Bēkmane Emē

Leijerkaste

Emē Bēkmane Leijerkaste

.

IEVADAM

Par Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūtu jeb saīsināti SDPI bija dzirdējuši daudzi, un viens otrs, pat pēkšņi pamodināts no miega, varēja nosaukt tā pastkastītes numuru. Taču neviens nezināja, kur minētā iestāde atrodas.

Tomēr nav jāiedomājas, ka iestāde būtu slepena. Gluži otrādi — tā tika plaši reklamēta: rakstiet Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūtam, un jūsu lūgumi, sūdzības un pretenzijas, arī pateicības nonāks īstajā vietā. Ziņojiet par visu, kas vien spiež jūsu sirdi, SDP Institūtam. Taču iegaumējiet, tiek pieņemti vienīgi rakstveida iesniegumi.

Manī pamodās ārkārtīga interese par šo SDPI. Tur acīmredzot bija savākts milzīgi daudz visādas informācijas, kas tik nepieciešama mūsdienu cilvēkam. Gribēju kaut kā iekļūt SDPI, taču nezināju, kur šī iestāde varētu atrasties. Pārlapoju telefona abonentu sarakstu no pirmā vāka līdz pēdējam, apjautājos pastniekiem, kurus pazinu, taksometru šoferiem. Pat šoferi ar lielu stāžu nespēja apmierināt manu ziņkāri. Pastā tikai nopūtās:

— SDP Institūtam ir sava pastkaste, tik liela kā preču konteiners. Katru rītu tā ir piebāzta pilna līdz ūkai. Reizi dienā atbrauc furgons un aizved vēstules. Uz kurieni — nezinu,

Cerēju, ka ieraudzīšu pie kādas sānieliņas nama izkārtni: «Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūts». Bet figu vien dabūju, rezultātu nebija. Kāds pazīstams tūrists man bija uzdāvinājis sīki izstrādātu pilsētas plānu, un es rūpīgi izpētīju katru ielu un ieliņu.

Esmu mantojis no sava tēva neparastu dedzību, no mātes — pacietību, tāpēc nedrīkstēju pieļaut, ka viss beigtos ar fiasko. Mana interese par SDPI auga ar katru stundu. Sāku gudrot, kā iekļūt noslēpumainajā SDP Institūtā kādā citā ceļā.

Tā kā neesmu veikls kombinators, sāku lasīt dēku un kriminālromānus, jo cerēju, ka tie dos zināmu ierosmi. Gandrīz vai rīšus norijis ap pussimtu romānu par slepkavām, spiegiem un izvarotājiem (šo lektīru man lielā mērā palīdzēja atrast laikraksti un žurnāli), nācu pie atziņas, ka man kaut kādā veidā jāiekārtojas darbā SDP Institūtā.

Biju strādājis dažnedažādos amatos, taču neviens no tiem neatbilda SDPI profilam. Par ko gan lai viņiem uzdodos?

Un tajā dienā, kad galīgi salūza mana vecā rakstāmmašīna, kuru kādreiz biju iegādājies no luterāņu mācītāja, man galvā pavīdēja lieliska ideja. Sacerot romānus, es taču esmu apguvis mašīnrakstīšanu un varu gluži labi klabināt taustiņus. Visās iestādēs taču trūkstot mašīnrakstītāju.

Vairākas dienas nosēdēju pie kafijas tases, lai uzrakstītu iesniegumu SDP Institūtam. Daudzi uzmetumi ielidoja papīrkurvī, kamēr beidzot bija gatavs galīgais variants. Zināju, cik plaša ir SDPI sarakste, tāpēc cerēju, ka arī mana vēstule nepaliks nepamanīta.

Pūliņi attaisnojās. Pēc trim dienām pie manis atnāca slaids kungs ar brillēm uz acīm un lūdza, lai es viņam nodemonstrējot savu māku. Noriju kādu nomierinošu tableti, lai nedrebētu rokas, un uzrakstīju dažus parauga tekstus. Briļļainais kungs dziļdomīgi paklanīja galvu. Tad pārbaudīja pasi, salīdzināja augstskolas diploma oriģinālu ar norakstu (biju nosūtījis uz Institūtu arī notāra apstiprinātu diploma norakstu), pēc tam labu laiciņu cieši skatījās man acīs. Pirms aiziešanas viņš uzstādīja man divus jautājumus:

— Kādēļ jūs gribat strādāt tieši SDP Institūtā?

— Pieļauju, ka SDP Institūts zināmā mērā atspoguļo mūsu laikmeta būtibu, — es nedroši nomurmināju.

Un otrkārt:

— Vai esat ar mieru dot parakstu, ka jūs neteiksiet nevienam, kur atrodas SDP Institūts?

Apņēmīgi parakstīju dokumentu, kuru briļļainais kungs pabāza man zem deguna.

Kopš šī brīža biju spiests ievērot SDP Institūta iekšējo kārtību.

Tagad jau vairākus gadus esmu nostrādājis minētajā iestādē. Ceļš uz SDP Institūtu ir iekalts manā paurī, un es pat varu aiziet turp aizsietām acīm, jo veikli izlavīšos cauri dažnedažādajām ejām un vienmēr nokļūšu pie īstās, kur ar lielu līkumu jānogriežas pa kreisi. Kad nokļūšu pie kroplās egles, tad būs jāiet pa labi. Četrdesmit divas sekundes jāvirzās taisni uz priekšu, tad vēl dažas reizes jāpagriežas pa kreisi un pa labi un es jau stāvēšu pie SDP Institūta nama. Ozolkoka parādes durvju vidū, gluži kā naba uz vēdera, atrodas zvana podziņa. Nē, diemžēl sīkāk es vairs nedrīkstu raksturot SDP Institūta ēku, es taču esmu devis savu parakstu. Neviens mani nav no solījuma atbrīvojis, kaut gan pēdējā laikā noslēpumainās iestādes atrašanās vieta ir kļuvusi vienam otram zināma. Varu vēl vienīgi piebilst, ka SDP Institūts mitinās ļoti skaistā un labi remontētā ēkā.

Gluži labi pazīstu Institūta darbiniekus. Senāk par tādiem mēdza sacīt — tie ir kopā apēduši pudu sāls. Kaut gan esmu noslēgtas dabas cilvēks, man ar SDP Institūta darbiniekiem ir visai draudzīgas attiecības.

Kādreiz man uzbruka vēlēšanās kaut ko uzrakstīt par SDPI cilvēkiem, bet es pagaidām atturējos. Mani ļoti interesēja arī SDPI pasts. Galu galā tieši tad, kad es gudroju, kurš varētu būt romāna galvenais varonis, pēkšņi pie manis atnāca Oskars un pilnīgi negaidot sāka izkratīt savu sirdi.

Oskars ir tas pats slaidais vīrietis ar brillēm, kurš bija atnācis pie manis pārbaudīt, ko spēju, un pie reizes arī pārliecinājās, ka diploma noraksts nav viltots, bet atbilst oriģinālam un ka ari pase ir īsta.

1

Oskars pamanīja SDP Institūta vadītāja — zinātņu doktora Raula Rēzusa saīgušo skatienu un nospieda magnetofona taustiņu.

Atskanēja kliedziens. Vīriešu kvartets sievišķīga balsī uzsāka dziesmu par sauli un laimi.

Mūzika ievadīja dzimšanas dienas otro puslaiku.

Tā kā SDP Institūtā strādāja piecpadsmit cilvēku, šajā namā piecpadsmit reizes gadā svinēja dzimšanas dienu. To darīdami, ievēroja pilnīgu demokrātiju, visas jubilejas atzīmēja vienādi — pēc darba beigām no pulksten sešiem līdz astoņiem un ikvienas svinības iedalīja divos puslaikos.

Pirmo stundu nosēdēja pie galda, otro veltīja sabiedriskām rotaļām. Slaidais Rēzuss, kurš jau bija pārvarējis pusmūža krīzi, cieši ievēroja uzturēs un kustību noteikumus un uzskatīja, ka arī pakļauto pienākums ievērot viņa ieviestās tradīcijas.

SDPI darbinieki zināja, kāpēc bija jāsāk muzicēt. Lielā steigā uz grīdsegas pusaplī tika nolikti trīspadsmit krēsli. Apkopēja Annelīze Artmane apsēdās uz sola magnetofona tuvumā. Viņa bija jau paveca sieviete ar slimām kājām, tāpēc Rēzuss atļāva nepiedalīties rotaļās. Taču arī viņai bija sava vieta un noteikti uzdevumi sabiedriskajos pasākumos.

Tātad lielā kamīna telpā stāvēja trīspadsmit krēslu un ap tiem zosu gājienā sāka maršēt četrpadsmit Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūta darbinieki. Smaidošā Annelīze ļāva saviem darba biedriem pienācīgi izkustēties un ielocīt kājas. Pēc tam viņa pēkšņi nospieda taustiņu un mūzika apklusa. Sievietes iespurdzās, vīrieši sāka korī smieties, un vienā acumirklī trīspadsmit krēsli bija aizņemti. Šoreiz bez vietas palika šoferis Ebens. Saskaņā ar-spēles noteikumiem zaudētājam bija divdesmit reižu jāpietupstas. Cilvēki, kas sēdēja krēslos, skaļā balsi korī nosauca skaitļus, nedodot pašam Ebenam iespēju izvēlēties piespiedu vingrinājumu tempu. Tikko Ebens beidza, Annelīze atkal nospieda taustiņu un vīrieši sieviešu balsī atkal turpināja dziesmu par laimi un sauli.

Apkopēja jeb rotaļniece, kas bija kopā ar citiem kārtīgi tempusi konjaku, uz brīdi aizsnaudās. Šoreiz viņas darba biedriem nācās labi ilgi maršēt ap krēsliem. Kvartets beidza priekšnesumu, un programmu turpināja kāda no jaunajām dziedonēm, kas bija nākusi modē vēl nesen. SDP Institūta ļaudis centīgi turpināja riņķot ap krēsliem, reizēm tie pat sāka skriet, jo dzimšanas dienā taču visiem bija jābūt jautriem.

Spēles noteikumos bija paredzēts, ka nevienam — pat ne Rēzusam nebija tiesības traucēt Annelīzi Artmani viņas darbā. Tāpēc apkopēja mierīgi snauda tālāk. Tikai pēc tam, kad dziedone gandrīz basā sāka izpildīt refrēnu «čik-bums, čik-bums, čik-čik-čik», rotaļas vadītāja beidzot pamodās. Kaut cik atžirgusi, viņa īsu mirkli it kā apspriedās pati ar sevi, aizsēdās magnetofonam priekšā un pilnīgi negaidot nospieda taustiņu. Annelīzes ilggadīgā pieredze šajā rotaļā palīdzēja viņai izraudzīties visjaukāko momentu.

Šoreiz pietupties nācās Oskaram.

Nākamajā gājienā Annelīze izslēdza magnetofonu ļoti drīz. Dziedones balss pārtrūka pusvārdā kādas

ieilgušas kadences dēļ. Visi juku jukām metās virsū krēsliem, zaudētājs atkal bija Oskars.

SDP Institūta III nodaļas vadītājam beidzot laimējās izdevīgā brīdī izstāties no rotaļas un klusi pazust. Kad atkal sāka skanēt mūzika, viņš, maršēdams ap krēsliem, pakampa vienu no tiem padusē un aizgāja. Paslēpies aiz zaļas, biezas portjeras, viņš vērīgi ieklausījās citu balsīs. Dīvainā kārtā jautrā kompānija pat nebija pamanījusi viņa nozušanu. Oskars pamazām pārstāja elsot, paskatījās pa logu, lai konstatētu, kāds ārā laiks. Pa loga stiklu klusi grabinājās maigs rudens lietutiņš. Oskars nopūtās, taču virsroku guva pienākuma apziņa. Viņš uzmanīgi izzagās no kamīna telpas. Klusi aizvērtās durvis apslāpēja kolēģu smieklus, mūziku, priekšnieka Raula Rēzusa balsi un izdzēsa arī četrus burtus: SDPI. Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūtu šajā namā simbolizēja vienīgi šie četri nospodrinātie misiņa burti pie sienas. Šie burti gan zvīļoja pašā nama viņā galā virs kamīna, tie tur bija un palika.

Pēc pusstundas, izmantojis sabiedrisko transportu un mazliet atpūtinājis tupstoties pārgurušās kājas, Oskars beidzot apsēdās zem palmas.

Vīvika vēl nebija atnākusi.

Oskaram atlika mazliet laika pašam sev. Ievilcis pāris kuplu dūmu, viņš vispirms saņēma kopā visus prātus, lai aizgaiņātu domas par Vīviku. Mazliet pie sevis smīnēdams, cieši raudzījās uz palmas lapām.

Taču šādi vientulības brīži viņam gadījās ļoti reti. Un, kad tiešām pienāca laimīgais brīdis, Oskars norobežojās no apkārtējās vides. Domāšanas mašīna strādāja tukšgaitā.

Oskars atbalstīja muguru pret krēsla atzveltni. Interesanti, cik daudz krēslu ir pasaulē uz katru cilvēku? Divi? Pieci? Varbūt vēl vairāk? Viens no tiem, proti tams, ir galvenais goda krēsls. Otrās šķiras krēsli atrodas mājās, kafejnīcās vai kur citur. Saskaņā ar krēslu sūtību vienam krēslam zināmā laika posmā jā-būt cilvēka galvenajam troņa sēdeklim. Tas nodrošina tā īpašniekam puskvadrātmetru stabila pamata. Ja tu sēdi, tu tomēr vairs nestāvi tikai uz divām kājām.

Un tomēr cilvēks pārvietojas no viena krēsla uz citu. Mērķtiecīgajiem, kas tiecas pēc labāka sēdekļa, parasti ir ļoti koncentrēta sejas izteiksme. Tie ierodas gan vairāki reizē, gan pa diviem, gan pa vienam. Ierodas jaunie un ir tik līdzīgi bijušajiem. Tie it kā iet pa bezgalīgu aleju, sākumā šķiet lieli, bet attālinoties kļūst pavisam maziņi. Pēc tam nozūd it kā aizkulisēs, lai vēlāk atkal parādītos kā nodrošinātas stabilas un svarīgas personas. Daži neatlaidīgākie tiecas paklusu aizzagties citiem priekšā, jo nezina, ka šādā kārtā izskries alejai cauri pirmie un pirmie tālumā kļūs mazi un sīciņi.

Viņi soļo, steidzas un gaida izdevīgu acumirkli, lai iesēstos kārotajā tronī. Kā jau allaž, mājiens tiek dots negaidot. Lūdzu, sēstieties! Gausākie paliek stāvam, viņi negrib sēsties uz brīvajām, neizskatīgajām taburetēm.

Ja viens otrs ilgotais amata krēsls šķiet varen monumentāls, kura dēļ tiešām ir vērts sacensties un traukties cīņā, tad uz pārējiem krēsliem, salīdzinot ar troņa sēdekli, attiecas pavisam citi likumi. Lielākā daļa sēdētāju tiecas šos krēslus pēc iespējas biežāk mainīt. Šie krēsli tātad nav pastāvīgi. Lai jau sēdētājs drāžas vien tālāk, lai palēkājas rotaļā, lai nozūd kā pundurītis tālumā un pēc tam iznāk no aizkulisēm cik iespējams pārvērties un atjaunots.

Lai arī tā būtu — lai nenozīmīgo krēslu plūsma ir varena!

Oskaram vēlreiz iešāvās prātā Vīvika. Viņš juta, ka vairs nemūžam necels kāju pār VIvikas dzīvokļa slieksni un nesēdēs viņas atzveltnes krēslā zem spuldzes.

Vīvika — viena no tām, kas, aizgūtnēm elpodama, bija atsūtījusi vēstuli SDP Institūtam.

Oskars vēl ļoti labi atcerējās to rītu, kad viņš rakņājās pa vēstuļu kaudzi, kas bija izgāzta uz galda, un prātoja, ar kuru gan īsti iesākt savu darba dienu. Viņa uzmanību piesaistīja Vīvikas vijīgais rokraksts. Un tieši tajā brīdī Oskars juta, ka Marika ir viņam tik ļoti apnikusi, ka, pat domās pieminot šīs sievietes vārdu, uznāca žāvas. Oskars sakārtoja šofera Ebena konstruēto aplokšņu giljotīnu un pašu pirmo atvēra Vīvikas vēstuli.

Starp citu, Oskars vēl šodien domāja, ka Rēzusam nevajadzēja skopoties, izmaksājot Ebenam prēmiju par izgudrojumu. Ebena giljotīna bija lieliska mašīna, kas nekļūdīgi veica paredzētās funkcijas. Automātiskais bloks, kas bija piemontēts pie agregāta, jau laikus signalizēja ar sarkanu uguntiņu, kad iesprūda papīrs. Pagaidām Ebena giljotīnu vēl neražoja masveidā. SDP Institūta triju nodaļu galdus dekorēja vienīgi trīs paraugeksemplāri, nekur citur tādu aparātu nebija.

Tātad Oskars iedarbināja giljotīnu, kas darbojas nevainojami, un atvēra Vīvikas aploksni. Teksts kā jau parasts. Šīs vēstules tika grupētas Tīnas Arnikas kartotēkā, uz kuras bija rakstīts: «Sairušās ģimenes». (Nesen Tīna uzlaboja savu sistēmu, sāka šķirot sieviešu un vīriešu sūdzības un novietoja tās atsevišķās kastēs. Viņu traucēja zināma disproporcija: vīriešiem paredzētajās zilajās kastēs uzkrājās nesalīdzināmi mazāk vēstuļu nekā sievietēm domātās sarkanajās.)

Tajā rītā, kad Oskars izlasīja Vīvikas gaudu vēstuli, viņš atzīmēja sūtītājas adresi savā kabatas grāmatiņā.

Protams, nekur SDP Institūta instrukcijās nebija minēts, ka atsūtītajai vēstulei vajadzētu nonākt kontaktā ar kādu personīgu piezīmju grāmatiņu. Taču Oskars paslepus veica zināmu sabiedrisko darbu, par ko viņš klusībā pat izjuta zināmu lepnumu. Viņš nezināja neviena cita, kurš būtu labprātīgi uzņēmies sabiedrisko nastu un vēl tādu, par ko neviens neuzslavēja.

Tūdaļ pēc darba beigām Oskars uzsāka meklēt Vīviku. Un tā viņš kopš paša pavasara sēdēja šajā necilajā krēslā. Nu jau bija pienācis rudens. Bet Oskaram gribējās, lai atdzīvotos visi novārtā pamestie krēsli, lai tie bagātīgā sortimentā riņķotu ap viņu un darītu dzīvi pārmaiņām bagātu.

Šodien, sēdēdams šeit zem palmas un gaidīdams Vīviku, viņš gandrīz vai aizkustināts domāja par sevī cieši iesakņojušos pārliecību, ka stingra rakstura cilvēki mēdz domāt par savas dzīves cieši nosprausto programmu.

Jā, bija pienācis rudens. Palma, kas auga ozolkoka mucā, šķita pēdējā zaļā oāze starp lietus brāzmām un vēju gaudām. Kaut kādi pērtiķi bija sasprauduši starp mizas plēksnēm saņurcītus konfekšu papīrīšus un apmēslojuši oāzes melnzemi ar pelniem.

Aiz milzīgās stikla sienas grabēja lietus. Varētu sacīt — šūpuļkrēsla lietus. Ilgas lietavas, kas aicināja sēsties šūpuļkrēslā un gaūsā ritmā šūpoties. Oskara māte, ieklausījusies oktobra lietus brāzmās, bija allaž teikusi, ka viņa ļoti mīlot šūpuļkrēsla lietu. Sim nolūkam varen labi noderēja senlaiku šūpuļkrēsls, ko viņa bija mantojusi no saviem vecākiem. Oskara māte bija kā saaugusi ar savu šūpuļkrēslu. Te kādu dienu Oskars izspēlēja veiklu triku. Oskars aizbāza aiz šūpuļkrēsla izļodzītās tapiņas bārdas skujamo asmenīti, un krēsls sāka šūpojoties neganti čīkstēt. Māte par to šausmīgi nervozēja, viņa vairākkārt pārbīdīja krēslu uz citu vietu. Taču tas nepavisam nelīdzēja, jo asmenītis stāvēja, kur likts.

Māte kārtējo reizi bija atkal pārbīdījusi krēslu, tomēr viss veltīgi. Oskars neapzināti pat mēģināja pielietot telepātiju. Ne mirkli neizlaizdams māti no redzes loka, dēls viņu klusi suģestēja.

— Asmenītis ir aiz tapiņas. Aiz tapiņas ir asmenītis.

Telepātijas seanss neizdevās. Viņš neguva kontaktu ar māti. Māte pat nepaskatījās uz Oskaru — savu dēlu. Viņa nopūzdamās atstūma šūpuļkrēslu sāņus un turpmāk to izmantoja vienīgi parastai sēdēšanai.

Oskars līdz pat šai dienai nevarēja saprast, kāpēc nebija piegājis pie krēsla un izvilcis asmenīti.

Un tomēr kopš tā laika Oskaram oktobra lietavas kļuva par šūpuļkrēsla lietutiņu.

Vīvika jau bija ienākusi un apsēdusies galda pretējā pusē. Viņa ar aizkustinošu izbrīnu vēroja dziļās domās nogrimušo vīrieti. Pamanījusi, ka Oskars lūkojas stikla sienā, aiz kuras grabinājās lietus, arī Vīvika pavērsa skatienu tajā pašā virzienā. Kad viņa, norūpējusies par savu ārieni, uz mirkli paskatījās uz zemi, gluži neviļus uznāca īgnums — lēkājot pāri peļķēm, zeķes bija notašķītas ar dubļiem.

Oskars ieraudzīja Vīviku. Oskara roka uz mirkli pieskārās Vīvikas delmam, tas nozīmēja, ka viņš to sveicināja. Vīvika svētlaimīgi pasmaidīja un aizvēra acis.

Oskars atkal ieurbās ar skatienu stikla sienā. Klusās sarunas kafejnīcā bija kā lietus graboņa, tas visu laiku sijājās virs viņa galvas un pieres.

Pie stikla sienas bija nolikts mākslīgs koks — smagā māla podā iesprausts melns zars. Pie zara bija piekarinātas gaiši zilas un sudrabotas stikla bumbiņas. Oskars vēlētos, lai stikla bumbiņās būtu paslēpti mazi zvaniņi, kas pie tikko jūtamas vēja pūsmiņas sāktu klusi šķindēt. Vēl labāk būtu, ja kaut kur noslēptu ventilatoru, kas, gluži kā iejūtīgs diriģents, īstajā brīdī pats ieslēgtos, lai mākslīgais vējš varētu sašūpot zvaniņus. Ik pēc brītiņa atskanētu maigs dzin-dzin, visi sastingtu gaidās un mitētos kulstīt mēles. Neviens netiktu gudrs, no kurienes gan varētu atskanēt šī dīvainā mūzika.

Bet palmā varētu sēdēt īsts dzīvs pērtiķis. Oskars tik labprāt aplūkotu savu senci. Tēlodams cildenu civilizēto, viņš pakasītu pērtiķim aiz auss. Oskars ļoti spilgti iedomājās, kā pateicīgais pērtiķis uzlēktu viņam uz pleca, ar savām garajām rokām satvertu viņa galvu un čukstētu ausīs pirmatnējās teikas un reizēm pat nodziedātu kādu džungļu dziesmiņu. Oskars savā iztēlē spēra soli vēl tālāk — viņš kopā ar pērtiķi roku rokā staigāja zem ziedošām magnolijām. Lai pasmīdinātu kakadū bariņu, pat nodejotu kādu bravūrīgu moderno deju — teiksim šeiku.

Nē, galīgi aizmirst Vīviku viņš nedrīkstēja. Oskars salēja konjaku glāzītēs. Abi iedzēra. Vīvika ieskatījās Oskara briļļu stiklos — tajos atspoguļojās viņas pašas gaidu pilnās, priekā mirdzošās acis.

Pa akmens kāpnēm devās augšup aizvien vairāk cilvēku. Gan bariņos, gan pa divi, gan pa vienam. Meklējot brīvu vietu, skatieni cieši urbās zāles dziļumā. Vajadzēja nejaušu krēslu, nekā vairāk, jo atnācēji bija nolēmuši pavadīt šeit savu brīvo laiku.

Katrs meklēja to vietu, kura viņam šķita vispiemērotākā. Starpība bija tikai tāda, ka ikviens to meklēja citādu un citur. Viens gribēja sēdēt pie pašas stikla sienas, lai pakavētos atmiņās un ieklausītos šūpuļkrēsla lietū, cits labprāt raudzītos uz baseina ierūsējušo krānu, kas brīžiem izšļāca mērenu ūdens strūkliņu, kas drīz noplaka, it kā caurulē elpotu astmatiķis. Oskaram nepatika sīkas, vārgulīgas strūkliņas. Viņš labprāt noraudzītos uz vareniem, bagātiem ūdenskritumiem, kas krākdami gāzās pāri klasiskām klintīm un iejaucās dziļumos.

Iedoma par šalcošiem ūdenskritumiem lika Oskaram saviebties. Viņš taču tos nekad neredzēs, jo nav fiziski pilnvērtīgs cilvēks. Kādreiz viņš gan mēģināja par tādu kļūt, taču nekas nesanāca, jo fizkultūras inspektori, kas pārbaudīja Oskara veselību, sāka gausties par viņa nierēm. Oskara labā niere bija daudz mazāka par savu kolēģu — laikam gan jau kopš dzimšanas. Tā kā ne viņa tēva, ne vectēva laikā vēl nepazina rentgenoskopiju, kas tagad bija ieviesta tik plaši, nebija iespējams noskaidrot, vai šī vaina ir iedzimta vai iegūta vēlāk. Taču pilnīgi pietika ar to, ka šie dvīņu orgāni nebija simetriski, lai tiktu ietekmēts viss Oskara tālākais liktenis. Savā laikā asimetrisko nieru dēļ viņu neuzņēma Valsts Teiksmu Unificēšanas Institūtā un pat neiesauca obligātajā karadienestā. Un tomēr Oskars iekļuva universitātē. Viņu jau gandrīz izbrāķēja, bet tad kāds profesors paziņoja, ka arī viņam esot viena kāja par diviem numuriem mazāka nekā otra, tomēr šis fakts nepavisam neietekmējot smadzeņu darbību.

Acīgā Vīvika pamanīja, ka Oskara seja saviebjas rūgtā smīnā, un viņa saudzīgi ieminējās:

— Oskar, saki kaut ko! Tev kļūs vieglāk.

Oskars pasmaidīja. Lieliski izgatavotie mākslīgie zobi iemirdzējās. Vīvika droši vien gribēja noklausīties kādu jaunu anekdoti. Oskars prata_ lieliski iegaumēt anekdotes un tās veikli atstāstīt. Ārkārtīgi vērtīgs žanrs, jautrs, moderns un laikmetīgs. Precīzs kā folklora. Tik tiešām, senču stāstījumu modernie varianti pilnīgi atbilda mūsu laikmeta mākslas prasībām.

Oskars stāstīja anekdotes, taču tajā pašā laikā neaizmirsa aplūkot Vīvikas kāju. Sieviete, liekas, bija apzināti izvirzījusi priekšplānā kreisās kājas ceļgalu. Moderna iesārta zeķe ābeļziedu krāsā. Kurpes mazliet apdilušas, dubļainas.

Marikai, ar kuru viņš dzīvoja pirms Vīvikas, bija apmēram tādas pašas kājas. Arī Agnei, Oskara sievai. Bet Kertai, Oskara meitai, ir pavisam citas formas kājas — garas, slaidas. Viņa vēl nav paguvusi tās pietiekami ne iestāvēt, ne iemīdīt, tāpēc lieli nav kļuvuši resni. Ļoti iespējams, ka Kertas kājas vienmēr būs slaidas, jo tagad sabiedriskais transports ir noorganizēts daudz labāk nekā Marikas un Vīvikas jaunībā.

Transports, salīdzinot ar Agnes agrīnajiem gadiem, ir nesalīdzināmi progresējis. Šis laikmets ar katru dienu attālinās un aizslīd no mums aizvien tālāk — gluži kā viņas jaunība.

2

Vēlāk viņi cauri lietus brāzmām skriešus devās uz autobusa pieturu un apstājās zem kupla vītola. Selgā trīcēja gaismas svītra, elsoja vējš. Kaut kur kaut kas rībēja, it kā viļņi dauzītu pret krasta klintīm tūkšu mucu.

Gāzelēdamies piebrauca autobuss un apšļakstīja gaidītāju kājas ar ūdeni. Oskars apkampa Vīvikas vidukli un palīdzēja sievietei iekāpt autobusā. Oskaram aizsvīda brilles, taču viņš sataustīja kabatā monētu. Kāds to izkampa viņam no rokām un iespieda saujā papīra strēmelīti.

Ap Oskaru un Vīviku spaidījās cilvēki. Vīvikai aiz muguras kvernēja gara auguma vīrieši. Oskars elpoja Vīvikas matos. Vīvika ar mokām atbrīvoja vienu roku un sāka grozīt Oskara mēteļa pogu. Oskars grasījās viņai par to aizrādīt, jo poga jau ilgāku laiku karājās divu diedziņu galā.

Drīz vien viņi izkļuva no pieelpotā un piesviedreta autobusa un steidzās projām, kaut gan gāza lietus. Vīvika lēca pāri peļķēm. Viņa bija pārāk drukna, lai atļautos šādas izdarības, un Oskaram nepavisam vairs nepatika pavadīt Vīviku.

Kad tie bija uzkāpuši pa trepēm, Vīvika ilgi rakņājās somiņā un kabatās, meklēdama atslēgas. Viņa, liekas, uzminēja, ka Oskars nav labā garastāvoklī, un ik pēc brītiņa atskatījās pār plecu. Oskars tomēr izturēja šos skatienus.

Vīvika iededza priekšnamā lampu, kurai bija zaļš kupols. Noģērbusi mēteli, viņa nostājās pie spoguļa, lai noraustu no sejas lietus lāses, pēc tam nokrāsoja lūpas. Oskars vispirms rūpīgi aplūkoja savus samirkušos cimdus un tikai pēc tam uzmanīgi iebāza kabatā.

Iegājis viņai līdzi istabā, Oskars atlaida kaklasaiti vaļīgāk.

Šobrīd viņš jutās pārāk slinks, lai sarunātos.

Pamanījis vienīgo atzveltnes krēslu, kas atradās kaktā zem spuldzes, Oskars ļengani ieslīdēja tajā.

Vīvika apstājās istabas vidū un nolaida rokas gar sāniem, viņa nezināja, ko iesākt. Un tomēr pamanīja, ka Oskars paslepus izstiepa roku un pavērās pulkstenī.

Dibenistabā kāds klusu sauca Vīviku.

Sieviete aizspieda ar plaukstām ausis, tomēr izgāja virtuvē, ielēja glāzē ūdeni un nozuda dibenistabā. Gar

Oskara nāsīm aizplīvoja mazliet piedeguša cepeša smarža.

Kad Vīvika atgriezās, viņas rokas ļoti drebēja. Viņa sataustīja grāmatu plauktā pusizdzertu pudeli. It kā tīšuprāt ielēja konjaku tajā pašā glāzē, no kuras tikko bija pasniegusi bērnam ūdeni.

Oskars iedzēra mazu guldzieniņu. Saskaroties ar glāzi, lūpas šķita it kā pārkaltušas. Vīvika kāri iztukšoja atlikumu.

— Mormonis, — Vīvika dusmīgi izdvesa gandrīz ar asarām acīs.

Oskars skatījās viņai garām. Viņš itin labi zināja, ka vienīgais glābiņš ir klusēšana. Un klusēja. Pasēdējis vēl brītiņu, piecēlās gausi kā mēnessērdzīgais un izgāja priekšnamā.

Vīvika diezin kāpēc iededza visas ugunis — papildus stāvlampai arī vēl griestu gaismu un sienas spuldzi virs kušetes. Viņa pastaigājās pa spilgti apgaismoto istabu un vērīgi raudzījās apkārt. Kā to varēja paredzēt, Oskars necentās apgalvot, ka šis nav viņa pēdējais apciemojums, sak, lai Vīvika nebažījas, ja ir kaut ko aizmirsis, gan jau citreiz un tā tālāk.

Oskars juta, ka viņam ir jāpasteidzas. Ja viņš to nedarīs, no Vīvikas acīm izspurgs asaras, sekos teatrāli apskāvieni un bezgalīga gaušanās par izputināto dzīvi.

Oskars pats atvēra durvis un pēkšņi jutās ļoti atvieglots. Viņš saņēmās un, jau stāvēdams koridora puskrēslā, sūtīja Vīvikai atvadām gaisa skūpstus.

Cik jauks bija sākums un cik mokošas beigas, dodamies lejā pa kāpnēm, Oskars mierīgi secināja. Nokļuvis savā dzīvoklī, viņš nomazgāsies vannā un tūdaļ liksies gulēt, lai nebūtu jāizjūt paģiras pēc šīm ieilgušajām attiecībām.

Izgājis uz ielas, turpat pie Vīvikas mājas uzstaipija samirkušos ādas cimdus. Viņš nepaskatījās uz augšu, kaut gan droši zināja, ka tur aiz kāda loga stāvēja Vī-vika un uzmanīgi sekoja katrai viņa kustībai. Noskārtis, ka Vīvika viņu novēro, Oskars nostājās zem laternas, kas izskatījās gluži kā pastala. Viņš bija cilvēks ar vērienu, ar pāris minūtēm taču nekas nebūs zaudēts, lai jau Vīvika patīksminās, lai atēdas. Vēlāk būs jauki atcerēties: Oskars stāvēja zem laternas un domāja par mani. Patiesībā Oskars domāja par to, kur dabūt taksometru.

Pie stūra tiešām parādījās automašīna ar zaļo uguntiņu.

Tūdaļ Vīvika aiz salijušā loga kļūs mazāka un mazāka un pēc tam it kā izgaisīs no pasaules.

— Tādā laikā saimnieks pat suni nedzen laukā, — sacīja šoferis, kad viņam bija pateikta adrese, kur jābrauc.

— Līst un līst, — Oskars priecīgi piebilda. Sataustījis kabatā cigareti, aizdedzināja to ar šķiltaviņām, kurās bija iemontēts gāzes baloniņš.

— Jā, laikam no naktsmaiņas, — painteresējās taksometra vadītājs un iedrāzās milzīgā peļķē. Gar loga stikliem notecēja dubļi.

— Jā, — Oskars draudzīgi atbildēja. — Rokas pārgurušas, un kājas kā pamirušas.

Un, gluži kā pavēli saņēmuši, visi locekļi, kuros sila tīkams gurdenums, pēkšņi pielija ar smagmi.

Oskars iekārtojās polsterētajā sēdeklī ērtāk un nodomāja, ka, strādādams SDP Institūtā, viņš patiesībā nekad nav bijis īsti norūpējies par kādu problēmu.

No visa, kas bijis, palikušas pāri tikai dažas dīvainas izdarības.

