, it kā augdama ārā tieši no zemes. Sur tur uz soliem kvernēja pa kādam vientuļam sēdētājam — zem

lietussargiem sakņupuši, klusi, nekustīgi, kā samirkušas māla figūras.

— Hei, nudien Kūpers! Mister Kūper, pagaidiet!

Iztrūcies es uz vietas apstājos, un viens no sakņupušajiem kamoliem atdzīvojās un uzsvempās no sola. Drukns maza auguma vīrietis biezā mētelī un platmalē ar noļukušām malām tusnīdams klamzāja uz manu pusi, saukdams mani vārdā.

— Makdonalds,— es atsaucos,— vai tiešām Makdo-nalds?— Es paskatījos zem melnā lietussarga malas. Pasaule ir maza.

— Protams, tas pats vecais Makdonalds,— viņš apstiprināja, uzsizdams man pa delmu un pievilkdams mani sev klāt, tā ka abi tikām zem lietussarga.

— Cik maza gan ir pasaule!— viņš iesaucās, smaidā samiegdams acis.

— Staigājat, apdrošinādams ļaudis?— Jutos bezjēdzīgi priecīgs, sastapis, kaut arī pavirši, tomēr pazīstamu cilvēku, pēc tam kad visu dienu biju pavadījis pilnīgā atšķirtībā, slepus cenšoties ieglūnēt citu cilvēku dzīvē.

— Cenšos, draudziņ, cenšos. Piezvanu vienam otram bagātam dīkdienim, izsekoju vienu otru iespēju — to mēs savā arodā saucam par «izlūkošanu»— nekad jau nevar zināt, vai nepalaimējas. Belgreivija, Meifēra, lielu polišu īpašnieki. Laiks gan sasodīti nejēdzīgs, auksts, gripu var saķert, ka nemetas. Bet es, paldies dievam, pats esmu apdrošināts, tā ka nevienam parādā nepalikšu, kad vajadzēs šķirties no šīs pasaules, kur cita nekā nav kā mūžīga cīņa par iztiku diendienā . . .— Viņš, galvu pacēlis, skatījās uz mani un iesmējās, it kā doma par neizbēgamo likteni viņu uzjautrinātu. Vai nu lidmašīnā, turoties pie sēdekļa balstiem tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļūst balti, vai sēžot lietū,— Makdonalds, šķiet, visur juta nāves tuvumu, bet tāds galu galā bija viņa darbs.

— Man allaž patīk uz brītiņu pakavēties Grīn-parkā,— viņš turpināja, soļodams man blakus,— tas man jau gadu gadiem tāds paradums. Re, kā uz vakaru laiks sadraņķojās. Vēl pirms brīža bija tik jauks saulriets, bet kas tagad? Riebīgi.— Viņš pastiepa augšup pavērstu plaukstu, it kā lai pārbaudītu, cik stipri līst.

Kad viņš jautāja, kur esmu apmeties, es viņam to pateicu. Viņš pamāja par zīmi, ka vieta viņam zināma, iztina no papīriņa klepus pastilu, kas smaržoja pēc avenēm. Tad sacīja, ka droši vien jau esot nokavējis satikšanos ar potenciālu klientu un nu patiešām esot jāpasteidzas. Es pamāju.

— Bet es jūs uzmeklēšu, veco zēn. Mums vēl kopā jāizdzer pa kausiņam. Man zināmi visi labie krodziņi ...

Viņš aiztuntuļoja lietū. Mētelis viņa strupajam, apaļīgajam augumam bija krietni par garu. Migla viņu it kā aizslaucīja, gluži kā skolā noslauka no tāfeles neizdevušos uzdevumu. Viņš bija vienīgais apdrošināšanas aģents, kuru es jelkad esmu redzējis staigājam bez portfeļa.

— Nekas tomēr nav labāks par Havannas tabakas lapām,— Pītersons aizsmacis čerkstēja, uzpūzdams man zilu dūmu mutuli.— Civilizētie angļi to saprot. Tas droši vien ir galvenais iemesls, kādēļ viņi vēl tirgojas ar Kastro,— nav nekādas jēgas upurēt Havannas tabaklapas kaut kādas politikas dēļ. Jāprot ieturēt pareizas proporcijas . . .

Viņš laikam gribēja turpināt tērgāšanu, bet manas neapvaldāmās žāvas to pārtrauca. Rīkle viņam vēl joprojām bija iekaisusi, bet viņš ticēja dārgo Kubas cigāru dziedinošajam spēkam.

Vērodams pelnus, kas krājās cigāra galā, viņš pagaidīja, kamēr es krietni nožāvājos.

— Labi, labi,— viņš sacīja, izpūzdams dūmu mutuli,— runāsim par lietu. Vispirms par uzticēšanās pakāpi pulkvedim Aivoram Steinzam. Patīkamā kārtā izrādās, ka tā ir ļoti augsta. Es, protams, biju piesardzīgs, negribēju izpaust nekā ne par viņu, ne par viņa jājamzirdziņu, bet mans draugs Bertijs Redmonds Skotlendjardā traki ērmoti uz mani paskatījās, kad es apjautājos par pulkvedi, un sacīja, ka Steinzu ārkārtīgi augstu vērtējot gan Dauningstrītā 10, gan arī mazāk impozantās iestādēs un viņam varot pilnīgi uzticēties. Man radās iespaids, ka mēs abi, runādami ar pulkvedi, esam bijuši pārāk piesardzīgi, bet Bertijs teica, ka Steinza aizraušanās ar nacistiem Jardam un Ārlietu ministrijai esot labi zināma, ka viņi vairākkārt izman-

tojuši Steinza palīdzību, lai uzzinātu faktus, kā piekļūt ļaudīm, kuriem valdība gribējusi. . . hm . . . uzdot dažus jautājumus.

Bertijs man īsumā pastāstīja par nacistu darbību Anglijā pēc kara beigām. Viņš minēja konkrētus, bet nenozīmīgus piemērus. Pēc viņa domām, tā esot izmirstoša, kurioza parādība — daži veči, fanātiķi; tādu sekotāju, kurus vērts pieminēt, kustībai neesot. Nezinu, vai viņš kaut ko necentās noslēpt, bet visumā man viņa valoda likās visai atklāta. Viņš man parādīja plānu mapīti ar vēl dzīvo nacistu un viņu piekritēju fotogrāfijām, taču man tās neko neizteica, tomēr pacentos labi iegaumēt redzētās sejas.— Viņš nošķaudījās.— Jums arī derētu tās apskatīt — jūs taču redzējāt abus tos vīriešus, kas Ilinoisā lūkoja jūs nogalināt.

— Redzēju garo tipu. To otru . . . šaubos, vai viņu pazītu. Laikam gan ne.

— Labi,— viņš nepacietīgi attrauca,— iesaku tomēr paskatīties.

Es pamāju.

Pītersons vēl pastāstīja, ka piezvanījis uz Buenosai-resu. Roka sacījis, ka pagaidām panākumu neesot: lidmašīna, kurā Kotmanis un Sendžons aizlidojuši, vēl joprojām neesot atrasta. Bet kāds Rokas draugs Cīlē, Santjago, redzējis cilvēku, kuru domājas esam Sen-džonu, kopā ar kādu prominentu Cīles ģenerāli. Roka turpina dzīt pēdas.

Viņš bija runājis arī ar ārstu Bredliju Kūperfolzā un apjautājies par Artūra Brennera veselības stāvokli. Brenners vēl aizvien guļot dziļā miegā, tomēr pamazām veseļojoties.— Bredlijs teica, ka pacients gulēdams sākot atveseļoties,— Pītersons nobeidza savu stāstu un atkal vēroja pelnu skupsniņu cigāra galā.

— Apbrīnojams cilvēks, šis Brenners, vecs vīrs, bet

tik daudz izturējis. Kopš vien viņu pazīstu, man viņš allaž licies kā īsta klints ... un tas, ko tie nelieši viņam nodarīja, tracina mani tāpat kā viss, kas saistās ar šo būšanu. Runāju arī ar FIB un Mineapoles puišiem, bet neviens no viņiem nezina, kas īsti notiek. Viņus visus šī jukuputra, sasodīts, laikam apmierina: viņi, raugi,

nezina. Un Vašingtona savus darbiniekus vienkārši tur pilnīgā neziņā. Viens no viņiem apvaicājās, vai kāds no jauna mēģinājis jūs neitralizēt — dieva vārds, tieši tā viņš sacīja. Neitralizēt. . . Viņi gribēja arī izdibināt,

vai mēs zinām, kas jūs mēģināja nogalināt.— Viņš nopūtās un samiedza acis, lai dūmi nekož.— Un tagad, Kūper, pastāstiet, kā jūs pavadījāt dienu.

Es noskaitīju savu izklāstu gandrīz vai ar stīvu mēli, jo biju drausmīgi noguris, un Pītersons klausījās, galvu atgāzis, aizvērtām acīm.

Pastāstīju viņam par Makdonaldu.

— Vai tas ir tas pats vīrs, ar kuru jūs vienā lidmašīnā lidojāt uz Glazgovu?— Acis Pītersonam joprojām bija ciet, bet balsī pēkšņi ieskanējās bīstams asums un roka apstājās ceļā uz pelnutrauku, cigārs palika izsliets dūmojam kā skurstenis.— Tas pats?

— Jā, strups, tukls vīriņš, pārdod apdrošināšanas polises un baidās no lidošanas.

— Tas pats, ar kuru sadūrāties krūtīs Glazgovā krogā?

— Jā.

— Un tagad jūs saskrienaties Londonas miglā? . . .

— Pasaule ir maza.

— Tik pārāk maza tā vis nav, Kūper.

— Ko jūs gribat sacīt?— Mans prāts sāka darboties, bet gaužām gausi.— Tīrā nejaušība.

— Kad Makdonalds jums piezvanīs — un lūdziet dievu, lai piezvana,— norunājiet satikšanos kādā krogā. Es gribu redzēt misteru Makdonaldu.— Viņš pielika pie deguna inhalatoru.— Tādēļ ka misters Makdonalds nav nejaušība.

Rīta saule karājās zemu debesīs — metāla disks dūmakā, un ielā ūdens bija sakrājies īsti pavasarīgās peļķēs. Vēl bija agrs, bet mēs jau bijām paēduši brokastis un pašreiz izlējām pēdējos malkus no sudraba kafijkannas. Mēs strīdējāmies, un man no spriedzes iemetās smeldzīgi dūrēji starp lāpstiņām, sāpēja pakausis. Pītersons uzstāja, lai es aizeju uz Skotlendjardu pie Bertija Redmonda un ieskatos nacistu fotogrāfiju kolekcijā. Es turpretim gribēju no jauna staigāt pa Lī pēdām.

— Velns parāvis, kaut jel jūs sāktu apjēgt, kas īstenībā notiek!— Pītersons iesaucās, samiedzis gluži šauras acis.— Jūsu brālis netika noslepkavots tādēļ, ka bija atradis jūsu māsu — ja tā vispār ir jūsu māsa. Ja . . . Tādēļ, Kūper, nevienu nenogalina tādēļ vien, ka

tā ir jūsu sen par mirušu uzskatītā māsa. Jūsu brāli varēja pasūtīt pie velna, varēja teikt, lai liek šo sievieti mierā, bet nekādā ziņā nogalināt. Cilvēku parasti ! nenogalina ne par ko. Vai tas jums skaidrs? Vai saprotat, ko saku?

Uzmetis viņam niknu skatienu, es palocīju galvu.

— Ja viņš neaizgāja bojā tādēļ, ka bija atradis māsu, tad viņa nāvei ir cits iemesls, kaut kāds blakus apstāklis, kam viņš nejauši uzdūrās, meklēdams māsu. Tagad izrādās, ka mēs esam uzzinājuši, kas šis blakus apstāklis ir, proti — dzīvi palikušie nacisti, jaunie nacisti vai jaunie vecie nacisti, vai kas nu viņi, pie visiem velniem, ir. Saprotiet, ka tā nav ne komiskā opera, ne joku luga, ka tas nav joks, bet tā ir slepkavība — un dievs vien zina, kas vēl.

Tā nu mūsu rīcībā ir Sirils, sieviete, kas varbūt ir jūsu māsa, un vesels žūksnis pie dzīvības palikušu nacistu. Bez tam mums atklājies tīkls — Buenosairesa, Londona, Minhene, visās šajās pilsētās pabijis jūsu brālis; jādomā, ka visās šajās pilsētās ir arī nacisti. Bez tam vēl esam iepazinušies ar atriebes eņģeli Ketsalā, arī tur jūsu brālis ir bijis.

Un tagad, sasodīts, paskatīsimies reiz uz to ar saprāta acīm. No visa var secināt tikai vienu: šie nacisti, lai arī tas izklausās pēc vājprāta, trīsdesmit gadu pēc savas īstenās bojāejas turpina nogalināt cilvēkus . . . nogalina ikvienu, kas mēģina pieiet par tuvu, ikvienu, kas varētu tos apdraudēt. Kādu citu secinājumu mēs, debesu un elles vārdā, varētu izdarīt? Izdarīt pārsteidzīgus secinājumus ir muļķīgi, bet vēl muļķīgāk — vispār atteikties no secinājumiem, kā to darām mēs. Teikšu atklāti, Kūper, man ir bail . . .

Pagājušajā naktī nevarēju gulēt. Un miegs man vienmēr nācis labi, vienmēr. Tikai ne pagājušajā naktī, nedz arī naktī pirms tam. Uztrūkstos nosvīdis un baiļu mākts. Mani biedē šī situācija, mani biedē šie cilvēki — biedē tādēļ, ka es nekā nedaru, tādēļ, ka viņi novēro, kā mēs joņojam no pilsētas uz pilsētu, vēro un gaida, ko mēs darīsim, vai reiz nemetīsim mieru un nevāksimies uz mājām.

Vēl vairāk — es pat nezinu, vai atgriešanās mājās mūs spēs glābt! Es saku «mūs», jo tagad mana āda ir uz spēles tāpat kā jūsējā. Mēs esam sākuši rakņāties viņu aliņā, viņi gan nezina, cik daudz esam izdibinājuši, bet

tomēr ir satraukti. Vai zināt, ko es domāju, Kūper? Man liekas, viņi, pirms ķeras mums pie dziesmas, grib izpētīt, cik daudz mēs zinām. Tā man liekas. Viņi nezina, ko mēs varbūt esam papauduši tālāk.— Viņš ar troksni nostrēbās kafiju.— Dieviņ,— viņš nopurpināja,— kā man garšo auksta kafija! Tā ir dievīga . . . viens no sīkajiem dzīves jaukumiem, ko gribu vēl kādu laiciņu pabaudīt.

Nacisti mēģina jūs nogalināt, taču dara to nemākulīgi. Var jau būt, ka viņi nemaz negrib jūs nogalināt — nezinu. Varbūt viņi grib jūs tikai pabiedēt. Taču tā laikam tomēr nebūs vis. Nedomāju, ka viņi grib jūs atstāt dzīvu, zinādami, kas jums zināms.

— Kas tad man ir zināms?— es jautāju.— Kas man īstenībā ir zināms?

— Tam nav nekādas nozīmes. Jūs varbūt pat nezināt, ka zināt kaut ko svarīgu. Būdams dzīvs, jūs viņiem esat drausmīgs, nevajadzīgs risks. Jūs pat varētu iedomāties, ka jūs kāds sargā — gluži vienkārši tādēļ, ka vēl joprojām esat dzīvs. Ak dievs — lai nu tā būtu!

Viņš piecēlās un sāka drasēt pa istabu, izvingrināja muskuļus. Pie tualetes galdiņa viņš apstājās un uzsēja svītrainu kaklasaiti pie baltā virskrekla. Kā vienu, tā otru viņš bija tikai vakar iegādājies: viņš prata atlicināt laiku visam,— bet es katru vakaru pārrados piekusis un nosvīdis.

— Jājautā, vai tas ir viss — tas, ko redzam šeit virspusē, vai vairāk nekā nav?

Nesapratu, ko atbildēt.

— Padomājiet kādu mirkli par to.— Viņš aizvilka bikšu rāvējslēdzi un nogludināja kaklasaiti pār krekla krūtežu. Pēc tam noņēma no pakaramā svītroto vesti.— Neviens nelikās par jums ne zinis līdz tam brīdim, kamēr nebijāt sēdies mašīnā, lai brauktu uz dzimto pusi. Viņi nenogalināja Sirilu, pirms viņš nebija atgriezies mājās. Viņi nogalināja Polu, kas kopš atgriešanās mājās ne reizes nebija no turienes izbraukusi. Mājās. Kūperfolzā. Nezinu teikt, bet kaut kas saistās ar šo vietu. Varbūt tās kastes. Tās tika nozagtas, un, lai iegūtu vienu, kuras vēl trūka, viņi uzspridzināja pusi pilsētas. Labāku motīvu slepkavībai nemaz nevar vēlēties, ja vien «motīvs» ir īstais vārds.— Viņš uzģērba vesti, aizpogāja to un sniedzās pēc svārkiem.

— Tātad atliek vienīgi dokumenti, kurus atšifrēja mans draugs no Kolumbijas universitātes, vecais plāns par Savienoto Valstu okupēšanu pēc tam, kad vācieši būs uzvarējuši karā, vārdu sakot, vecum vecā Ostina Kūpera iecere.

Es par to nedevu ne plika graša. Ak, man likās — tā nu viņi visu izplānojuši gan, bet īstenībā tās ir bērnišķi-gas blēņas: sak, es esmu nacists Numurs Viens un valdīšu pār pasauli, un tamlīdzīgi.

Bet tagad paklausieties, Kūper,— ja nu viņi, nolādēts, patiešām tic, ka to iespējams realizēt, ja nu tas patiesi ir perspektīvs plāns ilgam laikposmam nākotnē? Es gribu teikt — žēlīgā debess, ja nu Steinzs nenodarbo' jas ar paglābušos nacistu nožmiegšanu vien — apmēļ ram tā, kā apšāva vāciešus aukstajā, tumšajā līcī? Ja nu Steinzs tiešām cenšas kaut ko apturēt? Ja nu Sirils ; gribēja sacelt trauksmi? Un Doldorfs? Ja nu tiešām kaut kas reāls norisinās pašlaik? Tāpēc es jums 1 saku — aizstaigāsim līdz Jardam, apskatiet tās nolādēi tās fotogrāfijas un sāciet šito spēlīti spēlēt ar galvu. Jel \ mitējieties visu laiku domāt tikai par to sievieti!

Aizgāju kopā ar Pītersonu uz Skotlendjardu, paspiedu Bertija Redmonda kalsno, auksto roku un I ieskatījos nacistu dosjē. Nekā. Nevienas pazīstamas \ sejas, neviena kārna, gara slepkavnieka, neviena resnīša, kas viņam palīdzēja. Es tomēr centos, ko pratu. Pītersons mani bija kārtīgi uzpurinājis.

No Skotlendjarda taksometrā braucām uz to vietu, kur atradās Brendela kantoris un kur es biju atstājis mūsu nomā paņemto mašīnu. Tā kā biju Pītersonam par patikšanu braucis līdzi pie Redmonda, tagad jutos tiesīgs pastrīdēties. Taksometra pakaļējā sēdeklī sāku klāstīt savus apsvērumus.

— Pēc jūsu domām, es pārāk daudz noņemos ar šo sievieti — ar Lī?— es jautāju, cenzdamies nenodot jūtas, kas mani pārņēma, runājot par viņu.— Manuprāt,

Lī ir mūsu izejas punkts, no kura varam taustīties tālāk. Sirils droši vien domāja tāpat — galu galā viņa ir mūsu tuviniece, kaut varbūt pati to nezina. Un Sirils centās piekļūt viņai arvien tuvāk. Mēs tikai nezinām, cik tuvu viņš tika. Varbūt viņi pat ir satikušies . . .

— Un varbūt tieši tāpēc viņu nogalināja,— Pītersons sausi noteica.

— Lai nu būtu kā būdams, viņiem mūsu rosīšanās ir zināma. Savu stāvokli ļaunāku mēs ar to padarīt nespējam.

Piekrizdams viņš īdzīgi palocīja galvu. Šodien viņam galvā bija katliņš. Jauns. Ja tie viņu nogalinās, tad būs nogalinājuši ļoti labi ģērbušos vīrieti.

— Neaizmirstiet viņa telefona sarunas ar Polu,— es atgādināju.— Minhene. Viņš zvanīja Polai no Minhe-nes. Brendels un Lī dzīvo Minhenē — tā Sirilam bija vienīgā saikne ar Minheni.

Pītersons vēl joprojām piekrizdams klanīja galvu, kad, samaksājuši par taksometru, straujā gaitā devāmies pie savas mašīnas. Es parādīju Brendela kantori, bet viņš par to neinteresējās. Kad apsēdos pie stūres, viņš strupi norūca:

— Labi, labi. Apskatīsim to sievišķi. Gribu viņu redzēt.

Iztraucēts domās, pacēlu galvu un ieraudzīju viņus.

Viņa bija ģērbusies olīvzaļā bikšu kostīmā, ar tādas pašas krāsas lenti sasējusi matus, viņam mugurā bija tumši zaļa vējjaka, melns džemperis ar augstu, atlokāmu apkakli un kājās melnas bikses; viņi aizgāja pie tumši zaļa jaguāra. Tas bija vakarējais puisis, glītais manekena tipa jauneklis melnajā lietusmētelī. Abi, smejot blakus iedami, izskatījās kā mīlnieki no televīzijas reklāmfilmas. Viņi bija jauni, skaisti un bagāti, un piedevām arī laimīgi, jo nenojauta nekā ļauna, un, ja mēs nezinātu, kas ap mums visiem rūgst, mēs būtu gluži tādi paši kā viņi.

— Atiet,— Pītersons ļoti lietišķi noteica,— karamies viņiem astē. Varbūt viņi brauc uzspridzināt Londonas Taueru — dot triecienu Ceturtā Reiha vārdā.— Viņš iesmējās, bet neizskatījās, it kā jokotu. Seja viņam bija saspringusi, it kā cīņa jau būtu sākusies. Visu rītu vēroju, kā mainījās viņa noskaņojums: viņš gatavojās uzbrukumam, un man atlika vienīgi cerēt, ka šķembas, kas lidos, man netrāpīs. Nolūkojoties Pītersonā tobrīd, pirms ieslēdzu aizdedzi, es no viņa baidījos vairāk nekā no visiem pārējiem kopā.

Teita galerijā viņi izstaigāja franču impresionistu zāles, tad aizbrauca uz Mančesterskvēru, kur bija eksponēta Vollesa kolekcija, stāvēja kā apburti pie visām Kanaleto gleznām, tad izgāja atpakaļ uz ielas. Vīrietis bija aplicis roku viņai ap pleciem. Viņa nesmē-

jās, pat bieži nepasmaidīja, tikai brīžiem pavērsa seju uz augšu skūpstam, viņš nevērīgi pieskārās ar savām lūpām pie viņējām, tad viņas seja atplauka smaidā, ļ viņa aplika roku viņam ap vidu, un jaguārs aizslīdēja satiksmes plūsmā.

Berlingtonstrītā viņi apmeklēja mazu galeriju, kur drūmi aplūkoja Frensisa Bēkona rupji anatomisko plikņu ekspozīciju. Viņa uzrunāja kādu vīrieti, norāJ dīja uz vienu gleznu un turpināja runāt, kamēr vīrietis pierakstīja datus. No galerijas viņi izgāja nopietni, sirsnīgi sarunādamies. Mākslas mīļotāji.

— Un mīlnieki arī,— Pītersons piebilda,— visparastākais mīlas pāris. Brendela kungs aizbrauc atpakaļ uz Minheni parūpēties par bodi vai par Reihu, un kundzīte pa to brīdi īsina laiku ar glītu tīrasiņu ērzelēnu. Tas nav jauns stāsts. Ja vien...— Viņš apklusa, lai aizkūpinātu cigāru. Mēs sēdējām nelielā restorānā, kur arī viņi ieturēja azaidu — Ja vien jauneklis nav pede-rasts, pēc kāda viņš izskatās. Dažas sievietes — precētas sievas — labprāt pavada laiku ar mākslu mīlošiem homoseksuāļiem, un ļoti nodarbinātie vīri viņām to neņem ļaunā. Laikam domā, ka tā ir drošāk nekā dot jaunai sievai pilnu vaļu.

— Iespējams,— es piekritu,— bet mēdz būt arī otrādi. Homoseksuāls vīrs ļauj sievai zināmu brīvību. Arī tas ir vecs stāsts.

— Viņa izskatās jaunāka par saviem gadiem,— Pītersons sacīja,— ja viņa ir jūsu māsa.

— Mūsdienās visas izskatās jaunākas.

— Tur jums taisnība.

Belgreivijas laukumā viņi atgriezās vēlā pēcpusdienā, un mēs braucām atpakaļ uz viesnīcu. Kad Pītersons vēra vaļā durvis, zvanīja telefons.

Es pacēlu klausuli.

— Redziet nu, neesmu jūs aizmirsis. Solīju, ka piezvanīšu, un, raugi, klāt esmu.— Vārdiem sekoja sīku smiekliņu kaskāde.

Pītersons skatījās uz mani un ar pūlēm valdītā nepacietībā bez balss vaicāja:—Kas?

— Makdonald,— es runāju klausulē,— tiešām jauki, ka piezvanījāt.— Viņš sirsnīgi čaloja, taču man daudz kas palika nedzirdēts, jo Pītersons — ja arī tieši nedejoja — palēkdamies mīņājās sīkiem solīšiem šurp un turp, sita ar dūri plaukstā un priecīgi murmināja:

— Nu ir labi, nu ir labi! Vecais, labais Makdonalds savu panāks,— un pazuda vannasistabā. Tad pabāza galvu ārā un čukstēja:

— Norunājiet! Gribu viņu redzēt. Šovakar.

Alus krogs, kaut arī ne īsti noplucis, tomēr nevarēja lepoties ar īpašu stilu, ja nu vienīgi ar gaļas mērces smaržu, kas plūda no blakuszāles. Bārs atradās netālu no dokiem, un Temzas ūdeņu, miglas, lietus un nemazgātu baržu izgarojumi slīga pār trūcīgo dzertuvi kā mākonis. Cauri zilajiem dūmiem ieraudzījām pie bāra piekņupušo Makdonaldu un viņam apkārt augumā krietni garākus, ne pārāk patīkamus subjektus.

Viņš jautri pamāja ar roku, izmocīja piesarkušajā sejā smaidu, ar apaļo roķeli krampjaini turēja kausu ar sāji smirdošu porteralu. Daudzās smakas šajā krogā nemitīgā cīņā centās cita citu pārspēt, un, kad biju pieradis, man tur tīri labi iepatikās.

Iepazīstināju Makdonaldu ar Pītersonu, kas paspieda viņam roku tik pārspīlētā un liekuļotā sirsnībā, ka man likās: teju, teju alus dzērāji aizmirsīs kausus un sāks blenzt uz mums. Taču Makdonalds neko nepamanīja, un Pītersons sniedzās pie bāra letes, uzkrita resnītim virsū, atvainojās, snaikstījās atkal, izpirka kausu pēc kausa, mētājās ar naudaszīmēm kā vistrakākais plītnieks. Turklāt mute viņam nestāvēja ciet ne mirkli, viņš burbuļoja kā strautiņš: kā Makdonaldam patikusi Argentīna? Ak jūs nemaz neesat bijis Argentīnā, tad jau tas būs bijis Kūpers, es zinu — kāds bija Argentīnā . . . balss skanēja kā mazliet iedzērušam, mēle mežģījās kā aktierim vājā izrādē. Taču piesmakušajā un trokšņainajā krogā Makdonalds, liekas, uzskatīja Pītersonu par runātīgu, sirsnīgu, krietni iereibušu amerikāni.

— Vēl pa vienam,— Pītersons atkārtoja jau kuro reizi un uzpildīja jauno draugu ar porteralu. Brīdi pa brīdim es uztvēru Makdonalda skatienu. Viņš piemiedza aci, izmisis pasmaidīja, bet Pītersons tūliņ atkal metās viņam virsū, izprašņāja par apdrošināšanas aģenta darbu, apjautājās, kādus rajonus viņš apkalpo un vai kādreiz bijis Vācijā, un kā tur Vācijā vispār esot.

— Tāpat kā visur citur, man liekas,— Makdonalds atbildēja. Ar piespeķotu, kādreiz baltā krāsā bijušu mutautu viņš noslaucīja apaļo, spīdīgo ģīmi.— Par vāciešiem samelstas visādas blēņas, bet es teiktu, ka viņi tādi paši vien ir kā visi cilvēki.

— Vai jūs kādu nacistu arī esat saticis?— Pītersons ziņkārīgi apvaicājās.— Mēs, redziet, abi ar Kūperu pēc pāris dienām laidīsim uz Vāciju, un tāpēc gribējās zināt . . . Kara laikā es vēl biju puika, bet man tas periods vienmēr licies interesants. Esmu dzirdējis, ka tur, Vācijā, vēl tagad esot nacisti . . .

— Ko lai saku? Es tur esmu ļoti reti,— Makdonalds atteica; seja viņam bija kļuvusi bālāka. Pāris reižu viņš aplaizīja lūpas, bet tās palika sausas, kā bijušas.— Man domāt, visas tās runas par nacistiem ir tīrais bleķis. Pirms dažiem gadiem bija sasparojusies jauna nacistu partija, dievs vien zina, kā to sauca, bet cilvēki kļuva nemierīgi.— Viņš atkal noslaucīja seju. Viņš bija pavisam bāls. Pītersons piestūma kausu viņam tuvāk.— Bet, bet. . .— Makdonaldam uz mirkli pazuda sarunas pavediens, taču viņš tūliņ turpināja, apakšlūpai trīcot. Viņš neizskatījās labi.— Bet pagājušajās vēlēšanās šie tomēr savāca nulli, komats, sešus procentus balsu . . .

— Apžilbinoši, kā jūs spējat tādus sīkumus atcerēties,— Pītersons ar apbrīnu sacīja. Viņš pārlaida plaukstu pār seju. Gar viņa parūkas malu krājās sviedru lāses, ūsas bija noļukušas. Viņš atkal izskatījās pēc bandīta.— Žilbinoši! Vai jūs interesējaties par politiku, Makdonald? Varbūt par vēsturi?

Makdonalda ģīmis bija pelnu pelēkumā. Es nespēju uztvert viņa skatienu. Acis sastingušas kā zivij.

— Makdonald,— es sacīju, satverdams viņa piedurkni,— jūs slikti izskatāties. Vai nejūtaties labi?

— Man tā kā nelāgi, veco zēn,— viņš nomurmulēja.

— Uzdzeriet malku alus,— Pītersons mudināja, gandrīz kliegšus kliegdams Makdonaldam apstulbušajā ģīmī.— Jūs laikam neesat paēdis — pasūtīsim porciju laba, karsta gaļas sautējuma, tad atdzīvosieties.— Viņš uzsita Makdonaldam pa muguru un pāri stāvētāju galvām uzsauca bārmenim, ka mēs gribam vēl pa kausam porteralus.— Se, Mak, dzer sausu, silts, labs porteris der pret visām vēderkaitēm . . .

Makdonalds pastiepa drebošu roku pēc kausa, ko Pītersons viņam stūma klāt. Viņš pavēra muti, bet tā

bija tik izkaltusi, ka viņš nespēja izteikt ne vārda. Viņš pavilka vaļīgāk zilo šalli un nometa mēteli.— Atvainojiet,— viņš nopurpināja un sāka lauzties cauri pūlim — ar acīm redzamu steigu, bet gaužām bezspēcīgi; vienreiz viņš, galvu atpakaļ pagriezis, uzmeta mums skumīgu skatienu.

— Jēziņ, apstrādājāt gan jūs viņu briesmīgi,— es sacīju.— Viņš tiešām izskatījās drausmīgi. Un ko jūs ar šitiem kumēdiņiem gribējāt panākt?— Es biju apskaities. Nekad līdz šim nebiju redzējis Pītersonu tik mežonīgu, kaut gan Makdonalds pat tad, kad viesnīcā par viņu runājām, Pītersonu ļoti uztrauca.

— Rāmāk,— Pītersons lakoniski attrauca un nolika uz letes prāvu, piestūķētu kabatas portfeli.— Ne es jūsu misteram Makdonaldam uzticos, ne viņš man patīk. Tādēļ es viņa pretīgajā, siltajā porteralū iebēru kaut ko riebīgu, kaut ko ļoti riebīgu, kas izkaltē muti un acis un stindzina locītavas, tomēr atstāj vēl tik daudz spēka, lai jūs varētu aiziet uz mazmājiņu un izvemt visu, kas jums iekšā. Pēc tam jūs sabrūkat. Milzīgi piepūlē sirdi, un parasti tas, kas manas zāles iebaudījis, uz labu brīdi izkrīt no kaujas ierindas . . .

— Ko? Varbūt no tām kļūst akls vai zaudē vīrišķību?— Es neizpratnē blenzu uz viņu.

— Nē, Kūper, tās tikai izkaltē. Un vēl ļaunāk. . .— Viņš atvēra Makdonalda kabatas portfeli, izņēma no tā žūksni kartīšu un izvērsa tās kā vēdekli savos masīvajos pirkstos, kas bija apauguši melnu spalvu kušķīšiem.— Makdonalds!— Viņš riebumā nospļāvās.— Žēlīgais debestēvs! Viņu sauc Mailo Kīpņūzs, viņš dzīvo Madridē un — he, he — strādā firmā, kas dēvējas Men-doza Imports. Varu saderēt, ka Mendoza Imports . . .

— Kīpņūzs,— es atkārtoju,— Mailo Kīpņūzs . . .

Pītersons izšķirstīja pārējās kartītes un vēl dažus

papīrus.

— Jājautā tikai, kā labā viņš, sasodīts, strādā. Mūsu, tas ir, CIP, labā vai viņu — Brendela kompānijas — labā.— Viņš palūkojās uz mani.— Tās ir divas vispir-mās alternatīvas.— Pamanījis neizpratni manā sejā, viņš sacīja:—Lieliem kuģiem dziļi ūdeņi, Kūper, un, nezinot nekā tuvāka, varu vienīgi teikt: mūsu draugs Mailo Kīpņūzs ir šeit, lai jūs izsekotu un nogalinātu . . vai arī lai neizlaistu jūs no acīm un paglābtu no nogalināšanas. Bīstams viņš ir gan vienādi, gan otrādi,

jo nosargāt jūs nespēj, bet opozīciju un tādus zibenszeļ-ļus kā, piemēram, mani pievilina kā mēslu čupa mūsu barus.— Viņš saskaloja alu savā kausā un izdzēra visu līdz dibenam. Skatījos viņā, acu nenolaidis, jo nesapratu no visa notiekošā nenieka.

— CIP,— es nomurmināju.

— Tie jaucas visā. Pirmdienas rītos viņi paskatās cits uz citu un saka: velns lai parauj, kaut kur kāds atkal dara kaut ko nelāgu. Un tad viņi sāk okšķerēt un pamana, ka vienā vietā notikusi slepkavība vai Mine-sotā uzspridzināta pilsētele, vai Buenosairesas debesskrāpī nožmiegts vecs nacistu profesors, un tad saka — tur notiek kaut kas nelabs, ceļas kājās un dodas turp. Tātad, redzat, mūsu Mailo varētu būt viens no viņiem. Vienalga, kam viņš piederīgs, bet aiz viņa stāv organizācija. Paskatieties tikai uz šīm kredītkartēm: biļetes braucieniem pa Eiropas dzelzceļiem, biļetes lidojumiem, benzīna taloni. Mēs nezinām vienīgi organizāciju. Toties es zinu, ka viņam ir šaujamais, un tādēļ labāk aiziesim un paskatīsimies, kā viņam klājas.

Turējos aiz Pītersona platās muguras, kad viņš kā buldozers lauzās cauri dzērāju baram. Tualetes telpas durvis no ārpuses bija izļodzītas, atspere salūzusi un vaļīgi karājās vienā naglā. Kīpņūzs nebija aizmirsis ieslēgties. Piespieduši ausi plānajam finierim, dzirdējām viņu atraugājamies un vaidam.

— Makdonald, vecais puika,— Pītersons uzsauca,

— vai jūs esat tur iekšā?

Atbildes nebija.

Pītersons paskatījās uz durvju rokturi, kas gan nokrakšķēja, kad piespiedām plecu durvīm, bet nebija pagriežams. Tad viņš satvēra rokturi un, zobiem noņirkstot, ar īsu, strauju kustību izgrūda to cauri plānajām durvīm, pacēla no zemes abus rokturus, parādīdams tos man, un pēc tam pamāja uz caurumu durvīs.

— Spēciņš, ko?— viņš noteica, ļaunīgi smīkņādams.

— Paklau, Makdonald, veco nelieti, kā tev tur iekšā klājas?— Viņš atgrūda durvis, un pirmais, ko es nespodrajā gaismā ieraudzīju, bija pret manu vēderu pavērsts revolvera stobrs.

Kīpņūzs sēdēja uz grīdas, ko klāja kopš Šekspīra jaunības dienām sakrājusies mitru netīrumu kārta. Viņš bija it kā ieķīlēts starp smirdošo klozetpodu un

sienu, viena roka balstījās pret poda malu, kas bija notriepta ar ekskrementu un urīna paliekām. Viena resnā kāja bija izstiepta uz priekšu, otrai, saliektai, viņš sēdēja virsū. Svārku priekša nošķīdusi ar vēmekļiem, barības krikumiem un porteralus putām. Apaļā, zaļganbālā seja sakritusies un iegrimusi šalles krokās. Nelielā telpa smirdēja. Pārgrieztām acīm Kīpņūzs centās mūs noturēt fokusā, revolveris viņa rokā šūpojās. Es stāvēju nekustēdamies. Pītersons aizvēra durvis un teica, lai es ar muguru tās pieturu ciet.

— Tu grasies mūs nošaut, Mailo? Lai iet, nospied gaili!— Pītersons piegāja tuvāk, revolveris pavērsās pret viņu, bet palika pusceļā ar stobru pret sienu starp mums.— Būtu nu nokaunējies, Mailo! Tiešām.— Mežonīgā enerģijas uzplūdā Pītersons ar kāju izspēra revolveri Mailo no rokas, ar to pašu spērienu pienaglodams plaukstas virspusi pie izlietnes. Mailo aizžņaugtā balsī iekliedzās, no mutes kaktiņiem pašķīda vērnas, notriepjot šalli. Sis skats un smirdoņa man drausmīgi apšķebināja dūšu, nezināju, vai spēšu noturēties nevēmis.

— Kā labā tu strādā, Mailo?— Pītersons it pieklājīgi apjautājās, noliekdamies un mierīgi piesliedams resnīti kājās; tas histēriski kārpījās, cenzdamies iegūt stingru pamatu. Pītersons turēja viņu atslietu pret sienu, apaļā galva ļengani noslīdēja šallē. Kaut kas viņā . . . Degunu aizspiedis, piegāju tuvāk. Kaut kas . . .

Pītersons atrāva Mailo svārkus vaļā, iztrūkušās pogas atsitās pret sienām. Viņš izčamdīja vispirms vienu iekškabatu, tad otru un izvilka pasi nobružātā apvākā.

— Redzi nu, Mailo, tu esi bijis Buenosairesā, velna bērns.— Mailo galva noslīga vēl zemāk. Pītersons vēlreiz nebrīdinājis trieca viņu pret sienu, mazais spogulītis nokrita no naglas un sašķīda izlietnē.

— Atjēdzies, Mailo!— Pītersons sacīja. Viņa roka nozibēja gar Mailo ķeruba ģīmi, un, kad tā noslīdēja, Mailo deguns izskatījās pavisam ērmots un uz virslūpas izlēca asiņu strūkliņa, kas satecēja mutes kaktiņos.— Kā labā tu strādā, Mailo? Brendela?— Roka nozibēja vēlreiz, lūpa pāršķēlās, atklādama asiņainus zobus. Es atkāpos kaktā un sāku vemt, cenzdamies turēties tā, lai nenotrieptu drēbes.— Varbūt tu strādā izlūkdienestam?— Pītersons nedevās mierā.

Beigās viņš noteica:—Velns ar tevi,— un es dzirdēju Mailo sabrūkam zemē pie sienas. Pagriezos un

vienā mirklī atcerējos šo seju — apaļu, iespiedušos tumši zilā šallē, mati sviedros pielipuši pie galvas kā cieši uzmaukta berete.

— Es viņu pazīstu,— ieminējos.

— Ko?— Pītersons noskaloja asiņainās rokas un nolādējās, jo nebija, kur tās noslaucīt.

— Sacīju, ka pazīstu šo cilvēku,— es atkārtoju. Izjutu gandrīz tādu pašu šoku, kā pirmoreiz ieraugot Lī attēlu avīzes izgriezumā.

— Kas viņš ir?

— Viņš bija uz šosejas. Toreiz kopā ar garo, kārno, kad viņi gribēja mani nosist.

Pītersons paskatījās uz mani, tad uz saļimušo.

— Viņam tonakt bija tumši zils mētelis, un es atceros, ka apkakle bija uzlocīta līdz pat zodam, un tagad — paskatieties, kā šalle ietver visu, kas palicis pāri no viņa sejas. Šis ir tas pats cilvēks.

— Debess, tad gan viņš bijis traki pārliecināts, ka jūs viņu neuzpazīsiet.

— Vienalga, tas ir viņš.

Kīpņūzs ievaidējās, rokas viņam klēpī noplivinājās kā putni, kas ir par smagu pacelties spārnos. Pītersons vēroja viņu un pēdīgi sacīja:

— Tam pietiek, Kūper. Tas nu vairs necelsies. Esmu tamlīdzīgus skatus redzējis agrāk. Aizejiet atpakaļ uz bāru un atnesiet man kausu portera.

Nejautādams, kādam nolūkam tas vajadzīgs, aizgāju, dabūju alu un atgriezos. Pītersons stāvēja, atspiedies pret sienu, un pārbaudīja maka saturu un pasi.

— Buenosairesa. Viņš bija tur, kad tika noslepkavots Doldorfs. Glazgova. Viņš bija tur, kad tika nošauts Kempbels un kāds mēģināja nogalināt jūs. Savienotās Valstis. Viņš atradās tur, kad noindēja jūsu brāli. Pēdējā laikā viņš aši paguvis apbraukāt pusi pasaules. Bīstams vīrs — šis Mailo Kīpņūzs. Diezin no kurienes viņš ir? Varbūt no Londonas. Interesanti, kāds viņš bijis, kad bija mazs puišelis?

— Man viņš nelikās ļauns,— es sacīju.— Lidmašīnā viņam bija bail.— Bet viņš bija kopā ar to garo. Man vairs nebija ne mazāko šaubu.

Pītersons saberza pirkstos kaut kādu pulveri un iebēra to alus kausā. Pabeidzis viņš ielika kausu izlietnē, kur nočirkstēja sadauzītā spoguļa lauskas.

Viņš pasniedza man salocītu avīzes lapu.— Paskatieties uz šo te.

Es atlocīju nosmulēto lapu, kas locījuma vietās bija gandrīz pārdilusi, burtu tipogrāfijas krāsa bija saplūdusi.

Tā bija Glazgovas avīzes lapa ar Lī fotoattēlu. So avīzi laikam katrs nēsāja līdzi.

— To es atradu viņa kabatas portfelī.— Pītersons noliecās pie nekustīgā, blāķī sakritušā auguma, kas izskatījās tik nevarīgs, tik bezpalīdzīgs un nekaitīgs. Viens no Pītersona belzieniem bija sadauzījis Kīpņūza apaļās brilles un ietriecis vienu metāla stienīti nejēdzīgā masā sadauzītajā degunā. Nekad nebiju redzējis, ka ar cilvēku var izdarīt kaut ko tamlīdzīgu.

Taču tad atcerējos, ko pats biju izdarījis ar garo tēvaini tonakt sniegā.

— Nu, Mailo, vecais puika,— Pītersons sacīja, pielikdams alus kausu Kīpņūzam pie šļauganās mutes. Apņēmis Mailo galvu, viņš to palieca uz priekšu.— Dzer sausu!— Viņš pielieca kausu, un alus tecēja lejup gar vēmekļiem apskretušo zodu. Mailo, izgrūzdams aizslāpušas skaņas, refleksīvi ievilka pāris malku alus izkaltušajā mutē.

Beidzot kauss bija tukšs, un Mailo, klusu stenēdams, acis aizvēris, no jauna sabruka sienmali. Smirdoņa rāva elpu ciet. Es izgāju pustumšajā, noplukušajā gaitenī. Kādas durvis gaiteņa galā stāvēja pusvirus. Kad palūkojos atpakaļ, lai redzētu, ko Pītersons tik ilgi kavējas, ieraudzīju, ka viņš tīra vēmekļus no mēteļa tajās vietās, kas bija saskārušās ar Kīpņūzu. Beidzot viņš tika ar šo darbu galā, salocīja mitro mutautu un iebāza to atpakaļ kabatā. Tad viņš aplūkoja sevi garā, šaurā spoguļa šķembā. Viņš noglauda savu parūku, sakārtoja pāris cirtu uz pieres, tad pagriezās un paskatījās uz guļošo. Viena Mailo svārku piedurkne bija notrūkusi un nokritusi zemē, bet roka bez dzīvības kā balts krāsas traips mirka duļķainajā ūdenī. Šļauganā mute bija vaļā, acis stingi vērās grīdā.

— Ardievu, Mailo,— Pītersons lietišķi noteica un norāva vienīgās spuldzes vadu.

Ārā bija sakritusi drēgna migla un vāliem vēlās pa ielu. Es pusdzīvs vilkos Pītersonam nopakaļ, lāgā nezinādams, ko teikt. Mēs gājām projām no upes.

— Viņš ir beigts,— es teicu.

— O jā, pavisam noteikti.— Pītersons, rokas kabatās sabāzis, mierīgi sūca cigāru.

— Jūs kaut ko iejaucāt alū?

— Mhm.— Viņš pamāja.

— Ak dievs!

Man no jauna kļuva šķebeni, un Pītersons, to juzdams, mani raušus ierāva spoži apgaismotā kafijas bārā un pasūtīja divas tases karstas kafijas. Dzēru kafiju maziem malciņiem un saspringti klausījos, jo viņš runāja ļoti klusu.

— Mailo Kīpņūzs bija mūsu ienaidnieks, Džon.— Nevarēju atcerēties, ka viņš jelkad agrāk būtu mani uzrunājis vārdā.— Esmu pārliecināts, ka viņš nogalinājis vairākus cilvēkus — iespējams, arī Polu un jūsu brāli. Viņš noslepkavoja profesoru Doldorfu un aizdedzināja Marijas māju, viņš nošāva Alisteru Kemp-belu. Vismaz divi lāgi viņš mēģināja novākt jūs, un abas reizes tas viņam bezmaz izdevās.— Viņš apklusa un pielēja kafijai krējumu.— Viņš nebija labs cilvēks. Kaut kāda iemesla dēļ viņš jums gatavoja slazdus. Viņš jūs izsekoja — sekoja jums, kamēr jūs dzināties pa pēdām Brendela sievai, un droši vien sekoja arī mūsu šāsdienas gaitām. Viņam bija klāt revolveris, un viņa mēteļa kabatā es atradu skaņu slāpētāju; ir vairāk nekā ticams, ka šovakar viņš būtu piebeidzis mūs abus. Tādēļ, lūdzams, skatieties uz notikušo saprātīgi. Protams, normāliem cilvēkiem šādi piedzīvojumi neatgadās. Bet jūs neesat normāls cilvēks, vairs neesat, un, runājot par manu normālo dzīvi, zinu, ka no tās pat atmiņas nav palikušas.— Viņš dzēra kafiju, tumšās acis dedzīgi urbās manējās, balss skanēja stingri un nomierinoši.— Mūsu dzīve ir izgājusi no sliedēm, Džon. Mums nav atlicis nekas cits kā iet līdz galam — izķepuroties dzīviem vai mirt. Tā ir galējība, bet mēs nedrīkstam palikt pasīvi. Tas ir drausmīgi svarīgi. Mēs vairs nedrīkstam notikumiem ļaut vaļu. Mums jāpārņem iniciatīva, jāpanāk, lai notikumi skar citus. Jāpanāk, lai viņi mēģina uzminēt, kas īsti notiek.— Iecirtis zodu šallē, viņš nopūtās un uz mirkli pieskārās manam delmam.— Šovakar mēs kļuvām par notikumu Mailo Kīpņūzam. Tas viņus satrauks līdz trakumam. Tagad galvenais ir neatslābt. Viņi zina, ka jūs sekojāt Lī — par to Mailo viņus noteikti ir informējis. Viņi varbūt zina arī, ka esmu bijis Skotlendjardā. Un,

iespējams, zina, ka mēs esam atšifrējuši lielāko daļu dokumentu, kas atradās kastēs. Un zina, ka mēs bijām pie Steinza. Manuprāt, tas viss viņus padarījis nervozus. Mūsu spēks, Džon, ir ātrumā un spējā pārsteigt. Es, piemēram, neticu, ka viņi ir sagatavoti mūsu spēcīgam pretuzbrukumam.— Viņš vēlreiz papliķēja man pa delmu.— Nu, galvu augšā, mums jārīkojas. Mēs pašreiz nevaram ļauties pārdomām par to visu.— Viņš man uzsmaidīja, bet es joprojām redzēju Kīpņūzu aizslāpušu guļam uz grīdas.

Visu ceļu līdz viesnīcai Pītersons runāja, bet es dzirdēju tikai balsi, tās noskaņu, aizrautību, enerģiju. Viņš bija laimīgs, nezināja, kur dēties aiz sajūsmas, bet es jutos pretīgi. Pretīgi par to, ko nupat biju redzējis, pretīgi par to, ko Pītersons bija izdarījis. Bet, dievs mans liecinieks, tādu pašu riebumu jutu arī pret Mailo Kīpņūza jeb Makdonalda — jeb velns zina kas viņš bija — darbiem. Man bija šķebeni, es biju apjucis un nespēju vairs atšķirt, kas ir labs, kas ļauns. Būs vēl vairāk nelaimju, es domāju, būs vēl vairāk nogalināto . . .

Pītersons atkorķēja kurvuazjē pudeli un, sastūķējis aiz muguras spilvenus, atsēdās gultas galā. Neskopodamies viņš ielēja konjaku glāzē, ieņēma malku, paskaloja to mutē un uzsmaidīja man. Labās rokas pirkstiem, kuros viņš turēja cieši ieskauto glāzi, bija jēli nobrāzti locītavu kauliņi — piemiņa no Kīpņūza brillēm. Viņš sakrustoja kājas un aizkūpināja jaunu cigāru.

Laimīgs cilvēks.

Pamodos no viņa balss, kas sauca:— Ko?— Neticams skats — cigāra pelni sabiruši uz viņa par četrdesmit dolāriem pirktā krekla krūtežas.— Ko jūs teicāt?— viņš kliedza telefonā no visa spēka. Es samirkšķināju acis un nopurinājos, jo no snaudiena krēslā biju kļuvis gluži stīvs. Viņš ieraudzīja, ka esmu pamodies, un pamāja uz otru telefona aparātu.

Pa tālsatiksmes līniju, kur atkal čerkstēja un sprakšķēja dažādi trokšņi, plūda spalga, metāliska balss. Runāja pulkvedis Steinzs.

— Nomierinieties, Pīterson,— viņš pacietīgi sacīja, — nomierinieties un uzklausiet, es paskaidrošu visu vēlreiz. Jums būs visai interesanti to dzirdēt.— Pulkvedis drūmi iesmējās un mirkli klusēja.— Šorīt pašā agrumā, kad pie mums atkal bija migla, lietus un vētra,

atskanēja trauksmes signāls, kas mūs brīdināja par iebrukumu Ketsalā. Mums ar Dousonu, protams, ir vairākas aizsardzības sistēmas, un trauksmes signalizācija komandpunktā mums dod iespēju sekot iebrucēju kustībai. Gandrīz trīs stundas mēs abi ar Dousonu, nodrošinājuši māju pret iebrukumu, nosēdējām komandpunktā, apspriezdami savu stāvokli.— Dzirdēju Pītersona satraukto elpu. Pametu skatienu uz viņu un redzēju, ka viņš stingi blenž uz savu izdzisušo cigāru.

— Mēs zinājām, ka viņu ir trīs un ka viņi rīkojas nolādēti nesteidzīgi. Uz priekšu viņi virzījās, ievērojot vislielāko piesardzību. Izsekojot pēc trauksmes kartes viņu virzību, mēs uzzinājām, ka viens no viņiem izgājis klajumā, ko labi var pārredzēt no centrālā torņa. Iedevu Dousonam šauteni ar trokšņa klusinātāju, un pēc stundas ceturkšņa viens no trijiem samērā klusu tika noguldīts. Dousons atgriezās, un mēs gaidījām. Pa to laiku bija uzaususi gaisma, un iebrucēji tālāk nekustēja, acīmredzot apjukuši par pārtrūkušajiem radiosakariem ar trešo.

Kamēr Dousons gatavoja mums brokastis, izdzirdām diezgan spēcīgu eksploziju un atklājām, ka cietokšņa mūrī izrauts paprāvs caurums. Jāteic, ka sprādziens tiešām bija spēcīgs. Diemžēl mēs uzreiz neaptvērām, ka tas tika darīts vienīgi uzmanības novēršanai. Kad Dousons nostājās vienā no otrā stāva logiem, lai nošautu cilvēku, kas gribēja ielīst pa izgruvušo spraugu, uz viņu izšāva tas, kurš bija uzrāpies uz cietokšņa mūra otrā pusē. Lai arī ievainots, Dousons tomēr izšāva un nogalināja to, kas centās ielīst pa mūra spraugu.— Viņš atkal apklusa. Izklausījās, it kā viņš lasītu rakstveida ziņojumu par kaujas operāciju no kāda cita kara citā laikmetā.

— Tā kā Dousons bija ievainots, mums vajadzēja mainīt taktiku. Tas bija neparedzēts apstāklis. Apturēju asinis un, kad izrādījās, ka kauls nav skarts, injicēju Dousonam sāpes remdinošu līdzekli, sterilizēju brūces malas, un pēc tam apspriedām darbības plānu. Būtu bijis interesanti sagūstīt trešo dzīvu. Taču nospriedām, ka tādu greznību laikam nevarēsim atļauties. Mēs skaidri nezinājām mūsu viesu, pareizāk sakot, mūsu atlikušā viesa nolūkus, tomēr jādomā, ka operācijai bija visai radikāls raksturs. Pieņēmām, ka iebrucējiem dots uzdevums mūs nogalināt un tādējādi darīt

galu mūsu nacistu medībām. Ja mūsu, ja manis vairs nebūtu, aparāts pārstātu darboties. Atlikušie nacisti varētu dzīvot netraucēti. Jūs saprotat manu domu, mister Pīterson?

— Jā, protams. Klausos ļoti uzmanīgi.

— Tālāk viss noritēja gaužām vienkārši. Izbraucu ar ratiņiem uz vaļņa. Atrados miglas aizsegā. Sēdēju un gaidīju. Nervu pārbaude. Vairāk nekas. Un nervi man stiprāki, nekā jūs varat iedomāties. Trešais, raugi, uz cietokšņa sienas atradās īstā slazdā. Dousons ar ložmetēju bija nogriezis viņam atpakaļceļu. Nosēdējām miglā trīs stundas, neizdodami ne skaņas. Gaidījām. Viss mierīgi. Tad uzpūta vējš, sāka kliedēt miglu, un es viņu ieraudzīju — soļu četrdesmit no manis; arī viņš ieraudzīja mani, neganti izbijies, pacēla šauteni, bet tai mirklī es viņu nošāvu. Esmu lielisks šāvējs, instinktīvi šāvu, lai nogalinātu, un nogalināju.

Iestājās klusums, trokšņi līnijā apklusa, it kā savienojums būtu pārtraukts. Pītersons stingām acīm raudzījās savā konjaka glāzē.

— Divus no šiem trim identificējām pēc maniem dosjē. Nacisti, protams. Visi tā ap gadiem piecdesmit.— Viņš nopūtās.— Man likās, ka jāpaziņo par to jums un misteram Kūperam.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, pulkvedi,— Pītersons sacīja. Steinza stāsts viņu satrieca vairāk nekā tas, ko viņš izdarīja ar Mailo Kīpņūzu, un laikam tur tomēr slēpās zināma morāle.