Viņš skrēja augšup pa eskalatoru, kas ātri traucās lejup, ausīs dūca,galva šķita tukša kā aizsērējis pumpis. Augšā — to tik tikko varēja saredzēt — ūdens strūklas mazgāja agro rīta vilcienu, kam jau pēc brītiņa bija jāsāk joņot pa stingri nospraustu maršrutu. Tur vilcienu jau gaidīja tālu redzamas žirafes, kas dīvainā kārtā spēja aptvert neaptveramo un sita uz teletaipa lentes pārlieku īsas, taču izsmeļošas atbildes visam, kas šķita neatrisināms. Citreiz Oskars juta, ka viņš ir audeklos ievīstīta mūmija kādā no vārdu piramīdas labirintiem.

Kopš tā laika, kad, paklausot smadzeņu inspektora ieteikumam, sāka lietot trankvilizatorus, eskalators apstājās. Vienlaikus izgaisa vēlēšanās skriet. Nebija vairs nekādas mokošas vajadzības kaut kur steigties. Saites no mūmijas noņēma. Oskars nonesa lielāko daļu no savām grāmatām pagrabā un sakrāva uz veļas veltņa. Tas šķita tik jocīgi, ka viņš pāris reizes pabīdīja šurpu turpu veltņa kasti. Grāmatas gulēja kā šūpolēs, un Oskars juta, ka valda pār tām, nevis otrādi. Tas bija savā ziņā sistematizētas domas modelis — viņš varēja tās vienkārši aizgrūst projām, ja vien vēlējās.

Nekas šajā pasaulē nelikās tik vērtīgs, lai tā dēļ bojātu nervus. Bija tikai jāpiesargās, lai zem veltņa nenokļūtu pats, lai kāds neuzveltu uz kakla pārāk lielu smagumu. Kad Rauls Rēzuss sāka organizēt SDP Institūtu, viņš aicināja pie sevis arī Oskaru. Kopš tā laika viņa garu vairs nekad nenomāc rūpes un arī darbs kaulus nelauž.

Labi, ka Vīvika pateica tikai vienu vārdu: «Mormonis.»

Sievietes šādos gadījumos parasti mēdza lietot vārdus no dzimtās valodas apcirkņiem, piemēram, «cūka» vai «nelietis». Oskaru bija apsēdis tāds reflekss, ka, dzirdot sevi nosaucam par «cūku», radās nepārvarama vēlēšanās rukšķēt. Taču kā estētam šādas izdarības šķita pretīgas.

Tādās reizēs Oskars mēdza mierīgi atteikt:

— Liksim mierā mūsu kopējos senčus.

Taksometrs apstājās. Oskars sagramstīja kabatā

saņurcītu naudas zīmi un rūpīgi to nolīdzināja.

— Galvenais ir tas, lai būtu laipns ģīmis, — noteica šoferis, kad Oskars bija izkāpis no mašīnas.

— Pilnīgi pareizi, — piebilda Oskars un nozibināja zobus.

Un tā viņš iegāja namā atņirgtiem zobiem. Oskara mākslīgie zobi, kas bija ļoti labas kvalitātes, tiešām izskatījās kā īsti. Gados jaunā zobu tehniķe, kura bija tos iemontējusi viņam mutē, bija pažēlojusi Oskaru. Viņa domāja, ka Oskara gados vēl neklājoties valkāt ieliekamu protēzi. Trīsdesmit deviņi — velns zina kā lai reaģē uz šo skaitli.

Nekas, Oskars mierināja sevi, es vēl pagaidām tuvojos pusmūžam, vecuma robeža atkāpjas. Cilvēkam tiek ražots aizvien vairāk rezerves daļu, palielinoties autokatastrofu skaitam, izvēle kļūs vēl plašāka. Sava nozīme ir arī zinātnei. Kāds viņa paziņa pēc avārijas zaudēja kājas īkšķa nagu. Tagad viņam uzmontēja plastmasas nagu, kas bija pārklāts ar perlamutru.

Oskars vēl arvien neapsedza zobus ar lūpām, labsajūta auga augumā. Sveika, Vīvika! Gan jau viņa saprata. Kopš šā brīža Vīvikai Oskara dzīvē ir tieši tikpat liela nozīme kā viņas kādreiz atsūtītai sūdzībai, ko Tīna Arnika bija glabājusi sarkanajā kastē ar uzrakstu «Sairušas ģimenes» un kas nu jau atrodas SDP InstĻ tūta arhīvā.

Bet tā jauniņā zobu tehniķe, kuru Oskars atcerējās pilnīgi nejauši, bija pavisam apburošs radījums. Viņa valkāja tumšas mākslīgās skropstas un raibas pielīmējamās uzacis. Blondā parūka lieliski piestāvēja mazajai, sārtajai mutītei. Kad zobu tehniķe sāka Oskaru žēlot, tas nolēma viņu uzjautrināt un pastāstīja, ka bērnībā viņš esot izjutis ārkārtīgu vitamīnu badu. Taču Oskars kļūdījās. Zobu tehniķe bija ļoti nopietns cilvēks un klausījās Oskara vārdos ar skumjām, kā rātns bērns. Viņai, protams, neklājās zināt, ka māte katru dienu ar pulksteņa precizitāti bija rīvējusi burkānus un, barodama Oskaru, pat piedraudējusi:

— Nečinksti, citādi tev izkritīs zobi.

Oskars apstājās uz kāpņu laukumiņa. Viņš vēlējās pilnīgi tikt vaļā no Vīvikas, pirms pieskārās durvju rokturim. Kaut kur kaut kas vēl grauza un kņudēja. Būtu labi, ja varētu pielikt punktu šai dēkai ar Vīviku ar kādām mierīgām domām vai jauku atmiņu. Viņam it kā vēl ko vajadzēja no Vīvikas. Cik labi būtu, ja varētu to aizmest pagātnē, lai mierīgi apsūbē gadu gaitā.

Kaut jel atrastos kāda pagātnes epizode, kas spētu piesaistīt iztēli, lai viņš reiz kļūtu brīvs!

Oskars domās pāršķirstīja ar Vīviku kopā pavadītos vakarus gluži kā bilžainas pastkartes un pēkšņi uzdūrās īstajam acumirklim.

Tas notika kādā vakarā pašā vasaras sākumā. Saule it kā tīšām vilcinājās virs apvāršņa. Vīvika bija nolaidusi loga aizkaru, taču caur drānu arvien vēl vīdēja iesārta gaisma. Klusais nams atgādināja tukšu bišu stropu. Abi mazliet gurdeni gulēja viens otram blakus. Pēkšņi Vīvika piecēlās, basās kājas pa grīdu plakšķinādama, iegāja virtuvē, paņēma no ledusskapja šķīvi ar zemenēm putukrējumā un ienesa istabā.

Oskars jutās mazliet aizkustināts. Vīvika stāvēja viņa acu priekšā kā no jauna piedzimusi. Baltais naktskrekls šķita tikpat sārts kā loga aizkars saulrietā. Uz rokas tikšķēja pulkstenis. Šķīvi ar zeltītām malām, kurā bija zemenes putukrējumā, viņa turēja krūšu augstumā.

Vīvika notupās uz gultas malas. Abi ēda zemenes. Tad Vīvika pēkšņi pārtrauca klusumu. Viņa nolaizīja karoti, iesmējās un sacīja:

— Redzi nu, mīlestība tomēr iet caur vēderu.

Tas šķita pliekani, taču Vīvika izskatījās tikpat sirsnīga un nopietna kā iepriekš. Nevis tāda kā šodien, kad viņa staigāja pa spilgti apgaismoto istabu un glūnēja kaktos, it kā tie būtu piemētāti ar Oskara mantām, kas tūdaļ jādod līdzi.

Oskars pasmīnēja un nospieda zvana podziņu. Viņš parasti nemēdza ņemt līdzi dzīvokļa atslēgas — ne jau tāpēc, ka baidītos tās pazaudēt. Oskars tīši rotaļājās pats ar sevi un pēkšņi iedomājās, ka, iegājis pa durvīm, vairs nenokļūs sen apnikušajā dzīvoklī, bet kādā jaunā, interesantā vietā.

Kad Agnese atvēra durvis, Oskars nodūra acis. Viņam dīvainā kārtā likās, ka redzokļos vēl vīdētu Vīvikas kalsenā seja.

3

Tajā vakarā, kad Oskars tika vaļā no Vīvikas un apmierināts atgriezās mājās, Agnese bija izgrūdusi caur zobiem:

— Tante Karolīna aizgāja ar insultu!

Kapliča, kapličā tante Karolīna, divu gadu simteņu mijas bērns, kas nomira ar slimību, no kuras mirst kā ģēniji, tā mājsaimnieces.

Oskars nolika vainagu pie tantes Karolīnas kājām un piegāja pie Vairas, lai paspiestu viņas roku. Vaira, tantes Karolīnas meita, bija viņa vienaudze. Bērnībā tie apciemoja viens otru dzimšanas dienās. Tante Ka-rolīna, kas mīlēja taisnību un vienkāršību, pirka Vairai vienīgi rūtainas un svītrainas kleitas. Allaž pārmaiņus vienu pēc otras. Visas atmiņas par Vairu atgādināja ģeometriskās figūras.

Pasauli bija iespējams sistematizēt arī pēc šāda principa: stūrainie, apaļie un izņēmumi, tas ir, pilien-veidīgie. Pilienveidīgie, protams, nav sevišķi stabila suga, viņu forma ir nepastāvīga, un tie var jebkurā acumirklī pārveidoties.

Vairai bija saraudātas acis. Viņai gan tika piezvanīts, bet Vaira nepaguva ierasties, kamēr māte vēl bija dzīva.

Toties stīgu kvartets ieradās kapličā absolūti precīzā laikā — un, tīri vai jābrīnās, arī dvēseļu gans.

Tantes Karolīnas vīrs, kurš nomira pirms dažiem gadiem, visu mūžu bija uzraudzījis observatorijas optiskās iekārtas.

Vaira piegāja te pie viena, te otra radinieka vai radinieces un it kā atvainodamās pačukstēja:

— Viņa bija atstājusi zīmīti, kurā pieprasīja, lai apbedījot ar dievvārdiem.

Oskara māte iešņukstējās. Oskaram šī skaņa šķita dīvaina un sāpīga. Viņam pēkšņi atkal gribējās kļūt par mazu zēnu un ieklausīties, kā pukst mātes sirds. Taču Oskars izgaisināja šo standarta iztēles ainu, jo neatcerējās, ka māte būtu kādreiz viņu turējusi klēpī. Šobrīd māte stāvēja blakus kā svešiniece, respektējama paveca dāma. Viņa pienākums it kā bija pārvest to pāri ielai, pa kuru traucās ļoti daudz dažādu transporta līdzekļu. Oskars izkliedēja arī šo aplamo iedomu — mātei jau gadiem ilgi uz rokas bija soļu skaitītājs un viņa ik pārdienas vingroja uz līdztekām, lai saglabātu mundrumu.

Viņi atbrauca šurp abi reizē — ar vilcienu. Māte visu ceļu bažījās par vainagu. Regulāri ik pēc brītiņa tā iekunkstējās, ka puķes karstajā vagonā varot novīst. Viņa it kā tīšām ierobežoja savu domu orbītu — arī nomierināšanās veids. Saņēmusi ziņu, ka mirusi tante Karolīna, viņa kļuva ārkārtīgi aktīva. Kopā ar Oskaru devās pasūtīt vainagu un ilgi gudroja, kurš variants vispiemērotākais. Beidzot viņa pamanīja kādu vainagu, kas atgādināja kokli.

Līdz galīgajam lēmumam viņa vairākkārt pacēla balsi, dažkārt līdz pat ultraskaņai. Oskaram bija gandrīz tikpat laba dzirde kā sunim, tāpēc griezīgās skaņas it kā durstīja ausis un kaut kur pašos dziļumos sākās nieze. Arī dzelzceļa biļeti tie nopirka reizē. Viņai šķita ļoti svarīgi, kurā vagonā brauks.

Pēdējā laikā Oskars netika vaļā no iedomas, vai tikai asmenītis, ko viņš bija iemontējis šūpuļkrēslā, nav nokļuvis kaut kur mātes iekšās.

Nu vairs nebija iespējams šo asmenīti atrast. Oskara bezpalīdzība viņu atsvešināja no mātes, un dēls sāka izvairīties no sievietes, kura kādreiz bija devusi viņam dzīvību.

Bēru ceremonija ritēja savu gaitu, un beidzot tēvocis izvilka no kabatas viļķi. Tēvoča slaidā un spēcīgā ķirurga roka droši turēja darba rīka spalu. Viņa kustības bija tik precīzas, ka prieks skatīties. Pēdējā laikā tēvocis veica vienkāršāku darbu, kaut gan turpināja strādāt orgānu pārstādīšanas institūtā. Tagad viņam uzticēja vairs tikai nabas transplantācijas. Kādreiz valdīja uzskats, ka viņš ir īsts virtuozs un dzīvību glābējs. Tad gadījās kļūdīties un tēvocis zaudēja drosmi. Viņš pat nedomāja nokārt galvu un kļuva slavens ar savām runām, kuras teica institūta sanāksmēs. Tēvocim bija ne vien skaistas rokas, bet arī skanīga balss, kādreiz viņš pat sapņoja kļūt par aktieri.

Vaira piegāja te pie viena, te otra tēvoča. Vīri bija

sastājušies bariņā un čukstus par kaut ko apspriedās. Māte piegrūda Oskaram, lai arī tas piebiedrotos pārējiem.

Pie sienas bija atsliets balts krusts. Kādam taču tas jānes.

Agnese turēja Oskara elkoni.

Tēvoči mēģināja paslepus aizzagties cits citam aiz muguras. Un pēkšņi Oskars juta, ka viņš nokļuvis pašā fokusā. Vairums bērinieku raudzījās vienīgi uz viņu, un melnģērbto sejās vīdēja pavēle.

Māte vēlreiz piebikstīja Oskaram.

Vaira nostājās viņam tieši pretī — sejā dīvaina izteiksme: acis spīdēja, bet lūpu kaktiņi raucās uz augšu, it kā viņai nāktu smiekli. Uz mirkli pat pavīdēja Vairas zobu zelta kronīši.

Smilkstēja vijoles, Oskaram sāka sāpēt roku locītavas, it kā skarbie lociņi šļūkātu pār viņa ādu.

Vaira paspēra īsu solīti atpakaļ. Saraudātās acis aicināja.

Agne iečukstēja kaut ko Oskaram ausī, taču Oskars nedzirdēja, ko viņa teica.

Velns parauj! Kādam taču ir jānes krusts! Krusts ir jānes.

Vaira satvēra Oskara roku un pieveda viņu pie sienas. Oskars pacēla krustu uz pleca. Cepure, ko viņš turēja rokā, traucēja to izdarīt.

Dvēseļu gans nostājās pašā priekšā. Bēru gājiens varē ja sākties.

Čirkstēja grants. Oskars gāja vienmērīgiem soļiem un mēģināja atcerēties, kā krusts tika nests bībelstāstu ilustrācijās. Oskars bija nesis savu krustu neskaitāmas reizes gan mākslā, gan literatūrā, tomēr viņam trūka pieredzes. Ja krustu pabīdīja labi augstu, tas draudēja nogāzt Oskaru uz muguras, ja nolaida balti krāsoto šķērskoku zemāk, tas dauzīja viņa ceļgalus.

Vējš trieca sejā sīkas, ledainas lietus lāses. Oskars nebija pieradis nest smagumus, pār muguru sāka plūst sviedri. Viņš paslepus atskatījās pār plecu. Viņam sekoja Vaira, nesdama uz maza samta spilventiņa kaut kādu medaļu vai ordeni.

Par ko gan varētu būt apbalvota tante Karolīna? Oskaram uz brītiņu uzbruka skaudra ziņkāre, viņš būtu ar mieru piesliet krustu pie koka, lai apskatītu Vairas nesamo.

Oskars vēlreiz atskatījās pār plecu. Atkal iemirdzējās Vairas zelta zobi.

Oskara interese atslāba. Kas tur ko brīnīties, ja tantei Karolīnai kādreiz par kaut ko piesprausts me-dālis? Vai tik tiešām cilvēki būtu iedalāmi divās grupās — tādos, kas ir absolūti cienīgi valkāt goda zīmes, un tādos, kuriem lemts tās nekad nesaņemt.

Taču kopš brīža, kad Oskars bija ieraudzījis tantes Karolīnas medaļu, viņš jutās daudz svinīgāk. Viņš izslējās un uzgrūda krustu augstāk. Lai jau tēvoči kautrējas — tante Karolīna dabūs visu, ko bija vēlējusies. Mūzika, mācītājs, krusts un ordenis.

Un tomēr Oskaram blakus nostājās tēvocis ķirurgs. Oskars atteicās izlaist krustu no rokām. Gājiens pašlaik virzījās caur mazu bērzu birzīti, un Oskars atcerējās kādu notikumu, par ko visiem kādreiz bija stāstījis tēvocis ķirurgs.

Oskara ausīs atkal ieskanējās tēvoča dzidrā balss:

«Mēs ar lauzni un ķirku dauzījām sasalušo zemi, taču tas bija tikpat veltīgi, it kā censtos ar skalpeli pāršķelt granīta bluķi. Mums izdevās atskrubināt vienīgi sīkas šķembiņas. Cirtām veselu mūžību, varbūt piecas stundas, varbūt piecas dienas, kamēr beidzot izdobām bedri. Likās, it kā mēs būtu pārcēluši klinšu kalnu no vienas vietas uz citu. Nelaiķis gulēja koka kastē, kas bija sameistarota no neēvelētiem dēļiem, šur tur gar spraugām rēgojās bērzu miza. Naglu nebija. Kad nolaidām šķirstu lejā, izrādījās, ka bedre ir par mazu. Nolikām to gandrīz stāvus. Pēkšņi vāks atsprāga nost. Kopš tā laika man vairs nepatīk pastaigāties pa bērzu birzīm. Liekas, it kā pie koku stumbriem būtu pieslieti šķirsti, kuriem rībēdami lec nost vāki.»

Nav nekāds brīnums, nodomāja Oskars, ka tēvocim tagad uztic visvienkāršākās operācijas. Viņš taču pa-slepus sūcot spirtu. Kā jau vecmodīgs cilvēks, tēvocis nebaidās pat no autoinspektoriem. Nekas, drīz viņš aizies pensijā un nodosies savam iemīļotajam darbam — centīsies izaudzēt no parastās cūkpienes dekoratīvu puķi. Taraxacam grandiflorum.

Krustu nolika vietā. Oskars varēja atpūtināt plecu. Fotogrāfs sagrupēja bēriniekus ap svecēm ar drebošām liesmiņām, lai tos iemūžinātu. Oskars piegāja pie savas mātes un satvēra viņas elkoni. Viņš itin labi zināja, ka māte dusmosies ļoti ilgi, ja tai blakus nestāvēs vienīgais dēls. Fotogrāfija rotās ģimeņu albumus, un to varbūt aplūkos vairākas ļaužu paaudzes. Pirksts apstāsies pie viņu sejām, un kāds sacīs: te laikam stāv Oskars ar savu māti.

Agne stāvēja kaut kur viņiem aiz muguras.

Toties bēru namā viņa nosēdās blakus Oskaram.

Oskars zināja, ka Agnei nepatika bēres. Viņa bija par to atgādinājusi vairākkārt — tāpat kā tēvocis ķirurgs par bērziem. Kāpēc gan viņiem ir jāēd un jādzer, ja ir aprakuši cilvēku? Šo jautājumu Agne bija uzstādījusi daudziem. Nu viņai nācās sēdēt kopā ar citiem, jo vilciens pienāca tikai pēc pāris stundām.

— Iesvied vienu pamatīgu graķi, — Oskars iečukstēja Agnei ausī.

Agne iztukšoja glāzi un ieurbās ar skatienu savā šķīvī.

— Tagad ari mūsu saimē naktīs sāks ceļot galdi un krēsli, — kāds no tēvočiem skaļi sacīja.

Tante Karolīna bija pirmā nelaiķe ģimenē, kurā uzauguši pieci brāļi un piecas māsas.

Oskara māte atkal iešņukstējās.

Drīz vien bēru viesi sāka daudzināt aizgājēju vai atcerējās šo to no pašu dzīves.

Runāja tikai par bērnu dienām, tālo, jauko bērnību.

Cik agri viņiem nācās sākt patstāvīgi strādāt? Tikko iemācījās staigāt, jāiet ganos. Paskraidīja dažas vasaras aiz govju un aitu astēm — še, turi grožus.

— Kādreiz kopā ar māti nācām caur mežu, — iesāka visvecākais tēvocis, — virs koku lapotnēm sabiezēja negaisa mākonis. Skaidra diena pārvērtās par nakti. Koki sastinga, lietus gāze vēl nebija sākusies. Mazajā izcirtumiņā, kur bijām atnākuši, auga zemenes. Visa zeme sārtena. Atpaliku no mātes un sāku ar abām rokām stūķēt mutē zemenes. Māte pagriezās un uzmeta man īgnu skatienu. Viņa ar pūlēm pieliecās un pakampa no zemes piku. Iezvēla pa muguru. Iemi-zoja, kā nācās. Nekā nesapratu. Bija jauks mijkrēslis, saldas zemenes un pilnīgs bezvējš. Diezin kāpēc neuzdrīkstējos pat raudāt. Māte ar varu atrāva mani tālāk no celmiem, iesvieda sitamo mežā un cieši satvēra manu roku. Steidzāmies. Kad bijām izkļuvuši no meža, nogranda pērkons. Zibens apžilbināja acis. Māte iekliedzās. Viņai klabēja zobi. Gandrīz nesapratu, ko māte man pavēlēja darīt. Viņa lika man iet pār klaju lauku un samekēt palīgus.

Iedams pāri klajumam ienīdu, raudāju kā nopērts. Ienīdu māti par to, ka viņa bija man pavēlējusi iet vienam tik bargā laikā, zibeņiem šķīstot.

Vēlāk tēvs iejūdza zirgu un atveda māti no mežmalas kopā ar tikko piedzimušo Karolīnu.

Pēc šī tēvoča stāstījuma bēru viesi iedzēra zemeņu krāsas sarkanvīnu. Agne vēl vienmēr īgni pētīja savu šķīvi. Oskars zelēja sviestmaizīti. Zivs gabaliņā bija neciešami daudz asaku. Pēkšņi aiz loga sāka spīdēt saule. Mazliet ovāla un dzeltena kā citrons. Dzeltenīgs stars trāpīja Agnei tieši acīs, un viņa sarauca pieri.

Un atkal bēru viesi stāstīja cits citam par savu agro bērnību un darba jūgu.

Vaira nostājās mātei aiz muguras un klusā balsī sūrojās, ka viņa nezinot, ko iesākt ar tantes Karolīnas mantām. Abas paskatījās uz kādu milzīgu eļļas gleznu, kurā bija attēloti kādas mistiskas pilsētas nami ar rožu podiem uz balkoniem.

Nu ierunājās pats jaunākais tēvocis — tas pats, par kuru visu laiku mēļoja, ka viņš nemaz neesot sava tēva dēls.

Uzlūkojot šo cilvēku, Oskaram lūpu kaktiņos pavīdēja smīns. Cik jocīgi mūsu laikmetā skan vārdi: sava tēva dēls vai arī — viņš nav sava tēva dēls.

Tagad, kad jebkura sieviete, ja vien pati vēlējās, varēja izmantot mākslīgās apsēklošanas institūta pakalpojumus un izraudzīties ģenētikas tabulā vispiemērotāko donoru, tēva personībai vairs nebija ne mazākās nozīmes. Protams, vecajiem teicieniem bija milzu inerce, tā, piemēram, pasaulē vēl šodien varēja atrast atpalikušus cilvēciņus, kas nopēla krematorijas.

Nu, ko gan pateiks šis jaunākais tēvocis?

Cik jaunu viņu iejūdza vergu darbos?

— Mēs sestdienas vakaros sapulcējāmies lielistabā un dziedājām.

Visi samulsuši klusēja.

— Mēs sasēdāmies lokā un dziedājām.

Neviens pat neuzdrošinājās ieklepoties.

Kādēļ visi pēkšņi kļuvuši tik svinīgi?

Oskars mēģināja iedomāties visus šos brāļus un māsas kaut kad tālā pagātnē sēžam saimes istabā. Telpa bija silta. Krāsns dvašoja versmi. Vasarā pēc lietus šeit pa vaļējām durvīm ieplūda piparmētru smarža. Miermīlīgs cilvēku pulciņš sēdēja mijkrēslī vai petrolejas lampu gņismā un dziedāja. Tāpat vien — norunāja un sāka dziedāt. Paši uz savu ierosmi, bez kādas piespiešanas.

Kāds uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja cigareti.

Kāds cits nopūtās.

Māte pieliecās Oskaram tuvāk un pačukstēja:

— Vai atceries, kā mēs vakaros sanācām visi kopā un dziedājām? Kad atnāca Karolīna un Vaira, arī viņas nosēdās pie citiem un dziedāja.

— Vaira, vai tu vēl atceries? — Oskars jautāja radiniecei. Vaira piemiedza acis un lēni palocīja galvu.

4

Kamēr pārējie SDP Institūta darbinieki kamīntelpā mierīgi dzēra rīta kafiju, šoferis Ebens steidzās kā negudrs.

Saņēmis pastā vēstuļu maisus un iekrāvis tos furgonā, Ēbens iedarbināja motoru, lai brauktu atpakaļ uz iestādi. Viņam bija pavēlēts katru ritu atgriezties SDP Institūtā pa citu ceļu. Rēzuss bija viņu vairākkārt brīdinājis: SDP Institūta adresei jāpaliek nezināmai. Kas tas būtu par skandālu un jucekli, ja sūdzētāji un ierosinātāji kādā jaukā dienā personīgi ierastos iestādē!

Apmetis lielu līkumu pa pilsētu, Ēbens sāka stūrēt atpakaļ uz SDP Institūta namu. Visi viņa rīta izbrau-

cieni atbilda noteiktam principam: kāpēc iet taisni, ja var ar līkumu.

Ebens itin labi zināja, ka, ja viņi pamestu vienkāršu līkumu, viņu varētu viegli izsekot un nopeilēt finiša vietu. Dažs saniknots sūdzībnieks, kam šausmīgas dusmas neļāva pat nosēsties pie galda un sastādīt vēstuli, droši vien nospiestu savas mašīnas_ starteri un izbraukātu Ebenam līdzi visus zigzagus. Ebenam bija ne vien jāizstrādā ļoti sarežģīti maršruti, bet arī jāmāk atkratīties no visāda veida sekotājiem. Tāpēc Ebena viena acs raudzījās spogulī, bet otra vēroja ceļu. Ja radās kaut vai niecīgākās šaubas, viņš tūdaļ sāka manevrēt. Viens no parastākajiem paņēmieniem bija apturēt mašīnu un sākt rakņāties gar motoru. Ebens ar gudru ziņu bija ierīkojis zem mašīnas ka-pota visādus spogulīšus, tikko paceļ motora vāku, visa apkārtne kļūst saskatāma kā panorāmas kinoteātrī. Lai tikai izsekotājs pamēģina apturēt savu vāģi viņa furgona tuvumā!

Protams, potenciālam SDP Institūta furgona vajātājam būtu daudz vieglāk iegaumēt mašīnas numuru, bet šāda iespēja tika jau laikus likvidēta. Rēzuss uzrakstīja transporta kustības dienestam garas vēstules un beidzot dabūja atļauju katru dienu mainīt furgona numuru. Bet arī pats Ebens prata lieliski maskēties: te viņš valkāja platmali, te žokejnīcu, aukstā laikā divas dažādas ausenes un reizēm uzlika galvā pat filca naģeni. Tā izskatījās pēc dāmu cepures, tāpēc izsekotājs varēja nodomāt, ka mašīnu vada sieviete.

Bez tam Ebenam ļoti palīdzēja arī piepūšamais vilku suns, kas pēc īpaša institūta pasūtījuma tika izgatavots rotaļlietu rūpnīcas laboratorijā. Varenais dzīvnieks mūžīgi sēdēja, sausā, rožainā mēle mūžīgi karājās no mutes, un vērīgās sarga ausis visu laiku bija saslietas. Sākumā melnīgsnēji dzeltenais suns kaitināja Ēbenu, jo brauciena laikā nodevīgi kratījās. Bet Ēbens izgudroja paņēmienu, kā panākt, lai piepūšamais sargs nekustētos. Viņš piemontēja zem suņa svina plati, un kopš tā laika mākslīgais dzīvnieks nekad vairs negāzās virsū priekšloga stiklam — pat ne tad, kad Ēbens spēji nobremzēja. Suns izskatījās tik īsts un reāls, ka cilvēki meta ap SDP Institūta mašīnu lielu līkumu.

Protams, ne jau katru dienu Ēbens sēdināja sev blakus suni. Cilvēki nedrīkstēja to pārāk labi iegaumēt. Viens divi — bija suns, viens divi — suņa vairs nebija. Šādi triki Ebenam, varētu sacīt, bija tikpat kā asinīs. Uz suņa ciskas bija ventilis, pa kuru izlaist gaisu, tikpat ērti varēja mākslīgo suni piepūst ar mašīnas pumpi. Ar laiku rūpnīcā ražotais suns kļuva Ēbenam tik mīļš, ka viņš pat nokristīja savu ceļabiedru, dodams tam, kā jau klasiskās literatūras cienītājs, vārdu Fausts. Ar laiku Ēbens pārliecinājās, ka tad, ja kādam špikam iešautos prātā doma mesties viņam virsū, ļaundaris, ieraudzījis Faustu, tūdaļ atteiktos no sava nelietīgā plāna.

Ēbens bija rūpīgi sagatavojies arī tādiem momentiem, kad Fausts kā tukšs gumijas maiss gulēja uz šofera sēdekļa. Ēbens uzmeistaroja pistoli vai, kā viņš mēdza izteikties SDP Institūta darbiniekiem, — pistoles maketu. Ierocis izskatījās pietiekami briesmīgs, gluži kā īsts šaujamais.

Ar pistoles maketu varēja efektīgi šaut, jo tās rokturī bija iemontēts minimagnetofons. Nospiežot sprūdu, atskanēja tā lielgabala šāviens, kas bija uzstādīts pilsētas parka atrakciju nodalījumā un kura milzīgo grāvienu Ēbens kādos svētkos bija paslepus fiksējis magnetofona lentē.

Bez tam Ēbens kā savus piecus pirkstus pazina vissarežģītākos viaduktus pilsētā, kā arī šķērsielas un pagalmus. Ja kāds mēģinātu izsekot, allaž rastos iespēja kaut kur iegriezties un aizdzīt mašīnu aiz kāda mājas stūra. Vienā acumirklī tiktu piepumpēts suns un izpūsti putekļi no pistoles maketa stobra. Sēcošs svilpiens, kas tad atskanēja, radīja Ēbenam stabilitātes un drošības sajūtu.

Tiesa kas tiesa, pagaidām Ebenam vēl nebija gadījies likt lietā šos ārkārtējos līdzekļus.

Šodien Ēbens jau laikus atveda pasta kravu uz SDP Institūtu. Viņš apturēja mašīnu pie garāžas vārtiem un pamirkšķināja ar ugunīm. Foto relejs atvēra durvis, un auto iebrauca garāžā. Vārti automātiski aizvērās. Ebens iestiepa vēstuļu maisus blakus telpā, kuru SDP Institūta darbinieki mēdza dēvēt par svērtuvi. Uz galda atradās žurnāls, kurā Ēbens katru dienu atzīmēja atvesto sūtījumu svaru.

Ņemot vērā, ka SDP Institūts bija ļoti solīda iestāde, pašreizējā svaru māja šķita mazliet primitīva. Ebens jau lauzīja galvu, kā pārbūvēt un pilnveidot šo kādreizējo sētnieka dzīvokli. Viņš domāja, ka betona griestos jāizcērt caurums un jāuzstāda vēstuļu lifts. Pagaidām SDP Institūtā pastāvēja tikai trīs nodaļas, tāpēc Ēbena pienākums bija atsūtītās vēstules sasvērt trīs vienādās daļās un attiecīgi sabērt skalu grozos. Ebens ticēja, ka dzīve progresē, un cerēja, ka SDP Institūtā nodaļu skaits drīz vien pieaugs. Agri vai vēlu tam bija jānotiek, jo vēstuļu skaits palielinājās ar katru dienu, un lifts nebūtu vis ērtība, bet gan ārkārtīgi vajadzīga ierīce.

Pagaidām Ebenam nācās iztikt bez jebkādas mehanizācijas. Viņš pakampa skalu grozu klēpī un vienu pēc otra nogādāja tos trīs nodaļu vadītāju kabinetos.

Tagad SDP Institūtā sākās faktiskā darba diena.

Ejot cauri kamīntelpai, Ebens mazliet augstprātīgi sveicināja nodaļu vadītājus, kas tur sēdēja un gaidīja.

Pēc tam visi trīs — Perts Tīvels, Armilde Kasina un Oskars — it kā pēc pavēles piecēlās un izklīda.

Kaut gan Oskars bija dzēris kafiju, viņš tomēr jutās mazliet noguris. Milzīgā vēstuļu kaudze uz galda vēl vairāk palielināja apātiju. Vairums ļaužu taču gribēja vēstules vienīgi saņemt, un pirms iestāšanas darbā SDP Institūtā Oskars pat nenojauta, ka tik daudziem cilvēkiem patīk vēstules rakstīt.

Protams, pasaulē dzīvoja arī tādi, kas tvēra spalvaskātu vienīgi galīgā izmisumā, taču gandrīz visi mēdza činkstēt par savām sīkajām ikdienas likstām. Vispār rakstītais vārds bija atkal nācis cieņā, un katra balss meklēja atbalsi.

Taču Oskars tūdaļ aizgaiņāja šīs nerātnās domas un mēģināja sev iestāstīt, ka šāda attieksme pret savu darbu nav godīga. SDP Institūts bija sabiedrībai ļoti nepieciešams, šeit jebkurš sociologs vai plānošanas iestāde varēja iegūt tik nepieciešamos datus. Pat futu-rologi nemēdza celt savas gaisa pilis gluži bez pamata. Cilvēku aktivitāte katrā ziņā bija pozitīva parādība. Oskaram pār muguru pārskrēja salti drebuļi, iedomājoties, ka vienā jaukā dienā viņa darba galds varētu būt tukšs, nevienas vēstules, jo pēkšņi būs pienācis vispilnīgākais zelta laikmets, visi kļuvuši apmierināti un pasīvi, un neviens vairs negribēs ņemt rokā spalvaskātu. Oskars pasmīnēja — lai nu būtu kā būdams ar pārējo, taču garīgās problēmas pastāvēs mūžīgi.

Oskars atlieca muguru un piebīdīja giljotīnu sev tuvāk. Atbīdījis svārku piedurkni, iegrūda roku vēstuļu kaudzē.

Oskara norūdītais skatiens spēja aptuveni noteikt vēstules saturu pēc rokraksta. Pilnīgi pareizi: traktāts par šķūnīšu taisnīgu sadali.

Pie Oskara labās rokas bija noliktas krāsainas kastes. Pirmā izlasītā vēstule ielidoja violetajā telpu problēmu atvilktnē.

Šis pats temats tika risināts arī pāris nākamajās vēstulēs. Par kāpņu telpām un parādes durvīm.

Sekoja vairākas sūdzības par sliktiem trotuāriem. Tās tika iesviestas brūnajā kastē, uz kuras bija uzraksts: «Transports. Kājāmgājēji».

Drīz vien sarkanajā kastē nokļuva vairākas vēstules par izirušām ģimenēm. Viena pēc otras vairākas mātes sūdzējās par to, ka trūkst bērnudārzu vai arī tie atrodas pārāk tālu no mājām. Šos sūtījumus Oskars iesvieda iesārtajā kastē, uz kuras melniem burtiem bija rakstīts: «Pēcnācēji».

Kaut gan Oskars jau pāris stundu rāvās vaiga sviedros, taču vēstuļu kaudze neplaka.

Līdz šim Oskars sparīgi darbināja giljotīnu, bet tagad to apturēja uz ilgāku laiku.

Šķiršanās no Vīvikas viņu neuztrauca. Par to viņš bija domājis vairākkārt no sākuma līdz galam un no gala līdz sākumam. Visi gali bija ūdenī. Varētu teikt arī tā: apaļš atmiņu kamols, notikums ar skaistu sākumu un skaidrām beigām. Punkts tika pielikts tajā acumirklī, kad viņš atcerējās Vīviku baltajā kreklā ar zemeņu šķīvi rokā. Dēka ar Vīviku tika iebāzta aizmirstības aploksnē, un aploksne pamatīgi aizzīmogota tā, lai to nevarētu atvērt pat ar Ebena izgudroto biroja agregātu.

Oskaru traucēja kas cits.

Viņš atbalstīja zodu delnās un skatījās ārā pa logu:

Oskar, tev ar katru dienu klājas labāk un labāk, viņš domās sacīja pats sev. Tavs darbs SDP Institūtā ar katru dienu kļūst interesantāks un interesantāks. Drīz

Sāka uzmākties irrealitātes sajūta. Tas bija tik savādi un neparasti. Kaut ko tādu Oskars nebija piedzīvojis jau sen.

vien sāks pieaugt pateicības vēstuļu skaits, 4,7 procentu vietā pienāks 7,5. Tā tas ir ieplānots — un tā arī būs.

Šis lieliskais eksperiments, īsa pašiedvesma drīz vien nostabilizēja garastāvokli, un Oskars pabīdīja zem giljotīnas nākamo vēstuli.

Jumts tek, durvju atslēga sabojājas katru otro dienu, kāpņu telpu margas izļodzījušās, apsildes agregāts drebina visu namu, kāds izdauzījis flīzes trepju telpā, — lai jau turpina gausties tepat violetajā kastē.

Oskars sakoncentrēja uzmanību, selektējot viņš nedrīkstēja kļūdīties. Reiz atbildīgā sekretāre Tīna Arnika iesniedza Rēzusam ziņojumu. Oskars bija ielicis kāda pilsoņa sūdzību par cauru jumtu iesārtajā kastē pie pēcnācējiem.

Algu taču maksāja par to, ka viņš, būdams augsti kvalificēts darbinieks, spēja izlobīt vēstuļu pamatdomu un tās pareizi kvalificēt.

Pilnsapulcē Rēzuss šo gadījumu nosauca par negatīvu parādību. Armilde Kasina, kurai kļuva Oskara žēl, kuluāros, apliecinādama viņam savas simpātijas, sacīja: sak, kādi gan var rasties bērni tur, kur lietus tek gultā.

Un tomēr Oskaru kaut kas traucēja. Bez tam viņam priekšā uz galda atradās ļoti komplicēta vēstule, kurā vienlaikus bija rakstīts par izirušu ģimeni, logu, kas nepasargā no vēja, un sliktu ielas apgaismojumu.

Rēzusa instrukcijā bija noteikts, ka ievietot vēstuli vairākās kastēs kopiju veidā ir atļauts vienīgi izņēmuma gadījumos. To varēja atļauties tikai 1,7 procentu apjomā no vēstuļu kopskaita. Tā kā gada beigas vairs nevīdēja tālu aiz kalniem, Oskars jau bija izlietojis viņam iedalītos 1,7 procentus. Protams, te vainīgs bija pats Rēzuss, piešķirdams nodaļas vadītājam tik mazu rotaļlaukumu. Taču neko vairāk piešķirt arī nedrīkstēja. SDP Institūta darbu vērtēja pēc vēstuļu skaita. No tā vadoties, maksāja prēmijas. Norakstu sistēmas plaša ieviešana mākslīgi palielinātu vēstuļu skaitu. Rēzuss vispār izvairījās no tukša blefa un skaitļu uzpūšanas. Šajā ziņā viņa rokas bija tīras.

Oskars nospieda vienu no zvana podziņām, kas līdzīgi sāls kristāliem rindojās zem rakstāmgalda virsmas. Arī šo ērtību bija sagādājis Ebens. Zvana kontakti atviegloja pārslogoto telefona tīklu.

Tūdaļ ieradās saimniecības vadītāja. Viņa turēja uz paplātes šķautnainu kafijas kannu, tasīti un cukurtrauku. Starp citu, viņa bija paņēmusi līdzi' arī sarkankoka kastīti, kurā atradās dažnedažādas — gan sāpju remdētājas, gan nervus nomierinošas tabletes. Tabletēm šoreiz Oskars nepieskārās, bet lūdza ieliet tasi kafijas un ar standziņām piemeta klāt veselus trīs cukura graudus.

Kas īsti viņu nomāca?

Oskars galīgi sadrūma. Viņš taču nedrīkstēja ļauties skumjām. Nekādā gadījumā! Kas gan laupīja viņam sirdsmieru? Senāk, pirms iestāšanās darbā SDP Institūtā un pirms ārstēšanās, viņu sistemātiski mocīja depresija. Šī šausmīgā pašsajūta taču nedrīkstēja atkārtoties. Tam nav nekāda iemesla, Oskars centās sev iestāstīt. Senāk — tad gan. Tad viņu bez apstājas spīdzināja bailes no slīkšanas. Mājās viņa rakstāmgalds vai lūza, cik cieši tas bija piestūķēts ar grāmatām, brošūrām, avīžu izgriezumiem un instrukcijām. Starp drukātā vārda kaudzēm allaž pazuda spalvaskāts un zīmuļi. Bieži vien nācās notriekt dārgās minūtes grāmatu grēdu pārcilāšanai, lai atrastu kabatas nazi vai dzēšamo gumiju. Starp citu, viņš cieta arī fiziski, jo haosa dēļ, kas valdīja uz galda, bieži sāpēja galva. Oskars gan tiecās ievest kārtību, taču tas neizdevās. Ar katru dienu sakrājās aizvien vairāk un vairāk grāmatu, avīžu izgriezumu un brošūru. Viņš nesalika tos plauktos vai skapī, jo baidījās, ka tad nekad neizlasīs. Kad Oskars kādā svētdienas rītā sāka kārtot galdu, tad vakarā atklājās, ka viņš nav necik tālu ticis, kaut gan bija strādājis kā zvērs. Acu priekšā virmoja, jo Oskars bija mēģinājis steigā šo to arī izlasīt, tiecies apgūt ko jaunu un interesantu, kas dažkārt vēl oda pēc tipogrāfijas krāsām. Nekas neaizķērās atmiņā. Ja veicās, viņš vienā vakarā tika vaļā no vienas kaudzes, bet desmit palika. Bet nākamajā dienā likvidētās grēdas vietā tik un tā pacēlās jauna.

Tagad viss bija nokārtots un sistematizēts. Nevis kā senāk, kad Oskars pelnīja maizi, lasīdams lekcijas. Tagad viņš pat izjuta zināmu baudu, sviezdams ugunī avīzes, tik tikko izlasījis virsrakstu. Nebija vairs agrākās pienākuma apziņas. Oskaram nepavisam vairs nerūpēja, ka varētu palikt neizlasīts kas ļoti svarīgs.

Bet kāpēc viņam nebija un nebija miera?

Turēdamas rokā uzmanības un koncentrācijas laternu, Oskara domas klaiņoja pa smadzeņu visslepenākajiem labirintiem. Kur gan varēja slēpties asais dzelonis? Var būt, ka ar viņu bija noticis tāpat kā ar šūpuļkrēslu, kurā māte neatrada paslēpto asmenīti?

Pēkšņi Oskaram kļuva žēl mātes un viņas šūpuļkrēsla. Zem dibena it kā sāka kņudēt. Aizkustinājuma brāzma, kas pārskrēja viņam pāri kā devītais vilnis, piepildīja sirdi ar nožēlu un vainas apziņu. Toreiz viņam vajadzēja izņemt asmenīti no šūpuļkrēsla. Izņemt pašam, ja jau pats bija to tur ielicis.

Beidzot Oskars tomēr atguvās. Cik labi, ka viņš atcerējās māti. Tagad Oskars beidzot saprata, kāpēc viņu durstīja šis dīvainais dzelonis.

Ausīs atbalsojās mātes vārdi, it kā tie būtu tikko sacīti, kaut gan bija iegaumēti kopš Karolīnas bērēm.

— Vai atceries, arī mēs vakaros sēdējām visi kopā un dziedājām.

Nu viņš atkal tos dzirdēja tikpat skaidri kā toreiz. Tos atgādināja pats jaunākais tēvocis. Viņš bija tas, kurš pārsteidza visus un piespieda apklust. Viņš taču sacīja:

— Sestdienas vakaros mēs sapulcējāmies lielistabā un dziedājām.

Oskaru sāpīgi aizvainoja doma, ka Kerta nekad un nekam nevarēs sacīt par saviem vecākiem:

— Tad mēs vienkārši sasēdāmies lokā un dziedājām.

5

Pa autobusa pakaļējām durvīm lauzās iekšā aizvien jauni pasažieri un stūma Oskaru uz priekšu. Viņš atbalstīja plecu pret vadītāja kabīni un spieda pretī. Oskars sasprindzināja ierēdņa darbā atslābušos muskuļus. Nevarēja taču pieļaut, ka ļaudis gumzīšanās stundās saspiestu viņa ģitāru. Papīrs, ar ko veikalā aptina instrumentu, slapjdraņķī samirka un izšķīda. Daži gabaliņi bija pielipuši pie stīgām un baloja tur kā siltumizturīgas sniega plēksnes.

Stāsta — cilvēkam vistrauslākie esot plecu kauli. Oskars tiecās iekarot pleciem visērtāko pozu.

No vadītāja kabīnes gāzās svelmains gaiss, kas oda pēc eļļas. Vīrietis, kurš valkāja pelēku rupjas dzijas kamzoli, lēni grozīja stūres ratu. Smagi piekrautais autobuss uzmanīgi aizgāzelējās garām automašīnām, kas stāvēja ceļa malās, laikam bija slidens. Ik pēc brītiņa uz armatūras galdiņa iedegās virzienrādītāja spuldzīte. Oskaram diezin kāpēc likās, ka tur sēž sieviete un mirkšķina sarkanu aci. Oskara brilles bija mazliet aizsvīdušas. Viņš ar mokām izvilka kabatas lakatiņu un uzspodrināja stiklus, nenoņemdams brilles no acīm.

Kad pie nākamās pieturas indikators atkal ieslēdza virzienrādītāju, Oskars beidzot saprata, ka viņš nav redzējis parādību. Autobusa šoferis bija izgriezis no kāda ilustrētā žurnāla krāsainu sievietes fotogrāfiju un pielīmējis to tā, ka kreisajā acī, ieslēdzot virziena rādītāju, sāka zibināt sarkana spuldzīte.

Ieraugot šo velnišķīgo sievieti ar sarkano aci, Oskaram šķita, ka viņš nemaz nav tik apdauzīts. Viņš visu laiku — īpaši ģitāras dēļ — bija juties diezgan neomulīgi.

— Ģitāru?— noprasīja pārdevēja mūzikas instrumentu veikalā un pasmīnēja.

— Tieši tā, — Oskars atteica. — Pēc klavierēm atnākšu rīt.

Cilvēks šobrīd draudēja kļūt par modes un tam sekojošo aizspriedumu upuri. Ģitāras pēdējā laikā bija okupējuši vienīgi puišeļi, un, it kā gribēdami aizvainot mūziku, gar magnetofoniem ķimerējās vienīgi pensionāri.

Stāvot pie letes, viņu sāka grūst projām pusaudži, kuriem uz zoda bija tikko sadīgušas pirmās pūkas. Puišeļi turēja rokās ģitāru un skaļā balsī gluži kā lietpratēji stāstīja cits citam par instrumenta īpašībām. Kad Oskaram tomēr laimējās pievērst sev pārdevējas uzmanību un pašās beigās viņš pat uzdrošinājās palūgt, lai ģitāru iesaiņo, pienapuikas samiedza acis, uzmeta kūkumu, un kāds pat tiecās būt asprātīgs un pieminēja trešo jaunību.

Kāpjot autobusā, Oskaram šķita, ka arī šeit pasažieri sāks par viņu ņirgāties. Lielajā burzmā ģitāras stīgas tika piespiestas pie sēdekļa atzveltnes, un atskanēja skaļš strinkšķis. Oskars ierāva galvu starp pleciem un tikai tagad, aizsedzis nodevīgo instrumentu ar savu augumu, jutās kaut cik labāk.

Muļķības, Oskars sevi mierināja. Ada ilgajos gados bija kļuvusi pietiekami bieza, viņu vairs nespēja satraukt nekas.

Jebkuru cilvēku itin viegli var izsist no sliedēm tad, kad tas ir noguris, novārdzis vai saniknots.

Šorīt Oskars bija pamodies ar durnu galvu.

Ievērojot moderno psihologu ieteikumus, viņš tūdaļ sāka sev iestāstīt: tu esi vesels, apmierināts, šķietami brīvs, tev nepavisam nekas nekait. Un — tavu brīnumu! Drīz vien atkal Oskars kļuva priecīgs, un likās, ik uz soļa viņu pavada dīvaina, patīkama skaņa. Izgājis no mājām, sāka iet pa balti mirdzošu sērsnu, taču ausīs visu laiku skanēja neizprotama liega mūzika, varbūt tās bija arfas skaņas vai vēl kas debešķīgāks.

Tikai vēlāk darbā, kad sirdī iedūrās tāds kā dzelonis, Oskars, uz laiku atsvešinājies pats no sevis, atcerējās, ka no rīta bija pamodies saīdzis un dusmīgs.

Skaistule atkal pamirkšķināja sarkano aci. Autobuss apstājās. Tajā ielauzās vēl daži pasažieri. Viņam garām aizspraucās kāda māte ar bērnu, kurš neganti spārdījās. Oskars bija spiests pagriezties, un viņa mēteļa pogas lika ģitārai dīvaini iestrinkšķēties.

Cilvēki spraucās ārā arī pa priekšējām durvīm. Oskars turējās, cik spēka, un sargāja mūzikas instrumentu ar savu augumu.

Kāpēc gan pie taksometru pieturas bija tik bezgalīgi gara rinda!

Jau nākamajā acumirklī Oskars vairs nenožēloja, ka bija izvēlējies autobusu. Viņam vienkārši aizmirsās, ka atrodas ļaužu gūzmā.

Oskara ķermenis noraustījās. Tas mēdza gadīties ļoti reti. Tādos brīžos laikam neviens īsti nesaprot, kas ar viņu notiek. Viens acumirklis — un Oskaru sev pakļāva un sāka mocīt kāds neizprotams spēks.

Vai atkal jauna Vīvika?

Oskaram tomēr izdevās novaldīties un pat pasmīnēt. Desmitā vai varbūt divdesmitā Vīvika?

Oskaram priekšā stāvēja sieviete, kuras seju viņš pirmajā acumirklī pat nemācētu attēlot. Dominēja mazliet pārbiedētās acis. Pārbiedētā pasažiere bija iekāpusi autobusā kopā ar kādu pilsoni. Uz to otro viņam neatlika laika paskatīties.

Oskars noraudzījās uz roku baltajā cimdā, kas saņēma autobusa biļeti.

— Irisa, tu taču nenometi biļeti zemē? — kāds jautāja svešiniecei ar pārbiedētajām acīm.

Cik brīnišķīgs vārds: īrisa!

Baltajā cimdā tērptā roka vēlreiz pieskārās kabatai. Oskars cik varēdams pacentās atbrīvot vietu. Irisas elkonis pieskārās ģitāras stīgām.

Lielie, tumšie redzokļi tēmēja uz Oskaru.

Oskars saņēmās un sacīja:

— Labdien, īrisa. Piedod, man nav iespējams pacelt cepuri. Rokas aizņemtas.

Lielās acis mazliet piemiedzās, taču skatienā pavīdēja vēl lielākas izbailes.

— Piedodiet, — īrisa izdvesa.

— Pēdējā laikā veci draugi vairs negrib mani pazīt, — Oskars gandrīz nekaunīgi turpināja. — It īpaši kopš tā laika, kad sāku valkāt brilles.

— Var jau būt, — nomurmināja īrisa un pasmaidīja.

Oskaram šķita, ka pats grūtākais brīdis ir garām. Svešā viņam, acīm redzot, noticēja. Tagad vajadzēja klusēt un ļaut pārbiedētajai sievietei mazliet padomāt. Steiga šobrīd būtu nevietā.

Oskars tīšām skatījās Irisai garām, kaut gan tas nebija viegli. Irisas skatiens kavējās kaut kur nezināmos tālumos. Sieviete lielā steigā skraidīja pa atmiņu takām — kur gan viņa būtu kādreiz sastapusi šo vīrieti?

Nākamajā pieturā no autobusa izkāpa ļoti daudz ļaužu un līdz ar tiem arī īrisa. Nu Oskars kļuva brīvāks. Viņš pacēla cepuri un ilgi turēja to rokās. Kad autobuss sāka braukt, viņa acis sastapās ar Irisas acīm, jo viņa vēl stāvēja uz peroniņa.

Oskaram pēkšņi kļuva karsti, kaut gan pa autobusa durvīm gāzās iekšā auksts gaiss. Nu viņš zināja, kur mēdza izkāpt īrisa. Tā nevarēja būt nejaušība. Irisa droši vien dzīvoja tepat kaut kur tuvumā.

Citādi tas nemaz nedrīkstēja būt.

Patiesībā viņš pazina īrisu jau ļoti sen. Viņš bija redzējis šo sievieti gan vasaras saulē, gan ziemas puteņos. Bet vienmēr dīvainā kārtā aizslīdējis tai garām. Sieviete viņu vienīgi mazliet mulsināja un it kā paralizēja. Var jau būt, ka es maldos, Oskars šaubījās. Varbūt esmu sajaucis īstenību ar iztēli? Katru dienu tev garām paiet milzums ļaužu. Visi nāk no kaut kurienes un kaut kur aiziet. Tikai retais aizķeras uz atmiņu sietiņa.

Nē, īrisu viņš tik tiešām pazina jau sen. Bija pazinis kopš laiku laikiem. Kādreiz viņa pat apsēdās Oskaram blakus. Oskars atcerējās, kā toreiz viņa domas pēkšņi izklīda uz visām pusēm kā dzīvsudrabs un deniņos sāka dunēt. Oskars laikam pat nepaskatījās uz Irisu, tomēr bija viņas valgos.

Atkal kārtējā Vīvika? Diezin kurā? Nedroša sapazīšanās, daži steigā pateikti vārdi, kamēr abi it kā nejauši sāka viens otram tuvoties. Tad sākās paisums, kam sekoja bēgums.

Kad Oskars iegāja savā dzīvoklī ar ģitāru padusē,

viņš sastapa priekšnamā Agni. Kā jau vienmēr, viņa bija noliekusies pie krāsns durtiņām un rāva sērkociņu.

Agnesei kājās bija novalkātas čības. Malkas pagales viņa ņēma ar cimdiem. Viņa ārkārtīgi rūpējās par savām rokām. Džempera piedurknes bija uzlocītas.

Beidzot Agnesei laimējās uzpūst liesmu. Viņa piecēlās un cieši nopētīja Oskaru. Oskars nolika ģitāru kaktā. Atkal iestrinkšķējās stīgas.

Agneses domīgais skatiens Oskaram nepatika. Viņš izlikās vienaldzīgs. Lai vispār ko sacītu, novilcis mēteli, jautāja:

— Vai Kerta jau pārnāca?

6

Kerta sēdēja viesistabā, turpat uzkavējās arī Melnais Džeks. Patiesībā tas bija Kertas klasesbiedrs Tarmo, kurš šo noslēpumaino iesauku iemantoja balss lūzuma laikā, kad draudzējās ar visādiem švaļiem. Stāsta, ka šis bandītiskais vārds un uzvārds viņam patika arī vēl tagad, kaut gan tie abi ar Kertu jau mācījās abiturientu klasē. Citu klātbūtnē viņu par Melno Džeku neviens neuzdrīkstējās dēvēt. Tad, kad vēl bija kaut cik ciešams laiks un Tarmo jārējās pa ielām ar savu melno motociklu, Oskars kādreiz ieraudzīja viņu pie veikala. Zēns sēdēja uz motocikla, galvā autoinspekcijas prasībām atbilstoša kaska, ko dekorēja uzraksts: Melnais Džeks. Puisis, kurš bija iesaukts tik baismīgā vārdā, mierīgi sildījās rudens saulītē un kāri grauza augļu vafeli ar rožainu, it kā ar anilīna krāsu sārtinātu pildījumu.

— Lieliski, — Oskars diezin kāpēc sacīja.

Keita piecēlās no krēsla un piegāja pie Oskara. Meitene atkal bija uzģērbusi pārlieku garo un plato džemperi, kas sniedzās vai līdz lieliem un gandrīz pilnīgi apsedza kleitu.

— Kas ir? — viņa īgni jautāja.

Oskars samulsa. SDP Institūta vēstulēs viņš bija vairākkārt uzdūries tekstiem, kas iesākās ar vārdiem: «Es nicinu savus vecākus ...»

Oskars pasmīnēja.

— Es gribēju apvaicāties, vai Tarmo prot spēlēt ģitāru.

Zēns papurināja galvu.

— Dievs tas kungs ir aizmirsis uzskaņot manas ausis, — zēns vienaldzīgi atteica.

Oskars kaut ko neskaidri nomurmināja un nogrima domās. Pēc tam ieslīdēja atzveltnes krēslā un uz brītiņu pilnīgi aizmirsa Kertu un Tarmo.

— Ko tu vaigsties? — jautāja Kerta.

— Vai tiešām neviens šeit nemāk spēlēt ģitāru?

— Nesaprotu, kas tev lēcies, — Kerta smējās. Tēva dīvainā izturēšanās viņu uzjautrināja.

— Bet dziedāt, es ceru, jūs taču protat?

— Kam tas vajadzīgs? — Kerta brīnījās.

Kerta uzlika abas rokas sev uz pakauša, paskatījās griestos un nopūtās.

Melnais Džeks visu laiku uzmanīgi vēroja Oskaru.

— Viens šajā istabā ir lieks, — Kerta gausi novilka.

Melnais Džeks piecēlās un sadrebināja ceļgalus, lai

izlīdzinātu bikšu vīles.

— Lai jau paliek viesis, — Oskars mierināja. — Es iešu projām.

Oskars gausiem soļiem izšļūca caur priekšnamu, iegāja guļamistabā, ilgi raudzījās spogulī un mēģināja uzminēt, ko gan viņa acis varētu paust svešam cilvēkam.

Vēlāk, kad Melnais Džeks jau bija aizgājis un ģimene sēdēja pie ēdamgalda, Oskars atkal atsāka valodas par ģitāru.

— Kam tā vajadzīga? — Kerta jau mazliet satraukta noprasīja. — Mums ir radio, televizors, magnetofons un putekļu sūcējs, kas ari kviec.

— Kāpēc? — jautāja Agne, it kā viņa būtu Kertas atbalss. Agnes balss šķita vienaldzīga, viņa gausi zelēja gaļu.

— Mes varētu sasēsties loka un dziedat, — Oskars nerimās.

Agnes skatiens bija pielipis pie šķīvja.

Kerta klusi iespurdzās.

— Tev atkal uznākusi lēkme, — Agne sapīkusi aizrādīja.

Oskars ar vienu acs kaktiņu pablenza uz sievu. Agne allaž bija pilnīgi noslēgusies sevī un tikai ļoti reti paskatījās kādam tieši acīs. Likās, ka viņa visu laiku ir aizņemta pati ar savām domām, kas šķita pārlieku smagas un drūmas. Sevišķi slikti viņa jutās kopš tās dienas, kad bija atteikusies no sava kārtējā vaļasprieka.

Šis pēdējais vaļasprieks Agnei ilga vairākus gadus un atstāja dziļas pēdas viņu dzīvoklī. Agne iestājās aušanas pulciņā. Laiku pa laikam viņa pārnesa mājās kārtējo segu vai galdautu. Oskaram riebās šie simetriskie, izrakstītie auduma gabali, ko Agne izklāja gan uz krēsliem, gan dīvāniem. Atkal krusti un auseklīši — sarkanā, zaļā un brūnā krāsā. Sākumā Oskars protestēja, bet Agne uz to nereaģēja. Sieva apgalvoja, ka viņas uzdevums esot gādāt par to, lai dzīvoklis būtu glīti un gaumīgi iekārtots. Ar katru pavasari, kad istabā sāka iespīdēt spožā saule, Agnes sačokurojušies un izbalējušie darinājumi izskatījās aizvien neglītāki. Var jau būt, ka tā bija paša Oskara vaina, bet, raugoties uz šīm strīpām un zvaigznēm, viņam dīvainā kārtā sāka uzmākties garlaicība. Visi pārējie turpretī apgalvoja, ka Agnei ir laba gaume un ka viņu dzīvoklis iekārtots lieliski.

Taču šo aizraušanos nepavisam nevarēja salīdzināt ar iepriekšējo, kad Agne bija samīlējusies akmeņos. Toreiz viņa pienesa pilnu dzīvokli ar visādiem akmeņiem, gan apaļiem, gan stūrainiem. Veidodama dažādas mākslinieciskas kompozīcijas, piekrāva ar tiem pilnus kaktus. Kādreiz, nākdams mājā no darba, Oskars notālēm bija ieraudzījis Agni soļojam pa ielas bruģi kopā ar kādu veci, kas stūma ķerru.

Agne sarunājās ar sirmgalvi un dzīvi žestikulēja. Nokļuvuši līdz vārtiem, abi sakampa milzīgu laukakmeni un ienesa namā.

Kamēr akmeņi aizņēma tikai kaktus, dzīve šajā namā ritēja pilnīgi normāli. Taču tā kļuva neciešama pēc tam, kad Agne nogādāja mēbeles uz bēniņiem un ģimenei nācās iekārtoties uz akmeņiem. Uz oļiem novietots dēļa gals skaitījās plaukts. Kādā vakarā Oskars nolika pagalvī nevis spilvenu, bet akmeni. Beidzot Agne izbijās. Pilnīgi nemanot, akmeņi pamazām nozuda.

Darbīgās Agnes mugurā kļuva aizvien muskuļaināka. Oskars vēroja sievu, un viņam šķita, ka tās galva starp šiem pleciem varētu kļūt aizvien mazāka.

Oskaram apnika sēdēt pie galda, taču viņš bija par slinku, lai pieceltos. Taisnību sakot, viņam vajadzētu paņemt no atvilktnes lecamo auklu un iziet pastaigāties. Smadzeņu inspektors bija viņam ieteicis vakaros šad tad palēkāties. Tik tiešām Oskars bija vairākkārt viņu pieminējis ar pateicību. Izlēkājies svaigā gaisā līdz apnikumam, Oskars gulēja kā nosists bez jebkādām miegazālēm.

Vasarā, balto nakšu laikā, lēkāt nemaz nebija tik viegli. Šķita, kāds nemitīgi viņu uzmana, un tas Oskaram ļoti nepatika. Viņam ļoti dergtos, ja kāds to redzētu. Oskars parasti mēdza vingrināties aiz stacijas, tur bija kāds mazs bruģēts laukumiņš, ko citiem grūti ieraudzīt. Kādreiz viņš pat aizgāja uz mežu. Tikko Oskars iesāka vingrināties, viņš izdzirdēja kaut kur tuvumā stenēšanu un vaidēšanu. Aiz izbīļa apstājās, jo nodomāja, ka notiek uzbrukums kādam cilvēkam. Taču, pārvarējis bailes, sāka iet uz trokšņa pusi. Noslēpies aiz resna koka, ieraudzīja vīrieti, kas lēca pār platu siksnu, ko tas žigli grieza riņķī un kura pie katra lēciena noplīkšķēja pret zemi.

Smadzeņu inspektora arsenāls nav neizsmeļams, daži ieteikumi šķita universāli.

Atceroties kādreizējo meža dēku, Oskars pasmīnēja. Bija grūti tā uzreiz iztēloties jebkuru viņa iemīļotajās izdarībās. Oskars it kā vēroja pats sevi no malas, kad lēkāja pār auklu. Turpat tuvumā rosījās Agne — klēpī smags laukakmens. Motocikla seglos sēdēja Melnais Džeks un grauza vafeli, starp kuras plāksnītēm vīdēja rožains pildījums.

Oskars labprāt atkal sāktu lēkāt, taču atturējās, jo uzvēdīja vēsums un bija slapjdraņķis. Lēkājot pār auklu, viņš novārtītos līdz ausīm ar dubļiem.

Kerta sāka nokopt galdu, taču iejaucās Agne.

— Man tev kas sakāms, — viņš iebilda.

Agne it kā pamodās no murgiem. īsu mirkli pirms tam, kad Agne iesāka runāt, viņas vaigi pietvīka, seja kļuva plankumaina.

Oskars satrūkās un gandrīz ar izbailēm uzlūkoja Agni. Arī Kerta nojauta, kas tiks sacīts, un lūdzās.

— Varbūt iztieciet bez manis! Man rīt būs divi kontroldarbi.

— Nē. Tas attiecas ari uz tevi. Tu paliksi šeit.

Oskars nopūtās. Viss liecināja par to, ka tuvojas

negaiss. Oskars pūlējās sev iestāstīt, ka Agnei ir tāda daba — laiku pa laikam vajadzīgs neliels tracis. Kaut gan parasti izrādījās, ka «nelielais tracis» bieži vien pārvērtās par īstu skandālu.

Agne pāris reižu gadā mēdza izvemt uguni gluži kā vulkāns. Iemesls vienmēr atradās. Oskars līdz pat šai dienai netika gudrs, kā būtu labāk: paciest divus trīs vulkāna izvirdumus gadā vai arī pārdzīvot katru dienu dažas balles stipru zemestrīci. Savā mūžā viņš bija pamatīgi iepazinies ar abiem dabas stihijas veidiem. Māte savā laikā vai ik dienas satricināja zemi, bet Agne mēdza ierauties sevī un klusēt, kamēr uzkrājās iemesli eksplozijai.

— Pelni, uguns un lava, — Oskars nomurmināja pie sevis.

Kerta jutās kā apsvilināta. Viens plecs noslīdēja uz leju, otrs nevarīgi pacēlās uz augšu. Vaļīgais kamzolis kļuva līdzīgs tukšam maisam.

— Jums galu galā jārēķinās arī ar mani, — Agne nikni iesēcās. — Jūs to atceraties pārāk reti.

Cik ļoti savā laikā Oskaram imponēja Agnes stingrā nostāja un spēcīgais raksturs! Oskaram šķita, ka Agnes basketbolistes augums lieliski saderas ar viņas stingrajiem, negrozāmajiem principiem.

Kopš pirmajām dienām, kad viņi iepazinās, Oskars Agnes tuvumā jutās droši un labi. Agne pašlaik beidza fizkultūras institūtu, Oskaram vēl bija jāstudē viens gads juridisko zinātņu fakultātē. Varbūt nelielā gadu starpība, proti, sieva bija tikusi izglītībā mazliet tālāk par vīru, pamodināja Oskarā neapzinātu mazvērtības izjūtu. Kādā vājuma brīdī Oskars bija aizbēdzis no mātes uz citu pilsētu, lai turpinātu studijas, un šis šķietamais kontrasts starp Agnes un mātes raksturiem kļuva viņam liktenīgs.

— Drošības dēļ novāc traukus, — Oskars pamācīja Kertu. Taču viņa vārdos apslēptais ironijas lādiņš netrāpīja ne Kertai, ne Agnei. Kerta jau gribēja sākt lielā steigā rosīties, lai tikai izkļūtu no tuvā negaisa un šīs pārsātinātās telpas, taču Agne bargā tonī pavēlēja viņai palikt uz vietas.

— Šodien man piezvanīja kaut kāda Vīvika, — Agne izgrūda caur zobiem. — Viņa vaicāja pēc tevis un vēl kaut ko. Bija nobažījusies, vai tu pavisam drīz tikšot no manis vaļā.

— Tipiska provokācija, — Oskars mierinādams iestarpināja.

Kerta it kā saruka sevī, lai paslēptos pagalde, un uzrāva uz ausīm džempera apkakli. Šķita, ka viņa ir ielīdusi notekcaurulē.

— Tu mani par cilvēku neuzskati, — Agne neizprotamā kārtā novaldījās un, skatīdamās Oskaram garām, piebilda. — Tas taču nenotiek pirmo reizi.

Oskars nodūra acis. Viņam nebija tādas apkakles, ko uzraut augšā līdz ausīm.

— Tiešām nezinu, kāpēc šī Vīvika tev zvanīja, — Oskars brīnījās. — Mēs pazināmies ļoti pavirši.

— Varbūt tu sacīji viņai, ka arī mēs abi esam tikai pavirši pazīstami, — Agne dzēla. — Tas, ko viņa teica, bija tomēr ...

Beidzot Agne zaudēja pašsavaldīšanos.

Viņa sāka skaļi raudāt. Mazā sejiņa kļuva līdzīga pārkaitētai metāla bumbai, viss ķermenis raustījās. Tajā brīdī, kad viņa aizsedza ar plaukstām acis, pleci pauda muskuļota atlēta milzu spēku.

— Agne, es tevi lūdzu, — Oskars mierināja. — Šeit ir arī Kerta.

— Ja jau citādi nevar, tad viņas — kā jau meitas pienākums ir vest tevi pie prāta, — Agne izdvesa caur asarām.

Kerta izbrīnā iepleta acis. Apkakle noslīdēja uz pleciem, skatiens urbās Agnē.