— Domāju, ka jums tas jāzina — jo sevišķi tādēļ,— Steinzs turpināja,— ka runa ir par šo triju cilvēku personību. Divi — tie divi, kurus mums izdevās identificēt,— bija saistīti ar Ginteru Brendelu, jūsu Ginteru Brendelu. Viens līdz pat savai nāves stundai strādāja Brendela firmā par apsargu. Otrs figurē vienā no fotoattēliem, kuros pirms dažiem gadiem uzņēmām Brendelu Tirolē. Sakars, kā redzat, diezgan zīmīgs . . .

— Jā, jā,— Pītersons viņu pārtrauca.— Mēs šodien konstatējām, ka Kūperam seko. Droši vien viņu izsekoja arī tad, kad mēs braucām uz Ketsalu. Un mūsu draugi sāka izdarīt secinājumus.

— Pieņemu, ka misteram Kūperam draud nopietnas briesmas.

— Nu ... jā, bet vairs ne tik nopietnas kā līdz šim. Jūs, pulkvedi, esat strādājis lieliski.

Steinzs savā saltajā, metāliskajā balsī īsi iesmējās. — Esmu pārliecināts, ka jūs neko citu no manis negaidījāt, mister Pīterson. Galu galā es vēl neesmu sastapis sev īstu pretinieku.

— Mēs abi esam stipri līdzīgi,— Pītersons sacīja. Un es nespēju ticēt savām ausīm — Steinzs dobjā, dziļā balsī iesmējās, un izklausījās, it kā smietos pavisam cits cilvēks.

— Labi,— viņš sacīja,— esmu jūs brīdinājis.

— Kā jūtas Dousons?

— Labi, tikai mazliet ir sapīcis par notikušo.

— Mēs braucam uz Minheni,— Pītersons paziņoja.

— Un tā sieviete? Kas viņa ir?

— To mēs vēl nezinām. Mēs viņu atradām, bet noskaidrojuši neesam, pagaidām vēl ne.

— Un vēl ko gribu jums sacīt,— Steinzs teica.

— Ko?

Viņš mirkli vilcinājās.

— Esmu izšāvis vienu no savām bultām.

— Uz kādu mērķi?

— Uz Brendela kungu. Viņa liktenis ir izlemts. Esmu aizsūtījis savu cilvēku. Viņam pienācis laiks mirt.

— Jēziņ!— Pītersons iesaucās, ar troksni ievilkdams elpu.— Nē!

VĀCIJĀ

Mazie, koši izkrāsotie cilvēciņi augstajā tornī sāka dzestrajā vējā kustēties, debesis aiz krāšņajiem, smailajiem gotiskajiem torņiem bija tik spožas, ka izskatījās gandrīz baltas. Logu arku ietvertās figūriņas augstu virs Marijas laukuma sāka kustēties reizē ar zvanu spēles sākumu. Pulkstenis bija vienpadsmit. Apakšējā kārtā dejoja mucenieki, augstāk notika bruņinieku turnīrs, un lejā kopā ar citiem tūristiem stāvējām mēs, lūkodamies augšup uz Minhenes Jaunā Rātsnama torni.

— Tā ir aina no prinča Landshersta kāzām. Hercogs Minhenes Kristofs sastrīdējās ar Ļubļinas grāfu un kļuva par dienas varoni,— Pītersons vienaldzīgi paskaidroja.

Es pārsteigts palūkojos uz viņu.

— Neuztraucieties, Kūper,— viņš sacīja, pagriezdamies uz iešanu.— Uztraukumam nav iemesla. Tas

notika 1475. gadā. Bet es tos stāstus zinu.— Pāri plecam viņš paskaidroja:—Esmu te jau kādreiz bijis.

Mēs nelidojām tieši uz Minheni, vispirms bijām Vīnē; šo manevru izdomāja Pītersons, apgalvodams, ka tas mums palīdzēšot nojaukt pēdas, ja kādam būšot uzdots mums sekot. Vīnē mēs pārsēdāmies vilcienā un nule bijām iebraukuši ugunīs mirdzošajā Minhenes stacijā pašā pilsētas centrā. Pēc Pītersona vārdiem, tā bija spēle: ja mums ar to izdosies atbrīvoties no iespējamiem sekotājiem, zaudētais laiks būs atpelnīts. Apsvērām, ka pulkveža Steinza izsūtītais slepkava pārāk nesteigsies. Pītersons bija pārliecināts, ka, tikko Bren-dels būs kritis, spēle sāks ritēt pēc pilnīgi jauniem noteikumiem, bet mēs tik tikko sākām iepazīt vecos noteikumus.

Cilvēciņi zvanu tornī, kaut arī tikai lelles, mani biedēja. Turnīrs turpinājās — diendienā, vēja brāzmās un sniegputenī: vecais Ļubļinas grāfs iznāca no torņa un katru mīļu dieniņu saņēma no hercoga Kristofa kāvienu, kā to prasīja gotisko torņu smailēs iemūžinātā vēsture. Tur augšā rosījās leļļu cilvēciņi, bet arī es gandrīz vairs nebiju nekas cits kā marionete, jutu, ka aizvien mazāk līdzinos īstam cilvēkam.

Sekoju Pītersonam pa ļaužu pilno Marijas laukumu, bet manam prātam bija ļauta bīstamā vaļa brīvi klaiņot un uz mirkli mulsi ielūkoties reālajā īstenībā, lai redzētu, kas ar mani notiek. Varmācība un briesmas it kā aizpeldēja neskaidrā miglā kaut kur ārpus manas saprašanas. Bija palicis tik maz, pie kā turēties. Reiz bija Sirils, drošs balsts, jautrs, veiksmīgs. Bija atmiņas par tēvu. Bija Brenners, kas aizstāja tēvu, kuru īstenībā nepaguvu iepazīt,— stiprā klints, ceļvedis, kas prata mani virzīt, lai es mūžu nodzīvoju godam. Bet Brenners gulēja nesamaņā, slims, vecs vīrs, kura dienas skaitītas.

Visi mani balsti, kuru jau tā nebija daudz, kā izrādījās, bija trausli, nepastāvīgi un nereāli. Cik labi mācēdams, biju centies tos aizstāt ar jauniem — ar Pītersonu un iedomu par māsiņu Lī. Vienīgie, ar ko es vēl varu rēķināties. Pītersons un Lī.

Taču es biju redzējis, kā Pītersons Londonā, alus-kroga tualetē Temzas doku rajonā, aukstasinīgi nogalina cilvēku. Biju redzējis viņa satraukumu, to darot, nesavaldīgo spēku viņa vaigā. Mailo Kīpņūzs neapšau-

bāmi bija slepkava un pelnījis bojāeju šajā spēlē, kurai varbūt pat nebija noteikumu. Tomēr Pītersonā iemājoja plēsoņa zvērs, kas tajā riebīgajā, smirdošajā ūķī bija izlauzies no sprosta.

Tātad — kas man atlicis, pie kā turēties? Lī . . .

Mēs pašreiz apstājāmies pie kādas baznīcas.

— Der alte Peter,— Pītersons paskaidroja,— Svētā Pētera baznīca. Vecākā baznīca Minhenē, sākotnēji uzcelta vienpadsmitajā gadsimtā. Paskatieties augšup!— Viņš norādīja uz torņa ziemeļpusi, kas pacēlās pret palsajām debesīm kā stāvus izsliets senlaicīgs duncis. — Vai redzat balto disku? Tas nozīmē, ka redzamība laba. Mēs varēsim pārredzēt visu līdz pašiem Alpiem.— Viņš gāja man pa priekšu.— Augsts kāpiens Vecā Pētera tornī, bet ir vērts uzkāpt. Neaizmirstams skats.— Es nopūtos, jo tiku varmācīgi izrauts no drūmās apceres. — Nāciet, Kūper, mums jāparunā. Sekojiet man.

Augšā ticis, es retinātajā gaisā smagi pūtu, kamēr Pītersons drasēja pa skatu laukumiņu. Vējš pēkšņām, negaidītām brāzmām cirtās sejā kā ar pātagu.

Otrpus laukuma pret debesīm slējās abi Dievmātes baznīcas platie torņi — visā pasaulē pazīstamais Minhe-nes simbols. Torņu jumoli gadu simtos bija apsūbējuši zaļgani. Baznīcas torņa galā mēs bijām divi vien, tomēr dievam tuvāk nebijām tikuši.

Pītersons gluži neparastā sirsnībā apskāva manus plecus, bet es neviļus sarāvos.

— Nu, Džon, tagad jums pienācis laiks ķerties pie savām darīšanām. Tālu ceļu esat nobraucis, lai atrastu māsu, un pārdzīvojis daudz vairāk, nekā būtu gaidījis. Nu tas brīdis pienācis — viņa ir šeit, izlidoja no Londonas kopā ar savu gaišmataino jauno draugu apmēram tajā laikā, kad mums bija saruna ar misteru Kīpņūzu.— Viņš pasmaidīja.— Es laiku velti netērēju, pateicos par uzmanību. Kamēr jūs saldi snaudāt, es aprunājos ar vienu vīru no Jarda. Maza pārbaude, un — viņa ir šeit. Ņemot vērā, ka Steinzs izsūtījis darbā savu palīgu, mums laika nav daudz. Meklējiet viņu rokā! Tas jānokārto. Mēs esam iegrimuši šajā būšanā līdz ausīm, un, tā kā tieši viņas dēļ jūs esat visu uzsācis, tad nodariet to līdz galam. Jūs nevarat atļauties klīst pa šo pilsētu kā sapnī. Jārīkojas tagad. Tūliņ.

Es pagājos nostāk un palūkojos uz Alpiem. Vējš plosīja dūmaku starp kalniem un Minheni. Man aiz muguras debesis bija zilas, pret kalniem — gandrīz baltas.

— Man bail. Baidos viņai zvanīt. . .

— Tas ir tādēļ, ka jūs rēķināties tikai ar savu viedokli. Jūs iedomājaties, ka viņa zina, cik daudz jums nozīmē, cik nepieciešama jums kļuvusi, bet viņa, protams, nekā tamlīdzīga nezina. Kāds velns pateiks, kas viņa īsti ir? Bet jums es saku vienu: jo ilgāk jūs ķēpāsieties, gatavodamies mesties uz galvas ūdenī, jo drošākas ir mūsu iespējas aizceļot no šīs vietas aiznaglotās kastēs.— Viņš papliķēja man pa delmu un aizgāja, pazuzdams kāpnēs.

Lejā viņš mani gaidīja un sildīdamies sita cimdotajās plaukstās. Man no lejup kāpiena trīcēja lieli.

— Vācieši prot būvēt skaistas baznīcas,— Pītersons sacīja.— Pārlieku žēl, ka viņi nespēj tikt vaļā no kāres valdīt pār visu pasauli.

Kurp vien skatiens vērsās, visur pret debesīm slējās slaidi torņi.

t— Labi,— es sacīju.— Piezvanīšu viņai.

Uz galda blakus telefonam stāvēja apzeltīta kartona vāze ar svaigām, košām puķēm. Bayrischer Hof vēlreiz apliecināja Pītersona prasmi izvēlēties viesnīcu. Kad līnijas viņā galā ieskanējās signāls, man iekšas sagriezās, it kā es būtu iedzēris indi.

Kad vācu valodā atsaucās sieviete, es drausmīgi drebelīgā balsī palūdzu:—Frau Brendel, bitte.

Mirkli klusums, tad tika pacelta otra klausule, noklikšķēja pirmā, kas tika nolikta. Pītersons sēdēja pie loga un noraudzījās, kā pār Promenādes laukumu sāk stiepties ziemas pēcpusdienas agrās ēnas. Rāmajos, siltajos saules staros istabā vizmoja sīki puteklīši.

— Līza Brendela.

— Hallo.— Noriju kaklā sakāpušo kamolu.— Mēs neesam pazīstami, misis Brendela, bet mans vārds ir Džons Kūpers. Vai varam sarunāties angliski? Mana vācu valoda diemžēl ir ļoti trūcīga.

— Varam runāt angliski — es angliski runāju nevainojami. Jūsu uzvārds ir . . . Kūpers?— Man par pārsteigumu viņa runāja ar tīru angļu akcentu.

— Jā, Džons Kūpers. Esmu amerikānis. Un to, kas man ar jums pārrunājams ... to ir ļoti grūti pateikt pa telefonu.

Klusums.

— Taču esmu atbraucis uz Minheni tikai tādēļ, lai satiktu jūs. Dziļi personiskā jautājumā.— Nopūtos. Pī-tersons bija aizvēris acis. Jutos bezgala naivs un muļķīgs.— Vai mēs drīzumā varētu satikties? Kā jums ērtāk, protams, bet. . . drīz.— Es apklusu, lai ievilktu elpu, un gaidīju atbildi.

— Tātad tas ir svarīgi? Kam svarīgi, mister Kūper?— Viņas balsī skanēja zobgalība, bet nebija iespējams uzminēt, vai viņa smaida.

— Man, misis Brendela. Bet varbūt arī jums.

— Jā, protams, zinu . . . svarīgi mums abiem. Es saprotu.— Labu brīdi — klusums.— Jūs esat otrais cilvēks ar uzvārdu Kūpers, kas man zvana.

— Sirils Kūpers — viņš ir ar jums runājis?

— Jā, gluži tāpat kā tagad jūs.

— Vai jūs ar viņu tikāties?

— Jā, protams, mēs satikāmies. Vai esat viņa radinieks? Jādomā, brālis?

— Jā, brālis.

— Nu, tad labāk norunāsim tūliņ, vai ne?— Viņa vairs nerunāja tik piesardzīgi, kļuva lietišķāka. — Vai jūs Minheni pazīstat, mister Kūper?

— Nē.— Man atkal iedrebējās sirds.

— Es nekādā ziņā nevaru jūs pieņemt pie mums mājās. Tas nav iespējams, mans vīrs izturējās ļoti pacietīgi pret pirmo Kūperu, bet ja vēl viens — gluži svešs nokritīs kā no debesīm . . .

— Jūs tikāties ar manu brāli savās mājās? Viņš iepazinās ar jūsu vīru?

— Zināms. Bet atkārtojums būtu, manuprāt, mazliet par daudz.— Viņa apklusa. Tad:—Es lāgā nesaprotu, ko tas viss nozīmē.

— Vai jūs esat mana māsa, misis Brendela?— Pīter-sons strauji pagrieza galvu. Viņš tikko bija berzējis acis un tagad raudzījās manī caur paplesto pirkstu starpu.

— Man tiešām nav ērti runāt ar jums pa telefonu, mister Kūper. Ir tāds rajons, ko sauc par Svābingu, tas ir sens mākslinieku rajons. Tur dzīvo kāds cilvēks — doktors Gerhards Rešlers. Viņš man ir tuvs draugs,

pie viņa mēs varētu satikties. Jāpadomā — šopēcpus-dien man ir baletstunda. Bet vakarā — vai tas būs pietiekami drīz, mister Kūper? Teiksim, pulksten deviņos?

Viņa nosauca adresi, un es uz viesnīcas vēstuļpapīra to pierakstīju. Grasījos atvadīties, kad viņa mani aizturēja.

— Kā klājas jūsu brālim? Ceru, ka labi.

— Par to parunāsim vēlāk, misis Brendela. Šovakar. Un es jums ļoti pateicos, ka . . . ka uzklausījāt mani nopietni.

— Kādēļ lai es to nedarītu, mister Kūper? Jūs taču man nezvanījāt, lai pajokotu?

— Es runāju visā nopietnībā,— es teicu.

Viņa nolika klausuli, un es palūkojos uz Pītersonu.

Viņš smaidīja, un saules atspīdumā viņa seja izskatījās bāla.

Gar ielas malām bija nostatīti grīļīgi stendi un ļodzīgi galdi uz buciņiem. Saltajā, dzidrajā vakarā liegi spulgoja parafīna lampas. Starp papelēm, kas līdzinājās tumšām, masīvām ēnām, bija novilkta veļas aukla, pie kuras, ar āķiem un koka knaģīšiem piestiprināti, karājās zīmējumi un gleznojumi. Ap galdiem pulcējās mākslinieki jūrnieku vējjakās, bārkstainās ādas žaketēs un izdilušos, izbalējušos džinsos. Bārdas vēlās pāri apkaklītēm, gari mati pinkājās līdz pleciem, vietvietām dzestrajā gaisā uzvēdīja marihuānas smarža. Skatītāju pūlis sastāvēja no drukniem, labi paēdušiem cilvēkiem, mākslinieki bija kārni, gandrīz visi vēl ļoti jauni. Starp diviem kokiem karājās planšete ar uzrakstu angļu valodā: BAVARIJAS DVESELE — BEZPRĀTS UN

EKSCENTRISMS. Sarunās pa vidu vācu valodai skanēja daudz angļu vārdu. Daudzas sievietes bija skaistas un elegantas, un no mugurpuses desmitiem sieviešu varēja viegli noturēt par Lī. . . Līzu Brendelu. Viss atgādināja brīvdabas festivālu ziemā. Garām ejot, dzirdējām cilvēkus smejamies un jokojam.

Iegriezāmies sānielā, kur cita pie citas rindojās uzkostuves, saldējuma kafejnīcas, nelieli naktsklubi. Bija sadzirdama dārdoša rokgrupu mūzika, pa ielu plūda ļaudis, un mēs gājām tālāk tumsā. Vakara gaisā

jautās miklums, it kā taisītos uz lietu vai sniegu. Es satraucos ar katru mirkli vairāk. Lī gaida.

Pītersons orientējās pēc norādījumiem, un mēs iegriezāmies vēl vienā šķērsielā ar apaļakmeņu bruģi. Troksnis palika tālu aiz muguras.

Rešlers apdzīvoja pusi vecas, ļoti vienkāršas divstāvu mājas ar plakanu fasādi, vienā apakšstāva logā aiz smagiem aizkariem virmoja nespodra gaisma. Man atkal sagriezās iekšas: radās nevaldāma vēlēšanās bēgt projām un vairs neatgriezties.

Kad pieklauvējām, durvis atvērās.

Rešlers bija liela auguma vecs vīrs ar nekārtīgu sirmu matu ērkuli, ģērbies rūtotā, pie kakla neaizpogātā vilnas kreklā, platās biksēs, filca čībām kājās.

— Nāciet iekšā siltumā,— viņš aicināja un caur vēja izpūstu, tumšu priekšnamu ieveda mūs siltā, pieblīvētā dzīvojamā istabā. Kamīnā sprakšķēja uguns. Smagi, veci šūpuļkrēsli bija pārvilkti ar apvalkiem, skapji aiz stikla durvīm pilni grāmatu. Divi veci, nobaroti kaķi uzmeta mums vienaldzīgu skatienu un no jauna apgūlās, kur bija gulējuši. Sienas bija aplīmētas ar sarežģīta, sīka raksta tapetēm, telpā dvesmoja viegls degvīna un kāpostu zupas smārds.

— Es esmu Gerhards Rešlers,— viņš sacīja, saņemdams mūsu mēteļus un pakārdams tos uz veca vadža pie durvīm,— un jums jābūt misteram Kūperam.— Plati smaidīdams, viņš saņēma manu roku savā lielajā, sausajā plaukstā.— Un jūs,— viņš tūliņ pagriezās pret Pītersonu,— jādomā, esat misters Pītersons, aha — nu jūs izskatāties pārsteigts!— Pasmējies un galvu nogrozījis, viņš atlaidās lielā šūpuļkrēslā, ar mājienu aicinādams mūs apsēsties dziļos atzveltņu krēslos. No kamīna uguns istaba bija pārkarsusi.

— Jūsu slava atsteigusies jums pa priekšu, mister Pīterson, tā tiešām ir, bet man savi noslēpumi jāglabā. Un man to ir papilnam . . .— Smaidīdams viņš uzsita ar plaukstu pa šūpuļkrēsla roku balstu. Tad viņš uzlika brilles ar apaļiem stikliem, pamatīgi mūs noskatīja, un smaids izdzisa.

Mazās, slīpētās stikla glāzītēs viņš mums ielēja degvīnu, un trekns kaķis ar kažoku bruņurupuča krāsā klusu ielēca viņam klēpī. Krekls viņam bija aplipis ar kaķa spalvām. Viņš pacēla glāzīti.

— Par jūsu garo ceļojumu, kungi, un lai tas nes veiksmi!

Iedzērām, un viņš kļuva nopietns, noslaucīja ar plaukstas virspusi plato muti, saspiezdams ādu grumbu grumbās.

— Tikko man piezvanīja Liza, mister Kūper, un lūdza jums atvainoties. Viņa šovakar netiek ārā no mājām. Taču rit viņa ar jums satiksies Angļu parkā, ceļu es izstāstīšu.— Viņš redzēja vilšanos manā sejā, noglaudīja murrājošā kaķa ausis un sacīja:

— Varbūt tā ir labāk, mister Kūper. Tagad mēs, būdami paši vien, varam runāt pavisam brīvi. Neprasiet no manis paskaidrojumu, bet esmu nodomājis jums daudz ko pastāstīt par Lizu Brendelu.

Otrā istabā skaļi tikšķēja pulkstenis. Man kaklu kņudināja kaķu spalvas. Rīkle bija izkaltusi. Degvīns garšoja kā karameles, ko grauzām bērnībā.

— Vai Liza Brendela ir mana māsa?

— Iespējams. Ja divi vīrieši, divi brāļi, pāris mēnešu starplaiķā ierodas Minhenē un uzdod vienu un to pašu jautājumu, tad šāda varbūtība liekas jo vairāk iespējama.— Viņš pielika glāzīti pie lūpām.— Teikšu vienu: es nezinu, kas ir Liza Brendela. Un ari viņa to nezina, un to nezināt ari jūs . . .— viņš beigās piebilda.

— Ko jūs runājat?— Pltersona jautājums pārcirta klusumu kā vesera sitiens.

Likās, ka Rešlers stāsta savam kaķim, glāstīdams tā ūsas.

— Vairākus gadus Liza Brendela pārdzīvoja zināmu personības krīzi, tas nozīmē, ka viņa centās psiholoģiski izzināt, kas viņa ir, kāda ir viņas dzīves jēga, un tas viņu pamudināja uzticēties man. Es kļuvu viņai it kā par tēva aizstājēju, tēva, kuru viņa nekad nav pazinusi.— To dzirdot, es salēcos.— Tad ieradās jūsu brālis Sirils Kūpers, nokrita kā no zilām debesīm un skaidri noprasīja, vai Liza esot viņa māsa. Ar šo brīdi viņas problēma kļuva par konkrētu īstenību. Nu viņa vairs nemocījās viena ar savām domām. Pirms tam viņa bija prātojusi par savu dzīvi, par to, kas ir īstā Liza, bet nu bija uzradies vēl viens cilvēks, kurš uzdeva jaunu, daudz satraucošāku jautājumu: kas tad viņa īstenībā ir?

Vai viņa ir Liza fon Saumberga, kā visu laiku bija pieņēmusi . . . vai arī gluži cits cilvēks, no miroņiem

uzcēlusies Lī Kūpera, turklāt amerikāniete? Un kā šāds jautājums vispār varēja rasties? Kāds tam loģisks pamats?

Viņš apslapināja lūpas ar degvīnu.— Jums, man, ikvienam, kurš pilnīgi droši zina, kas viņš ir, grūti nākas izprast apmulsumu, ko šāda atziņa modina sērdienī. Līzai no laika gala bija iestāstīts, ka viņas vecāki aizgājuši bojā autoavārijā, ka tam ir dokumentāri pierādījumi, ka uz viņas vārda ir noguldījums, ko viņa saņems, sasniegusi divdesmit pirmo mūža gadu; par viņu rūpējās onkuļi un tantes, labi draugi. Tad Min-henē ieradās jūsu brālis, sēdēja kopā ar viņu šai pašā istabā, parādīja mums savas mātes fotogrāfijas un Līzas fotoattēlu avīzē un ļoti laipni apvaicājās, vai kaut kas tāds ir iespējams. Viņš bija rūpīgi pārbaudījis visus pēc kara saglabājušos ziņojumus, izdarījis aptaujas Drēzdenē un ar to sagādājis pārsteigumu ļoti daudziem cilvēkiem. Zināmās aprindās viņš sacēla nemieru un galu galā uzzināja vairākus faktus — faktus, ko šeit dažs labs gribēja saglabāt slepenībā. Viņš kļuva par problēmu, mister Kūper . . . Par laimi, viņš paguva aizbraukt no Minhenes, pirms bija par vēlu.

Rešlers pasniedzās un paņēma no galda grebtu koka bļodu; kaķis tikai pavēra vienu aci, lai redzētu, kas notiek. Viņš maigi nolika bļodu kaķim uz sāna un izņēma no tās koši brūnu valriekstu un riekstkodi, kas būtu iepriecinājis pašu Čaikovski,— troļļa vai pasaku Meža rūķa izskatā, ar līku degunu un plēsīgu vīpsnu. Viņš pārknieba valriekstu un ar resnu pirkstu izurbināja kodolu.

— Taču esmu aizsteidzies pārāk tālu uz priekšu,— viņš sacīja,— īstais stāsts sākas kara laikā. Sākas ar to laiku tādēļ, ka tad es iepazinos ar Ginteru Brendelu.— Kaķi glāstīdams, viņš mums pastāstīja ļoti skumju stāstu.

Gerhards Rešlers bija gribējis kļūt par psihiatru, par psihoanalītiķi un studēja Vīnē tieši tolaik, kad Hitlers, nācis pie varas, anektēja Austriju. Augstskolā viņš strādāja kopā ar daudziem ebrejiem un galu galā apprecēja Vīnes meiteni, kura bija ceturtdaļebrejiete. Sievai piedzima bērniņš — kādu gadu pēc tam, kad nacisti bija noslepkavojuši Dolfūsu. Rešleram sāka trūkt naudas. Beidzot viņš pameta studijas un kļuva par avīzes korespondentu zinātniskos jautājumos. Min-

r

henē viņam piedāvāja labāku darbu, un viņš atgriezās, apmetās ar ģimeni Svābingā, pirmkārt, tādēļ, ka tā atrodas netālu no universitātes, otrkārt, tādēļ, ka šo rajonu kopš seniem laikiem apdzīvoja bohēmieši, šeit bija īstā vieta māksliniekiem un rakstniekiem. Bez tam tas bija pretnacistiskā noskaņojuma centrs, kur noskaņojums dažkārt izpaudās aktīvā darbībā.

— Minhenē vispār un Svābingā jo sevišķi visi, kas ienīda nacistus un baidījās no tiem, koncentrējās universitātē; mans naids un bailes saistījās galvenokārt ar manas sievas izcelsmi, lai cik niecīga un nenozīmīga bija viņas piederība ebrejiem. Mēs gan domājām, ka viņi to nezina, tomēr nemitīgi baidījāmies, ka kādreiz viņi varētu to uzzināt. Bijām dzirdējuši valodas par Dahavu, kas atrodas tepat netālu no pilsētas. Negribējām īsti tām ticēt, bet sirds dziļumos... jā, sirds dziļumos ticējām ... un es iesaistījos kustībā, ko sauca par Balto Rozi. Un tas . . . pārvērta visu manu dzīvi.

Kara laikā Baltās Rozes grupu vadīja Hanss un Sofija Solli, abi Minhenes universitātes studenti, un viens no mācību spēkiem — profesors Hūbers. Grupa nebija liela un nepavisam neapdraudēja tik dzelžainu režīmu, bet tomēr sagādāja tam nepatīkamus brīžus. Grupas dalībnieki uzskatīja par pienākumu cīnīties pret nacismu visiem līdzekļiem, taču viņu vienīgā iespēja bija ne visai plaši izvērsta pagrīdes propaganda. Anna Rešlere metās grupas darbā ar to aizrautību, kas Gerhardu bija visvairāk pie viņas valdzinājusi. Viņa rakstīja skrejlapas un agrās rīta stundās pati tās iznēsāja, nakts tumsā rakstīja ar krītu uz sienām lozungus. Viņa sāka spēcīgāk izjust savu ebrejisko cilmi, jutās ar grupu saistīta daudz ciešāk nekā viņas vīrs. Tomēr arī vīru viņa ievilka arvien dziļāk grupas darbībā. Viņš neko neiebilda, viņa pārliecība neatšķīrās no sievas pārliecības, bet pēc dabas viņš bija pasīvs. Bieži, kamēr sieva devās pildīt grupas uzdevumus, viņš palika mājās ar dēliņu Heinrihu. Kamēr viņa rakstīja skrejlapas, viņš strādāja savu darbu.

Viņš nekad neuzzināja, kā nacisti bija uzoduši viņa nenozīmīgo līdzdalību Baltajā Rozē, bet kādā vēlā vakarā tie viņu aizturēja. Nebija ne formas tērpu, ne lieka trokšņa. Lietus lija plīkšķēdams, kad divi vīrieši lietusmēteļos viņu uzrunāja un lūdza pāris minūšu ilgu sarunu.

Viņi zināja, ka Rešlera sieva daļēji ir ebrejiete, ka līdz ar to mazajā Heinrihā rit ebreju asinis. Un apsūdzēja Gerhardu divu ebreju slēpšanā. Viņi nenoliedza, ka šādi gadījumi iespējami, ka mīlestība cilvēku dažkārt noved uz neceļiem, pat līdz nelikumībām.

Runāja visu laiku garākais, izskatīgākais vīrietis. Viņš izturējās mierīgi, pieklājīgi, visu laiku draudzīgi smaidīja. Viņš pateica Gerhardam Rešleram, ka viņam zināma Annas un viņa paša piederība Baltajai Rozei, aizrādīdams, ka, gadījumā ja Rešlers viņiem nepalīdzēs likvidēt šo «nenozīmīgo traucēkli, šo pūtīti uz fīrera pēcpuses», kā viņš smiedamies piebilda,— galu galā tā bija konfidenciāla saruna vīram ar vīru,— būs nepieciešams nopratināt Annu. Un Heinrihu viņai, protams, vajadzēs ņemt līdzi. Tas bija jāsaprot kā drauds. Sievu un bērnu. Aizvedīs.

No otras puses,— un svešais piedāvāja Gerhardam cigareti, pasniedza uguni, kamēr otrais stāvēja, atspiedies pret durvīm,— no otras puses, pastāv taču izeja no jebkura stāvokļa, vai ne?

— Viss notika apbrīnojami viegli,— Rešlers sacīja, sēdēdams čīkstošajā šūpuļkrēslā un iegremdēdams roku kaķa kažokā,— vai vismaz tā viņi lika man to izjust. Es rīkojos pareizi: ko gan nozīmēja mani principi, mans riebums pret Hitleru un karu salīdzinājumā ar manas sievas dzīvību, ar mana bērna dzīvību? Es, protams, nebildu Annai ne vārda, tikai kļuvu rosīgāks grupā. Anna, zināms, ļoti lepojās ar mani. Pastiprinātā interese bija nepieciešama, lai varētu informēt savu jauniegūto draugu lietusmētelī. Un viņš nebija rupjš izspiedējs, nepavisam, par informāciju viņš man samaksāja, un sākumā maniem ziņojumiem nekāda rezultāta nebija. Grupa turpināja darbību, es satikos ar vīrieti lietusmētelī tepat tuvējā Angļu parkā un nodevu viņam šādas tādas nenozīmīgas ziņas.

Tad, 1943. gada novembrī, grupa iecerēja sarīkot lielu, tiešām ekstravagantu nakts operāciju. Centos Annu atrunāt no piedalīšanās, bet manējais apgalvoja, ka viņai nekas nenotikšot, ka viņa esot pilnīgā drošībā. Es viņam noticēju. Anna aizgāja kopā ar visiem, un Baltās Rozes ļaudis visas Ludviga ielas garumā sarakstīja ar krāsu uz sienām — NOST HITLERU! Septiņdesmit reižu! Un vai varat iedomāties, kungi, nevienu

pašu neapcietināja, nekādu represiju, mana Anna atgriezās mājās sveika un vesela.

Pēc dažām dienām Hansu un Sofiju Sollus aizturēja, kad tie izplatīja skrejlapas, ko bija sarakstījusi Anna, un gandrīz vienlaikus apcietināja arī profesoru Hū-beru. Viņus tiesāja, viņiem piesprieda nāves sodu un nocirta galvu. Annu pat nenopratināja, es no cilvēka lietusmētelī saņēmu prēmiju — galu galā es taču biju uzrādījis Sollus. Pēc tam man vairs nebija nekā reāli derīga, ko ziņot, bet — ak vai!— kopš šā brīža biju nokļuvis viņu varā. Viņi ne tikai zināja visu par Annu un Heinrihu, bet varēja mani kuru katru brīdi apsūdzēt nodevībā, tomēr viss norisinājās ļoti smalkjūtīgi, nekad nedabūju izjust atklātu spiedienu. Dažbrīd pats nespēju ticēt, ka tas viss noticis tieši ar mani . . .

Vēlāk Anna aizgāja bojā Minhenes bombardēšanā,— kļuva par nejaušu kara upuri, un mans draugs lietusmētelī mierināja mani kā prazdams. Viņš atnāca pie manis uz mājām, izdzēra šad tad kopā ar mani pa glāzītei, un mums izveidojās visai cieša draudzība. Viņam uzdevums Minhenē atklāt Balto Rozi bija tikai epizode — īstenībā viņš bija sakaru virsnieks, gan vēl ļoti jauns, bet ar labu reputāciju pašās augstākajās aprindās. Ikreiz, būdams Minhenē, viņš mani apciemoja. Viņš parūpējās arī par ļoti skaistu apbedīšanu Annai, kaut nebija ne reizes ar viņu ticies.

Heinrihs izauga, bija veselīgs, saprātīgs zēns. Tagad viņš ir arhitekts, dzīvo Romā, viņam ir pašam sava ģimene, māti neatceras. Starp citu, mister Kūper, viņš ir apmēram jūsu gados. Un mans draugs . . . mēs esam palikuši draugi visus šos gadus. Viņš zina visu patiesību par mani, un man savukārt dažu labu reizi bijusi iespēja viņam izlīdzēt, jo man ir pieeja zināmās aprindās, kas viņam slēgtas. Es galu galā esmu kalpojis jaunajai republikai, esmu piedalījies vairākās Eiropas mēroga komisijās sakarā ar zinātnisko plānošanu, esmu aktīvs rakstnieks un vajadzības gadījumā varu uzņemties arī neprofesionāla diplomāta funkcijas. . . Es, redziet, esmu viens no dzīvajos palikušajiem Baltās Rozes dalībniekiem, un daudz mūsu vairs nav. Zināms, esmu godājama persona. Bet mans draugs kopš to seno Angļu parka pēcpusdienu laikiem man ir palicis ... un es nekad neesmu liedzies viņam ar pateicību atmaksāt

par visu, ko viņš manā labā darījis. Izjūtu pret viņu pateicību, vienīgi pateicību.

Kā viens no Baltās Rozes grupas biedriem es pat iekļuvu komitejā, kas organizēja piemiņas plāksnes uzstādīšanu universitātē Hansa un Sofijas Sollu un profesora Hūbera piemiņai. Nākamajām paaudzēm taču jāpazīst savi kritušie varoņi, vai ne? Mēs darījām visu, lai tie netiktu aizmirsti. Universitāte atrodas Ludviga ielas galā, iela pāršķeļ laukumu uz pusēm — kreisajai pusei tagad dots Sollu, labajai — Profesora Hūbera laukuma nosaukums. Ļoti piemēroti.

Jūs teiksiet, ka tas ir ironiski? Protams, ironiski, un man ar katru dienu vairāk liekas, ka visa dzīve ir ironijas pilna. Vēl viņnedēļ dzēru kafiju kopā ar savu veco draugu lietusmētelī — viņš devās darīšanās uz Londonu un gribēja zināt, vai kaut ko nepateikt Heinriham, kurš patlaban tur strādā pie kāda itāliešu finansēta būvprojekta. Mans draugs ir ļoti iejūtīgs. Kā jau būsiet uzminējuši, tas ir Ginters Brendels . . . mans sensenais draugs.— Rešlera acis aiz briļļu stikliem smaidīja. Brilles vienā sānā bija sastiprinātas ar līmlenti. Viņš sniedza Pītersonam trauciņu ar riekstiem.

— Vai jūs nepateiktu, kādēļ to visu mums stāstījāt?— Pītersons jautāja.— Vispirms — jūs zināt, kas es esmu, un pēc tam ņematies atklāt mums to, kas, manuprāt, būtu glabājams kā jūsu dziļākais personiskais noslēpums. Kādēļ?

— Man ļoti žēl, bet tas ir jautājums, uz kuru es neatbildēšu. Teikšu tikai vienu: neatkarīgi ne no kādiem cēloņiem esmu jūsu draugs. Varat man uzticēties.— Viņš labestīgi pasmaidīja. Viņam aiz muguras no virtuves laizīdamies atgriezās kaķi ar krējuma paliekām ūsās.

Viņš no jauna atsēdās vecajā šūpuļkrēslā, uzsita knipi, pasaukdams kaķus, un iesūca vēl sīku malciņu degvīna.

— Līzas parādīšanās mani ieinteresēja jau no paša sākuma. Viņa bija dīvaini pasīva, jauna sieviete, kad pirmoreiz viņu sastapu nelielā sabiedrībā pusdienās pie Brendela. Ginters nebija precējies, kaut gan nāca jau krietni pusmūžā; Līzai bija ap divdesmit pieciem gadiem. Man toreiz lika saprast, ka pusdienās viņa iegadījusies bezmaz nejauši, kaut gan vēlāk šad tad par to pabrīnījos.

Jāteic, Ginters bija diezgan spēcīgi ar viņu aizrāvies — arī par to jābrīnās, jo viņa seksuālā dzīve man vienmēr likās mazliet apšaubāma. Un pēkšņi viņš sāka ļoti nopietni lakstoties ap šo Līzu. Viņa? Viņa šķita nevainīga, pat neskarta, nepieredzējusi, bet prata savu pieredzes trūkumu maskēt ar vēsumu, kas Ginteram, liekas, ļoti patika. Pret manu draudzīgo tuvošanos viņa pirms kāzām izturējās noraidoši. Kāzas nosvinēja sešus mēnešus pēc viņu iepazīšanās. Šīs kāzas Minhenē kļuva par ievērojamu sabiedriskās dzīves notikumu: Ginters bija bagāts, un Līza cēlusies no labas ģimenes — vecas bavāriešu dzimtas. Tās bija lepnas kāzas. Viņi apmetās lielā mājā pie Nimfenburgas, noīrēja plašu dzīvokli šeit pilsētā, un Līza drīz vien sāka izturēties tā, kā viņa sievai jāizturas. Sāka dzīvot augsti kulturālu dzīvi. Opera, balets, mākslas izstādes, kinomākslinieku sabiedrība — visur viņa piedalījās, visur bija klāt, tomēr rimta, klusa, sevī noslēgusies.

Es droši vien nebūtu sācis par viņu tik stipri interesēties, ja nebūtu jutis viņas iekšējo nemieru. Ginters pats ar mani par viņu ierunājās — viņš atcerējās, par ko biju sapņojis Vīnē. Viņa bija nelaimīga, lāgiem klusēja vai dienām nenāca ārā no savas istabas un atdzīvojās tikai tad, kad vajadzēja uzņemt viesus. Viņš man jautāja, vai cēlonis varētu būt seksuālā dzīve. Viņš, raugiet, man uzticas, kā vien var uzticēties cilvēks, kas zina par otru visu patiesību. Viņš arī atzinās man savā, kā pats to nosauca, seksuālajā nesaderībā.

Viņš domāja, ka varbūt Līzai būtu ieteicams vairāk satikties ar jaunākiem cilvēkiem. Varbūt tad viņa nejustos tik vientuļa un atšķirta. Es viņam sacīju, ka ir riskanti palaist jaunu, daiļu sievieti jaunu vīriešu sabiedrībā, un viņš teica — jā, viņš to saprotot, bet sevišķi par to neuztraucoties.— Rešlers papleta rokas i ar augšup pavērstām delnām.— Ko darīt. . . Sacīju, ka daži jauniegūti draugi droši vien piešķirtu viņas dzīvei dažādību. Tad viņš izdarīja kaut ko tādu, ko es uzskatīju par neiedomājamu muļķību: viņš sāka sievu stum-tin stumt pretī Zigfrīdam Hauptmanim. Nekad es nebūtu Ginteru iedrošinājis, ja zinājis, ka viņam padomā Zigfrīds. Ar to viņš ievilka sievu par līdzzinātāju savā visdziļākajā noslēpumā. Tas bija neiedomājami, bet, kā dievs debesīs, viņš to izdarīja.

Rešlers atkal piecēlās, aizgāja pa izdilušo paklāju līdz logam un atvilka aizkarus. Tad pagriezās pret mums.— Iziesim ieelpot svaigu gaisu.

Viņš gāja straujā, vienmērīgā solī, turēdamies ielas tukšajā pusē. Bija auksts, bet spirgtajā vējā bija viegli elpot. Rešlera balss atbalsojās naktī.

— Zigfrīds Hauptmanis ir ļoti bagāts, ļoti glīts, turklāt atrodas nelielas, bet spēcīgas Minhenes elites grupas priekšgalā. Tie ir nacisti. Taču neviens nezina, cik plaši tie izvērsuši savas operācijas. Zināms vienīgi tas, ka viņi visi ir jauni. Un sagrupējušies ap Zigfrīdu Hauptmani. Un šo cilvēku Ginters izraudzījās Lizai par draugu.— Viņš nogrozīja galvu.— No Gintera puses tā bija tīri politiska akcija — varbūt rapproche-ment\ vēlēšanās apvienot savas politiskās intereses ar Zigfrīda interesēm. Galu galā Ginters pašlaik pārstāv īstos nacistus Vācijā, varbūt viņš jūt, ka konkurences cīņa starp vecajiem un jaunajiem pārāk ieilgusi. Varbūt, paraugoties no cita — pragmatiskāka aspekta, viņš cenšas iemidzināt Zigfrīda ļaužu modrību. Iespējams, ka Ginters gatavo vēl vienu Garo Nažu nakti saviem jaunajiem draugiem. Uz to viņš noteikti ir spējīgs. Taču tie ir vispārēji pieņēmumi, detaļas man nav zināmas.

Pagājāmies vēl gabaliņu. Pītersons aukstumā pūta vien. Man galvā aiz bailēm un ziņkāres viss griezās juku jukām. Rešlers bija tik mierīgs.

— Vai Līza jums ieteica mums to visu izstāstīt?

■MNMM

— Nē, mister Kūper, nekādā ziņā.

— Vai viņa vispār kaut ko zina par vīra politisko darbību? Vai par Zigfrīda Hauptmaņa gaitām? Es nespēju atcerēties, kurš te ko zina, kurš ne,— Pītersons nopurpināja.

Rešlers apstājās ielas vidū, saņēma mūs abus aiz rokas. Tvēriens viņam bija stingrs.

— Nezinu,— viņš atkārtoja,— nezinu, cik daudz viņai zināms. Atklāti sakot, es domāju, ka viņa ir simtprocentīga egocentriķe. Neticu, ka viņa spēj pamanīt kaut ko, kas neattiecas uz viņas personu. Es pat nezinu, vai viņa ir pilnīgi normāla.

Viņš man dzedri uzsmaidīja un līdz pat savai mājai neteica vairs ne vārda.

Tuvināšanās. (Franču vai.)

Pēc stundas sēdējām vienā no Švābingas kafejnīcām un pāri karstās, rūgtās kafijas tasēm skatījāmies viens uz otru. Bija sācis snigt, un pārslas vizmoja parafīna lampu liegajā gaismā, bet man sāpēja galva un acis. Pītersons melanholiski blenza naktī un izklaidīgi pacēla pie deguna benzedrīna flakonu. Es nogrozīju galvu.

— Divas nacistu grupas — tam taču nav gala. Un strīdas gluži kā bērni, bumbu spēlējot: kuram metamā reize. Esmu galīgi apjucis, nespēju pat atcerēties, ko viņš mums sastāstīja.

— Nav runa par to, ko viņš stāstīja,— Pītersons sacīja,— jābrīnās par to, ka viņš vispār mums to visu stāstīja. Un viņš zināja, ka es būšu kopā ar jums. Un bija pārliecināts, ka mēs to visu norīsim. Nabaga Anna, mīļais, mazais Heinrihs, skumju māktā, mulsā Līza, bagātais, satriecošais Zigfrīds un labais, vecais Ginters, vienīgais normālais cilvēks šajā kompānijā. Viņam taisnība, ka tā ir trakomāja. Tā, Kūper, ir trakomāja, un taisni tādēļ tik grūti jelko saprast. Nolādēts psiho-droms. Steinzs ir jucis, Dousons — robots, Līza — depresīvs maniaks, kas cieš no personības krīzes. Nacistu ēnu tēli šaudās pa visu spēles laukumu, un tad mēs saskrienamies ar operetes slepkavas tipu Mailo Kīp-ņūzu, un es esmu spiests viņu mazmājiņā nogalināt. Visu laiku kāds mirst, izņemot jūs. Lai viņi cenšas kā cenzdamies, tomēr jūs pie gala dabūt nevar; stulba situācija, ja vien viņi paši zina, ko grib panākt.

— Man tā ir pietiekami reāla,— es īgni atcirtu. — Visu laiku domāju, ka beidzot viņi mani tomēr dabūs rokā. Esmu no tā visa bezgalīgi noguris, tikai negribas, ka mani piebeigtu, pirms es rīt būšu saticis viņu. Tas ir viss, ko pašreiz vēlos, pārējais man sāk kļūt vienaldzīgs . . .

Pītersona vīpsna pletās ar katru mirkli platāka.

— Es mēģināju viņus izprast, iedziļināties viņu plānā, uztaustīt, kas īstenībā notiek. Viņiem vienalga, ko nožmiegt, bet viņu metodes ir ārkārtīgi nevīžīgas. Tas daudz ko izskaidro. Viņi ir nemākuļi, amatieri. Žēlīgā debess!— Kvēlojošais aplītis cigāra galā izskatījās kā mazs Ziemsvētku vainadziņš.— Rešlers!

— Kas ir ar Rešleru? Jūs viņam neticat?

— Tam nav nekādas nozīmes. Viņš spēlē pats savu spēli. Steinzs spēlē savu spēli. Brendels savējo. Viņi

visi spēlē katrs savu spēli, bet mēs mēģinājām iekļauties, spēlēt visas uzreiz, jo domājām, ka ir tikai viena spēle. Taču tas bija aplam — spēļu ir daudz. Kad es iesaistījos un piebeidzu Kīpņūzu, mēs sākām savu spēli. Kad jūs piezvanījāt Līzai, mēs joprojām spēlējām savējo, tagad mēs vairs nevaram atkāpties.

— Bet kas tad ir mūsu spēle?— es jautāju.

— Jūsējā ir noskaidrot, vai viņa ir jūsu māsa. Par pārējo ļaujiet parūpēties man.

No rīta Minhene bija apsniguši balta. Sniegs bija sauss un viegls. Kad izgāju ārā, vējš man to sapūta sejā kā senas atmiņas par nojausmām un skaistām sievietēm. Ievelkot sniegā rakstus, slidotāji bez trokšņa slīdēja pa mazā ezeriņa ledu, ka šalles vien plīvoja. Angļu parks bija kluss, tukšs, sniegs noslāpēja visas skaņas. Biju atnācis par agru, stāvēju un noraudzījos cilvēkos, kas slidoja pa ledu, rokas aiz muguras salikuši, un centos, paklausot Pītersona padomam, iejusties naiva amerikāņa lomā, kurš meklē pazudušo māsu, izlikties, ka Sirils, Pola un Doldorfs, Kempbels un Kīpņūzs ir dzīvi, ka tie iet savās gaitās, kā gājuši. Es jutos kā redzīgais, kuram jāizliekas par aklu, un tas mani mulsināja.

Miers, kas pletās pār parku un ezeru, iežūžināja manus līdz pēdējam saspringtos nervus, nomierināja mani. Ja vien es varētu, ne par ko nedomādams, iet un iet pa virpuļojošo baltumu, pāriet mazam, izliektam tiltiņam un ieiet nekurienē — es, klusi nopūties, mīļu prātu aizietu bez atvadām. Vēlāk — atceroties — man likās, ka tajā brīdī nebiju tālu no ārprāta: biju viens, apkārt viss kluss un auksts, neviens negrasījās mani nogalināt, pasaule bija balta kā abstrakta glezna, kā milzu audekls, kurā es varēju ieiet un nesteidzīgi vērot sevi izgaistam, it kā es vienlaikus atrastos divās vietās. Jutos tāds, kādu tiku redzējis Džonu Gārfīldu filmā, ko reiz bērnībā noskatījos Kūperfolzas mazajā kinoteātrī. Viņš sēdēja kāda tvaikoņa bārā un brauca pa bezgalīgu jūru, un Feija Emersone sacīja, ka viņam neesot nekādas vainas, bet īstenībā viņš bija no grauda nogājis, galīgi nodzēries žurnālists. Viņš bija sarūgtināts un pagalam noguris un pats nezināja, ka patiesībā jau ir miris, ka uz kuģa visi jau ir miruši. Džons un

Feija, un Pols Henreids, un Elinora Pārķere, un Edmunds Gvenns — visi viņi bija miruši, taču neapzinājās to, un tagad man ienāca prātā šī filma, atcerējos, ka tā saucās «Starp divām pasaulēm» un ka to noskatīties Sirilu un mani bija aizvedis vectēvs un viens no viņa apsargiem. Elinora Pārķere zināja, ka ir mirusi, viņa to izprātoja kopā ar to švītu Polu un pavaicāja stjuartam Edmundam Gvennam, uz kurieni viņi burājot, un stjuarts atteica: jūs burājat uz debesīm ... un arī uz elli, jo galu galā starp abām šīm vietām nekādas atšķirības nav. Kopš tā laika bija pagājis gandrīz trīsdesmit gadu, un es skaidri zināju, ka visus šos gadus nekad nebiju iedomājies par šo gājienu, bet atcerējos to šai brīdī, kad redzēju Lī stāvam uz mazā, kumpā tiltiņa; sniegs izplūdināja viņas apveidus; viņa mani vēroja . . .

Tad viņa nonāca no tiltiņa un, apgājusi apkārt ezeriņa liegajam izliekumam, tuvojās man — mērķtiecīgi, tomēr nesteigdamās, viņa brida pa sniegu man pretī, bet es nespēju pat pakustēties. Sniegpārslas ķērās viņai matos, rokas viņa bija dziļi sabāzusi ādas mēteļa kabatās. Viņa bija tērpusies tumši brūnās velveta biksēs, un viņas garās kājas ātri sadeldēja attālumu, kas mūs šķīra, līdz viņa atradās man pretim un rimti pasmaidīja atklātu skatienu pelēkajās acīs, un vienu mirkli viņa izskatījās tieši tā kā māte tēva gleznotajā ģīmetnē; viņa gan raudzījās manī, tomēr tai pašā laikā skatiens aizklīda man garām, it kā nekas nekad nespētu piesaistīt visu viņas uzmanību.

Viņa ierunājās lietišķā balsī, mazliet aprauti, ar nepārprotamu angļu akcentu:

— Es jūs vēroju, lāgā nezinādama, ko darīt: satikšanās ar jums mani satrauc.— Viņa pagrieza mani, paņēma zem rokas un savu roku iebāza atpakaļ kabatā. Tā mēs plecu pie pleca sākām iet pa celiņu, kas veda gar ezermalu.— Es esmu Līza Brendela . . . vismaz tik ilgi, kamēr spēsiet pierādīt, ka esmu cits cilvēks.— Izšāvusi mēles galiņu, viņa uztvēra sniegpārslu. Es palūkojos viņā, bet viņa nepasmaidīja.

— Es nekā nespēju pierādīt,— atteicu.— Man nav konkrēta pierādījuma. Ne mazākā. Ir vienīgi intuīcija, cerība, ziņkāre . . . stingra pierādījuma man nav.

— Gluži tāpat kā jūsu brālim.

— Jūs izskatāties tieši tā kā mūsu māte.— Kāds sarkanā žaketē tērpies vīrietis negaidot nostiepās uz ledus un pameta skatienu visapkārt, vērodams, vai viņa kritienu kāds redzējis.

— Jā, arī viņš man to sacīja un vēl daudz ko vairāk. Viņš pastāstīja par jūsu māsiņu un par uzlidojumu, un to, ka meitenītes līķi neizdevās atrast.— Mani līdzi vilkdama, viņa ar kurpes purngalu paspārdīja mazu kupeniņu. Saspringums pamazām zuda.

— Man ļoti gribas zināt, kas es esmu. Pret šo jautājumu es pat izturos ar zināmu bravūru. Izmēģināju to sarunā ar jūsu brāli, taču tālu netiku ... un jūs, liekas, neesat citāds.— Kļūdama uzstājīgāka, viņa jautāja:— Par ko domājāt, kad es jūs ieraudzīju? Par mani? Vai domājāt par mani?

— Nē, domāju par filmu, ko bērnībā noskatījos kopā ar Sirilu . . . fantastika. Uz kuģa ir grupa cilvēku, kas nezina, ka ir miruši, līdz pienāk Pastardiena un visiem jāstājas Soģa priekšā.

Zem rokas saķērušies, bridām pa sniegu.

— Pols Henreids filmas beigās atdzīvojas. Elinora Pārķere arī.

— Diezgan smags numurs,— viņa drūmi noteica, stingi raudzīdamās uz priekšu.

— Mīlestība uzvar visu.

— Par to es gan šaubos.

— Tad jums biežāk jāiet uz kino.

Aizgājām pa celiņu līdz parka izejai un šķērsojām ielu, līdz potītēm brizdami pa sniegu. Pa pāris apsnigušiem pakāpieniem nokāpuši no ietves, iegājām mazā kafejnīciņā. Apaļīga sieva ar sirmu bižu vainagu ap galvu un sarkanu degunu apsveica mūs pāri plūstošā sirsnībā; kafejnīcā smaržoja pēc tikko ceptām smalkmaizītēm, augļu pildījuma un stipras kafijas. Līza šeit acīmredzot mēdza bieži iegriezties.

Palīdzēju viņai novilkt cieši pieguļošo ādas mēteli: tas man rokās nogurkstēja. Viņa izraudzījās galdiņu pie loga, pa kuru varēja redzēt mazītiņu dārziņu, kas atdūrās pret sešas pēdas augstu ķieģeļu sienu ietves malā. Dārziņš lēnām pildījās ar sniegu; aiz loga virpuļoja lielas sniegpārslas. Kamīnā kurējās uguns. No augšstāva skanēja klavieru mūzika, tur kāds improvizēja «Lauru». Es biju Pols Henreids, viņa bija Hedija

Lamarra, un ārā liesmās dega kontinents, nacisti devās iekarot pasauli.

— Jums šī mūzika patīk?— viņa jautāja.

Es pamāju.

— Spēlē īpašnieces dēls. Viņš ir neredzīgs un spēlē džeza klubā, uz kuru es dažkārt aizeju.

— Ar Zigfrīdu?

Mulsums uzliesmoja kā signāluguns naktī.

— Jā, ar Zigfrīdu.

No saņurcītas Camel paciņas viņa izņēma cigareti un uzšķīla sērkociņu. Mazā rokassomiņa bija pieskaņota mētelim. Stūrainos plecus savilkusi, viņa atspieda abus elkoņus uz galdiņa; pieguļošajā, svītrotajā džemperī viņas augums ar mazajām kf ūtīm izskatījās ārkārtīgi vājš un zēnisks. Nevienas rotaslietas, viss vienkāršāk par vienkāršu, bet pelēkās kaķa acis lielas un mirdzošas. Augsti, izcilni vaigu kauli, plata mute, un sniega atstarotā gaisma, kas apdzēsa vaigos krāsu un izēnoja dobumus, piešķīra viņas sejai kalsnēju izskatu.

— Vai tiešām būtu svarīgi interesēties par manu sabiedrisko dzīvi? Esmu ļoti pieķērusies savam vīram, un Zigfrīds man ir tuvs draugs. Doktors Rešlers man ir tikpat kā tēva vietā. Dzīvoju ļoti klusu un noslēgti. Strādāju ar savu baleta klasi, konsultēju audzēkņu mātes, lasu, cenšos noturēt līmenī savu angļu valodu un pūlos izprast, kādēļ nekā vairāk dzīvē nav. Man gribētos zināt, kā dzīvo citi cilvēki, kas piešķir jēgu viņu dzīvei, kāds spēks viņus dzen uz priekšu no dienas dienā . . .— Viņa uzmeta man dzedru skatienu.— Diemžēl neesmu pārāk interesants cilvēks, mister Kūper. Pat seksuāli neesmu diez cik kvēla . . . Un tomēr esmu dzīva. Man pat liekas, ka es varētu būt diezgan interesanta, ja vien zinātu īsto āķi. Esmu pārliecināta, ka jābūt kādam āķim. Ja nu varbūt es būtu pavisam cita persona . . .— Sejā nepavīdēja pat smaida ēna, viņa runāja salti un sausi.— Iespējams, ka tad es pati sev liktos interesanta. Nezinu. Ja nu es esmu jūsu māsa, tad tagad redzat, kāda esmu. Neirastēniska, ne visai laimīga sieviete ar buržuāziskiem uzskatiem, krietni iekāpusi trīsdesmitajos gados.