Kādreiz, senās dienās, kad Agnei tikko sākās vulkāna izvirdumi, Oskars patiešām ļoti izbijās. Toreiz viņš kā mācēdams mierināja sievu, pateica daudz brīnišķīgu vārdu. Pati pirmā eksplozija laikam notika tieši Annikas dēļ. Tagad Oskars šo Anniku tik tikko spēja vēl atcerēties. Varbūt vienīgi tādu sīkumu, ka Annikai patika gaišzilā krāsa un viņa diezin kāpēc izaudzēja saviem mazajiem pirkstiņiem šausmīgi garus nagus. Pēc Annikas Oskars diezgan ilgi atturējās no jebkādām sievietēm. Mājās atkal valdīja miers, viņi abi ar Agni tēloja laimīgu ģimeni un mācīja Kertai lasīt ābeci. Kerta toreiz pirmo gadu gāja skolā.

Pagāja kāds laiks, un Agne sāka vakaros iziet no mājām. Pēkšņi viņai virsū kā kalns uzvēlās neskaitāmas dzimšanas dienas, sanāksmes, dažnedažādi kursi. Starp citu, Agne šajā periodā reizē apguva vairākas valodas, un viņas vaļasprieks bija esperanto dzejoļi.

Kādā vakarā Oskars ieraudzīja viņu kafejnīcā. Kopā ar svešu vīrieti.

Oskars pēkšņi juta, ka viņam pieauguši jauni spārni — un viņš iepazinās ar Ēriku.

Drīz vien apdzisušais vulkāns kļuva atkal aktīvs. Bet Oskars par to vairs neko daudz neuztraucās. Nomierināja apziņa, ka Agnei tomēr ir cits, ar kuru viņa bija sēdējusi kafejnīcā. Oskars nezināja un pat nepainteresējās, cik ilgi turpinājies šis Agnes romāns. Un vispār šaubījās, vai tas bija nopietns. Jau nākamajā vasarā Agnei uzbruka tūrisma lēkmes, pārgājieni kājām, un viņa bieži aicināja sev līdzi arī Kertu.

Tā kā Oskars jau sen bija pie šiem vulkāna izvir-dūmiem pieradis, viņš sevišķi neuztraucās ari šodien. Cerēja, ka Agnes dullums drīz pāries.

— Tu esi nožēlojams, — Agne nikni izdvesa.

— Māt, lūdzu, izbeidz, — Kerta čīkstēja.

— Ciet klusu! — Agne atkliedza. — Iepazīsti dzīvi! Aizliec aiz auss, ko dzirdi šajā namā!

— Kāpēc jūs esat tik ļauni? — nomurmināja Kerta it kā samierinādama.

— Jūs ne viens, ne otrs neturat mani par cilvēku, — Agne urdījās aizvien niknākā tonī. — Jūs gribat, lai es visu paciešu un turu muti. Es nekādi nedrīkstu izrādīt, ka man ir raksturs! Lai tikai jūs justos ērti un labi. Mans pienākums ir uzupurēties — un viss!

— Ja jau jūs nevarat dzīvot kopā, tad izšķirieties! — Kertā iekliedzās un sāka raudāt. Meitenes pleci nodrebēja, un viņa atkal uzrāva džempera apkakli uz ausīm.

Nu vairs neizturēja Agne. Viņa pielēca kājās, metās virsū Kertai un ieklupa tai matos.

Oskaram šķita, it kā viņam būtu sametušās zarnas. Visu augumu no papēžiem līdz galvai sāka kratīt salti drebuļi, un kādu brīdi viņš stāvēja pilnīgā neziņā. Tad pēkšņi attapās, ko darīt, jo atguva kustības spējas. Piecēlies no krēsla, Oskars, tīši vilcinādamies, izgāja priekšnamā. Paņēmis ģitāru, stīgas strinkšķinādams, atgriezās pie ēdamgalda.

Agnese atlaida Kertu vaļā. Kerta atkal pacēla galvu un uzmanīgi vēroja katru Oskara kustību. Acis piesarkušas, garie mati šausmīgi izpluinīti. Mute mazliet pavirus, seja sasprindzināta — un pēkšķi Kerta izskatījās tik līdzīga viņam pašam.

Oskars ar abām rokām cieši satvēra ģitāru un pacēla augstu gaisā. Brītiņu vēroja aiz pārpūles nobālušos pirkstus un trieca instrumentu pret krēsla atzveltni.

Ģitāra sašķīda skārbalās, stīgas samudžinājās. Tās tikko manāmi vēl drebēja. Un dīvaini džinkstēja. Skaņa bija tik neparasta, ka Oskars nekādi nespēja atturēties, viņš satvēra vienu no stīgām pirkstos un pielika pie auss.

Diemžēl tā jau bija apklususi.

7

Blakus ikdienas sīkajām rūpēm mēs tomēr nedrīkstam izlaist no acīm pašu galveno. Ierēdņi ar šauru redzes loku neatbilst mūsu iestādes profilam. Jūs nedrīkstat aizmirst: SDP Institūts tika nodibināts pirmkārt tāpēc, lai palīdzētu cilvēkiem, lai tos atbalstītu. Vēstuļu autori savos sacerējumos izkrata sirdis, bet tās ir ventilis, pa kuru noplūst liekā pārslodze. Mēs savācam vienkop cilvēku domas, sistematizējam tās un nosūtām tālāk attiecīgām iestādēm. SDP Institūts gluži kā caur palielināmo stiklu seko galvenajiem dzinuļiem, kas laužas caur ļaužu smadzenēm.

Senāk cilvēki sūtīja savus ierosinājumus un sūdzības tieši uz atbilstošām organizācijām. Ar tām vajadzēja nodarboties daudzu nozaru speciālistiem. Taču tiem nebija nekāda pārskata par problēmu loku, ar kurām saskārās korespondētāji. SDP Institūta nodibināšana, bez šaubām, bija pozitīvs faktors, centralizācija izrādījās daudz ērtāka nekā dislokācija.

Lai sabiedrība varētu attīstīties, ir jāpazīst tās locekļu domu un jūtu pasaule. Senāk pastāvēja uzskats, ka tā ir gluži intīma sfēra, kurā svešiem ieskatīties aizliegts. Taču jaunākie zinātniskie pētījumi pierāda, ka cilvēka rīcību stiprā mērā ietekmē viņa domas un jūtas.

Grūtajos kara gados galveno vērību piegrieza primārajām vajadzībām, vienkāršāk izsakoties, sabiedrības domas aizņēma rūpes par uzturu, apģērbu un apdzīvojamo platību, taču tagad, lai cilvēks būtu pilnīgi apmierināts, ir nepieciešams daudz vairāk. Ja cilvēks zaudē garīgo līdzsvaru, tas vēl nenozīmē, ka viņš būtu gļēvs vai vienaldzīgs, gluži otrādi, ideālā gadījumā tas liecina par to, ka starp tieksmēm ko sasniegt un sasniegto pastāv zināms līdzsvars.

Tā kā cilvēku piecu prātu dinamika ir visai labila, nepieciešams jo rūpīgāk iedziļināties šo sarežģīto procesu kompleksos, lai pēc iespējas noturētu tos līdzsvarā.

Tieksmju pārveidošanās, spriežot pēc SDP Institūtam atsūtītām vēstulēm, ļauj secināt, kādā mērā zināmā laika posmā mainījusies cilvēka psihe. Sacīsim, pāris gados šīs izmaiņas ir gluži niecīgas, taču, spriežot par vēsturi visumā, tās tomēr ļauj uzzināt par procesu norisi. Un, tā kā mēs jau varam koncentrēt uzmanību sīkām pārvērtībām, tad ar gandarījumu varam konstatēt, ka cilvēka pētīšanā esam guvuši visai lielus panākumus.

Spriežot pēc SDP Institūtā saņemtām vēstulēm, esam nākuši pie pārliecības, ka nepieciešams zinātniski pētīt pat cilvēka visintīmākās tieksmes un noskaņas. Jāpanāk tāds stāvoklis, lai mēs varētu piedāvāt sabiedrībai cilvēku attiecību pozitīvos modeļus vairumā.

Oponenti, protams, centīsies pierādīt, ka vēstuļu rakstīšana nav vienīgi dzinulis gūt garīgo apmierinājumu. Tiesa gan, sūdzības, kas tiek adresētas dažādām komunālo pakalpojumu iestādēm par traucējumiem transportā, remontdarbos un pārējos sīkumos, šķietami skar vienīgi cilvēku sadzīvi. Taču es gribētu protestēt pret šo iespējamo oponentu: vai šīs problēmas, kas tagad uzpeld masveidīgi, neliecina par mūsdienu cilvēku pieaugošo sabiedrisko aktivitāti?

Arī šeit netieši atklājas cilvēka tieksmes pēc garīgā līdzsvara, — ja cilvēks nedabū pienācīgi izkratīt sirdi, neapmierinātība sāk graut viņa nervus.

Nekas nav svarīgāks par iekšēju harmoniju, tā ir laimīga mūža ķīla. Mēs savu necilo darbu veicam tieši cilvēka laimes vārdā.

Šos vārdus Rēzuss sacīja viesim — kādai Andoras ābeču sastādītājai. SDP Institūta pamatprincipu izklāsts prasīja ļoti daudz laika, jo katru teikumu šai ābeču rakstniecei nācās pārtulkot viņai saprotamajā kataloniešu valodā.

Viešņa tika pieņemta SDP Institūta kamīntelpā. Pašā centrā sēdēja zinātņu doktors Rauls Rēzuss, viņa tuvumā visi trīs nodaļu vadītāji. Ļoti svarīgās apspriedēs Rēzuss gādāja, lai katras nodaļas vadītājs būtu pie rokas — tad viņš jutās pilnīgi drošs, ja arī aizmirstu vienu otru datu, nenokļūtu neērtā situācijā.

Tīna Arnika jau otro reizi piedāvāja katram pa kafijas tasei, interese bija sakāpināta līdz kulminācijai. Jau pirms Andoras ābeču sastādītājas ierašanās SDP Institūtā izplatījās patīkama ziņa: ābeču rakstniece lietoja nāšu paplašinātājus, tas bija pasaules modes pēdējais kliedziens. Šīs no plastmasas štancētās pus-lodītes iesprauda nāsīs, un seja pēkšņi ieguva ārkārtīgi neparastu izteiksmi, tā, tiesa kas tiesa, šķita aizgūta no kādas afrikāņu melnādainās bušmenietes. Bez šaubām, balss noskaņa kļuva moderni nazāla. Ebens, kurš prata uzlabot pat vispilnīgākās ierīces, izdzirdis par nāšu paplašinātājiem, domāja, ka,

iemontējot plastmasas puslodītēs volframa stigas, visā pasaulē pēkšņi iestātos balss lūzums.

Taču izrādījās, ka Ebena pareģojums nemaz nav no gaisa grābts. Daži uzņēmīgi muzikanti jau bija sākuši pārbūvēt instrumentus, lai izraisītu modernas nazālas skaņas. Ļoti iespējams, ka drīz instrumentu būvē, komponēšanā un visā mūzikas pasaulē, kam vien kāds sakars ar cilvēka balsi vai tās imitēšanu, sāksies īsta revolūcija.

Tāpēc visi darbinieki, kas vizītes laikā atradās Institūta kamīntelpā, ar ārkārtīgu interesi pētīja ārzemju dāmas degunu. Varbūt viņas nāsīs slēpjas sīka daļiņa no ģeniālajiem atklājumiem nākotnē? Turpinot Ēbena domu, varētu pieļaut, ka mainoties balsij un mūzikas skaņām, varētu pārveidoties arī uztveršana. Nemaz nerunājot par lielām izmaiņām balsī un skaņās vispār, bija pilnīgi iespējams, ka tiks mākslīgi pilnveidota arī cilvēka auss. Piemēram, pēc kāda laika cilvēkiem pie ausīm piemontēs īpašas skaņu uztveršanas piltuves, lai neviens nazālais šņāciens nepaliktu nesadzirdēts.

Kad augstā viešņa sāka demonstrēt SDP Institūta darbiniekiem Andoras ābeci, viens otrs nedroši smīnēja, taču visi bija un palika ar vizīti ļoti apmierināti. Visus bija skāruši jauni vēji!

Dīvainā kārtā Rēzusa runa nespēja aizkustināt ābeču rakstnieci. Kā jau savas nozares speciāliste, dzerot kafiju, viņa sāka salīdzināt savu Andoras ābeci ar vietējo. Andoras dāma laiku pa laikam nazāli iesmējās — viņu uzjautrināja fakts, ka abu zemju ābeces sākas ar burtu A un vispār abas grāmatas zināmā mērā līdzīgas.

Rēzuss, kurš lieliski prata orientēties vissarežģītākajās situācijās, izmantodams tulka pakalpojumus, pastāstīja šo to par vietējo ābeci. Cienījamais doktors cīnījās par trim, un abu tautu kultūras sakari jau pēc pāris desmit minūtēm bija kļuvuši tik stipri kā kaņepāju virve.

Kad pieņemšana beidzās, Rēzuss pavēlēja Oskaram pavadīt dāmu uz viesnīcu.

Viesnīcas vestibilā Oskars gribēja paklanīties un aiziet, taču dāma, izmantodama tulka pakalpojumus, lūdza, lai viņš apsēstoties. Dāma paskaidroja, ka šī apburošā iestāde esot atstājusi uz viņu neizdzēšamu iespaidu, tāpēc viņa labprāt uzdāvināšot arī pavadonim ābeci ar personīgu veltījumu: Oskaram nācās brīdi pagaidīt, kamēr viņa uzbrauca ar liftu augšā un nonesa eksemplāru.

Pēc tam dāma sarunājās ar tulku un Oskars stāvēja blakus. Dāma paskatījās pulkstenī, tulks pamāja ar galvu, abi, acīm redzot, bija par kaut ko vienojušies. Oskars nezaudēja pacietību arī tad, kad tulks jau bija aizgājis un dāma uzbrauca ar liftu augšā. Pagāja apmēram pusstunda, kamēr Andoras ābečrakst-niece atgriezās. Diemžēl viņa bija aizmirsusi grāmatu un smiedamās paklauvēja ar pirkstu pa deniņiem — droši vien arī Andorā mēdza stāstīt anekdotes par sklerozi.

Oskars pat nedomāja aiziet, kaut gan nejutās šeit visai ērti, jo sarunāties vienīgi ar žestiem ir bezgala grūts un mokošs darbs. Vestibilā sapulcējās vairāk ļaužu nekā parasti un daudzi pat glūnēja uz abiem sarunu biedriem. Oskaram šķita, ka tam par iemeslu ir baumas, kas bija paklīdušas par dāmu, kura valkāja nāšu paplašinātājus.

Oskars, kam nepavisam nepatika šī ļaužu nekaut-rība, droši vien samulstu vēl vairāk, ja andoriete pēkšņi neierunātos nevainojamā vietējā valodā.

— Piesitam pēdu!

Nu Oskars juta, ka viņš tiek nolaupīts. Gluži kā hipnotizēts, Oskars sekoja ābeču rakstniecei, kura, roku uz priekšu pastiepusi, drāzās pāri ielai.

— Mums jānokļūst pie vietas, kamēr vēl nav uznākusi lielā tumsa ...

Abečrakstniece nosauca kādu adresi.

Viņi gāja pa aleju, un Oskars brīnījās, cik labi an-doriete zināja ceļu.

Kāpēc, uz kurieni, kas gan viņa bija? Oskars jutās kā nozieguma līdzdalībnieks, kurš gluži kā vergs pakļaujas svešai varai. Taču vienlaikus viņu dzina uz priekšu arī ziņkāre. Sekot dāmai viņu piespieda arī neskaidra pienākuma apziņa, it kā viņam būtu jānovērš kāda ļaundarība.

Abečrakstniece pat nedomāja paskaidrot ko tuvāk. Viņa lieliem soļiem steidzās uz priekšu — cik vien to pieļāva pašaurie brunči.

Oskara acu priekšā pavīdēja zaļa uguntiņa. Kad abi bija iekāpuši taksometrā, dāma novērsās. Viņa brīdi knikšķināja naudas maciņa slēdzi, pacēla abas rokas un beidzot, dziļi nopūzdamās, atkal pagriezās pret Oskaru.

Oskars viņu vairs tikpat kā nepazina.

Dāma bija izņēmusi no nāsīm abas puslodītes, norāvusi cepuri un parūku. Oskars ieraudzīja pārgurušu, ne visai jaunu seju un iesirmu zēngalviņu.

— Viss, protams, paliks starp mums, vai ne? — čukstēja ābeču rakstniece.

Oskars pavēra muti, lai uzstādītu dāmai tūkstoš jautājumu. Viņš izjuta pienākumu dāmu izjautāt, taču sieviete jau iepriekš bija uzminējusi viņa domas un pasteidzās jau laikus noslāpēt šo interesi. Andoriete spēcīgi paspieda Oskara roku. Šis satraucošais žests šķita sevišķi iespaidīgs. Oskaram» pat šķita, ka viņš pēkšņi sarūk kā tukšs gaisa balons.

Sieviete pasmaidīja.

6i

Uz stūra abi izkāpa. Dāma uz brītiņu apstājās, pavēroja taciņu un noliecās, lai sakārtotu kurpi. Oskars bija ļoti izbrīnījies, kad viņa ar veiklu kustību norāva kurpēm papēžus un iebāza kabatā. Papēži laikam bija turējušies pie pazoles ar magnētiem. Nu ābeču rakstniece šļūca uz priekšu pa grumbuļainām plienakmens plāksnēm, it kā valkātu mīkstas čības.

— Šī iela allaž ir bijusi bedraina, — viņa paskaidroja Oskaram.

Oskars, kurš vēl vienmēr nespēja atgūt garīgo līdzsvaru, gribēja satvert dāmas roku, apstādināt to un pajautāt, kas, kur un kā.

— Ak dievs, — sieviete nomurmināja. — Kas gan pasaulē ir mūžīgs? Vai kaut kas tāds vispār iespē-j ams?

Viņa apstājās.

Oskars stāvēja viņai blakus.

Sievietes skatiens bija pavērsts uz augšu, acīs eksaltēts mirdzums.

Oskars dziļi ievilka elpu un vērīgi paskatījās apkārt.

Viņi stāvēja kādas gluži parastas mājas pagalmā. Eka bija uzcelta pirms gadiem četrdesmit vai četrdesmit pieciem. Baltie silikātķieģeļi jau kļuvuši pelēcīgi, logu rāmji nekrāsoti un apkvēpuši kā viss nams. Pagalms bija samērā plašs un pamatīgi izdangāts, ja šo vietu vispār varēja dēvēt par pagalmu, jo žoga nemaz nebija. Dibenplānā saliekama metāla garāža, atslēgas caurums pārsegts ar biezu gumiju. Pie mājas sienas auga sudrabvītols, tā mizu bija pamatīgi ap-pluinījušas kravas mašīnas, vedot atkritumus vai kurināmo. Tepat mazliet tuvāk jau rindojās arī dažnedažādas formas un izmēra atkritumu kastes, dažām no tām trūka vāku.

Taču Andoras ābečrakstniece stāvēja apburta, lielajās, mirdzošajās acis tāda aizrautība, ka viņa bija spiesta elpot aizgūtnēm. Roka taustīja kaklu, it kā viņa meklētu pogu, lai to attaisītu, taču pirksti veltīgi burzījās gar šalli.

— Kas jums liekas mūžīgs? — jautāja Oskars un juta, ka balss skan ļoti nedabiski, it kā viņš runātu tukšā baznīcā.

Sieviete noraidoši atmeta ar roku un kā apburta raudzījās augšup.

Oskars uzmanīgi pētīja mājas sienu, taču neatrada nekā tāda, kas spētu piesaistīt viņa uzmanību. Standarta logu rindas, vienā gaišāki, citā tumšāki aizkari, kas šajā krēslas stundā šķita pelēki. Dažos dzīvokļos dega spuldzes, pie griestiem karājās divžuburu vai trīsžuburu armatūras. Pie kādas palodzes bija piestiprināts dēlītis putnu barošanai — lietū izmirkušais finiera gabals bija pamatīgi aplupis. Blakus logs bija aizsists ar koka līstēm gluži kā cietuma restēm. Sākumā Oskars šo logu pat nepamanīja, jo istabā vēl nebija iedegta gaisma.

Beidzot Oskars tomēr saprata, ka Andoras ābeču rakstniece vēro tieši šo logu.

Oskars, drošs paliek drošs, mēģināja iegaumēt šā loga atrašanās vietu. Ceturtais logs no stūra, trešajā stāvā. Lejā pagalmā malkas grēda. Visparastākais kurināmais, apmēram trīs vai četri kubikmetri.

Tikko Oskara skatiens sasniedza malku, te, gluži kā telepātijas seansā, ābeču rakstniece sāka virzīties uz grēdas pusi.

Sieviete nostājās pie kurināmā krāvuma, pacēlās uz pirkstgaliem, izvilka no grēdas kādu pagali un lēni pieglauda pie vaiga.

Oskars satrūkās.

Sieviete piespieda šķilu pie deguna un kā apmāta izdvesa:

— Apse!

Pie stūra parādījās maza meitenīte ar sunīti klēpī. Viņa palaida kucēnu vaļā, un tas ošņādamies tuvojās atkritumu tvertnēm.

— Nedrīkst! — meitene uzsauca.

Kucēns pavicināja asti, veikli pieskrēja pie konteinera un ar ķepām iebrida zemē izbirušajos pelnos.

Andoras ābeču rakstniece saudzīgi nolika malkas pagali uz grēdas.

Tad izstiepa rokas un tuvojās Oskaram. Sejā rotājās liegs smaids. Oskars diezin kāpēc arī pacēla abas rokas. Sieviete tās satvēra. Viņai bija stipri pirksti.

— Pateicos, — viņa aizkustināta izdvesa.

Bija jau satumsis, kad tie, gandrīz taustīdamies pa nelīdzeno ielu, nokļuva kādā mazā parkā.

Sieviete apstājās zem kāda koka un pavēlēja:

— Sameklējiet auto, es pagaidīšu šeit!

Šie vārdi tika izteikti ar tādu sparu, it kā viņa ausi būtu ķēris sitiens ar rīksti. Oskars zināja, ka šeit kaut kur tuvumā bija taksometru pietura, taču gāja nelabprāt, virzīdamies iesāņus. Nezin kāpēc viņš domāja, ka nedrīkst atstāt šo sievieti vienu. Viņu visu laiku, gandrīz vēl vairāk nekā sākumā, mocīja kāds iekšējs nemiers. Viņš ar visu spēku atvairīja kādu uzbāzīgu domu: šaubies! Un tomēr šaubījās. Apziņā šaudījās stulbi iedomu fragmenti: ābeču rakstniece, kuru viņš atstāja gaidīt pie koka, paslēpa nāšu puslodītes koka dobumā, parakņāja ar papēdi zemi un ierušināja smiltīs noslēpumainu, baigu vīstokli, kaut ko līdzīgu modernam nāveklim, kas tevi spēj iznīcināt, pirms attopies.

Oskars pacietīgi sagaidīja savu rindu, kaut gan viņu plosīja milzīgs iekšējs nemiers. Šis citādi tik veiklais fantazētājs šoreiz nespēja izdomāt iemeslu, kā piemānīt pārējos pilsoņus un dabūt mašīnu bež rindas.

Kad pienāca Oskara kārta, Andoras ābeču rakstniece jau stāvēja viņam blakus. Tā droši vien bija viņa, jo draudzīgi pasmaidīja un pirmā iekāpa mašīnā.

Oskaram vajadzēja brītiņu koncentrēties, kamēr viņš atcerējās viesnīcas nosaukumu, lai varētu to pateikt šoferim. Vēl vairāk nācās saņemties, lai paskatītos uz dāmu. Sievietes lūpas un acu plakstiņi izstaroja gaismu, seja tumši kvēloja, nāšu paplašinātāji bija atkal savā vietā. Galvu dekorēja blāvi violeta parūka, ko vidū pāršķīra šaurs celiņš, tā ka abas puses atgādināja zaķa ausis. Viena auss šķita noļukusi, un sieviete ilgi knosījās ap to, kamēr beidzot to sakārtoja. Oskars labprāt apjautātos, vai ausī ir iemontēta stieple, taču neuzdrošinājās. Uzbraucot uz apgaismotas ielas, Oskars ieraudzīja, ka sieviete valkā uz rādītājpirksta milzīgu gredzenu. Šī dīvainā rota pamodināja Oskarā aizdomas, un viņš vēlreiz uzlūkoja dāmas roku. Tas jau nemaz nebija gredzens, bet pulkstenis.

Oskars atviegloti nopūtās.

Kad Oskars vēlreiz pablenza uz apklusušo sievieti, viņš pamanīja, ka andoriete raud. Iezaļgano neona spuldžu gaismā šķita — gaismu izstaroja pat asaras. Oskars aizturēja elpu. Deniņos bungoja mazi āmuriņi. Viņš nule bija nolēmis pie viesnīcas izlaist dāmu ārā un braukt tālāk, lai beidzot tiktu no viņas vaļā, taču pēkšņi grozīja savu lēmumu. Samulsušais šoferis paskatījās spogulītī. Oskars nevēlējās uzsākt ar šoferi sarunu par dīvaino pasažieri un apmierināt viņa ziņkāri.

— Tagad ieiesim bārā, — sieviete priecīgi iesaucās, kad tie bija izkāpuši pie viesnīcas. Uz viņas

vaigiem vairs nemanīja ne mazāko asaru pēdu, kaut gan Oskars zināja, ka dāma ne reizi nebija lietojusi kabatas lakatiņu.

Sieviete līganā gaitā gāja pa priekšu, melno lak-kurpju papēži kvēloja kā nokaitēta dzelzs.

8

Bāra kaktā pašlaik atbrīvojās galds. yibi apsēdās zem sarkanas bumbierveida stāvlampas. Ābeču rakstniece nosēdās ar muguru pret metāla kalumu, kas dekorēja bāra sienu. Kaluma niķelētais zars locījās uz baltās sienas tieši tāds, kādu to izklaidības acumirklī bija uzvilkusi uz papīra mākslinieka roka. Šīs līnijas katrs varēja iztulkot, kā vien pats vēlas. Oskars pašlaik vēroja kādu kaluma detaļu, kas savā ziņā atgādināja gan nošu atslēgu, gan miesnieka āķi.

Andoras ābeču rakstniece nolika uz galda četrstūrainu naudas zīmi un pavēlēja Oskaram:

— Šodien es gribu sākt no kreisās.

— Tas būtu? — Oskars pakalpīgi jautāja.

— Tur virs letes ir plaukts. Gribu nomēģināt no visa kā. Virzienā no kreisās uz labo pusi.

Oskars šo dīvaino vēlēšanos darīja zināmu viesmīlim, taču svešvalodā. Tā šķita pieklājīgāk.

— Ķersimies pie lietas, — dāma sacīja, kad pirmās divas glāzītes un kafijas tases bija noliktas uz galda.

— Kas man jādara? — Oskars jautāja.

— Jāpaklausa.

Oskars saguma sevī.

Vai vēl viņam nebija diezgan ar SDP Institūtu?

Vai nepietika jau ar Vīviku, Anniku, Ēriku, Mariku un tām pārējām, kurām viņš paklausīja? Katra grib izkratīt sirdi. Allaž viņas meklē kādu, pie kura krūtīm izraudāties un kuram samērcēt vesti! Bet Oskars jau bija pie tādām izpausmēm pieradis, un tā bija viņa parastā reakcija. Patiesībā šī andoriete viņu pat ļoti interesēja.

— Jums ir sirsnīgas un godīgas acis, — dāma paskaidroja, — tāpēc tieši jums ir jāzina, kas īsti rakstīts Andoras bērniņiem viņu ābecē.

— Lai notiek, — Oskars atrūca. Viņš mēģināja paskatīties uz ābeču rakstnieci, taču tādā rakursā, lai neredzētu izlocīto metāla kalumu.

— Biju vairākkārt nolēmusi padarīt sev galu, — ābeču rakstniece iesāka. — Pirmo reizi tajā namā, kur mēs bijām vakar. Toreiz man bija pieci gadi.

Sieviete iesmējās.

— Vēlāk logam priekšā piesita koka restes. Tās tur ir vēl arī tagad! Vai tiešām tas iespējams? Es taču nebūšu pārskatījusies?

Ābeču rakstniece sakampa Oskara roku un pievirzījās viņam mazliet tuvāk.

— Logs tik tiešām bija aizrestots, — Oskars atrūca.

— Es ilgi neesmu bijusi tik laimīga kā šovakar. Man liekas, it kā es būtu apturējusi laiku, it kā sasniegusi kādu ļoti svarīgu mērķi.

Andoriete atlaida Oskara roku vaļā un iegrima krēslā. Atvērusi rokassomiņu, izņēma no tās kādu spožu priekšmetu, kas atgādināja mazu projektu tru-biņu, nospieda neredzamu podziņu. No stobriņa izlēca cigarete un ielidoja dāmas mutē.

Oskars iztērēja vairākus sērkociņus, kamēr laimējās vienu no tiem aizdedzināt. Šķiltavas ar gāzes baloniņu bija aizmirstas SDP Institūtā uz galda.

— Mums pie sienas karājās paklājs ar ordeni vidū.

Mans tēvs bija maza auguma. Spēlēdams vijoli, viņš allaž nostājās tā, ka aizsedza ordeni ar savu galvu. Vecāki mēdza bieži vien strīdēties. Māte nekad nebija ar tēvu apmierināta. Nesapratu, kāpēc, laikam taču toreiz man daudz kas nebija skaidrs — tāpat kā tagad. Kādreiz tēvs atkal stāvēja ordeņa priekšā un spēlēja vijoli. Istabā iedrāzās māte, izrāva tēvam vijoli no rokām un gribēja viņam sist. Tēvs palēca sāņus, un māte iegāza ar vijoli pa ordeni. Tēvs dīvainā kārtā reaģēja pavisam dīvaini. Viņš apkrita sadusmotajai mātei ap kaklu un sāka to kaislīgi skūpstīt. Tas bija drausmīgi. Neizprotami un baigi. Pēc tam man vairs negribējās dzīvot. Kad vecāki iegāja blakus istabā, es izlēcu pa logu.

Tika ieslēgts mūzikas automāts. Oskars pagrieza galvu un ieraudzīja, ka viņam blakus stāv viesmīlis un gaida pavēli.

— Kādas valsts karogu nolikt uz jūsu galda? — tas jautāja Oskaram un pašķielēja uz ābeču rakstnieces zaķa ausīm līdzīgo parūku.

— Andoras, — Oskars pačukstēja.

— Zils, dzeltens, sarkans, — ābeču rakstniece skaļi papildināja, lai ātrāk tiktu vaļā no traucētāja.

— Un kā beidzās šis mazā bērna lielais kritiens? — Oskars noprasīja.

— Zem loga atradās malkas grēda. Kāds bija uz tās nolicis matraci, lai izvēdinātu.

Automāts laikam bija sabojājies, mūzika pēkšņi apklusa. Oskars ar abām rokām iekrampējās krēsla sēdeklī. SDP Institūtā ierastā rotaļa ar krēsliem bija viņam iedresēta tik pamatīgi, ka viņš to izdarīja gluži neapzināti.

Taču ābeču rakstniece šo kustību iztulkoja pēc savas gaumes.

— Ziniet, toreiz pēc tā kritiena arī es biju mazliet sajukusi. Šad tad vajadzēja pie kaut kā pieķerties, lai atgūtu līdzsvaru.

Oskars pamāja ar galvu.

— Tagad drāžos pa kalnu ceļiem, kamēr sāk džinkstēt ausīs, bet nekas nekaiš.

Līdz ar nākamajām glāzītēm uz galda parādījās arī nožēlojams Andoras karodziņš. Uz sarkanas drānas lielā steigā bija uzlīmēta zila un dzeltena papīra strēmelīte. Andoras ābeču rakstniece apskatīja karodziņu un pasmīnēja, pēc tam atbalstījās ar elkoņiem uz galda un salika rokas it kā lūgšanā. Pirksts, uz kura bija uzmaukts gredzens ar pulksteni, vairākkārt noraustījās pulksteņa tikšķēšanas ritmā.

— Vai jūs zināt, ka Andorā ļoti plaši nodarbojas ar kontrabandu? — ābeču rakstniece diezin kāpēc iejautājās.

— Varbūt arī jūs?

Sieviete sarauca uzacis.

Bārā pašlaik ienāca trīs jaunekļi un atsēdās uz augstajām taburetēm.

Puiši valkāja ar sudrabu izrakstītas zeķes, un Oskaram likās, ka letes priekšā uz grīdas zvīļo jāņtārpiņi. Oskars nolēma, ka jāsāk uzmanīties ar iedzeršanu.

Arī Andoras ābeču rakstniece lietoja alkoholu visai piesardzīgi. Viņa nodzēra no katras devas mazu lāsīti un pabīdīja glāzi sāņus. Vienīgi tad, kad pienāca kārta mokas liķierim, andoriete izkampa glāzi līdz dibenam un paslepus pāršļūca ar mēli pār lumi-niscējošajām lūpām.

Oskars sāka interesēties par andoriešu tradicionālajiem pašnāvības veidiem, viņš gribēja noskaidrot, kurus no tiem ir izmēģinājusi ābeču rakstniece. Taču sieviete uz šiem jautājumiem nereaģēja. Viņa par kaut ko domāja, klusībā pie sevis pasmaidīja un reizēm sadrūmusi nodūra galvu. Beidzot Oskars saprata, ka viņa galda biedre ir pilnīgi savu atmiņu varā. Viņa atbalstīja vaigu uz delnas un it kā aizsnaudās, galva spēji noliecās uz leju, kaut gan acis netika aizvērtas. Lejup nošļūca arī parūkas viena auss, ko ābeču rakstniece bija tik rūpīgi sameistarojusi, sēžot automobilī. Sieviete spēji atlieca galvu un, raudzīdamās niķelētajos griestos, ko izmantoja par spoguli, pieglauda noļukušo ausi vēl ciešāk pie galvas. Andoriete nolieca arī otru ausi un, acis iepletusi, cieši uzlūkoja Oskaru. Nu viņa izskatījās pavisam citāda, parūkas bāli violetās ausis ļoti izcēla tās tumšās acis.

— Jums ir tik daudz seju, — Oskars piebilda. Viņš labprāt būtu vēlējies padejot ar ābeču rakstnieci.

— Senāk bija vēl daudz vairāk, — sieviete nebēdnīgi atteica. — Ar katru gadu es kādu no tām zaudēju.

— Kam jūs tās pametat, es labprāt kādu pievāktu, — Oskars iesmējās.

Andoriete sadrūma. Viņa satvēra ar īkšķi un rādītājpirkstu virsdeguni un mēģināja kaut ko atcerēties.

— Viena no manām sejām tika aprakta zem gruvešiem zemestrīces laikā. Vienu otru paņem arī cilvēki, dažreiz gandrīz ar varu. No rīta pārbaudiet savas kabatas, varbūt arī jūs būsiet kādu ievilcis, — sieviete atjokoja.

— No rīta?

Oskaram negribējās skatīties pulkstenī.

— Dažreiz gadās, ka man tiek nolaupīta uz visu mūžu kāda ļoti mīļa seja. Tādās reizēs man gribas tikt vaļā arī no pārējām. Mana bērnība beidzās toreiz, kad tēvs spēlēja vijoli ordeņa priekšā. Vai jūs varat iedomāties, kāda ir sajūta, ja tu no trešā stāva nolec uz matrača! Līdzīgu pārdzīvojumu man vairs nav bijis visā mūžā.

Sieviete apklusa, brītiņu vēroja puišu sudrabotās zeķes pie bāra letes, kas it kā sinhronā bīdījās no augšas uz leju un atpakaļ.

— Es šodien labprāt būtu atkārtojusi šo lidojumu vēlreiz. Traucēja vienīgi koka restes.

— Matraci mēs kaut kur atrastu, — Oskars ironizēja.

Sieviete it kā satrūkās un saduga sevī. Viņas seja it kā nokļuva metāla kaluma ietvarā. Ko gan visu nepauda šī salocītā tērauda rīkste! Oskars tur saskatīja kalnus, aizas un vēl kaut ko ļoti noslēpumainu, ko viņš neprata noformulēt. Viņš slāpa pēc skaidrības, pirmkārt tiecās atminēt Andoras ābeču rakstnieces personību. Viņš labprāt būtu vēlējies vienu pēc otra novākt šīs viltus maskas, lai ieraudzītu tās īsto seju. Bet, ja šāda izšķirīga un ātra rīcība liktos nepiedienīga, tad lēnām un uzmanīgi atlobīt svešos slāņus, kā mākslinieki mēdz restaurēt senās gleznas, kuras vēlāk pārpindzelējuši nemākuļi.

Sieviete it kā pamodās no savām pārdomām, brītiņu parakņājās rokassomiņā un beidzot izvilka flomas-teru. Nolikusi karodziņu uz plaukstas, viņa veikli uzzīmēja uz dzeltenā papīrīša valsts ģerboni.

— Mani visu laiku traucēja tas, ka vēl kaut kā trūkst, — viņa paskaidroja.

Skaļā mūzika dauzīja pa bungādiņām.

Arī balsis kļuva skaļākas. Sudrabotās zeķes pie bāra letes mijkrēslī uzņēma aizvien lielāku amplitūdu. Pie durvīm drūzmējās ļaudis. Katram bija kaut kur jāsteidzas, taču tie aizmirsa, kur īsti dodas, un veltīgi stumdījās starp galdiem. Ābeču rakstniece pavēroja te vienu, te otru, taču arī viņa nomainīja savu domīgumu pret nemieru.

Etvijas atspere iesvieda mutē jaunu cigareti, tikko pirmā bija nodzēsta pelnu traukā.

— Kā mēs mīlam krēslus, kā ienīstam tos, un cik daudz mums faktiski jāstāv kājās, — piebilda sieviete, nenovērsdama acis no kustīgā pūļa.

— Un kas notika vēlāk ar jūsu vecākiem? — Oskars ar interesi jautāja andorietei, kuras tēvs bija spēlējis ordeņa priekšā.

— Kas gan vispār notiek ar cilvēkiem mūsu laikmetā? — sieviete vienaldzīgi atteica. — Tos vai nu nogalina — ar Kaina zīmi pierē, vai arī tie aiziet bojā kaut kā citādi, nepabeiguši distanci. Labākā gadījumā nomirst bez citu palīdzības.

Valodas vairs nevedās.

Oskars juta, ka šodien viņam atriebsies liktenis.

Tieši tagad, kad Oskara interese bija sakāpināta līdz kulminācijai, viņš vairs neuzzinās par ābeču rakstnieci it neko.

Klusējošā sieviete Oskaru it kā suģestēja. No Oskara galvas izkūpēja visas paša domas, viņš negribēja pievērst savu uzmanību nekam — vienīgi andorietei. Oskara galva kļuva tik tukša, ka viņš vairs nezināja nekā arī pats par sevi pašu, labi ja uzvārdu. Uz pieres sarasoja baiļu sviedri. Viņš drudžaini tiecās atcerēties savu dzimšanas gadu. Taču pēkšņi šķita, ka šādu gadu ir trīs, un Oskars vairs nesaprata, kurš no tiem ir īstais. Visi šie gadi dīvainā kārtā likās kuprīši, bet kāpēc, to nespēja tūdaļ atcerēties. Rokas sāka aiz bailēm drebēt, un viņš nezināja, kur tās noslēpt, lai nepamanītu ābeču rakstniece.

— Jums dreb rokas kā tādam vecam krupjē, — sieviete aizrādīja, taču Oskars gandrīz nedzirdēja šos vārdus. Mūzika padarīja visus kurlus. Un pēkšņi Oskaram atkal kļuva labi un silti. Sieviete bija uzlikusi savu plaukstu uz Oskara pirkstiem. Izrādās, ka viņas biostrāvas iedarbojās uz Oskaru pozitīvi.

— Nedzersim vairāk, — viņa pamācīja.

Oskars, kura skatiens kavējās pie mūzikas automāta, ar pūlēm pagrieza galvu, lai pavērtos ando-rietei acīs.

— Es jums iedošu tableti, kļūs vieglāk, — viņa ieminējās.

Pie Oskara mutes uz izstieptās plaukstas kļuva redzama vaļēja kārbiņa ar iesārtām tabletēm. Oskars nolēma paņemt vienu no tām, un viņa pirksta nagi neviļus pieskārās kārbiņas metāla vāciņam. Pēkšņi viņam šķita, ka visā šajā balsu un mūzikas pārsātinātajā telpā sāka skanēt vēl kādi citi dīvaini toņi. Beidzot Oskaram laimējās paņemt pirkstos vienu no iesārtajām tabletēm. Un pēkšņi atkal uzbruka bailes. Saprāts, kas bija vēl pietiekami modrs, brīdināja: šīs tabletes taču piedāvā profesionāla pašnāvniece! Norīt nedrīkst, nedrīkst norīt! Oskars aizsedza ar plaukstu muti un viļāja tableti gar zodu. Drebošie pirksti, kurus padarīja jo veiklus dzīvības saglabāšanas instinkts, aizbāza tableti aiz apkakles. Tablete nokļuva padusē un šķita — svilināja ādu. Oskars nodomāja, ka rīt uz viņa ādas parādīsies apdeguma brūces. Taču Oskars saņēmās un veltīja Andoras ābeču rakstniecei pateicības pilnu skatienu.

Sieviete noglāstīja savas parūkas cekulu, it kā glaudītu suni.

— Tagad uzkāpsim augšā, es jums iedošu ābeci ar veltījumu, — viņa piemīlīgi pasmaidīja. — Ir jau vēls, mums jāšķiras.

Oskars gluži kā mēnessērdzīgais sekoja sievietei.

Nokļuvis vēsajā vestibilā un ieraudzījis kāpnes, Oskars pēkšņi saprata, kas viņam jādara. Viņš aizbēga pat neatskatījies. Ieskrējis garderobē, pakampa mēteli un drāzās pa trepēm augšup, ārdurvis lēkāja acu priekšā. Kad viņa roka pieskārās pie saltā stikla, Oskars uz mirkli apstājās un atvilka elpu. Blakus durvīm kaktā ņiz lielas agaves stāvēja Andoras ābeču rakstniece. Lūpas un acu plakstiņi zvēroja, no ausim plūda luminiscējošas asaras. Oskars gribēja pajautāt, kopš kura laika cilvēki raud ar ausīm, taču nepaguva atvērt muti, jo galīgi samulsa, kāds it kā brīdināja un pavēlēja aiziet.

Oskars iekāpa pirmajā rīta autobusā. Viņš bija vienīgais pasažieris. Oskars lietišķiem soļiem piegāja pie kases un iegrūda roku mēteļa kabatā, lai pagrābtu sīknaudu. Pirksti pieskārās kaut kam mīkstam.

Kaut kas šausmīgs! Ābeču rakstniece bija iebāzusi viņam kabatā savu parūku. Oskars noslēpa drebošo roku azotē un kaut cik nomierinājās. Pirksti piedūrās vecam apdilušam makam. Oskars izvilka naudas zīmi un iebāza kasē. Pēc tam ilgi grieza niķeļa pogu, kurā atspoguļojās griestu spuldzes, un izvilka garu biļešu lentu. Oskars lentai uzpūta, un tā noplīvoja gaisā kā papīra pūķis. Oskars apsēdās, turēdams rokā atritinātās biļetes. Pēc tam uzkāra lenti sev kaklā, jo nolēma pārbaudīt savas personiskās mantas. Viss bija vietā: pase, SDP Institūta izdotā darba apliecība, arodbiedrības grāmatiņa un arī pārējie dokumenti. Kļuva vieglāk ap sirdi. Viņš jau gribēja nolikt kabatas grāmatiņu, te ieraudzīja kādu papīra lapiņu.

Tā bija recepte, pēc kuras viņam vajadzēja pasūtīt mātei zāles. Kaut jel to neaizmirstu, viņa bija divkārt piekodinājusi. Oskars nopūtās. Andorietes dedzinošā tablete aizslīdēja aiz piedurknes.

Pēkšņi Oskars atcerējās Agni.

Pār muguru pārskrēja drebuļi. Neviļus iegrūžot roku mēteļa kabatā, pirksti atkal pieskārās pretīgi mīkstajai spurainajai parūkai ar zaķa ausīm, kurās nepārprotami varēja sataustīt stieples karkasu.

Decembris SDP Institūtā bija viens no visražīgākajiem mēnešiem. Gari, ilgi vakari, lietus un skaudrais vējš ieslodzīja cilvēkus dzīvokļos. Daudziem jo daudziem atlika pietiekami laika, lai nosūtītu SDP Institūtam savus ieteikumus, kā uzlabot dzīvi šajā pasaulē, gan safabricētas sūdzības un priekšlikumus, kas arī galu galā kalpoja tam pašam mērķim.

Jo nejaukāks tapalaiks, jo sasprindzinātāks kļuva SDP Institūta darbs. Ebens aizvien biežāk atgādināja, ka svaru telpā nepieciešams ierīkot liftu. SDP Institūta nodaļu vadītāji apmainījās pieredzē, kā uzsākt vēstuļu lasīšanu pa diagonāli. Rauls Rēzuss beidzot saprata, cik stāvoklis kļuvis nopietns, un nolēma organizēt vēl vienu jaunu nodaļu.

Cilvēki augām dienām strādāja mākslīgā apgaismojumā. Lietavas, kuras nespēja apslāpēt pat biezi logu aizsegi, par katru cenu tiecās iemidzināt. Šis bezsau-les darbs padarīja visus drūmus, un darbinieki no lielas pārslodzes kļuva nerunīgi.

Uz saimniecības vadītājas galda zvans skanēja bez mitas. Viņa augām dienām iznēsāja kafiju un piedāvāja tabletes.

Kādā dienā SDP Institūtā notika avarija. Visā ēkā apdzisa gaisma. Visur valdīja akla tumsa, dur kaut vai pirkstu acī. Pārgurušos SDP Institūta darbiniekus pēkšņi pārņēma nemiers. Neviens vairs neuzdrošinājās palikt savā kabinetā. Taustīdamies gar sienām un sērkociņus skrapstinādami, tie devās pa garajiem koridoriem uz kamīntelpu.

SDP Institūta reprezentācijas telpā stāvēja svečturis cilvēka augumā. Tas nebija parastais svečturis, bet jaunas sievietes skulptūra, kurai uz pleciem un uz

galvas sēdēja putni. Uz asiem irbuļiem, kas bija noslēpti starp putnu spārniem, bija iespējams uzspraust divdesmit vienu sveci. Tā kā šis agregāts bija uzmontēts uz riteņiem, tad šobrīd no modes izgājušo, taču tik ļoti nepieciešamo ierīci aizbīdīja līdz telpas vidum un lika lietā.

Uz kamīna sienas atkal iekvēlojās spoži nospodrinātie simboliskie burti. Kaut gan telpas attālākie stūrīši slēpās tumsā, šis skats tomēr atstāja ļoti svinīgu iespaidu.

Sveces vēl nepaguva izdegt līdz galam, te saimniecības vadītāja atveda elektriķi.

— Stāstīsim spoku stāstus! — iespurdzās SDP Institūta atbildīgā sekretāre Tīna Arnika.

Oskars pēkšņi atcerējās vēstuli, kuru bija lasījis pirms avārijas.

— Kāds piedāvā jaunu tīģeru gūstīšanas metodi. Tuksneša vidū vajagot uzstādīt milzīgu stikla būri, un zvērs pat nepamanīšot, ka ir sagūstīts.

— Kādēļ tuksnesī? Kādēļ stikla būrī? — brīnījās Armilde Kasina, kura no visas sirds aizrāvās vienīgi ar sieviešu sūdzībām, taču, saņēmusi vēstuli, kas neattiecās tieši uz sadzīvi vai ģimeni, allaž griezās pēc padoma pie Oskara vai Perta Tīvela.

— Vai tīģeris tiešām nedrīkst dzīvot tuksnesī, ja viņam tur patīk? — Ēbens nesaprata.

— Uz stikla sienām var uzgleznot palmas. Nomaldījies tīģeris domās, ka viņš iekļuvis oāzē, — kāds ņirdza.

Oskars ērtāk ieslīdēja atzveltnes krēslā un, sēdēdams tumsā, mēģināja jo dzīvāk iedomāties šo ainu. Zilas debesis, kvēlošs saules disks, caurspīdīgs stikla krātiņš, vaļējas durvis, kuras aizver, tikko tīģeris iegājis sprostā. Ja telpa tiešām tik plaša, Oskars arī pats labprāt ieietu tajā. Viņam šķita, ka šāds būris varētu likties ļoti pievilcīgs tīģerim, kurš klaiņo pa tuksnesi. Zvērs vienkārši nespētu šajā gadījumā palikt vienaldzīgs. Varbūt tas ilgi klaiņotu ap tukšo būri, taču beidzot tomēr ieietu tajā.

Iedegās gaisma, un bezgalīgā tuksneša vietā Oskars ieraudzīja SDP Institūta darbiniekus ar piemiegtām acīm.

Kāds atgrūda vaļā durvis.

Rauls Rēzuss spēji uzlēca stāvus, lai neļautu svešiniekam ienākt. Taču svešajam, jautri čivinādama, sekoja saimniecības vadītāja. Viņa ļoti priecājās par to, ka elektriķim tomēr bija laimējies novērst sarežģīto kļūmi.

Šādu meistaru ar zelta rokām taču nedrīkstēja noniecināt. Rēzuss mazliet atkāpās, un elektriķis platiem soļiem ienāca SDP Institūta kamīntelpā. Viņa laipnajā, sievišķīgajā sejā rotājās sirsnīgs smaids. Elektriķis pamāja ar galvu, un tā pārgurušais augums ieslīdēja grozāmā atzveltnes krēslā.

Vīrietis izstiepa savas garās, gumijas zābakos ieautās kājas, paraustīja te vienu, te otru plecu, lai labāk iegrozītu muguru mīkstajā atzveltnī, un sāka lēnām vilkt nost gumijas cimdus, kas sniedzās līdz elkoņiem. To darīdams, viņš ar interesi vēroja apkārtējos. Rēzuss pievirzījās tuvāk kamīna sienai, cerēdams, ka viņa mugura varbūt aizsegs svešajam spožos burtus. Ja Rēzuss ar vēsu prātu novērtētu situāciju, viņš tūdaļ saprastu, ka tāds slaids vīrietis, kāds Rēzuss bija, nekādā ziņā nespētu nomaskēt tik lielas un mirdzošas rakstu zīmes.

Un bija jau par vēlu.

Elektriķa skatiens apstājās pie četriem nodevīgajiem burtiem, un viņš aiz prieka un sajūsmas sāka vaidēt. Vīrietis ar nepieredzētu veiklību novāca šļaugano ķermeni no krēsla un gluži kā apmāts tuvojās starojošajiem burtiem.

— SDPI, SDPI... — viņš klusi ņurdēja.

— Vienkārši dekorācija... — Rēzuss nevarīgi atrūca.

— Ha-hā, — elektriķis atteica un, pārmetoši raudzīdamies uz Rēzusu, pagrozīja galvu. — Mani, vecu lapsu, nav tik viegli apvest ap stūri.

Elektriķis papliķēja vienu gumijas cimdu pret otru un pasludināja:

— Kopš šī brīža varat neraizēties par elektrību. Es jūs postā nepametīšu. Strādādams pamanīju vēl pāris defektu, kas steidzami jānovērš. Citādi...

Runas beigās balss kļuva draudīga, un viņš sarauktu pieri cieši ieskatījās katram acīs. Elektriķis tomēr nepaskaidroja, ko nozīmēja šis uguns un negaisa piesātinātais vārdiņš «citādi», ko viņš bija izteicis tik daudznozīmīgā tonī, un tūdaļ novērsa valodas uz citām lietām, kas viņam šķita svarīgākas.

— Esmu konstruējis bērnu ratiņus ar trim riteņiem plus pārnēsājamu taciņu. Esmu cieši pārliecināts, ka mans izgudrojums ar vienu šāvienu atrisinās ļoti daudzas problēmas, ar kurām jūs bezgalīgi nomoka vēstuļu rakstītāji. Jūs tikai papūlieties ... — Un viņš atkal daudznozīmīgi apklusa. Tad, pagriezies pret Rēzusu, bargi noteica:

— Jums nāksies nodarboties ar manu izgudrojumu.

— Kāpēc? — Rēzuss rūgti pasmīnēja.

— Esmu noklausījies jūsu lekcijas un tādēļ pilnīgi kursā par visiem sabiedriskās domas pētīšanas jautājumiem, par to neraizējieties. Taču es zinu arī to, ka ikvienam likumam ir izņēmums. Visā pilsētā ir tikai viena brigāde, kas noņemas gar ugunsdzīslām. Es esmu viņu priekšnieks. Rindas ir garas, un ļoti varēja gadīties, ka jūs nosēžat tumsā vairākas dienas. Kā jau minēju, vairākas līnijas šajā namā ir avārijas stāvoklī. Ja vēlaties, varu atsūtīt inspektoru. Vispār neieteicu dzīt velnu ar elektrību, citādi...

— Citādi? — jautāja Rauls Rēzuss.

— Negribu sagraut jūsu nervus, — vīrietis iesmējās skaļi un familiāri.

Saimniecības vadītāja sēdēja pašā attālākajā kaktā — bāla kā krīts.

Ka veiklais Rēzuss bija galīgi samulsis, to varēja redzēt jau pa gabalu. Viņa glītā seja pēkšņi novecoja. Domas sajuka, gribasspēks noplaka, muskuļi kļuva slābani.

— Neraizējieties, — elektriķis laipni uzrunāja sadrūmušos SDP Institūta darbiniekus. — Es drīz atkal atgriezīšos, un jūs ieraudzīsiet kaut ko pilnīgi neredzētu.

Kad elektriķis aizgāja, Rēzuss ieslīdēja atzveltnes krēslā. Oskars vēl nekad nebija viņu redzējis tik izmocītu. Bija atklāta SDP Institūta atrašanās vieta, draudēja milzīga nepatikšanu lavīna. Rēzuss pat necentās ieskaidrot SDP Institūta darbiniekiem, cik šausmīga kļūs viņu dzīve, ja sūdzībnieki paši sāks klauvēt pie durvīm.

— Mēs viņu vienkārši nelaidīsim vairs iekšā, kad atgriezīsies, — Tīna Arnika ierosināja.

— Es gan nezinu... — atrūca saimniecības vadītāja. Viņas seja raustījās.

Oskars ieklepojās, lai atraisītu balss saites. Kā rūdītam SDP Institūta darbiniekam ari viņam vajadzēja ko izdomāt.

— Lai jau nāk, apskatīsim viņa izgudrojumu un apsolīsim nosūtīt pēc piederības tālākām instancēm. Tā mēs tiksim no viņa itin viegli vaļā. Un pie reizes liksim parakstīt dokumentu, kurā viņš apsolīsies klusēt par visu redzēto un dzirdēto. Elektriķis sapratīs, ka tad, ja noteikumu neievēros, viņa izgudrojums nenokļūs nekur. Tādā veidā viņam būs jāiet SDP Institūta pavadā.

— Gluži loģiski, — Rēzuss nomurmināja. Pārējie piekrītoši pamāja ar galvu.

Norunātajā laikā elektriķis tiešām atgriezās. Bija pārģērbies un pat iesmaržinājies. Viņš turēja rokā milzīgu papes čemodānu ar apdilušiem stūriem, kas nemaz nepiederējās elegantajam uzvalkam.

Drīz vien kamīntelpā tika noorganizēta vesela personālā izstāde. Satrauktais autors paņēma zīmuli un sāka sniegt paskaidrojumus par shēmām un zīmējumiem.

Elektriķa izgudrotie bērnu ratiņi_izskatījās pārlieku dīvaini. Otrs lielais izgudrotājs Ebens ar neviltotu interesi aplūkoja zīmējumus. Viņš uzstādīja dažus lietišķus jautājumus un, noklausījies atbildi, apmierināts pamāja ar galvu.

Oskars sēdēja atzveltnes krēslā blakus Rēzusam un uzmanīgi vēroja, kas notiek.

Trīsriteņu ratiņu priekšējais ritenis bija regulējams — ja ar hidraulisku ierīci pagarināja balstu, bija iespējams nobraukt pa kāpnēm tā, ka kulba palika horizontālā stāvoklī. Lejā riteni varēja ievirzīt pamata gultnē; lai brauktu pa kāpnēm uz augšu, elektriķis ieteica pielietot papildceliņu. Tā bija gropēta plastmasas vica, ko varēja iebīdīt apaļā kārbiņā gluži kā mērlentu. Nospiežot podziņu, kas atradās uz vāka, vica izskrēja no kārbas, un tās garums atbilda riteņu savstarpējam atstatumam. Vajadzēja uzlikt tikai trīsriteņa priekšējo riteni uz vicas, un ratiņi viegli slīdēja augšup pa kāpnēm.

Tīna Arnika nostājās Rēzusam aiz muguras un aizgrābta čukstēja:

— Cik brīnišķīgi daudz problēmu palīdz atrisināt šāds izgudrojums!

Elektriķa vērīgā auss tomēr paguva uztvert šos slavinošos vārdus. Viņš pārtrauca stāstījumu un ar cieņu pievērsās atbildīgajai sekretārei:

— Trīsriteņu bērnu ratiņiem nākotnē būs daudz lielāka nozīme, nekā rtiēs pašlaik spējam to apjēgt. Padomājiet jel, cik daudz riteņu tiks ietaupīts! Kādā milzu apjomā varēs paplašināt bērnu ratiņu ražošanu! Otrkārt, transportējot bērnus, mēs ietaupīsim milzums pūliņu un laika. Treškārt, padomājiet par bērnu veselību! Kam gan iespējams ar pašreizējo tehniku tos tik bieži izvest svaigā gaisā? Tālāk, ņemiet vērā arī to, ka trīsritenis darīs laimīgu ikvienu ģimeni. Vīri izmetīs no galvas visas grēcīgās domas, trīsritenis kā neredzama taure tos aicinās uz mājām. Hidrauliskās ierīces regulēšana tiem būs vispatīkamākais laika kavēklis. Turklāt liftu rūpnīcas varēs sašaurināt ražošanas apjomu un pārslēgties uz citām nozarēm. Es domāju, ja nepastāvētu tāda problēma kā bērnu ratiņu transports, daudzi cilvēki ar prieku kāptu kaut vai uz desmito stāvu, lai norūdītu sirdi un muskuļus. Bērnu ratiņi ar trim riteņiem būs cilvēku laimes un veselības ķīla!

Garā runa bija nogurdinājusi izgudrotāju. Viņš atkāpās pāris soļu un, neatraudams skatienu no eksponātiem, apmierināts iegrima atzveltnes krēslā. Brītiņu pataustījies ar roku zem krēsla sēdekļa, uzvaroši piebilda:

— Vēl viens punkts manā labā! Senāk krēsliem bija četras kājas, tagad pilnīgi pietiek ar trinu

Elektriķis — izgudrotājs satvēra Rēzusa krēsla atzveltni, spēji pagrūda, un abi vīrieši vairākas reizes apgriezās savos krēslos.

Vakarā, ejot no SDP Institūta uz majam, Oskaram

6 - 1619

no gūtajiem iespaidiem reiba un dunēja galva. Viss bija noritējis lieliski. Negaidītais iebrucējs, kura ierašanās kamīntelpā bija tik ļoti pārbiedējusi Rē-zusu, aizgāja no SDP Institūta kā pašu cilvēks. Elektriķis ar parakstu apliecināja, ka neizpaudīs Institūta atrašanās vietu. Sakarā ar incidenta laimīgo nobeigumu Rēzuss izsniedza katram pa glāzītei konjaka no neaizskaramā viesu fonda. Dārgā dzēriena pudeles viņš glabāja savā kabinetā ugunsdrošā skapī. Neviens neskopojās ar atzinīgiem vārdiem par izgudrojumu. Elektriķa attapība bija pārsteigusi pat lielisko racionalizatoru Ebenu, kaut gan viņš pašlaik bija ārkārtīgi pārslogots ar citām problēmām un nevarēja atļauties ilgi domāt par bērnu ratiņiem.

Aiziedams Rēzuss piebilda:

— SDP Institūts ir ļoti populārs tautā.

Viņa acīs pat bija pavīdējusi tā netveramā un reti sastopama izteiksme, ko mēdz saukt par darba prieku.

Oskars soļoja pa satumsušo pilsētu. Lija lietus. Bija tik labi ap sirdi, it kā viņš pats būtu izgudrojis ko ļoti vērtīgu. Oskaru aizkustināja tas, ka gaišāko cilvēku prāti nenogurdami domā par to, kā pilnveidot šo pasauli. Kas par to, ka dažkārt viens otrs noņemas gar šķietamiem sīkumiem. Viss, kas ir apkārt cilvēkiem, veidojas lēni, tomēr kaut kad sasniedz vēlamo līmeni un iezīmē šo laikmetu.

Oskars soļoja lēni, kaut arī līņāja. Beidzot nolēma iegriezties kādā kafejnīcā, lai ļaužu burzmā brītiņu pakavētos vienatnē. Aiz kādām stikla divviru durvīm kārdinoši vizēja gaisma.

Ieejot telpā, pretī gāzās svelme un Oskara brilles aizsvīda.

Viņš pagāja sāņus, nospodrināja stiklus un atkal uzlika brilles uz deguna. Pretī raudzījās kāda ārkārtīgi pazīstama seja. Oskars mēģināja atcerēties, kas ir šī persona. Seja bija pievērsta tieši viņam. Caur Oskara smadzenēm zibens ātrumā joņoja vārdi — An-nika, Marika, Ērika, Vīvika, — taču nē, viņa nebija neviena no tām.

Oskaram sametās kauns. Pār muguru pārskrēja salti drebuļi. Viņš saņēmās, paspēra soli uz priekšu, neviļus mazliet uzgrūdās sievietei virsū, atvainojās, samulsa. Mutē žuva. Sievietes seja pat nepakustējās.

— Labvakar, — viņš beidzot izdzirda pats savu balsi.

Aiz Oskara muguras, uzvēdinot gaisu, virinājās stikla durvis. Telpā ik pēc brītiņa ielauzās mitra vēja gāzma, Irisas mati viegli plīvoja.

10

Oskars nekādi netika gudrs, kāpēc Agne tā. pārvērtusies. Sievas acīs katru vakaru vīdēja kāds liels jautājums, un Oskars darīja visu, lai tas paliktu bez atbildes. Oskara jaunās, dīvainās manieres it kā spārnoja Agni vai vismaz piešķīra ko līdzīgu maziem spārniņiem. Viņa gan īsti neticēja, taču ļoti vēlējās cerēt, ka kopš šā brīža viss pavērsīsies uz labu.

Jau labu laiku Agnes seja pauda ārkārtīgu ziņkāri. Viņa bija ļoti piesardzīga, taču cauri šai nopietnībai aizvien biežāk izlauzās smaids. Tas, ka Agne aizvien biežāk aizmirsa nopietnību, atsaucās ļoti labvēlīgi arī uz Kertu. Meitene kļuva pļāpīgāka nekā senāk un pie vakariņu galda pastāstīja par visādiem notikumiem skolā, ko Agne noklausījās ar interesi. Agne, kura gadiem ilgi bija pret mājas dzīvi bijusi apātiska vai vismaz tēlojusi apātiju un ar bezgalīgu dedzību node-

vusies vienīgi lietām un priekšmetiem, pēkšņi pati vēlējās nokļūt Kertas un Oskara uzmanības centrā.

Kopš tā laika, kad Oskars katru vakaru tūdaļ pēc darba beigām nāca mājās, ari Agne bija atteikusies no savām nemitīgajām gaitām un pat izstājusies no rokdarbu pulciņa. Mākslas audējas un izšuvējas — šīs entuziastes zvanīja bez mitas un jautāja, kāds tam iemesls. Agne aizbildinājās ar sliktu veselību un lūdza viņas aizsāktos darbus iemest kādā kaktā, lai tie netraucētu citus.

Senāk Agne mēdza bieži uzkliegt Kertai. Tagad viņa pēkšņi kļuva tik laipna un gādīga, ka Kerta sāka izlaisties slinkumā. Kerta vairs nepakustināja ne pirkstiņa, augām dienām vāļājās uz dīvāna, skatījās televīzijas pārraides, sačukstējās ar Melno Džeku jeb Tarmo, kad tas atvilkās pie viņiem. Kerta kārtīgi apmeklēja skolu, un Agne domāja, ka ar to pilnīgi pietiek.

Agnes spēki pēkšņi it kā divkāršojās. Dzīvoklis mirdzēja un laistījās. Agne sāka cītīgi pētīt modernās pavāru grāmatas, un galdā bieži parādījās tādi ēdieni, par kuru garšu vai īpašībām Oskaram nebija ne mazākā priekšstata.

Agnē atkal bija atdzimusi senā, uzņēmīgā saimniece.

Arī Oskars vakarā, kā jau godīgs darbavīrs, sēdēja pie sava rakstāmgalda, rakņājās visādos papīros, pēc ilgāka laika sāka šķirstīt gudras grāmatas un pat uzrakstīja nelielu traktātu par pētījumiem socioloģijas nozarē. Vajadzīgos datus viņš bija sameklējis SDP Institūta kartotēkā.

Pabeidzis šo pētījumu, Oskars nobrīnījās, ka dažos šauros un vienkāršos jautājumos vēl tomēr varēja atklāt zināmu likumsakarību. Arī Oskars juta, ka sāk atjaunoties senākais spēks, un viņš pat klusībā cerēja, ka nākotnē noskaidros daudz lielākas un sarežģītākas problēmas. Oskars kārtoja grāmatas plauktos, brīžiem pat uz pāris stundām nozuda pagrabā un sameklēja dažus sējumus no grēdas, kas bija sakrauta uz veļas ruļļa.

Kādu vakaru Agne apjautājās par viņa darba mērķi un painteresējās, vai Oskars pēc ilgāka laika atkal nedomājot sagatavot labi garu lekciju. Oskars pašlaik bija ārkārtīgi iedziļinājies lasīšanā, un Agnes jautājums viņu nepatīkami iztraucēja. Pēkšņi viņa stabilitāte un līdzsvars sabruka. Oskars diezin kāpēc jutās tā, it kā būtu pieķerts noziegumā, visas domas sajuka kā biezā miglā, un viņš atkal juta, ka nespēs atrisināt nevienu svarīgu problēmu. Pakausī dauzīja kā ar āmuru. Oskars saprata, ka bija savācis savā galvā vienīgi seklu un paviršu informāciju un rakņājies pa grāmatām. Veltīgi viņš bija radījis maldīgu ainu par savu spēku, tā bija pavirša garīgā dzīve.

Oskars juta, ka viņš bija sēdējis pie galda vienīgi tāpēc, lai nosistu laiku.

Patiesībā viņš nemitīgi bija domājis par īrisu, pareizāk izsakoties, viņa zemapziņa bija kā ar važām piekalta pie Irisas. Kad Oskars SDP Institūtā šķiroja vēstules, kad mājās lasīja grāmatas un sacerēja nelielo zinātnisko traktātu, īrisa bija kā gaiss, kuru viņš elpoja.

Oskars viņu gaidīja gan ar lielu pacietību, gan nepacietību.

Viņš pat novaldījās un katru acumirkli neskatījās ārā pa logu, lai pavērotu, kāds ir laiks. Visur nepieciešama zināma pieklājības mēraukla, vismaz tāda, lai citi nespētu atklāt lietas būtību.

Oskars gaidīja pirmo īsto sniegu.

Kad viņš toreiz aiz stikla durvīm bija nejauši sastapis īrisu un lūdzis atļauju pavadīt, īrisa bija viņu noraidījusi.

Taču atvadoties piebildusi:

— Kad uzsnigs sniegs, vakaros braukšu slēpot. Tad es nemēdzu atteikties no sabiedrības.

Un projām bija.

Taču šogad sniegs kavējās un kavējās. Šad tad bija slapjdraņķis, koku zari pilēja, slapjās šļakatas kapāja logu. Reizēm mazliet piesala un dzīvsudraba stabiņš noslīdēja tieši tik zemu, lai rastos atkala. Oskars uzmanīgi sekoja laika ziņām, taču birojs nesolīja nekādas pārmaiņas.

Kādu vakaru Oskars pēkšņi juta, ka viņa gaidīšanas mērs ir pilns. Prāts kļuva truls, Irisas tēls sāka pagaist. Viņas pārbiedētās acis it kā nodzisa vakara krēslā un lietus šaltīs. Un kopš tā brīža, kad īsā tuvība ar īrisu neatvairāmi nogrima pagātnē, Oskars kļuva pret visu truls un vienaldzīgs. Viņš vairs nedarīja neko, stundām ilgi gulēja augšpēdus uz dīvāna un skatījās griestos. Domas klaiņāja, kur pagadās, viņš vairs nevēlējās tikpat kā neko. Laiku pa laikam uznāca tāds niknums, ka aizrāvās elpa. Oskars bija ar mieru atteikties no visa un visiem. Bet Irisas lielās acis, kas brīžiem tomēr pavīdēja aiz miglas priekškara, ironiski smīnēja. Oskars juta, ka par viņu ņirgājas, un viņš gandrīz dusmīgi uzkliedza Irisas iedomu tēlam.

Tajā vakarā Oskars aizgāja gulēt agrāk nekā parasts, lai atpūstos no splīna un iekšēja niknuma. Nolēma ar nākamo dienu atsākt agrāko dzīves veidu. Jau rītdien viņš izraudzīsies kādu no SDP Institūtam pienākušajām vēstulēm, kas viņam šķitīs vispiemērotākā, rūpīgi apsvērs iespējamos rezultātus, pieklauvēs pie attiecīgajām durvīm un apsēdīsies uz krēsla, ko viņam, bez šaubām, laipni piedāvās.

Sākumā Agne pat nepamana, ka virs ir atkal pārvērties, un pat nedusmojas, ja tas pēc ilgāka laika šad tad vakaros pārnāk vēlu. Agne negrib ticēt šim kritienam atpakaļ. Cilvēkā, kurš uz ko cer, daba ir ieprogrammējusi pamatīgu devu optimisma. Agne negrib pat domāt par to, ka ģimenes dzīvē noticis nepatīkams lūzums.