Pildītais rausis smaržoja pēc karstām rozīnēm, āboliem un kanēļa, uz karstajām riekstu smalkmaizītēm kusa karameļu glazūra.

Liza ielēja kafiju, man nepajautājusi, sagaza tajā daudz krējuma un cukura, nogrieza pamatīgu rauša gabalu, apzieda to ar sviestu un sāka ēst, neraizēdamās, ka uz pilnīgās apakšlūpas palika sīkas drupatiņas.

— Garšīgs,— viņa sacīja un nolaizīja pirkstu galus.

— Un, protams, kaitīgs,— viņa smaidīdama piebilda.

— Vairums vācu sieviešu, tā ēzdamas, tiek pie resniem dibeniem un resnām rokām.— Viņa nokoda nākamo kumosu.— Cenšos pēc iespējas no tā izvairīties. Bet viegli nav.— Viņa nodzērās kafiju, no kuras palika viegla krējumaina Ūsiņa uz virslūpas. Neredzīgais puisis sāka spēlēt «Tu, nakts un mūzika», un vēja brāzma uzvirpināja sniega mutuli pret loga rūti.

— Pastāstiet man par brāli,— es lūdzu,— kā viņš izturējās. . .

Viņa neizpratnē paraudzījās uz mani.

— Jūs taču pats viņu pazīstat. Viņš bez kādiem aplinkiem noplāja man visu savu stāstāmo un, redzēdams, kā tas mani satrauc un ka neesmu īstā skaidrībā par savu izcelsmi, sāka bez žēlastības izprašņāt. Pa visu Minheni viņš vāca informāciju, sacēla kājās dažādus ļaudis — avīžniekus un pilsētas arhīva darbiniekus. Man bija žēl, ka Ginters par to ļoti uztraucās, jo tas nozīmēja, ka viņš parūpēsies, lai jūsu brālis drīzāk aizbrauc. Bet man jūsu brālis patika — viņam ir vasaras raibumi. Mums ar jūsu brāli bija kopīga izpratne par to, kas ir jocīgs,— reiz viņš sacīja, ka visjocīgākais ir tas, ko tikai mata platums šķir no traģiskā.— Viņa tiesāja smalkmaizi un brītiņu raudzījās ārā pa logu, itin kā kaut ko atcerēdamās.— Man tas patika. Viņš sacīja — vienalga, no kurienes es būtu cēlusies, mana dvēsele tikpat mītot Svarcvaldē. Man šķiet, viņš ir visai poētisks.

Mazdārziņā svilpa vējš. Pianists spēlēja «Tev dūmi kož acīs», bet es mēģināju iedomāties Sirilu šādā aspektā.

— Vai mans brālis kādreiz ieminējās par jūsu vīra saskari ar politiku?

Viņa pasmaidīja un gandrīz iesmējās.

— Jūs runājat par nacistiem? Atkal Rešlers, vai ne? Jā, tieši tas mums, Sirilam un man, likās sevišķi jocīgi, pēc principa — par mata platumu no traģikas. Man šis tas ir zināms par dažiem vīra draugiem, šis tas par spēlēm, kurās viņš kopā ar šiem draugiem nododas . . .

bet uz to taču nav iespējams raudzīties nopietni, kā jums šķiet?

— Vai mans brālis par to interesējās?

— Vispār — jā, viņš to pieminēja. Redziet, viņš interesējās par mani. Par mani. Ne par manu vīru. Ne par nacistiem. Viņa interesei nebija nekādas politiskas pieskaņas.

— Vai viņš tikās ar jūsu vīru?

— Jā, vīra kantorī.

— Un?

— Vīrs bija nikns, sašutis. Viņš gnoēja, lai jūsu brālis nejaucas mūsu dzīvē.

— Vai viņš brālim draudēja?

— Mans vīrs nemēdz cilvēkiem draudēt, mister Kū-per.

— Klausieties,— es sacīju, saņemdams visus spēkus, lai savā aizvainotajā atklātībā pateiktu to, kas katrā ziņā jāpasaka.— Klausieties, es neesmu vairs savā prātā. Pārtrauciet, dieva dēļ, uz mirkli ēšanu un, lūdzama, uzklausiet mani! Jel ticiet, ka neesmu ieradies, lai saceltu nemieru, kaut arī esmu — nenoliedzu — pāri mēram satraukts. Bet tam, sasodīts, ir gaužām dibināts iemesls.

Beidzot viņā bija pamodusies interese, roka ar smalkmaizi sastinga pusceļā no šķīvīša uz muti.

— Un kāds ir šis iemesls, mister Kūper?

— Kad mans brālis aizbrauca no Minhenes, viņš vis nedomāja, ka šī nacistu būšana ir joks. Viņš to uzskatīja par pietiekami nopietnu, lai tās dēļ ceļotu līdz pat Buenosairesai. Un jūsu fotogrāfiju viņš visur veda līdzi.— Viņa raudzījās manī, acu nenovērsdama.— Un es nedabūju ar viņu parunāt ne par jums, ne par ko citu.

— Kālab ne?

— Tālab, ka tikko atgriezušos mājās viņu kāds noslepkavoja, Liza, un es neticu, ka tas būtu noticis, ja viņš nebūtu sastapis jūs. Domāju, ka mana brāļa nāves cēlonis esat jūs.— Ieurbos ar skatienu viņas acīs.

— Jūs gan esat drausmīgi nežēlīgs, mister Kūper.

— Ne tik nežēlīgs kā tas, kurš nogalināja manu brāli.

Viņa šķita norijam kaklā iestājušos kumosu un caur

degunu skaļi ievilka elpu.

— Kā gan es būtu varējusi zināt. . .

— Tieši to es kāroju dzirdēt — vai jūs zinājāt? Vai kāds šeit to zina? Es jums teikšu tikai vienu: esmu pārliecināts, ka šeit kāds to zina — vai nu jūsu vīrs, vai tas gaišmatainais eņģeļģīmis Zigfrīds . . .

— Jūs pazīstat Zigfrīdu?— Viņa strauji aprāvās, it kā nožēlotu izteikto.

— Redzēju viņu kopā ar jums Londonā. Sekoju jums, novēroju jūs abus . . .

— Jūs esat smieklīgs!

— Mans brālis ir miris. Pagalam ir vēl vairāki citi cilvēki, un, lai nu es būtu kāds būdams, bet smieklīgs gan ne. Esmu pārbiedēts. Pārguris. Neizsakāmi saniknots . , . Pat balss man jau dreb.

Viņa pasniedzās pāri galdiņam un piespieda manu plaukstu pie galdauta.

— Arī roka jums dreb, mister Kūper.— Plaukstas tvēriens bija ciešs, viņas rokas virspusē izspiedās vēnas. Mazās krūtis skāra galdiņa malu, vaigā noraustījās muskulis. Mana uzstāšanās bija galā, un realitāte atkal atgādināja par sevi kā sens ievainojums, pulsējot atmiņā.— Vai jums kļuva slikti?

— Mēs varam runāt un varam nerunāt. Jums pret mani nav nekāda pienākuma. Bet man ir pienākums. Vai jūs to saprotat, vai saprotat, kas šeit notiek?

— Nē, nesaprotu,— viņa klusu atteica. Tad palaida vaļā manu roku.— Bet mēģināšu jums palīdzēt.

— Sakiet absolūtu taisnību par to, kas notika ar manu brāli.

— Nav nekā, ko sacīt,— viņa klusu atteica. Tomēr mēģināja pastāstīt.

Vēlāk, kad viņa pie pagodas Angļu parkā no manis atvadījās, es paliku sniegā stāvam un vēroju, kā viņa aiziet — viena, stalta, mērķtiecīga — un pamazām izgaist sniega dūmakā, tad arī es apkārt ezeram devos atpakaļ.

Viņa teica, ka izstāstījusi man visu, ko pati zina. Man liekas, ka es noticēju katram viņas vārdam, taču mani ārkārtīgi mulsināja neziņa par mūsu iespējamo radniecību, ko manas personiskās izjūtas padarīja vēl juceklīgāku. Mani viņā valdzināja viss: viņas nemierīgi klaiņojošais prāts, egocentrisms, kāre pēc maizītēm, bezcerība attiecībā uz pašas dzīvi, mazās krūtis, dzedrās, pelēkās acis, vieglums, ar kādu viņa, šķiet, vēroja savu lomu šai dīvainajā situācijā. Vispirmām kārtām viņa,

vismaz man tā likās, domāja vienīgi par sevi, un tomēr, pat to apzinoties, jutu, ka spētu upurēties viņas labā. Beigu beigās es vairs nezināju, vai vispār vēlos, lai viņa būtu mana māsiņa Lī.

Stāstam, ko viņa svinīgā, nopietnā tiešumā man pastāstīja, bija šāds saturs.

Sirila ierašanās un ārkārtīgi enerģiskā rīcība bija Brendelu pilnīgi izsitusi no sliedēm. Sirila okšķerēšana izraisīja viņā daudz nopietnāku pārdzīvojumu par vienkāršu nepatiku: viņa atzinās, ka nekad agrāk

nebija redzējusi vīru tik acīm redzami satrauktu un nemierpilnu. Sirils bija ļoti drīz izdibinājis Līzas un Zigfrīda Hauptmaņa attiecības un viņai to skaidri un gaiši pateicis, tomēr galvenokārt uzsvēris abu vīriešu politisko konfliktu, kas izpaudās veco nacistu centienos paturēt varu savās rokās, vienlaikus izmantojot jauno nacistu atbalstu. Viņa neatlaidīgi uzsvēra, ka ne mazākā mērā neinteresējoties par šīm sadomātajām sīko frakciju spēlēm, ka par tām vispār neinteresējoties neviens saprātīgs cilvēks. Sirils savukārt sīksti turējies pie apgalvojuma, ka viņai nav ne jausmas par to, cik dzijas saknes ir šo vīru darbībai.

Brendels viņai jo stingri piekodināja nekad un nekādos apstākļos vairs netikties ar Sirilu.

Viņa intuitīvi juta, ka Sirilam draud briesmas. Viņa sāka rīkoties, lai Sirilu no tām pasargātu.

Nebīdamās zināma riska, viņa norunāja pēc baleta stundas satikties ar Sirilu pie pagodas Angļu parkā. Viņa, protams, bija lūgusi Rešleru, lai tas palīdz glābt situāciju; tika nolemts, ka Sirilam nekavējoties jābrauc projām, jāpazūd, iekams ar viņu nav noticis kaut kas Jauns. Viņa konsekventi atkārtoja, ka rīkojusies, intuīcijas vadīta, jo nespēja saistīt savu vīru ar domu par varmācību un ļaunumu.

Viņai neatlika nekas cits kā paļauties, ka Rešlers ir vairāk viņas nekā vīra draugs; īsti droši tas nebija, bet arī šoreiz viņa paklausīja instinktam. Divas naktis Sirils pavadīja Rešlera dzīvoklī un trešajā dienā automašīnā aizbrauca pāri Alpiem. Tā viņš pazuda, un ne vīrs, ne Zigfrīds viņu vairs nekad ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja.

To visu man pastāstījusi, Līza mulsi aprāvās.— Atzīstu, ka man nepatīk mana vīra politiskie hobiji. Un mani nebūt nežilbina Zigfrīds nacista lomā, bet kāda

gan tam visam nozīme, ko gan tas groza? Kādēļ lai tas būtu tik svarīgi? Kuru gan tas īpaši interesē? Un kālab lai mans vīrs uztrauktos, ja pēkšņi atklātos, ka es īstenībā esmu cits cilvēks? Viņš taču mīl mani, lai es būtu kas būdama. Vai jūs to nesaprotat? Vai kāds to spēj nesaprast? Mani. Mani viņš apprecēja, nevis kādu uz papīra uzrakstītu cilvēka vārdu . . .

Protams, viņai taisnība.

— Pieņemsim, pagaidām tikai pieņemsim,— es sacīju,— ka tomēr pastāv zināmas šaubas par jūsu īsto izcelsmi, pieņemsim, ka jūs neesat Līza fon Šaumberga. Tādā gadījumā jūsu vīram būtu zināms būtisks iemesls uztraukties par Sirila izpētes centieniem. Bet, ja jūs patiesi esat tā, par kuru visu laiku tikāt uzskatīta, kādēļ tad Brendelam būtu vajadzējis ķerties pie tādiem līdzekļiem, ka jūs ... ka jūs jutāt vajadzību sagādāt manam brālim iespēju glābties bēgot?

Taču, ja nu tiešām ir kaut kas slēpjams, kaut kas, ko Sirils, pēc viņu domām, nedrīkstēja zināt, tad jājautā — kas tas ir? Kādēļ tas viņus tik briesmīgi uztrauca?

Man ir viens vienīgs secinājums: Sirilam bija taisnība. Nevis par nacistiem — to, cik es redzu un saprotu, it viegli varētu noliegt, jo pašlaik Vācijā neviens nevēlas klausīties tik netīkamās valodās,— bet viņam bija taisnība par jūsu izcelsmi. Jūsu patiesā izcelsme viņus kaut kādā ziņā biedē.

Viņa lēnām papurināja galvu — ne aktīvā noliegumā, drīzāk izbrīnā. Viņa izklaidīgi pamaisīja kafiju — tā ka karotīte ar troksni sitās pret tases sieniņām.

— Atbildiet, Līza,— es neatlaidos,— pasakiet man citu, labāku izskaidrojumu. Kāda cita iemesla dēļ viņi tik ļoti uztrauktos par jūsu izcelsmi? Kādēļ Sirilam vajadzēja braukt uz dzimto pilsētu un sastapt savu slepkavu, ja viņš bija mērojis tik garu ceļu, lai sastaptu jūs?— Un kādēļ, es būtu varējis jautāt, viens no cilvēkiem, kuri mēģināja mani nogalināt, sekoja man uz Glazgovu un Londonu, līdz dabūja galu aluskroga tualetē?— Man bija lērums pierādījumu, pilnīgi pietiekami, lai apliecinātu Brendela līdzdalību šinī jezgā,— bet kā gan es varēju viņai to izskaidrot? Un visi pierādījumi, kas mani pārliecināja par daudz ko, nespēja mani pilnā mērā pārliecināt, ka Līza ir Lī. . . to spēja vienīgi Sirila ticība.

— Nezinu,— viņa sacīja.— Jūs mani mulsināt, jūs par visu esat tik pārliecināts. Es ticēju savam vīram. Kādēļ lai neticētu? Bet tagad ... es nezinu.— Viņa aizkūpināja jaunu cigareti.

— Politika, nacistu kustība,— es neatlaidos, un viņa šķita sarūkam, saraujamies.— Kas viņiem ir visdārgākais? Jūs? Vai ticat, ka patiesi esat viņiem tik vērtīga?

Viņa nevarīgi paraustīja plecus.

— Jums, protams, nenāktos zaudēt vīru, ja izrādītos, ka esat cits cilvēks, ja jau viņš par to uztraucās. Tātad — kam viņu acīs ir visaugstākā vērtība?— Uz mirkli es apklusu kā skolnieks, kas diskusijā aizstāv savu viedokli.— Visaugstākā vērtība ir viņu līdzdalība politiskajā kustībā, ko jūs varat uzskatīt vai neuzskatīt par joku. Viņiem tas nav joks. Mēs zinām, ka jūsu vīrs ir nacists — īsts nacists, kas darbojas sabiedrības aizkulisēs. Un visaugstākā vērtība ir šī kustība, šī konspirācija.

Runājot ar šo satriekto sievieti, es domās uz mirkli aizklīdu tālumā, atcerējos pie Aivora Steinza redzētos gadu ritumā uzņemtos Brendela fotoattēlus, atcerējos, kā Steinza cietoksnī bija iebrukuši nepārprotami ar Brendelu saistīti cilvēki. Pierādījums. Absolūti drošs pierādījums, un visi patiesības pavedieni, kas stiepās atpakaļ uz sniegavētras pieputināto šoseju Viskonsinā, tagad saritēja vienkop saltajā, piesnigušajā, dzalkstīgi ledainajā Minhenē.

— Arī Zigfrīds ir nacists — pēctecības rindas otrā galā. Reālais jautājums tātad skan: kādēļ un kā jūs viņus apdraudat politiski? Ko viņiem nozīmētu fakts, ka jūs esat Lī? Pie kā jūsu izcelsmes atklāšana noved?

Atbildes mums, protams, neradās, bija vienīgi jautājumi, bet es cerēju, ka viņa pēdīgi sāks aptvert jautājumu svarīgumu. Man stāvēja prātā vienīgi Pītersona rīkojums būt agresīvam un saasināt situāciju.

— Man vajadzētu satikties ar jūsu vīru.

Sājā mirklī Līza kļuva atsaucīga un atviegloja manu uzdevumu. Varbūt pat pārāk atviegloja? Sī doma man it kā izlēca pretī no sniega, kad viņa jau bija aizgājusi.

— Rītvakar pie mums ir viesības. Kālab jums neatnākt?

«— Esmu kopā ar draugu.

— To Rešlers man pateica. Jums jāņem viņš līdzi. Nāciet abi.

— Vai Brendels zinās, ka mēs ieradīsimies?

— Vai jūs gribat, lai zina?

— Nē. Labāk būs, ja viņu pārsteigsim.

— Kā lai jūs ar viņu iepazīstinu?

— Kā Sirila Kūpera brāli Džonu. Man ļoti gribētos redzēt jūsu vīra sejas izteiksmi. Vēlos viņu pārsteigt.

— Es, mister Kūper, esmu ļoti pasīva gandrīz vienmēr un visā. Ļauju notikumiem iet savu gaitu, un, ja ēdamistabā pēkšņi sāksies apšaude, tas mani neuztrauks — būs vismaz kaut kāda pārmaiņa.— Seja viņai bija mierīga, neizteiksmīga, un uz mirkli man iešāvās prātā, cik ārkārtīgi grūti būtu skatīt šo seju diendienā.

— Kārtībā,— es sacīju,— mēs būsim.

Izejot no kafejnīcas, viņa atkal ar ierastu žestu paņēma mani zem rokas. Kad šķīrāmies, viņa pasniedzās, pieglauda man savu apsnigušo seju, noskūpstīja mani un pameta vienu, lai es, iedams pa parku atpakaļ, vienatnē atminu viņas mīklu. Mani pārsteidza, ka, par spīti ārējai vienaldzībai, acīs viņai dega gandrīz vai drudžaina uguns.

Centos pārstāstīt Pītersonam ne tikai mūsu sarunu, bet atspoguļot arī savu spriedumu par Līzu Brendelu. Sarunas saturs īpašas grūtības nesagādāja; ar pārējo nekas labs neiznāca. Ņēmos izklāstīt savus iespaidus, bet viņš vērās manī ar satraukumu, kas mijās ar izbrīnu. Viņš nekā nesaprata. Viņš nekad mani nesaprata.

— Jūs neattēlojat savu māsu, Kūper,— vismaz es ceru, ka ne. Jūs runājat par sievieti, turklāt nepavisam ne tā, kā jārunā brālim.— Viņš uzmeta man drūmu skatienu.

— Zinu,— es atteicu.

— Man viņa sāk likties līdzīga vampīram. Šaušalīga.— Vesti vaļā pogādams, viņš sāka smaidīt.— Taču ielūgums uz viesībām ir īsts meistarstiķis — gan viņas diemžēl, ne jūsējais. Labi, ka jūs vismaz to nenoraidījāt.— Viņš atvilka bikšu rāvējslēdzi un, no tām izkāpis, atklāja spalvainas futbolista kājas. Viņa prāts patiesi līdzinājās saritinātai atsperei. Bikses locīdams, viņš pacēla skatienu un, zobus atžņiebis, īsi iesmējās.

Man ienāca prātā, ka mūsu dēku izraisītā spriedze un uzbudinājums, šķiet, galīgi sajaukuši Pītersonam

galvu un pārvērtuši viņu par maniakālu slepkavu. Vai to varēja uzskatīt par mierinājumu?

— Nāciet līdzi,— viņš aicināja, pievērsdams man kailo, spalvaino muguru. Devos viņam līdzi uz vannasis-tabu, kur no krāna jau tecēja ūdens. Vanna bija pilna putu. Viņš iekāpa vannā un iegrima, līdz ārā palika vienīgi galva, kas šķita peldam uz putu mākoņa.

— Apsēdieties, un es jums sīki un smalki izstāstīšu visu par jūsu svētsvinīgo Līzu.

Bija karsti, spogulis garaiņu apmiglots, un es nosvīdu. Apsēdos uz tualetes vāka un sagatavojos. Viņš ņirdza kā izbadējusies haizivs.

Savu stāstu vēl nesākdams, viņš palūdza, lai aizsmēķēju viņam cigāru. To viņš saņēma ziepjainos pirkstos. Ak manu dieniņ! Edvards Dž. Robinsons^14 filmā «Kijs Largo». Mēs aizvien dziļāk iemaldījāmies iedomu pasaulē, bet Pītersons gulēja putu vannā un pīpēja cigāru. Paķēru dvieli un noslaucīju seju.

— Jūsu Līza Brendela nepavisam nav nevainīga mārpuķīte. Jau šad tad viņa kļuvusi par tādu kā problēmu vīram un citiem solīdajiem, konservatīvajiem Minhenes sabiedrības locekļiem. Viņai, ja gribat zināt, ir mazliet skandaloza reputācija zināmās aprindās — aprindās, kas Brendela kungam, gluži dabiski, šķiet visai nozīmīgas. Ar to es domāju vecos draugus, aristokrātiju, radiniekus. Viņi īsti neatzīst šo meiteni ar mīklaino pagātni — jā, Kūper, tieši tā: arī viņi nemaz nav tik sasodīti pārliecināti, ka viņa ir tā, kas šķietami ir. Nezinu, no kurienes viņa tika pasniegta kā fon Saumberga, vairāk nekā divdesmit gadu jaunāka par Brendelu. Velns parāvis — vairums jau bija nospriedis, ka viņš vispār nekad neprecēsies, un pārējie cerēja, ka izdosies viņam izprecināt kādu no savām meitām. Un te kā no gaisa nokrīt Līza, šis iemīlas līdz ausīm, it kā viss būtu bijis iepriekš nolemts. Pasniedziet man suku muguras mazgāšanai, Kūper!

Muguru berzdams, viņš turpināja runāt, cigāru pelni bira putu kalnā.

— Un jūsu Līza nedarīja gandrīz nekā, lai iekarotu šo ļaužu simpātijas. Viņa bija iedomīga, neinteresējās par savu aprindu sabiedrisko dzīvi, garlaikojās ļaudīs, ar kuriem būtu vajadzējis draudzēties, neievēroja

konvencijas, savāca skolnieču grupiņu, kurām sāka mācīt baletu, skraidīja apkārt Levis džinsos un izturējās kā uzpūtīga topošā kinozvaigzne ... īsi sakot, pamatīgi sarieba vecmodīgajiem, augstdzimušajiem minhe-niešiem. Sūkli, Kūper!— viņš sacīja un atdeva man atpakaļ koka rokturī iestiprināto suku. Iemetu sūkli putās. Vesels putu kamols uzšļāca uz viņa cigāra.

— Ar laiku sabiedrība būtu pieradusi pie Brendela kundzes nelielajām dīvainībām, sāka jau pierast, bet tad viņa sapinās ar Zigfrīdu Hauptmani. Sis sakars, kas norisinājās visu acu priekšā, minheniešus pārliecināja, ka viss, ko viņi sākotnēji bija par Līzu domājuši, bijis pamatots. Vairāk, nekā pamatots. Sabiedrības lielākā daļa ir pārliecināta, ka šī izlaidīgā sieviete pazudinājusi Ginteru Brendelu, padarījusi viņu dažu acīs par apsmieklu, bet citu acīs par neglābjamu dekadentu, ka Hauptmanī viņa atradusi ideālu partneri: viņš ir bagāts, perverss, trakoti kārs uz abu dzimumu slavenībām, dendijs un diezin kas vēl — bērnu pavedējs, narkomāns, izvarotājs un tā joprojām. Kā redzat, viņu šeit nemīl.

— Un kā skatās uz to, ka viņš ir nacists?—es ievaicājos.

— Smiekli nāk!— Viņš atmeta ar roku.— Par to nevienam ne silts, ne auksts. Puse šejieniešu, pat vairāk nekā puse uzskata, ka Hitleram varen nodarīts pāri. Vispār tas nevienu sevišķi neinteresē. Un, kas neinteresējas, tas arī nekā nezina. Pēc viņu domām, kaut kādi nacisti eksistē, slapstās pa tumšiem kaktiem, bet tie ir vai nu nekaitīgi, sagrabējuši vecīši, vai tādi perversi negantnieki kā Zigfrīds. Es neapgalvoju, ka viņiem taisnība, saku jums vienīgi to, ko viņi domā.— Viņš sāka labpatikā plunčāties.

— Kā jūs to, sasodīts, tik labi zināt?

— Dūži, Kūper, visā pasaulē pazīst citus dūžus. Seni profesionāli sakari. Santehniķi, aizbraukuši svešā malā, it viegli atrod kopīgu valodu ar turienes santehniķiem. Apdrošināšanas aģenti dalās amata noslēpumos ar citiem apdrošināšanas aģentiem. Kriminālpolicisti allaž labprāt ielaižas sarunās ar kolēģiem. Ja vien prot atrast pareizo pieeju, un to es vienmēr esmu pratis.

Vēroju, kā viņš ieziepē paduses.

— Pīterson, vai šitādos garaiņos neatlups jūsu parūka? No tiesas — vai tā nevar atlīmēties vai tamlīdzīgi?

— Nē, Kūper, tā nevar atlīmēties, bet — dieva dēļ — vai jūs jūkat prātā?

— Es tikai tāpat vien gribēju zināt, vairāk nekā.

Brīdi viņš sapīcis klusēdams ziepējās.

— Tātad, kad viņa sāka pīties ar Zigfrīdu, visi domāja, ka laulība pajuks. Taču Brendels šķita atvieglots un nepavisam neuztraucās. Jau pēc īsa laika viņi bieži parādījās sabiedrībā visi trīs kopā, un vērotāji sāka, hm, pieņemt ļaunāko — ka Zigfrīds apkalpo viņus abus.— Viņš pagrieza galvu, lai redzētu, kā es reaģēšu.

— Nu — un vai tad tā ir?

— To neviens skaidri nezina. Kas to kādam stāstīs? Bet tās jau ir tikai baumas, vai ne? Kam kāda daļa, kurš ar kuru izguļas, vai ne, Kūper? Izlaidīgi sievišķi, perversi izdzimteņi . . . kas par viņiem interesēsies? Mēs neesam seksologi Māsters un Džonsons. Mēs esam Pītersons un Kūpers, slavenais komiķu pāris, un nedodam par tenkām ne plika vērdiņa. Mēs dzenam pēdas augstākās rases pārstāvjiem.

Un akurāt par šo tematu mani draugi sāka plāt vaļā, ko vien zināja, kad biju cēlis galdā tik daudz brandvīna, ka ar to varēja apdzirdīt veselu huzāru pulku. Rešlers teicis taisnību — Zigfrīds ir spēcīgas neonacistu grupas vadonis, tie ir jaunizcepti nacisti, kurus ar pagātni nekas nesaista. Neviens nezina, par cik nopietniem viņi uzskatāmi, bet viņiem ir kaudzēm naudas, un viņi sev piepulcina jūsmīgu jaunatni.

Jādomā, ka Brendels ar gudru aprēķinu piespēlējis Zigfrīdam sievu, kas viņam pirms tam sagādāja vienīgi nepatikšanas, un izmantoja to par laipu, lai savienotu jaunos ar veco gvardi. Līza kļuva par simbolu veco un jauno nacistu vienotībai. Tas nav gluži tik stulbi, kā izklausās. Sie mani puiši nav laumiņas no Svarcvaldes siliem, viņi ir policijas ierēdņi un cilvēki ar skaidru saprātu. Dvieli, Kūper, un paejiet nostāk, es kāpju ārā.— Ūdens nošļakstēja uz visām pusēm.

Atstādams slapjus pēdu nospiedumus, viņš aizlāčoja uz guļamistabu.

— Vai pastāv kāda versija, kas viņa īstenībā ir?— es jautāju.

— Nē. Viņiem nav ne jausmas, kas viņa ir. Neviens viņiem arī nekad nebija to jautājis — līdz tam brīdim, kad ieradās jūsu brālis. Viņš radīja pirmās aizdomas, taču nenodarīja nekā līdz galam.

Pītersons ietinās peldpalagā un atkrita gultā. Viņš aizkūpināja jaunu cigāru un teica, lai jel es, dieva dēļ, beidzot apsēžoties.

— Piezvanīju vēlreiz uz Kūperfolzu,— viņš sacīja, — un parunāju ar Bredliju. Viņš apgalvo, ka Brenners kļūstot ar katru dienu spēcīgāks, atmodies no komas, daudz gan vēl nerunājot, taču dakteris domā, ka vecais vīrs izķepurošoties. Teica, ka federālo pilsētā vēl joprojām, ka biezs. Nenieka, protams, nevar atrast.— Viņš atgāzās pret spilvenu.— Ja šie zinātu, ko Steinzs mums pateica . . . vai varat iedomāties? Viņi kļūtu traki. Ja viņi zinātu to, ko zina mans draugs no Kolumbijas universitātes — par sarakstiem, kas atradās kastē,— viņiem atmiekšķētos smadzenes, Kūper, nudien, atmiekšķētos.— Viņš izdvesa taisnīga cilvēka nopūtu.— Vai jums kādreiz ir ienācis prātā, ko mēs ar to visu iesāksim? Vai mums kāds noticēs?

— Vai mēs paliksim dzīvi, lai to kādam izstāstītu? Tā vajadzēja jautāt.

— Piezvanīju arī uz Buenosairesu un aprunājos ar jūsu mazo kapteinīti; viņš tā mokās ar saaukstēšanos, ka es bezmaz apraudājos. Viņš ne velna nezina, kur palicis Kotmanis, Sendžons, pilots un lidmašīna. Likās, ka viņš par to vispār vairs neinteresējas, bet var jau būt, ka vainīga saaukstēšanās.

Un vispēdīgi zvanīju Aivoram Steinzam, gribēju izdibināt, kam viņš uzdevis novākt Brendelu,— jā, zinu jau, zinu, ka cerību nekādu. Bet neviens neatbildēja, neviena nebija mājās. Godīgi sakot, es neceru, ka mums izdotos Brendelu izglābt kaut vai nolaupot. Kādam jau pistolē ir lode, uz kuras rakstīts «Bren-dels».

Viņš piecēlās un sāka rakņāties mūsu bagāžā, līdz beidzot izcēla konjaka pudeli.

— Tā, mans jaunais draugs, vai nu redzat, ka jums ir cits, par ko raizēties, nevis rūpes par to, lai mani mati neatlīmējas.— Viņš ielēja konjaku glāzē, pasniedza to man un pēc tam piepildīja otru glāzi sev.— Ja Diks

Miroņacs^15 pasteidzas veco Brendelu nošaut līdz rīt vakaram, mums aizies zudībā glaunas viesības.

Pītersons noīrēja mersedesu-sedanu, un mēs brau-cām pa sniegotajām ielām — ar katru minūti tālāk no Minhenes centra. Visu laiku bija snidzis un sniegs sašķūrēts augstās grēdās gar ceļa malu; šobrīd vakars bija kluss, it kā liela, cimdota roka būtu to nomierinājusi. Mēs bijām noīrējuši viesību uzvalkus, un Pīterso-nam bija līdzi revolveris. Viņš ierunājās tikai vienu vienīgu reizi — lai pašķendētos, cik pretīgi, ka jāvelk mugurā īrētas drānas. Fraka padusēs spieda.

Sniegs sāka vērpties ap mašīnas priekšgalu, vējš pātagoja pa sāniem, pasaule izbeidzās līdz ar ceļmalas kupenām. Tas viss man pārlieku atgādināja pirmo sniegputeņa vakaru — to vakaru, kad sastapu Mailo Kīpņūzu un garo slamstu. Pītersons iebāza roku iekškabatā. Domāju, ka tūliņ ieraudzīšu revolveri. Bet viņš izvilka apaļu, plakanu ledeni balta kociņa galā un sāka to sūkāt, ka vaigi vien kustēja. Viņš zināja, ka es neatņēmies noraugos viņā.

— Kad es biju puišelis,— viņš sacīja, nenolaizdams acu no ceļa un runādams ar konfekti mutē,— es skaitīju bērnu lūgsnu par to, ko es vēlētos, ja man būtu jānomirst miegā, rītu nesagaidījušam. Es, protams, toreiz vēl biju pavisam mazs un lūdzu, lai dieviņš pieņem dvēselīti. Vēlāk paaugos un piedzīvoju dažu labu nakti, kas varēja beigties bez pamošanās, un sāku šaubīties, vai dieviņš maz manu dvēseli pievāks. Varbūt viņš to nemaz negribēs vai arī būs nodarbināts ar kāda cita puikas dvēseli, sapratu, ka uz to droša paļaušanās nav. Un reiz šādā naktī es sāku domāt par ļoti vienkāršiem priekiem, kas man šķita vērtīgi. Jūs pats zināt, ka nevar izskaidrot, kādēļ dažas atmiņas iegulst prātā ļoti cieši. Es, piemēram, atceros, ka tēvs reiz mani paņēma līdzi uz beisbola sacīkstēm Rigleja laukumā, kur spēlēja Chicago Clubs. Man toreiz varēja būt gadi astoņi vai deviņi, es dievināju Lielo Bilu Nikolsonu un Filu Kavaretu; tā nu mēs aizgājām uz sacīkstēm, un — vai jūs, Kūper, ticat vai neticat — es pat neatceros, kas toreiz uzvarēja. Par šo spēli man

palikuši atmiņā tikai divi mirkļi: Nikolsona serve, kura viņa komandai nopelnīja punktu, un konfekte, ko tēvs man nopirka,— apaļa ledene uz kociņa. Tā bija ar vīnogu garšu, atceros kā šodien. Man tā likās brīnum garda. Tādu ledeni vairs neesmu ēdis kopš bērnības. Un tad man iešāvās prātā: ja es šonakt nomirtu, es nekad vairs nedabūtu izjust tādas sūcenes garšu. Tādēļ vēlāk, kad devos bīstamā pasākumā, es vienmēr ņēmu līdzi veselu sauju sūceņu un īstajā mirklī vilku tās no kabatas laukā, sūkāju un no jauna izjutu vīnogu garšu. Tas nomierina, vareni nomierina.

Man gribējās, lai viss būtu beidzies. Lūdzu, lai dieviņš savāc manu dvēseli. Sūcenes man nebija.

Māja bija četrstūraina, plakanām, līdzenām sienām un atradās krietni patālu no ceļa. Mājas priekšā pletās grantēts laukums ar statuju vidū, tā izveidojot platu piebrauktuvi. Uz mirkli no mākoņu palagiem iznira pilns mēness, pārplūdināja visu ar ledainu, zilgansudra-bainu gaismu un tūliņ pazuda atkal, atstādams mūs sniegputeņa varā.

Divi mundieroti kalpotāji mums palīdzēja izkāpt, iedeva Pītersonam žetonu un aizbrauca mersedesu pie citiem mersedesiem, kas stāvēja ierindā kā kaujai sagatavoti tanki. Pītersons bīdīja mani uz priekšu.

— Ejam. Esam taču viesībās. Priecāsimies.— Viņš centās atvairīt bailes, kas man žņaudza krūtis ciet. Vestibilā citi kalpotāji palīdzēja mums novilkt mēteļus, visapkārt murdēja lielu viesību troksnis, cilvēku kā jūra, kas šalkoja vācu mēlē. Es nesapratu ne vārda, man šķita, ka smagā reibumā peldu uz priekšu — gandrīz kā pie nestuvēm piesiets cilvēks, ko ratiņos ripina uz operāciju zāli. Dzirdēju Pītersonu iekrekstamies smiekliņā un pagriezies jutu, ka esmu nobālis.

— Ko šie domā darīt, Kūper? Mūs piebeigt?— Viņa smīns zem ūsām trāpīja mani kā šāviens.— Velns lai parauj, katram reiz jāmirst.— Es palocīju galvu.

— Iepazīstiniet mani ar savu māsu, Kūper. Pēc tam sāksim lenkt tos neliešus.

Visas sejas bija svešas un šķita skatāmies mums cauri. Vīrieši tērpušies frakās vai militārās uniformās, vairums sieviešu — garās vakarkleitās, kailiem pleciem. Kandelabru gaismā spīguļoja briljanti.

Mēs, neviena neievēroti, stāvējām pie liela važoņa, kur auga papardes un palmas. Telpas viņā galā spēlēja stīgu kvartets — redzējām instrumentu lociņus zibam virs daudzo cilvēku galvām un cauri sarunām, smiekliem un apsveicināšanās saucieniem vācu valodā dzirdējām skanam mūziku. Pītersons pagrāba no garām nestās sudraba paplātes divas glāzes šampanieša. Viņš paburzīja pirkstos palmas lapu.

— Gribu savu kociņkonfekti.

Sastingušu smaida viepli sejā es pagriezos un ieraudzīju atbaidoši bālu sievieti ar īsi apcirptiem matiem, kas pakausī atgādināja kraukļa spalvas. Kleita viņai bija melna, acis biezi apvilktas ar melnu tušu, tā ka seja kontrastā izskatījās mironīgi bāla. Caur apaļām, metāla rāmītī ietvertām brillēm raudzījās bāli pelēkas acis. Pie labās acs kaktiņa rēgojās robaina brūce — neliela, bet skaidri saredzama, it kā tīši, teatrāli uzsvērta. Viņa drausmīgi neiederējās šajā apkārtnē, bet nāca tieši klāt, kaut arī lūkojās mums garām. Es pavilku Pītersonu aiz piedurknes.

— Ko, lūdzu? . . .

Tas nemaz nebija Pītersons. Caur pussfēriskām Ben-džamina Franklina brillēm manī krietni no augšas noraudzījās gara auguma vīrietis amerikāņu ģenerāļa formas tērpā.

— O . . .— es nomurmināju,— piedošanu, jūs taču neesat mans draugs.

— Gaužām žēl to dzirdēt, dēls,— viņš sacīja, vārdus gausi stiepdams. Milzu apmēra sieviete ar sirmiem matiem un nesamērīgi garām rokām atžņieba zobus pret mani.

— Vai jums, jaunekli, kļuvis nelabi?

— Viņš droši vien ir piedzēries,— sieviete ar garajām rokām noteica un stūma ģenerāli tālāk.

— Izejiet svaigā gaisā, jaunekli,— ģenerālis, projām iedams, mani pamācīja.

Es pagriezos uz otru pusi, kur man acī iesitās papardes lapa, un izdzirdu, ka mani uzrunā:

— Mister Kūper, labvakar! Kālab jūs tā kliedzat?

Tā bija melnmatainā sieviete ar brillēm, kuras ne tikai nepalīdzēja noslēpt brūci pie acs, bet to vēl īpaši izcēla.

— Es negribēju kliegt, bet ģenerālis . . . Saprotiet . . .— Viņa lūkojās man garām, pāri manam plecam

kaut kur zālē. Viņa pacēla roku, it kā grasītos cirst man pļauku. Es sarāvos, bet viņa tikai pastūma sānis papardes lapu.

— Mister Kūper, man jāteic — jūs ļoti slikti izskatāties.

Stikli stipri palielināja viņas pelēkās acis. Tikai tagad es sazīmēju, kas viņa ir. Tā bija Līza Brendela.

— Pārsteigums,— viņa mierīgi noteica.

Es pacēlu šampanieša glāzi, un šampanietis izšļakstījās man uz rokas.

— Vai jums patīk pie mums?

— Es tikko atnācu . . .

— Zinu. Dzirdēju.— Lūpas viņai bija koši sarkanas kā četrdesmito gadu skaistulei ilustrētā žurnālā. Es nervozi mīņājos; par kaut kādu kontaktu vai saprašanos nevarēja būt ne runas.

— Kas jums gadījies ar aci?

— Kālab jūs esat tik iztrūcies, mister Kūper?— Lūpas viņai lēnām savilkās smaidā, kurā jautās ļauns prieks.— Vēl joprojām domājat par saviem nacistiem? Tad esat īstajā vietā — te viņu mudžēt mudž. Vai Ginters jūs jau atradis?

— Jūs taču solījāt viņam nekā neteikt?— Šī sieviete man bija gluži sveša, un man ienāca prātā, ka varbūt viņai padomā kas nelāgs.

— Es pārdomāju citādi un pateicu. Arī Zigfrīdam pateicu. Viņa reakcija man šķita visai uzjautrinoša līdz tam brīdim, kad viņš man pārsita aci.— Viņa bikli nopūtās.— Aizveriet jel muti. Un, kamēr jūs to darīsiet, es apstaigāšu pārējos viesus.

Skatījos, kā viņa aiziet. No kleitas apakšas rēgojās kailas kājas, vairākas citas galvas, gan vīriešu, gan sieviešu, arī pagriezās un noraudzījās viņai pakaļ. Lūpas kustējās, sejas saviebās — tās pauda naidu.

Iznira Pītersons, kas bija stāvējis aiz palmu pudura.

— Kas, velns parāvis, tā tāda bija?

Nesapratu, kā viņam to pateikt.

Viņš papurināja galvu.

— Nu, nē,— viņš sacīja,— jūs taču neteiksiet, ka . . .

— Viņa vairs nepavisam nav tāda, kāda bija,— es sacīju.— Es viņu pat nepazinu. Viņa pateikusi Brende-lam. Apsolīja, ka neteiks, bet ir pateikusi.— Pītersona skatiens lēnām aizklīda līdz vestibilam, līdz ārdurvīm,

kur bezdarbīgi stāvēja vairāki sulaiņi — ļoti liela auguma sulaiņi.

— Kūper, vai redzat tur tos vīrus pie durvīm? Ja tie būtu vēl mazdrusciņ lielāki, tad pirkstu kauliņi sniegtos līdz grīdai. Ja šitāda auguma vīri negribēs laist jūs ārā, tad jūs ārā netiksiet vai arī tiksiet tikai tad, ja esat gatavs sašaut viņus caurus kā sietus. To jūs negatavojaties darīt. Es gan. Tādēļ neiedomājieties iet no šejienes projām bez manis.

Viņš atkal palūkojās man acīs.— Un, ja redzēsiet, ka es sadauzu jūsu nolādēto māsu lupatu lēveros, tad ziniet, ka iejaukdamies riskēsiet ar dzīvību. Manī pēkšņi pamodusies traka kāre palikt dzīvam. Brendels nedrīkstēja tikt informēts pirms laika. Tas pilnīgi maina situāciju. Mūsu vienīgā priekšrocība ir izkūpējusi.— Viņš tik strauji pacēla roku, ka es atkal sarāvos.

— Doktor Rešler,— viņš sacīja, paspiezdams roku Rešleram, kurš pat frakā izskatījās lempīgi.— Cik patīkami ieraudzīt pazīstamu seju!— Pītersons staroja liekulīgākajā smaidā, kādu jebkad biju redzējis. Nešaubījos, ka viņš spēj mierīgā garā nošaut cilvēku un rokasspiediena vietā nospiest revolvera gaili, bet Reš-lers šķita tik bezpalīdzīgs kā daždien cilvēks, kas savas dzīves lielajā kompromisā ielaidies jau tālā pagātnē.

— Ko lai saku — jūs tātad esat izsitušies līdz priekšējām līnijām,— Rešlers teica. Es ar skatienu meklēju cilvēku pūlī Līzu. Man joprojām negribējās ticēt drausmīgajām pārvērtībām viņas uzvedībā; neredzēju tajā nekādas loģikas. Kā viņa būtu varējusi mani tā nodot?

— Līzu jūs jau esat saticis,— viņš dobjā balsī noducināja, un ādamābols zem kaklasaites drebēja.— Nu, ko jūs par to teiksiet?

— Nepazinu viņu. Es vispār nekā nesaprotu, doktor Rešler.

— Viņa ir galīgi jukusi,— Pītersons noteica.— Ak dievs, cik te ir karsti!

— Misters Pītersons daudz nekļūdās,— doktors Rešlers ierunājās tik klusu, ka man vajadzēja paliekties uz priekšu, lai sadzirdētu.— Tāds viņai stils; un zināmos apstākļos stils ir vienīgi cits apzīmējums trakumam. Līzai ir daudz veidu . . .— Viņš pieklusa un viegli pieskārās manai rokai.— Viņa ir šizoīda — nedrīkstēju par to ieminēties, iekams jūs pats nebijāt viņu redzējis. Tā it kā nebūtu psihoze un tomēr ir. Viņa nāk un

— Viņš taču ir pavisam vecs,— Pītersons sacīja.— Diezin, vai viņam dzīvē vēl kas atlicis?

iet — ikreiz citā maskā. Viņa nekad droši nezinās, kas viņa ir, mister Kūper,— Rešlers skumīgi sacīja. Nebija iespējams konstatēt, vai viņš runā simbolos.

— Bet mēs zināsim,— Pītersons atcirta. Viņš bija sasprindzis līdz pēdējai iespējai.

— Redzēsim,— Rešlers noteica. Viņš pagriezās uz iešanu, mirkli atspiedās pret tuvumā stāvoša krēsla atzveltni, paņēma glāzi šampanieša, iztukšoja to līdz dibenam un lēnām gāja projām, līdz nozuda pūlī.

— Un kas viņai atlicis?— es atjautāju, nespēdams izprast šo vakaru.

— Nezinu, bet no viņas mums gaidāmas nepatikšanas, Džon. Neuzticieties viņai. Vai dzirdat, Džon,— nepieļaujiet smagu kļūdu!

Pāri pūlim šalkoja mūzika. Pītersons devās meklēt bufeti. Pie ārdurvīm tērgādami drūmā izskatā vēl joprojām stāvēja milzīgie sulaiņi. Man pakrūtē sažņaudzās kamols.

Viss bija pagalam neskaidrs. Mēs atradāmies šeit, bet — kādēļ? Kas mūs te sagaida? Līza bija izrādījusies nekrietna, viņa nebija mūsu sabiedrotā, nebija draugs ienaidnieka nometnē. Nespēju atbrīvoties no drausmīgām bailēm. Bailes. Gļēvums. Vai starp vienu un otru maz ir kāda atšķirība?

Situācija bija ļoti nopietna, bet es it kā gaidīju parādāmies jokdarus un nespēju iejusties. Zāle, cilvēki, bailes — viss mani žņaudza un nomāca, tomēr mani kutināja smiekli, un aiz izbīļa uznāca nepieciešamība meklēt tualeti. Pagriezos pret stikla durvīm, kas bija puspavērtas, noslaucīju mutautā seju un jutu pretī vējojam saltu dvesmu.

Kad pametu skatienu atpakaļ, aina atgādināja kādu no Hieronīma Bosha nelielajām gleznām. Vienu mirkli man tā šķita kā ālēšanās trakonamā. Tad ieraudzīju Līzu peldam tieši šurp pie manis. Vīrietī, kas viņai sekoja pa pēdām, sazīmēju Ginteru Brendelu. Viņa smaidīja, un smaids savaikstīja viņas seju. Tikai pēdējā brīdī, kad viņi jau bija pavisam klāt, ieraudzīju, ka kopā _ar viņiem ir arī Zigfrīds Hauptmanis.

— Ā, mister Kūper!— viņa jautri uzsauca, un, viņai tuvojoties, galvas pagriezās uz mūsu pusi.— Beidzot es jūs atrodu! Nomeklējāmies jūs pa visām malām, un te nu jūs vientulībā baudāt mūziku! — Sīs muļķīgās tirādes laikā Brendels neatņēmies klusēdams raudzījās manī.

— Mans vīrs Ginters Brendels,— viņa iepazīstināja, pievērsdamās vispirms vienam pavadonim, tad otram,— un mans mīļais draugs Zigfrīds Hauptmanis, viņi abi visu vakaru vai mirst aiz vēlēšanās ar jums iepazīties. Vai ne, mīļais?—Tā bija labi tēmēta serve vīra laukumā.

Viņš tikko manāmi palocījās.

— Priecājos iepazīties, mister Kūper. Es ļoti labi atceros jūsu brāli.— Viņš sāji pasmaidīja un pagriezās pret Zigfrīdu.

— Sveicināti, mister Kūper!— Zigfrīda acis šķita kā lodziņi dzidrās, saulainās debesīs, mati bija salmu dzeltenumā.

Liza palaida skaļu, mākslotu smieklu, kurā nebija ne atēnas no īstas jautrības. Vīrs uzmeta viņai nemierīgu skatienu.

— Jums visiem trim droši vien ir daudz kas pārrunājams,— viņa skaļi iesaucās.

— Lūdzu, mister Kūper, neņemiet ļaunā manas sievas satraukto garastāvokli. Viesības bieži tā iedarbojas uz viņu. Viņa pārāk uzbudinās . . .

— Nē, nepavisam,— viņa asi iejaucās.— Pašreiz man ir īpašs iemesls tā izturēties.

— Par to es ne mazākā mērā nešaubos, mīļā,— Brendels atteica. Sieva viņu pēkšņi biedēja, viņš cieši satvēra tās roku.— Esmu ļoti priecīgs, ka atnācāt, mister Kūper. Līzai taisnība, man ir daudz, par ko ar jums parunāt. Varbūt jūs pakavēsieties, līdz vēlāk varēsiet kopā ar mani un Hauptmaņa kungu iebaudīt glāzi konjaka . . .

Viņa vēlreiz pārtrauca vīru, izraudama roku no viņa rokas. Brilles viņai noslīdēja no deguna. Zigfrīds nolūkojās viņā ar vieglu smīnu, it kā vērotu vecu, mazliet apnikušu, tomēr joprojām uzjautrinošu izrādi.

— Un iemesls, kādēļ tā uzvedos,— viņa sacīja ar uzsvērtu angļu akcentu,— ir tas, ka man šī stulbā pasaule apnikusi līdz riebumam! Visi trulie mīkstmieši, kurus tu dēvē par saviem draugiem. . .— Ieraudzījusi, ka divas pārsteigtas matronas, stāvēdamas aiz otra palmu pudura, zobgalīgi viņus vēro, viņa nedaudz pieklusināja balsi. Es mazliet atkāpos un jutu atvērto

durvju malu atsitamies mugurā.— Un visi tavi tizlie nacisti . . .— viņa klusu nošņāca. Brendels atkal lūkoja satvert viņu aiz rokas, tomēr par vēlu; viņa parāvās nostāk, izsizdama Zigfrīdam no rokas šampanieša glāzi, kas sašķīda uz grīdas, un bezspēcīgi piekļāvās viņam. Brendelam uz kakla pietūka resna vēna. Taču viņa acis liecināja, ka šāds piedzīvojums viņam negadās pirmoreiz.

— Zigfrīd,— viņš sacīja, gandrīz lūpas nekustinādams,— lūdzu, uzved Līzu augšā.

Līzas balss skanēja piesmakuši, kad viņa sacīja:

— Ceļu viņš zina, vai ne, mīļais?— Viņa uzsmaidīja vīram, seja atkal izvaikstījās, acis zem smagajiem plakstiem raudzījās viltīgi, ļaunlgi.— Bet galu galā mums visiem ir tik daudz kas kopīgs . . .— Aizmirsusi manu klātbūtni, viņa pārgāja uz vācu valodu. Brendels pievērsās man, nelikdamies gar viņu vairs ne zinis, kad Zigfrīds veda viņu projām. Brendels runāja tā, it kā mēs būtu veci draugi.

— Mana sieva nav īsti vesela, mister Kūper. Viņai ir pārkairināta iztēle un pārāk daudz brīva laika, ļoti moderna sieviete diemžēl.— Viņš paraustīja plecus un turpināja nevainojamā angļu valodā:—Un tāds nu ir gala iznākums — man bezgala žēl. Viņai bija taisnība, sakot, ka es gribu ar jums aprunāties. Viņa man izstāstīja, cik garu ceļu esat braucis, lai viņu sastaptu, un ka esat viņai jautājis to pašu, ko jautāja jūsu brālis. Es zināju, ka tas viņu uztrauks. Jūsu brālis viņu uztrauca. Un nu,— viņš atkal stīvi paraustīja plecus,

— nu esat ieradies jūs, un viss sākas no gala.— Viņš atlaida manu elkoni.— Tas nedrīkst turpināties, mister Kūper. Manas sievas nervu sistēma ir pārāk nestabila, viņa ir pārāk viegli ievainojama. Bez tam viņa minēja, ka jūs interesējoties par mūsu politisko darbību.— Viņš apklusa, pārlaida skatienu saviem viesiem, izslējās staltāks. Nelūkodamies manī, ar sastingušu smaidu iedegušajā, gludajā slēpotāja sejā viņš sacīja:

— To visu mēs šovakar izrunāsim līdz galam, mister Kūper, galīgi un uz visiem laikiem. Bet tagad — priecājieties, izklaidējieties pēc sirds patikas, vēlāk mēs — jūs, Zigfrīds un es — sīki visu pārrunāsim. Tikai nedomājiet iet projām.— Viņš man uzsmaidīja.

— Negribu par to ne dzirdēt.— Un atkal tikko manāmā palocīšanās.— Lūdzu, atvainojiet mani.

Redzēju, kā Rešlers no zāles otras malas mūs novēro. Viņš sāka smagnēji iet Brendelam nopakaļ — uzticamais draugs, dziednieks, kas centās palīdzēt draugam izprast paša sievu. Pāri gadu lokiem sievas sasaistījušas viņus ciešām saitēm.

Nesapratu, kur palicis Pītersons un kad viņš atgriezīsies.

Taču diezin vai pat Pītersons vairs spēs manā labā kaut ko izdarīt. Biju mērojis garo ceļu, zinādams, ka šis cilvēks — Brendels — centīsies mani nogalināt. Man pat nebija ne jausmas, vai Līza ir mana māsa vai ne, un tomēr es no laba prāta nācu uz šīm viesībām, uz šo namu . . . īstenībā, kad sāku pārdomāt, man tas viss šķita pilnīgi neizprotams: nevar būt, ka es tā esmu rīkojies. Jutu acīs spiežamies sviedrus, pakausis bija slapjš, sviedros piemirkušais krekls lipa pie miesas. Paņēmu jaunu glāzi šampanieša un spiedos cauri burzmai. Šķirdams garās portjeras, lēnām gāju cauri vairākām istabām, līdz pēkšņi atrados aci pret aci ar Martinu Sendžonu.

Mati viņam krita pār pieri kā nosmulēts karogs, vakara uzvalks bija saburzīts, un žaketes atloku rotāja krabju salātu fragments. Mani ieraudzījis, viņš noslaucījās sarkanā mutautā un pasmaidīja pār visu ģīmi. Pēc tam draudzīgi pamirkšķināja un iebāza milzīgo, sarkano mutautu sānkabatā. Ar otru roku viņš iestutēja mutē pussmēķētu cigareti, vilka, līdz tā iekvēlojās, tad aplaizīja biezās lūpas.

— Mister Kūper,— viņš ierunājās,— cik patīkami atkal jūs sastapt! Meklējumi atveduši jūs milzīgi tālu.

— Ko jūs šeit darāt?— Kamēr Roka dzen viņam pēdas Ugunszemē, viņš līksmojas Minhenē un uzsmaida man: šiem ļaudīm pieķeršana melos laikam nenozīmē nenieka. Sis vecīgais Fortūnas bruņinieks, iestidzis savos pēdējos lielajos melos līdz ausīm, tikai smējās un svīda.

— So un to, no visa pa druskai. Kaut kas darāms jau vienmēr atrodas. Vienmēr kaut kas notiek, vienmēr kaut ko var uzsākt. Bet ko jūs te darāt, manu zēn? Vēl joprojām meklējat to meiteni?— Viņš smaidīja ar platu muti. Krabja gabaliņš atlupa no atloka un nokrita zemē. Cigareti pakšķinādams, viņš piegrūda man ar elkoni.— Cik noprotu, esat viņu atradis, ko?— Ar divdomīgo smīnu viņš tagad atgādināja pornogrāfisku filmu pārdevēju, kas gaužām atšķīrās no operas direkcijas locekļa Buenosairesā.