Un tomēr — iepriekš tik rūpīgi izstrādātais plāns nedeva Oskaram cerēto sirdsmieru un atelpu.

Oskars tiecās sev iestāstīt, ka īrisa nav nekas sevišķs, ka viņa ir tāda pati kā visas iepriekšējās. Šīs Annikas, Marikas, Vīvikas, Ērikas. Kas tur sevišķs, ja katrai cits vārds. Nejaušība un vecāku vieglprātība. Viņa — Oskara vecumā taču ir naivi iedomāties neiespējamo par esošo. No kurienes gan viņā uzmutuļoja šī muļķīgā kņudoņa dvēselē un slepenās cerības? Patiesībā cilvēku attiecības ir daudz vienkāršākas un rupjākas, nekā mēdz iedomāties jaunībā. Un šīs attiecības kļūst ar katru dienu vēl vienkāršākas, jo augsti attīstītā sabiedrība ir tikpat kā likvidējusi visādus ticības aizspriedumus un šaursirdīgu cilvēku izdomātos tikumus. Gadi aizlaižas vēja spārniem, pietiek spēlēt vistiņas! Jātver, kas iekrīt klēpī. Nost ar visādām dvēseles mokām un zobu apvārdošanu!

Ilūziju laiks ir pagājis uz neatgriešanos. Kā jau godīgs pilsonis, Oskars nekad nebija tēlojis pārdrošu bruņinieku, viņš gadiem ilgi nemēdza izteikt vārdu: mīlu. Ir taču tūkstošiem citu iespēju, lai vajadzīgā acumirklī paglāstītu partneres dvēseli: patīc, tu esi lieliska, esi jocīga, un ārkārtējos gadījumos — tu esi mīļa. Un tā tālāk un tālāk. Šo derīgo vārdu bija pārpārēm. Kādreiz kādai maziņai Oskars bija sacījis: mana lietus lāsīte. Otrai — augumā raženākai: mans saldais kalns.

Oskars domāja, ka praktiskā morāle vai vismaz tās uzsildītās paliekas ir drausmīgi novecojusi. Pēc stabilas ģimenes, kas būtu kā cietoksnis, ilgojas tikai savā veidā atpalikušas sievas. Daudzas mūsdienu maigā dzimuma pārstāves nemaz neilgojas pēc laimes, kuru nāktos tēlot gadu desmitiem ilgi. Senāk sievišķīgajai sievietei bija vajadzīgs vira atbalsts, tagad sabiedrība ir parūpējusies par visu, nemaz nerunājot par tās patstāvību. Sievietes strādā visdažādākos darbus, bērniem noorganizētas dažnedažāda profila audzināšanas iestādes, pat debilajiem un topošajiem ģēnijiem.

Tā kā sabiedrība bija atbrīvojusi cilvēku no primitīvajām radu attiecību saitēm, tad katram tās loceklim bija tiesības baudīt dzīvi, kā māk, un raust iespaidus — jo vairāk, jo labāk. Dzīves temps, par ko visi un visur tik daudz runāja, bija ietekmējis arī cilvēku attiecību virzienu un ilgumu.

Viss jaunais neaptverami ātri novecoja, lai, bez šaubām, dotu vietu kam vēl jaunākam, kas spētu satraukt pārsātinātos jutekļus.

Oskara domas iztraucēja zvans pie durvīm. Viņš saspringa. Taču tūdaļ atkal atslābināja muskuļus un iegrozījās spilvenos vēl ērtāk. Viņš pazina nācēju pēc balss — tā bija Agnes krustmāte.

Oskars iztēlojās spilgti jo spilgti, kā druknā Agnes krustmāte tusnīdama atsēstas priekšnamā uz krēsla un pamazām, lādēdama kurpniekus, sāk aut nost zābakus.

Soļi apklusa virtuvē. Agnes krustmātei vislabāk patika pasērst tieši virtuvē. Tur viņa uzsāka ar Agni lietišķas sarunas par ikdienu un sadzīvi. Oskars pat necentās ieklausīties abu vārdos. Domādams par Agnes krustmāti,, viņš atcerējās kādu citu epizodi no krustmātes dzīves.

«Es gan vairs nekad negribētu būt jauna un iziet pie vīra. Nebūtu vairs spēka to visu paciest. Dzemdējot pirmo bērnu, gandrīz izlaidu garu. Ar otro, kurš nāca pasaulē pēc desmit gadiem, bija vieglāk. Pēc tam sāku kopt slimo vīru. Šis noslimoja sešpadsmit gadu, kamēr beidzot tas radības kungs piepulcināja savam avju baram. Visu to vezumu nācās vilkt man vienai. Kad jaunākajai savukārt piedzima bērns, jūgs atkal uzgūlās uz maniem pleciem. Augām naktīm nedabūju aci piemiegt, tas tikai bija brēkulis. Nē, es gan vairs negribētu sākt visu no gala, kaut gan man pagadījās labs un piemīlīgs vīrs. Tomēr vienu gan vēl gribētos piedzīvot — gribētos kā jaunam skuķēnam izbradāties pa meldrāju. Es piedzimu jūras piekrastē, un ūdens meldros allažiņ bija silts. Tur es nozudu kā brikšņos, un māte allažiņ sauca skaļā balsī ar izbīli: kur tu esi, bērniņ! Vai zini, pa visu miesu pārskrēja saldi tirpuļi, kad man pāri galvai aizšalca mātes izbiedētā balss. Es klusītiņām raudāju aiz laimes, tomēr no meldriem vis ārā nelīdu.»

Agnes krustmāte allaž pastāstīja šo epizodi, lai pamācītu un mierinātu kādu, kurš sūkstījās par to, ka sācis novecot. Viņa dīvainā kārtā vienmēr aizmirsa piebilst, ka pirmais bērns, kuru dzemdējot viņa gandrīz bija izlaidusi garu, aizgāja bojā kara gados. It kā būtu šo sīkumu piemirsusi.

Tur nu viņas abas sarunājās — Agne un viņas krustmāte. Oskars zināja, ka turpat virtuvē sēž arī Kerta. Dīvainā kārtā Kerta bija pret savu veco krustmāti pārlieku maiga un saudzīga. Oskars vēl šodien nebeidza brīnīties par to, ka Kerta kādu vasaru bija uzņēmusies gādību par krustmātes bērnubērnu jeb brēkuli, lai vecmāmiņa varētu kaut cik atpūsties. Oskars jutās pavisam jocīgi, kad viņš, pārnākdams no darba, ieraudzīja mājas priekšā Kertu ar bērnu ratiņiem.

Savādi gan, taču Kertas uzupurēšanās dziji aizkustināja Oskaru. Viņš neskaitāmas reizes atcerējās šo Kertas vēlēšanos kaut kam ziedoties Jāšaubās, vai jaunā bērnaukle kaut cik spēja aizkustināt Agnes krustmāti un pašu Agni. Par šo notikumu viņas vismaz nekad netika runājušas. Agne ļoti cienīja savu krustmāti, taču, liekas, ne jau bez iemesla. Var jau būt, ka Agne pārnesa savas pateicības izjūtas bez aplinkiem uz Kertu un tāpēc Kertas rīcība viņai šķita pilnīgi dabiska. Agnei zināmā mērā bija ļoti jūtīga sirds, kaut gan kādreiz sen, sen viņa bija ierakstījusi Kertas albumā visai savādus vārdus: «Nekad neaizmirsti savu labdari.»

Oskars pagriezās uz sāniem. Visā ķermenī ieplūda dīvains snaudas nespēks.

Beidzot viss runājamais virtuvē bij izrunāts un visas trīs iznāca priekšnamā. Krustmāte smagi nostenējās, apsēdās uz krēsla un sāka aut zābakus. Un atkal kurpniekiem, kaut arī viņu te nebija, nācās noklausīties, kam der viņu darbs. Pēc tam visas trīs priecīgi iesmējās. Oskars zināja, kāpēc. Agnes krustmāte nēsāja līdzi knaibles, lai varētu uzvilkt zābakus. Proti, apavus bija ļoti grūti uzspīlēt kāju lieliem.

— Es nepavisam nebaidos no huligāniem un slep-kavniekiem, — Agnes krustmāte skaļā balsī pārtrauca smieklu šalti. — Ja kāds sāks uzmākties, sakampšu degunu knīpstangās, tad jau gan redzēsim, ko šis darīs.

Neviļus iesmējās arī Oskars.

Agnes krustmātes apciemojums bija izklīdinājis visas Oskara domas. Bez tam beidzot viņš saprata, ka Irisa nekādi nevarētu būt citāda nekā visas pārējās. Viņas vieta bija rindiņā aiz Annikas, Marikas, Ērikas un Vīvikas. Jebkura no tām spētu pilnīgi atvietot īrisu. Viss vienalga, viss vienalga.

Pret loga rūti grabēja šūpuļkrēsla lietus. Oskaram aizvērās acis. Sapnī viņam pazagšus tuvojās ūsains tīģeris, kuram kaklā karājās plakāts: «Nekad neaizmirsti savu labdari.»

11

Ar SDP Institūta otrās nodaļas vadītāju Armildi Rasinu Oskars mēdza sastapties vienīgi amata darīšanās, taču pirmās nodaļas vadītājs Perts Tīvels bija viņam gandrīz vai tuvs draugs. Perts ik pēc brītiņa mēdza pavērt durvis un paskatīties uz Oskaru. Tādās reizēs, kad nebija steidzama darba, viņi dzēra kafiju un pļāpāja veselu stundu un pat ilgāk.

Šodien Perts Tīvels, neveikli smaidīdams, iešmauca Oskara kabinetā, kaut gan Oskars šobrīd bija ļoti aizņemts, jo sagatavoja sabiedriskās domas gada atskaiti.

Perts Tīvels apsēdās tieši pretī Oskaram, atbīdīja galda lampu ar zaļo kupolu mazliet sāņus un pačukstēja:

— Gatavs gan!

Visi zināja, ka Perts ir labākais SDP Institūta nodaļas vadītājs. Viņš katru gadu saņēma lielāku prēmiju nekā pārējie, jo Perts izlasīja vēstules nedabiski ātri un spēja nemaldīgi un pareizi orientēties pat pagalam juceklīgā un saputrotā tekstā. Atbildīgā sekretāre Tīna Arnika allaž apbrīnoja Perta Tīvela spējas.

Oskars nodomāja, ka Perts Tīvels ir paguvis sastādīt atskaites pirmais.

Perts Tīvels piebāza pīpi ar tabaku, un arī Oskars

9i

svinīgos gadījumos nolika cigareti un paņēma no galda atvilktnes kaļķīti.

— Mans zinātniskais darbs ir tikpat kā gatavs, — Perts ieminējās, izpūzdams kuplu dūmu un ērtāk iegrozīdamies krēslā.

Sis fakts Oskaru ļoti pārsteidza. Nevienam SDP Institūtā nebija ne jausmas, ka Pertam, kurš bija tik ļoti noslogots ar darbu, pietiktu enerģijas arī sistemātiskai pētniecībai. Viņš taču gadiem ilgi mēdza tik ļoti aizrauties ar dažādām blakus nodarbībām. Tiesa kas tiesa, arī šajās nodarbībās Perts nenosita laiku veltīgi un allaž uzrādīja zināmus rezultātus. Viņa pūles vainagojās ar panākumiem un reizēm pat sagādāja slavu. Perta izaudzētos cukursīpolus, ko cilvēki izmantoja par saldo ēdienu, drīz vien sāka audzēt arī vairāku kaimiņvalstu tīrumos.

Diemžēl Perta konstruētā platmale pagaidām vēl netika ražota it nekur.

Oskars neapzināti pāršļūca ar plaukstu pār matiem. Kaut gan viņa pauri sedza biezs apspalvojums, viņš tomēr kopā kaut vai ar plikgalvjiem būtu ļoti sajūsmināts, ja ieraudzītu uz veikala letes Perta Tī-vela konstruēto jaunā veida platmali. Pēdējos gados Perts Tīvels bija aizrāvies ar dažnedažādu jauna tipa galvassegu izgudrošanu. Platmales virsa bija gatavota no materiāla, kas laiž cauri ultravioletos starus. Tā kā pašam Pertam bija visai plāni mati, viņš pirmām kārtām sāka eksperimentēt pats ar sevi un guva apbrīnojamus rezultātus. Uz viņa galvas viļņoja kupls matu ērkulis, kas, tiesa gan, zaigoja violetā krāsā. Perts apgalvoja visiem, ka nemaksājot nodevas jaunajai modei. Ja viņš aizstāšot porolonu HBP ar TQ, mati iegūšot melnīgsnēji brūnu toni. Taču porolons TQ nebija nekur dabūjams, tāpēc rūpnīcas pagaidām nevarēja realizēt Perta Tīvela izgudrojumu.

— Tu esi nolēmis aizstāvēt doktora disertāciju? — Oskars nenocietās. Sirdi gluži kā skarba dūre sažņaudza skaudība.

— Nē, tik augstu es nemērķēju, — Perts Tīvels kautri nodūra acis. Kaut gan nodaļas vadītājs tēloja jautrību, Oskars tomēr manīja, ka viņu māc bēdas.

Protams, Perta Tīvela atturībai šobrīd par iemeslu nevarēja būt šīs nožēlojamās bēdas. Pertam vispār bija kautra un gaužām jūtīga daba. Perts priecājās no sirds, kad viņam pāri vēlās uzslavu vai slavas viļņi. Perts bija atklāts cilvēks un nemācēja izlikties, kaut gan tie, kas viņu pazina pavirši, domāja, ka ražīgais zinātnieks vienkārši tēlo kautru naiviķi. Pēc tam kad Perts bija izaudzējis jauno cukursīpolu šķirni, pie viņa ieradās preses fotogrāfi. Taču Perts lūdza, lai tie viņu nofotogrāfējot no mugurpuses. Savu dīvaino vēlēšanos viņš motivēja ar to, ka šādus sasniegumus varot gūt jebkurš vienkāršs mirstīgais, ja vien kaut cik papūlēšoties, padomāšot, pastrādāšot. Tāpēc uz attēla vajagot parādīt vispār kādu nenoteiktu cilvēku bez īpašām pazīmēm — vienkārši pakausis, kakls un pleci, tādi kā jau katram.

— Varbūt tu kļūsi zinātņu kandidāts? — Oskars nerimās.

— Tik tālu ari es netikšu, — Perts atrūca un no jauna aizsmēķēja pīpi. — Tādam kā man pilnīgi pietiks ar feldšera diplomu. Visa darba apjoms simt piecdesmit lappušu plus tabulas. N-nē, līdz kandidātam gan netikšu.

— Temats? — Oskaram mazliet aizrāvās elpa. Viņi tik tiešām bija draugi, taču skaudība par Perta sasniegumu tomēr nebeidza viņu urdīt. Oskaru kaitināja tas, ka Pertu it kā grūšus grūda uz priekšu kāds neredzams spēks, viņš nesaprata, kā gan Perts var mūžīgi domāt un rosīties. Perts nebija karjerists,

nedzinās pakaļ naudai. Oskars nojauta, ka pats savā dzīvē vēl nav kaut ko apguvis, kaut gan reizēm šķita, ka zina visu. Viņu mocīja šī neziņa. Protams, šīs egocentriskās pārdomas par kautro un biklo Pertu šķita netaisnīgas. Oskars nekādi negribēja izrādīt savas noskaņas. Tāpēc viņš izturējās pret Pertu uzsvērti laipni, reizēm pat glaimoja.

— Temats? — Perts pasmaidīja. — Labi, tūlīt pateikšu.

Oskars pirmo reizi mūžā pamanīja, ka Pertam ir nedabiski taisni pleci, it kā viņš nebūtu cilvēks, bet robots, kurš uzģērbis žaketi. Šis negaidītais atklājums tik ļoti pārsteidza Oskaru, ka viņš dzirdēja Perta vārdus it kā caur miglu.

— Sociālās vides izmaiņas triju gadu laikā, secinot pēc SDP Institūtam pienākušām vēstulēm.

— Vai tiešām tās var manīt? — Oskars aizsvilās.

— Un kā vēl! — Perts atsaucās. — Tā ir neaptverami interesanta un pārmaiņām ļoti bagāta mikro-vēsture. Cilvēkam liekas, ka gadi aizslīd, ka visi ir vienādi, taču fakti liecina par pretējo. It īpaši, ja runājam par saimniecisko un kultūras dzīvi.

— Tu gribi sacīt, ka papildus SDP Institūta materiāliem esi iedziļinājies vēl arī citos avotos? — samulsušais Oskars viņu pārtrauca.

— Nu protams! — Perts nesaprata. — Cilvēka attiecības ar vidi, ietekmes un antiietekmes — lūk, problēmas kodols.

Oskars jutās galīgi satriekts. Kaut gan Oskaram bija tikai paviršs priekšstats par Perta milzīgo darbu, viņš nodomāja, ka patiesībā tas ir liels, acumirklī neaptverams. Oskaram šķita, ka viņš visu laiku ir vācis tikai priežu skujiņas, bet Perts uz saviem pleciem savedis baļķu vezumus.

— Tas viss ir nulle, — Perts pēkšņi pasludināja.

— Kāpēc?

Perts klusēja. Pirmās nodaļas vadītājs izņēma no svārku kabatas avīžu izgriezumus, kam uz malas bija atzīmēts laikraksta numurs un drošības labad arī datums. Perta pedantisms piespieda Oskaru pasmīnēt, un šis smīns kļuva jo ironiskāks, kad viņš bija izlasījis īso informāciju. Avīze ziņoja, ka pilsētā redzēta meža cūka. Dzīvnieks esot ielauzies vairākos pagrabos, apēdis vai sarakņājis pilsētnieku ziemai noliktos kartupeļus un saknes. Pēdējo reizi skolēni redzējuši cūku skraidām pa mežiņu starp divām šosejām, tieši pie pilsētas robežas. Rakstiņš brīdināja iedzīvotājus no meža cūkas, it sevišķi bērnu vecākus, lai tie neļaujot saviem lolojumiem uzkavēties vienatnē visādās aizdomīgās vietās. Informācija beidzās galīgi pesimistiski: ja tuvākajās dienās cūku nenotveršot, tad pilsētas nomalēs izsludināšot ārkārtēju stāvokli, kā arī mobilizēšot mednieku biedrību un karaspēku, lai cūku iznīcinātu.

— Vai tu baidies no meža cūkas? — Oskars līdzjūtīgi jautāja.

— Nē, — Perts drūmi atteica. — Es pats taču to palaidu vaļā.

— Tātad tu sāc izkopt arī meža cūku šķirni? — Oskars skaļi iesmējās.

— Nē. Es to ieguvu, kad tā bija vēl sivēns. Pareizāk sakot, gribēju iegādāties kucēnu, un īpašnieks man uzspieda obligātu piedevu. Šī piedeva bija meža cūkas sivēns.

Oskaram nebija ne jausmas, ka Perta slavenajam un arī SDP Institūtā plaši pazīstamajam bokserim Ro-lim bija savā laikā bijis obligāts brālis — sivēns.

— Es taču nevarēju cūku mūžīgi turēt savā dzīvoklī. Sākumā jau centos gan. Viņa mitinājās vannas istabā. Sieva augām dienām mazgāja burkānus un kartupeļus un izbaroja tos meža cūkai. Bet vannas istabā cūkai nebija ne mazāko iespēju rakņāties. Tā taču bija dzīvnieka spīdzināšana. Rolis baidījās no cūkas, neuzdrošinājos tos atstāt mājās divatā.

Oskars vēl ļoti labi atcerējās to dienu, kad Perts ieradās darbā ar kucēnu padusē. Pirmās nodaļas vadītājs toreiz bija galīgi izmisis. Izdzirdējuši par sensacionālo notikumu, SDP Institūta darbinieki sapulcējās Perta kabinetā un glaudīja kucēnu. Arī sieva bija aizņemta darbā, bet kucēnam vajadzēja kādu, kas to uzrauga. Armilde Kasina, kura savus bērnus audzināja pa telefonu, — ieteica, ko ēst, atgādināja, ka jāiet uz skolu, — augstprātīgi iesmējās par Tīvela vārdiem. Viņa vienīgā, ieraugot kucēnu, sarauca degunu. Visvairāk Perts bija baidījies par to, kādu nostāju ieņems Rēzuss. Taču SDP Institūta vadītājs neizprotamā kārtā saprata situāciju. To vismaz apgalvoja Tīvels, kad viņš iznāca no Rēzusa kabineta ar Roli padusē. Varbūt Rēzuss negribēja zaudēt tādu krietnu darbinieku kā Tīvels, tāpēc izrādīja zināmu pretimnākšanu. Tīvels pirms ieiešanas Rēzusa kabinetā bija apgalvojis, ja tam neļaušot turēt suni SDP Institūtā, viņš būšot spiests pagaidām palikt mājās.

Tā kā visur trūka labu darbinieku, iestādes vadība uz to raudzījās caur pirkstiem.

Kopš tā laika Rolis no rītiem ieradās darbā_kopā ar Tīvelu un vakarā abi reizē devās uz mājām. Ārkārtīgi saprātīgais bokseris netraucēja nevienu. Perts atnesa no mājām spalvu spilvenu, un suns mierīgi gulēja kabineta kaktā. Dažreiz, kad Rolim uzmācās garlaicība, viņš pakāpās uz palodzes un skatījās ārā pa logu. Kādreiz, kad visi nodaļu vadītāji sapulcējās uz apspriedi pie Rēzusa, suns tomēr izdarīja dažas palaidnības. Viņš izārdīja spilvenu. Kad Perts vēlāk atgriezās savā kabinetā, Rolis stāvēja kā sniega kupenā,

Pat pie suņa uzacīm bija pieķērušās dūnas. Annelīze Artmane, SDP Institūta apkopēja, protams, dusmojās, bet nākamajā dienā Perts atnesa līdzi jaunu spilvenu, pasniedza Annelīzei rožu buķeti un incidents bija likvidēts.

Kādreiz saimniecības vadītāja piedāvāja Rolim pat amatu. Tas bija toreiz, kad viņa vēl deldēja pazoles, lai sagādātu Bbenam piepūšamo gumijas suni. Praktiskā saimniecības vadītāja piedāvāja Rolim pat nelielu aldziņu, kā ari kārtējo gada prēmiju, taču suns nebija ar mieru. Tikko ienāca Ebens un apsēja ap suņa kaklu auklu, platpurnis Rolis sāka smilkstēt, atspērās uz visām četrām un izmisīgi paskatījās uz Pertu Tīvelu. Iejūtīgajam Tīvelam aptecējās sirds, un viņš pateica galīgo nē, kaut gan pirms tam, ņemot vērā SDP Institūta intereses, bija piekritis, ka Rolis varētu strādāt kādu vieglāku darbu, kas nelauž kaulus. Pēc tam Tīvels it kā atvainodamies bija stāstījis SDP Institūta darbiniekiem par tādiem nelietīgiem vecākiem, kuri, vieglprātības un naudaskāres dzīti, piespiežot saviem bērniem strādāt.

Suns palika savā kaktā, taču starp Ēbenu un Roli tika pārtrauktas diplomātiskās attiecības.

Protams, nevienam nebija ne mazākās jausmas, ka Perts tur mājās vēl arī meža cūku.

— Stāvoklis kļuva pilnīgi neciešams, — Perts paskaidroja Oskaram. — Es vairs nevarēju naktīs gulēt. Cūka izauga liela un bez sevišķām pūlēm izkāpa no vannas. Pēc tam tā sāka rakņāt grīdu un aplauzt durvju stenderes. Kādreiz, kad mēs pārguruši iemigām, pēkšņi uztrūkušies dzirdējām kādu skraidām pa istabām. Baigs troksnis, it kā pa parketu auļotu vismaz divi velni nekaltiem nagiem. Tā bija drausmīga nakts. Iedevu sievai cukurūdeni, Rolis paslēpās pie mums gultā un smilkstēja. Bet cūka vandījās pa

dzīvokli, kur vien tai iepatikās. Gaismai svīstot, kad sieva bija kaut cik nomierinājusies, nolēmu atstāt viņu vienu un aizvest meža cūku.

Kad Oskars pacēla zodu no plaukstas un paskatījās pa aizkaru spraugu uz ielu, viņš redzēja, ka lielām pūkām sācis snigt sniegs. Oskars uzšāvās kājās, lai paskatītos, cik grādu zem nulles rāda termometrs aiz loga.

— Septiņi grādi, — viņš konstatēja un laimīgi pasmaidīja.

— Ari toreiz bija vēss rīts, kad palaidu cūku vaļā, — Perts nopūtās. — Tas tikai bija jandāliņš! Vispirms iegrūdu cūkai rīklē savīstītu drēbes gabalu, lai tā nekviektu. Citādi izceltos panika visā namā. Patiesību sakot, mans nolūks nemaz nebija tik ļauns. Pacēlis cūku uz muguras, vispirms devos uz tuvējo ēdnīcas virtuvi. Kad atraisīju mugursomu un izlaidu cūku ārā, sievietes sāka vicināt rokas un mani lamāt. Solījās izsaukt kārtības sargus, lai mani apcietinātu. Sievietes pēdējiem vārdiem lādēja dzērājus, kas neprotot neko citu, kā vienīgi darīt visādas cūcības. Lai iegūtu līdzekļus žūpošanai, tie pat gūstot nabaga meža dzīvniekus, lai tos iztirgotu, sievas sirdījās. Viņas pat neklausījās manos apgalvojumos, ka nevēlos par dzīvnieku ne sarkana graša. Šāda rīcība nesaskanēja ar viņu koncepciju par dzērājiem.

Oskars saņēma visus prātus kopā, lai labāk ieklausītos drauga vārdos.

— Pametu ēdnīcas virtuvi un steidzos uz mežu. Sakaitinātās sievietes pavadīja mani kādu gabaliņu un nikni vicināja pavārnīcas. Nācās cilpot kā zaķim, lai mani nevarētu sagūstīt varas pārstāvji. Cūka bija šausmīgi smaga, neesmu nekad strādājis fizisku darbu, vienīgi mazliet parakņājies savās sīpolu dobēs, taču tņs jau neprasa sevišķu piepūli. Aiz nespēka

gandrīz paģību. Ja vien varētu, es aiznestu cūku vēl tālāk. Cerēju, ka meža cūka pati ies projām no pilsētas uz mežu, bet izrādījās, ka šī — cūka tāda — bija paguvusi piejaucēties un izspēlēja tādu numuru, ka jābrīnās. Irisa līdz šim bija viņu aprūpējusi kā mazu bērnu — kā gan tagad nabaga lopiņš izturēs salu? Tu taču teici, ka ārā esot septiņi grādi auksts, — Perts Tīvels galīgi sadrūma.

Oskars, kurš lielāko daļu Tīvela vārdu nebija dzirdējis, pēkšņi ieklausījās. Viņa ausu bungādiņas sadrebināja kāds vārds, reizē maigs un dzēlīgs. Pēkšņi Oskars atguvās, ka viņa kabinetā pirmo reizi tika izsacīts vārds Irisa.

— īrisa? — Oskars jautāja.

— Jā, mana sieva īrisa, — Perts Tīvels, dziļi nobēdājies par cūku, nedomādams atkārtoja.

— Skaists vārds, — Oskars klusi sacīja.

Pasaulē taču nedzīvo tikai viena īrisa, Oskars sevi mierināja. Gluži neviļus pa galvu sāka šaudīties visdažādākās kombinācijas. Varbūt tāpēc šī sieviete jau kopš paša sākuma šķita pazīstama, ka viņš bija to kādreiz redzējis kopā ar Pertu? SDP Institūtā nemēdza viesību vakaros ģimenes locekļus uzlūgt. Rēzuss allaž gādāja par to, lai SDP Institūta atrašanās vietu zinātu vienīgi ļoti šaurs ļaužu pulciņš. īrisa nekad nebija redzēta Institūtā. Oskars pūlējās atcerēties, kur īsti dzīvoja Perts Tīvels. Izrādījās, ka viņš to nezināja. Viņu draudzība, dīvaini gan, sniedzās vienīgi līdz darba vietai un kafejnīcām.

Nu Oskars sāka iztaujāt, kuras ēdnīcas virtuvei Perts bija piedāvājis cūku un kurā meža pudurītī to galu galā palaidis vaļā.

Tieši par šo rajonu Oskars bija domājis. Pār muguru pārskrēja šermuļi. Oskaram vēl nesen šķita, ka viņš spēj būt un palikt pret īrisu vienaldzīgs, tagad šī aksioma tika pagriezta ar kājām gaisā. Viņš bija pārliecināts, ārkārtīgi pārliecināts, ka īrisa nozīmē viņam milzīgi daudz, neiedomājami daudz.

Viņš jutās kā zeņķis, kurš par katru cenu grib kādu pārspēt un kam šī vēlēšanās atklāj gan mērķi, gan līdzekļus, kā to sasniegt.

Perts Tīvels norūpējies sūca pīpi. Lielās, mīkstās sniega pūkas aiz loga viņu nepavisam neinteresēja. Perts dziļi nopūtās un sacīja:

— Es jūtos kā noziedznieks.

12

Oskars atgāza galvu. Pa gaisu jaucās bezgalīgs sniega virpulis, reizē rotaļa un haoss. Vēja pūsmas svaidīja sniega vērpetes gan šurpu, gan turpu, un pēkšņi Oskaram likās, ka virs viņa galvas paceļas caura telts, kuras jumts dreb un plivinās.

Oskars bija steidzies lieliem soļiem, mugura kūpēja. Nokļuvis pie meža pudurīša, viņš vairs nezināja, kurp doties tālāk. Brīžiem kļuva tā kā neērti. Lielās sniegpārslas, kas griezās tam apkārt, it kā izolēja no pārējās pasaules. Viņš pēkšņi jutās no visa atšķirts un brīvs. Varēja aprunāties pats ar sevi, varēja uzšaut savām domām ar pātagu un aiztriekt tās pie visiem velniem. Dīvaina, netverami patīkama sajūta, gluži kā lidojot. Šķita, ka ķermenis pavisam viegls, tomēr kaut kas spieda pie zemes.

Uz Oskara pleciem sakrājās prāvas kaudzītes. Sniegs nebija smags, tomēr Oskars spēji sadrebinājās, lai ar enerģisku kustību padzītu depresiju, kas par katru cenu tiecās ielīst azotē.

Viņš bija tik ilgi gaidījis šo vakaru un šo stundu. Oskars nekad nebūtu ticējis, ka pirmais īstais sniegputenis var atstāt uz cilvēku tik dziļu iespaidu, it īpaši stāvot mežmalā, tālu no pilsētas trokšņiem, cilvēkiem un pienākumiem. Bet kāpēc gan viņš kaunējās?

Varbūt Oskaru traucēja iespēja sastapt šeit meža cūku, šo ārpilsētas dzīvo himēru?

Oskars pasmaidīja.

Kāds pašnāvnieks, kurš bija aizgājis uz mežu, lai pakārtos, noturējis klaiņojošo suni par vilku un tik briesmīgi pārbijies, ka žigli atraisījis cilpu un aizbēdzis, ko kājas nes.

Oskaram taču nebija ne mazākā iemesla kaunēties par to, ka ir atnācis. Šeit viņu taču varēja ieraudzīt vienīgi meža cūka.

Un ja nu tomēr — nolēmis vienkārši pastaigāties svaigā gaisā — kā jau katrs godīgs pilsonis, kam veselīgs dzīves veids. Līdz šim Oskars bija cerējis, ka īrisa atnāks uz norunāto vietu, tagad viņam sāka uzmākties šaubas. Šķita pilnīgi neiespējami, ka tie varētu satikties. Jau triju soļu attālumā koki pagaisa kā baltā miglā. Var jau gadīties, ka īrisa maldās viņpus biezā sniega aizkara, taču Oskars nezināja, kur jāiet, lai viņu atrastu.

Neveiklības sajūta pamazām pārvērtas par dusmām. Kad bija darīšana ar krēsliem, Oskars prata kaut cik pielāgoties. Savā mūžā viņš bija sēdējis visādās vietās un, uzlicis uz galda elkoņus, juties pavisam stabils. Varbūt īrisas priekšlikums bija tikai veikli izlikti slazdi. īrisa bija it kā uzcēlusi ap sevi neredzamu stikla būri, un Oskaram nepietika vīrišķības, lai to sadauzītu.

Oskaru pārņēma satraukums, brienot pa dziļām kupenām, viņš sāka līkumot pa mežu. Visapkārt griezās gandrīz nereāli koku stumbri, vēja notrauktie sniega klēpji radīja iespaidu, it kā koki līgotos un reizēm liektu galotnes pie zemes.

Dusmu iemesls laikam bija mazvērtības sajūta. Kurš gan gribētu atzīties, ka viņa pielāgošanās spējām ir betonēti griesti?

Kāpēc gan cilvēkam jārada sev pašam šīs neveiklās situācijas, ja visapkārt ir tik bezgala daudz nogurdinošu muļķību? Nu jau Oskars juta niknumu pret visu pasauli un arī pats pret sevi.

Oskars brida un līkumoja. Apgāja apkārt dažām tuvējām priedēm un pacēla vēja nolauztu žuburainu zaru.

Kad Oskars pa SDP Institūta logu ieraudzīja, ka ārā snieg, viņš priecājās kā mazs bērns. Tur Oskars vēroja sniegputeni, sēdēdams ērtā krēslā, stingri atbalstīdamies ar elkoņiem pret rakstāmgaldu. Protams, savā iztēlē viņš tūdaļ pārcēlās uz mežmalu, taču tā bija kārtīgi ielogota un pabeigta idilliska glezna un tajā nebija telpas, lai bez mērķa klaiņotu apkārt, it kā aizstāvoties turot rokā žuburainu zaru.

Tūlīt man uzbruks meža cūka, Oskars domās zobojās par sevi. Tad nu gan tiks paveikts varoņdarbs! Viņš mērķēs uz cūku ar šo zaru, un cūka šajā mijkrēslī nesapratīs, ka tā nav šautene. Cūku aiz bailēm ķers sirdstrieka, un medījums noslīgs pie varoņa kājām.

Oskars brida un brida. Galva kūpēja. Viņš bija pieradis pie reālām sienām, stingri nospraustām robežām, pie sarunu trokšņa vai mūzikas. Tagad Oskars vairs pats nesaprata, kāpēc spīdzina sevi, kāpēc nebeidz šo mīņāšanos un maldīšanos putenī, šo klaiņošanu ap tikko saredzamajiem koku stumbriem.

Bet viņš tomēr negāja projām, gluži otrādi, ar katru līkumu iegāja aizvien dziļāk un dziļāk meža pudurī. Viņš it kā iztaustīja apkārtni un stūrgalvīgi tiecās pielāgoties šai apkārtnei. Smieklīgi, patiesībā jau šī vieta viņam nemaz nebija tik sveša, taču sniegputenis bija pārvērtis labi pazīstamo meža pudurīti līdz nepazīšanai.

Sāka satumst.

Līdz šim Oskars nekad nebija padomājis par to, cik cieši viņš saaudzis ar pilsētu. To apzinājies, diezin kāpēc jutās it kā aizvainots. Viņš bija gatavs pirmajam pretimnācējam dusmīgi pateikt acīs, ka urbani-zēšanās ir cilvēkiem vienīgais glābiņš mūsdienu pasaulē. Gan jau atrastos desmitiem argumentu, lai pierādītu šo patiesību. Piemēram, varētu iesākt ar to, ka lielās kūrvietās cilvēkiem ir citāda psiholoģiskā bāze.

Taču nebija neviena, kam izkratīt sirdi. Brienot pa sniegu, Oskars šobrīd bija tik cieši pārliecināts par savu patiesību, ka nejuta nekādu vajadzību to lieku reizi sev pašam argumentēt. Ja Oskars būtu dzejnieks, viņš tūdaļ sacerētu odu par godu pilsētai.

Pēkšņi Oskaru pārņēma nogurums. Viņš uzmeklēja kādu celmu, kura cepure pacēlās virs sniega, un apsēdās. Ar drebošām rokām aizsmēķēja cigareti. Atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, jutās mazliet labāk.

Atkal uzbruka ilgas pēc Irisas. Tās it kā izklīdināja dusmas. Oskaru uzjautrināja jau doma vien par to, cik ātri mainās viņa noskaņas. Parasti ikviena jauna dēka iesākās daudz vienkāršāk, nevajadzēja bojāt nervus, kaut gan vienu otru reizi traucēja ne visai izdevīgie apstākļi. Līdz šim viss bija gājis varen gludi — visas šīs Vīvikas, Marikas, Ērikas un Annikas bija viņu sagaidījušas, jau sēdēdamas uz krēsla vai gultas malas. Arī viņas apzinājās, ka laiks ir dārgs, un sargāja savu dvēseles mieru.

Visas līdzšinējās Oskara dēkas varēja izteikt piecos vārdos: vairāk vai mazāk normas robežās. Savos sirds dziļumos viņš atzina šo principu par absolūti pareizu.

Oskaram allaž bija apzināti vai neapzināti patikusi vispārējā standartizācija un normēšana. Var būt, ka šo pārliecību it īpaši palīdzēja padziļināt darbs SDP Institūtā. Tiesa kas tiesa, brīžiem šīs pārāk cieši nospraustās robežas izraisīja protestu arī viņā pašā. Šobrīd Oskars atcerējās ģitāru, ko bija pārnesis mājās un sasitis pret krēsla atzveltni. Un tomēr ļoti varēja gadīties, ka, tieši sasitot ģitāru, viņš bija gribējis nospraust normas robežas arī mājas dzīvē.

Oskars saprata, ka viņš nepavisam neatšķiras no nelaiķes krustmātes Karolīnas, kurai arī patika sava veida skaidrība, tāpēc viņa bija pašuvusi Vairai kleitu ar ģeometrisku rakstu.

Visi cilvēki tiecas savā veidā pārveidot haosu par sistēmu. Visa pasaule tiecas pēc kārtības. Beidzot cilvēks sācis saprast savas dzīves vērtību, tāpēc vienmēr nepieciešams pats optimālākais atrisinājums, lai sevi mazāk nodeldētu. Fanātisms un risks kļūst aizvien reālāka parādība. Tagad, kad augošā informācijas pārpilnība ir visiem pasludinājusi, cik nenozīmīga ir viena cilvēka griba, nav nekādas nozīmes sevi veltīgi izšķērdēt.

Beidzot Oskars atguva savu parasto mieru un līdzsvaru. Viņš iesvieda izsmēķēto cigareti sniegā, nokratīja no cepures sniegu, norausa baltās kaudzītes no pleciem, sapurināja abas mēteļa puses. Aplūkojis savus apavus, konstatēja, ka zeķes ir slapjas.

Oskars piecēlās no celma. Viņš sāka iet uz šosejas pusi. Gāja tieši uz priekšu, it kā viņa nabas saites otrs gals atrastos pilsētā.'Diemžēl šī saite, brienot līkumu līkumiem pa sniegu, bija tikusi pārāk izstiepta, kā jau cilvēkam, kurš nomaldījies mūžameža vientulībā.

Cauri sniegputenim izlauzās smago kravas mašīnu motoru rūkoņa. Apziņa, kas tik ilgi nebija saskarē ar pilsētas trokšņiem, uztvēra to kā mūziku. Oskars nosvieda žuburaino zaru un sabāza rokas kabatās. Sasodīts, arī cimdi bija slapji.

Oskars paātrināja gaitu un uzmanīgi kāpa pāri nelielajām kupenām.

Viņš jau bija nokļuvis pavisam tuvu šosejai, kad ieraudzīja aiz kokiem kādu sievieti, kas brida pa sniegu līgodamās, jo nesa katrā rokā lielu maisu. Oskars labu laiciņu vēroja zem smagās nastas sakumpušo nācēju, un viņam likās tik dīvaini, ka šeit, piesnigušā mežā, varēja gadīties svešiniece ar nastām.

Pēkšņi sieviete izslējās, paskatījās apkart un skaļa balsī uzsauca:

— Ruk, ruk, ruk!

Irisa!

Oskaram gribējās kaut kur noslēpties, viņam šķita, kā dara ko neatļautu, iejaukdamies citu dzīvē.

Taču īrisa pa vistaisnāko ceļu piegāja Oskaram klāt, nolika maisus zemē un lietišķi sacīja:

— Labvakar. Es ceru, ka neesat redzējis meža cūku?

— Nē, — Oskars atteica.

Sieviete pasmaidīja, izņēma no maisa divus burkānus, pasniedza vienu Oskaram un pati sāka grauzt otru.

— Tad jau brītiņu pagaidīsim.

Oskars pacēla piedāvāto dārzeni pie mutes. Jau gribēja nokost gabaliņu, bet žokļi bija kā izmežģīti, un tie sāka kustēties tikai pēc tam, kad viņš ar varu iesprauda burkānu starp zobiem.

— Dažreiz viņa kautrējas un nenāk. Tad es atstāju ēdienu uz celma. Bet šodien laikam nabadzīte būs apmaldījusies putenī. Viņa taču pat nezina, kas ir sniegs. Vai nav savāda sajūta, ja pirmo reizi mūžā ierauga sniegu?

Oskars nezināja, ko atbildēt. Sieviete runaja par meža cūku kā par izlutinātu bērnu.

Irisa paskatījās pulksteni.

— Ejam, — viņa sacīja. Un pēc brītiņa piebilda: —- Ja ir vēlēšanās.

Oskars pakampa katrā rokā pa maisam un sekoja Irisai uz satumsušā meža pusi. Viņi apstājās pie eglīšu jaunaudzes. Reizē ar sniegpārslām Oskaram sejā iesitās savāda puķu smarža. Oskars uz mirkli aizvēra acis. Ausīs dūca. Varbūt viņš bija pārpūlējies, nesot smagos maisus. Bet varbūt traucēja paša nevarība — viņš vairs nezināja, ko teikt, ko sacīt, baidījās spert kaut solīti, kaut gan stāvēt kā zaldātam šķita visai neērti. Oskars baidījās, ka sakustoties viņš varētu aizbaidīt īrisu.

Oskars tik ilgi bija gaidījis pirmo sniegoto vakaru. Savā iztēlē viņš daudzkārt bija apkampis īrisu, sniegs pasargāja tos no svešiem skatieniem. Ar savām gara acīm Oskars bija redzējis, kā viņi steidzas pa ielu, ieiet kādā liegi apgaismotā siltā telpā un apsēžas pie galdiņa. Abi sarunājas par kaut ko, skatās viens otram acīs un neliekas ne zinis par pārējiem apmeklētā -tājiem. Izrādījās, ka Oskara tik ierastā programma Irisai neder. Viņa bija atnākusi uz satikšanos ar meža cūku, nevis ar Oskaru. Piedevām līdzi kartupeļi un burkāni. Irisai šķita pilnīgi dabiski, ka dzīvnieks tiek pabarots.

īrisa laikam nebija domājusi uzkavēties ērti iekārtotā kafejnīcā, jo bija uzvilkusi garas bikses, velteņus un trušādas puskažociņu.

Oskars pēkšņi kaut ko atcerējās. Viņš sāka gramstīties pa kabatām. Tad pēkšņi noņēma cepuri un uzlika galvā Andoras ābeču rakstnieces parūku ar zaķa ausīm. Beidzot viņš bija pārvarējis savu kautrību,

Pēc tam apkampa Irisas plecus, skatījās viņai cieši seja un čukstēja:

— Nu mēs piederam pie vienas sugas.

īrisa aplūkoja Oskara neparasto parūku, pasmaidīja un piebilda:

— Kāpēc?

Oskaram zem plaukstām iekņudējās Irisas puķaina šalle, ko viņa bija aplikusi ap galvu. Viņa pirksti noglāstīja sievietes mazās ausis un pārslīdēja pāri vaigiem. Oskars juta, ka tagad vārdi būs lieki. Sīks nenozīmīgs šmaukstiens, un viss izgaisīs — īrisa, sniegs, mežs. Varbūt paliks vienīgi meža cūka, kas nāks aizvien tuvāk un tuvāk, draudīgi izslietiem ilkņiem.

13

Agne sēdēja pie krāsns un pūta uguni. Iegājis priekšnamā, Oskars iebāza galīgi izmirkušās zaķa ausis dziļi kabatā, kaut gan patiesībā viņam vajadzētu andorietes parūku izžāvēt. Agne nedrīkstēja šīs ausis redzēt — Oskars taču nemācētu kaut cik ticami paskaidrot, kur viņš tās dabūjis. Vēl vairāk — šīs zaķa ausis bija kļuvušas gandrīz par relikviju, tās bija sagrāvušas sienu starp viņu un īrisu. Oskars aptaustīja kabatā slapjo parūku un klusībā pasmaidīja.

Oskars iegāja priekšnamā un tūdaļ steidzās pie loga. Viņš pastūma sāņus biezo, auseklīšiem izrakstīto aizkaru un paskatījās ārā. Piespiedis seju pie vēsā stikla, kaut cik saņēmās, kaut gan jau pirms tam bija labu laiciņu pastaigājies svaigā gaisā, kamēr uzdrošinājās ieiet namā. Oskars bija norūpējies par to, vai viņš spēs piešķirt savai aiz prieka samulsušajai sejai tik nepieciešamo saldskābi nopietno izteiksmi. Visu laiku vēl sniga.

Patiesībā jau nekas sevišķs nebija noticis. Viņi abi ar īrisu bija stāvējuši blakus un klusējuši. Pēc tam īrisa zagšus pavirzījās mazliet sāņus un izkratīja no maisiem kartupeļus un burkānus. Kaudzi sakņaugu sakrāva uz celma, daļa tika izbārstīta turpat zemē. Pēc tam viņi iznāca no meža. Kā jau vienmēr, pa šoseju dārdēdamas traucās kravas mašīnas. īrisa gāja pus-solīti pa priekšu. Oskars sekoja viņas pēdās un būtu ar mieru tā staigāt bezgala ilgi. Uz kāda stūra īrisa apstājās, pasniedza Oskaram roku un pat neatskatījusies ātri aizgāja. Oskars neuzdrošinājās jautāt: kad? Arī īrisa neteica ne vārda.

Šī nenokārtotā nākotne nepavisam neuztrauca Oskaru. Diezin kāpēc likās, ka pašreiz tas nemaz nav tik svarīgi. Savādi, senāk Oskaram patika visu cieši norunāt jau iepriekš. Bet tagad viņam tieši patika gaidīt nākošo nejaušību, it īpaši tāpēc, ka viņš ticēja: šis brīdis pienāks. Tam tā jābūt.

Pie pusdienu galda Oskars ilgi vēroja savu šķīvi. Viņš pat nedzirdēja, par ko pļāpāja Kerta ar Agni. Kad Agne pēkšņi nosauca viru vārdā, Oskara sejā pilnīgi neviļus iegūlās pazemības izteiksme. Smaidīdams kā paij puisītis, viņš pasniedza Agnei sāls trauciņu. Agnese papurināja galvu, un viņas seja diezin kāpēc pavīdēja sirsnīgs smaids. Agnes laipnība samulsināja Oskaru. Ja viņa šobrīd sarauktu pieri, Oskars justos daudz mierīgāks. Viss atbilstu normai: divi pretpoli — īrisa un Agne.

Uz mirkli Oskars iedomājās, ka viņš ar Agni atrodas tiesā. Visprātīgāk būtu, ja tie abi reizē uzliktu iesniegumus uz galda. Taču vispirms īrisai jātiek vaļā no Perta Tīvela. Vispirms? Kāpēc?

Oskaram kļuva neērti. Viss šķita tik šausmīgi sarežģīti.

Jau iedomājoties visas formalitātes, Oskaram sametās nelabi. Taču šoreiz viņam jāpārvar sava vājība. Senāk Oskars vispār nespēja kaut ko tādu iedomāties. Patiesībā viņš nemaz nebija tik vieglprātīgs, kā to droši vien iedomājas šīs Annikas, Marikas, Vīvi-kas un Ērikas. Katrai šķita, ka Oskars viņas dēļ tūdaļ ir gatavs pamest Agni, taču tās visas rūgti maldījās, un to kārtējās epizodes beigās lieliski saprata arī pašas. Ja Oskars kādreiz netika vaļā no kārtējās simpātijas ar labu, viņš pateica savu nežēlīgo frāzi:

— Man ir pavisam īpaša sieva.

Tas viņām bija kā sitiens ar vāli. Tā, kurai tas tika pateikts, sāka izmisīgi raudāt, jo bija sevis žēl, viņa rīstīdamās kaut ko nomurmināja par postā aizgājušo dzīvi, par savu muļķību un vispār jutās draņķīgi.

Paēdis pusdienas, Oskars tomēr nepiecēlās no galda. Viņš sēdēja tur viens pats un aplūkoja cukurtrauku, kuram bija sudraba osa. Pilnīgi nevietā viņš pēkšņi atcerējās, ka to viņiem kāzu dienā bija uzdāvinājuši Agnes kursa biedri. Pasniegdami trauku, jaunieši bija novēlējuši, lai Agnes un Oskara dzīve vienmēr būtu salda, un, apstiprinot šos vārdus, piebēra trauku ar cukuru. Agne bija saņēmusi dāvanu un pasniegusi tālāk Oskaram. Oskara roka diezin kāpēc iedrebējās, un viņš iekaisīja mazliet cukura sev piedurknē un piebēra kurpi. Oskars ļoti labi atcerējās, kā cukurs krakšķēja zem pazolēm, jo sava daļa bija tikusi arī grīdai. Par to Oskars nebeidza dusmoties arī vēl tagad, pēc daudziem gadiem. Kāda stulba dāvana! Šķita, ka rokas arī vēl šobrīd līp pie trauka. Un tajā pašā laikā viņš brīnījās, cik maz cilvēks spēj atcerēties. Toreiz cukurs bija deficīta prece un studentu dāvana bija bagātīga piedeva kāzinieku mielasta galdam.

Vislabāk būtu dzīvot viesnīcā, Oskars nodomāja. Tur cilvēkam nav nekāda stulba kontakta ar pagātni, kas mēdz sevi atgādināt un traki iztraucēt visneizdevīgākajā acumirklī.

Ēdamistabas durvīs parādījās Kerta un pamāja Oskaram. Kvēlošie vaigi lieliski saderējās ar balto adīto cepuri.

— Kur tad nu? — Oskars nobrīnījās, kad viņa bija jau tikpat kā projām.

— Ar Tarmo uz ķinīti, — Kerta atsaucās priekšnamā. Pēc īsa brītiņa norībēja durvis.

— Neviens vakars netiek pavadīts vientulībā, — Oskars norūca cildenu tēva jūtu ietekmē.

Agnese pēkšņi piebilda:

— Lai jau iet. Tarmo ir lāga zēns.

Oskars cieši uzlūkoja Agni un nezin kāpēc pakustināja ausis. Šo bērnu dienās apgūto iemaņu Oskars pēdējā laikā mēdza izmantot ļoti reti. Agne skaļi iesmējās. Viņa nostājās vīram aiz muguras un apskāva tā kaklu. Oskars samulsa, uz brīdi viņu pat pārņēma bailes. Oskaram pēkšņi likās, ka Agne spēj uzminēt viņa domas, tātad zina visu un grib viņu nožņaugt. Smiekli nenozīmē neko. Šo reakciju varbūt izraisīja nervi.

— Man šis Tarmo nepatīk, — Oskars atrūca. Šķita, ka Agnes pirksti bija mazliet traumējuši viņa rīkli.

— Kāpēc? — Agne brīnījās.

— Stulbenis.

Agne paraustīja plecus un sāka nokopt galdu.

— Vai tu vari iedomāties, par kādu stulbeni sākumā es turēju tevi pašu, — Agne pēkšņi atzinās un kautri pasmaidīja.

Oskars pēkšņi atskārta, ka Agne viņam jau sen bija šķitusi stulba un neaptēsta būtne.

— Starp stulbumu un apdomlgumu ir liela starpība, — Agne it kā atvainodamās piebilda. Viņa uz brītiņu atvēra logu, nopurināja galdautu un atkal uzklāja uz galda. Pēc tam sameklēja skapī ļoti labas markas vīnu.

— Kam par godu? — Oskars brīnījās.

— Šodien uzsniga pirmais sniegs. Drīz sāksies ziema. Gribētos kaut kā sasildīties.

Abi ilgi sēdēja blakus, klusēja un lēnām dzēra vīnu. Agne šķita dīvaini satraukta un gaidu pilna. Viņa vairs neizteica savas domas tik vēsā un drūmā noskaņā kā senāk, bet it kā telepātijas ceļā tiecās ietekmēt Oskaru. Agne zibināja ar acīm, taču tūdaļ kļuva skumja un pēc tam pilnīgi negaidot pasmaidīja.

— Vai zini, — viņa beidzot izdvesa un cieši ieskatījās Oskaram acīs.

Oskara galvā pēkšņi pavīdēja kāda cerība. Viņš vērīgi ieklausījās, mūzika augšstāvā pēkšņi šķita neciešama. Agnes vārdi likās pārlieku nozīmīgi. Viņš baidījās, ka trokšņainās mūzikas dēļ varētu kādu no tiem nesadzirdēt.

Un tomēr viņa sirdī kņudēja cerība: varbūt Agne gribēs šķirties pirmā! Varbūt arī Agnei viss līdzšinējais ir apnicis un viņa vēlas pārtraukt šo ieilgušo kopdzīvi. Varbūt tiešām?

— Esmu aizmirsusi, ka mana dzīve būtu jāievirza citās sliedēs, — Agne saprātīgi secināja.

Oskars novaldījās, lai piekrītoši nepamātu ar galvu.

— Jocīgi gan, bet tagad beidzot es varu pilnīgi uz tevi paļauties.

Agne iedzēra lāsi vīna, un Oskars samulsa pavisam.

— Arī es gribētu ko darīt, lai mēs varētu normalizēt savu dzīvi. Vēlos kļūt cita, daudz dziļāka būtne.

Oskars cieši piespieda pudeles kakliņu pie glāzes malas, lai, lejot viņu, nedrebētu rokas.

— Bija jānodzīvo milzīgi ilgi, lai kaut cik sāktu saprast pati sevi. Bieži vien cilvēki pārakmeņojas pārlieku agri — ilgu laiku pirms sklerozes iestāšanās. Man visu laiku paslepus nāca smiekli, kaut gan nezināju iemesla. Beidzot laikam esmu šim noslēpumam uz pēdām. Tu man palīdzēji. Pēdējā laikā esmu bijusi tik jauka, pacietīga un līdzsvarota. Tu vakaros pārnāci agri, piecieti manus untumus. Tu biji pacietīgs un neaizvainoji mani ne ar vienu vārdiņu.

Beidzot Agne pārtrauca garās pateicības pilnās runas ievadu! Sprediķis! Oskara dvēsele, burtiski, ievaidējās. Viņam vienkārši trūka attapības vai uzmanības, lai noprastu, kurp Agne īsti stūrē.

— Redzi, — Agne turpināja, — visu mūžu es esmu darījusi visu pretēji savai gribai. Vienmēr esmu līkumojusi pa visgrūtākajām takām, kaut gan man vajadzēja iet taisni. Es piespiedu sevi nest nastu, kaut gan tas man bija pretīgi. Protams, man nav tiesību uzvelt savu stulbumu un kļūdas uz kakla citiem, tomēr es nekādi nespēju aizmirst savas mātes vissvarīgāko pamācību: vajag, tas jādara, ir jāpārvar sevi! Beidzot, kā jau paklausīgs bērns, sapratu: vai tu tiešām to nevari? Vai tu tiešām to nespēj?

Oskara galvvidus pēkšņi sāka salt. Agne runāja it kā svešā, nesaprotamā valodā, tomēr vārdi šķita dīvainā kārtā tik saprotami.

— Tu taču atceries manu sportistes karjeru, — Agne saviebās. — Kāds stulbs skolmeistars man iestāstīja, ka man padodas lēcieni, un es sāku piespiest sevi kļūt par augstlēcēju. Patiesībā es to nepavisam nevēlējos. Kāds vienkārši bija ieslēdzis attiecīgo mehānismu. Kāds vienkārši bija piespiedis robota smadzenēs pareizo podziņu. Tevī ir atklājuši talantu, es konstatēju. Tagad nevajag nekā cita, vienkārši jāpārvar pašam sevi. Tas man tika iemācīts no malas. Sāku trenēties. Sasprindzināju savus spēkus līdz pēdējam, nekādas žēlastības, taču kaut kur urdījās protests. Toreiz mūsu fakultātē studēja vairāki rekordisti. Arēji mēs ne visai atšķīrāmies cits no cita. Visi fiziski labi attīstīti — kā zēni, tā meitenes. Taču šī šķietamā ārējā līdzība vēl vairāk iekvēlināja manu apņēmību. Tu taču atceries. Saņēmu vairākus diplomus — mana centība tomēr vainagojās ar kādiem panākumiem.

Vai vērts atcerēties šīs agrās jaunības sporta dēkas? Vienkārši nepaveicās, kas tur sevišķs. Kurp gan viņa stūrē?

— Vēlāk bieži redzēju sapnī gan pati sevi, gan latiņu. Tas šķita pretīgi, palēnināti filmas kadri. Pašlaik tie ir pat modē. Bet toreiz tie mocīja mani sapnī un nelika mierā pat dienā. Es uzlidoju līdz latai, gandrīz pārlēcu pāri, taču lata tomēr nokrita. Sapnī es konstatēju, ka mana pēcpuse ir milzīgi liela. Tā vienmēr aizķērās un sagrāva iespējamos rezultātus un rekordus. Tomēr, — Agne iesmējās, — kādreiz viss notika citādi. Es atrāvos no zemes un stāvus uztriecos gaisā, vicināju kājas, it kā brauktu ar neredzamu velosipēdu, un pārlidoju pāri latai, kas palika labu gabaliņu zemāk par maniem kāju pirkstgaliem. Toreiz, kaut arī sapnī, augstlēkšana man sagādāja lielu baudu.

Oskars neuzdrošinājās Agni pārtraukt. Viņš klausījās, taču atskārta, ka brīžiem ir izklaidīgs. Galu galā Oskaram laimējās izlobīt no teikumiem atsevišķus vārdus. Tajā pašā laikā šīs blakus domas nespēja sakropļot stāsta galveno ideju. Oskaram šķita, ka visu sacīto varētu izteikt ar daudz mazākām pūlēm, gan jau drīz līdz šim par loģiskiem uzskatītie teikumi zaudēs savu vienvaldību. Taču šie miglainie pareģojumi laikam šaudījās pa viņa galvu vienīgi tāpēc, lai izkliedētu vilšanās sajūtu. Viņš nepavisam nebija cerējis, ka Agne sāks stāstīt par saviem kādreizējiem sapņiem sakarā ar sportu. Nē, viņš bija cerējis uz pavisam ko citu. Pavisam citu.

— Ko tu īsti esi nolēmusi darīt? — Oskars kļuva nepacietīgs.

— Gribu panākt, lai mana rīcība saskanētu ar manu raksturu.

— Vai tu domā, ka tas ir iespējams?

— Galu galā man taču vienreiz jāatrod pašai sevi.

— Kādā ziņā?

Agnese brītiņu apdomājās un tad pēkšņi atteica:

— Es nezinu.

Oskara pārāk tiešais jautājums bija Agni iztraucējis. Sievai pārtrūka domu pavediens, iesāktais stāstījums sajuka. Viņa pāris reižu pačāpstināja muti, taču runāšanas prieks bija pagaisis. Agne droši vien bija nolēmusi iesākt aplinkus, no tālas pagātnes un tikai pēc tam pievērsties konkrētajam jautājumam. Oskaram pietrūka pacietības. Agnes nule slavētā viņa rakstura īpašība vairs neeksistēja. Vēl trakāk — Oskars bija Agni gandrīz vai aizvainojis. Oskars vēroja Agnes nule sadrūmušo seju un atjēdzās, ka viņa nepacietīgie jautājumi Agnei bija neviļus izteikti zobgalīgā tonī.

— Tavai mātei bija viscēlākie nolūki, — Oskars kā mierinādams nomurmināja. — Domāju, ka viņu pārāk satrieca tava tēva nāve. Viņa spēja turpināt dzīves cīņu, vienīgi vadoties pēc principa «būs — jābūt — uzvari — pati sevi». Vari būt droša; ka viņa tik tiešām vadījās pēc šiem puritāniskajiem likumiem. Neticu, ka māte tos būtu uzspiedusi vienīgi tev.

— Jā, jā, — Agne it kā atplauka un uzlūkoja Oskaru ar skatienu, kas pauda gan pateicību, gan lūdza piedošanu.

Agne pēkšņi jutās pavisam nevarīga. Mazā kaķes galviņa nozuda starp platajiem pleciem, it kā viņa baidītos no sitiena.

— Vai tev liekas, ka es vairs nekad netikšu no visa tā vaļā? — Agne bažīgi jautāja.

Oskars izkustējās no sastinguma. Viņš piegāja Agnei klāt un sievu noskūpstīja.

Vēlāk, kad Oskars piegāja pie loga, viņš ieraudzīja vārtos Kertu un Tarmo. Zēns turēja meiteni apkampienos.

Oskaram uzbruka pēkšņa niknuma lēkme. Viņš bija gatavs ar dūri izsist loga rūti un uzkliegt dažus rupjus vārdus. Tikai ar mokām kaut kā novaldījās. Oskars atspieda savu pieri pret vēso stiklu un mēģināja nomierināties. Pēkšņi kļuva neērti, it kā viņš paslepus izspiegotu Tarmo un Kertu. Oskars novērsās no loga un samulsis apstājās istabas vidū. Agne izturējās tā, it kā būtu šo momentu jau gaidījusi. Viņa tuvojās vīram un cieši viņam piekļāvās. Oskaram tas šķita pretīgi. Agne taču nevarēja zināt, ka viņš bija redzējis, kā Tarmo glāstīja Kertu. Oskars jutās kā slazdā. Lai paglābtos no neērtās situācijas, viņš izrāva kabatas lakatiņu un sāka šņaukāties un klepot. Agne atlaida viņu vaļā. Oskars piesteidzās pie galda, pakampa glāzi un izdzēra to pāris guldzienos. Tagad viņam tiešām uzbruka īsta klepus lēkme. Kad tā bija pārgājusi, viņš ieraudzīja savā iztēlē notikumu, par kuru Agne bija tik daudz stāstījusi.

Agnes tēvs, plaši atzīts meistars savā nozarē, kā jau parasts, raka aku. Tā bija jau gandrīz gatava, palīgs stāvēja augšā, lai ar trīsi uzvilktu pēdējo smilšu spaini.

Dzirdot šo stāstu pirmo reizi, Oskars bija jautājis,

kāpēc aku racēji nebija vispirms nolaiduši cementa grodus.

Aka iznāk līdzenāka, ja grodus ieliek vēlāk, Agne bija paskaidrojusi.

Pasūtītājs nepieļāva ne mazāko novēršanos no paredzētā projekta.

Aka iebruka un apraka Agnes tēvu zem smilšu lavīnas.

Ēdamistabā parādījās Kerta kvēlošiem vaigiem, ar baltu cepurīti galvā.

Oskars nebija dzirdējis, kā aizkrīt ārdurvis.

Kertai nenācās noklausīties pārmetumus, jo Oskara mute bija it kā ar smiltīm piestūķēta.

14

Kādā janvāra pēcpusdienā Oskara kabinetā ienāca SDP Institūta atbildīgā sekretāre Tīna Arnika un apsēdās uz krēsla.

Kopš Rēzusa nāves viņas seja allaž pauda izmisumu. Oskars netika vaļā no sajūtas, ka Tīnai ir pēdējā laikā izdarīta operācija. Daži sejas muskuļi, kas senāk izskatījās atslābuši, bija savilkti stingrāk, un kādreiz tik maigā seja tagad līdzinājās modernistu maskai.

Tā bija Tīna Arnika, kura, dienu pirms vecgada vakara iegājusi Rēzusa kabinetā, ieraudzīja, ka SDP Institūta vadītājs ir miris. Tīna Arnika bija kliegdama izskrējusi no Rēzusa kabineta un, rokas iepletusi, auļojusi pa garajiem koridoriem. Sākumā viņa nespēja izteikt ne vārda, tikai neskaidri gārdza un vēlāk

ilgi sēdēja Ēbena būcenī, apkampusi mākslīgo suni Faustu.

Toties Rēzusa bērēs Tīna Arnika izturējās pavisam mierīgi. Pat vēl vairāk. Kamēr Perts Tīvels turēja runu, vairāki cilvēki paguva ievērot Tīnas Arnikas sejā greizu smīnu. Par šo gadījumu SDP Institūta darbinieki mēļoja pārlieku ilgi. Darbinieki daudzas dienas veltīja sekretārei nosodošus skatienus, jo Rēzusa nāve bija smags trieciens visiem SDP Institūta darbiniekiem. Beigu beigās tomēr Armildei Kasinai izdevās atbildīgās sekretāres labo slavu restaurēt. Proti, viņa sīki pastāstīja katram darbiniekam, ka Tīna Arnika bēru dienā esot iedzērusi pārāk lielu nervu zāļu devu un ieradusies kapsētā transa stāvoklī.

Droši vien arī pati Arnika bija pēc tam nobijusies no sava nepieklājīgā smīna, ne jau veltīgi viņa tagad tik drudžaini sēroja.

Tā vismaz domāja Oskars un droši vien arī pārējie SDP Institūta darbinieki, kas drīz vien atguva agrāko sirdsmieru.

Gandrīz vai katru dienu Tīna Arnika satvēra aiz svārku pogas kādu no SDP Institūta darbiniekiem un lieku reizi pastāstīja, kādu viņa ieraudzījusi Rēzusu.

— Viņš vienkārši sēdēja pie galda.

Patiesībā Tīna varēja to nestāstīt, jo arī pārējie SDP Institūta darbinieki bija redzējuši mirušo Rēzusu sēžam pie galda. Taču neviens neuzdrošinājās Tīnai Arnikai to atgādināt. Laikam taču šāds stāstījums palīdzēja sievietei novelt mazliet no smagā pārdzīvojuma.

Oskars apslāpēja nopūtu, jo tam šķita, ka Tīna Arnika kārtējo reizi ir izraudzījusies par savu upuri tieši viņu.

Taču Oskars maldījās.

— Es nemīlu izlikties, — nopietnā tonī aizrādīja Tīna Arnika un ieklepojās.

— Tā kā nebūtu iemesla, — Oskars, it kā viņu uzmundrinādams, nomurmināja.

— Pēdējos gados Rēzuss mani apciemoja gandrīz katru vakaru. Institūtā viņu cienīja kā aizrautīgu šahistu, kas nevienu dienu ievar nodzīvot bez kārtīgas partijas. Bēru dienā, pēc atvadu ceremonijas, pie manis pienāca Rēzusa sieva un lūdza parādīt viņa ilggadējo šaha partneri. Es pamāju uz jums, Oskar.

— Es savā mūžā neesmu pieskāries šaha figūrām, — Oskars satrūkās.

— Vai nav vienalga, — Tīna Arnika aizsvilās.

— Tomēr, — Oskars jau grasījās sākt strīdēties pretī, taču Tīna Arnika apnicīgi savieba seju un ar rokas mājienu piespieda sevi uzklausīt.

— Kādu dienu pie manis ieradās Rēzusa sieva un lūdza, lai es jūs atvedot pie viņas. Laikam jau grib kaut ko tuvāk uzzināt par savu nelaiķi vīru. Jāatzīstas, ka pedantiskais Rēzuss brīžiem bija diezgan izklaidīgs un aizmirsa vienu otru savu mantu pie manis. Domāju, jūs darītu pareizi, ja paņemtu šīs mantas līdzi un atdotu sievai. Pilnīgi dabiski, ka jums nāksies šo to pastāstīt par jaukajām stundām, kuras esat pavadījuši kopā. Uzzīmējiet nopietna vīrieša portretu, kas, šaha uzdevumus risinot, bija tikpat precīzs, ar tādu pašu atbildības sajūtu, kā veicot darbu.

— Un ko pavēlēsiet vēl? — Oskars noprasīja naidīgā tonī.

— Izpildīt visu, kas vien man ienāks prātā, — Tīna Arnika lepni atcirta.

Oskaram sāka kvēlot vaigi.

— Nevajag uztraukties, jūs tik un tā darīsiet visu, ko vēlos.

— Savāds vampīrs, — Oskars nomurmināja pie

sevis.

— Nespurojieties pretī, galu galā es neprasu no jums neko sevišķu. Tikai viens vakars — tas nav pārāk liels upuris. Lai jums būtu vieglāk tikt pāri savām šaubām, varu paziņot, ka manā tērauda seifā glabājas kaudzīte vēstuļu, kas jūs kompromitēs. Varu piebilst, ka jums piemīt dīvaina īpašība — allaž izvēlēties sievietes, kuru vārdi beidzas ar zilbi «ka».

— Šitā gan, — Oskars samulsa.

— Šitādi un ne citādi, — atdzēla Tīna Arnika un muļķīgi iesmējās.

— Vai pēc tam jūs man atdosiet tās vēstules? — Oskars jautāja, taču viņam derdzās pašam sava balss.

— Būsim cēlsirdīgi, — atbildēja Tīna Arnika nenoteiktā tonī. — Galu galā visiem taču interesē, ko cilvēki par tiem uzskribelē. Reizēm privātās vēstules mēdz būt visai vieglprātīgas, — Tīna Arnika visžēlīgi pasludināja.

— Kad?

— Jo ātrāk, jo labak. — Tīna Arnika sarauca pieri un īsu mirkli padomāja. — Nē, šodien, katrā ziņā šodien.

Pateikusi Oskaram, cikos jāiet, un uzdevusi adresi, Tīna Arnika lepni izgāja no kabineta.