— Jā, beidzot esmu viņu atradis.

— Un par mani domājat to visļaunāko. Zinu, zinu.— Viņš aizveda mani garām kādam dekoratīvam podā iedēstītam kokam līdz dīvānam, kas stāvēja nomaļus no viesu galvenā satiksmes ceļa.— Negribu jūs vainot, ja esat sliktās domās par veco Sindžinu, bet īstenībā nevajadzētu, nudien, nevajadzētu. Zināmā mērā mēs visi esam kareivji, vai ne? Mums visiem tiek dotas marša pavēles, vai jūs to nesaprotat? Mūsu dzīve pilnībā nepieder mums pašiem, mēs esam alvas zaldātiņi . . . velns parāvis, kāds garlaicīgs sprediķis iznāk, vai ne? Tas man atgādina vienu vecāko seržantu, kuru reiz pazinu Singapūrā, nabadziņš vēlāk dabūja galu. Bet nu es aizklīdu tukšās pļāpās.— Viņš uzsita man pa celi, iemeta smēķgalu puķupodā. Sameklējis jaunu cigareti, viņš uzšvirkstināja sērkociņu pret puķupodu.

— Jūs man samelojāt,— es sacīju,— tikai nevaru saprast — kādēļ.

— Sameloju? Ko tad?

— To es vairs neatceros, bet jūs būtu varējis man palīdzēt.

— Es taču jums palīdzēju — aizsūtīju pie Kotmaņa, iedevu fotogrāfiju. Ja tā nebija palīdzība, tad vecais Martins Sindžins vispār nezina, kas ir palīdzība.

— Tā bija tikai daļa patiesības. Kādēļ nepateicāt visu?

— Kurš gan zina pilnu patiesību, mister Kūper? Ko varēju, to jums pateicu. Mēs visi klausām pavēlēm, vai nav tiesa?

— Kā pavēlēm jūs klausāt? Kas ir jūsu pavēlnieks?

— Nu, nu, nu — tā tik man vajadzētu to izstāstīt, ko?— Ļumīgie vaigi notrīcēja, viņš atbraucīja matus no pieres un savilka biezās lūpas urskulī.— To es nevaru, mister Kūper. Jums būs vien jāpaliek neziņā.— Viņš nopūtās.— Bet, ja esat ticis tik tālu, varbūt tiksiet vēl gabaliņu tālāk.

— Par to es visai šaubos. Nedomāju, ka tikšu daudz tālāk.— Piecēlos. Viņš mīlīgi mani uzlūkoja, birdinādams pelnus uz uzvalka.— Vai darbojaties kopā ar Brendelu? Vai visi esat viena banda? Zirneklis — die Spinne?

Viņa skatiens pēkšņi vairs nešaudījās apkārt, sastinga, dūmu strūkliņa stiepās augšup gar acīm kā no bēru sārta.

— Die Spinne?

— Netēlojiet muļķi,— es sacīju.

— Esmu pagalam pārsteigts,— viņš lēni atteica.

— Par to, ka es zinu?

— Nē. Par to, ka jūs man atzīstaties, ka zināt.— No draudzīgās sirsnības viņa balsī vairs nebija ne vēsts.— Tikai, godīgi sakot, man šķiet, ka tas nebija sevišķi prātīgi darīts.

— Tāda nu man reiz daba. Es vispār neesmu no prātīgajiem. Ja nu vienīgi cenšos būt cik necik cilvēcīgs.

— Ar to nepietiek, zēniņ. Mušu laikos nepieciešams krietni vairāk. Jebkuros laikos. 2ēl... Jo vecāks kļūstu, jo biežāk man kļūst šā vai tā žēl. Apsēdieties jel, man sāp samežģītais kakls, skatoties augšup uz jums . . .

— Vai jūs visi esat tajā bandā?

— Mūsu, manuprāt, ir vairāk, nekā ļautiņi domā. Katrā ziņā — mūsu ir pietiekami daudz.— Viņš atkal šķita kļūstam tāds pats kā senāk. Tomēr acīs vīdēja ledains tukšums. Kaut kas bija mainījies.

— Vai šeit ir jūsu centrs? Šeit — Minhenē?

— Sājā pašā mājā,— viņš atteica,— tā būs precīzāk. Droši vien ir vēl kāda augstāka instance par šo — pat Brendels ir tikai kareivis, kas saņem pavēles. Es savas instrukcijas saņemu šeit. Sājā namā. No šī cilvēka.

Viņš piecēlās un notrausa pelnus no frakas atlokiem.

— Jauki, mister Kūper. Bija . . . ļoti interesanti atkal reiz ar jums parunāties.— Roka viņam bija silta un sausa, smaids — automātisks. Līdz šim viņš allaž bija sirsnīgs, draudzīgs, melīgs. Tagad it kā aizslīdējis tālumā.

— Vai es no šejienes izkļūšu dzīvs?

Biezās lūpas atkal savilkās urskulī.

— Es jūsu vietā uz to necerētu, mister Kūper. Va. pats neredzat, ka tas nav visai reāli?— Gurdām acīm viņš paraudzījās manī.— Nedomājiet ļaunu par veco Sindžinu. Esmu tikai kareivis. Un man patiesi žēl.— Viņš aizgriezās.— Vai var uzskatīt par mierinājumu, ka jūs, piedzīvojis manu vecumu, atskatītos un lūkotu izprast, kur bijusi dzīves jēga ... ja vien vispār kāda jēga bijusi. Nekā vērtīga jūs nebūsiet zaudējis, ticiet man.— Likās, ka viņš nes plecos smagu nastu.

Palicis viens — pārijs, viens no mirušajiem —, es lēnām devos atpakaļ pa istabu un gaiteņu labirintu, kur no vienas vietas bija sastatīti puķupodi un statujas, sienas kārtiņ apkārtas ar gleznām, no griestiem manī vērās smaidoši ķerubiņi. Viesību rosme, vakaram ritot, kļuva dzīvāka, ieguva savu ritmu. Pie kāda grāmatplaukta, iegrimis sarunā ar vakara uzvalkā tērptu gara auguma, militāra izskata vīrieti ar atpakaļ atglaustiem krāsotiem melniem matiem, kura seja man šķita kādreiz redzēta, stāvēja Alfrēds Kotmanis — Buenosaire-sas slavenā komiķu pāra otrais partneris. Bufonāde Minhenē!

Kotmanis laikam sajuta manu skatienu urbjamies viņā. Viņš pacēla acis un ieraudzīja mani, salti atbildēja manam skatienam, tikko manāmi, neizteiksmīgi palocīja galvu, nepārtraukdams sarunu ar vīrieti, kuru šķitos kādreiz redzējis un kuram, likās, bija izdarīta sekmīga plastiskā sejas operācija, piešķirot tam neīstu, nedzīvu jaunekļa izskatu.

Otrā istabas pusē pa stikla durvīm no balkona ienāca Pītersons, nopurinādams no pleciem sniegu. Paguvu pieiet pie viņa, iekams viņš atkal kaut kur nozustu.

— Nolemts, ka mums jāmirst,— es aprauti teicu.

— Dieva dēļ, kas tad jums to sacīja?

— Visi kā viens,— es plaši pavēzu roku,— itin visi. Brendels, Zigfrīds . . .— es mazliet histēriski iesmējos,— Martins Sendžons. Es tikko ar viņu runāju. Viņš nožēlojot, bet tā nu tas esot. Viņš tiešām bija ļoti jauks.

— Kūper, uzklausiet, ko teikšu. Jūs esat puslīdz piedzēries. Ja tūliņ neatgūsiet skaidru prātu, tad varat neuztraukties par to, ka šie grib jūs nogalināt, jo es pats jūs nošaušu.— Viņš apklusa, gaidīdams, līdz teiktais iedarbosies, bet es stāvēju un blisināju acis: man likās, viņš tiešām būtu spējīgs to izdarīt.— Kur jūs, velns parāvis, viņu satikāt?

— Tur, vienā istabā,— es pamāju pār plecu uz aizmuguri.— Viņš teica, ka esot tikai kareivis un pavēles saņemot no Brendela. Viņš teica, ka šis nams esot viņu centrs, Zirnekļa galvenā mītne. Pavēles Brendelam, viņš sacīja, nākot no cita avota, no kurienes īsti, viņš nemācēja pateikt.— Es nopūtos. Pītersons atņēma man šampanieša kausu un izlēja to puķupodā.

Matos viņam kusa sniegpārslas.

— Vispārsteidzošākais viņu spēlē ir struktūra — tā līdzinās skulptūrai ar smailēm un izliekumiem, kas savijas un krustojas; veids atklājas, vienīgi raugoties no atstatuma. Mēs esam atradušies pārāk tuvu un vērojuši vienīgi skeleta fragmentus. Bet atkāpieties, un jūs ieraudzīsiet, kas tas īsti ir . . .

— Kas tad tas ir?

— Manuprāt, zemeslode. Traki iedomāties, ka jūsu brālis tam visam uzgrūdās pilnīgi nejauši.— Galvu piešķiebis, viņš paskatījās uz mani.— Vai varat iztēloties, ka viņi gandrīz zaudēja prātu, kad to apjēdza? Svešs cilvēks vienkārši ielaužas viņu mākslas darbā, sākumā nodrupina gabaliņu, pēc tam kaut ko saliec, vēl kaut ko sanerro . . .— Viņš tik enerģiski papurināja galvu, it kā tā atrastos uz saritinātas atsperes.— Iedomājieties tikai, iedomājieties, ko šī struktūra viņiem nozīmē ... un šis nabaga velns laužas bez ceremonijām iekšā, meklēdams savu jukušo māsu, un saceļ brēku. Jēziņ, ir gan pasaule!

Viņš, likās, bija pilnīgi aizmirsis mūsu pašreizējās problēmas. Bet man, starp citu, briesmīgi vajadzēja iet uz tualeti.

— Kur jūs vispār bijāt pazudis?— es jautāju.

— Izgāju ārā savākt mašīnu. Piebraucu to ceļa galā. Iestāstīju tiem idiotiem, ka nevēlos, lai tā stāv rindā starp citām, jo tā viegli var saskrambāt durtiņas. Tagad tā stāv pašā priekšējā galā. Tas pierāda, ka mašīnu uzraudzītājiem par mums nekas nav teikts.

— Man jāiet uz tualeti.

— Augšā.— Viņš iznāca man līdzi vestibilā, caur kuru bijām ienākuši. Bija jau gandrīz pusnakts. Reostati bija nogriezti gandrīz pavisam, tā ka gaisma kristāla kandelabros tikko vīdēja. Sulaiņi apstaigāja telpas un iededza sveces greznos svečturos pie sienām. Ēnas nemierīgi plandījās, viesi līksmi baudīja vēlīno nakts stundu. Grumbas izzuda, plikie pakauši vairs nespīdēja, toties jo košāk uzmirdzēja ordeņotās krūtis un briljanti, dāmām nesteidzīgi kustoties, auda ugunīgus rakstus.

— Vai tas tur vīrišķis ir jūsu draugs Sendžons?— Pī-tersons norādīja ar cigāru. Es pamāju.

— Žēlīgā debess!— viņš dziļā riebumā iesaucās. — Tas taču no galvas līdz kājām nojaucies ar ēdienu.

Labi, man ar viņu par šo to jāparunā. Ejiet vien uz tualeti . . . ā, tur jau ir arī doktors Rešlers. Nemaz neizskatās žirgtāks kā pirmīt. Mani tas mazliet uztrauc, aprunājieties ar viņu, ja gadās izdevība . . .— Viņš runāja mazliet izklaidīgi, jo vēroja Sendžonu, kas, turēdams rokā ēdieniem piekrautu šķīvi, tērzēja ar jaunu sievieti, kuras garie, gaišie mati nemitīgi slīdēja viņa salātos. Pītersons paplikšķināja man pa delmu un pēkšņi nošķaudījās.

— Tas no skraidīšanas pa nolādēto sniegputeni. Jūs es vienmēr atcerēšos tikai asociācijā ar sniegu.

Kāpņu līkumā bija laukums krietnas istabas lielumā, ar smagiem aizkariem abpus ārkārtīgi augstiem logiem, kas, vēl griestus nesasnieguši, izzuda tumsā kā kalnu virsotnes mākoņos. Sveces masīvos svečturos lēja siltu, nespodru gaismu. Man aiz bailēm drebēja kājas, un es piesēdu uz plata, veca dīvāna pie loga, kur mani no vestibila nevarēja redzēt; biju gluži viens. Kāpņu laukumā atradās rakstāmgalds, milzīgs, ar ādu apvilkts klubkrēsls un grāmatplaukts. Aiz augstās dīvāna atzveltnes, kuras ādas polstējums no vecuma bija sasprēgājis, pa platu erkera logu varēja redzēt iegarenu, šķiet, sešām mašīnām domātu garāžu. Aiz loga uz piebraucamā ceļa spuldžu gaismā joprojām lēkšķēja sniegs; laukums mājas priekšā šķita kā balta, gluda glazūra, nevienas soļu iemītas pēdas. Skaists skats, bet man vajadzēja atrast tualeti.

Otrajā stāvā valdīja klusums, viesību troksnis te nespēja ielauzties, jo bija pārāk tālu. Sienas apkārtas ar gobelēniem, krēslainajā gaismā neskaidri vīdēja medību ainas — mednieki ērmotām cepurēm galvā, ieročiem rokā ielenkuši un piespieduši pie resna koka stumbra mežakuili. Ēnu rotaļā aina likās atdzīvojamies, šķita, ka teju, teju atskanēs pārbiedētā zvēra kviecieni un krācieni.

Vannasistabas durvis bija pusviru. Tā bija plaša telpa ar dušas ierīci, vannu, aizvērtām durvīm, kas veda uz guļamistabu; tualete, izlietne roku mazgāšanai, bidē, liels spogulis, vesela kolekcija dvieļu. Nospiedu slēdzi, iedegās nespodra, sārtena gaisma, es nevarīgi atkritu uz tualetes sēdekļa, un galva man noslīga starp ceļiem, acīs viss samiglojās. Man neviļus ienāca prātā, ka Kerijs Grants, kad ieradās Kloda Reina viesībās, nekad nejuta vajadzību uzmeklēt tualeti, bet es nebiju

Kerijs Grants un gandrīz pievēmu Gintera Brendela

bidē.

Nezinu, cik ilgi bija skanējušas balsis, kad es pēdīgi jutos pietiekami atvieglots, lai tās uztvertu. Runātāji atradās otrpus aizvērtajām durvīm.

— Jautāju — ko man atlicis ar tevi darīt? Ko?— Tas nepārprotami bija Brendels un runāja angliski. Viņš centās valdīt pār savu balsi, un piepūle šķita viņu smacējam.— Atbildi!— Viņš zaudēja kauju: nesapratu, vai viņa smejas vai raud, bet neteica nekā. Galvā man dobji dunēja: esmu bijis alkoholiķis un — Pītersonam taisnība — tagad gandrīz piedzēries.— Nolādēts, atbildi jel! Saki, ko lai es ar tevi iesāku!— Pret sienu ar troksni atsitās kāds prāvs priekšmets, un viņa piepešās bailēs iekliedzās:— Nevajag, Ginter, lūdzu . . .

Viņš sita, sitiena troksnim sekoja viņa sēciens un viņas raudas.

— Tu . . . tu, padauza tāda,— viņš buldurēja.— Nekā tev netrūkst, tev ir mīļākais, tev ir brīvība, es tevi dievinu . . . bet tu esi un paliec padauza. Kauns un negods. Samaitāta, izvirtusi. . .— Viņš aizelsās.

Iestājās klusums, un man šķita — es redzu, kas tur notiek: vainas apziņas mocīts, viņš pieiet pie viņas, ieskauj viņu rokās, viņa klusā balss noslāpst viņas matos. Dzirdēju viņas vāros šņukstus, kas pamazām pārvērtās ērmotā ķiķināšanā, it kā viņa būtu sajukusi prātā.

— Līza . . .— viņa balsī ieskanējās bailes. Viņš pārlieku labi pazina savu sievu.

— Nepieskaries, nekad vairs nepieskaries man!— viņa iesaucās, nemitēdamās smieties.— Piesargies! Ka neiesperu tev pārāk vārīgā vietā. Pederasts! Riebīgais pederasts! . . .— Viņa smējās aizelsdamās. Tā vairs nebija meitene, kuru satiku parkā.

— Tas viss noticis pārāk bieži, Līza. Es vairs nesaprotu, ko darīt. . . Lūdzu, pārģērbies, apauj kurpes. Varētu gandrīz domāt, ka tev sagādā prieku mani ļaudīs apkaunot.

— Kā gan es varētu tevi apkaunot? Tu pats sevi apkauno. Vai tu pavēlēji noslepkavot viņa brāli?

— Ko tu teici?

— Vai tu liki nomaitāt Džona Kūpera brāli?—Viņa gandrīz aizslāpa elsās un smieklos.

— Tu esi ar viņu par to runājusi?

— Protams. Es satikos ar viņu Angļu parkā — viņš zina par tevi, viņš zina vairāk, nekā zināja viņa brālis . . . protams, ja vien tas ir taisnība.

— Tie nav diskutējami jautājumi. Es nezinu, par ko tu runā. Bet kā tu varēji viņu aicināt šurp, uz šo māju? Kā tu varēji, Liza?

— Es viņu nododu tev saplosīšanai.— Ieskanējās ^lāzē iemests ledus gabaliņš.— Viņš apgalvo, ka tu esot ļaundaris, es viņam sacīju, ka tu esi nekaitīgs. Kāds tu esi — īstenībā?

— Tu zini, kāds es esmu, Līza.

— Nē, nepavisam nezinu, kāds tu esi. Es nezinu arī, kas es pati esmu . . .

— Blēņas. Tu esi piedzērusi. Tu esi vājprātīga.

— Vājprātīgs esi tu, Ginter. Tu esi melis, slepkava, riebīgs pederasts . . .— Viņa iekarsa arvien vairāk. — Ak, nosarki gan, nosarki gluži zilgans.— Viņa skaļi iesmējās.

— Paliec klusu!

— Brauc uz elli! Manis labā!

Viņš atkal viņai iesita. Dzirdēju viņu noveļamies uz grīdas. Kājas man drebēja un ļodzījās.

— Es tevi mīlēju,— viņš sacīja,— bet tagad gribu tevi aizmēzt — mēslainē . . .— Viņš sāka šņukstēt.

Viņa elpoja gārgdama. Man šķita, ka redzu viņu guļam uz grīdas, mētājam galvu šurpu turpu, pa degunu plūst asinis. Klausoties viņas runāšanā, likās, ka viņai lauzts deguns un viņa runā, pārvarot sāpes un rīstoties.

— Zigfrīds pat iesist prot stiprāk nekā tu . . .— Balss aizrāvās, viņa sāka žagoties un vemt, un es šķitos redzam, kā vēmekļi tek lejup pa tērpu, pār viņas zēniskajām krūtīm, nošķiezdami viņu. Žagodamās viņa mēģināja vēl kaut ko pateikt, bet visu laiku raustījās vemjot.

— Ak dievs, es tevi mīlēju,— viņš novaidējās.

— Es tevi nekad neesmu mīlējusi . . .

— Tu mīli vienīgi sevi.

— Nē, tu maldies. Kā vienmēr. Arī sevi es ienīstu.

Dzirdēju nokrakšķam gultu. Viņš laikam palīdzēja

viņai atgūties. Nu viņa sāka aizgūtnēm raudāt.

— Noslauki mani,— viņa lūdzās,— notīri, nevaru izturēt tādu smaku.

— Nē. Ciet vien, Līza, tev tas piestāv.

Dzirdēju durvis klusu aizveramies, es atstūmu vannasistabas durvju bultu un atvēru durvis. Pie gultas dega lampa, istaba grima dziļā ēnā. Viņa, čokurā sarāvusies, gulēja gultā, ceļus klāt pievilkusi, ar muguru pret mani. Vēmekļu smaka vienā mirklī izraisīja manā pārsātinātajā atmiņā retrospektīvu ainu, un es redzēju Mailo Kīpņūzu guļam netīrajā atejā un lēnām izlaižam garu savā smirdoņā. Aizvēru durvis un uz pirkstgaliem aizzagos atpakaļ līdz gaiteņa durvīm, nodzēsu gaismu un pavēru durvis.

Brendels, viegli uz priekšu salīcis, stāvēja kāpņu galā, ar abām uz priekšu pastieptajām rokām turēdamies pie margām. Galvu viņš bija pieliecis, it kā uzmanīgi pētītu savu bikšu iegludinātās vīles.

Pēdīgi viņš pagriezās un sāka kāpt lejup. Es izslīdēju no vannasistabas, pārzagos līdz pretējai sienai un uzmanīgi sekoju viņam, klusībā lūgdams dievu, lai kāds neuzgadītos un tīrā sporta dēļ neielaistu man lodi ribās. īsta trakomāja. Toties bailes manī pilnīgi izgaisināja reibumu.

Paliku stāvam kāpņu augšgalā dziļā gobelēnu ēnā. Valdīja klusums, vienīgi kaut kur tālu lejā zāģēja stīgu kvartets. Brendels apstājās plašajā kāpņu laukumā un pārvilka plaukstu pār pieri. Sveču gaisma atstaroja viņa stīvinātajā, baltajā virskreklā un aprocēs. Ar gurdu grāciju viņš atkrita lielajā dīvānā un, atspiedis elkoņus pret ceļiem, abām plaukstām aptvēra galvu.

Manu uzmanību pēkšņi piesaistīja kustība lejāk kāpnēs. No pustumsas, kur bija stāvējis, gausi iznira vēl vieifs vērotājs — gara auguma sagumis vīrietis. Viņš uzkāpa līdz starpstāvu laukumam un, šķiet, kaut ko sacīja: Brendels lēnām pacēla galvu un pamāja par zīmi, ka nācēju pazinis. Uzkumpušais vīrietis piegāja pie dīvāna, apsēdās Brendelam līdzās un mierinot aplika viņam roku ap pleciem.

Tas bija Gerhards Rešlers.

Viņu tuvība likās gandrīz vai saredzama: divi cilvēki, kas kopā nodzīvojuši mūžu, kam kopīgi piedzīvoti un gadu desmitu ēnās aprakti daudzi noslēpumi. Rešlers piedāvāja Brendelam cigāru, uzliesmoja sērkociņš, pacēlās dūmu mākonītis. Nesapratu neviena vārda, dzirdēju vienīgi balsu kluso, dobjo murdoņu un nodomāju, cik labi, cik bezgala labi, kāda dieva žēlastība, ja arī man šādā grūtā brīdī būtu gadījies tāds mierinātājs draugs.

Beidzot Rešlers smagi pietrausās no dziļā dīvāna un pieskārās Brendela plecam. Brendels sēdēja, galvu nokāris, un es dzirdēju Rešlera mierinošo balsi, kādā, bērnu midzinot, mēdz stāstīt pasaku.

Rešlers lēnām izvilka kreiso roku no frakas kabatas. Ar vienu roku viņš glāstīja Brendela plecu, otrā turēja kaut kādu priekšmetu, bet es nespēju sazīmēt, ko īsti. Viņš paliecās mazliet uz priekšu, lēnām pielika kaut ko Brendelam pie deniņiem, un es izdzirdu krēslainajā kāpņu laukumiņā kaut ko nokrakstam, un tikai tad, pēkšņi atceroties apslāpēto troksni pustumšajā gaitenī Glazgovā, kur atradu Alisteru Kempbelu,— tikai tad es sapratu, ka doktors Rešlers nupat ielaidis Brendelam galvā lodi.

Brendels sabruka un sāniski saļima pret dīvāna atzveltni un roku balstu. Rešlers prasmīgi pacēla ļengano ķermeni un pārvēla to pāri dīvāna atzveltnei. Vēroju, kā tas pazūd spraugā starp atzveltni un palodzi. No mirkļa, kad atskanēja khisinātā šāviena sausais sprakšķis, līdz brīdim, kad namātevs pazuda manam skatienam, bija pagājušas apmēram trīsdesmit sekundes. Rešlers piegludināja uzvalku, atsēdās dīvānā, un es redzēju tumsā gailējām viņa cigāra galu. Man bija izkaltusi mute, acīs dega tāds sausums, ka nespēju tās pat pamirkšķināt, nesapratu, kā izdvest kaut skaņu. Bet es arī negribēju izdvest skaņas. Stāvēju kā paralizēts, atspiedies pret gobelēnu, no kura mirstošā meža-kuiļa zeltainās acis vērās tieši manējās.

Rešlers piecēlās un kāpa augšā, tuvodamies man. Saodu viņa cigāra dūmus. Viņš apstājās man līdzās un paraudzījās man acīs. Likās, ka mēs esam divi vien visā pasaulē; aiz augstā loga, pie kura mūža miegā gulēja Brendels, gaudoja vējš.

— Jūs redzējāt?— Rešlers klusu jautāja.

Es pamāju.

— To vajadzēja izdarīt. Iemeslu bija pārpārēm. Vispirmām kārtām — atmaksa. Viņš mani izmantoja ilgus, ilgus gadus, šantažēja mani tikām, kamēr sāka domāt, ka esmu viņa draugs, un es tiešām biju viņa draugs — līdz tam brīdim, kad sita atmaksas stunda un mans naids kļuva stiprāks par mūsu draudzību.

— Jums man nekas nav jāpaskaidro,— es sacīju. Mēle man bija sausa un lipīga.

— Labi, bet šis tas jums tomēr jāzina. Neba savā prātā vienkārši nolēmu viņu nogalināt. Tā nav vienkārša slepkavība, nianse ir ļoti smalka . . .— Mēs bijām piegājuši pie margām, pie kurām pirms brīža stāvēja Brendels, līdz saņēma spēkus kāpt lejup.— Tā ir politiska slepkavība. Saprotat?

Es truli papurināju galvu.

— Esmu Aivora Steinza cilvēks Minhenē, mister Kūper. Man bija rīkojums — viņš man lika sagaidīt jūs un sniegt jums palīdzību.— Pirms turpināja, viņš uzmanīgi aplūkoja savu cigāru.— Viņš man piekodināja, ka to drīkstu jums atklāt tikai pēc uzdevuma izpildīšanas.— Viņš nopūtās.— Tagad jūtos daudz labāk. Tomēr bīstos, ka mums gaidāma gara nakts. Jābūt ļoti piesardzīgiem.

Rešlers . . . Mums tātad nav bijis ne mazākās iespējas nosargāt Brendelu: ikviens allaž zināja daudz vairāk nekā mēs; mēs visu laiku kā pēdīgie muļķi taustījāmies pa tumsu.

— Nomierinieties,— Rešlers rupjā balsī sacīja, — nav jau nemaz tik ļauni. Iedomājieties, ka jūs būtu tāds vecis kā es, kam ne no kā vairs nav jābīstas, bet dzīvot arī atlicis tikai īsu brīdi.— Manas domas darbojās kā atpakaļiski griezta lente, un es dzirdēju Sen-džonu sakām, ka es ļoti maz zaudēšot, ja būs jāmirst rītu nesagaidījušam. Par manu nāvi katram bija sava filozofija.

— Tur lejā ir jūsu draugs Pītersons. Viņš labu brīdi mani vēroja tā, it kā gaidītu, ka nākamajā mirklī mani ķers trieka. Aizejiet viņam pakaļ, mister Kūper, un aizvediet viņu uz Līzas istabu.

— Viņi nupat ļoti strīdējās. Es dzirdēju — biju blakus vannasistabā.

— ZJnu. Viņš man izstāstīja. Viņš bija satriekts. Varētu pat teikt, ka tajā brīdī viņš vēlējās mirt. Viņš sievu patiesi mīlēja. Tagad iešu pie viņas un pateikšu, kas noticis.— Grasīdamies aiziet, viņš vēlreiz apstājās.— Saprotiet, Steinzam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka Brendels jāaptur.

— Jāaptur, lai kaut kas nenotiktu?

— Skaidri es to nezinu, mister Kūper. Bet kaut kādi notikumi briest, kaut kādi. . . ļoti svarīgi notikumi. Es arī nezinu, vai tagad tas būs novēršams, bet, jādomā, vismaz tiks ievilcināts. Un nu man jāiet pie Līzas.

Kad starpstāvā biju palicis viens, man mācās virsū nemaņa, un kaut kāds nepārvarams spēks mani vilktin aizvilka pie dīvāna. Ja ņu viņš vēl ir dzīvs? Uzmeties ceļos uz dīvāna, es pārliecos pār atzveltni. Brendela ķermenis, pustumsā tikko samanāms, gulēja, nedabiski saliecies,— ne asiņu, ne izšķīdušu smadzeņu, tikai nekārtīgi nomests viesību uzvalks.

— Žēlīgā debess, ko jūs tur darāt? Dīrājat āžus loga nišā?

Pītersons. Šādos brīžos arvien uzradās Pītersons.

Arī viņš palūkojās aiz dīvāna.

— Dieviņ tētīt,— viņš pēdīgi nočukstēja,— tur taču ir līķis . . .

— Mūsu namātevs,— es atteicu.— Steinza cilvēks viņu pirms minūtēm piecpadsmit piebeidza. Man gadījās to redzēt.

Pītersons vēlreiz paskatījās uz līķi.— Kas viņu nogalināja?

— Rešlers.

— Viņš ir Steinza sūtnis?— Pītersons nespēja tam ticēt, viņa apziņa uzņēma manus vārdus ar lielu piepūli.

— Jā. Viņš pats man to pateica.

— Un nošāva viņu tepat uz dīvāna?

Es pamāju.

— Veikls, sātans,— Pītersons nočukstēja.

— Pašreiz viņš ir augšā pie Līzas. Viņš mani sūtīja sameklēt jūs un uzvest augšā.

— Un es, kā vienmēr, atrodu jūs kopā ar kārtējo līķi.— Viņš izdvesa garu nopūtu.— Labi, tad jāiet vien augšā ar viņu aprunāties. Bet īstenībā man sāk gribēties kaut uz mirkli šo jezgu apturēt.— Viņš pagrieza galvu uz dīvāna pusi.— Jēziņ, viņu taču atradīs tikai tad, kad saodīs trepēs smaku. Tas ir «Hamlets», Kūper, literāra sasaukšanās.

Zobus atžņiebis, viņš drāzās pa kāpnēm augšup — gluži kā Bogarts^16 jaunības dienās.

Līza stāvēja savā istabā pie tualetes spoguļa. Vēl varēja saost vēmekļu smaku, bet viņas parfīms jau sāka to pārmākt. Pie kājām viņai gulēja slapjš dvielis.

Rešlers sēdēja šūpuļkrēslā. Mēs apstājāmies uz sliekšņa. Neviens nekustējās, aiz logiem brāzmoja vējš.

Viņa bija uzvilkusi garas bikses un aplikusi krūšturi — šaura, balta lentīte stiepās pāri kalsnajai, trauslajai mugurai. Viņa pieliecās, paņēma džemperi, uzvilka to un sakārtoja atlokāmo apkakli. Melno matu parūka gulēja uz savandītās gultas kā beigta žurka, saņurcītā melnā kleita nevērīgi bija iemesta papīrgrozā. Viņa nesteidzīgi sāka ar garu ķemmi sukāt savus īstos matus, kas nokarājās pār seju.

Beidzot viņa pagriezās pret mums. Nu viņa atkal bija pārvērtusies par sievieti, ar kuru satikos parkā. Viņas pelēkās acis sastapās ar manējām, viņa aplaizīja sausās lūpas un ierunājās neskaidrā balsī, izklausījās, it kā viņā viss būtu izkaltis.

— Hallo, Džon!— Viņa pārlaida skatienu sajauktajai

istabai un nevarīgi paraustīja plecus.— Nezinu,

ko . . .— viņa ar piepūli norīstījās, likās, ka rīklē viņai kaut kas noklikst.— Atvainojiet par . . .— Viņa vēlreiz paraustīja plecus, pacēla dvieli un gauži lēnām, ar vienu roku līdzsvaram pie mēbelēm pieturēdamās, ar visu dvieli devās uz vannasistabu. Kad viņa gāja man garām, uzvējoja tā pati nelabā smaka; Brendels sacīja, ka viņai tā piedienot, tie bija viņa pēdējie vārdi sievai. Seja bija drausmīgi bāla, apakšlūpa pašā vidū pārsista, tāpat arī deguns, kur bija trāpījis belziens. Gārdzošā elpa svelpa sadauzītajā degunā.— Atvainojiet,— viņa sacīja, paslīdēdama garām Pītersonam. Ieejot vannasis-tabā, viņa atstāja durvis pāris collu pusviru.

— Vai jūs viņai pateicāt?— es jautāju.

— Iešļircināju viņai ļoti spēcīgas nomierinošas zāles,— Rešlers atbildēja.— Sacīju, ka Brendels miris, ar to lai pagaidām pietiek. Zāles iedarbojas, īstenībā viņa staigā kā miegā, tomēr mani vārdi viņai iegulst smadzenēs, tikai viņa ir pārāk izmocīta, lai uz tiem reaģētu.— Viņš piecēlās un palūkojās ārā pa logu.— Viņa pilnā mērā apzinās nopietnās pārmaiņas savā dzīvē, un zāles viņai palīdzēs mierīgi panest visu, kas mums šonakt vēl darāms.

— Vai viņa neaizmigs?— Pītersons jautāja, ūsas braucīdams.

— Nē, kamēr mēs viņai to neļausim. Pēdējās divpadsmit stundās viņa ir sadzērusies milzumu zāļu, lai spētu izturēt viesību spriedzi. O, viņa spēj izprovocēt ieinteresētās puses līdz asai konfrontācijai, dara to egocentriski, tīšām nesaudzēdama sevi, bet arī nelikdamās ne zinis par to, ka sagādā ciešanas citiem, ja vien spēj apmierināt savu slimīgo ziņkāri.— Redzēdams mūsu apjukušās sejas, viņš aizgriezās atpakaļ pret logu un pašķīra aizkarus.— Tas ir ļoti sarežģīti . . . bet jums jācenšas saprast, ka viņa nav tāda kā mēs visi, jāsaprot, ka viņa ir apsēsta, meklējot savu «es». Vai arī — izjūtot tā neesamību. Gala iznākumā viņa ir neaprēķināma; vienīgais, ko var paredzēt, ir viņas nekonsekvence, absolūta vienaldzība par savas uzvedības sekām. Viņa savā rīcībā nesaskata nekā īpaši ļauna. Viņa nepazīst līdzjūtību pret sevi,— pēdīgi viņš pagriezās pret mums un nošņauca degunu,— bet nejūt līdzi arī nevienam citam. Viņai ir tikai viena vienīga apsēstība — izprast savas esības jēgu, viss pārējais viņai vienaldzīgs. Ārā joprojām snieg, kungi, un mums jālūko dabūt jūs no šejienes laukā.

— Man ir vienalga, vai viņa ir traka vai ne,— Pīter-sons īgni sacīja,— bet viņa nāks mums līdzi. Daži no šejieniešiem kļūs varen nikni, kad atradīs savu kungu un pavēlnieku aizbāztu aiz dīvāna. Tādēļ viņa sieva var mums kļūt par zināmu nodrošinājumu. Viņa taču ir vērtīga abām pusēm — gan Brendela, gan Zigfrīda piekritējiem, vai ne?

— O, jā, viņa ir vērtīga, viņai ir aizstāvji. Jūs pareizi spriežat, ja gribat vest viņu sev līdzi. Un kas gan ir tāda nolaupīšana salīdzinājumā ar jūsu pārējiem noziegumiem?

— Kādiem pārējiem noziegumiem?

Rešlers drūmi pavīpsnāja.

— Pirmām kārtām — namāteva noslepkavošana. Skaidrs, ka viņi par vainīgajiem uzskatīs jūs. Neviens taču nedomās, ka to esmu izdarījis es, kā jums šķiet?

— Tātad vājprātīgā dāma brauks mums līdzi,— Pī-tersons nolēma.

— Es neesmu vājprātīga, mister Pīterson.— Viņa smagi atbalstījās pret stenderi.— Esmu drausmīgi pārgurusi, bet neesmu jukusi.

Aizvedu viņu līdz krēslam un apsēdināju.

— Paldies, Džon.— Acis viņai bija ciet, seja vienos zilumos, vārdi ar grūtībām lauzās pār pietūkušajām, sausajām lūpām. Viņa sēdēja klēpī saliktām rokām, drebošiem plakstiem. Stāvēju līdzās krēslam un vēroju

viņu. Smagi iezvilusi krēslā, viņa ar mokām elpoja. Pītersons ar Rešleru istabas otrā malā apspriedās.

— Vai varu dabūt padzerties? . . . Džon, lūdzu, mazliet ūdens.— Viņa atvēra acis, bet nespēja fokusēt skatienu. Vairākkārt viņa pielika roku pie krūtīm, it kā gribēdama pārliecināties, vai tā patiesi ir viņa. Pieliku glāzi pie pārsistās lūpas, bet viņa nevēra muti vaļā, un ūdens notecēja gar zodu. Es paņēmu salveti un nosusināju slapjumu, pēc tam iemērcu pirkstus glāzē un samitrināju pārsisto, asinīm apkaltušo lūpu. Viņa bija gandrīz nesamaņā. Atcerējos viņas lūpu pieskārienu vakar parkā, kad sniegpārslas krita viņai sejā.

Pītersons nepacietīgs pienāca pie mums.

— Tūliņ ejam projām,— viņš sacīja.— Mēs visi četri nokāpsim lejā, iziesim cauri vestibilam un pa parādes durvīm ārā. Rešlers apgalvo, ka viņš izvedīšot mūs cauri trieciennieku apsardzei, kas stāv pie durvīm. Ja viņš to nevarēs, tad cietīs daudzi. Sito jukušo sievišķi mēs ņemam līdzi par ķīlnieci — kā filmā. Viņa ir mūsu caurlaide iziešanai no šīs trakomājas. Dabūjiet viņu kājās, un lasāmies projām.— Viņš piegāja pie durvīm un palūkojās gaitenī.

Rešlers izņēma no skapja aitādas kažoku Lizai.

— Viņai jāsaģērbjas silti,— viņš sacīja,— pašreiz viņas organismam nav ne mazāko pretošanās spēju.

Pītersons atgriezās un uzsita knipi.

— Ejam, ejam, nav ko kavēties. Paldies dievam, deg tikai sveces, neviens īsti nevarēs saredzēt viņas seju. Jēziņ, viņa jau izskatās tā, it kā piecpadsmit minūtes būtu pabijusi Zviedru Eņģeļa^17 nagos. Jūs, Rešler, paņemiet mūsu mēteļus, nevaram taču bez mēteļiem laisties ceļā tādā putenī.

Kāpām lejā kā Kerijs Grants un Ingrīda Bergmane filmā. Pītersons gāja pa priekšu. Rešlers noslēdza gājienu un nogriezās ģērbtuvē paņemt mūsu mēteļus, bet mēs devāmies uz priekšu gar sienu, pie kuras kandelabros dega sveces. Nokļuvuši gandrīz līdz durvīm, apstājāmies. Apsargi bloķēja izeju. Kopā ar viņiem stāvēja Zigfrīds un mūs vēroja. Gaišie mati pustumsā bija zaudējuši mirdzumu. Mums visapkārt rosījās cilvēki, smējās un tērzēja, gaidīdami kārtu virsdrēbju saņemšanai. Pulkstenis bija gandrīz viens.

Atnāca Rešlers ar mēteļiem. Viņš man palīdzēja uzvilkt manējo, cenzdamies ar augumu aizsegt Līzu. Kamēr es stīvēju mugurā mēteli, viņa stāvēja starp mums abiem. Siltajā cilvēku biežņā man atkal uzvēdīja viņas parfīms. Pītersons, mēteli uzvilcis, pagriezās pret Rešleru.

— Atiet, vediet!— viņš sacīja, un Rešlers mums pa priekšu devās uz durvīm.

Zigfrīds beidzot sarosījās; pagājis garām Rešleram, viņš aizkrustoja ceļu man un Līzai.

— Kurp tu iesi, Līza? Kur Ginters?— viņš noprasīja augstā, spalgā balsī.— Un jūs nekur neiesiet,— viņš piebilda man.

Rešlers pie durvīm runāja ar milzeņiem, kas stāvēja sardzē. Tie klausījās. Viņš pamāja ar roku uz mūsu pusi, viņa seja pauda satraukumu; arī durvju sargi palūkojās uz mums. Viens drūmi papurināja galvu. Pītersons nelikdamies ne zinis, stūma mūs uz priekšu, tieši virsū Zigfrīdam, kurš arī izskatījās satraukts.

— Jūs nedrīkstat aiziet — viņš atkārtoja. Balss bija kļuvusi tik spalga, ka viens vecāks pāris pagriezās un izbrīnā sacēla uzacis.— Līza,— viņš neatlaidās,— kur ir Ginters?

Pītersona pacietība bija galā. Viņš pasniedzās gar manu plecu, lai tuvumā stāvošie neredzētu viņa roku, ieķērās Zigfrīdam krūtīs un pievilka viņu pavisam tuvu mums klāt, smaidot vērdamies salonlauvam tieši sejā.

— Pazūdi,— viņš sacīja.— Saprati? Vācies prom! Mēs aizejam. Viņa nāks mums līdzi, un, ja radīsies kādi traucējumi, pirmā lode tiks tev.

Spēcīgs grūdiens trāpīja Zigfrīdam starp acīm, un viņš ar vaļā muti, aizelsies atkāpās.

Bijām jau pie durvīm, kad pret mums pagriezās Rešlers apjukušu izteiksmi enerģiskajā sejā. Viņam nebija veicies. Sargi nepiekāpās. Mēs stāvējām, nesaprazdami, ko darīt.

— Vai šitie vīri angliski saprot?— Pītersons jautāja.

Rešlers pamāja. Zigfrīds stāvēja, atspiedies pret

sienu, un, šķiet, apsvēra, vai pašreiz muļķīga drošsirdība būtu īsti vietā; neviens lāgā nesaprata, kas notiek. Izņemot Pītersonu.

— Es ar viņiem aprunāšos,— viņš noteica. Mēs saspiedāmies ciešāk, Pītersons nenolaida acu no triju pie durvīm sastingušo vīru ādamāboliem. Es dzirdēju katru vārdu, jo viņš runāja ļoti lēni.

— Ja mums neļaus iziet pa šīm durvīm, pēc divām sekundēm te būs četri līķi. Vispirms mans draugs,— viņš norādīja uz mani,— nošaus Brendela kundzi. Kamēr viņš darbosies, es paņemšu uz grauda jūs visus trīs. Plaukš. Plaukš. Plaukš. Man nav ko zaudēt. Jūs varat nopirkt sev dzīvību, izlaižot mūs ārā. Ja sekosiet mums, šī daiļā dāma tikpat tiks nošauta.

Pītersonam pretī vērās trīs apjukušas fizionomijas.

— Izlemiet paši.

Pītersons man pamāja, lai eju ārā. Viņam bija taisnība. Mums nebija izvēles, un man tas patika. Aizvadīju Līzu līdz durvīm. Rešlers tās atvēra. Arā bija auksts, viss balts un tīrs, un es pat nepaskatījos atpakaļ.

Līza pagrieza seju pret mani un ar roku aizsargājās no sniegainā vēja. Ceļš bija slidens, un mēs spērām īsus piesardzīgus solīšus. Nezināju, kas notiek mums aiz muguras, tikai gāju uz priekšu pa ceļu, kas veda uz mašīnu stāvvietu. Velns zina, kur novietota mūsu mašīna.

Pēdīgi pametu skatienu atpakaļ. Rešlers, Pītersons un visi trīs sargi nāca mums aiz muguras. Sniegpārslas krita uz viņu drūmajiem, melnajiem uzvalkiem. Viņi nesaprata, ko darīt.

Stāvvietas sargi panācās soli mūsu gājienam pretim un apstājās. Piegājis pie viņiem, Pītersons smaidīdams pažvadzināja mašīnas atslēgas un sacīja:

— Pateicos, atslēgas ir pie manis. Pirmā mašīna rindā.

Kad viņi, par mums neinteresēdamies, atgriezās savā pajumtē, kur bija siltums un cigaretes, Pītersons man uzsauca:

— Pa kreisi no jums, Kūper, pirmā mašīna rindā.

Mēs visi septiņi, arī trīs durvju sargi, kas, iznākuši

bez virsdrēbēm, drebinājās, stāvējām, kamēr Pītersons atslēdza abējas durtiņas. Mašīnā iedegās gaisma. Kad viņš atgriezās pie mums, ieraudzīju viņam rokā revolveri ar apaļu uzmavu stobra galā.

— Kārtībā. Jūs, Rešler, sēdieties aizmugurē, žigli!— Rešlers neveikli ierausās pakaļējā sēdeklī.

— Kūper, iestumiet viņu Rešleram blakus!— Revolveris bija mērķtiecīgi pavērsts pret trim stāvētājiem, kas mīņājās no vienas kājas uz otru un berzēja baltās rokas.

— Ja jūs iedomāsieties mums sekot vai darīsiet jel ko, lai mūs aizkavētu, Brendela kundze būs pagalam. Skaidrs?

Visi trīs vienprātīgi palocīja galvu.

— Varbūt jūs domājat citādi,— viņš sacīja,— taču, pirms pieļaujat neizlabojamu kļūdu, sameklējiet Brendela kungu. Kad būsiet atraduši, pajautājiet viņam, ko darīt,— Brendela kungs jums visu paskaidros. Sapratāt? Un tagad — pasmaidiet atklāti un no sirds! Uzsmaidīsim visi cits citam.— Viņš pavicināja revolveri.

— Smaidiet! Es arī smaidīšu.— Un viņš atžņieba zobus kā vilks.

Beidzot arī trijotne, zobus klabinot, pasmaidīja.

Pītersons vienam biedriski uzsita uz pleca.

Es rausos mašīnā, slīdēdams uz ledus, atbalstam pieķēries pie mašīnas durtiņām. Pītersons durtiņas aizcirta. Es nospiedu pogu, lai noslidinātu loga stiklu. Pītersons pilnām izbaudīja situāciju.

Viņš pasniedza man revolveri.

— Turiet to kreisajā rokā, atspiediet pret loga augšmalu. Viņi mās mums atvadas.— Pats viņš mundri apgāja apkārt mašīnas priekšgalam, apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru. Paliecies uz manu pusi, viņš pamāja palicējiem ar roku.

Arī tie, atpakaļ kāpdamies, māja mums.

— Nolādētie vanckari,— Pītersons noteica,— jums gaidāmas īstas prieka dienas, bet tas neko nekait, tad vismaz neiznāks laika padomāt, kādus kauna darbus jūs darāt.— Tumsā atskanēja viņa smiekli.— Kūper, uz aizmugures sēdekļa ir papīra kulīte. Izvelciet no tās man vienu kociņkonfekti.— Viņš smagi nopūtās.

— Nekautrējieties, paņemiet pats arī! Nosviniet izdošanos!

Ceļā uz Minheni Rešlers mums skaidroja, kas gaidāms. Pirmkārt — Brendela nāve paliks neatklāta vismaz vēl pāris stundu, pietiekami ilgi, lai mēs nozustu pa to pašu bēgšanas ceļu, kāds bija izplānots manam brālim. Mums būs jābrauc uz dienvidiem, pēc tam pa Alpiem uz kādu nomaļu pili.

Otrkārt — uz Rešleru nedrīkst krist ne mazākā ēna. Jārada iespaids, ka pēc Brendela nogalināšanas esam nolaupījuši Rešleru, lai netraucēti varētu izkļūt no viesību nama. Rītrītā apteksne atnākusi atradīs viņu piesietu pie gultas.

Treškārt — mums jāpaliek savā slēptuvē kalnos, līdz saņemsim vēstis no viņa.

— Kas notiks tālāk ar viņu kustību,— Rešlers turpināja,— man grūti minēt. Pirmajā brīdī Brendela nāve viņus apstulbos. Instrukcijas tie saņēma no viņa, bet viņš^bija tāds pats vadonis kā jebkurš cits. Aizstājams. Varbūt vadību centīsies pārņemt Alfrēds Kotmanis, bet tur slēpjas āķis — iespējams, Zigfrīds izmantos situāciju savas karjeras labā.— Viņš ievilka nāsīs auksto gaisu, tad nošņauca degunu. Mašīnas starmeši taustīja ceļu caur biezajiem sniega mutuļiem.

— Zigfrīdu grūti novērtēt — viņš ir apsviedīgs, jauns cilvēks, bet nav zināms — tikai diletants vai arī viņam ir spēcīga aizmugure. Kur viņš ņem naudu? Skaidrs, ka ne no Madrides. Šaubos, vai no šī avota vēl kaut kas plūdīs tagad, kad Brendels miris. Bez Brendela Zigfrīdam varbūt nāksies sadurties ar skarbāku dzīves īstenību nekā līdz šim. Man ir diezgan nemierīgs prāts, domājot par to, kā uz notikušo reaģēs Zigfrīds.

— Ko jūs gribat teikt?

— Manuprāt, viņš izanalizēs situāciju un sapratīs, ka Brendels bija viņa galvenais balsts. Sai sakarā viņš, iespējams, centīsies izmantot pēdējo rezervi, proti, Brendela kundzi — dižā cilvēka atraitni. Vai nu viņš viņu mīl, vai nemīl — viņš ir ļoti moderns jauneklis, un man nav ne mazākās nojausmas, vai viņš vispār spēj kaut ko just,— tomēr varbūt viņš centīsies padarīt Līzu par simbolu. Sadzenot viņai pēdas, viņš varbūt cer ievērojami pacelt savu nozīmi kustībā. Viņš zina, ka Kotmanis neies ar viņu laiku tērēt un ka viltīgā, vecā lapsa Sendžons ir Kotmaņa nometnē.

Iespējams, ka viņi paši centīsies atkratīties no Zigfrīda. Viņi varbūt gribēs nostabilizēt situāciju un noturēties līdzšinējā plāna ietvaros, aizmirst Līzu un izsvītrot no sarakstiem Zigfrīdu. Kam viņiem viens vai otrs no šiem abiem vajadzīgs? Cilvēki ir mirstīgi, bet plānus sastāda, lai tie tiktu izpildīti. Zigfrīds varbūt saprot, ka šie ir viņa dabiskie ienaidnieki. Ja viņš tiešām to saprot, tad vai nu pāries pagrīdē, vai arī centīsies atvest atpakaļ Līzu un pats pasludināt sevi par varoni, par Jauno Zigfrīdu, ko Vācija gadsimtiem gaidījusi.— Aizsedzis muti ar plaukstu, Rešlers nošķaudījās.

Pītersons atrada šauro ieliņu, un Rešlers parādīja sānielu, kas šķērsoja aleju viņa mājas aizmugurē. Līza gan nedroši un mazliet grīļodamās, tomēr pieveica šauro, aizsnigušo taku, kas veda līdz Rešlera siltajai virtuvei, kur dvesmoja salda smarža. Viņa kaut ko neskaidri murmulēja, apsarkušās acis pieriesās ar asarām, un es viegli pieskāros viņas matiem, vēlēdamies viņu kaut drusku nomierināt. Pītersons nīgri mani vēroja. Padegunē viņai bija saskretušas asinis, arī uz kažoka baltās, mīkstās ādas apkakles rēgojās asiņu traipi. Apsēdos un raudzījos viņā, pats biju pārguris un izsalcis, acis kā smiltīm piebērtas.

Laikam biju iesnaudies. Pītersons mani sapurināja pie pleca.

— Celieties, Džon! Mēs apmainījām mašīnas numuru. Tagad tas ir gluži tāds pats melns mersedess kā visi. Bet mums jātiek projām. Šeit neesam drošībā.— Viņš vilka rokā cimdus.— Mašīnā viss salikts. Somas un pārējais. Par visu ir gādāts.

Līza bija saļimusi šķērsām pāri galdam, un Rešlers centās viņu atžilbināt. Telpā smaržoja kafija. Pītersons ielēja krūzītē lāsi konjaka un piestūma krūzīti man. Es mazliet iedzēru, un konjaks man apsvilināja mēli.

— Ardievu, mister Kūper,— Rešlers sacīja un stingri paspieda man roku. Viņš viegli paklanījās, ietinies pašcieņā kā mētelī.

Pītersons man pasniedza mersedesa atslēgas.

— Savu māsu,— viņš saviebdamies sacīja,— to plān-prātīti, ņemiet līdzi.— Pats viņš kopā ar Rešleru izgāja no virtuves. Dzirdēju viņus kāpjam pa trepēm augšā.

Iesēdināju Līzu pakaļējā sēdeķlī, iedarbināju motoru, ieslēdzu sildāmierīci, tad izkāpu ārā un ierausos viņai līdzās. Viņa atspiedās pret mani. Nevarīga kā slims dzīvnieks. Apliku roku viņai ap pleciem. Taču, tiklīdz sāku domāt par viņu, par viņas dažādajām maskām, man tūliņ acu priekšā parādījās Rešlers, kas nospiež gaili revolverim ar klusinātāju Brendelam pie galvas.

Dzirdēju Pītersonu nokāpjam pa apsnigušajiem pakāpieniem. Viņš iesēdās mašīnā un, galvu atpakaļ pagriezis, paskatījās uz mums.

— Kārtībā,— viņš noteica,— braucam.

Aptuveni ap četriem no rīta mēs apstājāmies Bad-tolcā. Bija tumšs, un ass vējš trauca pa tukšajām ielām smalku, sausu sniegu. Mājas bija košās krāsās, ar dekoratīviem čukuriem, bet ielas vāji apgaismotas un bez jebkādas kustības. Atstājuši Līzu ērtajā sēdeklī, izkāpām izlocīt kājas. Pītersons attirpināja no stūres turēšanas nogurušās rokas.

Aukstajā gaisā bija patīkami. Patvērāmies kādās parādes durvīs.

— Kā jums izdevās dabūt mūs ārā no Brendela mājas?— es jautāju.

Viņš izbraucīja sniegu no ūsām un uzslēja mēteļa apkakli. Sniega virpuļi vēlās pa ielu kā rēgi.

— Visdrīzāk to var salīdzināt ar sviras sistēmu. Mums izkļūt ārā bija svarīgāk nekā tiem karakalpiem mūs nelaist. Viņiem bija pavēlēts nelaist mūs laukā, bet, kad mēs pateicām, ka viņi var dabūt galu, ja mēģinās mūs aizkavēt, viņiem bija jāizvēlas: vai nu laist mūs laukā un noteikti palikt dzīviem, vai nelaist un varbūt dabūt lodi ribās.— Viņš nošņaukājās un sita plaukstu pret plaukstu, lai rokas netirpst.— Ja šādiem brāļiem liek izvēlēties starp dzīvību un nāvi, tie parasti izvēlas dzīvošanu. īstā svira, protams, ir un paliek revolveris. Vienmēr jābūt spējīgam savus draudus lietiski pamatot. Ja mēs būtu teikuši: laidiet mūs ārā, citādi mēs gāzīsimies jums virsū ar dūrēm,— viņi mūsu paliekas no rīta būtu izbarojuši suņiem.

Viņš izvadīja mersedesu taisni cauri pilsētai, kas putenī bija tikko nojaušama.

— Rešlera karte rāda, ka mums jānogriežas no šosejas un jāpabrauc atpakaļ kalnos. Jābrauc gandrīz līdz Austrijas robežai, kur Alpos būsim labi paslēpti. Esam apmēram pusceļā. Mūsu ceļamērķis ir pils, kas pieder Brendelam un kur patlaban neviens neuzturas. Rešlers teica, ka šaipus pils esot mazs ciematiņš, aiz kura ar mašīnu tālāk pabraukt vairs nevar, līdz galam mūs aizvedīšot kāds cilvēks, vārdā Linds.

Gaisma Alpos ataust strauji — pat šā puteņainā rīta pelēkajā dūmakā, kurā slējās melni egļu konusi un sniega kupenas, augstākas par mersedesu. Gaisma plūst no austrumiem, un gluži negaidot viss iegūst apveidus, pat pelēkbaltās, sniegotās kalnu virsotnes, neskaitāmie sniega torņi, koku galotnes un klinšu šķautnes, kas izzūd putenī kalnu pārejās.

Cita pēc citas parādījās tikko saskatāmas ceļazīmes.

Frostschaden^1

Schlechte Wegstrecke^18 [19]

Verengte Fahrbahn^20

Atradāmies kaut kur starp Badtolcu un Garmišu, pazīstamo slēpošanas vietu. Pametot skatienu pa mašīnas logu, negribējās ticēt, ka te kāds varētu uzdrošināties slēpot: pārlieku viegli ieslīdēt dziļajā sniegā un pazust uz visiem laikiem.

Nelielā pils, drukna un zema, iznira pēkšņi kā parādība, un Pītersons acīm redzamā atvieglojumā noteica:—Te nu tā ir. Klāt esam.— Viņš izmeta pa logu nosūkātās konfektes kociņu un strauji apturēja mašīnu pie lielākās no mājelēm, kas bija sakļāvušās cita pie citas pils pakājē.

Izkāpis viņš aizsteidzās un pieklauvēja pie durvīm, kuru ietvars bija izgreznots piparkūkām līdzīgiem kokgriezumiem. Durvis tūdaļ atvērās, un viņš salīcis iegāja iekšā.

Pamodināju Līzu, kas modās kā bērns, beržot ar dūrē savilktām rokām acis un smalkā balsī činkstot. Vienu mirkli viņai acīs pavīdēja šausmas, bet tad viņa pazina mani.

— Džon,— viņa lēnām, it kā runāt mācīdamās, sacīja, — lūdzu, man jāiet uz tualeti.

Palīdzēju viņai izkāpt un aiziet līdz durvīm, ielaidu viņu iekšā. Pītersons sarunājās ar sirmu, bārdainu, gadu piecdesmit vecu vīrieti sarkanmelni rūtotā virskreklā. Vējš svilpoja lielā, nomelnējušā pavardā, kurā kvēloja ogles. Līza aizgāja savu ceļu.

— Linda kungs ir ar mieru aizvest mūs līdz pilij. Viņš saka, sniegamobiļi esot noīrēti, bet mums būšot daudz siltāk un patīkamāk braukt kamanās. Es teicu, ka esam ar mieru. To jukušo mēs sniegamobilī tikpat nevarētu aizvest.

Līza atgriezās, un uz tualeti aizgāja Pītersons. Līza saņēma manu roku un smaidot pieglauda sev pie vaiga.

Linds iemeta krietnu malkas šķilu virtuves pavardā. Līza dzēra kafiju no lielas māla krūzes ar apdrupušām malām. Linds izgāja ārā sagatavot kamanas. Pītersons

atnāca atpakaļ, uz tualeti devos es. Prātoju, vai viņa maz atceras, ka viņas vīrs ir miris. Nakts drausmone bija pārvērtusies par Zeltmatīti, un ļaunākais bija tas, ka es vēlējos viņu apskaut un skūpstīt.

Kāds piedauzīja pie durvīm.

— Peldiet ārā!— Pītersons uzsauca.— Jābrauc.

Pītersons apsēdās kamanu priekšējā sēdeklī blakus

Lindām. Mēs ar Līzu, segās pāri acīm ievīstīti, sēdējām aizmugurē. Dzirdējām zirgus krācam, sasalušo sniegu sitamies pret kamanām un vēju svilpjam. Viņas mati krita man sejā, viņa mazliet pacēla galvu, vaigos sārtoja svaigums, tumšās brilles aizsedza zilumu pie acs. Viņa smaidīja. Mute bija plata un nekautra. Noskūpstīju viņu. Viņas lūpas nepakustējās, viņa neatsaucās skūpstam, un es sapratu, ka esmu izdarījis drausmīgu aplamību.

Nezinu, cik reižu piespiedu lūpas viņas mutei, cik reižu vēlējos, lai viņa man atbildētu. Taču viņa to nedarīja, un es glāstīju ar lūpām viņas seju, pieskāros brūcei apakšlūpā, katrai vietiņai, ko bija ķēruši sitieni, sniegam uz viņas pieres.

Beidzot kamanas apstājās, un es dzirdēju, kā Linds un Pītersons tusnīdami noraušas no bukas sniegā. Pītersons atvēra mazās durtiņas, lai mēs varētu izrāpties, un kopā ar Lindu devās projām. Pilij bija balkons, un tā izskatījās kā izcelta no tūrisma reklāmas bukleta. Es piecēlos, un manam skatienam atklājās neticami skaista panorāma, kas sniedzās tālu pāri egļu joslai. Tālu lejā saulē zvīļoja aizsalis ezers. Pār to slīga sniegotas nokares un miglas vāli, bet tur, jūdzēm tālu lejā, ezers spīgoja kalnu ieplakā kā bildītē, un man pēkšņi iešāvās prātā, ka Ginters Brendels to nekad vairs neredzēs.

Piecēlu Līzu kājās, un arī viņa ieraudzīja to pašu, ko es. Viņa paraustīja plecus un novērsa skatienu.

— Vai es esmu tava māsa, Džon?

Milzīgais ķieģeļu kamīns aizņēma vai pusi sienas, un uguns, kas tajā sprakstēdama versmoja, ātri piesildīja lielo telpu. Elektrība nebija pieslēgta. Linds no malkas šķūnīša stiepa iekšā lielas šķilas, un Pītersons bija atgriezis vairākas kārbas gaļas sautējuma un atradis konservētu rupjmaizi. Viņš vārīja maltīti uz balongā-zes pavarda. Istaba bija pietiekami iesilusi, lai mēs varētu novilkt mēteļus. Liza saritinājās uz dīvāna lielā kamīna priekšā, apsedzās ar savu aitādas kažoku un paņēma ar konjaku pildītu glāzi. Linds nesa malku augšā uz guļamistabu, no kuras varēja iziet uz balkona, kas apjoza lielo istabu no trim pusēm. Bija grūti iedomāties, ka neesam atbraukuši izklaidēties.

Pītersons dzirdēja mani ienākam virtuvē un sāka runāt, pret mani nepagriezies:

— Smalkjūtība nav mana stiprākā puse, Kūper. To jūs pa šo laiku būsiet pamanījis, vai ne?

— Protams. Jūs esat nejūtīgs. Tas ir skumji, bet jums toties ir citas labas īpašības.

— Tad runāšu atklātu valodu. Dāmai, ap kuru jūs visu ceļu lakstojāties, ir divi lieli trūkumi, kas redzami bez īpašas piepūles. Pirmkārt, viņa, iespējams, ir jūsu māsa, otrkārt, viņa ir ķerta. Vai man taisnība?

— Jājautā, vai tā ir jūsu darīšana.

Ar garu koka karoti viņš apmaisīja virumu.

— Tos, kas jaucas citu darīšanās, neviens nemīl, Kūper.— Viņš nolika karoti uz pavarda un iemala no dzirnaviņām katlā piparus.— Kā vīrietis vīrietim iesaku krietni padomāt, pirms ielaižaties ar šito atraitni. Tas ir viss.— Viņš pagriezās un ieskatījās man acīs.— Runāju ar jums kā draugs. Sājā laikā esmu pieradis domāt par jums kā par draugu. Pēc manām domām, jums vajadzētu likt viņu mierā. Izturieties pret viņu kā pret māsu, par ko jūs viņu uzskatījāt. Un vairāk nekā. Pretējā gadījumā no viņas draud nepatikšanas, turklāt milzīgas.

— Saprotiet, ka man ir ļoti grūti tikt ar to galā, es nemaz tā negribēju.

— Viņa var jums padarīt visu vēl grūtāk panesamu.

— Bet ja nu es teiktu, ka nespēju citādi rīkoties?

— Es to saprastu un dziļi nožēlotu. Jo tieši pašreiz pavisam neatkarīgi no jūsu jūtām pret viņu manā neatliekamo pasākumu sarakstā viņa ir pašā pēdējā vietā.— Viņš nopūtās un paberzēja bārdas rugājus. — Jūs esat labs puisis, piedevām vientiesīgs. Es gribētu, lai jūs sveiks un vesels izkļūtu no šī murga. Runājot par viņu, man ir pilnīgi vienalga, vai viņa nodzīvo līdz rītam vai ne.

Liza ienāca virtuvē un apsēdās pie galda. Un mēs visi trīs kā kurlmēmi sākām ēst, iztukšodami traukus līdz pēdējai kripatiņai.

Pēcpusdienā Liza nolikās uz dīvāna un aizmiga. Es sēdēju dziļā atzveltnes krēslā un labu brīdi viņu vēroju, prātodams, pie kā kavējas viņas domas, un atcerēdamies, ka pagājis mazliet vairāk par divpadsmit stundām, kopš biju liecinieks viņas vīra varmācīgajai nāvei. Bija silti, un šķita, ka viesības notikušas kaut kad ļoti sen un to dalībnieki nemaz neesam bijuši mēs.

Kad bijām paēduši, Pītersons uzgāja augšā, kur uzkavējās veselu stundu. Kad atgriezās, viņš bija noskuvies un apcirpis ūsas. Viņš bija pārģērbies biezā džemperī ar atrotāmu apkakli un Levis džinsos — izņēmis to visu no ceļasomām, kuras Linds kārtīgi bija pārvietojis no mersedesa bagāžnieka kamanās. Pītersons izskatījās samērā svaigs, un rokā viņam bija divas šautenes ar optisko tēmēkli. Tās viņš bija izņēmis no skapja balkonā. Otrā rokā viņš nesa prāvu kasti ar patronām. Viņš apsēdās pie gara galda aiz dīvāna, uz kura gulēja Līza, un nolika abas šautenes gareniski uz galda. Viņš sāka tās pārbaudīt, bet man negribējās jautāt, kādēļ viņš to dara.

Kad pamodos, bija tumšs. Līza aizmigusi gulēja uz sāniem, mute mazliet pavērta, viena roka kamīna pusē noslīdējusi no dīvāna. Abas šautenes joprojām atradās uz galda.

Pītersons pacēla galvu, kad es iegāju virtuvē.

— Sautējums,— viņš sacīja.— Brendelam laikam va-ren garšojusi sautēta gaļa. Skapī ir tādi krājumi, ka ar tiem varētu pabarot visu Ceturto Reihu.— Viņš pameta man konservu atgriežamo.— Atveriet vēl vienu kārbu.

— Kā ar Līzu?

— Lai guļ.

Ēdam klusēdami, nogurums lauza kaulus. Pīterso-nam bija piemeties dobjš kāss, un uz galda viņam priekšā gulēja vesela rinda tablešu.

— Nez vai tām drīkst uzdzert vīnu, kā jums šķiet?— Viņš salasīja tabletes un pašūpoja plaukstā kā metamos kauliņus.— Tās man iedeva Rešlers — pret angīnu, saaukstēšanos un iespējamu plaušu karsoni.

Vēlāk aiznesām sautējumu arī Līzai, un pēc tam visi trīs pasēdējām, kamīna uguns gaismā tērzēdami. Pīter-sons izturējās pret Lizu visai korekti, un viņa, kaut ari mazliet atsvešināta, šķita itin saprātīga. Visi bijām noguruši un nepieskārāmies iepriekšējā vakara notikumiem. Pirms nepilnām divdesmit četrām stundām mēs abi ar PItersonu posāmies uz viesībām.

Mēs ar PItersonu smēķējām cigārus un dzērām Brendela portvīnu, miegaini blenzdami ugunī. Beidzot Liza iededza sveci, novēlēja arlabunakti, uzkāpa otrā stāvā un pazuda vienā no guļamistabām. Es noraudzījos viņai nopakaļ.

— Cik ilgi, pēc jūsu domām, mums te būs jāgaida?— es jautāju.

Pītersons paraustīja plecus.

— Nezinu. Līdz rītam, līdz parītam. Varbūt viņiem nemaz nebūs iespējams mums piekļūt. Būtu vieglāk to paredzēt, ja es zinātu, kam var ticēt.

— Kā jūs to domājat? Mēs esam labie, viņi ir ļaunie.

— Bet kas vispār ir kas? Mēs zinām vienīgi to, ko mums stāsta. Sendžons jums daudz ko sastāstīja, Kot-manis stāstīja, Alisters Kempbels un Aivors Steinzs, un Rešlers, un Liza — visi mums ir kaut ko stāstījuši. Bet kā lai, sasodīts, uzzina, kas no teiktā ir patiesība? Allaž no jauna mēs dzirdam par plānu, kas drīzumā tiks īstenots. Par naudu un Madridi. Par mistiskām zemūdenēm, par nodomiem iekarot pasauli, par sazvērnieku grupu, ko sauc par Zirnekli.

Es gribu zināt tikai vienu: ja tas viss ir tik sasodīti liels, varens un draudošs pasākums, kādēļ tad neviens, piemēram, CIP vai krievi, vai kāds cits, to nav atklājis un apturējis? Kādēļ Sirils? Kādēļ mēs? Mēs esam nejaušība, Kūper, mēs neesam spiegi. Mēs to visu nemeklējām, mēs tajā nejauši iekūlāmies. Es sāku no visas sirds vēlēties, kaut mēs varētu no tā izkulties. Bet mums negrib ļaut. Ārkārtīgi dīvaini. Nejaušība.

— Varbūt ar to viss izskaidrojams. Nejaušība. Pret nejaušībām grūti sagatavoties.

— Skaidrs, skaidrs. Mēs viņiem pagadījāmies ceļā nejauši. Bet kādēļ, velns parāvis, viņi jūs nenogalina? Vai arī — mūs abus?— Kamīnā, dzirkstis šķiezdama, sabruka pagale.

— Mēs kādam tur virsotnē esam iepatikušies.

Skurstenī gaudoja vējš.

— Man liekas, jūs esat pareizi uzminējis,— Pītersons sacīja.— Kaut kur kāds stāv par mums nomodā.

Kad atvēru acis, bija tumšs kā akā. Kāds ar mani runāja, bet es nekā nesajēdzu. Tad iezīmējās loga četrstūris, liesmu mēles kamīnā ieguva apveidus, sajutu gruzdošu pagaļu smaržu, pamazām sāku atcerēties, kur atrodos. Redzēju, ka pār mani noliecies augums, nokārušās garas matu šķipsnas. Tā bija Līza. Viņa runāja vāciski, balss skanēja gandrīz histēriski.

Mugurā viņai bija aitādas kažoks. Tas bija pavēries, apmales skārās man pie sejas.

— Kas noticis?

Viņa trīcēja. Kājas viņai bija kailas. Viņa savilka kažoku ciešāk.

— Es pamodos. Biju pavisam viena. Nesapratu, kur atrodos. Saucu Ginteru, tad sapratu, ka esmu viena, un sāku raudāt. Nezināju, kur visi palikuši, un man likās, ka ārā kāds ir.— Viņa nošņaukājās.— Domāju par Ginteru. Vai ar viņu viss kārtībā? Kāds man teica, ka viņš esot miris, bet varbūt es to sasapņoju. Esmu galīgi sajukusi un tik briesmīgi nogurusi. Pamodos, domādama, ka viņš pagalam, un nevarēju atcerēties, kā esmu šeit nokļuvusi. Kāds mani piekāva, laikam Gin-ters, un tad kāds man stāstīja, ka viņš esot miris . . .— Viņa stingi raudzījās man acīs.

Es uzrāvu sērkociņu no kārbiņas, kas atradās uz naktsgaldiņa, un iededzu no virtuves līdzatnesto sveces galu. Viņai gan rokas, gan kājas bija apmetušās ar zosādu.

— Kur viņš ir? Lūdzu . . . Džon.

— Viņš ir miris, Līza. Viņu nogalināja jūsu viesībās.

— Tavs brālis arī ir pagalam, vai ne?

— Jā, arī viņš ir pagalam.

— Ko mēs iesāksim?

— Es nezinu.

Viņa atkal nošņaukājās un aptaustīja savu lūpu.

— Vai cilvēkiem vispār jelkas rūp? Kā tu domā?

— Kad atradu savu mirušo brāli, man tas gauži rūpēja. Vēlāk, ikreiz, kad atkal kāds bija pagalam, man rūpēja gan, bet mazāk . . . Tagad — es nezinu . . . Man ļoti rūpēja atrast tevi.

Viņa paraudzījās manī. Ar platām, svešām acīm, tukšu skatienu.

— Man vajadzēja tevi atrast,— es sacīju.— Ja izrādītos, ka tu esi mana māsa, man tas būtu vislielākais guvums, es nevarēju rimties, līdz tevi atradu.—

Pasniedzos un saņēmu viņas roku. Ak dievs, kas viņa ir?

— Kādēļ?— viņa neskanīgi jautāja, roka bija ļengana un auksta.— Es nezinu, kas esmu, nezinu, kādēļ atrodos šeit, kādēļ mans virs ir pagalam.— Viņa ierāvās biezajā kažokā.— Kamanās tu mani skūpstīji. .. Vai bija vērts?

— Nezinu.

— Vai tu priecājies, ka esi mani atradis?

— Nezinu.

— Kādēļ tu visu to darīji? Kas tevi dzina?

— Mans brālis bija miris. Un viņam bija tava fotogrāfija.

— Tatad bija vērts?

— Vai tu esi mana māsa?

Viņai uz vaigiem mirdzēja asaras kā ledus pilieni.

— Es to varbūt nemūžam neuzzināšu.

— Ja tu esi, tad bija vērts.

— Kādēļ lai tu skūpstītu māsu tā, kā skūpstīji mani?

Viņa lūkojās sveces nemierīgajā liesmiņā.

— Es citādi nevarēju, tas ir viss.

— Tu tātad gribi mani?

— Jā ... es nezinu, Liza.

Viņa pavilka sānis segu, iekāpa gultā un apgūlās man līdzās. Viņa bija auksta kā ledus, stinga, trīsoša. Mani nemodās ne mazākā iekāre. Ielūkojos viņas sejā — bālā, sastingušā, pret griestiem pavērstām acīm. Tās bija plaši ieplestas kā marmora statujai. Viņa gulēja kā mironis, sastingusi, bez dzīvības. Pārliecos viņai pāri, jutu viņas kailo lielu pieskaramies manējam, viņas elpu uz sava kakla. Nopūtu sveci. Cik tas viss veltīgi! Noskūpstīju viņas saltās, stingās lūpas. Uzliku roku viņai uz gurna, jutu, cik āda gluda un samtaina. Viņas augumam pārskrēja trīsas.

— Tev bija taisnība,— es pēdīgi sacīju.

— Ko tu ar to gribi teikt?— Viņa runāja kaut kur ļoti tālu no manis.

— Ka nav nekādas jēgas.

Gulējām. Nepieskārāmies viens otram. It kā mēs būtu miruši un paši to zinātu, nomodā gulētu zārkā un dzirdētu, kā mūs apber ar zemi. Biju pārāk noguris, lai sauktu pēc palīdzības.

Pamodos, kad vēl joprojām bija dziļa tumsa. Liza bija aizgājusi. Piecēlos, uzvilku bikses un kreklu un,

segu līdzi paņēmis, aizgāju sēdēt pie kamīna. Pēc brīža apņēmu segu ap pleciem un piegāju pie loga. Mākoņi bija pašķīrušies, un virs kalniem kā vara monēta karājās mēness. Vējš svilpdams trieca sniegu kokos, nosedza to līdzenā kārtā pār zemi. Aiz kokiem tālu lejā vizmoja ezers kā otra monēta, kā pirmās atspulgs.

Mans pulkstenis rādīja desmit minūtes uz sešiem, un es mēģināju hronoloģiski sakārtot atmiņā pēdējo trīsdesmit sešu stundu notikumus. Pirms divdesmit četrām stundām mēs izbraucām no Minhenes uz kalniem, un, teiksim, pirms stundām divdesmit Rešlera apteksne droši vien bija atradusi viņu sasaistītu guļam gultā. Kas notika pēc tam, kad viņu atrada? Vai policijai paziņots par Brendela varmācīgo nāvi? Bet varbūt nacisti to noklusējuši, sadomājuši dabisku nāves cēloni un miršanas apliecību izrakstījis kāds no viņu ārstiem — iespējams, Rešlers pats? Kāda lieliska ironija! Es idiotiski pavīpsnāju, raudzīdamies pa aizsalušo logu naktī. Cik traki iedomāties, ka Rešlers visu laiku bijis pulkveža Steinza ieliktenis! Jau kopš paša sākuma. Nekas, itin nekas nebija tā, kā šķita. Pat mana māsiņa Lī.

Un tagad — kas tagad notiek Minhenē? Es ar kruķi parušināju ogles un noskatījos, kā uzvirmo dzirksteles, 1 tad iemetu ugunī vēl pagali malkas. Pat ja Minhenes policija mūs nemeklēs, Brendela ļaudis droši vien domā, ka mēs esam nogalējuši viņu barvedi un nolaupījuši atraitni; skaidrs, ka viņi mūs meklē — mēs esam iejaukušies viņu operācijā, atrodamies kaut kur drošībā, un viņi nezina, kas mums vēl padomā. Kamēr netiksim atrasti, mēs viņiem būsim bieds.

Sākumā man likās, ka pagale kamīnā sabrukusi vai ka sprakst degoša koka miza. Taču troksnis turpinājās, tas nāca no balkona, kas stiepās gar lielo istabu. Tā kā šļūcoši soļi, tā kā šņuksti ... es piegāju pie durvīm un sāku klausīties. Klusums. Pavēru durvis apmēram par collas tiesu un tai pašā mirklī jutu spēcīgu grūdienu; durvju rokturis ietriecās man vēderā, bet gludā koka virsa trāpīja tieši sejā, satriecot degunu. Jutu, ka no deguna dobuma asinis sāk tecēt rīklē un plūst gar augšlūpu. Atmuguriski paslīdēju un nogāzos uz ozolkoka grīdas, krītot sāpīgi sadauzot muguru pret krēsla stūri.

Durvis stāvēja Zigfrīds Hauptmanis, nespodrajā gaismā mirdzēja viņa zeltainie mati. Ar vienu roku viņš bija aptvēris Lizu, kas bija ģērbusies nonēsātos Levis džinsos un rupjā kreklblūzē. Otrā — elkonī saliektajā rokā viņš turēja mašīnpistoli ar iegarenu patronu magazīnu zem stobra un metāla turekli laides vietā. Piespiedu pirkstus pie deguna, cenzdamies apturēt asinis.

— Celties!— viņš čukstus pavēlēja, pacilādams mašīnpistoli.— Slienieties kājās un turiet muti!— Līza ievaidējās, un viņš pievilka to ciešāk sev klāt.

— Lūdzu, Līza,— viņš čukstēja,— lūdzu, stāvi klusu . . .— Viņa skaļi ieelsojās, lūpas viņai drebēja kā bērnam, kas ar varu valda raudas. Es piecēlos, un man likās, ka kājas ir no gumijas.

— Uz leju!— viņš komandēja.

Izstreipuļoju no istabas. Gar balkona margām dega sveces, lejā viesistabā rūkdams kurējās kamīns, mezdams gaišu atspulgu, bet līdz istabas kaktiem gaisma netika.

Viņi man sekoja lejup pa kāpnēm, pāri istabai līdz kamīnam.

— Sēdiet!— viņš sacīja. Es apsēdos uz dīvāna, bet Līza, čokurā savilkušies, iekārtojās lielā klubkrēslā. Drebošiem pirkstiem viņa uzrāva sērkociņu un iededza sveci uz galdiņa, kas atradās viņai līdzās.

— Kur jūsu draugs?— Rokas viņam drebēja, un ieroča stobrs diezgan bīstami lēkāja.

— Nezinu.— Noliku asiņainās rokas uz ceļiem un atliecu galvu atpakaļ, kā bērnībā man tika mācījusi aukle, un asiņošana pamazām gandrīz aprima.

Viņš nolika mašīnpistoli uz kamīna zimzes un izvilka no iekškabatas Camel paciņu. Viņš bija ģērbies sudrabotā sniegamobilista tērpā. Uzzibsnījis šķiltavu, viņš aizsmēķēja, tūliņ alkatīgi ievilkdams dūmu, pēc tam kļuva mierīgāks.

— Sī vieta bija vienīgā, ko varēju izprātot. Iedomājos, ka, iespējams, viņa vedīs jūs šurp, ja jau aizgāja jums līdzi. Cik tālu varēju, piebraucu ar mašīnu, bet sniegamobili vedu līdzi piekabē. Tagad atstāju to mežā un pēdējo ceļa gabalu nācu kājām.— Viņš uzmeta mums dramatisku skatienu un pūta dūmus pa plati ieplestajām nāsīm.

Līza piecēlās un devās uz virtuvi. Viņš vēroja viņas kustības, tomēr necentās viņu aizkavēt.

— Ko esat nodomājis darīt?— es jautāju, lai viņš turpinātu runāt. Kur, ellē, palicis Pītersons?

— Jums nav ne jausmas, ko esmu pārdzīvojis, kopš jūs aizbraucāt no viesībām. Gintera līķi viņi atrada rīta agrumā, es vēl biju tur. Drausmīgi. . .— Pašam nemanot, viņš kļuva pļāpīgs. Dažā ziņā viņš bija ļoti sievišķīgs.— Pret mani viņi izturējās nežēlīgi. It kā mana draudzība ar Ginteru būtu izdzēšama vienā mirklī. Viņi skaidri lika man noprast, ka esmu nevēlams . . .

— Viņi?

— Visi veči — Kotmanis, Sendžons un vecie, ordeņo-tie stulbeņi, bankrotējušie ģenerāļi, kas zaudējuši karu . . . pasaules karu pirms trīsdesmit gadiem.— Viņš virda niknumā, naids aizslāpēja balsi.— Taukainie dienvidamerikāņi ar ieeļļotiem melniem matiem un zeltītiem uzplečiem . . . Viņi pēkšņi bija priekšgalā, bet es — nulle un gluži viens.

Viņš nobirdināja cigaretes pelnus uz grīdas un, it kā drošību meklēdams, pieskārās ierocim. Līza atgriezās un, nostājusies aiz dīvāna, noliecās pār mani. Viņa piespieda man pie pieres aukstu, samitrinātu dvieli.

— Kādā nolūkā tu esi ieradies šeit?— viņa dzedri jautāja.

— Vedīšu tevi atpakaļ. Kad būšu pārvedis tevi mājās, viņi sāks ar mani rēķināties.— Balss nodeva viņa nedrošību.

— Tu esi stulbenis,— viņa atcirta.— Kas viņiem es? Ko gan es viņiem nozīmēju bez Gintera? Neko. Gluži veltīgi tu esi mērojis garo ceļu. Stulbeni!

— Tu maldies, Līza,— viņš sacīja, cenzdamies savaldīties,— tu pati redzēsi. Kad aizvedīšu tevi atpakaļ, viņi būs spiesti padomāt. Mani ļaudis nav zemē metami. Tad šie redzēs, cik nozīmīgi mēs varam kļūt kustībai. Tu redzēsi. . .— Viņš aizkūpināja otru Camel.

Līza noliecās un uzlika rokas man uz pleciem. Viņš ar acīm sekoja viņas kustībām; kad rokas pieskārās maniem kamiešiem, viņa acis savilkās pavisam šauras.

— Kālab tu iedomājies, ka es braukšu tev līdzi? Kas man vairs Minhenē meklējams? Mans vīrs ir miris, tu esi smieklīgs ampelmanis, pederasts . . . tukša vieta, pārpratums . . .

— Tu brauksi gan.

— Braukšu līdzi Džonam, kur vien viņš mani vedīs . . .— viņas balss kļuva spalga: viņa pārņēma iniciatīvu, uzsāka jaunu spēli, izmantojot mani. Zigfrīds piegāja pie kamīna un palika tur stāvam, raudzīdamies liesmās. Viņa apcirtās un nostājās viņam aiz muguras.

— Ej projām! Liec mūs mierā! Tiec viens pats galā ar saviem pederastiem.— Tad viņa pārmetās uz vācu valodu un ieķērās ar rokām viņam mugurā.

Ne vārda neteicis, viņš apgriezās un iebelza ar mašīnpistoli viņai pa sāniem; kad metāla laide atsitās pret ribām, viņai aizcirtās elpa. Viņš nobāla, kad Liza rīstīdamās, gaisu tverdama, nokrita uz grīdas. Viņš sāka ar pirkstiem taustīties gar mašīnpistoles gaili, cenzdamies pagriezt ieroci ar stobru uz otru pusi: viņš grasījās Līzu nošaut. Es metos uz priekšu un no mugurpuses satvēru viņu aiz kājām, viņš saļima uz ceļiem, iebļaudamies, kad ceļgals atsitās pret kamīna apmali. Ierocis nozibēja gaisā, stobrs trāpīja man pa degunu, man izsprāga asaras, un es vairs nekā neredzēju. Kamēr mēs abi kamīna priekšā gulējām uz grīdas, strauji atvērās durvis un atskanēja Pītersona smiekli.

Gulēju uz muguras pusšķērsu pāri Zigfrīdam. Līza, sarāvusies čokurā, šņukstēdama kleknēja pāris soļu tālāk. Pītersons uzjautrināts noskatījās uz mums.

— Diletantu izrāde,— viņš noteica. Zigfrīds lūkoja celties augšā. Pītersons iespēra viņam pa cirksni — ar īsu, labi tēmētu spērienu, un Zigfrīds savirpinājās ritulī kā garnele, uz lūpām — turpat man pie sejas — parādījās putainas siekalas. Pītersons iespēra vēlreiz. Zigfrīda acis tā pazuda dobumos, ka redzami palika vienīgi baltumi, tad plaksti aizkrita, galva bezspēcīgi noslīga sānis.

Pītersons noliecās un palīdzēja man piecelties.

— Jums asiņains deguns,— viņš konstatēja. Pēc tam noliecās pie Līzas.— Un kā ar jums?— viņš skarbi noprasīja.

Viņa gribēja piecelties sēdus, bet iekunkstējās; seja bija sakritusies gluži pelēka, ap acīm ievilkušās krunciņas.

— Sāp.— Es nometos ceļos viņai blakus.

— Lieciet viņu mierā!— Pītersons asi uzsauca.— Tas sīkais nekrietnelis būs viņai ielauzis kādu ribu. Lai viņa paguļ vien. Gan piecelsies, kad ievajadzēsies aiziet uz tualeti.— Viņš pacēla samitrināto dvieli un pasvieda viņai.

— Pateicos,— viņa novaidēja.

Pītersons vairs nelikās viņu redzam.

— Kur jūs bijāt pazudis?

— Arā — saldēju pēcpusi. Redzēju šito idiotu brienam pa sniegu no meža puses. Ieroci viņš nesa kā šampanieša pudeli. Izgāju ārā un gaidīju, jo gribēju noskatīties, kas viņam padomā. Stāvēju aiz durvīm, lai noklausītos, ko viņš teiks, bet tad ir nu gan, debestētlt, vāvuļotājs!— Viņš paskatījās uz savu upuri, kas pamazām sāka atžirgt.— Riebeklis,— viņš nomurmināja.

Zigfrīds, ar roku pavēderi turēdams, lēnām uzslējās sēdus. Pītersons piegāja pie viņa, un viņš sargādamies piespiedās pie kamīna. Liza ierunājās:—Nesperiet viņam vairs.

— Turiet savu sasodīto muti! Jums pietiek pašai savu rūpju. Par šito mēslu vairs nav jāraizējas.

Viņš noliecās un uzrāva Zigfrīdu kājās kā svarcēlājs stieni. Zigfrīds palika saliecies karājamies, sargādams vēderu. Pītersons sagrāba sauju zeltaino matu, aizstiepa viņu līdz dīvānam un nometa. Pār gļēvo, glīto seju lija asaras. Skaistais salonlauva sakritās acīm redzami.

— Ko tu šeit gribēji?— Pītersons jautāja.

— Lizu,— viņš izdvesa.— Sarunāsim. Atdodiet man Lizu, un es viņiem neteikšu, ka jūs slēpjaties šeit. Jūs varēsiet mierīgi aizbraukt . . .

— Sarunāsim? Tu taču te sēdi, vēderu saķēris, nevis es. Jucis tu esi, vai? Sarunāsim tā, kā es teikšu, un tu ieklausies labi. Tu mums izstāstīsi, kas notiek Minhenē, un tad mēs tevi varbūt palaidīsim dzīvu — nu, ko teiksi?

Pītersons izgāja virtuvē. Mēs gaidījām. Pēdīgi viņš atgriezās.

— Vai viņi mūs meklē?

— Nezinu.

— Vai viņi izsūtījuši cilvēkus mūs uzmeklēt?

— Nezinu.

Pītersons paņēma Zigfrīda roku savējā un pavērsa ar delnu augšup. Viņš pāršūdināja otru roku pār Zigfrīda delnu, un Zigfrīds iesākdamies parāvās atpakaļ. Ass virtuves nazis bija šķērsām pāršķēlis delnu, un tā sāka pildīties ar tumšām, biezām asinīm. Es piecēlos, pieturēdamies pie dīvāna roku balsta. Līza notiekošo vēroja šausmās ieplestām acīm. Asinis saplūda plaukstas rievās.

— Vai viņi izsūtījuši cilvēkus mūs meklēt? Vai tev kāds sekoja, Zigfrīd?— Pītersons runāja pacietīgi. Man pašam tā sāpēja visas maliņas, ka nebija daudz prātā raizēties ne par Līzas ribām, ne par Zigfrīda pāršķelto plaukstu. Galu galā tā vajadzēja notikt. Tas tikai izskatījās riebīgi, un Pītersons to nodarīja tik mierīgi.

— Un tālāk?— Pītersons jautāja,— kas vēl? Kas stāsies Brendela kunga vietā?

— Laikam Kotmanis,— Zigfrīds čerkstēja. Visa roka bija asiņaina. Kad piegāju tuvāk, sajutu asiņu smaku.

— Un kā tad tava brašā komanda?

— Kotmanis un viņa piekritēji grib no mums atkratīties.

— Es teiktu, ka tas ir saprātīgs lēmums.

— Jūs to nesaprotat.

— Un tu gribēji aizvest līdzi Brendela kundzi — kā trofeju, lai pierādītu, cik nopietni ņemami puiši jūs esat.— Viņš nogrozīja galvu.— Ak dieviņ, cik neinteresanti!

Pītersons atkal aizgāja uz virtuvi. Es devos viņam pakaļ. Viņš vārīja kafiju.

— Cik tas viss riebīgi!—viņš sacīja.— Nav nekādas jēgas censties palikt tīram, ja apkārt tāda mēslaine kā, piemēram, šī.— Viņš salika tases uz paplātes.— Cilvēki ir tik vāri radījumi.

— Jā, visi, izņemot jūs,— es piebildu.

— Ko nu par mani. Es esmu plēsoņa.

Pītersons sasēja Zigfrīdam rokas uz muguras un noguldīja viņu visā garumā uz dīvāna. Kad bijām padzēruši kafiju, likāmies atkal gulēt. Pulkstenis rādīja pāri septiņiem.

Pamodos no kaut kāda trokšņa. Pītersonam acis bija vaļā, un viņš vēroja Zigfrīdu, kas — vēl joprojām uz muguras sasietām rokām un asinīs notraipītu sudrabaino tērpu — pašreiz centās atraut vaļā ārdurvis.

Pītersons pielika pirkstu pie lūpām. Zigfrīdam izdevās atvērt durvis, un viņš izmeimuroja ārā. Mēs piecēlāmies un piegājām pie durvīm. Viņš lēnām kūņojās uz priekšu, klupdams dziļajā sniegā, sperdams neveiklus soļus pa sasalušo sērsnu. Sasieto roku dēļ viņam grūti nācās noturēties līdzsvarā. Kaut kur aiz pelēkajiem mākoņiem izlauzās saules stari, un saules gaismas mazumiņš spoži uzmirdzēja uz Zigfrīda sudrabotā tērpa. Viņš izskatījās kā gluži jauns alvas zaldātiņš vai kā astronauts, kas soļo pa svešu planētu. Viņš centās nokļūt koku aizsegā. Vairākkārt viņš kā ievainots zvērs saļima uz ceļiem, bet piecēlās un meimuroja tālāk. Mēs vērojām, līdz viņš sasniedza koku puduri un viņu mūsu acīm noslēpa koku ēnas un vēja sapūstās sniega kupenas.

— Lai iet. Kā aizgāja, tā atnāks. Rokas viņš, nabaga nekrietnelis, sev atraisīt nevar.— Pītersons nožāvājās un izstaipījās.— Esmu pārāk ellišķīgi noguris, lai dzītos viņam pakaļ.

Viņš iegāja iekšā un apstājās pie Līzas.

— Viņa daudz pārcietusi,— es sacīju.

— No tā viņa pārtiek,— Pītersons īdzīgi atteica,— viņai tas sagādā baudu. Sitiet viņu, ielauziet viņai ribas, sagādājiet krietnus, sadistiskus skatus. Tad viņai ir, ar ko nodarbināt prātu. Viņa, šķiet, justos svētlaimīga, ja jūs viņu graizītu sīkos gabaliņos.

— Kaut jūs reiz aizvērtos!

— Jūs gulējāt ar viņu?

— Vai tam kāda nozīme?

— Tagad vairs nav viegli par to spriest.— Viņš platiem soļiem aizslāja pie pretējās sienas, kurā bija iebūvēts milzīgs grāmatu plaukts, un vilka ar pirkstu pa grāmatām, notraukdams putekļus. Viņš izvilka biezu, krietni apdilušu sējumu un nopūta no grāmatas muguriņas putekļu kārtiņu.

— Freids. Freidam jūs abi ar Līzu būtu sagādājuši daudz prieka. īstu svētku dienu vecajam puikam.

— Mēsli,— es noteicu.

— Ak dievs, jūs taču esat gatavais briesmonis.— Līza bija pamodusies.

— Paskat, kas nācis pie atmaņas. Kā jūtaties, plān-prātīt?

— Džon, apklusini viņu!— Līza, sāpēs viebdamās, izstaipījās.

— Kā sauc šo spēlīti?— Pītersons apjautājās.— Vai tagad Džons tiks izspēlēts pret Olafu? Jūs, kundze, man esat apnikusi. Jūs esat neinteresanta neirastēniķe — vienalga, Kūpera māsa vai ne. Es par to vairs nedodu ne plika vērdiņa.— Viņš pagriezās un iesvieda grāmatu

Viņš devās uz augšstāvu.

viņai klēpī.— Mana vienīgā vēlēšanās ir tikt no jums vaļā.— Viņš norādīja uz grāmatu.— Palasiet. Tas jums palīdzēs īsināt laiku.

— Riebeklis, briesmonis,— viņa noteica un sāka raudāt. Viņai trūka ierasto tablešu — uzmundrināšanai vai nomierināšanai — vai mazliet velnarutka vai kaut kā tamlīdzīga.— Mans vīrs ir pagalam. Zigfrīdu viņš sagraizīja ar nazi. Man sāp, Džon, sāp sāni un arī kaut kur iekšā.

Pēcpusdienā atkal sāka snigt, sacēlās vējš, kas pūta no kalnu virsotnēm.

Līza ar neizteiksmīgu, vienaldzīgu seju sēdēja virtuvē pie pavarda, smēķēja un raudzījās ugunī.

— Vajadzēs iziet viņu pameklēt,— sacīja Pītersons. — Viņš nepratīs atnākt atpakaļ, ja paliks laukā līdz tumsai.

Uzvilkām Brendela džemperus, savus mēteļus, ievīstījāmies līdz pat degunam šallēs. Sniegs kā ar adatām durstīja acis un neaizsargāto sejas daļu. Dzirdēju Pītersonu lādamies. Bridām uz koku puduri, kur pēdējoreiz tikām redzējuši Zigfrīdu. Tumsa strauji nāca virsū, tādēļ pielikām soli un, kad sasniedzām mežmalu, pūtām, elsām un bijām nosvīduši slapjām mugurām.

Sniegamobili atradām drīz, bet Zigfrīda pie tā nebija. Mašīna bija gandrīz pilnīgi iesniguši, no sniega ārā rēgojās vienīgi vadspieķis. Ja arī viņš kādas pēdas te atstājis, vējš visas bija aizputinājis.

Arī mūsu nākamais atradums nebija Zigfrīds.

Divdesmit jardu tālāk mežā, rindā nostatīti, stāvēja vēl trīs sniegamobiļi, kurus klāja tikai pavisam viegla, plāna sniega kārtiņa. Bija jau krietni tumšs, un mežā manījām cilvēkus.

Pītersons parāva šalli un atbrīvoja muti.

— Man liekas, ka esam savu spēli zaudējuši,— viņš sacīja.— Es nedzirdēju tos piebraucam.— Viņš tik uzmanīgi aplūkoja mašīnas, it kā gaidītu no tām paskaidrojumu. Tad iespēra tuvākajai ar kāju un satriekts uzgrieza tām muguru.

Saule jau bija nogrimusi aiz kalniem, kad mēs, iedami atpakaļ pa krēslaino mežu, atradām Zigfrīdu.

Pītersons paklupa pār viņu. Rokas viņam joprojām bija saistītas. Viņš bija nosalis, stāvēdams uz ceļiem. Viņš līdzinājās liela dzīvnieka izbāznim, kad Pītersons viņu viegli pagāza. Tas, kas reiz bija cilvēks, nu bija kļuvis par ledus bluķi. Pitersons pret nagu uzšķīla sērkociņu un, liesmiņu ar plaukstu pret vēju sargādams, pacēla to pie Zigfrīda galvas. Pakauša vispār vairs nebija: coup de grace.*

— Nāvessods,— viņš noteica.

Viņi mūs jau gaidīja. Viņu kombinezoni bija nomesti uz garā galda, kas stāvēja aiz dīvāna, bet uz gridas nolikta milzīga hakikrāsas mugursoma. Viņu bija trīs — drukni, gaišmataini, ļoti kārtīgi ģērbušies vīri, visiem uz priekšu izvirzīts četrstūrains zods. Viņi gaidīja, mierigi savā starpā tērzēdami. Liza čurnēja lielajā klubkrēslā, izskatījās bāla un pavisam nevesela.

Viens no vīriešiem, zilacains, īsi apcirptiem matiem, mums ienākot, piecēlās. Viņš pagaidīja, kamēr mēs novelkam mēteļus.

— Labvakar,— viņš sveicināja,— jums droši vien noderēs malks konjaka.— Otrs mums pasniedza katram pa glāzei.

— Lūdzu, apsēdieties!— Mēs apsēdāmies.

Pirmējais runātājs, kas šķita mazliet vecāks, izvilka

no bikšu kabatas pīpi un vaskadrānas tabakmaku. Viņš kārtīgi piepildīja pīpi, uzrāva sērkociņu un ievilka pirmo dūmu. Aizsmēķējis pīpi, viņš izmantoja to, lai žestikulētu kā kautrīgs profesors. Viņi visi tris līdzinājās astronautiem: visiem vienādas, bezpersoniskas stan-dartsejas, neizteiksmīgas kā automātiem.

— Kungi,— vecākais sacīja, sakrustojis rokas pār krūtīm, cenzdamies runāt, neizlaižot pīpi no zobiem, — esam ieradušies, lai jūs un Brendela kundzi aizvestu atpakaļ uz Minheni. Mani biedri un es atvedām jums piemērotus tērpus pirmajam ceļa posmam. Pēc tam mūs gaidīs limuzīns tālākajam braucienam.— Viņš izņēma pīpi no mutes.— Jums vajadzēs pilnīgi mums uzticēties.

— Kas jūs sūta?—Pītersons jautāja.

— Paskaidrojumu nebūs, ser. [21]

— Jūs taču neesat vācieši.

— Man ļoti žēl, ser. Paskaidrojumu nebūs.— Viņš no jauna pielaida sērkociņu izdzisušajai pīpei.— Iestiprinieties ar konjaku, pirms dodamies ceļā.

— Salej to konjaku sev, pats zini, kur, Saulainais Džim,— atcirta Pītersons, piecēlās un aizgāja pie kamīna sasildīt rokas.

— Nav nekāda pamata kļūt rupjam, mister Pīterson. Mēs tikai darām savu darbu.— Pēc izskata viņam varēja dot gadu trīsdesmit, ja nerunā par acīm: tās bija pāris gadu tūkstošu vecas. Cilvēki ar tādām acīm sēdēja Krusta pakājē un spēlēja uz kauliņiem, jo izpildīja vienīgi pavēles, darīja savu darbu, tādi kurināja krāsnis Dahavā un nežēlīgajos vecajos laikos grieza moku ratu.

— Tādā gadījumā, Saulainais Džim, es tev teikšu, ka savā darbā tu esi tikai viduvējs, lai neteiktu — pat draņķīgs. Mēs mežā atradām vienu lielu maitas gabalu. Līdz aprīlim, kad sniegs sāks kust, viņš būs traki nelabā izskatā.

— O, nē . . .— Līza, elpai aizraujoties, pievērsās man,— o, nē . . .

Triju vīru sejās nepakustējās ne vaibsts.

Pītersons pagriezās pret Līzu.

— O, jā, o> jā, plānprātīt! Jūs esat zaudējusi ne tikai vīru, bet arī draudziņu.— Viņa atkal sāka raudāt, piespiedusi plaukstas sāpošajām ribām.

Es iztukšoju konjaka glāzi līdz dibenam.

Viens no vīriem atvilka mugursomas ātrslēdzi un izņēma no somas tumši zilu kombinezonu. To dabūju es. Otru viņš pasniedza Līzai. Pītersons aplūkoja savējo.

— Mēs izbrauksim pēc pusstundas.— Runātājs nolika pīpi uz galda, un visi trīs salīdzināja pulksteņus. Pītersons devās augšup, un divi svešie viņam sekoja.

— Palīdzi man!— Līza lūdza. Mēs bijām divi vien pie kamīna, kur dūmodamas gruzdēja pagaļu paliekas. Asaras slaucīdama, viņa stīvēja mugurā kombinezonu. Viņai bija grūti elpot.

— Džon,— viņa čukstēja,— kas viņi tādi ir? Kas tagad notiks ar mani?

— Es nezinu.

— Vai viņi mūs sitīs?

— Domāju, ka ne.

— Vai tu redzēji Zigfrīdu?

— Jā.

— Vai šitie viņu nogalināja?— Vaigs viņai nervozi raustījās.

— Laikam.

Viņa sagrāba manu delmu, dziļi ielaizdama tajā nagus.

— Man bail,— viņa aizelsusies izdvesa.

— Man arī.

Limuzīns gaidīja, kā bija solīts. Tas bija ļoti liels un grezns mersedess. Nakts bija salta un drēgna, pār kalnu ceļu vēlās migla. Iedegās priekšējās ugunis, lai mēs redzētu, kurp jāiet. Mēness kā starmetis — te paslēpās mākoņos, te iznira no jauna. Mēs, gandrīz ne vārda nerunādami, pārsēdāmies mašīnā. Līza cieši piespiedās man.

Biju noguris, bet nespēju aizmigt. Pītersons klusu krāca. Raudzījos tumšajā naktī. Netālu no Minhenes sāka līt. Neziņa drīz beigsies.

Lietus mērcēja ielas, saķēpāja sniegu un pēdīgi aizskaloja to notekās. Vieta man šķita tāda kā redzēta, bet pagāja mirklis, pirms to īsti pazinu. Parafīna lampas nespodri spīdēja, un, kad braucām garām, tās cita pēc citas nodzisa. Mēs atradāmies Svābingā.

Man pēkšņi aizrāvās elpa, un es pagriezos pret Pītersonu, kas pētīja nakts ainavu pa otras puses logu.

— Viņi mūs ved pie Rešlera. Mēs esam drošībā, tie ir labie puiši.

Pītersons beidzot pagriezās, paplūkāja ūsas, pamāja ar galvu.

— Viss it kā saskan,— viņš sacīja,— gali satek kopā, rodas jēga. Tā vajadzētu būt, bet es lāgā tomēr nesaprotu: Rešlers atsūta savus puišus, lai mūs sveikus un veselus atved atpakaļ, tas būtu gaužām jauki, bet kādēļ vajadzēja nogalināt Zigfrīdu? Kādēļ pakalpot Kotma-nim un darīt viņa darbu?— Viņš nogrozīja galvu un paberzēja degunu.— Nu, jādomā, ka to vēl uzzināsim.

Mēs lēnām braucām pa šauro aleju aiz Rešlera mājas. Tikko mašīna apstājās, mūsu trīs pavadoņi tūliņ izlēca ārā, atvēra pakaļējās durtiņas un palīdzēja mums izkāpt. Lietus šļakstēja pret ķieģeļu sienām, tecēja no jumtu korēm, šaurajā alejā iesprostotais vējš sita mums sejā asas lāses. Aplicis Lizai roku ap vidu, palīdzēju viņai uzkāpt pakāpienus līdz virtuves durvīm. Iekšā pazibēja cilvēka ēna, un durvis atvērās. No virtuves plūstošā gaisma apspīdēja Rešlera laipno, smaidošo vaigu. Viņš savāca mūs kā vista cāļus un ieveda siltumā un drošībā. Cauri omulīgajai virtuvei ievedu Līzu dzīvojamā istabā, kur mēs ar Pītersonu pirmoreiz viesojāmies pie Rešlera. Kurējās kamīns, samiegojušies staipījās mūsu rosības iztraucētie kaķi. Lietus sitās logu rūtīs. Lampas gaisma bārkstaina abažūra aizsegā lāsmoja maigi dzeltena.

Mēs ar Līzu bijām divi vien. Virtuvē pašlaik nesa mūsu bagāžu, un šajā brīdī neviens nelikās gar mums ne zinis. Palīdzēju viņai noģērbt kombinezonu, viņa mani aizturēja un pievilka cieši sev klāt. Jutu sejā viņas elpu.

Neviļus notrīcēju. Viņa atkāpās un apstājās pie kamīna. Džinsos viņa izskatījās pēc slaida zēna. Viņas profils liesmu atblāzmā bija smalks un skumjš. Vērodams viņu stingi skatāmies ugunī, sapratu, ka nekam nav nekādas nozīmes, ka mīlu viņu pietiekami dziļi, lai zinātu, ka nekad nespēšu šīs jūtas pilnīgi pārvarēt. Vienalga — vai viņa laba vai ļauna, normāla vai nenormāla, Līza vai Lī — tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Bija pāri pusnaktij, kad mēs visi savācāmies vienkop. Pītersons stāvēja pie kamīna. Līza sēdēja uz grīdas pie veca, pārspīlēti izpopēta atpūtas krēsla ar padilušu pārvalku. Un Rešlers savā platajā, izstaipītajā adītajā jakā zvilnēja šūpuļkrēslā, auklēdams divus pelēkbrūni lāsumotus kaķus, kas purniņus bija paslēpuši viņa sausajās, kalsnajās plaukstās. Viņš bija mums visiem glāzītēs salējis degvīnu. Gaisā lidinājās kaķu spalvas.

— Jūtos bezgala priecīgs, ka jūs visi sveiki un veseli esat atgriezušies,— Rešlers sacīja savā dobjajā, dārdošajā balsī.— Vai tu, mīļā, jūties labi?— Līza pamāja.

— Viņai, iespējams, ir lauzta riba,— ierunājās Pītersons.— Nelaiķis Hauptmaņa kungs viņai iegāza ar savu šaujamo. Bet viņa ir dūšīga meitene,— viņš ar skābu ģīmi piebilda,— izturēja visu braši kā zaldāts, vai ne, plānprātīt?

Rešlers paijāja kaķus. Šūpuļkrēsls čīkstēja.

— Gribu tikai teikt, ka te jūs esat pilnīgā drošībā. Krīze, kas sākās, kad atrada Brendela kunga līķi,— piedod, mīļā Līza,— šī krīze ir pāri. Es jums visu paskaidrošu.

Pītersons bija noskaņots uz strīdu. Taču pašreiz nebija pamata to uzsākt. Noskaņojumu pauda viņa izturēšanās — īgnā balss un plecos ierautā galva.

— Man ir tāda sajūta, ka mums klausoties būs jāsaņem visi spēki.

— Diemžēl jums taisnība, mister Pīterson. Bet, lūdzu, uzticieties man.

Pītersons iesmējās, piegāja pie loga un palika tur raugāmies ārā tumsā un lietū.

— Jūs prasāt neiespējamo, Rešler. Uzticēšanos. Mēnesi no debesīm. Ticību cilvēku godīgumam.

— Misteram Pītersonam ir smalka izjušanas spēja,— Rešlers mums paskaidroja,— un savā veidā viņam ir taisnība. Man šķiet, viņš ir uzminējis, ka es neesmu bijis pret jums absolūti atklāts.— Viņš dziļi ievilka elpu.— Es, Līza, esmu tas cilvēks, kas nogalināja tavu vīru, savu senseno draugu. Viņš bija ļauns. Viņam bija jāmirst, tā bija vienīgā iespēja viņu apturēt.— Kaķus glāstīdams, viņš raudzījās uz Līzu.

— Jūs?—viņa neskanīgi vaicāja.— Jūs viņu noslepkavojāt?

— Sodīju ar nāvi.

— Tas man diemžēl neko neizteic.— Gaidīju, ka viņa sabruks, taču likās, ka teiktais viņu neskar.

— Un jums, Džon, man jāatzīstas, ka neesmu vienīgi Aivora Steinza ierocis, neesmu gluži tas nevarīgais večuks, senu notikumu upuris, par kādu sevi iztēloju.— Es sažņaudzu krēsla roku balstus.— Runājot profesionālā žargonā, jāteic, ka esmu dubultaģents,— lūdzu, piedodiet man melodramatisrnu. Vismaz šejienes nacisti ir pārliecināti, ka esmu viņējais, Brendels uzskatīja mani par savu sabiedroto. Uzticēšanās. Viņš man uzticējās, un vienīgi tā es varu būt noderīgs pulkvedim Steinzam. Es neesmu vienkāršs kustības vērotājs no malas; viņi domā, ka esmu aktīvs tās darbonis.

— Un ko tādā gadījumā nozīmēja vāvuļošana par Balto Rozi?— Pītersons runāja logā.— Kā tur ir ar to jūsu nabaga sieviņu, ebrejieti?

Rešlera pirksti ap kaķi sažņaudzās. Kaķis tūliņ atvēra acis, pazibēja sīki, balti zobiņi, pacēlās ķepa ar izlaistiem nagiem.

— Pašreiz un šajos apstākļos, mister Pīterson, jūsu jautājums nav vietā. Jums būs jāpietiek ar to, ka es esmu divsejainais Jānuss, kas skatās uz abām pusēm un dara, ko spēj, sabiedrībā, kuru pārvalda nacisti — gan vecā, gan jaunā rauga. Tiesnešu, policijas virsnieku, vēlēto amatpersonu, lielo sabiedrību direktoru, pedagogu vidū, sākot ar bērnudārzu audzinātājiem un beidzot ar augstskolu mācību spēkiem,— visur ir pilns ar nacistiem, un, lai varētu viņu vidū darboties, man neizbēgami vajadzēja izlikties, ka esmu viens no viņiem.— Viņa labestīgā seja bija kļuvusi skadra. Visa mīlīgā omulība vējā.

— Kad nu tas jums zināms, atļaujiet pastāstīt, kas notika tālāk. Kad Brendela līķis bija uziets, kad apteksne mani atrada piesietu pie gultas, mani uzaicināja uz sapulci tavā mājā, Līza, uz sapulci, ko sasauca Alfrēds Kotmanis. Viņš ir godkārīgs cilvēks un kāro sagrābt vairāk, nekā spēj noturēt.— Viņš iedzēra mazu malciņu degvīna, pasniedzās pie trauka ar riekstiem, ielika vienu riekstu knaiblēs un pārspieda čaumalu.— Kotma-nim izdevās pārņemt Brendela frakcijas vadību, nesa-stopot sevišķu pretestību, Sendžons, protams, viņu atbalstīja. Alfrēda galvenais tikums ir izmanība. Ar to viņš tālu ticis. Kaut arī bez mazākajām šaubām tika pieņemts, ka jūs abi, mani kungi, esat noslepkavojuši nabaga Ginteru un pēc tam aizbēguši, paņemot Līzu un mani par ķīlniekiem, tomēr viņš tūliņ saskatīja vēl vienu iespēju — proti, nekas taču nekavēja uzvelt slepkavību Zigfrīdam. Motīvs? Zigfrīds kāroja iegūt virsvadību frakcijā, varbūt viņš sastrīdējās ar Ginteru Lizas dēļ, tātad greizsirdība. Motīvs galu galā nebija svarīgākais. Svarīgi bija tas, ka Brendela noslepkavošana pavēra iespēju atbrīvoties no Zigfrīda un līdz ar to neitralizēt diletantus, kā viņus dēvē Kotmanis.

— Vai jūs runājat nopietni?— Līzas balss kļuva stingrāka, noskaņa analītiskāka.— Vai tiešām norisinājās kaut kāda cīņa par varu? Kādi briesmīgi muļķi . . .

— Cīņa patiesi notiek, bet muļķīga tā nav. Kotmanis pārliecināja pārējos, ka Zigfrīds bijis ķēdes vājākais loceklis, vienīgais, kas var radīt plaisu kustībā. Viņš apšaubīja arī Līzas nozīmi — varbūt arī viņai vajadzētu pazust no skatuves. Kādēļ riskēt, atstājot viņu pie dzīvības? Kā lai uzmin, cik daudz viņa zina un ko

% *

spētu izpļāpāt? Jārēķinās ar to, ka var gadīties kāds, kas viņu uzklausa un — notic viņai.

Man uzdeva nodarboties ar Zigfrīdu. Es šim nolūkam biju vispiemērotākais tādēļ, ka pirms sapulces Zigfrīds man piezvanīja. Viņš bija uz histērijas robežas, izmisis, gribēja par katru cenu atrast Līzu, melsa tieši to, ko no viņa gaidīju. Ieteicu doties uz pili kalnos, drošināju, lai tikai brauc turp, vienojas ar jums un triumfā atved Līzu atpakaļ.

Pītersons atkal iesmējās. Kas, velns parāvis, te katrs ir?

— Nabaga stulbenis tūliņ piekrita. Redziet, pat ja Kotmanis man nebūtu uzdevis tikt galā ar Zigfrīdu, es to tomēr būtu darījis pats pēc savas iniciatīvas. Tiklab no nacistu, kā no mana personiskā aspekta — Zigfrīds bija vājais ķēdes loceklis un nozīmēja briesmas mums visiem.

Par jums abiem Kotmanis raizējās mazāk, kaut arī no jums varētu gaidīt nepatikšanas. Kad jūs pazudāt, viņš labprāt pieļāva domu, ka beidzot esat nobijušies un aizlaidušies lapās. Kad es iebildu pret Līzas likvidēšanu, viņš svārstījās. Arī pārējie viņu īpaši neatbalstīja, tādēļ viņš piekāpās, piebilzdams, ka par to varēsim parunāt vēlāk, ja man izdosies viņu atgādāt atpakaļ uz Minheni.— Viņš pavērās Līzā.— Atkārtoju, mīļā, tu esi drošībā. Absolūtā drošībā, bet — es paķēru mazliet par tālu uz priekšu.

Aizsūtot dažus no saviem cilvēkiem noslēgt rēķinus ar Zigfrīdu, man radās izdevība aizsargāt jūs visus pret Kotmaņa trakajām idejām un iespējami drīzāk atvest jūs atpakaļ.— Paņēmis katrā padusē pa kaķim, viņš piecēlās un gādīgi apguldīja tos mīkstajā krēslā. No lādītes, kas stāvēja uz bufetes, viņš izņēma cigāru, rūpīgi nokoda tam galu, ko izspļāva uz izmīdītā paklāja. Uzrāvis sērkociņu, viņš Jāva sēram nodegt, tad lēnām pielika to pie cigāra gala un ietinās smaržīgu dūmu mākonī. Vecā sienas pulksteņa tikšķēšana izklausījās kā soļi klusā gaitenī.

— Pašreizējā situācijā,— viņš turpināja, piegājis pie pulksteņa un atvēris stikla durtiņas,— par kustības vadītāju Vācijā pagaidām kļuvis Kotmanis. Zigfrīds ir miris, un viņa piekritēji — jaunie zeņķi — ir maznozīmīgi. Kotmaniš jūtas varen apmierināts.— Viņš atļāvās īsu smiekliņu, kamēr nostādīja pulksteņa rādītājus.— Viņam būs pilnas rokas darba ar avantūru Dienvidamerikā. Drīzumā viņš dosies atpakaļ uz Buenos-airesu. Sendžons, man šķiet, pagaidām paliks šeit. īstenībā viņš kā īsts marionešu meistars rausta Kot-mani aiz diedziņa, un tas iedomīgais ēzelis to pat nenojauš.— Nesteidzīgi viņš aizvēra stikla durtiņas un, rokas berzēdams, gāja atpakaļ uz savu vietu.

— Un tagad pienācis brīdis parunāt par jums visiem trim, vai ne?— Viņa sejā atplauka īsts Ziemsvētku vecīša smaids, kas, viņam tuvojoties, pamazām izdzisa.— Bīstos, ka jums tagad būs jāpārdzīvo daži grūti brīži, bet no tā nav iespējams izvairīties. Nav iespējams. Un mans pienākums ir noskaidrot jautājumu, kas mūs visus nomoka.

Palūkojos uz Līzu un pasmaidīju, bet viņa skatījās man garām, pāri manam plecam — gluži kā māte tēva gleznā. Viņa domāja pati par sevi. Tāda nu viņa bija, un nekas viņu nekad nespēs vērst citādu.

— Kas tad īsti ir Liza?— Rešlers, vārdus uzsvērdams, jautāja; viņa pa to laiku zīmēja rakstus uz izdilušo džinsu stilba.

Pītersons, kurš patlaban darbojās ap Rešlera cigāriem, strauji pacēla acis un efekta labad sakratīja cigāru kasti.

— Līza Brendela ir Lī Kūpera,— viņš noskaldīja.

— Pacietieties, mister Pīterson,— Rešlers šūpodamies sacīja.

Pītersons aizkūpināja cigāru un atkal aizgriezās ar seju pret logu.

Rešlers klusēdams mirkli pabungāja ar pirkstu galiem pa krēsla roku balstiem.

— Jūsu tēvs Edvards Kūpers,— viņš sacīja man, — bija izcili drosmīgs cilvēks, daudz drosmīgāks, nekā jūs vispār spējat iedomāties. Ar sava drauga — kāda mistera Artūra Brennera starpniecību, kurš viņu pazina kopš zēna gadiem un strādāja zināmās Savienoto Valstu valdības instancēs, jūsu tēvu uzņēma Karaliskā Gaisa Karaspēka dienestā. Viņš, protams, bija izcili labs pilots, un viņam bija ļoti dibināts iemesls piedalīties karā.

— Tēvs gribēja izpirkt — varbūt tas ir vispiemērotākais apzīmējums — sava tēva nostāju, kurš atbalstīja nacistu agresīvos mērķus. Viņš jutās dziļi apkaunots un psiholoģiski ļoti cieta no tā, ka bija Ostina Kūpera

"T

dēls,— es runāju aizgūtnēm un jutu, ka pietvīkstu. — Viņš ticēja, ka, kļūdams par lidotāju Lielbritānijas gaisa flotē, pierādīs, ka būt Kūperam vēl nenozīmē būt dzimtenes nodevējam.

— Ar ietekmīgu cilvēku palīdzību,— Rešlers pamādams turpināja,— viņam uz Angliju līdzi aizbrauca sieva, kas tolaik bija stāvoklī. Var jau būt, ka tas bija neapdomīgi, bet jaunie ļaudis gribēja būt kopā, kad piedzims bērniņš. Jūs, mister Kūper, viņi atstāja Kū-perfolzā aukles, kalpotāju un vectēva ziņā. Un tādēļ jūs vairs nekad nedabūjāt redzēt ne tēvu, ne māti, ne mazo māsiņu. Laika ritums un karš, Džon.— Viņš nopūtās, izdzēra glāzīti un pastiepa Pītersonam, kurš to no jauna piepildīja. Pulkstenis tikšķēja.

— Edvardu Kūperu uzņēma armijā, viņam piešķīra lidotāju virsnieka pakāpi. Viņš izcēlās kaujā par Britā-niju, ordeni viņam piesprauda pats premjerministrs Vinstons Cērčils ceremonijā, kas tika publicēta visas pasaules avīzēs,— viņš bija ne tikai viens no Amerikas pirmajiem varoņiem Otrajā pasaules karā, bet kļuva par simbolu, ko plaši izmantoja, lai iesaistītu viņa dzimteni karā. Viņš bija īstens patriots.

Jutos bezgala noguris. Kopš tēvā nāves pagājis tik daudz gadu.

— Kad sita viņa stunda, viņš aizgāja bojā. Degošā lidmašīnā viņš vajāja sašautu meseršmitu, kas centās pazust miglā un aizbēgt. Ne viņa lidmašīnu, ne pašu atrast neizdevās.

— Bet kas notika ar sievu un meitiņu?

— Māte nolēma palikt Anglijā, līdz beigsies karš,— es paskaidroju.— Ceļot atpakaļ bija nedroši. Viņas palika.

— Viņi bija bagāti,— sacīja Rešlers,— viņiem bija plaši sakari. Ja nerēķina vīra bojāeju, mātei un meitai neklājās slikti. Nekas tuvāks par viņu dzīvi man nav zināms, vienīgi tik daudz, ka vienā jaukā dienā nomaldījusies bumbu sērija nobira Belgreivijā un sagrāva viņu māju.— Viņš nopūtās un noklepojās.— Mātes līķi nebija grūti identificēt. Taču ar meitenīti notika citādi. Viņas — tāpat kā tēva — līķis nebija atrodams. Atrada kaut kādas apsvilušas drēbju skrandas, lelles paliekas un vēl šādus tādus netiešus pierādījumus, ka meitenīte, jūsu māsiņa Lī, aizgājusi bojā kopā ar māti. Todien bija visai daudz uzlidojuma upuru, tādēļ netika veltīta pārāk liela uzmanība divu bojā gājušo nāves pierādīšanai. Gluži dabiski, ka viņas tika fiksētas bojā gājušo sarakstā. Bet,— viņš pārmijus paskatījās uz mums visiem pēc kārtas,— tā bija kļūda. Meitenīte nebija pagalam.

Līza palūkojās viņā un mierīgi jautāja:

— Vai skaidri zināt, ka tā ir taisnība?

Rešlers pamāja.

— Un man nekad neviens nav bildis ne vārda?

Rešlers pacēla roku.

— Pretgaisa aizsardzības dežurants, kas pēc uzlidojuma pirmais ieradās notikuma vietā klusajā ielā, nekad nav ziņojis to, ko redzēja, varbūt viņam tobrīd tas nelikās svarīgi. Taču tika redzēts, ka divi vīrieši no drupām aiznesuši bērnu. Tie bija Edvarda Kūpera biedri. Angļi. . . vācu aģenti, kas strādāja Anglijas valsts aparātā.— Viņš it kā nogaidot pieklusa un palūkojās uz mani, tad piebilda:—Nacistu aģenti.

— Nesaprotu . . .— Es svīdu, jutu, ka no padusēm sviedri plūst straumītēm. Pītersons un Līza skatījās uz mani.— Ko jūs gribat sacīt — nacistu aģenti. . . mana tēva biedri. . .— Balss man drebēja.— Dieva dēļ, runājiet jēdzīgāk!— es iesaucos, uzsizdams ar plaukstu pa krēsla roku balstu.— Stāstiet patiesību!— Pēdējie vārdi izskanēja čukstus.

— Es teicu, ka jūsu tēvs bija izcili drosmīgs cilvēks, Džon. Tāds viņš patiesi bija. Savā lidmašīnā viņš riskēja ar dzīvību. Viņš cīnījās ienaidnieka zemē. Un izlikās par to, kas viņš nebija. Viņš atklāti nosodīja savu tēvu — tas viss prasīja lielu drosmi. Džon, jūsu tēvs Edvards Kūpers bija vācu aģents, pēc cilmes, audzināšanas un pārliecības — īstens sava tēva dēls. Viņš ticēja tam, ko darīja. Ticēja pietiekami stipri, lai pasaules priekšā aizliegtu savu tēvu, lai izliktos par Amerikas patriotu, lai gan īstenībā uzskatīja to par nodevību . . .

Rešlers vēroja mani no biezo, sirmo uzacu apakšas, skatījās manī smago plakstu apēnotajām acīm, kurās dega šauras, ugunīgas zīlītes. Jutu, ka grimstu, ka man kļūst nelabi, zūd samaņa.

— Kā ar viņu ir?— kāds jautāja. Mans tēvs bijis nacists. Esmu cēlies no mudžekļaina odžu perēkļa. Tēvs, vectēvs. Mana māsiņa Lī.

— Viņš ir pārguris, nespēcīgs, tas viņam bija drausmīgs trieciens.

Dzirdēju balsis un atvēru acis. Man šķita, ka es pa aplamo galu lūkojos tālskatī. Visi izskatījās sīki, neskaidri, gaužām tāli.

— Kad tas vienreiz beigsies?

— Drīz,— Rešlers atteica,— nu jau gandrīz viss izstāstīts, Džon. Iedzeriet šo.

Tas bija konjaks. Ass un dedzinošs. Es sakampu galvu un nopurinājos kā suns.

— Man ļoti žēl,— Rešlers nodārdināja,— man patiesi no sirds žēl, Džon. Vai dzirdat, ko runāju? Tas bija jāpasaka — pārāk tālu jūs bijāt aizracies. Neviens nekad netika gaidījis, ka jūs to darīsiet. Bet jūs nelikāties mierā, un lūk, kurp tas noveda. Vai dzirdat? Vai saprotat, ko jums saku?

Es pamāju.— Dzirdu . . . bet vai saprotu? Neesmu gluži pārliecināts.

— Turpiniet, doktor,— Pītersons mudināja.— Kū-pers jau atjēdzies. Viņš ir mans puika. Viss kārtībā.

— Edvards Kūpers bija ļoti nozīmīgs vācu aģents,— Rešlers atsāka.— Viņš pierunāja misteru Artūru Brenneru iekārtot viņu kādā atbildīgā postenī; viņš izmantoja misteru Brenneru, kas juta pret viņu patiesu draudzību. Ticis Karaliskā Gaisa Karaspēka rindās, viņš kļuva par sakarnieku slepenas informācijas noplūdināšanai no Aviācijas ministrijas. Ziņojumus viņš nodeva tiem diviem cilvēkiem, kas gadījās pie viņa mājas uzlidojuma dienā.— Rešlers nokāsējās un aizkūpināja cigāru.

— Jūsu tēvs, kā redzat, nebija aizgājis bojā virs Lamanša. Viņš aizlidoja līdz Francijas piekrastei un nolaidās iepriekš sagatavotā vietā, kur viņu sagaidīja vācu izlūkdienesta ļaudis, no kuriem viens, protams, bija jaunais Ginters Brendels. Viņš aizveda jūsu tēvu uz Vāciju. Kas ar viņu notika līdz kara beigām, man sīkumos nav zināms. Kādu laiku jūsu tēvs nodzīvoja Norvēģijā, strādādams ar Kvislingu, vēlāk viņu aizsūtīja uz Balkāniem, tad uz Madridi. Kā fantoms viņš parādījās drīz te, drīz tur: Ostina Kūpera dēls, amerikānis, ideālais izlūks. Tikai ļoti nedaudzi pazina viņu kā kaut ko līdzīgu leģendai. Kādēļ nacisti viņu neizmantoja milzīgam propagandas efektam? Kādēļ nepopulari-zēja viņu kā amerikāņu varoni, kas īstenībā ir nacistu

spiegs — nacistu varonis?— Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja, laikam apcerēdams vēstures un likteņa rata gausos, dīvainos apgriezienus.

— Viņiem bija dibināts iemesls to nedarīt. Viņa darbs vēl nebūt nebija pabeigts. Viņu taupīja pēckara gadiem. Taupīja tam laikam, kad pēc gadiem kustība atdzims no jauna. Tad viņš būs vēl nepieciešamāks.— Rešlers nenolaida acu no manis.— Vai jūs mani dzirdat, Džon?

Es pamāju. Pulksteņa tikšķi līdzinājās vesera klaudzieniem. Mana uztveres spēja bija gandrīz zudusi, bet to es dzirdēju.

— Pastāvēja ilgtermiņa plāns,— Rešlers runāja tālāk,— un jūsu tēvs bija šā plāna sastāvdaļa. Viss bija atkarīgs no galīgās uzvaras brīža. Ja Vācija karu būtu uzvarējusi, galvenais vārds būtu piederējis jūsu vectēvam Ostinam Kūperam. Viņš būtu kļuvis par partijas līderi Savienotajās Valstīs. Bet Vācija karu zaudēja, un vajadzēja gaidīt, veidot visu no jauna. Un vectēva lomu pārņēma jūsu tēvs. Viņš vēl bija jauns. Viņš jutās pilnīgā drošībā — pasaule zināja, ka viņš kritis. Nacisti sagādāja viņam jaunu identitāti uz tik ilgu laiku, cik būs nepieciešams. Un, kad būtu pienācis attiecīgais brīdis, viņš ar savu īsto vārdu atgrieztos dzimtenē. Nepuriniet galvu, mister Pīterson. Piekrītu, ka tas izklausās visai neticami. Bet daudz kas liekas neticams . . . līdz brīdim, kad tas kļūst par īstenību. Cilvēki apbrīnojami viegli pieņem neticamo. Vēsture ik brīdi tiek rakstīta no jauna. Patiesība vislabākajā gadījumā ir relatīva. Un, kad Edvārds Kūpers kā varonis būtu atgriezies Amerikā, tur valdītu pilnīgi jauna patiesība, vēsture būtu kardināli rekonstruēta, un gandrīz droši var teikt, ka viņu vairs nesauktu par nacistu.

Vai nesaprotat, ka šīs norises ir ārkārtīgi smalkas? Viņu dēvētu par republikāni, par demokrātu vai pat par sociālistu, bet varbūt viņš iedibinātu kaut ko pavisam jaunu, teiksim, Visamerikas partiju,— nosaukumiem taču nav nekādas nozīmes. Viņu varbūt atbalstītu ebreji. . . varbūt melnie vai strādnieki. . . vai biznesmeņi. Vienīgi svarīgais ir saglabāt nemainīgo pēctecību. Ticiet man, Latīņamerikas plāns, ko drīzumā gatavojas īstenot, nebūt neatklāsies pasaulei kā nacisma augšāmcelšanās. Līdzīgs apvērsums briest Āfrikā. Vai, runājot par naftas rezervju kontroli Vidējos

Austrumos, dzirdam kaut ko par nacistiem? Protams, ne. Ikviens taču zina, ka nacisms ir aizslaucīts no zemes virsas.

Rešlers bija aizvēris acis. Glāstīdams murrājošos kaķus, viņš tikko jaušami smaidīja.

— Kur ir mans tēvs?

— Zināmu laiku jūsu tēvs nodzīvoja Kairā, kur sadarbojās ar tiem, kas bija pārdzīvojuši karu, tad uzturējās Parīzē un Alžīrijā.— Rešlers pašņaukājās, nošķaudījās kaķa kažokā, pēc tam enerģiski noberza degunu saburzītā mutautā.— Edvards Kūpers pirms trim gadiem Zviedrijā nomira no vēža. Viņa vietā stājās cits. Kas?— Viņš papurināja galvu.— Kāda gan tam nozīme? Vienmēr būs kāds, kas stājas vietā . . .

Neatņēmies raudzījos Līzas gaišpelēkajās acīs. Tur redzēju bezgalīgus tālumus, tādus, kur — skaidri zināju— nekad nebiju bijis un nekad arī nenokļūšu. Viņai acīs atspoguļojās tīri dzīvnieciskas šausmas, ko cilvēki jau sen pārvarējuši un aizmirsuši, kas uzsūkušās kaut kur zemapziņā. Tā varbūt bija pašaizsargāšanās, varbūt atslēga noslēpumam, kā izturēt un nenomirt. Es pats biju jau pilnīgi noskaņojies savām sāpēm. Manī viss tiecās tām pretim, un mani tas nepārsteidza. Bet sāpes, ko redzēju Līzas acīs, bija neaprēķināmas, jo viņai, manuprāt, trūka spējas izturēt tādas ciešanas. Un pēkšņi es atskārtu, ka viņai šis trieciens ir vēl drausmīgāks nekā man, un tas mani atgrieza atpakaļ īstenībā; nokratīju no pleca Pītersona mierinošo roku un piegāju pie viņas.

— Lī,— es sacīju, pieglauzdams viņu sev klāt.

— Neraudi,— čukstēju, sajuzdams viņas asaras uz sava vaiga, sajuzdams viņas skropstu trīsas,— neraudi.— Viņa apskāva mani, viņas ķermenis raustīdamies piekļāvās man. Jutos kaut kādā veidā atbildīgs par viņas sāpēm, netieši biju kļuvis par šo sāpju cēloni.

— Jūs atstājāt mūs pusceļā, doktor,— es sacīju,

— jūs izstāstījāt visu par manu tēvu, bet tas nebija īstais mērķis, vismaz ar to nevajadzēja sākt. Kas notika ar meitenīti? Jūs pārtraucāt tai vietā, kad viņu aiznesa divi svešinieki. . .

— Nevis svešinieki — biedri, līdzgaitnieki viņu aiznesa. Tā bija īsti liktenīga sagadīšanās. Pavisam nejauši viņi uzlidojuma laikā bija patrāpījušies tajā vietā; ja viņu tur nebūtu bijis, mazā Lī būtu aizgājusi

bojā kopā ar māti. Bet nu viņa tika nogādāta Trijā, kur vāciešiem bija daudz draugu un daudzas namdurvis labprāt atvērās mazajai viešņai. Tur uz laukiem viņa palika divus gadus — pārāk maza, lai vēlāk to atcerētos. Pēc tam viņu, jau kā mazu īru meiteni, aizveda uz Bergeni Norvēģijā, tad uz Austriju pie fon Saumber-giem, kur viņa ieguva pastāvīgu vārdu — Līza fon Saumberga.

Līza šņukstēdama atraisījās no manis un atslīga krēslā.

— Kur bija mans tēvs?— atskanēja īss, neapvaldīts, sāpju pilns jautājums.

— Viņš to visu ļoti smagi pārdzīvoja, mīļo

draudziņ,— Rešlers mierinot paskaidroja.— Viņam

bija pašam sava — jauna dzīve, kustība prasīja no viņa milzu atbildību. Kā jau es sacīju: Edvards Kūpers ticēja. Galīgo lēmumu viņš pieņēma kā savu likteni. Ja sieva mirusi, tad bērniem jādod iespēja dzīvot tā, lai viņa ēna neaptumšotu tiem mūžu. Tas nozīmēja, ka viņš nekad vairs neredzes nevienu no jums, lai jums nekad nerastos vajadzība izšķirties — pieņemt viņu vai noliegt.— Rešlers apklusa, palūkojās vispirms uz mani, tad uz Lī.— Viņš bija ļoti stiprs cilvēks un ļoti labs cilvēks. Viņš jūs visus mīlēja. Vēlāk izrādījās, ka jūsu, Džon, un Sirila dzīvē viss noritēja pēc viņa ieceres. Jūs dzīvojāt tā, kā viņš bija vēlējies. Jūs izaugāt viņpus okeāna un ticējāt mītam par viņa varonību. Viņš zināja, ka jūs abi ar Sirilu esat sasnieguši brieduma gadus un ka jums katram ir sava dzīve.— Viņš nopūtās smagi kā daždien vecs cilvēks garas bezmiega nakts vidū.— Viņa meitai Lī liktenis bija sarežģītāks . . .

Pulksteņrādītājs apstājās uz diviem, un pulkstenis rāmi nosita otro nakts stundu. Pītersons izgāja virtuvē un atgriezās ar krūzēs salietu kafiju. Kaķi pablisināja acis, ķad viņš gāja garām, lietus sitās logu rūtīs. Man acu priekšā atklājās mana dzīve, vismaz fons, uz kura veidojusies mana dzīve.

— Viss, ko es par tevi zināju, Līza,— Rešlers sacīja,— nedeva man mieru visus šos gadus. Sēžot baznīcā toreiz, kad tevi pielaulāja Ginteram, es nomocījos ar jautājumu, vai tu zini, kas tevi gaida. Vēlāk Ginters man pateica, ka tu nezinot itin nekā.

— Kādēļ viņu pēc kara vienkārši neaizveda uz Kū-perfolzu pie vectēva?— Pitersons, turēdams lielajā rokā krāsns kruķi, pacēla skatienu no kamīna liesmām.

— Arī to jums pastāstīšu,— Rešlers atteica,— mums vēl ir laiks līdz jūsu aizbraukšanai. Viņas tēvam nebija ne jausmas, ko viņam uzdos darīt, kad viņš nokļūs Anglijā; viņš nevarēja zināt, ka vajadzēs bēguļot un veltīt visu dzīvi kustībai . . .

— Jūs runājat tā, it kā viņš būtu priesteris,— Lī ieteicās.

— Tas tiesa. Tāds viņš bija — salīdzinājums tiešām trāpīgs. Ja viņam būtu izdevies neatklātam sagaidīt kara beigas, ģimene būtu palikusi neskarta. Varbūt vīrs, sieva un meita būtu kopā atgriezušies Savienotajās Valstīs un dzīvotu laimīgi līdz mūža beigām. Taču viņu aizsauca uz Vāciju un lika kalpot Reiham ... un Londonā nokrita bumbas un sagrāva viņa ģimenes laimi. Abi vāciešu aģenti nesaprata, ko_ iesākt ar meitenīti. Viņi paši izprātoja to aizvest uz Īriju, varat iedomāties, ka tas spiegiem nebija viegli izdarāms . . .

Tātad atkal liktenis, nolemtība, sauciet to, kā gribat. Pagāja zināms laiks, līdz nacistu varasvīri, kas vadīja Edvarda Kūpera misiju, uzzināja notikušo; bet viņiem nebija iespējas tūliņ sazināties ar Kūperu, lai noskaidrotu, ko darīt ar meitenīti, kuru Londonā oficiāli uzskatīja par bojā aizgājušu. Tādēļ viņi bērnu paturēja nošķirtībā. Beidzot, kad Kūpers pēc kārtējā uzdevuma izpildes atkal parādījās, viņam pavēstīja, ka sieva mirusi, bet meitiņa brīnumainā kārtā palikusi dzīva. Kas notika pēc tam, kad viņš uzzināja sievas likteni un bērna laimīgo izglābšanu? To es nezinu, man zināms vienīgi, ka viņš, nespēdams pats uzņemties rūpes par mazo, vēlējās, lai meita izaug iespējami normālos apstākļos tai zemē, kuru viņš bija izvēlējies par savējo. Tā, mīļo draudziņ, tu kļuvi par Līzu fon Šaumbergu, un, kaut arī tēvs zināja, ka personiski nekad ar tevi nesastapsies, viņš visu laiku bija informēts par tavu dzīvi. Viņš gan atteicās no tēva priekiem, bet ne no tēva pienākumiem.

— Vai Ginters pazina manu tēvu?— Līza vaicāja.

— Protams. Ginters viņu sagaidīja pēc lidojuma pār Lamanšu. Viņi kopā strādāja.

— Vai es jel kādreiz esmu viņu redzējusi?

— Nē, domāju, ka ne.

— Vai tēvam manas precības bija pa prātam?

— Ar tavu dzīvi viņš bija ļoti apmierināts. Viņš cienīja tavu vīru.

— Ak dieviņ!— viņa novaidējās un, ieķērusies ar nagiem sev pierē, aizsedza acis. Viņa mētāja galvu šurpu turpu, un skaņās, kas neveidoja vārdus, izskanēja šausmas, žēlabas un vilšanās, zaudētās cerības, izniekotā dzīve. Pītersons vienaldzīgi nolūkojās viņā. Pēdīgi raudas aprima; viņa sēdēja, uzrāvusi trauslos, bērnišķīgos plecus — sīks, skumjš, cerības zaudējis bērns.

— Līdz pērnajam rudenim,— Rešlers turpināja, pagriezdamies, lai paraudzītos pulkstenī,— viss gāja savu gaitu. Jums un Sirilam par notikumiem nebija ne jausmas. Līza bija samērā apmierināta, varbūt mazliet nelīdzsvarota, moderna sieviete, taču ne sliktāka par lielo vairumu. Par vīra politisko darbību viņa neinteresējās, kustību neapdraudēja. Ginters zināja, ka viņa laulība ne tuvu nav ideāla, bet saistība ar tevi, Līza, viņam bija ļoti vērtīga divējādā ziņā: viņš tevi mīlēja un uzskatīja par ļoti vērtīgu kustības pēctecībā. Nebija svarīgi, ka tu nezini, kas patiesībā esi,— viņš to zināja. Tu viņam biji daudz vairāk nekā tikai sieva. Dienvidamerikā viss gāja kā pa diedziņu, Āfrikā un Vidējos Austrumos — pat vēl labāk.

Pītersons viņu pārtrauca:—Doktor, ļaujiet arī man pateikt kādu vārdu.

— Tikai nestiepiet runu garumā, mister Pīterson. Laika atlicis ļoti maz.

— Atkal liktenis, likteņa dzirnas, kas neatstāj nevienu kauliņu veselu. Ginters Brendels dodas uz Glazgovas vairumtirdzniecības gadatirgu, lai iepirktu Vācijai jaunu skotu viskija šķirni. Jēziņ!— viņš iesaucās, uzsizdams ar dūri pa plaukstu.— Cik brīnišķīgi viss sagadās! Absolūta nejaušība — viņš nezina, ka Sirilam Kūperam ir kaut kas kopīgs ar to velna dziru, ko Brendela kungs par lētu naudu grib dabūt! Kā lai viņš to zinātu? Sirila vārds firmā nefigurē. Tā nu Brendels dodas uz Glazgovu — vai tiešām tikai nelielā darījumu braucienā? Nē, viņš paņem līdzi ne pārāk līdzsvaroto jauno, daiļo sieviņu, viņai ir depresija, nepieciešama izklaidēšanās, pie velna — aizbrauksim uz Glazgovu un aizmirsīsim apnikušo ikdienu!— Pīter-sonam uz pieres rasoja sviedri, ap lūpām iegriezās

smīns, negants kā džungļu nakts.— Un tiešām — apnikušajai ikdienai pienāca gals, dieva vārds! Sekoja nākamais likteņa pavērsiens. Džeks Damfrīzs nolīgst Alisteru Kempbelu, smulīgu, nodzērušos žurnālistiņu, lai nofotografē slaveno viesi no Vāczemes, lielisks pierādījums mistera Damfrīza aktivitātei, reklāma draņķīgajam viskijam, kas smird pēc vecām tenisa zeķēm, un pašam arī nāks par labu, ja varēs ar to padižoties Sirilam, turklāt paglaimojot viesa godkārei. Klase. Un Brendela kundze — skaista kā kinoaktrise, lai jau viņa arī tiek uz bildes.

Un atkal — liktenis! Jo tālāk, jo labāk!— Viņš izplūda platā smaidā, tā ka baltie zobi zem bandīta ūsām zibin zibēja.— Vai Damfrīzs maz zina, ka Sirils Kūpers nodomājis iegriezties Glazgovas kantorī? Nejaušība. .. būtu Sirils atbraucis nedēļu vai mēnesi vēlāk, Damfrīzs sīko atgadījumu būtu sen aizmirsis un avīze nemūžam nebūtu nokļuvusi uz Sirila Kūpera brokast-galda. Bet — vai nu ar velna vai dieva ziņu — Sirils ierodas Glazgovā tieši avīzes iznākšanas dienā .. . un, ieskatījies attēlā, viņš neredzēja tur Džeka Damfrīza kāroto reklāmas triumfu. Vai zināt, ko viņš tur redzēja? Jēzu, žēlīgais, vai varat iedomāties?— viņš tur ieraudzīja savu māti!

Rešlers gandrīz vai bijīgi vēroja runātāju. Lī sēdēja ieplestām acīm un pavērtu muti. Pītersons pamirkšķināja man ar vienu aci.

— Tā nu Sirils Kūpers devās uz Vāciju. Kas viņam bija prātā? Nezinu. Par Gintera Brendela politiskajām mahinācijām viņš, jādomā, nekā nenojauta. Viņam bija vienīgi fotogrāfija un ideja dīglī. Un tiešām — kādēļ gan nepainteresēties?

Viņš sameklēja kontaktu ar jums, Lī. Uzmācās ar jautājumiem un izsita jums pamatus, uz kuriem stāvējāt. Viņš jautāja, vai jūs zināt, kas esat .. . līdz jūs nospriedāt, ka varbūt jums tiešām tas nav zināms. Viņš runāja ar jums, doktor, un ļāva sevi slepeni izvest no Minhenes. Lai nu būtu kā būdams, viņš bija ticis kaut kam uz pēdām. Dievs vien zina, kā viņš vilka galus kopā, bet viņš klausījās un sāka kombinēt. . . varbūt viņam pat radās kāda nojausma par tēva darbību. Atcerieties telegrammu, Džon, tur bija kaut kas teikts par dzimtas koka apkopšanu. Izspiedis šeit visu iespējamo informāciju, šis Edvarda Kūpera dēls ieradās

Buenosairesā, satikās ar Sendžonu un Kotmani, un — kad es jums saku — viņš bija ticis pie skaidrības!

— Kādēļ tie viņu nenogalināja tad?— jautāja Lī. Viņa bija bāla kā nāve, acis sarkanas, seja no raudāšanas plankumaina, bet te tika runāts par viņas dzīvi, un tas bija vissvarīgākais.

Rešlers atbildēja: — Tādēļ, ka viņš bija Edvarda Kūpera dēls. Par viņa nogalināšanu darītājam būtu bijis kādam jāatbild.

— Izārdījis skudrupūzni Buenosairesā, viņš nosūtīja telegrammu Džonam uz Kembridžu. Džons sēdās mašīnā un brauca uz dzimto ligzdu. Sirils atlido un dodas uz tēva mājām Kūperfolzā gaidīt ierodamies Džonu.— Pītersons pacēla roku un sāka uz pirkstiem uzskaitīt notikumus.

— Džons no austrumiem brauc cauri vai visai valstij. Sirils pēdējā vakarā sēž mājā un gaida Džonu. Ceļā Džonam uzbrūk divi vīri un šķietami beigtu atstāj viņu šosejas malā guļam... un kāds nogalina Sirilu — noindē. Džons atžirgst no uzbrukuma un nākamajā dienā, pareizāk sakot, nākamās dienas vēlā vakarā iebrauc mājās. Neviena nav. Viņš pārnakšņo dārza mājiņā. Nākamajā dienā viņš atrod Sirilu Kūperu mirušu. Brālis miris pirms apmēram divdesmit četrām stundām, noslepkavots tieši ap to laiku, kad Džons pārradās. Jādomā, ka slepkava vēl atradās mājā tai brīdī, kad atbrauca Džons un nodomāja, ka māja tukša.

Bija kāds, doktor Rešler, kurš nenobijās, ka būs kādam par savu rīcību jāatbild. Pēc tam viņi vairākkārt mēģināja nogalināt Džonu Kūperu ... un darīja to neticami nemākulīgi.

Tie visi bija Brendela vīri. Nav nozīmes to pašreiz sīkāk iztirzāt, bet dažs labs no tiem pēdējā laikā dabūjis galu . . .

Rešlers izbrīnā pacēla uzacis.

— Vienu es piebeidzu Londonā, vārds tam bija Kīpņūzs, un tas bija viens no bandītiem, kas uzbruka Džonam uz šosejas. Otru Džons pats nošāva Kūperfolzā.— Pītersons no sirds dziļumiem nopūtās un atgriezās pie kamīna.— Un viss tikai tādēļ, ka Līza Brendela īstenībā ir Lī Kūpera — Džona māsa, Sirila masa . . .

— Tas nebūs gluži precīzi,— Rešlers iebilda. — Nekad nav bijis nekādas nozīmes tam, kā māsa viņa ir. Svarīgi bija vienīgi tas, kā meita viņa ir.

Mana māsa bija noslaucījusi asaras raupjās blūzes stērbelē. Redzēju viņas kailo, trauslo vidukli, viņas drebošās rokas. Kad runātāji apklusa, viņa paraudzījās mūsos.

— Kas notiks ar mani?

Neviens nezināja, ko atbildēt.

Stundu vēlāk mēs abi ar māsu bijām istabā vieni paši, sēdējām uz grīdas un skatījāmies kamīnā. Rešlers bija aptinis viņai ap krūšukurvi elastīgo saiti, ja gadījumā būtu lauzta kāda riba. Saitēdams viņš stāvēja pie virtuves galda un paskaidroja mums, kas tuvākajās stundās notiks, kādēļ viņš tik bieži bija lūkojies pulkstenī. Lī sēdēja uz virtuves galda līdz jostas vietai kaila, kamēr Rešlers tina saiti viņai ap mazajām krūtīm. Plecus viņa bija atvilkusi atpakaļ, acis aizvērusi, seja saspringta, sāpināta un gaužām nogurusi.

Rešlers teica, ka noorganizējis mums lidojumu uz Savienotajām Valstīm reisa lidmašīnā, kas izlidos no Minhenes uz Londonu, Šanonu un Ņujorku. Ņujorkā mūs sagaidīšot «draugi» un pavadīšot līdz galamērķim. Viņš piebilda, ka citas izvēles mums neesot, jo māsu es esot atradis, meklēšana beigusies, laiks atgriezties mājās.

— Jus gribat sacīt, ka tas ir viss? Ka viss beigsies?— vaicāja Pītersons.

— Tieši to, mister Pīterson.— Rešlers pacēla skatienu no darāmā darba.— Un jūs darīsiet precīzi tā, kā jums teiks. Bez manas palīdzības jūs esat pagalam, un šoreiz vairs nekādas nemākulības nebūs.— Smaids bija pazudis. Tā doktora Rešlera, ko mēs pazinām, vairs nebija: viņš pavēlēja, un Pītersons to saprata.

Lī kamīna priekšā ievaidēdamās sakustējās. Mājā valdīja klusums. Rešlers un Pītersons bija uzgājuši otrā stāvā pāris stundu nosnausties. Mūsu lidmašīna izlidos pulksten septiņos, rītausmā.

— Ko darīt?— es jautāju. Uguns lēnām dzisa, skurstenī grabēja lietus un svilpa vējš.

— Tu šovakar būsi mājās,— viņa klusu sacīja.

— Es domāju par tevi. Viss, sākot ar to brīdi, kad es Buenosairesā ieraudzīju avīzē fotogrāfiju, ir noticis tikai tādēļ, lai atrastu tevi. Es aizmirsu visu pārējo, aizmirsu, ka jāmeklē slepkava, kas nogalināja manu brāli, domāju vienīgi par to, kā atrast tevi. . . redzēt tevi paša acīm, uzzināt, vai esi mana māsa.

— To tu esi panācis. Atceries, ka jautāju tev, vai bija vērts. Jautāju, vai ir kāda atšķirība . . .— Viņa dziļi, ar sāpēm vilka elpu.

— Vai tik vien tas tevi interesē? Es tevi atradu. Cilvēki ir zaudējuši dzīvību . . .

— Tevis dēļ mans vīrs un mans mīļākais ir pagalam.

— Man ļoti žēl.

— Protams. Bet tu, raugi, vari atgriezties savā vecajā dzīvē. Man tādas nav, mani nekas un neviens negaida — ja nu vienīgi Alfrēds Kotmanis un viņa alvas zaldātiņi.

— Tev taču paliek Rešlers.

— Viņš pieskatīs, lai es nesadzeros pārāk daudz tablešu. Viņš mani sargās no katra, kas man gribēs nodarīt ļaunu. Vēl paliek manas baleta stundas. Varēšu aizpildīt laiku, apmācot meitenes. Došos atpakaļ uz mūsu ārpilsētas māju, kur mans vīrs . . . tika sodīts ar nāvi. Kalpotāji būs pēc viesībām māju sakopuši, vāzēs būs saliktas svaigas puķes, un pavasarī atvērsim visus logus un pamatīgi izmēzīsim māju.

— Kādēļ tu negribi lidot kopā ar mums?

— Kā tu to domā?

— Tu esi Kūpera. Brauc man līdzi. Uz Kūperfolzu.

— Kālab man tas būtu jādara?

— Mēs paliktu kopā. Iepazītu viens otru tuvāk.

— Paklausies, Džon, ko tev teikšu. Es negribu tevi tuvāk iepazīt. Vai dzirdi? Var jau būt, tu domā, ka es esmu Kūpera, var jau būt, ka tu gribi būt kopā ar mani un mani tuvāk iepazīt, var jau būt, ka tu daudz ko gribi. Tu gribēji mani atrast, tev vajadzēja mani atrast, lai tas maksātu ko maksādams. Tu dabūji, ko gribēji. Tevis dēļ mana dzīve kļuvusi tukša, man nav neviena. Ne tevis, ne Gintera, ne Zigfrīda, neviena. Tu esi sagrāvis manu dzīvi — nē, noklausies! Otrreiz tev tas nebūs jādzird. Kad tu aizlidosi, es palikšu viena. Mēģini saprast, ka tieši to es vēlos. Negribu, lai tu paliktu šeit, kaut kur manā tuvumā. Es tevi neienīstu, es gluži vienkārši gribu tevi pilnīgi aizmirst. Es nekad nespēšu

aizmirst, ko tu un tavs draugs esat izdarījuši ar mani un manu dzīvi, bet es esmu vāciete un esmu stipra, jo man nav izvēles. Es neesmu izdarījusi nekā tāda, ko vajadzētu nožēlot. Tev ir ko nožēlot, ja esi pie pilna prāta. Tevi mocīs tas, ko esi man nodarījis. Es tev nepalīdzēšu, es tev nepiedošu, centīšos vienīgi izturēt un veidot savu dzīvi no jauna. Vai saprati?

Es nespēju atbildēt.

— Es neprotu just tev līdzi. Nemaz. Tu esi zaudējis brāli. Es esmu zaudējusi daudz vairāk . . .

— Viņš bija arī tavs brālis,— es aizžņaugtā balsī sacīju.

— Varbūt tu tiešām esi nenormāls,— viņa rimti atteica.— Tu viņu dēvē par manu brāli. Tavs brālis viņš bija. Man viņš nebija nekas. Arī tu man neesi nekas. Vienīgi tas ļaunais, kas noticis ar mani. Es izturēšu, piespiedīšu sevi izturēt. Atveseļošos. Esmu jau sākusi atgūties. Neraudi. Neesi tik muļķīgs. Tu mani apgrūtini. Lūdzu, palīdzi man piecelties.

Es piecēlos, saņēmu viņas roku un palīdzēju viņai tikt kājās. Sejā viņai nebija nekādas izteiksmes. Viņa lūkojās man acīs, stāvēja līdzās, bet es jutos tikpat vientuļš kā naktī, kad viņa gulēja man blakus. Jutu uz vaigiem savas asaras.

— Un nu ardievu, Džon!

Impulsīvi viņa pavilka manu galvu lejup, un es jutu viņas lūpas pieskaramies manējām — nesteidzīgā, bezkaislīgā, apcerīgā skūpstā, vienreizējā un bez solījuma. Saņēmu liegi viņas plecus, lai nenodarītu sāpes, noskūpstīju samtaino, sauso vaigu, tad acis un matus. Beidzot viņa lēni atkāpās un atbrīvojās no manām rokām. Bez smaida.

— Tev vajadzētu mazliet pagulēt,— viņa sacīja, ārā iedama.— Kad jūs brauksiet projām, es būšu aizmigusi.

Priekšnama durvīs viņa vēlreiz apstājās.

— Ceru, ka tu drīz atspirgsi.

— Domāju gan. Paldies.— Angliete no galvas līdz kājām. Un tik tāla.

Es pamāju.— Labi.

— Ardievu, Džon!

Dzirdēju viņu izejam, dzirdēju kāpjam augšup.

— Ardievu, Lī!

Neviens mani nedzirdēja. Mana māsa Lī bija aizgājusi.

Hits bija tumšs, un lietus lija bez mitas. Sniegs bija gandrīz pavisam nokusis. Pa notekām urdzēja ūdens. Pie nojumes gaidīja mašīna. Lietū spīdēja starmešu gaisma, vizēja alejas bruģis. Turēju rokā savu ceļasomu, Pītersons runāja ar Rešleru.

— Ja viņš palūdz tableti, neuztraucieties,— sacīja Rešlers,— iedodiet vienu no dzeltenajām. Tā nomierinās, ļaus viņam aizmigt. Pusstundu pirms nosēšanās Ņujorkā iedodiet pa vienai sarkanajai un zaļajai, tās uzmundrinās un radīs vieglu eiforiju.— Viņi runāja par mani. Jutu Rešlera roku pieskaramies manai piedurknei.

— Jums nepieciešama atpūta un laiks, lai varētu visu pareizi novērtēt. Pieminiet manus vārdus, jūs pats pabrīnīsieties, cik labi jutīsieties, kad būsiet nedēļu atpūties. Un nu,— viņš viegli paplikšķināja man pa muguru,— jo drīzāk tiekat projām, jo labāk.— Viņš sarokojās ar Pītersonu.

Es domāju par Lī — kaut kur šajā mājā nomodā guļam gultā un trīsam aukstumā. Atcerējos, ko viņa man teica un ko esmu viņai nodarījis, un kaklu man aizžņaudza kamols.

— Palīdziet viņai!—es lūdzu Rešleru.

Šoferis atvēra mersedesa durtiņas un paturēja man virs galvas melnu lietussargu. Pītersons jau bija iesēdies mašīnā.

— Palīdzēšu.

Rešlers palika stāvam uz pakāpieniem durvju priekšā, kamēr mēs lēni braucām projām pa šauro aleju. Tīrītāji ritmiski kustējās pa vējstiklu. Alejas galā es palūkojos atpakaļ. Šaurās, vecās mājas trešajā stāvā vienā logā iedegās gaisma, baltie aizkari pašķīrās, mašīna izgriezās uz ielas, un tas bija viss.

Lidosta mirdzēja spodrībā, metālā un gaismā, gluži kā bērnībā skolas telpas lietainās dienās. Zināju, ka esmu apjucis un pilnīgi zaudējis orientēšanās spēju; ja nebūtu Pītersona, es droši vien būtu apmaldījies un nokavējis lidmašīnu. Bet viņš rāmi nokārtoja visu, gandrīz nekā nerunāja, nodeva bagāžu, piereģistrēja biļetes. Iegrimis savās izjūtās, ļāvu viņam mani aprūpēt, kamēr manas domas bezspēcīgi klīda atmiņu ceļos, izspiežot no apziņas tagadni. Atlaidos sēdeklī pie loga

un vēroju lietus asaras saplūstam kopā un ritam lejup, kamēr lidmašīna uz skrejceļa uzņēma ātrumu; paklausīgi kā labs puisītis paēdu brokastis, kad cauri lietus mākoņiem pacēlāmies debesīs, kur saules stari lējās kā tīrais zelts. Vācija palika mums aiz muguras.

MĀJĀS

Tikai pēc vairākām stundām kaut kur virs Atlantijas okeāna es atžirgu un sāku mazliet justies kā cilvēks. Okeāns saulē metāliski vizēja, debesis bija palsi zilas, bez mākoņiem, Pītersons lasīja Playboy. Viņš redzēja, ka esmu pamodies.

— Kā jūtaties?— viņš apvaicājās.

— Zobi apvilkušies.

— Gribat kaut ko iedzert?

— Jūs, liekas, aizmirstat, ka esmu alkoholiķis,— es atteicu.

— Varat iedzert tomātu sulu — bez alkohola.

Uzkāpām pa mazajām kāpnītēm salonā. Apsēdāmies

melnajos ādas sēdekļos un klausījāmies magnetofona lentē ierakstītu mūziku. Pianists spēlēja «Kur vai kad». Sūcu tomātu sulu un centos neatcerēties, kur pēdējoreiz dzirdēju šo dziesmu.

— Uz jūsu veselību!— Pītersons teica, paceldams glāzi.

— Uz jūsu bagātību!— es atbildēju, un viņš smaidīdams pagrozīja galvu.

Brītiņu sēdējām klusēdami.

— Kā tad īsti ir, Džon,— viņš beidzot ierunājās. — Diezin cik daudz panākuši neesam?

— Nezinu. Laikam gan ne.

— Nevaru izprātot, vai tas bija Mailo Kīpņūzs, kas noslepkavoja jūsu brāli.

— Iespējams, ka nekad to neuzzināsim. Toties skaidrāks par skaidru ir tas, ka viņš mēģināja dabūt pie malas mani.

Pītersons pamāja.

— Ko, pēc jūsu domām, Sirils gribēja man pateikt?

— Man šķiet, viņš bija ļoti daudz ko atšifrējis. Viņš droši vien jutās apmēram tāpat, kā jūtamies mēs.

— Un kā mēs jūtamies?— es jautāju.

— Nelabais viņu zina! Viņš gribēja visu izstāstīt jums, un tas viņam būtu ļāvis justies atvieglotam. Bet kam lai izstāstām mēs? Vai varat iedomāties, ka mēs mēģinātu kādam to visu izskaidrot? Es pat nedomāju, ka par mums smietos, nē, cilvēkiem tas vienkārši liktos bezjēdzīgi. Teorija par vēstures taisīšanu ar sazvērestībām— brēcoša plānprātība. Un ar kādiem līdzekļiem mes varētu sacelt trauksmi? Parādīt līķus? Atklāt Steinza darbošanos? Pierunāt Roku vai varbūt Mariju Doldorfu publiski uzstāties Buenosairesā?

Atcerējos viņu, atcerējos golfa spēlētājus Palermo parkā un ugunsgrēka nakti.

— Neviens negribēs runāt. Pasākums ir pārāk plašs, pārāk pārdrošs un pārāk labi nomaskēts.— Viņš apcerīgi nopūtās.— Viņi ļoti labi zina, ka mums rokas saistītas. . . viņi zina, ka mēs neesam spējīgi viņus atmaskot. Un tomēr . ..

— Ko — tomēr?

— Kādēļ viņi tomēr riskēja? Kādēļ ļāva mums aizbraukt?

— Jūs aizmirstat,— atgādināju,— ka es piederu pie tās ģimenes. Kurš gan gribētu uzņemties atbildību par Edvarda Kūpera dēla nogalināšanu?

— Bet kas ir tas, kas tiesīgs prasīt atbildi? Kas sēž pašā augšgalā?

— Arī to mēs nekad neuzzināsim,— es atteicu.

— Bet kādēļ viņi vienu brīdi bija gatavi jūs nogalināt un tagad vairs ne? Katrā paradoksā vienmēr ir kāda loģika. Kādēļ toreiz jā un tagad — nē? Kāds jūs sargā, Kūper,— tā ir doma, no kuras nespēju atbrīvoties.

— Vai tam ir jelkāda nozīme?— es iebildu.

— Ja viss beidzies, tad tam nav ne mazākās nozīmes.

— Ko jūs ar to gribat sacīt — ja viss beidzies? Kas tad vēl varētu notikt?

— Nekas, nekā konkrēta es nedomāju.

Es ilgi klusēdams raudzījos ārā pa logu.

— Tas nav tā vērts,— viņš pēdīgi ieteicās.

— Kas?— es lēnām atgriezos īstenībā.

— Plānprātīte. Es negribu teikt, ka viņa nav tā vērts — viņa varbūt ir pašā labumā, ja kādam patīk ķerti sievieši. Es tikai gribēju teikt, ka viss pārējais nebija pūliņu vērts. Jūs sēžat un lauzāt galvu par viņu, prātodams, vai vēl kādreiz viņu atradīsiet un kurā brīdī viss samežģījās. Atļaujiet jums pateikt, ka citādi nemaz nevarēja notikt. Jau no paša sākuma nebija nekā cita kā viens vienīgs elles juceklis. Man tas bija skaidrs jau tad, kad es pirmoreiz dzirdēju viņu pieminam.

— Jūs nesaprotat,— es pretojos. Seja man dega kā ugunī, sāku svīst.

— Blēņas,— viņš klusu attrauca,— es saprotu gan. Nelaime tā, ka, viņu ieraudzījis, jūs ne mirkli neizturējāties pret viņu kā pret māsu. Jūs gan visu laiku apgalvojāt, ka viņa esot jūsu māsa, bet kā apmāts redzējāt viņā vienīgi sievieti. Jūs viņā iemīlējāties. Jau toreiz, kad bijāt Londonā viņai visu dienu sekojis un atgriezāties, bijāt viņā iemīlējies. Jūs iemīlējāties no pirmā acu uzmetiena. Bet ko es, sasodīts, varēju darīt? Viņa bija izejas punkts, taču ap to laiku jau bija radušās daudz nopietnākas problēmas nekā jautājums, vai viņa tiešām ir jūsu māsa.

Un paraugieties jel uz visu no viņas redzes viedokļa. Viņa nezināja, vai jūs esat brālis un māsa, bet viņa bija sieviete, nelaimīga sieviete, un viņai nepalika apslēpta jūsu attieksme pret viņu. Kā viņai būtu vajadzējis reaģēt? Pieņemsim, ka arī jūs viņai patikāt, taču viņa mocījās neziņā par savu izcelsmi, viņai bija pašai savu problēmu papilnam. Kā jau jums sacīju, Kūper, viņa ir tikai sieviete, . . Un piepeši nezin no kurienes uzrodas vīrieši, kas apgalvo, ka ir viņas brāļi. Bet jūs neizturaties kā brālis. Viņa nesaprot, ko iesākt, jo nezina, kas īstenībā notiek. Tāpat kā to nezinājāt jūs. Un — bums!— pagājušajā naktī visas šaubas kā mēztin aizmēztas. Viņa uzzina, ka ir jūsu māsa, un redz, ka esat viņā iemīlējies, lai viņa būtu kas būdama.— Viņš nogrozīja galvu, iztukšoja glāzi līdz dibenam, un ledus gabaliņš, noslīdējis gar glāzes sieniņu, trāpīja viņam pa degunu.— Jaukuma nekāda. Es nezinu, pie kāda gala jūs abi viņnakt tikāt. Un nemaz nevēlos to zināt. Bet iesaku jums palūkoties uz visu no viņas aspekta. Beidziet žēlot pats sevi, Džonij, labāk padomājiet par dāmu, kuru atstājāt Vācijā.

— Es domāju par viņu.

— Velna būšana!— viņš noteica.

— Kāda gan tam nozīme?

Pītersons uzmeta man līdzjūtīgu mirkli.

— Sens ticējums vēl dzīvs,— viņš sacīja, un man likās, ka viņš citē,— ka krastā tālīnā, kas ir no bēdām brīvs, reiz seni draugi kopā nāks.— Viņš nokremšļojās. — Kādreiz esmu to lasījis. Kaut kur.

— Labi,— es teicu,— tas mani pilnīgi apmierina.

Ņujorka mirdzēja vienās ugunīs.

Mūsu Boeing 747 laidās lejup cauri naktij un mākoņu plīvai, kas līdzinājās zenītartilērijas šāviņu dūmu plūksnām virs Longailendas nocietinājumiem. Kene-dija lidostas gaitenī, kas ved uz starptautisko reisu uzgaidāmo zāli, bija silti. Mums visapkārt mudžēja cilvēki. Milzīgo logu rūtīs sitās lietus. Divi tumši iedeguši vīrieši brūnos uzvalkos, šaurām kaklasaitēm un lietusmēteļos pienāca pie mums, kad gājām ārā no muitas sekcijas. Viņi izskatījās pēc fiziski ļoti spēcīgiem grāmatvežiem nenozīmīgām sejām, gandrīz tādi paši kā tie puiši, kas atbrauca uz pili kalnos, nogalināja Zigfrīdu un aizveda mūs atpakaļ uz Minheni.

— Mister Pīterson? Mister Kūper? Lūdzu, esiet tik laipni, ieiesim šeit! Tikai uz mirkli.— Viens no viņiem gāja pa priekšu, otrs mums aiz muguras, un mēs aši iegājām mazā kantorītī iepretī kādai uzgaidāmajai telpai. Logam priekšā bija aizvilkts palss, gaiši brūns aizkars. Sienu bāli zaļā krāsa vietām bija atlupusi, pretī durvīm stāvēja moderns metāla un koksnes imitācijas rakstāmgalds. Tukša, bezpersoniska telpa.

— Lūdzu, apsēdieties! Mēs jūs ilgi neaizkavēsim. Droši vien esat ļoti noguruši.

— Protams. Esam noguruši. Kas jūs, velns lai parauj, tādi esat?— Pītersons noprasīja.

— Es esmu Džeksons, viņš — misters Vitnijs.— Misters Džeksons pavēra imitētas krokodilādas kabatas portfelīti un parādīja to Pītersonam. Tas nikni pablenza uz mazo, nodzeltējušo kartīti zem plastmasas apvāciņa.

— Un šeit būs jūsu biļetes tālākajam ceļam.— Viņš pasniedza mums katram pa aploksnei. Misters Vitnijs veikli piestiprināja bagāžas talonus pie mūsu ceļasomām.— Vašingtona, oficiāls postenis,— misters Džeksons paskaidroja laipni, nelokāmi un lietišķi, it kā diendienā savāktu atlidojušus cilvēkus un deklarētu, kas viņš ir.

Pītersons atvēra savu aploksni — Eastern Airlines,— viņš nomurmināja.

Manējā bija United.

— Ar biļetēm viss kārtībā, kungi. Laika maz. Vai jums ir kas jautājams?

— Ir gan jautājams, sasodīts,— Pītersons atcirta, — es nelidošu uz Vašingtonu. Lidošu kopā ar viņu . . .— Viņš paķēra manu aploksni, izvilka biļeti un pabakstīja to ar pirkstu.— Mineapole. Lidošu kopā ar Kūperu uz Mineapoli.

— Lūdzu, mister Pīterson, nestrīdēsimies!— sacīja misters Vitnijs. Viņam bija ļoti stingra balss un drausmīgi netīrs lietusmētelis, kas nepavisam nepiederējās viņa glītajam, kārtīgajam kopskatam. Nez kas viņi tādi ir, es nodomāju, taču īstenībā man bija sasodīti vienalga: Rešlers taču sacīja, ka mūs sagaidīšot. Vai nav vienalga — kas?

— Jums šovakar jābūt Vašingtonā, mister Pīterson. Ejam, un — bez ķēmošanās.

— Kāpēc tīšām meklēt nepatikšanas? Mēs visi velkam vienu valgu. Tas tiešām ir svarīgi, mister Pīterson. Jūsu ierašanās ir saskaņota. Ja neuzticaties mums, uzticieties doktoram Rešleram.— Misters Džeksons iedrošinoši smaidīja.

— Ejam, Džordž!— misters Vitnijs uzsauca.— Nospļauties man par to, vai viņš tic vai netic. Gan jau nāks.— Viņš sniedzās pēc Pītersona piedurknes, bet smagi pārrēķinājās. Pītersons pacēla roku, sagrāba viņu aiz delma un cieši saspieda.

— Vai jums, mister Džekson, šitā stulbā neģēļa dzīvība ir ko vērts?

Mistera Vitnija acis pletās arvien platākas, un viņš nobāla.

— Protams,— misters Džeksons sacīja.— Tā mēs tiešām tālu netiksim. Lūdzu, mister Pīterson, lidojiet mums līdzi uz Vašingtonu un nepadariet misteru Vitniju par kropli.

— Tad pasakiet, kas jūs esat, mister Džekson.

— Atvainojiet, to es nevaru. Man ir ļoti precīzas instrukcijas. Vašingtonā jums visu paskaidros.

— Kas būs ar Kūperu?

— Viņš viens pats lidos uz Mineapoli. Pēc nedēļas jūs viņu sastapsiet. Goda vārds.

Pītersons atlaida mistera Vitnija roku. Misters Vitnijs atspiedās pret durvīm un noslaucīja pieri, Pītersons sāka skaļi no visas sirds smieties.

— Jēziņ! Goda vārds! Okei, okei, Džekson! Ko vel-los. . .

— Labi. Ejam!— Džeksons atvēra durvis. Pltersons uzlika roku man uz pleca.

— Kad atgriezīšos, aiziešu pie jums. Un paturiet prātā — viss būs labi.

Noraudzījos viņiem pakaļ. Man vēl bija stundu jāgaida. Aizgāju padzert kafiju, tad aplūkoju izbāztos zvēriņus un pārējās blēņu mantiņas, ko vecāki parasti aizved bērniem par pierādījumu, ka bijuši Ņujorkā. Bet man bērnu nebija, un arī Ņujorkā netiku bijis.

Kad izkāpu Mineapolē, dzirdēju skaļrunī izsaucam manu vārdu. Bija vēls. Cilvēku maz, soļi skaļi atbalsojās. Man vajadzēja sameklēt taksometru.

— Mister Džon Kūper, pasažieri Džon Kūper, lūdzu, pieejiet pie Ziemeļrietumu aviolīnijas izziņu lodziņa pēc informācijas.

Džonu Kūperu lūdz pie Ziemeļrietumu aviolīnijas izziņu lodziņa.

Ziemeļrietumu līnijas biļešu kase bija vienīgā, kur kāds vēl strādāja. Operators, kas izskatījās pagalam noguris, pabīdīja brilles no strupā degungala uz augšu un parakņājās plauktiņā zem letes. Viņš izvilka vienkāršu, baltu kancelejas aploksni, uz kuras, ar mīkstu, melnu zīmuli uztriepts, rēgojās mans vārds.

Paņēmu aploksni. Tajā atradās kaut kas smags. No noguruma un pārmērīgās nervu spriedzes man drebēja rokas.

Nekādas informācijas aploksnē nebija. Tikai linkolna atslēgas, ko es kopā ar mašīnu biju atstājis garāžā Kūperfolzā. Un papīra strēmele: «9. rinda, 5. bokss». Tur acīmredzot atradās mašīna. Bet neviens taču nezināja, ka ieradīšos. Dīvaini. Bet kāda gan tam nozīme? Pie velna! Es vairs neuztraucos par to, ko nespēju saprast.

Aizgāju pēc savas somas apakšējā stāvā, kur nebija gandrīz neviena cilvēka. Arā gaiss bija drēgns un vēss, lietus pārgājis, mirguļoja zvaigznes. Kāda reaktīvā lidmašīna kaukdama un dārdēdama cēlās gaisā, pašāvās garām slīpajām rampām; milzīga, sarkanbalta tā bez piepūles cēlās arvien augstāk. Biju atgriezies dieva

izredzētajā zemē, un viss būs labi. Nu vairs nekas ļauns nenotiks.

Mašīna bija nevainojamā kārtībā — ielikta jauna sānu plātne, nokrāsota, nopulēta, sudrabpelēka, lielas lietus lāses vizmoja uz spožā pulējuma. Viss būs brīnišķīgi. Piebāzu pīpi ar tabaku un aizpīpēju, gaidīdams, līdz motors iesils.

Mani pārņēma spēcīga eiforija, nemaldīga sajūta, ka viss ir brīnum jauki, tomēr es skaidri zināju, ka šāda sajūta rodas cilvēkam, kas pārdzīvojis pārmērīgu garīgu spriedzi vai pēdīgi sajucis prātā. Taču, nespēdams apstākļos nekā grozīt, ļāvos labsajūtai, izbraucu no stāvvietas, pagriezos uz ziemeļiem un traucos pretī Mineapoles ugunīm, arvien tālāk uz ziemeļiem pirmspa-vasara naktī ar mitro, dzestro vēju — pa šosejām, kuras pazinu, līdz beidzot sasniedzu upmalas lielceļu, kas ved uz Kūperfolzu. Es nemaldījos pa bīstamiem ceļiem, vētrainā naktī braucot uz Lendsendu un Ket-salu, nelauzos augšup pa kalnu pārejām caur Badtolcu. Es braucu uz mājām.

Pēdīgi mašīnas priekšā iznira vārti, es iebraucu pa tiem un slīdēju tālāk pa piebrauktuves līkumiem. Nejutos gluži tik labi, kā biju iedomājies. Notrausu ar cimdu sviedrus no pieres un paliku brīdi pie stūres nekustīgi sēžam. Tad izslēdzu starmešus un motoru, noslidināju lodziņu. Visapkārt klusums. Izkāpu no mašīnas un dziļi ievilku elpu. Spožajā mēnesnīcā viscaur krita dziļas ēnas. Redzēju zemo žogu, kas stiepās visgarām piebraucamajam ceļam, un uz mirkli man ausīs ieskanējās drausmīgi griezīgais troksnis, kad sniegamobiļa slēpes paskrēja zem žoga režģa un sašķīda. .. Taču valdīja pilnīgs klusums, un, kad pagriezos, lai pavērtos, kur bija nomiris un ragā sasalis garais tēvainis, es neredzēju nekā.

Esmu dzirdējis, ka rūpīga, metodiska rīcība, stingra turēšanās pie ikdienas rutīnas esot vai nu vājprāta sākuma stadijas droša pazīme, vai arī drošs līdzeklis, kā pret to cīnīties. Tas man ienāca prātā, kad nākamajā rītā pamodos. Pārnakšņoju dārza mājā, un vienu mirkli uzplaiksnīja doma, ka varbūt tā bijusi mana pirmā nakts pēc atgriešanās mājās, ka tikai nupat esmu atbraucis no Bostonas, lai satiktos ar Sirilu. Vienu

mirkli man šķita, ka esmu redzējis ļaunu murgu sapni. Pēc tam, protams, sāku visu atcerēties. Šī nebija vis pirmā reize: esmu atgriezies otrreiz, un nekas nav bijis sapnis.

Piecēlos, pagāju zem dušas un ļoti kārtīgi nomazgājos, zem saltā ūdens strūklas rūpīgi iztīrīju zobus, vērodams, kā ezeriņa ledus jau sasprēgājis un kā uz dzegas pie virtuves loga krīt pilieni no kūstošajām lāstekām. Iejaucu krūzē šķīstošo kafiju un, atradis burku zemeņu kompota, ņēmos to ēst pilnām karotēm. Saule apspīdēja ezeriņu, un saules stari, ledus atstaroti, dega dzīvās ugunīs.

Saģērbos, izgāju ārā un pāršūdināju plaukstu linkol-nam. Pavasara nojausmu piesātinātais gaiss bija silts, mikls un tīkami ieelpojams. Vēl būs daudz sniega ar dziļām kupenām, tā bijis ik gadu, bet pašreiz bija brīnum jauki just, ka daba atkal mostas. No sniega atlikusi vairs tikai plāna kārtiņa, un tas pats acīm redzami sūcās valgajā zemē.

Iegāju atpakaļ virtuvē, izskaloju krūzīti, aizgriezu zemeņu burkai vāciņu, noskaloju karoti un visu noliku vietā. Iegāju guļamistabā, saklāju gultu, pārbaudīju, vai ogles kamīnā, ko laikam biju pirms gulētiešanas iekūris, apdzisušas. Rīkoties metodiski nozīmē būt normālam, tādēļ centos rīkoties iespējami metodiski un kārtīgi.

Lēnām, priecādamies par jauko rītu, aizbraucu uz pilsētu. Tiesas mājas vietā rēgojās mitras, melnas drupas, kurās sniega plankumi gulēja kā sūnu kumšķi. Drupām bija apjozts uz bukiem atbalstīts dēļu žogs, un uz dēļu galiem šūpojās pilsētas bērneļi. Novietoju linkolnu un aizgāju uz daktera Bredlija ambulanci.

Viņš, noliecies pār vizīšu žurnālu, bija viens pats. Pacēlis skatienu, viņš pāri brillēm palūkojās manī.

— A, Džon!— viņš iesaucās un izslējās — liels, sagumušiem pleciem, tērpies zilā uzvalkā, kas droši vien maksāja savus četrus simtus dolāru.— Kāds pārsteigums! Kad tu pārbrauci?— Viņš priecājās, mani redzot, un es priecājos, ka esmu atgriezies.

— Vakarnakt,— es atbildēju.

— Olafs arī ir atpakaļ?— Viņš norādīja uz savu kabinetu un ienāca man līdzi, atstādams durvis uz ambulanci vaļā.

— Ne gluži,— es atteicu,— viņam vēl bija darīšanas Vašingtonā.

— Vašingtonā,— Bredlijs atkārtoja, dziļdomīgi pamādams.— Pēdējā laikā tie puiši no Vašingtonas vairs nav rādījušies, bet sākumā bija sabraucis vesels karapulks. FIB un izlūkdienesta vīri, žēlīgā debess — kopā ar tiesas māju taču sadega visi pilsētas dokumenti!— Viņš paraustīja plecus un drūmi pavīpsnāja.

— Tad visi aizbrauca, un dzīve iegāja atpakaļ normālās sliedēs, vienīgi drupas mums atgādināja par notikušo. Valdīja miers un klusums — kā pēc velna izdzīšanas.— Tad viņš atkal pasmaidīja.— Un kā tava nabaga galva? Sāp vēl kādreiz?

Es viņu nomierināju, bet, kad viņš apvaicājās, ar ko tad mēs īsti esot nodarbojušies, nezināju, ko atbildēt.

— Izblandījāmies pa Eiropu,— es atteicu,— bet nekā nepanācām.

— Vai tagad jūs zināt, kas noslepkavoja Sirilu?

Papurināju galvu un prātoju, ko lai saku. Ko lai

stāsta kādam cilvēkam par Die Spinne, par milzu zemūdenēm, par tādu vīru kā Aivors Steinzs vai tādu kā Brendels . . . par tādu cilvēku kā mans vectēvs? Un nezin ko viņš sacītu, ja es izstāstītu, ko zinu par savu tēvu? Viss līdzinājās milzīga, nemitīgi kustīga zirnekļa vērptam pavedienam. Tīkls bija bezgalīgs, un bezgalību attēlot nekad nav viegli.

— Bezjēdzīga slepkavība . . .— viņš iesāka, tad samirkšķināja acis.— Protams, tā nebūs bijusi bezjēdzīga. Neapjēdzu, ko domāt, taču man šķiet, ka sevišķas nozīmes tam nebūtu arī tad, ja es to mācētu izprātot.— Viņš iztina no papīra lielu Ziemsvētku konfekti — apaļu, ar sarkaniem un baltiem rotājumiem.

— Tās es glabāju gadījumiem, ja pie manis atved bērnus,— viņš sacīja, saburzīdams celofāna iesaiņojumu. — Bet Kūperfolzā palicis maz bērnu. Laiks skrien kā spārniem, Džon.

— Atnācu pie jums, dakter Bredlij, galvenokārt tādēļ, lai uzzinātu, kā klājas Artūram. Vai drīkstu viņu apciemot?

Bredlijs sakrustoja rokas pār vesti un atzvēlās ar ādu apvilktajā grozāmajā sēdeklī pie masīvā rakstāmgalda. Tad, iepletis lielās rokas uz rakstāmgalda malas, viņš pārstūma konfekti no viena vaiga otrā.

— Ar Artūru ir pavisam jocīgi. Cilvēkam viņa vecumā un viņa apmēros var gadīties sirdslēkme. Slikti, bet par to nav jābrīnās: pārmērīgs svars, nolietotas artērijas, parasts stāsts. Vienā jaukā dienā viņš, azaidu ieturot, sabruka turpat viesnīcā — iekrita uz mutes čedara omletē. Es viņam tiku ieteicis nelietot olas uzturā, bet viņam vajadzēja gan omleti, gan resnos cigārus, ko tu vecam vīram iestāstīsi. Tā nu mēs viņu aizvedām uz slimnīcu, es izdarīju visu, kas jādara. Un galu galā mēs konstatējām, ka viņam piedevām ir arī plaušu karsonis,— tu pats saproti, ka, slimam aukstumā pa āru staigājot, it viegli var piesisties plaušu karsonis.

— Bet kā viņam klājas? Dzīvs?

— Jā, nu jau ir labi, tik labi, cik var būt, tikai pagāja krietns laiks, kamēr viņš atlaba. Daudzas dienas viņš nogulēja nemaņas miegā, tomēr dzīvības procesi pamazām atjaunojās. Varētu teikt, ka dziļajā miegā viņš atpūtās. Milzīga pretestības spēja, ko parasti mēdz dēvēt par dzīvotgribu. Nemaņā gulēdams, viņš cīnījās un beidzot kādu dienu pamodās.— Bredlijs, uzacis saraucis, paraustīja plecus.— Viņa pirmie vārdi,— nu tev gan laikam nāks smiekli,— pirmie vārdi, ar kuriem viņš uzrunāja māsiņu, bija: «Kur Džons? Vai Džons sveiks un vesels?» Iedomājies, pamostas pēc nemaņas un tūliņ grib zināt, kā klājas tev . . .

— Diez kāpēc viņam tas ienāca prātā?

— Droši vien viņš domāja par tevi tai brīdī, kad sabruka,— saproti, domāja par visu, kas šeit notika, pirms jūs ar Pītersonu aizklīdāt katrs uz savu pusi. Pamostoties viņš vispirms atcerējās to, par ko bija domājis tad, kad iekrita omletē. Es ne par ko vairs nebrīnos, Džon, ne par ko . . .— Brilles noņēmis, viņš no kastītes, kas stāvēja uz rakstāmgalda, izņēma lig-nīna salveti, kārtīgi to salocīja un, uzpūtis briļļu stikliem elpu, sāka rūpīgi tos spodrināt.

— Vakar viņš aizgāja uz mājām, es pats viņu aizvedu. Nu jau atkal ir uz kājām. Protams, viņa dienas ir skaitītas. Un viņš to zina. Piesardzīgi izturoties, viņš varētu nodzīvot vēl dažu labu gadu.— Dakteris atkal uzlika brilles.— Viņš priecāsies tevi satikt, Džon.

— Es vēl vairāk priecāšos satikt viņu,— atteicu. — Tik maz atlicis to, kam var ticēt. Artūram var.

Bredlijs palūkojās pulkstenī.

— Džon, pie manis tūliņ atnāks viens puisis ar slimu roku. Viņš gribot kaut kādu līdzekli sāpju remdēšanai, vismaz tā es sapratu. Ja jau ķeros pie zāļu dalīšanas — vai tev galvai nekā nevajag? Valiumu vai ko tamlīdzīgu?— Viņš piecēlās un iegāja ambulancē.

— Valiumu,— es palūdzu.

Viņš atgriezās kabinetā ar plastmasas pudelīti rokā.

— Lietošanas pamācība ir klāt,— viņš sacīja.— Vai esi nodomājis Artūru apciemot? Tagad pat?

— Gribētos tūliņ.

— Es viņam piezvanīšu. Jo mazāk uztraukumu, jo labāk.

Sēdēju mašīnā, kad ieraudzīju pacientu iegriežamies ap stūri. Iesaitētā roka viņam karājās kaklā. Man viņš likās kādreiz redzēts, taču pazuda durvīs, pirms spēju atcerēties, kas viņš ir. Droši vien kāds, ko sen — pagātnē esmu pazinis. Kūperfolza bija pilna cilvēku, kas šķita it kā pazīstami, kaut kā saglabājuši sejā tālo bērnu dienu vaibstus.

Braukdams pie Brennera, domāju par tēvu. Ko Artūrs teiktu, uzzinājis visu patiesību par tēva dzīvi? Bet tas nebija reāli. Neredzēju nekādas vajadzības tagad, tik vēlu, viņam par to stāstīt.

Pēcpusdiena bija rimta un tīkama — atpūta manai novārgušajai dvēselei un miesai. Artūrs Brenners mani sagaidīja, durvīs stāvēdams, gan vājāks un gurdākām acīm, tomēr sirsnīgs un draudzīgs, kad saņēma manu roku savā lielajā plaukstā.

Kamēr mēs siltajā pēcpusdienā pastaigājāmies, stāstīju viņam savus piedzīvojumus; kājas mīksti grima valgajā pērnējā zālē, zeme sāka smaržot, sniegs kusa. Staigājām starp augstajiem, kailajiem kokiem, kas kuploja Artūra gruntsgabalā; apstājāmies un vērojām trauslās, plānās ledus plāksnītes, kas klāja dīķus un ieplakas, kur cauri irdenajam sniegam slējās niedres. Sis skats man atgādināja sirojumus, kuros pirms daudziem gadiem devāmies abi ar Sirilu — garos zābakos ieāvušies, ar nažu makstīm pie jostas, atcerējos, kā šalkdami un rēkdami kritumā gāzās saputotie ūdeņi . . .

Artūra klusais, līdzdalīgais atbalsts mani pamudināja uz runāšanu, un es izstāstīju viņam par tēva nodevību, par pieķeršanos tai ideoloģijai, kas vectēvu

bija padarījusi par pāriju. Centos atvainoties Artūram par to, ka tēvs bija nelietīgi izmantojis viņa uzticību un palīdzību, bet viņš mierīgi soļoja uz priekšu, ietinies lielajā, brūnajā mētelī, kas sitās viņam ap lieliem un sniedzās gandrīz līdz potītēm. Ar brūno, dziļi platajā pierē uzmaukto žokejcepuri viņš izskatījās vecāks un sagurušāks, nekā jebkad biju viņu redzējis. Vecuma nasta smagi gūlās viņam plecos. Viņš savilka šalli ciešāk ap kaklu.

Runādams netiku pamanījis, uz kāda ceļa bijām nogriezušies, kad izdzirdu ūdenskrituma šalkoņu,— bijām nonākuši uz plakanās, slidenās klints bezdibeņa malā. Ūdens gāzās lejup pa radzēm, sakuldamies baltās putās un sajaukdamies ar kūstošo sniegu. Lejā tas rēkdams sitās upē, saceldams sīksīku kristālisku lāsīšu mākoni. Visapkārt ūdenskritumam pacēlās stāvas klinšu sienas, apaugušas ar smailgalotņainām, tumši zaļām eglēm. Sārtzeltainā saule slīdēja pretim apvārsnim.

— Kad sāku prātot par dzīves jēgu,— ierunājās Bren-ners balsī, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa vecišķo vārgumu,— mēdzu atnākt šurp, skatīties ūdenskritumā un atcerēties, ka šis te bijis ilgi, ilgi pirms manis un ka ūdeņi visu šo mūžību šalkuši un šalks. Mēs esam vienoti ar dabu. Mēs visi . . .— Viņš pagrieza ūdenskritumam muguru un pāri laukiem vērās uz rietu slīdošajā saulē. Valdīja dziļš miers, un mani vairs nemocīja

.«-----. .

nekādi rēgi. Vientulība bija tik pilnīga, ka man šķita — mēs ar Artūru esam pēdējie divi cilvēki, kas zemes virsū vēl palikuši. Pēc brīža viņš paņēma mani zem rokas, un mēs blakus sākām iet pa taku, kas vijās atpakaļ uz viņa māju.

— Necenties atvainoties par savu tēvu,— viņš sacīja, kamēr mēs gājām pretī mijkrēslim,— nekad necenties atvainoties par kādu no Kūperiem, Džon. Tā ir stipra cilts, stiprāka, nekā tu pašreiz spēj aptvert.

— Nacisti, Artūr,— es iebildu,— vesels nacistu perēklis.

— Varbūt ne gluži tā, kā tev šķiet.— Viņa balss no platajām krūtīm plūda spēcīgi un brīvi.— Austrumnieki varbūt dara pareizi, kopdami senču kultu. Pēctecība, Džon. Mēs visi esam saistīti cits ar citu, un vēl neviens, kas gribējis šīs saites saraut, nav palicis dzīvs.

j

Visi esam saistīti, viena liela veseluma sastāvdaļas. Pašās beigās tas varbūt būs pats galvenais.

Man likās, ka ar mani runā klintis un gadsimti, stāsta man par laika mūžīgo ritumu, par to, ka viss reiz paies, ka tiklab draugi, kā ienaidnieki pēcgalā saplūdīs kopā un kļūs par pagātni.

— Sens ticējums vēl dzīvs,— es skandēju,— ka krastā tālīnā, kas ir no bēdām brīvs, reiz seni draugi kopā nāks.

Artūrs palūkojās manī ar slimības izdobtajām, dziļi iegrimušajām acīm; viņš smaidīja.

Kad nonācām mājās, abi bijām noguruši. Iebaudījām vieglas vakariņas — olas, šķiņķi un tēju, un viņš mani pierunāja palikt pie viņa pa nakti. Es labprāt piekritu — tiklab viņa, kā pats sevis dēļ: izjutu viņa dēļ nenoteiktu, raižpilnu nemieru.

Pirms devāmies uz augšstāvu gulēt, viņš mani noveda savā darbnīcā, kur noņēmās ar porcelānu.

«Flauerdjū ofensīva» bija pabeigta—apdedzināta, apgleznota, mirdzoša. Lampas gaismā vizmoja gatavais, skaistais darbs. Flauerdjū ofensīva — pēdējā, bezcerīgā, nāvei nolemtā varonība.

No rīta kavējāmies gaišajā, omulīgajā dzīvojamā istabā. Artūrs bija sagatavojis brokastis — olu kulteni, apalīšus ar sviestu un medu un kūpošu tēju krūzītēs. Saules spožums lija pār krēslu un dīvāna katūna pārvalku baltajām un zaļajām puķēm, acis priecēja koši ziedi, kamīnā sprēgāja uguns. Blakusistabā skanēja Bahs. Man ienāca prātā tālīnais krasts.

— Ar to, ko vakarvakarā pastāstīji, Džon, tu man esi radījis smagu dilemmu, kas man nedod mieru, kopš iznāca laiks visu pārdomāt. Naktī ilgi nevarēju aizmigt. Domāju. . .

— Negribēju jūs uztraukt,— es atvainojos. Raudzījos garaiņos, maisīju ar karotīti blāvo tēju, vērodams dažas sīkas tējas lapiņas uzvirmojam līdz tases augšmalai un pēc tam nogrimstam.

— Nē, nē, tu mani neuztrauci. Tu man izvirzīji problēmu, piespiedi izšķirties, un es naktī prātoju, ko darīt. Gulēju gultā, klausījos savas sirds pukstos un domāju — cik to vēl būs? Cik laika vēl paies, līdz es klusu ieslīdēšu pagātnē? Un bez tam vēl domāju par to, cik daudz tu, pa pasauli ceļodams, uzzināji un cik dzīvību zaudēts. Un atcerējos, kāds izmisums bija tavā balsī un acīs. Es esmu vecs, Džon, un zinu, ka izmisums ir blēņas un tukšs joks, zinu, ka politika un kari, un cīņas, ko uzsākam, īstenībā nav nekas cits kā vienīgi līdzeklis, lai mēs būtu nodarbināti, kamēr dzīvojam šai pasaulē. . .

— Ko jūs runājat, Artūr?

— Neesmu pēkšņi mūža beigās ieraudzījis dievu, man nav pierādījuma par velna eksistenci, nedz arī par to, kas labs vai ļauns. Reizēm es pat šaubos par to, vai pastāv pareizais un aplamais. Dievs bieži vien noder par attaisnojumu visļaunākajam, ko gatavojamies darīt. Dievs vienmēr ir mūsu pusē. Un kam galu galā ir kāda nozīme?— Viņš iesūca malciņu verdošās tējas; saule apmirdzēja viņa masīvo galvu, skaisti sasukātos sirmos matus. Viņš smaržoja pēc laba odekolona.— Personības vērtība, tava viengabalainība, tavs cilvēka raksturs — pilnīgi neatkarīgi no idejas, kurai tu kalpo. Godīgums, spēja saskatīt vispārējo labumu, vienalga, kāds šis labums būtu, cenšanās izdeldēt ciešanas . . .

— Zinu,— es atteicu, bet īsti drošs nejutos.

— Tie bija cēloņi, kas līdz pamatiem sagrāva nacismu, kādu to savā laikā pazinām,— viņš turpināja. — Krietnuma, viengabalainības un saprāta trūkums un tas, ka svaru kausi arvien vairāk sāka svērties uz ļaunuma pusi. Karot ir viens, karu zaudēt — pavisam kas cits, bet nacisti ar Hitleru priekšgalā bija zaudējuši spriešanas spēju.— Viņš nopūtās un gurdi man uzsmaidīja.— Labi, ka viņi zaudēja karu, tas bija pats labākais,— viņš klusu noteica.

— Jā, vislabākais,— es atbildēju. Manas domas plīvoja kā spārni, pieskārās Lī, un es atkal redzēju aizkarus trešā stāva logā pašķiramies, pašķiramies . . . Nacisti man bija apnikuši. Manis dēļ lai pievāc vai visu pasauli.

— Es domāju par tavu tēvu, Džon. Atcerējos, kas tas bija par cilvēku. Liels cilvēks, Džon, cilvēks ar izcilu godaprātu. Gulēju gultā, un man nedeva mieru domas par neizmērojamo informācijas daudzumu, ko tu esi saņēmis par viņu, par viņiem visiem. Tu uzzināji gandrīz visu . . .

— Ko jūs gribat teikt, Artūr? Gandrīz visu? Vai gribat sacīt, ka jums zināms . . . vairāk?

— Protams. Es zinu vairāk nekā jebkurš cits.— Viņš iekoda apalītī un mierīgi sāka ēst, bet es nespēju nolaist acu no viņa. Man uzkrita nevaldāmas bailes — kā kontūzijas upurim . . .

— Tālab nolēmu,— viņš rāmi sacīja,— ka būs labāk, ja tu, pirms vēl nav par vēlu, kamēr es vēl esmu dzīvs, dzirdēsi visu — no sākuma līdz galam. Tu esi tik daudz pārdzīvojis, tev uzkrauta tik smaga nasta, un tik daudz no tā, ko esi uzzinājis, neatbilst patiesībai. Es sev vaicāju: ja reiz tev tāda nasta uzkrauta un nesama, kālab tad labāk nezināt visu patiesību?

Viņš palūkojās manī ar rāmu labestību — kā daždien cilvēks, kuru nekas vairs neskar. Viņam drīz jāmirst. Viņš to apzinājās. Bet es negribēju dzirdēt patiesību: man bija sastāstīts tik daudz melu un patiesība tik daudzos variantos, ka es negribēju klausīties Artūra Bre'nnera variantā. Bet viņš turpināja runāt, un es nezināju, kā viņu apklusināt.

— Tavs tēvs, kā jau tu zini, bija nacists, bet tas ir tikai ļoti sīks fragmentiņš kopainā, Džon, pārsteidzošs punkts, taču gaužām tālu no centra, tālu no patiesības. Jā, viņš bija nacists, bet bija arī Amerikas patriots, īsts savas zemes varonis — no tiem varoņiem, kuru īsto nozīmi vēsture skaidri parādīs tikai pēc vairākām paaudzēm.

— Ko jūs cenšaties man iestāstīt? Viņš bija nacists. Un esot bijis patriots .. .

Viņš sakrustoja rokas pār platajām krūtīm un ierīkojās ērtāk krēslā.— Trīsdesmitajos gados daudz cilvēku mūsu zemē saskatīja nacismā spēku un pat tikumiskas vērtības un jutās satriekti par to, cik nekrietni to praksē izmantoja Hitlera ļaudis. Un, protams, arī pats Hitlers. Tavs vectēvs, zināms, bija viens no šiem cilvēkiem un, tā kā viņš bija pilnīgi neatkarīgs, tad varēja par to runāt atklāti. Citi neuzdrīkstējās to darīt. Taču, tici man, trīsdesmitajos gados šis noskaņojums bija ļoti spēcīgs, turklāt tādās aprindās, ka tu pat pabrīnītos.

Kad karš iegriezās vāciešiem nelabvēlīgā gultnē, kad mēs sākām viņus visai jūtami spiest pie sienas, Vašingtonā un Londonā tika izstrādāti vairāki plāni, kā izmantot radušos situāciju . . .

— Izmantot situāciju?— es iejautājos.— Žēlīgā debess, mēs taču karā uzvarējām . ..

— Uzvarējām karā,— viņš atkārtoja.— Karus gandrīz nekad neuzvar kaujas laukos, Džon. Gandrīz nekad kaujas laukos . . . bet pavisam citās vietās. Operatīvajos kabinetos, Virspavēlniecības galvenajās mītnēs, dažādās sēžu zālēs,— dabiski, ka nacistu sistēmā bija arī krietni cilvēki, vīri, kas spēja radīt kārtību pēckara haosā, absolūti uzticami cilvēki neizbēgamajā cīņā pret komunismu.

— Jūs jokojat,— es iebildu,— toreiz taču mēs pat vēl nebijām sakāvuši vāciešus!

— Es nejokoju,— Brenners atteica.

— Jā,— es lēnām novilku,— jā-ā, es redzu, ka nejokojat.

— Vašingtona tika nolemts, ka tavam tēvam jānodibina sakari ar šiem grupējumiem Vācijā, ar grupējumiem, kuru sastāvā bija mums noderīgi, spējīgi, apdāvināti cilvēki. Jā, tavs tēvs bija nacists, bet viņa rīcību visu laiku vadīja Vašingtona un Londona, citiem vārdiem sakot, Savienoto Valstu un Apvienotās Karalistes valdība, augstas amatpersonas, kas saņēma visslepenāko informāciju no cilvēkiem, kuri zināja, ka Hitlers ir vājprātīgais, barbars, kas izkropļojis labu, derīgu sistēmu.

Šiem cilvēkiem, Džon, kara mērķis bija atbrīvot pasauli no Hitlera un viņa piekritējiem, bet tieši tāds pats mērķis taču bija. . . hm. . . pareizi domājošiem cilvēkiem visā pasaulē.— Viņš pasmaidīja, it kā vēlēdamies mani nomierināt, un ielēja mums vēl pa tasei tējas.— Tāds bija mērķis, nevis — iznīdēt kustību. Kodolam vajadzēja palikt stipram un aktīvam, bet no kropļotājiem bija jātiek vaļā. Krievija katrā ziņā bija jāapvalda. Taču vispirms ļaunāko ienaidnieku, tas ir, Krieviju, vajadzēja izmantot mazāk bīstamā ienaidnieka sakaušanā. Neskaties uz mani ar tādu izbrīnu, Džon! Padomā par maniem vārdiem.— Viņš pielēja savā tasē krējumu un kausēja cukuru, cenzdamies ar karotīti nešķindināt gar tases sieniņām.— Iegaumē — mēs jau toreiz zinājām, ka Hitlers, lai viņš bija kāds būdams, vēl nav vislielākais ļaunums, no kura nebūtu iespējams atlabt. Turpretī komunistiskā Krievija ir tāda sodība, tāds mēris, kāds pasaulē līdz šim vēl nav pieredzēts. Raugi,— viņš sacīja, piesardzīgi strēbdams tēju sīkiem malciņiem, lai neapdedzinātu lūpas,— izveidojās diezgan sarežģīta situācija — vispirms vajadzēja apturēt Hitleru, kas tobrīd vadīja sistēmu, kuru mēs ar pilnām tiesībām uzskatījām par savējo. Kad Hitlers būs dabūts pie malas, mums tiku tikām atliks laika nodarboties ar Krieviju.

— Artūr,— es ierunājos,— paskaidrojiet jel, kur sākas jūsu loma.

— Es arī esmu nacists. Un es neesmu nodevējs. Vai tev liekas, ka es spētu nodot savu dzimteni?— Viņš atturīgi pavīpsnāja, acis samiedzās it šauras.

— Nē, protams, ne,— es atbildēju,— neapstrīdu jūsu lojalitāti . . . nezinu, ko gribu uzzināt . . .— Nesapratu vairs, kas notiek.— Ko jūs domājat, teikdams, ka esot nacists?— Aiz loga lāstekas galā karājās piliens, kas stiepās arvien garāks, kļuva arvien smagāks, bet vēl pretojās gravitācijai.— Jūs bijāt valdības ierēdnis, pastāvīgi uzturējāties Vašingtonā.

— Tieši tā,— viņš atteica.— Vai saskati sakarību, Džon? Abas šīs manas dzīves puses nekad nav bijušas konfliktā viena ar otru. Vašingtona un nacisma kustība nozīmē vienu un to pašu, Džon, to es tev pašreiz cenšos ieskaidrot.— Viņš pareizi iztulkoja manu sejas izteiksmi.— Es negaidu, nevaru gaidīt, lai tu to visu jau tagad pieņemtu. Bet tu to darīsi, Džon, darīsi . . .

Man visus šos gadus bija pastāvīgs kontakts ar Eiropu vai, pareizāk sakot, Eiropa visu laiku uzturējusi kontaktu ar mani. Reizēm ar Vašingtonas, ar Pentagona starpniecību, reizēm ar tava vectēva palīdzību, reizēm tieši. Tas biju es, Džon, kas noorganizēja milzu zemūdenēm iespēju izcelt mūsu ļaudis austrumu piekrastē. Es iekārtoju mūsu aģentus svarīgos posteņos mūsu valdībā, Kanādā, Vidusamerikā, Dienvidamerikā — visur mūsējos. Mēs izraudzījāmies cilvēkus, kam ļaut aizbēgt no Vācijas, kam pārņemt valdību pēc kara pašā Vācijā un citās brīvajās Eiropas valstīs, personas, kurām vajadzēja sēsties uz apsūdzēto sola Nirnbergā. Skaidrs, ka mēs negribējām glābt pašus galvenos — nacisma simbolus, tāpat arī briesmoņus, īstos kara noziedzniekus,— tiem vajadzēja stāties tiesas priekšā Nirnbergā vai kļūt par barību Simonām Vīzentālam un vēlāk — pulkvedim Steinzam. Mēs gribējām nodrošināt brīvību un aizsardzību īsti spējīgiem cilvēkiem. Vienīgais, kuru mums neizdevās izglābt, kuru ļoti gribējām, bet nespējām izglābt, bija Alberts Spērs. Mēs laikus netikām viņam klāt, un, kad krievi viņu bija iespundējuši Špandavā, mums neizdevās viņu dabūt no turienes laukā.

Katrā ziņā,— viņš turpināja, pavēzēdams lielo, bālo roku,— mēs plaši izmantojām zinātniekus, administratīvos un izlūkdienesta darbiniekus. Visslavenākais guvums bija Gēlens, un Alenam Dallesam viņa vajadzēja kā ēst — īpaši pirmajos pēckara gados, kad mēs par komunisma aparātu zinājām tik maz, bet viņš zināja tik daudz. Bija vēl laba daļa citu — bez savu vācu draugu palīdzības mēs nebūtu spējuši noturēt komunistus grožos.

Viņš izgāja papildināt ūdeni tējkannā, un es paliku apjucis raugāmies ārā pa logu. Nebiju pārliecināts, ka esmu visu teikto uztvēris. Sistēma bija veidota kārtu pa kārtai, un vissarežģītākais bija tas, ka tā jau darbojās. Es nekādi nespēju iedomāties, kā tā darbojas pašreiz un kā tā jelkad darbojusies. Viss bija tik vienkārši, vismaz izlikās tik vienkārši. Bet tie ir meli. Nekad tas nav bijis vienkārši. Nekad. Atgriezās Artūrs. Viņš atnesa uz paplātes kārbiņu Tvininga tējas, apsēdās, iemērīja tēju sietiņā, rūpīgi ielēja verdošo ūdeni no katliņa skaistā keramikas tējkannā. Sākdams runāt, viņš mērīja vārdus tāpat kā tēju.

— Tev, protams, būs grūti izprast, Džon,— viņš sacīja kā labs, pacietīgs skolotājs,— ka tas, par ko tev stāstu, nav neprātīga sazvērestība, lai sagrābtu savā varā visu pasauli. . .

— Nē, tas ir dziļi nopietns, racionāls, lieliski pārdomāts plāns, kā valdīt pār pasauli,— es atteicu.

Galvā jutu ērmotu vieglumu, gribējās muļķīgi smieties. Vai raudāt. Sažņaudzu pirkstus vēl ciešāk ap krēsla roku balstiem.

— Nevis neprātīga sazvērestība, Džon, bet gan Savienoto Valstu politika, ilga laikposma politika. Bet tā ir slepena. Vēlētās amatpersonas gandrīz nekad netiek iesaistītas vai pat informētas par mūsu kustību. Mums nav vajadzīgas reprezentablas personas, mums nepieciešami vienīgi speciālo izlūkdienestu ļaudis, administrācijas pārstāvji, diplomāti, profesori, saujiņa kon-gresmeņu svarīgākajās pozīcijās, attiecīgajās komitejās un tā joprojām. Tu redzi, ka mēs nestrādājam pēc četru vai astoņu gadu plāniem atkarībā no tā, kāds prezidents pašlaik mīt Baltajā Namā; mēs metodiski virzām pasauli pa mūsu nosprausto līniju, pēc mūsu noteiktajiem termiņiem, lai apturētu komunismu un apvienotu visus zem vienas varas lietussarga. Ļauni?— Viņš pasmaidīja savu raksturīgo, aizbildnie-cisko smaidu un pamāja.— Dažiem patiesi tas liekas briesmīgs ļaunums vai, pareizāk sakot, liktos, ja tas kļūtu zināms plašām aprindām. Bet mēs cita ceļa neredzam — citas taktikas aizsardzībai pret krieviem un ķīniešiem. Vai nu viņi, vai mēs, Džon: vai masu uzvara un grupveida robotu dzīve, vai cilvēka gribas, individuālās personības triumfs. Cīņa būs ilga . . .

— Bet ja nu jūsu pieeja ir kļūdīga?— es truli ieteicos.

— To mēs nekad neuzzināsim, mūsu neviena tad vairs nebūs, mēs spēlējam uz citām — uz tālas nākotnes paaudzēm. Pagaidām mēs spēli turpinām, darbojamies. Kad pienāks to paaudžu laiks, lai darbojas arī tās, cik labi pratīs.

Brīdi klusējis, es vaicāju:

— Kādēļ viņi mēģināja nogalināt mani? Kādēļ tika noslepkavots Sirils? Un Pola?

— Vainīgi bija tie paši dokumenti, tie, kas atradās kastē bibliotēkā,— tur bija pilnīga informācija cilvēkiem, kuri to saprastu.— Viņš sacēla uzacis augstā lokā un pastiepa uz priekšu rokas ar augšup pavērstām plaukstām.— Tā bija problēma. Un kādēļ riskēt un ļaut šai informācijai aizplūst masās, atsaukt no jauna atmiņā vecvecās pļāpas par nacismu? Pārāk daudz kas būtu sakustējies, saproti? Vai kāds tam būtu noticējis? Kas to lai pateic? Gandrīz droši varu apgalvot, ka ne. Bet runāt cilvēki tomēr būtu sākuši... un tad būtu uzradies kāds, kas sāktu rakties arvien dziļāk, un pēdas būtu aizvedušas atpakaļ uz Vāciju līdz Brendela kungam, līdz Zigfrīdam, un varbūt kāds būtu pēkšņi atcerējies Ostina Kūpera dēlu Edvardu, un tā pēdīgi nonāktu atkal līdz nabaga mazajai Lī. Tāda iespēja pastāvēja, un nebija jēgas riskēt. Pēc tam kad mēs uzzinājām, ka Olafs Pītersons nodevis dokumentus valdībai, vajadzēja iedarbināt dažas sviras ļoti augstā līmenī, un mēs tās iedarbinājām, bet mūsu misters Pītersons ir atjautīgs vīrs. Viņš aizbrauca uz Ņujorku, un mēs, protams, visu laiku viņu novērojām. Beidzot nolēmām aizsūtīt vienu CIP zēnu vienoties ar Kolumbi-jas universitātes profesoru, kuram traki vajadzēja naudas — alimentiem un dēla sūtīšanai uz skolu Ekse-terā, bez tam viņš, man liekas, sapņoja arī par jaunas

■

mašīnas iegādi. Tā nu viņš tagad strādā līgumdarbus mūsu kriptogrāfijas centram, ticis pie naudas savu vajadzību apmierināšanai, var atļauties vienu otru papildu greznību un par minētajiem dokumentiem klusē kā kaps. Mēs allaž varam balstīties uz valsts drošības interesēm, un valsts drošības interesēs iespējams noklusēt vienu otru — nu, neteiksim gluži pārkāpumu, un ar to viss panākts, īpaši, ja nežēlo mazliet naudas. Tāda veidā, kā redzi, esam padarījuši Olafa draugu pilnīgi nekaitīgu.— Rokas pār veco adīto jaku sakrustojis, viņš palūkojās manī.

— Bet slepkavības . ..— es iebildu.

— Uzbrukumi tavai dzīvībai nekādā ziņā nedrīkstēja notikt.— Viņš izskatījās skumjš un sarūgtināts.— Tie bija CIP vīri — Kīpņūzs un Reihards, abi Brendela kunga kalpībā, bet tas bija pārbijies līdz nāvei . . .

— CIP vīri?— es iesaucos, juzdams, ka man mati ceļas stāvus.— Dieva dēļ, vai Brendelam bija tāda vara?

*— Protams, Džon. CIP ļaudis. Un nelaimīgā kārtā Brendela kunga varā bija dot viņiem rīkojumus. Tā kā viņi bija no CIP, visas pēdas par viņu eksistenci varēja noslēpt. Vašingtona uz pieprasījumiem neatbildēja, jo tad jau valdībai būtu vajadzējis sniegt uzziņu pašai par savu darbību. Tādēļ par šādu cilvēku eksistenci nepastāv nekāda dokumentācija — ļoti izdevīgi.— Viņš balansēja tējas tasi uz ceļgala, it kā demonstrēdams savu mieru un nosvērtību.— Kad tu nogalināji Reihardu — to garo vīrieti —, viņi stipri satraucās. Kīpņūzu tūdaļ aizsauca atpakaļ uz Buenosairesu — viņa pastāvīgo bāzi.

Ārā saule bija pazudusi, debesīs peldēja pelēki mākoņi. Koki melnēja kā apdeguši, un sniegs pilēja no jumta, it kā vienlaikus darbotos simt metronomu.

— Vai Sirilu nogalināja Mailo Kīpņūzs?

— Nē.— Artūrs smagi elpoja un ar plaukstas virspusi berzēja degunu. Zem ļoti kārtīgi sasukātajiem sidrabainajiem matiem spīdēja sārtena galvas āda.— Viņš nenogalināja rie Sirilu, ne Polu. Tiklīdz mūsu mazās piramīdas galva uzzināja, ko Brendels uzdrošinājies — uzsūtījis tev slepkavas —, uzbrukumi mitējās un Kīpņūzs tika atsaukts. Reihardam tas jau bija par vēlu.

— Pītersons Londonā viņu nogalināja,— es sacīju.

— Kā, lūdzu?

— Klpņūzu.

— Cik noprotu, tu to redzēji?

— Jā. Piesmirdušā publiskā tualetē.

— Ak tā gan — Klpņūzu.— Artūram ap lūpām pavīdēja it kā nīgra cieņa.— Jāteic, mani tas nepārsteidz. Misters Pītersons ir gaužām ciets rieksts. Es viņu apbrīnoju. Pašlaik, kā tev zināms, viņš ir Vašingtonā, kur viņam pastāsta apmēram to pašu, ko es stāstu tev.

Man kļuva arvien grūtāk runāt saprotami. Stingums pārņēma ne tikai ķermeni, bet arī smadzenes. Es skaidri apzinājos, ka esmu fiziski un garīgi satriekts un ka gars ir vairāk nomocīts nekā miesa. Spriedze bija tāda, ka man likās — inkvizitors, saņēmis manu galvu knaiblēs, spiež, un galvā viss sašķaidīts baiļu, neizpratnes un riebuma putrā. Likās, ka esmu diezin cik ilgi nosēdējis krēslā, un, kad palūkojos pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna zimzes, redzēju, ka pienākusi pēcpusdiena. Ārā bija sācis līt spēcīgs pavasara lietus. Sniegs dila acīm redzami, atklādams slapjās, pērnējās lapas — tās gulēja kā brūnas, lielas, saspiestas vaboles. Pulksteņa tikšķēšana modināja atmiņas par Rešlera viesistabu, un domas aizklīda pie Lī.

Sēdēdams pie krēslainā loga, atcerējos to rītu, kad mēs satikāmies piesnigušajā parkā, kā gājām, sarunādamies par vecām filmām, par kuģa pasažieriem, kas peldēja pretī mūžībai. Citu pēc citas pārdzīvoju pārējās mūsu tikšanās reizes: pieskaršanos viņas lūpām, kamanās braucot, viņas apciemojumu naktī, aukstos gurnus, kas drebēja zem manas plaukstas, salto vienaldzību. Vai es Lī vēl kādreiz sastapšu?

— Tu esi pārdzīvojis smagus brīžus, Džon,— Bren-ners sacīja. Viņš pabakstīja dziestošo uguni, stīvi pieliecās un iemeta kamīnā vēl dažas pagales, un uzrušināja izdeguļus, līdz liesma satvēra atlupušu mizas gabalu.

— Domāju par Lī,— es atteicu. Redzēju atkal loga četrstūri un tajā iedegušos gaismu, kad braucām projām. Zināju, kam man tobrīd gribējās ticēt.

— Viņai nekas ļauns nenotiks,— viņš sacīja,— to es tev apsolu. Par viņu rūpēsies. Viņa ir Kūpera.

— Glazgovā viņi no jauna mēģināja mani nogalināt . . .

Viņš pamāja.

— Jā, jā, vēl viens muļķīgs, neapdomīgs solis, kam pamatā atkal bija Brendela panika. Tad viņš jau zināja, ka tu esi bijis Buenosairesā, zināja, ka esi redzējis fotoattēlu un ticies ar Kotmani un Sendžonu. Kotmanis, piesardzīgs pedants, bija nobijies, bet nevēlējās pārkāpt savu tiesību robežas, un viņa tiesībās nekādā ziņā neietilpa nogalināt Edvarda Kūpera vienīgo dzīvajos palikušo dēlu. Sendžonam, neapšaubāmi amorālam tipam, tas šķita visai amizanti,— lai sakām ko sacīdami, viņš ir pilnīgi neitrāls, nesaistās ne ar vienu, tomēr zina, ka Savienoto Valstu valdība aizstāv nacismu, un negrib sabojāt attiecības ar Vašingtonu.

Brendels gribēja rīkoties pats pēc sava prāta,— Bren-ners, redzami neapmierināts, sacīja.— Uzzinājis, ka tu, sekodams pa Sirila pēdām, esi ieradies Glazgovā, viņš vēlreiz palaida vaļā savus asinssuņus, jo saprata, ka visbeidzot pēdas tevi aizvedīs līdz Minhenei. Viņš nepadomāja, nekonsultējās ne ar vienu, gluži vienkārši kāroja dabūt tevi pie malas, pirms esi sastapis savu māsu dzīvu un relatīvi sveiku un veselu.— Brenners atkal čerkstoši nopūtās: garā runāšana droši vien

kaitēja viņa sirdij, tomēr viņš turējās braši — mierīgi un ar pašcieņu.

— Man stāstīja, ka viņa sankcionētā, pret tevi Vērstā akcija beigusies ar kaunpilnu izgāšanos, ka tev, paldies dievam, izdevies izglābties. Brendels atkal nebija prasījis atļauju galvenajam, labi zinādams, ka tik nopietnam solim kā Edvarda Kūpera dēla likvidēšana nepieciešama augstākās instances piekrišana, bet saprazdams arī, ka šādu atļauju nedabūs. Tāpēc viņš galveno nemeklēja. Jāpiebilst, ka tieši tai laikā arī nebija iespējams galveno sasniegt. Un tā nu Brendela kungs bija sācis rīkoties patstāvīgi.

— Bet kādēļ,— es jautāju,— kādēļ viņš nevarēja sasniegt augstāko instanci? Kādēļ tas nebija iespējams?

Artūrs ilgi vērās manī, visu apsvērdams. Pēdīgi viņš teica: —Man bija infarkts, Džon. Es gulēju nesamaņā.

Manas pusdienas stāvēja neaizskartas, tikai vīna glāzi biju iztukšojis pa divi lāgi. Bija jau pavisam satumsis, un uz liela, ar vecu mežģīņu galdautu apklātā ēdamistabas galda, nemierīgi plīvodamas, dega sveces sudraba svečturos. Sēdēju, klausījos lietū, raudzījos, kā vējš to trauc pār bruģēto terasi un baltajām vīta metāla mēbelēm, pēc tam pievērsu skatienu kamīnam.

Jutos līdz izmisumam noguris, bez gribasspēka, bez cerībām. Bez nākotnes — pagātnes valgos sasaistīts.

Artūrs pie sveces aizkūpināja cigāru un sīkiem malciņiem sūca heresu. Viņam priekšā uz galda stāvēja slīpēta kristāla glāze. Nemierīgajā sveču gaismā viņš izskatījās vēl vecāks — vaigi iekrituši, acis bez dziļuma, it kā pielipinātas pie galvas, taču balss skanēja spēcīgi un prāts darbojās moži.

— Es esmu Barbarosa, Džon, jau kopš tā laika, kad kļuva skaidri redzams, ka Vācija karu zaudēs. Hitlers bija aizlaidis vējā visas iespējas, un viņi sameklēja mani. Es toreiz biju augsts valdības ierēdnis valsts departamentā, cienīts un godāts, mani uzskatīja, kā mēdz teikt kolēģi no dienvidiem, par «vīru ar pamatu zem kājām». Biju pilnīgi normāls, līdzsvarots, pratu saprātīgi, veselīgi domāt, mani uzskatīja par ļoti uzņēmīgu. Organizācijas padome man paziņoja savu kopīgo lēmumu — ka es esot cilvēks, kas viņiem vajadzīgs.

Toreiz sēdēju Vašingtonā pie sava rakstāmgalda. Bija pavasara diena, un es teicu, ka atbildi došu tas pašas dienas vakarā. Es zināju, cik liels ir risks un cik augsta likme. Ilgi staigāju zem ziedošiem ķiršiem un apsvēru, ko tas viss nozīmē, cik ilgstošas saistības uzņemos. Izšķiršanās nebija viegla, taču arī ne pārlieku grūta; galvenais, cik nopratu, būs īstajā brīdī pareizi rīkoties. Un tovakar burvīgā Džordžtaunas savrupmājā, bibliotēkas istabā, kur smaržoja pēc ādas, konjaka un cigāru dūmiem, es piedāvājumu pieņēmu, un, kad visiem bija skaidrs, par ko esmu izšķīries, man novēlēja laimi un panākumus; pēc tam devāmies atpakaļ pie dāmām un spēlējām bridžu.— Atmiņās kavēdamies, viņš sapņaini pasmaidīja.

— Pagājuši gandrīz trīsdesmit gadi ... un kustība, protams, līdz nepazīšanai pārvērtusies. Kara gaitā nejaucāmies, jo zinājām, ka ar pasauli viss būs, kā nākas; nacisti karu zaudēja, un līdz ar to viņiem zuda cerības pārvaldīt Eiropu un Tālos Austrumus, ar kaunu viņi tika aizmēzti no zemes virsas . . .— Viņš pacēla galvu un cauri cigāra dūmiem un sveču gaismai pievērsa skatienu man.— Bet reizē ar mani mirs vienīgi vārds, Džon. Vienīgi vārds.

Atgriezīsimies vēlreiz pie tā, par ko runājām pēcpusdienā. Kamēr es gulēju ar infarktu, Brendels turpināja savus mēģinājumus glābties no tevis. Viņš riskēja nokārtot šo jautājumu ar mani vēlāk. . . pat ja es atgūtos no slimības. Varbūt viņš domāja, ka esmu tikpat kā pagalam, ka mana dzīvība karājas mata galā un ar mani vairs nav jārēķinās. Lai būtu kā būdams, viņš bija puslīdz zaudējis prātu — ne tikai bažās par mūsu kustības atklāšanu, bet arī aiz bailēm zaudēt sievu,— tevī viņš redzēja briesmīgu draudu, visas savas eksistences pazudinātāju. Tevi vajadzēja padarīt nekaitīgu, vienalga, vai tu biji pēdējais Kūpers vai ne. Un es vairs nespēju tevi aizsargāt.

Klausījos un atcerējos Brendela gaišpelēkās acis kā saltus akmeņus nopietnajā sejā, kurai tikai retumis pārslīdēja smaida ēna.

— Tu pazudi viņiem no redzes loka, kad aizbrauci uz Ketsalu. Tikai pavisam nedaudzi no mūsējiem ir informēti par pulkvedi Steinzu, ne Brendelam, ne Kotma-nim nebija par viņu ne jausmas. Man vājprātīgā pulkveža darbošanās bija zināma; dažu labu reizi viņš mums bija visai noderīgs — pametām viņam ēsmu un vērojām, cik ātri viņš un viņa uzticīgais Dousons piekodīsies. Gerhardam Rešleram viņš ir zināms, Rešlers gadu gaitā pat iemantoja viņa uzticību un paveica viņa labā dažu uzdevumu. Protams, viņa pēdējais uzdevums pārsniedza šādas gadījuma palīga funkcijas. Tātad tikai nedaudzi no mūsējiem zināja pulkvedi Steinzu; tavs tēvs, Džon, bija viens no nedaudzajiem.

Steinzs mums nekad nav nozīmējis sevišķu problēmu, tieši otrādi, pašam nezinot, viņš palīdzēja mums tikt vaļā no cilvēkiem, ar kuriem mums nebija pa ceļam. Brendelu viņš visu laiku lika mierā. Brendelam pie rokām nelipa asinis, un viņš piederēja pie tā tipa nacistiem, par kuriem Steinzs neinteresējās. Trakais pulkvedis Brendelu un viņa sabiedrotos dēvēja par neonacistiem un nelikās gar tiem ne zinis. Taču jūs abi ar Pītersonu ieinteresējāt viņu par Brendelu, viņš padeva ziņu Rešleram ... un Rešlers viņu nogalināja.

— Vai tagad jums nāksies novākt Rešleru?— es jautāju.

— Ne, domāju, ka ne,— pacietīgi atbildēja Artūrs.

— Bet Rešlers strādā Steinza labā, viņš mums palīdzēja paglābties no Brendela . . .— Manā balsī skanēja neizpratne, jo es pamazām sāku apjēgt notikumu ritmu un secību.

— Jums viņš palīdzēja, paklausot manai pavēlei, Džon. Es viņam liku nogādāt tevi atpakaļ uz šejieni, bet Pītersonu aizvest uz Vašingtonu, kur viņam izskaidros lietu būtību. Klausies uzmanīgi, Džon! Rešlers ir viens no mums. Viņš vada mūsu organizāciju Eiropā.

— Bet Baltā Roze?— Nekas vairs nestāvēja savā vietā.— Kā bija ar sievu — ebrejieti?— Dzirdēju savu čerkstošo balsi. Tā bija sveša balss, kas piederēja cilvēkam, kuru nepazinu un negribēju pazīt.

— Tas viss atbilst patiesībai,— Brenners sacīja, — viss ir patiesība. Viņš ienīst vecos nacistus un viņu asinsdarbus, kas vērsti prēt ebrejiem. Trakā pulkveža uzdevumu viņš pieņēma un izpildīja ar prieku.

— Vai Steinzam zināma patiesība par Rešleru?

— Nē, nē — Rešlera īstā loma ir ļoti labi konspirēta. Viņš tiek turēts slepenībā, stingrā slepenībā—gluži tāpat kā es. Es esmu viņa vienīgais priekšnieks mūsu kustībā. Viņš, Džon, ir otrais cilvēks no augšas.

Viņš piecēlās un pienāca pie manis.

-1— Ak dievs, Artūr, ak dievs!

— Saprotu, saprotu,— viņš teica, uzlikdams smago roku man uz pleca.— Man ļoti žēl, ka tev vajadzēja uzzināt patiesību. Visu laiku pūlējos tevi no tā pasargāt.— Viņš paraustīja plecus.— Bet, kas nu noticis, tas noticis. Nāc, Džon! Iziesim ārā. Pastaiga mums nāks par labu, atvieglos kuņģi un noņems smagumu dvēselei. Iesim, dēls!

Uzvilkām mēteļus un izgājām ārā. Viss mirka slapjumā, bet lietus bija mitējies. Ieklausoties rāmajā vakarā, varēja sadzirdēt klinšu klusinātā ūdenskrituma šalkoņu.

— Kas notiks tālāk?— Ar pilnu krūti ieelpoju salto gaisu, un atmiņā atplaiksnīja vakars, kad izgājām sniega laukā un mežā atradām ceļos saļimušo, akmens stabā sasalušo Zigfrīdu.

— Ko lai saku? Manis drīz vairs nebūs. Es neredzēšu, kas notiks. Tu, protams, nezini visu. Nezini mūsu termiņus, nezini, kā mēs izdarīsim savas operācijas, ko esam nolēmuši darīt ar šo zemi, nezini, kam nolemts stāties manā un doktora Rešlera vietā, kad arī viņa vairs nebūs, un nepazīsti cilvēku, kuru esam nolēmuši vispēdīgi iesēdināt Baltajā Namā. Vārda pēc tu, zināms, viņu pazīsti, viņu pazīst visi, tikai nenojauš, ka viņš ir mūsējais.— Iedams viņš atspiedās uz spieķa, brīvo roku dziļi iebāzis mēteļa kabatā. No sāniem vēroju, kā viņš ielīka pret miklo vēja brāzmu. Dzirdot viņa pēdējos vārdus, jutu sirdi sažņaudzamies šausmās.

— Taču tagad gribu zināt,— viņš ierunājās,— ko tu domā par visu to, ko šodien dzirdēji. Man jāzina tavs viedoklis, Džon. Saproti? Jāzina.— Viņš sāka kāsēt, izņēma roku no kabatas, ievīstīja šallē līdz pat zodam un savilka mēteļa apkakli ciešāk. Dievs vien zina, kur viņš ņēma spēku.

— Kā jums liekas, ko es varētu domāt, Artūr?— Es

nopūtos un centos mierīgi ievilkt elpu.— Izrādījies, ka viss, kam esmu ticējis, viss, ko biju radis uzskatīt par balstu savā dzīvē, ir meli. Nekas nav bijis tas, kas šķita esam. Man vairs nav nekā: brālis miris, māsa no manis atteicās, pēc tam kad, cenzdamies viņu atrast, kļuvu par cēloni dažu cilvēku nāvei, uzzināju, ka mans tēvs bijis nacistu aģents, nevis nacionālais varonis, Rešlers, pasaules ceļos satiktais cilvēks, kuram patiesi uzticējos, arī ir viens no tiem jeb, ja jums tā tīk labāk, viens no jūsējiem.— Ievilcis elpu, turpināju:—Man visai autoritatīvi paziņo, ka arī mana tēvzeme piedalās vispasaules mēroga konspirācijā vai sazvērestībā, vai kustībā, lai radītu nolādēto Ceturto Reihu, un, vispēdīgi, Artūr, pēdējā stiprā klints manā pasaulē, pēdējais, kam biju pieķēries,— arī jūs, Artūr, esat viens no viņiem. Ko es domāju, Artūr? Es gribu tikt projām no visa. Negribu vairāk nekā zināt, man ir vienalga — pievāciet pasauli un kļūstiet laimīgi, man ir pilnīgi vienalga. Jūtos miris, Artūr. Es nevienam nekā neteikšu, jo man viss ir vienaldzīgs. Un kam es, velns parāvis, lai kaut ko sacītu? Federālajam izmeklēšanas birojam? Centrālajai izmeklēšanas pārvaldei? Žēlīgā debess — kam? Vai lai eju uz Ņujorkas Times? Varbūt uz Washington Post? Sasodīts, tad jau labāk tūliņ uzmeklēt Punch. Jūs sakāt: tā nu reiz pasaule iekārtota, un tāda tā paliks,— un es atbildu: okei, man nav iebildumu.— Satvēru viņa

piedurkni un apturēju viņu dubļainā ceļa vidū. Ūdenskritums šalkoja skaļāk, un kaut kur tālumā dzirdēju dūcam mašīnas motoru.— Man atlicis tikai viens: lūkot no pārpalikumiem kaut kā sastiķēt savu pasauli. No manis jums briesmas nedraud, jūs esat uzvarējis. Mani vairs nekas neinteresē. Jūs visi neesat nekas cits kā viena milzu korporācija. Kāda man gar to daļa?

Viņš gāja tālāk. Es — soli aiz viņa. Viņš kustējās kā koloss. Mums virs galvas iznira mēness un palika karājamies zemu debesīs.

— Ak, ja Sirils būtu domājis tāpat!

— Kas tad būtu bijis?

— Tad man nebūtu vajadzējis viņu nogalināt, Džon. Ja viņš būtu pieņēmis to, ko viņam sacīju, ja viņš būtu teicis: lai velns parauj visu, kas man daļas!— viss būtu vērsies par labu, nevienam nebūtu vajadzējis mirt, dzīve būtu turpinājusies . . .

— Ko jūs runājat, Artūr?

— Bet viņš neticēja, ka es būšu spējīgs viņu nogalināt, neticēja, ka es sevi tiktāl pārvarēšu, viņš sacīja, ka izstāstīšot visu tev un meklēšot ceļu, kā palaist patiesību ļaudīs.— Viņš it kā izmeta vārdus tumsā, runāja tiklab man, kā sev pašam. Varbūt viņš kārtoja rēķinus ar bezgalību. Varbūt bija sajucis prātā. Tam nebija nekādas nozīmes.

— Mēs sēdējām guļamistabā, kamīns kurējās, dzērām konjaku, un es izstāstīju viņam visu no sākuma līdz galam. Viņš saniknojās līdz ārprātam, nemācēja saskatīt visam pamatā loģiku un neizbēgamību. Mēs runājām ilgi, bet es nespēju viņu pārliecināt. Viņš teicās parunāt ar saviem draugiem žurnālistiem, izvilkt visu dienas gaismā. Vai tagad tu redzi, Džon?— Balss kļuva vājāka.— Man nebija izvēles Viņš nomira bez mokām, nejuzdams, kas notiek. Arī nabaga Polu man vajadzēja padarīt nekaitīgu. Tu domāji, ka es viesnīcā guļu diendusu, bet īstenībā es aizgāju uz bibliotēku un viņu nogalināju.

Viņš pagriezās atpakaļceļam. Es nespēju parunāt. Acis dega, un visu miesu klāja salti sviedri. Tik briesmīgi vēl nekad nebiju juties. Visļaunākais — pašās beigās. Sviedri saldēja pieri.

— Nespēju tev pateikt, cik tas bija drausmīgi, nespēju pateikt tā, lai tu saprastu. Nekad mūžā nebiju nevienu nogalinājis.— Viņš runāja kā miegā, arvien vairāk tikai sev pašam, it kā manis nemaz nebūtu klāt.— Kad tu atbrauci, es atrados augšā guļamistabā. Aizturēju elpu un nezināju, ko iesākt, ja tu uznāktu augšā. Sirils bija miris vai vismaz bez samaņas, varēja ik mirkli nomirt. . . lūdzu dievu ... un tu aizgāji.

Nogaidīju brīdi, tad devos atpakaļ uz viesnīcu. Vērpe-tēja sniegputenis, un es zināju, ka vējš aizpūtīs manas pēdas ciet. Uz ceļa neviens mani neredzēja, bija tik auksts, ka cilvēki negāja ārā no mājām, neviens neredzēja mani ieejam viesnīcā pa kalpotāju durvīm; bija pati tumšākā nakts stunda.— Viņš atkal sāka kāsēt, rīklē un plaušās nelabi gārdza.— Zināju, ka esmu slims. Tad, kad nācās iet uz bibliotēku, jutu, ka kļūst arvien nelabāk... un uzbrukumu manai mājai, sprādzienu mēs inscenējām, lai sajauktu tev un Pītersonam pēdas, izdarīju to kopā ar Mailo pirms viņa aizbraukšanas. Biju viņu paslēpis savas mājas bēniņos. Tas viss bija tik absurdi, melodramatiski, jutos kā pēdīgais muļķis. Dievs lai mans liecinieks — nekad man nebūtu ienācis prātā, ka spēju kādu nogalināt, un nu biju nogalinājis nabaga Sirilu . . .

Viņš apklusa un smagi uzgūla manai rokai. Viss lielais augums drebēja. Viņš raudāja, un es skatījos uz viņu.

— Sirilu Kūperu biju nogalinājis ... un tad iejaucies arī tu, un, dieva vārds, es gribēju tevi no tā atturēt. Nevarēju iedomāties, ka būsi tik stūrgalvīgs . . . bet tu neatlaidies. Nesapratu, ko darīt. Taču organizācijā man pieder pēdējais vārds. Domāju, ka spēšu tevi nosargāt, lai tu ietu kurp iedams. Cerēju, ka Buenosairesā tu nonāksi strupceļā, bet tad Sendžons tev iedeva avīžiz-griezumu ar fotoattēlu — viņš nezināja . . .— Artūrs aizelsās,— nezināja, ko ar to nodara, jo sakari bija pārtrūkuši. Kā gan viņš varēja zināt fotogrāfijas nozīmi? Neviens nekā nezināja. Pat es ne . . .

Viņš gāja, balstīdamies uz mani. Nu stāsts beidzot galā. Biju iztukšots, salauzts, līdz nāvei noguris. Dzīve sasniegusi pēdējo robežu, atlicis vairs tikai viens solis.

Ne viens, ne otrs mēs nebijām redzējuši melno kadiljaku aiz mana sudrabainā linkolna. Nezinājām, ka mašīna tur stāv, līdz atsprāga pakaļējās durtiņas un iedegās starmeši.

— Kas tur ir?— Artūrs ierunājās un pacēla lielo, balto roku, aizsargādams acis pret gaismu.— Kas tur ir? . . . Siril!— viņš sauca mana mirušā brāļa vārdu.— Džon! Kas notiek?— Apstulbis viņš atrāvās no manis.

— Ejiet nost, Kūper!— Neredzēju runātāju, jo paslīdēju uz ledus, iepletu rokas, lai noturētu līdzsvaru, un pakritu.

No mašīnas izšāvās drausmīga liesma, grandiens mani krītot apņēma no visām pusēm. Esmu pagalam, man izšāvās caur galvu, paldies dievam, esmu pagalam . . .

Pār mani aizlidoja Artūra mētelis, starmešu gaismā noplīvoja drēbju skrandas, un Artūra smagais augums atmuguriski sazvērojās. Vēl viens zibsnis, vēl viens dārdiens, un Artūrs, vidū saliecies, vēlās atpakaļiski kā milzīga lupatu lelle. Jutu ledu iegriežamies ceļgalos un plaukstās. Gulēju četrrāpus ledus paltī, un kāds nāca uz manu pusi. Nokāru galvu un gaidīju. Neelpoju, nejutu nekā cita kā vienīgi sāpes. Ieurbos ar rokām ledū, kas griezās manās plaukstās kā stikla šķembas.

Ārkārtīgi spēcīga roka mani satvēra, nostatīja kājās un sāka virzīt uz mašīnas pusi. Tam, kas mani piecēla, darbojās tikai viena roka. Otra uzkārta saitē. Šāviena troksnis bija aizsitis man ausis, acis aizmigloja sviedri, izbailes un sāpes. Cilvēks, kam roka karājās saitē, stumšus iestūma mani mašīnā. Tumsā ievēlos pakaļējā sēdeklī, ar seju uzkritu kādam uz stilba. Rīstījos, grābstījos pēc atbalsta un beidzot uzrausos sēdus.

— Labvakar, mister Kūper.

Balsij bija metāliska pieskaņa, bet tajā jautās arī viegla zobgalība. Paraudzījos uz runātāju priekšējā sēdeklī. Galvu atpakaļ pagriezis, manī lūkojās pulkvedis Steinzs. Dousons patlaban apsēdās pie stūres.

Visus spēkus saņēmis, beidzot iekārtojos pakaļējā sēdeklī.

— Labi gan, Kūper, atkal jūs redzēt.

Pagriezos un sastapos ar viņa skatienu.

— Olaf,— es noteicu.

EPILOGS

Rakstīdams par Londonu, T. S. Eliots to dēvē par «ziemas rītausmas brūno miglu»— apzīmējums, kas man allaž paticis. Tas ienāca prātā arī tad, kad apstādināju savu sudrabaino linkolnu, iebraucis Mārlboro stāvvietā pretī četrstāvu dzīvojamām mājām, kas visas

mazliet bikli ar vienīgo lieveni tiecās pretim ietvei un ikdienas pasaulei. Rīta migla jau bija paklīdusi, un aiz mākoņiem pamirdzēja rudens saule kā nospodrināta vara ripa. Lapas kvēloja zeltainas un sarkanas un čabēja zem kājām. Bija jauks, dzidrs vēlīna oktobra rīts, un es savā tvīda žaketē, cimdiem rokā, spoži nospodrinātajās kurpēs, zilajā kreklā ar ripsa kaklasaiti jutos šim rītam normāli pieskaņots. Ārste Mosa, kuru es Bostonā apmeklēju trīsreiz nedēļā, apgalvo, ka normāls dzīves veids esot pareizais ceļš, lai cilvēks patiesi kļūtu normāls. Varbūt viņai taisnība. Brīžos starp lekcijām Hārvardā, garajām pastaigām gar Čārlza upi starp stundām, ko pavadu, rakstot grāmatu par mērenām slepkavību agonijām studentu nemieros, un regulārajām torazīna devām es tiešām spēju izturēties tikpat normāli kā jebkurš cilvēks. Tieši par to es domāju, stāvēdams uz Ārlingtona ielas stūra, elpodams ar pilnu krūti un cenzdamies priecāties par to, ka esmu dzīvs.

Otrpus ielai netālu no Varžu dīķa uz sola sēdēja sieviete zilas vadmalas mētelī un lasīja grāmatu. Mazs puišelis, bērna iemauktiņos piesiets pie sola, bija atgājis, cik tālu pavada sniedza, un ar eņģeļa izteiksmi apaļajā sejiņā čurāja lapās. Ievēroju šo ainu un pārējo pasauli ap sevi — ārste Mosa prasa, lai es viņai pastāstu, kam pievērsta mana uzmanība. Tad ārste Mosa, mani drošinot, pasmaida. Visu vasaru viņa manis labad raizējās, jo mans kontakts ar pasauli bija pagalam vājš. Tagad jau sāku pamanīt, kāds ārā laiks, kā smaržo lapas un kā iekrāsojas koki parkos, kad izgaist rīta migla. Viņa man ieteica no jauna meklēt kontaktu ar pasauli, un es centos.

Ieraudzīju viņu stāvam pretī «Riča» viesnīcai. Tas izskatījās tieši pēc viņa — atbraukt uz Bostonu un gluži vienkārši apmesties «Ričā». Es papūlējos pievērst uzmanību viņa apģērbam — gaišpelēkajam uzvalkam ar skujiņu rakstu, baltajam kreklam un sarkanzili svītrotajai fulārā kaklasaitei ar sudraba piespraudi. It kā paklausīdams telepātijai, viņš apgriezās un ieraudzīja mani tuvojamies.

— Kūper,— viņš ierunājās un mazliet bikli paspieda man roku,— kā klājas?

— Normāli,— es atteicu.— Mana daktere apgalvo, ka es esot normāls. Vismaz gandrīz normāls. Viņa saka, es esot uz mata tāds, kādu viņa mani vēloties redzēt.

Pītersons tā kā ieņurdējās, tā kā ierukšķējās. Sejā viņš bija vēl melnīgsnējāks. Laikam pavadījis vasaru saulē.

— Ar to normālību viņi pārspīlē.— Viņš vērīgi mani nopētīja, varbūt meklēja manā sejā veco pārdzīvojumu pēdas.

— Kā gan jums, sasodīts, to zināt? Jūs taču savā mūžā neesat aizvadījis nevienu normālu dienu.

Mēs abi pasmējāmies — ne gluži draugi, tomēr divi cilvēki, kas kopā pārdzīvojuši smagus brīžus. Līdzīgi diviem veciem karavīriem, kad karš, kas viņus vienoja, jau krietni sen beidzies. Pašreiz vairs nekā īsti kopīga nav, bet viss, kas saistīja, viss drausmais un ļaunais nogrimis pagātnē.

— Sieva kopā ar draudzeni aizgāja iepirkties,— viņš sacīja.— Man viņas būs jāaizved paēst, droši vien kādā ķēmīgā tējnīcā, kur pie tamborētām sedziņām klātiem galdiņiem sēž mūžvecas madāmiņas aubītēs.— Gājām pāri ielai.— Iepirkties,— viņš murdēja,— paldies dieviņam, ka viņa ir bagāta, paldies dieviņam.

Zāle jau bija apbrūnējusi un zeme skanīgi sasalusi Pilsētas dārzā un otrā parkā pastāvīgi bija daudz ļaužu. Man degunā iesitās pīpes dūmu smarža. Bostonā gaiss vienmēr smaržo pēc pīpes dūmiem. Brīdi gājām klusēdami, un es jutos pilnīgi vesels. Nekādas psihiskas traumas, no jauna ieraugot Pītersonu. Atcerējos, kas bija noticis un ko viņš man acu priekšā bija darījis, bet tas mani vairs neuztrauca. Pārbaudi es biju izturējis. Ārste Mosa laikam zaudētu samaņu, ja zinātu, ka esmu ar viņu saticies. Bet es turējos godam.

— Pastāstiet man par Kūperfolzu,— es teicu.

— O,— viņš, brītiņu vilcinājies, sacīja.— O, viss iet savu normālo gaitu. Viņi solās uzcelt jaunu ēku mana nodegušā kantora vietā — bez tādas pilsēta iztikt nevar Aho skraida apkārt un teic improvizētas runas. Arī bibliotēku celšot no jauna. Jūs jau zināt, kā tas notiek. Uzslies glāžu kasti, iestatīs tajā dažus plauktus, sabāzīs modernas mēbeles un nosauks to par bibliotēku. Bet tas vairs nebūs tas.

— Nebūs gan.

— Citādi viss ir diezgan . . . normāli.— Viņš uzmeta man ašu skatienu. Tās pašas nokarenās ūsas, tās pašas zibošās acis — kā antracīta graudiņi.

— Vai viņi atklāja, kas noslepkavojis Sirilu un Polu? Un nabaga Artūru?

— Nē, viņiem, tas ir, mums, neko nav izdevies atklāt. Nekādu norādījumu, un, ja arī kādi pavedieni bija, visi drīz vien aprāvās. Federālie atkal atbrauca, bet nekāda labuma no viņiem nebija, man šķiet, tikai vēl viena atzīme neatrisināto noziegumu vēsturē. Pasaule esot pilna ar tādiem. Cilvēkus nogalina, vainīgie netiek notverti. Tas notiek ļoti bieži.

Pakalnā spēlēja Pestīšanas armijas orķestris. Mēs uz mirkli piestājām paklausīties. Mūsu izķēmotie attēli ar milzīgām galvām atspoguļojās brīnum spožajā taurē. Vīram, kas pūta tauri, acis bija aizvērtas. Laikam taču viņš savu partiju zināja no galvas. Seja no piepūles bija pietvīkusi sarkanvioleta. Pītersons paraustīja mani aiz piedurknes.— Uziesim tur augšā.— Viņš norādīja uz solu pakalna galā, no kurienes varēja pārredzēt parku un Bostonas centru, kas atklājās otrā pusē. Apsēdāmies, viņš izvilka no kabatas etviju un piedāvāja man cigāru. Aizkūpinājām un brītiņu smēķējām, vērodami cilvēkus un ļaudami saulītei sildīt seju.

— Vai par mūsu draugiem esat ko dzirdējis?— es jautāju.

— Nē, kopš pulkvedis un misters Dousons aizbrauca, vairs nekā.

— Kā viss īsti notika, Olaf? Gribas zināt. Man šķiet, ka tagad varu to mierīgi noklausīties.

— Lai notiek,— viņš sacīja, paslēpies dūmu mākonī,— bet pēc tam vairs nekad par to nerunāsim . . .

— Iespējams, ka mēs vispār vairs nesatiksimies,— es iebildu.

— To nu gan nevar zināt. Izrunāsim vienreiz, un pēc tam — beigta balle. Ja nu vienīgi nodzīvosim līdz sirmam vecumam, tad varbūt gribēsies visu no jauna vēlreiz pārcilāt. Kas to lai zina. Labi, centīšos īsumā pārstāstīt.

Viņi mani aizveda uz Vašingtonu un izstāstīja apmēram to pašu, ko Artūrs stāstīja jums. Vajadzīgajās vietās es izsaucos «o!» un «ak!» un nesapratu, vai viņi ir jukuši vai man prāts sagriezies šķērsām, vai visa pasaule sajukusi. Starp citu, izrādījās, ka jukusi ir pasaule, bet tas neattiecas uz tematu, vai ne? Kad viņi beidza, es sacīju, ka man nav nekādu iebildumu. Ko citu tādā situācijā sacīt? Jukušie valda pār pasauli, lai tad arī tiek galā, kā paši zina. Man ir manas sievas lielā nauda, un cilvēks galu galā nedzīvo mūžīgi. Labi. Nospļauties, es teicu, vai kaut ko citu tamlīdzīgu. Viņi uzsita man uz pleca un teica, ka es esot cilvēks, kam var ticēt,— vai spējat kaut ko tādu iedomāties?— Viņš nogrozīja galvu.— Tad viņi teica, ka Artūrs esot garantējis man drošību un labklājību, esot pat parakstījis velns viņu zina kādu papīru, es tikai piemiedzu aci un teicu, ka saprotu . . . Dieviņ tētīt, ja pirmoreiz dzird tādus trakumus, tad neviļus jādomā, ka dzīvojam valstī, kur valda brāļi Marksi^22.— Viņš uz mirkli pieklusa, lai apdomātos.— Kā lai zina? Pēc nedēļas mēs no jauna ievēlēsim Neredzamo Cilvēku par prezidentu, mums ir bijusi Votergeitas vasara, ir bijis senators Igltons — un dievs vien zina, kas vēl. Priekšgalā tikuši vājprātīgie, Kūper. Labi, ejam tālāk.— Viņš it kā ar varu izrāvās no fantāzijām par avīžu sensacionālajiem virsrakstiem un atgriezās reālajā pasaulē.

— Pirms aizbraucu no Vašingtonas, mani noķēra viens no Rešlera puišiem. Jūs droši vien atceraties, ka tie vīri no Vašingtonas nekā nedarīja paši uz savu galvu — par visu viņiem bija jāatbild Artūram. Reš-lers rangā bija otrais pēc Artūra. Tātad, kad mani pārtvēra Rešlera padotie, es sapratu, ka ir pamats padomāt. Galu galā Rešlers sekoja mūsu lidojumam uz mājām un tagad uzsāka mazu spēlīti, lai apietu oficiālo Vašingtonas filiāli: viņa vīreļi nepārprotami darīja man zināmu, ka es drīzumā sastapšot vecu draugu, kam uzticēts ļoti svarīgs uzdevums un būšot vajadzīga mana palīdzība, citādi tiklab man, kā arī jums — dziesma ciet bez vārda runas.— Viņš paskatījās man tieši acīs.— Bez tam viņi, gribēdami mani vēl pārliecinošāk ietekmēt, piebilda, ka jāmirst būšot arī Lī Kūperai, tieši tā viņi nosauca jūsu māsu.

Es atteicu, ka man nav iebildumu, un viņi nopriecājās, ka tādā gadījumā viss esot labākajā kārtībā. Vecais draugs, zināms, bija Steinzs. Rešlers bija izstāstījis

Steinzam patiesību par Brenneru un nacistu darbošanos, atklājis visu, izņemot savu vietu šajā kustībā. Rešlers bija iegalvojis, ka Brenneru nepieciešams neitralizēt nekavējoties, citādi būšot par vēlu. Steinzs piekodās un tūliņ devās ceļā. Es kļuvu par ceļvedi. Nekas cits man neatlika. Steinzs personiski nospieda gaili. To viņš uzskatīja par sava ilgā darba kulmināciju. Tas viss bija priekšlaikus izdomāts, Kūper.

Rešlers novāca vienīgo cilvēku, kurš hierarhijā stāvēja augstāk par viņu, un neviens nevarēja uzvelt vainu viņam, jo visi, kas zināja par Steinza eksistenci, ir miruši. Vienīgi Brenners zināja, ka Rešlers dažkārt, ja tas ir kustībai izdevīgi, izpilda kādu operāciju Steinza labā.— Viņš staroja pār visu seju, it kā būtu atrisinājis neiedomājami grūtu no figūrām veidotu atjautības uzdevumu, kurā nebija dota neviena figūra iesākšanai.— Lieliski nostrādāts!— Viņš bija sajūsmā par tik precīzu aprēķinu.

— Atliek tikai viens neatrisināts jautājums,— es iebildu,— Steinzs.

— Steinzs ir miris.

— Miris? Rešlera darbs?

— Nē, nē. Viņš jau sen bija nāvei nolemts. Kad apmeklējām viņu Ketsalā, viņam dzīvošanai bija atlikuši mēneši seši. Viņš novilka mazliet vairāk par četriem mēnešiem. Rešlers to, protams, zināja un saprata, ka pabeigt karjeru ar tādu kroņa numuru Steinzam būs pārāk liels kārdinājums, lai tam pretotos, un viņš gribēs to nodarīt pats. Tā nu Rešlers tagad ir barvedis. Pats augstākais. Diriģē kustību.

— Bet Dousons? Kas ar Dousonu?

Pītersons iesmējās.

— Viņš dzīvo Minhenē. Kalpo Rešleram. Algu viņam maksā bijusī Brendela firma, viņš pārzina firmas intereses Anglijā. īsts prātavīrs — šis Dousons. Algotnis. Bet gaužām uzticams.— Viņš atviegloti nopūtās un atlaidās pret sola atzveltni, apmierināts, ka visu izstāstījis.

— Tad varētu sacīt, ka viss beidzies?

— Jā. Mēs esam drošībā. Visi ir drošībā. Vienīgi pasaule ir apdraudēta . . . bet lai pasaule pati redz, kā tikt galā. Kas, velns lai parauj, te kaut ko saprot?

— Vai jums ir kādas vēstis no Minhenes?

— Nē. Nav arī gaidāmas. Ari jums nevajadzētu tās gaidīt. Mums tas viss ir aiz muguras, Kūper.

Kopā gājām atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām nākuši.

Uz ietves «Riča» priekšā PItersons palūkojās rokas pulkstenī un paraustīja plecus.

— Man tā kā būtu laiks iet,— viņš sacīja.

— Man arī,— es atteicu.

— Nu tad — visu labu!— viņš novēlēja. Uzbrāza vēj-pūsma un paplivināja viņa parūkas matus. Viņš instinktīvi pacēla roku un tos noglauda.— Vienmēr man liekas, ka vējš to nolādēto būšanu aizpūtīs,— viņš noteica un iesmējās.— Jūs, nekrietneli, bijāt pirmais cilvēks, kas to vispār pamanīja.

Viņš satvēra manu roku.— Labi, pietiek niekoties. Dzīvojiet vesels, Džon, un pacentieties to aizmirst.— Viņš paspieda man roku un, acis spožajā saulē samiedzis, pagriezās uz iešanu.

— Visi esam mirstīgi,— es sacīju.

Nezinu, vai viņš to dzirdēja.

— Kādreiz piezvanīšu, Džonij.— Viņš pamāja man ar roku, un mēs aizgājām katrs savu ceļu.

Es gāju atpakaļ uz mājām. Biju pārvācies: nedzīvoju vairs tur, kur mitu, kad saņēmu telegrammu no Sirila. Tagad dzīvoju augstceltnē, no kuras varēja pārredzēt Čārlza upi, Bostonas panorāmu un Hankoka debesskrāpi, kam vējainā laikā no brāzmām mēdz izbirt logu rūtis.

Sēdēju pie rakstāmgalda un raudzījos pa logu un balkona durvīm uz upi, kas rieta saulē mirdzēja kā kausēts tērauds. Uzzibsnīja mašīnu starmeši, un es vēroju, kā ugunis tur tālu lejā iezīmē ceļus.

Uz mana rakstāmgalda stāv trausls, krāsains porcelāna veidojums: «Flauerdjū ofensīva». Man pieder

vienīgais eksemplārs pasaulē, un es ar to mēdzu piespiest manuskriptu kaudzi, lai lapas neaizlidotu vējā, kad atveru balkona durvis.

Kad apsēžos pie rakstāmgalda un raugos istabas dziļumā, redzu gleznu, ko mans tēvs gleznojis pirms daudziem gadiem. Tajā redzama māte, kas skatās man garām, it kā man aiz muguras notiktu kaut kas interesants.

Taču es neturu šo gleznu mātes piemiņai.

Lāgiem, kad uznāk īstais noskaņojums, ielūkojos viņai acīs, kuru skatiens pastāvīgi cenšas aizslīdēt, un, ja vien lūkojos labi ilgi, ieraugu lielo māju Minhenes tuvumā. Pāri tukšajam piebrauktuves ceļam brāzmo vējš un sitas logos. Iekšā spīd gaisma, un nakts ir klusa. Reizēm pie loga pavīd it kā ēna. Bet varbūt. . . varbūt tur nav nekā. Un īstenībā tam arī nav nekādas nozīmes.

PĒCVĀRDS

Daudzi domāja, ka līdz ar «tūkstošgadīgā reiha» sagrāvi, kad padomju karavīrs uzvilka sarkano karogu virs Reihstāga, fašismam uz visiem laikiem pienācis kaunpilns gals. Taču tas bija tikai šķitums. Jau toreiz, 1945. gada maija dienās, ietekmīgi spēki kapitālistiskajā pasaulē, galvenokārt Vašingtonā, darīja visu iespējamo, lai saglabātu fašisma antikomunistisko ievirzi, izmantotu daļu tā kadru, līdzekļus un metodes darbaļaužu apspiešanai. Imperiālismam fašisms īpaši vajadzīgs — tiklab senāk, kā arī tagad — sociālu krīžu brīžos, kad jāapvieno visreakcionārākie spēki, lai vienā vai otrā valstī glābtu kapitālistisko iekārtu. Pārveidotā izskatā, nomaskējies, fašisms turpina pastāvēt vairumā kapitālistisko valstu, radot potenciālus draudus progresa un demokrātijas spēkiem. Par dažiem šīs parādības paveidiem, ko dēvē par neofašismu un neonacismu, stāstīts T. Giforda romānā.

Grāmatā «Ledainais vējš» amerikāņu rakstnieks Tomass Gifords parāda, kāds — no iekšpuses vērots — izskatās mūsdienu neofašisms. Autors romānu uzrakstījis detektīvžanrā, tomēr grāmatas pamatu, tās galveno politisko domu veido reāli fakti un notikumi no dzīves mūsdienu kapitālistiskajā pasaulē — Amerikas Savienotajās Valstīs, Vācijas Federatīvajā Republikā, Lielbritānijā, vairākās Latīņamerikas valstīs. Autors gan neatklāj neonacisma un neofašisma sociālpolitiskos cēloņus. Taču romāna personāžā — tēva un dēla Kūperu, Brendela, Kotmaņa, Rešlera un citu tēlos — ar lielu māksliniecisku spēku parādīta Musolīni un Hitlera sekotāju morālā, t. i., amorālā seja.

Romāna sižets, par spīti dramatisku notikumu, slepkavību, negaidītu pavērsienu un atklājumu pārbagātībai, ir visai vienkāršs. Grāmatas galvenais varonis, jaunais amerikānis Džons Kūpers, paklausīdams vecākā brāļa Sirila aicinājumam, brauc tikties ar viņu dzimtajā pilsētā, taču pārbraucis atrod Sirilu vectēva mājā nogalinātu. Sai noslēpumainajai slepkavībai seko vairākas citas. Noskaidrodams brāļa noslepkavošanas cēloņus, Džons beigu beigās konstatē, ka Sirila bojāejas pamatā ir vesela notikumu virkne: viņš, meklēdams māsu, kas pazudumi Otrā pasaules kara laikā, ticis uz pēdām starptautiskas fašistiskas organizācijas dokumentiem. Sirils, kas personiski pazinis dažus neofašistus, gatavojies dokumentus publicēt. To uzzinājuši fašistiskās organizācijas barveži, un no dzīves skatuves cits pēc cita nozūd gan tiešie, gan netiešie liecinieki — traģēdijas darbojošās personas. Aina, kas atklājas Džonam, kad meklējumi viņu aizved uz Argentīnu, Angliju, Rietumvāciju, ASV, liek viņam nodrebēt. Satriec vēriens, organizācijas tīkls, kā arī fanātisms, ar kādu darbojas nomaskējušies fašisti, kas joprojām nav zaudējuši cerību sasniegt to, pēc kā bija tīkojis viņu fīrers.

Džona vectēvs — Ostins Kūpers, amerikāņu miljonārs, pārliecināts fašistiskās ideoloģijas un politikas piekritējs — pirmskara gados bijis cieši saistīts ar Krupa koncernu Vācijā, vairākkārt ticies ar Hitleru un citiem Trešā reiha barvežiem. Dabiski, ka Otrā pasaules kara laikā viņam nākas rūpīgi slēpt savus noziedzīgos sakarus. 1945. gadā Ostinam Kūperam izdevies izvest no sakautās Vācijas .svarīgus dokumentus, ko viņam nodevuši nacionālistiskie domubiedri, dokumentus par nacisma vispasaules kundzības iekarošanas stratēģiju tālā nākotnē. Tās būtība izpaužas divos variantos.

Pirmais: mērķa sasniegšana ar militāra spēka

palīdzību — visu kontinentu iekarošana un miljoniem «mazvērtīgo rasu» cilvēku iznīcināšana. So plānu realizēt mēģināja Hitlers, bet cieta pilnīgu sagrāvi.

Otrais pasaules kundzības iekarošanas plāns, kā liecina T. Giforda romāns, saistīts ar mēģinājumu sasniegt mērķi no iekšienes, neofašisma piekritējiem pakāpeniski sagrābjot politisko varu un ekonomiku. Sis variants aprēķināts vairākiem gadu desmitiem. Neofašisma Trojas zirgs jāievelk civilizācijas Trojā piesardzīgi un pakāpeniski. Pēc plāna autoru domām, ap 2000. gadu nacisti «pilnīgi pārvaldīs visu pasauli». Tieši šie drausmie hegemonijas plāni glabājušies pie Ostina Kūpera. Fašisti gatavi jiziski iznīcināt ikvienu, kas nejauši vai tīšām mēģinātu atklāt viņu noslēpumus. Sarežģītā cilvēku likteņu savijumā romānā risinās visi notikumi.

Rakstnieks, balstīdamies uz vēstures faktiem, stāsta, kā vācu fašismam izdevies saglabāt milzu naudas summas Šveices bankās, ka antifašistiskajā, taisnīgajā karā no zemes virsas noslaucītais fašisms atstājis pagrīdē plaši izvērstu organizāciju tīklu.

Ir zināms, ka daudziem fašistu funkcionāriem ar savu atbalstītāju palīdzību ASV, Anglijā un Spānijā izdevās aizbēgt uz Argentīnu, Paragvaju un citām Latīņamerikas valstīm un pat uz laiku noslēpties pašos fašisma perēkļos — Itālijā un Vācijā. Ar atvaļinātā angļu pulkveža Steinza muti Tomass Gifords stāsta, kā Sendžona un Brendela tipa vīri noorganizējuši un veikuši nacistu — kara noziedznieku — pārvešanu no Eiropas uz Dienvidameriku. Grāmatas varonis Džons Kūpers pārliecinās, ka tūkstošiem nacistu un viņu pēcteču visai labi iekārtojušies viņpus okeāna. Taču nozīmīgākie tomēr bija palikuši Eiropā, galvenokārt Vācijas Federatīvajā Republikā. Un tas viss lielā mērā atbilst īstenībai.

Mūsdienu VFR politiskajā sejā dažādu nianšu brūnā krāsa ir visai plaši un nozīmīgi pārstāvēta. VFR demokrātisko organizāciju dati liecina, ka valstī darbojas desmitiem neofašistisku un neonacistisku organizāciju. Vispirmām kārtām minama nacionāldemokrātiskā partija ar savām filiālēm, «Jaunie nacionālde-mokrāti», «Vikingu jaunatne», «Vācu bloks», «Jaunie labējie» utt. Pēdējā laikā valstī nodibinājušies neofa-šistu grupējumi «Nacionālsociālistiskā demokrātiskā strādnieku partija», «Tautas sociālistiskā kustība» u. c. atklāti sludina savus militāristiskos uzskatus. To veicina apstāklis, ka monopolistiskā kapitāla grupas, kas palīdzēja Hitleram nākt pie varas, ne tikai saglabājušās, bet plaukst un zeļ, un intensīvi palīdz no jauna rosināt un spēcināt konservatīvos un reakcionāros spēkus, kas savus asos uzbrukumus vērš pret demokrātiju un sociālismu.

Daudzie neofašistu grupējumi atrodas VFR un citu kapitālistisko valstu politiskās dzīves galēji labējā flangā. To rīcībā ir ievērojami naudas līdzekļi, politiskās ietekmēšanas iespējas, sava prese.

Tomasa Giforda romāns, vietumis paverot mūsdienu neofašistu darbības aizkulises, protams, necenšas analizēt neonacismu kā ideoloģiju vai politisku kustību. Tomēr amerikāņu rakstnieks, ieskicēdams spilgtas savu varoņu dzīves ainas, visu laiku atgādina: fašisms ir dzīvs, fašisms darbojas! Romāns brīdina lasītājus: fašisti un to jaunā populācija nav atteikušies no saviem murgainajiem mērķiem. Tieši par to tiek runāts «Ledainā vēja» lappusēs: nacisti ir pārliecināti, ka pienāks laiks, kad fašisms uzvarēs visā pasaulē. Tādēļ nepieciešams, lai tas uzvarētu Amerikā. Septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā monopolistiskā kapitālisma ešeloni ASV jūtami pagriezās labējā virzienā. Un tas, protams, nevarēja neietekmēt neofa-šisma — buržuāzijas specifiskās, ārkārtējās sociālās reakcijas parādības — pieņemšanos spēkā.

Amerikāņu konservatīvisma filozofija, kas veido intelektuālo platformu «vanagiem», kuriem pieder neofašistu simpātijas, nav sevišķi oriģināla. Tās vadītāji uzskata, ka konservatīvisma renesanse vienkārši turpina tradīcijas, kas no Akvīnas Toma un Nīčes iesniedzas mūsdienu īstenībā. Pamatpostulāti, kurus pielūdz «vanagi» (vīri, kas vada kara rūpniecības koncerna direktoru padomi, vīri, kas Pentagona bunkuros meklē iespējas, kā «uzvarēt kodolkarā», vīri, kas dod svētību agresijai pret sociālistisko, demokrātisko un vienkārši liberālo saprātu), nav sarežģīti. Tos, piemēram, visai atklāti izklāstījuši Savienotajās Valstīs izdotā cetrsējumu krājuma «Konservatīvisma gudrais prāts» autori. Konservatīvisma mūsdienu doktri-nālie secinājumi izriet no nepieciešamības dot enerģisku «pretsparu sarkanajiem», lai glābtu kapitālistiskās sistēmas eksistenci.

Grāmatas «Kas ir komunisms?» autori apgalvo: «Ikvienam amerikānim jāatceras, ka trešdaļu savu nodokļu viņš maksā komunistiem. Proti, komunisma draudu pēc mums jāuztur armija, jārada jauns bruņojums, lai glābtu Ameriku, lai to savās rokās nesagrābtu sarkanie». Tā veidojas akls antikomunisms — ne vien ASV konservatīvisma, bet arī tā garīgā sabiedrotā — neofašisma — sociālpolitiskā būtība.

Tomass Gifords, zīmēdams mūsdienu neofašistus, par viņu zvērisko antikomunismu un antisovetismu runā kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu. Cenzdamies pārliecināt Džonu Kūperu, ka fašisms jāglābj ASV labā, fašistu barvedis Amerikas Savienotajās Valstīs pierāda, ka amerikāņu un neofašistu galvenais mērķis galu galā ir «cīnīties pret kopējo ienaidnieku — Krieviju». Pēc viņa vārdiem, amerikāņiem ir jāsaka paldies fašistiem, jo amerikāņi bez viņiem «nespētu turēties pretī komunistiem». Giforda romānā sociālpolitiskie akcenti, ideoloģiskie vērtējumi parādās ne pārāk reljefā formā. Autoru aizrauj personiskais, morālais un psiholoģiskais aspekts. Tādēļ var rasties iespaids, ka mūsu priekšā ir parasts detektīvstāsts ar politisku zemtekstu. Taču aiz varoņu tiešo interešu, viņu kaislību un ieceru loka varam ieraudzīt it kā otro plānu: reakcionāro grupu rīcību, lai uzkrātu spēkus revanšam.

Autors, psiholoģiski raksturodams romānā darbojošās personas, ar izteiksmīgiem spriedumiem un replikām palīdz lasītājam gūt priekšstatu par to, kāda ir neofašisma attieksme pret visaktuālākajām mūsu laikmeta problēmām. Ostins Kūpers — amerikāņu nacistu patriarhs — itin atklāti izteicis savu attieksmi pret karu: «. . . ir nacionālisms, un, ja tas gribēs karu, lai tad tā arī notiek. Nauda pārdzīvo karu, tā karā pat vairojas. Kari bijuši vienmēr. Cilvēcei patīk kari. Galvenais ir panākt, lai karš nes peļņu.» Tā skan amerikāņu nacista c r e d o kapitālistiskā privātuzņēmēja ciniskajā interpretācijā. Tādus darboņus kara sekas nebiedē. Viņi domā vienīgi par peļņu.

Atklāti apgalvot, ka karš ir pozitīva parādība, šodien, protams, vairs nav viegli, bet gatavošanos karam kapitāla pasaulē pieņemts uzskatīt par labo toni politikā. Sai ziņā neofašisti nav vientuļnieki. Daudzi no tiem, kas atrodas NATO valstu varas gaiteņos, rīkojas pēc principa: mieru iespējams nodrošināt vienīgi ar militāro pārākumu. Tādēļ bruņošanās krāsnī ik gadu sadeg fantastiskas summas. Buržuāziskais sociologs R. Bilons 1983. gadā Parīzē izdotajā grāmatā «Neofašisti» raksta, ka «neofašisti labpatikā berzē rokas, proti, jo spēcīgāka bruņošanās sacensība, jo augstāks saspīlējums. Bet — jo saspīlētāka situācija, jo valdībai un sabiedrībai nepieciešamāki viņi — kara augstie priesteri.» Neonacisti pat neslēpj, ka bruņošanās sacensība viņiem nozīmē cerību īstenot savus drausmīgos plānus.

Risinot romāna varoņu likteņus, autors nav varējis nepieminēt tās dziļās sociālekonomiskās saiknes, kas mūsdienu neofašistus vieno ar kara rūpniecības kompleksa varenajiem. Jau Ostins Kūpers, Džona vectēvs, bijis cieši saistīts ne vien ar Amerikas multimiljonāriem — Rokfelleru, Fordu, Mellonu, bet arī ar nacistu magnātiem Krupu, Tisenu un citiem kara rūpniecības biznesa noteicējiem. Tamlīdzīgi sakari raksturo neoja-šisma būtību, tā šķirisko izcelsmi.

Grāmatā redzam, ka organizēta cīņa pret neofa-šismu kapitālistiskajās valstīs nepastāv. Dzīvi palikušie vecie fašisti un viņu neonacistiskie pēcteči bieži jo bieži darbojas nozīmīgos valsts un finanšu posteņos. Tāpēc stāstījumam par britu armijas atvaļināto pulkvedi Steinzu, kurš kopā ar savu bruņukalpu Dousonu izseko un «novāc» fašistu barvežus, grūti noticēt. Varas iestādes, vai tās būtu ASV vai VFR, pret «brūnajo cilti» ne tikai izturas iecietīgi, bet būtībā pat veicina tās politisko un «operatīvo» aktivitāti.

Rakstnieks pievērš lasītāju uzmanību arī nacistu, īpaši barvežu, savstarpējām attiecībām. Atsevišķas ainas, kurās parādīts viltus, nežēlība, sadisms un bezprincipialitāte, ar kādu neofašistu bonzas, acis nepamirkšķinot, melo un nokauj, piekopj demagoģiju un konspirāciju, pietiekami skaidri atklāj to personu garīgo seju, kuras fanātiski tic «nacionālsociālisma atdzimšanas plānam». Ļoti raksturīga figūra ir fašistu organizācijas barvedis Amerikas Savienotajās Valstīs. Sis Hitlera salašņa spēj ne tikai gari un plaši spriedelēt par «kustības koncepcijām», bet arī nogalināt Sirilu un Polu, pielaist uguni ēkām un savās interesēs izmantot CIP aģentus. Viņam līdzīgi cilvēki ir politiski diversanti, teroristi, varmākas. Tas tomēr viņus nekavē valkāt fraku, apgrozīties visaugstākajās aprindās, tēlot demokrātus.

Grāmata pauž svarīgu atziņu, kas nevar nesaistīt godīgu cilvēku uzmanību. Neofašisti un viņu piekritēji saprot, ka nacisma atdzimšana tādā formā, kādā tas pastāvēja vairāk nekā pirms četriem gadu desmitiem, nav iespējama. Nav iespējams izdzēst no cilvēku atmiņas drausmos noziegumus, miljoniem nogalināto, veselu tautu ciešanas. Vēsturi veido cilvēces atmiņa. Nevienam nav tiesību un nedrīkst tikt dota iespēja izraut no tās veselas lappuses. Civilizācija uz mūžiem pienaglojusi pie kauna staba nacismu un fašismu, kas iemieso varmācību, nežēlību, barbarismu, vandālismu. Vēsture uz visiem laikiem iznīdējusi fašismu tajā veidā, kādā tas pastāvēja trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados. To saprot arī mūsdienu neofašisti. Saprot un attiecīgi rīkojas, maskējot tiklab savus īstos nodomus, kā arī savu grupējumu, partiju, apvienību utt. nosaukumus. Ne velti Brenners romānā spriež šādi: «Nacisti karu zaudēja . . . Ar kaunu viņi tika aizmēzti no zemes virsas. . . Bet reizē ar mani mirs vienīgi vārds. . . Vienīgi vārds ...» Un tā patiesi noticis. Vairumam fašistisko grupējumu tagad ir citādi nosaukumi. «Nacionālā darbības fronte», «Nacionālā apvienība cīņai par kārtību», «Jaunā nacionālā asociācija» utt. Neofašistu ideoloģiskā būtība palikusi iepriekšējā: antikomunisms, antidemokrātisms, antihumānisms. Lai cilvēkus kapitālistiskajā pasaulē pieradinātu pie domas par «jaunā nacionālsociālisma atdzimšanu», daudzās valstīs, īpaši VFR, notiek hitleriešu reabilitācija, viņu noziegumu, plānu un nodomu attaisnošana.

Piemēram, pēdējos gados Rietumvācijā buržuāziskās propagandas viļņa virsotnē pastāvīgi rotājas fašisms, tā barveži, kuri, kā tagad izrādās, «nemaz nav bijuši tik ļauni, kā par viņiem domāja». No kinoteātru un televizoru ekrāniem, avīžu kioskiem un grāmatvei-kalu skatlogiem uz šodienas paaudzi noraugās (un vēršas pie tās!) fašistiskie noziedznieki. Rietumvācijā nevienam nav grūti iegādāties Gebelsa dienasgrāmatu, Ribentropa kundzes vai hitlerjūgenda vadītāja fon Sīraha meitas memuārus, skaņuplates ar SS maršu mūziku, Trešā reiha vadoņu runām, nozīmītes ar kāškrusta veidolu utt. Visa šī neofašisma «reabilitācijas» produkcija vēlētos pārvērst vēsturi par savu upuri. Tas, par ko raksta T. Gifords, kapitālistiskajā pasaulē izplatīts daudz plašāk, nekā amerikāņu rakstnieks to attēlo.

Mūsdienu neofašisms nav no miroņiem piecēlies fenomens. T. Giforda romāns, kaut visai skopi, tomēr izceļ dienasgaismā faktu, ka fašisms ir izglābts un eksistē savā pašreizējā veidā vispirmām kārtām ar

ASV monopolu, Baltā nama politisko «vanagu» atbalstu. Artūrs Brenners atklāti atzīst: «Vašingtona un nacistu kustība nozīmē vienu un to pašu ...» Romānā apstiprināts fakts, ka caur Sveici, Ziemeļāfriku un Spāniju pasaulē izlavījušies tūkstošiem nacistu, lai paslēptos buržuāziskās sabiedrības politiskajos labirintos. Daudzi nacisti zemūdenēs no Zviedrijas aizbēga uz Latīņameriku. Padomju Savienība jau kara beigās vairākkārt brīdināja sabiedrotos, ka spēlēt divkosīgu spēli ir nodevīgi, bet glābt nacistus — bezgodīgi. Balstoties uz vēsturiskiem faktiem, autors ar savu varoņu muti atgādina, ka Staļins manījis fašistu «noplūdi» pa angļu un amerikāņu kanāliem uz drošām slēptuvēm, bet viņam atbildēts, ka tas nenotiekot: tādu zemūdeņu neesot. Taču tajā pašā laikā Brendels un anglis Sen-džons, kā teikts romānā, pārsūtījuši uz aizjūru Bormaņi, Eihmani, Kotmani un citus fašistiskās impērijas varasvīrus.

Romāns, protams, nav juridisks apsūdzības dokuments. Taču visu, kas stāstīts romānā par Centrālās izlūkošanas pārvaldes un Anglijas speciālo dienestu līdzdalību ASV un Anglijai vajadzīgo nacistu glābšanā, simtkārt apstiprinājuši vēstures fakti. Viens no tādiem ir franču tautas bendes Barbjē atrašana un nogādāšana no Latīņamerikas uz Franciju. Tagad ir oficiāli noskaidrots, ka Latlņamerikā viņš bija nokļuvis ar Amerikas izlūkdienesta palīdzību. Daudzi romānā minētā Hansa Doldorfa tipa ļaudis, tāpat kā Barbjē, izglābušies ar ASV fašistu palīdzību.

Romānā tas parādīts visai pilnīgi, lai gan autora politiskie vērtējumi ir ne tikai atturīgi, bet bieži to vispār nav. Tomass Gifords, sašuzdams par fašisma un neofašisma amorālumu, neizprot tā sociālekonomisko dabu, tā izcelsmi, kas meklējama kapitālistiskajā sabiedrībā. Viņam tā sauktā brīvā pasaule ir kāda pavisam cita, no fašistiskās totalitārās pasaules stingri šķirama sabiedrība. Autoram it kā nav zināmas ne sociālās nevienlīdzības, nacionālisma, rasisma slēptās atsperes, ne avoti, kas baro un uztur kapitālistiskās sistēmas labējos spēkus. Pēc T. Giforda domām, fašisms un neonacisms atrodas aiz «klasiskā kapitālisma» ietvariem un robežām, bet tas ir aplami jau pašā principā.

Tomass Gifords ar savu romānu atklājis tikai dažas neofašisma kustības lappuses. Šodien neofašisms ir tiešs sabiedrotais visiem vispasaules reakcijas spēkiem, kas nav atteikušies no nodoma pārspēlēt no jauna imperiālisma zaudēto 20. gadsimta karu, tiem spēkiem, kas uz pasauli skatās vienīgi pa tēmēkļa lodziņu. Fašistiskās pagātnes ledainais vējš neofašismam ir tīkamāks par siltajām atslābuma vēsmām.

D. VOLKOGONOVS, filozofijas zinātņu doktors, profesors

SATURS

Prologs

Pirmā daļa

Otrā daļa

Buenosairesa

Glazgova

Londona

Vācija

Mājās

Epilogs

D. Volkogonovs. Pēcvārds. Tulk. H. Lapiņa.

Томас Гиффорд ЛЕДЯНОЙ ВЕТЕР Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Перевела с английского Хелма Лапиня Художник Оскар Берзиньш

ИБ JNT? 5295 Tomass Gifords LEDAINAIS VĒJŠ

Galvenais redaktors Uldis Norietis Redakcijas vadītāja Maiga Lējiete

Mākslinieciskais redaktors Indulis Zvagūzis Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Leonīda Kamene

Nodota salikšanai 12.04.88. Parakstīta iespiešanai 19.05 88. Formāts 84X 108/32. Tipogrāfijas papīrs №2. 2urnālu garnitūra. Augstspiedums. 20,16 uzsk. iespiedi.; 20,58 uzsk. krāsu nov., 22,02 izdevn. 1. Metiens 70 000 eks. Pasūt. № 474-5. Cena 2 rbl. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. №6/32972)Dt—1069. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētājs V Rudzītis.

Iespiests Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Stipra SIrijas tabaka. (Tulk. piezīme.)

2

Domāts Pirmais pasaules karš. (Tulk. piezīme.)

3

Temperatūra norādīta pēc Fārenheita skalas. {Tulk. piezīme.)

5

Amerikāņu kinoaktieri — komiķi. (Tulk. piezīme.)

6

Ģermāņu mitoloģijas varonis. (Tulk. piezīme.)

7

Stains (angļu vai.)— traipi, plankumi.

8

Vaithola — Anglijas Aizsardzības ministrijas adrese.

9

Dauningstrītā atrodas Lielbritānijas valdības sēdeklis. (Tulk. piezīme.)

10

Eiropas cietoksnis. (Vācu vai.)

11

Lielais salidojums. (Vācu vai.)

12

Ādolfa Hitlera miesassargu pulks. (Vācu vai.)

13

Uzticīgie pavadoņi. (Vācu vai.)

14

Pazīstams amerikāņu kinoaktieris. (Tulk. piezīme.)

15

Personāžs kovboju filmās. (Tulk. piezīme.)

16

Amerikāņu kinoaktieris. {Tulk. piezīme.)

17

Amerikāņu cīkstoņa iesauka. (Tulk. piezīme.)

18

Sala nodarīts posts. Vācu vai.)

19

Slikts ceļa posms. (Vācu vai.)

20

Sašaurināta braucamā daļa. (Vācu vai.)

21

Žēlastības šāviens. (Franču vai.)

22

Amerikāņu kinoaktieri komiķi. {Tulk. ■piezīme.)

Content

Gifords Tomass Ledainais vējš

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

1

2

3

5

6

7

8

9

10

14

15

16

17

18

19

20

OTRA DAĻA

BUENOSAIRESA

GLAZGOVA

LONDONA

VĀCIJĀ

MĀJĀS

EPILOGS

PĒCVĀRDS

1