Oskars izņēma no galda atvilktnes espanderu un sāka to lēnām staipīt. Šādā veidā viņš mēdza izkliedēt dusmas — vecs, sen pārbaudīts paņēmiens. Katru reizi, kad Oskars vingrinājās ar šo ierīci, viņš brīnījās par savām tievajām rokām. Oskars allaž trenēja savus muskuļus, taču rezultātu nebija nekādu. Viņa rokas jau gadu gadiem līdzinājās tievām maikstēm, tās nebija mainījušās kopš skolas beigšanas. Kā gan fizkultūrieši spēj uztrenēt sev tādus muskuļus?

Oskars ar lielām pūlēm atrada Tīnas Arnikas dzīves vietu. Taču beidzot viņš stāvēja pilsētas nomalē pie greizas koka būdeles. Koridora logā blāvoja dzeltenīga gaisma. Oskars lēcieniem, izlaižot katru otro pakāpienu, nokļuva otrajā stāvā.

Tīna Arnika bija Oskaru jau gaidījusi. Viņa atvēra durvis, pirms Oskars salocīja pirkstu, lai pieklauvētu. Viņš gandrīz lēkšus ielēca istabā, jo aiz viņa muguras kāds sāka nikni grabināties gar skārda vannām un spaiņiem.

Oskaram šķita, ka ienācis kuģa kajītē, nevis istabā. Tīnas Arnikas dzīvoklis izskatījās pēc Nelsona laika kuģa rufes. Oskaram vienā acumirklī kļuva skaidrs, ka saimniece visu to redzējusi kinofilmās.

Pie brūnajiem griestiem karājās laterna ar krāsainiem stikliem. Logu nebija, garāko sienu greznoja trīs iluminatori, aiz katra krāsaina jūras ainava: senlaicīgi burinieki zilos viļņos.

Oskars sašūpojās. Viņš uzmanīgi nopētīja sienu un grīdu un pamanīja, ka grīda tik tiešām bija šķība.

Tīna Arnika netraucēja ciemiņu un ļāva tam visu mierīgi aplūkot. SDP Institūta atbildīgā sekretāre atlaidās kojā un ietīstīja kājas garajā kleitā.

Oskars novilka mēteli, apsēdās uz kluča pie ozola galda un sāka uzspodrināt brilles.

— Gluži kā Rēzuss, — Tīna Arnika nopūtās. — Arī viņš mēdza nobīties, kad priekšnamā iegrābājās skārda trauki. — Tie matroži tur, — Tīna Arnika monotoni turpināja, — visu laiku skraida apkārt ar spaiņiem un smeļamkausiem rokā. Viņiem visu laiku liekas, ka kuģis leķē.

— Kur jūsu kuģis pašreiz atrodas? — Oskars noprasīja un ieklepojās.

— Pie sienas karājas jūras karte, tur viss ir atzīmēts, — Tīna Arnika slinki atteica.

Oskars žigli atskatījās pār plecu. Ja acis nevīla, pie drēbju skapja, kas bija pagriezts ar durvīm pret sienu, rēgojās milzīga jūras karte.

— Ak jā, — Tīna Arnika gausi piecēlās un atvēra dzelzīm apkaltu šķirstu. Paņēma no tā kādu lakatā ievīkstītu pauniņu, atraisīja mezglu, un Oskars ieraudzīja mantas, kuras šeit bija aizmirsis Rēzuss — matu suku, kaklasaiti, brilles ar iedauzītiem stikliem, neizlietotu teātra biļeti un ziloņkaula šaha figūriņu. Pašu pēdējo Tīna Arnika parādīja kabatas nazi, kura sudraba spalā bija iegravēts krokodils, kas koda pats sev astē.

— Man šķiet, ka Rēzusa sieva grib jūs redzēt tieši naža dēļ. Kādreiz viņa esot uzdāvinājusi savam vīram šo antīko, ļoti vērtīgo nazi. Kad Rēzuss pēdējo reizi bija šeit, viņš, iedams ārā pa durvīm, apsolījās nākamreiz aiznest to uz mājām. Šim nazim ir ļoti labs un izturīgs viļķis.

Oskars grasījās sabāzt Rēzusa mantas savā kabatā.

Tīna Arnika uzlika savus pirkstus uz Oskara rokām un it kā suģestēja:

— Jums taču nav tik traki jāsteidzas. Bez tam vēstules glabāju zem spilvena.

Oskars vēlējās pēc iespējas ātrāk laisties lapās. Viņš jutās šajā «kajītē» neizsakāmi slikti. Aizgājis pie kādas vēstules autores, kura sūdzējās par vientulību, viņš parasti mēdza tur pavadīt vismaz pāris stundu. Pat tad, ja, no malas raugoties, šķita, ka viņu minētā persona nepavisam neinteresē. Varbūt viņš pārāk labi pazina Tīnu Arniku? Drīzāk jau otrādi, darbā atbildīgā sekretāre neizcēlās ne ar kādām īpatnībām. Neviens SDP Institūta darbinieks, acīm redzot, līdz šim nezināja, ka Tīna Arnika ir ilgāku laiku bijusi tuvās attiecībās ar Rēzusu. SDP Institūta darbinieki uzskatīja, ka Tīna Arnika ir pārlieku principiāla darbiniece — tieši tāda, kādas dažkārt mēdz būt apsūbējušas vecmeitas.

— Kam gan vajadzīgas šādas dekorācijas? — noprasīja Oskars, it kā turpinādams pats savas domas.

— Pajautājiet taurenītim, kāpēc tam ir raibi spārni, — Tīna Arnika vilcinādamās atbildēja.

— Man jāpiebilst, ka insektiem nav bērnības, — Oskars zobojās.

— Savādi gan, bet cilvēki parasti mēdz ievērot vienīgi citu dekorācijas, — Tīna Arnika aizvainota norūca. — Starp citu, es daru to pašu, ko visi. Varbūt jūs pat neesat pamanījis, ka pastāv vispārējs baudas kults? Cilvēki lien vai ārā no ādas, lai tikai iepriecinātu paši sevi. Atdarina, kopē paraugus, viņiem trūkst oriģinālitātes. Viss taču ir atkarīgs no fantāzijas spēju pakāpes. Vispār visi tiecas pēc tā, kas kuram kaut kad pietrūcis. Galu galā visi tiecas gūt no dzīves vienādu daļu. Piemēram, es bērnībā gāju ganos, un es tiecos atgūt to, kā man toreiz pietrūka.

Izklāstīdama savus uzskatus, Tīna Arnika sadusmota soļoja pa istabu. Uz acumirkli apstājusies, pakampa no kakta mijkrēšļa kādu grāmatu un nosvieda Oskaram priekšā uz galda.

— Austrumu pasakas, — Oskars izlasīja uz vāka un atšķīra grāmatu tajā vietā, kur bija ielikta kāda saite vai prievīte. Tā izrādījās bija odzes āda. Oskars neviļus ar riebumu novērsās.

— Pilsētas bērns, — Tīna Arnika ar nopēlumu konstatēja un sāka skaļi smieties.

Oskars vienīgi kaut ko nomurmināja pie sevis.

— Rēzuss man vienmēr lasīja pasakas. Viņam bija maiga balss. Jūsu rīkle sēc. Kaut gan es cerēju — nē, tur nekas nesanāks. Man vēlreiz jāatgādina vecā patiesība, ka ne vienmēr cilvēks var aizstāt citu cilvēku. Kaut vai atšķiras ar niecīgu īpašību, ko parasti pat nemēdz ievērot. Kaut kas nozūd bezgalībā. Uz mūžu mūžiem. Cilvēks dabā nav tikai lietus lāse, kas allaž pārvēršas. Pie velna!

Tīna Arnika iegāzās kojā un iegrūda seju spilvenos.

Oskars piecēlās un domāja, kā lai izvelk vēstules no spilvena apakšas. Viņš bija nolēmis pēc tam vienkārši aizskriet. Oskaram diezin kāpēc šķita, ka, uzkavēdamies šeit ilgāk, viņš kaut kādā veidā apvazā īrisu. Tomēr vēstules bija jādabū rokā. Katrā ziņā. Tās, bez šaubām, pazemotu Irisu. Oskars gribēja izdzēst visas savas pagātnes pēdas. Lai viņa aizmugure būtu tīra, lai tur būtu klajums, kas sniegtos līdz pat horizontam, līdz tai vietai, kur viņš kādreiz sēdēja kā sārts puisēns un aplūkoja savu kāju pirkstus.

Tīna Arnika pacēla galvu un pārsteigta uzlūkoja Oskaru, kurš stāvēja pie galda. Viņa, tur gulēdama uz vēdera un šņukstēdama, bija gaidījusi diezin ko. Oskara rokas kā divi virves gabali nokarājās gar sāniem. Pēc tam viņš sarosījās un sāka bāzt kabatās Rē-zusa mantas. Kabatas diezin kāpēc šķita par mazām.

— Labi, — sacīja Tīna Arnika, nopūtās un piecēlās no kojas. Viņa pazemīgi palīdzēja Oskaram uzvilkt mēteli, kaut gan Oskars pretojās. Pēc tam ar lampas suku norausa ciemiņam no pleciem kaut kādus gružus un beidzot izņēma no azotes sainīti ar vēstulēm.

Atvadījies no Tīnas Arnikas, Oskars tūdaļ devās pie Rēzusa atraitnes. Tiesa kas tiesa, pa ceļam viņš iekampa glāzi konjaka, kurā iemeta divas nomierinošas tabletes. Vēlāk sāka sūrstēt rīkle, viņš pagrāba no kupenas sauju sniega un iebēra mutē.

Pie Rēzusa sievas Oskars izturējās pavisam mierīgi un, lietišķi stāstīdams par šahu, iztukšoja kabatas, neaizmirsdams atdot pat teātra biļeti.

— Jā, — Rēzusa sieva pamāja ar galvu. — Toreiz viņš tiešām neieradās. Krēsls man blakus palika tukšs.

Pēc tam no dzīvokļa pazuda spalvas nazītis ar krokodilu. Abās reizēs mani sāka mocīt dziļas aizdomas. Vai zināt, šo spalvu nazīti man uzdāvināja tēvocis, kurš vēlāk Šanhajā saslima ar dzelteno drudzi un nomira. Es vēl līdz pat šai dienai nesaprotu, kāpēc tas krokodils uz spala grauž pats savu asti. Varbūt to zināt jūs?

Oskars nezināja.

Savādi, aizmirstais vārds — spalvu nazītis — ceļā uz mājām nedeva viņam miera.

Domās viņš ieraudzīja Rēzusu savā kabinetā pie galda īsu brīdi pirms sirdstriekas. SDP Institūta vadītājs pašlaik asināja veco laiku zoss spalvu ar nazi, uz kura spala krokodils grauza savu asti.

15

Todien Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūtā nestrādāja neviens. Visu prāti bija satraukti. Vajadzēja notikt slēgtai konfekšu gailīšu izstādei-pārdošanai. Šo lielisko notikumu saviem darbiniekiem bija noorganizējis jaunais vadītājs Gariks Lukops.

Gariks Lukops bija apbrīnojami ātri pielāgojies SDP Institūta darba stilam. Pirmajā dienā viņš izpētīja visas iestādes telpas no pagraba līdz bēniņiem, rūpīgi atzīmēja kaut ko bloknotā un šo to pat uzskicēja. To vismaz apgalvoja saimniecības vadītāja, kura bija pavadījusi Gariku Lukopu un atvērusi tam durvis. Rūpīgi pārbaudījis visu ēku, SDP Institūta jaunais vadītājs aprunājās atsevišķi ar katru SDP Institūta darbinieku. Viņš tos nepieņēma savā kabinetā, bet pats apstaigāja darba telpas. Vadītājam netrūka pacietības, lai uzklausītu ikviena padotā domas. Lukops gribēja uzzināt, vai kādam būtu jauni priekšlikumi, un noprasīja ikvienam, kāpēc līdz šim SDP Institūta atrašanās vieta un darbs ir ticis turēts tik ārkārtīgā slepenībā. Pēc priekšnieka sejas izteiksmes varēja manīt, ka viņu neapmierina stereotipiskās atbildes, kuru nepieciešamību savā laikā darbiniekiem bija iepotējis Rēzuss. Vienīgi Ebens, kam slidenā ziemas ceļā negribējās braukt uz pilsētu, pateica, ka tik pārspīlētai slepenībai neesot nekādas jēgas.

Ievācis vissīkāko informāciju par SDP Institūta telpām, Gariks Lukops ieslēdzās savā kabinetā un palika tur visu dienu. Tīna Arnika, kura vadītāja kabinetā bija guvusi dziļu dvēseles traumu, pāris reižu piegāja pie durvīm un ieklausījās. Dīvainā kārtā iekšpusē it kā sarunājās cilvēki, kaut gan neviens nebija redzējis kādu ienākam namā.

Pēc kāda laika SDP Institūta kalpotāji uzzināja, ka Garikam Lukopam patīk aprunāties pašam ar sevi. Labu sarunu biedru gadījās satikt ļoti reti, tāpēc Lukops uzskatīja par lietderīgu apspriesties pašam ar sevi. It sevišķi tāpēc, ka bija daudz problēmu, ko risināt. Par saviem fantastiskajiem plāniem Lukops pastāstīja SDP Institūta darbiniekiem piektajā dienā, kad kamīntelpā notika pilnsapulce.

Jāpiebilst, ka vairāki SDP Institūta darbinieki klausījās jaunā vadītāja vārdos ar slikti maskētu smīnu. Viņi neticēja, ka Lukopa vērienīgie plāni ir reāli.

Pēc pilnsapulces allaž tik klusais SDP Institūta nams dūca kā bišu strops. Cilvēki pulcējās bariņos, lai apspriestos par dzirdēto. Lukops, šķiet, savā veidā bija arī psihologs — viņš pazuda uz vairākām stundām no sava kabineta, lai padotie justos pilnīgi brīvi un varētu nepiespiesti dalīties domās.

Armilde Kasina, kura allaž izcēlās ar savām sarkastiskajām piebildēm, šoreiz bija lielā sajūsmā par Lukopa neparasto ārieni. Viņa, liekas, nebija pat dzirdējusi, ko Lukops īsti bija stāstījis par savu grandiozo programmu. Varbūt Armilde ne visai ticēja visādām gaisa pilīm, tāpēc viņa droši vien pat neklausījās, kas tika sacīts. Kad darbinieki pēc kāda laiciņa atkal ierunājās — par Lukopa ārieni, visi dabūja sirsnīgi pasmieties uz Kasinas rēķina.

— Es vēl nekad neesmu redzējusi tik vīrišķīgu vīrieti, — priecājās Armilde Kasina. — Vai jūs ievēr rojāt viņa klasiski skaisto virslūpu, kas atgādina veidojumu marmorā? Un to, ka Lukopa kreisā acs bieži izslīd no dobuma un paskatās sāņus. Mani tas, protams, netraucēja. Gluži otrādi — rodas iespaids, ka viņam ir divējas smadzenes un dubultas uztveršanas spējas. Nekādi netiku vaļā no sajūtas, ka viņš ar vienu aci vēro klausītājus, bet otra pētī kādu iedomu gleznu. Lukops neizšķērdē savu enerģiju tikai vienai darbībai, viņam piemīt ļoti reta īpašība, proti, spēja domāt simultāni. Un vēl kas — vai visi ir pamanījuši, cik mazas ir Lukopa kājas salīdzinājumā ar grandiozo augumu? Reizēm šķiet, ka viņam apakšā ir pakavi! Kāds ātrums! Vai jūs ievērojāt, cik žigli viņš pēc sapulces aizjoza no kamīntelpas? Viņam vajag daudz mazāk laika, ja kur jānokļūst, nekā parasti, sacīsim, cilvēkam ar lielām un smagām kājām.

Visi zināja, ka šis Armildes Kasinas novērojums nepavisam nebija bezpartejisks. Armilde bija vairākkārt sūdzējusies par to, cik gauss un neveikls ir viņas vīrs, un beidzot nonākusi pie negrozāma lēmuma: vīrieši, kam ir lielas kājas, netiek dzīvē uz priekšu.

Pēdējā laikā liktenis bija gādājis par to, lai SDP Institūta darbinieku dzīve kļūtu visai ērta un patīkama. Pēc Lukopa runas viņi vairs nedomāja par to, cik dārgs ir darba laiks, un stundām ilgi apsprieda jauno situāciju. Arī šodien šķita, neviens tā īsti nesāks iedziļināties vēstulēs, jo visu prātus bija satraucis ārkārtējais notikums — paredzamā sūkājamo konfekšu gailīšu izstāde-pārdošana.

Pēc lielās forsēšanas gada beigās vēstuļu kaudzes sāka noplakt, tātad pašlaik bezdarbība nebija SDP Institūtam bīstama. Visādi priekšlikumi, ierosinājumi un sūdzības pienāca manāmi mazāk, turklāt vēstules nebija ne izplūdušas garumā, ne arī pārāk niknas. Sakarā ar svētkiem cilvēku enerģija laikam bija tikusi izsmelta, gluži kā lielai ballei beidzoties mēdz pietrūkt naudas. Pēc tam visi kādu laiku dzīvo klusi un taupīgi.

Arī SDP Institūta darbinieki sakarā ar paredzamo sūkājamo gailīšu tirgu vairākkārt ieminējās par naudu. Gandrīz vai katrs sūdzējās, ka maks kļuvis plāns, ka tikai ar lielām pūlēm ir kaut kā sadabūjis dažus vērdiņus, jo šī lieliskā pirkšanas iespēja taču bija jāizmanto. Cilvēki aizgūtnēm izkratīja cits citam sirdi un it bieži liegi nopūtās, priecīgi cildinādami šo laimīgo iespēju, ko liktenis piešķīris SDP Institūta darbiniekiem sūkāj-amo konfekšu gailīšu slēgtā tirgus veidā. SDP Institūta kabinetos dzirdēja vaimanas par skopām vecmāmuļām, kuras negribēja aizdot pensijas naudu, par neprašām bērniem, kas nevēlējās ziedot stipendiju sūkājamo gailīšu iegādei.

SDP Institūta darbinieki nekādi nespēja uzminēt, kāpēc Gariks Lukops bija organizējis šo pasākumu. Daži domāja, ka jaunais vadītājs šādā veidā grib noskaņot pakļautos sev par labu, pārējie sprieda, ka aiz sūkājamo konfekšu gailīšu tirgus slēpjas citi, daudz plašāki nolūki. Protams, visi zināja, ka noorganizēt šo tirgu Lukopam nemaz nebija tik grūti. Pirms pārnākšanas uz SDP Institūtu Lukops bija ieņēmis augstu amatu konfekšu gailīšu fabrikā.

Beidzot Lukopam bija izdevies ieskaidrot SDP Institūta darbiniekiem, kāpēc sūkājamie gailīši jau gadiem ilgi figurē deficīta preču sarakstos. Pati galvenā problēma bija presformas. Lukops pastāstīja arī, cik spraigi bija strādājuši inženieri un konstruktori, lai izgatavotu gailīšu presformas no tradicionālajiem materiāliem. Taču visi parastie materiāli, ko ražo rūpnīcas, izrādījušies gailīšu presformām nederīgi, jo ātri sabojājušies. Protams, senāk, kad cilvēku labklājībai ražojuši mazos parastos ierindas gailīšus, nekādu grūtību neesot bijis. Parastos gailīšus izgatavoja vienkārši. Taču tagad, kad cilvēku prasības manāmi augušas, nācās izgatavot puspudu un pat vēl lielākus konfekšu gaiļus, tāpēc problēma kļuvusi ļoti sarežģīta.

Formas lūza un plaisāja, senāk pircēji samierinājās ar maziem cietiem gailīšiem, tagad tie pieprasīja milzeņus, kuriem vajadzēja būt arī elastīgiem. Tātad vienam un tam pašam materiālam vajadzēja būt gan cietam, gan elastīgam.

Pilnīgi dabiski, ka zinātnieki spēja izgudrot minētām prasībām atbilstošu materiālu, taču zināmi apstākļi neļāva to lietot: materiāls bija indīgs. Kļuva zināmi vairāki gadījumi, kad pēc jaunā materiāla presformu lietošanas konfekšu gaiļu degustatori sāka slimot ar ļoti dīvainām kaitēm. Uz deguna parādījās tulznas, un pirkstu gali sāka neciešami niezēt.

Tā kā ar presformām bija milzīgas grūtības, gigantisko gaiļu ražošana atradās visai zemā līmenī. Lu-kopa vislielākais nopelns bija tas, ka viņš prata izburt no rūpnīcas ierobežotajiem fondiem zināmu skaitu gaiļu SDP Institūta slēgtajam tirgum.

Ēbens jau laikus tika norīkots dežurēt pie SDP Institūta garāžas. Konfekšu gaiļi, tāpat kā SDP Institūtam pienākušās vēstules, bija jānogādā cailr sVarti telpu kamlntelpā.

Drīz vien atbildīgā sekretāre Tīna Arnika darīja zināmu saviem kolēģiem, ka gaiļu krava ir klāt.

Kad, Ēbenam piepalīdzot, sāka izkraut gaiļus, satrauktie darbinieki iesteidzās kamlntelpā, lai gar logu aizkariem paglūnētu, kā tas notiek. Vērtīgo preci lielos skalu grozos stiepa augšā no pagraba — gluži tāpat kā Ebens mēdza iznēsāt vēstules pa kabinetiem.

SDP Institūta kalpotāji bija ļoti pārsteigti, kad dzeltenās žaketēs ģērbtās preču piegādātājas, ienākušas kamlntelpā, neizrādīja ne mazāko izbrīnu. Laikam taču bija pieradušas pie greznām telpām. Gluži otrādi — viņas vēroja kamīntelpu gandrīz ar drūmu nicinājumu un tūdaļ, saceldamas lielu troksni, sāka sabīdīt galdus, lai izveidotos lete. Kad ienācējas pamanīja, ka SDP Institūta darbinieki ir bērnišķi ziņkāri, tās ar lielu blīkšķi sagrūda kopā bīdāmās durvis un atstāja vaļā tikai tās, kas veda uz svaru telpu. Drīz vien atslēgā nograbēja slēdzene un SDP Institūta darbinieki aizvācās sāņus, it kā būtu nokaunējušies, ka bāzuši degunus, kur nevajag. Bija jāapbruņojas ar pacietību un jāgaida.

Aiz viņu mugurām atskanēja aša dipoņa, un samulsušie SDP Institūta darbinieki stāvēja vaigu vaigā savam vadītājam iepretim. Lukops cēli pasmaidīja, ar vienu aci nopētīja padotos, bet ar otru mērķēja uz kamīntelpas durvīm.

— Sagatavojieties, — tas pavēlēja. Lukopa balss pauda svinīgumu.

Pēc tam viņš tūdaļ nozuda aiz koridora stūra, un SDP Institūta darbinieki bezpalīdzīgi paskatījās cits uz citu.

— Kā to saprast? — jautāja Armilde Kasina, kura

bija gandrīz aprijusi ar skatienu vadītāju, kad tas atradās viņas tuvumā.

Sievietes lielā steigā pārskaitīja naudu, bet vīrieši sapulcējās bariņā un klusi apspriedās, ko darīt tālāk.

Drīz vajadzēja sākties konfekšu* gaiļu pārdošanai. Sakarā ar svinīgo notikumu visi bija ļoti satraukti.

Atslēgā nograbēja slēdzene, durvīs parādījās Ebens.

— Sastājieties rindā pēc dienesta pakāpēm, — viņš pačukstēja.

Žigli aizbīdījis durvis, viņš sāka viņā pusē skaļi sarunāties ar pārdevējām, it kā būtu izdarījis ko šausmīgu un tagad steigtos to notušēt.

Ebena vārdi palīdzēja raibajam ļaužu pulciņam nostabilizēties pēc zināmas sistēmas. Pertu Tīvelu — kā pirmās nodaļas vadītāju izbīdīja priekšgalā. Aiz viņa nostājās Armilde Kasina, tālāk Oskars, drīz vien savu vietu atrada arī Tīna Arnika, kuras amata pakāpi bija grūti nosacīt, un tā aizvien tālāk, kamēr pašās beigās nokļuva Annelīze Artmane, iestādes apkopēja.

SDP Institūta darbinieki stāvēja ierindā, visapkārt valdīja svinīgs klusums. Ļaužu sejas bija reizē uzbudināmas, taču arī laimīgas.

Par Ebena slepeno padomu Lukops neko nezināja. Darbinieki varēja būt lepni, ka bija it kā paši uz savu ierosmi pienācīgi sagatavojušies slēgtajam konfekšu gaiļu tirgum.

Beidzot tika atbīdītas kamīntelpas durvis. Ielaida pirmo pircēju. Armilde Kasina bija, durvīm virinoties, kaut ko ieraudzījusi un tūdaļ sāka skaļā balsī komentēt:

— Vai zināt, tas ir vienkārši satriecoši! — Viņa pievērsās ierindai. — Gaiļi visādā lielumā, dažnedažādā krāsā, izvēlies, kuru gribi! Kaut jel pietiktu, — viņa nervozēja.

Tīna Arnika skaļā balsī paziņoja, cik gaiļu viņa domā iegādāties. Vairākiem paziņām tuvojoties lielas jubilejas, un viņa esot nolēmusi tos pārsteigt ar šo neparasto dāvanu.

— Kaut jel pietiktu, — arī viņa žēli nomurmināja.

— Ko jūs tur činkstat, — kāds gaiši, priecīgi, optimistiskā noskaņā uzsauca no rindas viņa gala. — Mūsējo ir maz, bet preces daudz. Pietiks visiem.

Arī Oskars nestāvēja rindā gluži vienaldzīgs. Kā jau vīrietis, viņš salīdzinājumā ar sievietēm prata novaldīties. Oskars nepasludināja citiem, cik gaiļu vēlas iegādāties. Protams, vajadzēja paņemt labi daudz, visus reizē pat nevarēs pārnest mājās. Kertai, Agnei, Agnes draudzenei. Kerta bija lūgusi, lai nopērkot vienu gaili arī Agnes krustmātei, Oskars nedrīkstēja aizmirst arī savu māti. Bet pats galvenais — viņš bija cieši nolēmis nopirkt vienu ari īrisai. Irisai un Kertai tiks paši lielākie, par to nebija ne mazāko šaubu. Viņš bija mazliet nobažījies, kā lai noslēpj īrisai paredzēto gaili, lai par to neviens neuzzinātu. Bez tam Oskars nezināja, cik ilgi var gaili uzglabāt un kā tas darāms. Viņš klusībā cerēja, ka atradīs iesaiņojumā attiecīgu instrukciju. Kad Oskars pēdējo reizi iegādājās kabatas lakatiņu, viņam tika iedota līdzi higiēnas pārvaldes brošūra.

Pilnīgi dabiski, ka Oskars bija visvairāk norūpējies par īrisai domāto gaili. Viņi taču tikpat kā nebija pazīstami. Paies ilgāks laiks, kamēr attiecības būs kļuvušas tik tuvas, ka viņš uzdrīkstēsies pasniegt šādu dāvanu. Oskars cerēja, ka Perts Tīvels nopirks sievai kādu nožēlojamu gailēnu. Oskara dāvanai katrā ziņā vajadzēja sagādāt īrisai lielu prieku. Bez tam Oskars vēl cerēja, ka līdz tam laikam, kamēr viņš uzdrīkstēsies dāvināt īrisai konfekšu gaili, viņa būs sen aizmirsusi gan Pertu Tlvelu, gan nožēlojamo gailēnu.

Varēja gadīties, ka konfekšu gaiļi ar laiku kļūs vēl lielāks deficīts, kā tas bija noticis ar daudžām precēm. Aizrāvies ar acumirklīgu egocentrismu, Oskars pat vēlējās, lai eksperimenti ar presformām pieredzētu krahu. Tad viņš nākotnē varētu pasniegt Irisai sevišķi retu dārgumu.

Perts Tīvels turēja abās rokās trīs vidēja lieluma saiņus, viņa seja mirdzēja aiz laimes. Perts, acīm redzot, vēl arvien priecājās par izdevīgo darījumu, jo neizrādīja vēlēšanos uzsākt garāku sarunu. Kad citi viņiem apjautājās par sortimentu, Tīvels atmeta ar roku, pasmaidīja un atzinās:

— Pārpilnība, visās krāsās, lieluma ziņā no minimālā līdz maksimālajam.

Viens agrāko laiku minigailēns uz kociņa rēgojās no Tīvela krūšu kabatas.

Visilgāk kamīntelpā uzturējās Armilde Kasina.

Varbūt tāpēc, ka viņa, kā jau sievišķīga būtne, ilgi nespēja izšķirties, ko ņemt, ko neņemt. Un tāpēc Oskaram nepaveicās. Tieši tad, kad, apkrāvusies saiņu saiņiem, durvīs parādījās otrās nodaļas vadītāja, ienāca Gariks Lukops kopā ar vairākiem vīriešiem un sievietēm. Vadītāja laipni uzaicināta, visa svešā kompānija, protams, bez rindas iegāzās kamīntelpā.

Tagad sāka nervozēt visi.

— Lien tikai priekšā! — skaļi kurnēja Tīna Arnika, kura instinktīvi necieta Raula Rēzusa pēcteci.

Oskars aiz bažām nodrebēja no galvas līdz papēžiem. Viņš vēlreiz pārskaitīja nepieciešamo gaiļu daudzumu un mēģināja atcerēties, cik lielo, cik vidējo un cik mazo jāpērk. Kad viņš saskaitīja ierindas gaiļus, viņu sāka mocīt sirdsapziņa. Vairāki radinieki un paziņas apvainosies, kad uzzinās, ka viņa darba vietā izdalīta deficīta prece, bet Oskars tos būs atcerējies vienīgi ar veco laiku gailīšiem.

Irisai viņš nolēma iegādāties puspuda smagu milzeni, kas stāvēja letes kreisajā malā. Oskars bija pamanījis šo retumu tieši tad, kad Armilde Kasina, apkrāvusies ar daudzajiem saiņiem, spraucās ārā pa durvīm. Oskars nolēma, ka pagaidām viņš noslēps šo gigantu sava kabineta galda atvilktnē. Tiesa gan, radiators atradās sasodīti tuvu pie galda, gailis varēja izkust vai arī kļūt mīksts un zaudēt garšu.

Oskaram nosvīda piere.

Kompānija, kas Lukopa pavadībā bija iegājusi ka-mīntelpā, vēl vienmēr nenāca ārā.

Par ļaudīm, kas bija ielaisti bez rindas, dusmojās ne vien Oskars, bet arī Tīna Arnika, taču Oskars to neizrādīja. Oskara dusmām bija savs iemesls, šāda rindā stāvēšana viņu kaut kā pazemoja. Pretīgo iepirkšanos veikalos vienmēr nokārtoja Agne.

Ļoti iespējams, ka Tīna Arnika, Oskars un arī pārējie rindā stāvētāji izturētos laipnāk, ja vien zinātu, cik derīgi ir cilvēki, kurus Lukops bija ievedis kamīn-telpā. Taču pagaidām nevienam no nepacietīgajiem gaidītājiem nebija ne jausmas, cik būtiski svešie turpmāk ietekmēs SDP Institūta likteni.

Kad Oskars beidzot iekļuva pārdošanas telpā, nevienai no dzelteni ģērbtajām pārdevējām nebija laika gar viņu noņemties. Caur svērtuvi bija ielaista kāda sieviete ar lapsādas cepuri galvā. Visas pārdevējas stāvēja lokā ap ienācēju. Viņai laikam bija tām sakāms kas ļoti svarīgs.

Tik tiešām — pirms pārdevēja pievērsās Oskaram, dzeltenās sievietes sāka skraidīt gar leti un novākt daļu izlikto konfekšu gaiļu. Viņas vairākkārt izlasīja iedoto sarakstu un sakrāva vajadzīgās mantas lielā skalu grozā.

Oskars mīņājās no vienas kājas uz otru un, elpu aizturējis, raudzījās uz gaišzaļo gigantu. Par laimi, neviens tam nepieskārās.

Beidzot pārdevēja atrada iespēju apkalpot Oskaru, kurš jau bija galīgi zaudējis pacietību. Oskars apkaltušām lūpām nobubināja: — Šo, — un parādīja uz gaili ar pirkstu.

Zaļo gaili atstiepa tuvāk un nolika Oskara priekšā uz galda.

— Lielisks eksemplārs, — pārdevēja slavēja preci, — tikai viena pati plaisa.

Tikai tagad Oskars pamanīja, ka gaiļa lepnā aste draudēja atlūzt.

— Ieziediet mazliet ar pārtikas līmi, tā turēsies labi, — pārdevēja mierināja. — Bez tam, lai ēstu konfekšu gaili, tas vispirms jāsaskalda. Esmu dzirdējusi, kādā veikalā pārdodot hromētus pneimatiskos āmurus, tie esot domāti tieši konfekšu gaiļu un kokosriekstu sasmalcināšanai.

— Vai zināt, tas ir ļoti efektīgi, — laipnā sieviete suģestēja, — jūs noliksiet gaili terīnē uz galda un viesu klātbūtnē sasmalcināsiet to ar pneimatisko āmuru.

— Pneimatiskie āmuri? — Oskars brīnījās. — Ar tiem taču parasti uzlauž asfaltu.

— Tas ir pavisam kas cits. Es runāju par speciālu virtuves āmuru, — iesaucās pārdevēja, saprazdama, ka pircējs šajos jautājumos ir galīgs nepraša.

Oskars pamāja ar galvu un kaunīgi novērsās. Viņš jutās visai neērti, ka nepazīst sava laikmeta jaunākos instrumentus. Un tūdaļ atkal kļuva silti ap sirdi: ko gan visu nav izdomājis cilvēks pats savai labklājībai!

Oskars ieraudzīja savu iejūtīgo gara acu priekšā tālas senču apmetnes. Cilvēki ar netīrām ķetnām bāza mutē pusjēlu gaļu. Aplūkojot gaišzaļo gaili, Oskaram

iešāvās prātā laba ideja. Jau rit viņš izklāstīs uz papīra šo vērtīgo domu un nosūtīs uz konfekšu gaiļu fabriku. Beidzot situsi viņa stunda, arī viņš būs devis savu ieguldījumu progresa labā!

Oskars pievāca no galda vairākus dažāda lieluma gaiļus un samaksāja rēķinu. Tiesa kas tiesa, gandrīz katram gailim bija kāds defekts, labākos laikam tā sieviete ar lapsādas cepuri bija pavēlējusi sakraut skalu grozā. Taču Oskars bija tik ļoti aizrāvies ar radošām domām, ka viņš pat neievēroja nelielās sprau-dziņas un nodrupušos gabaliņus. Šobrīd Oskars redzēja pilnīgi reāli, kā viņš palīdzēs veicināt vispārējo attīstību. Oskara nākamais darbs rēgojās tik skaidri acu priekšā, gluži kā tas alvas ģenerālis, kuru bija kārojis iegūt reiz bērnībā. Ģenerālis stāvēja aiz biezas stikla vitrīnas. Ai, cik biezs bija stikls, un — ai, cik tuvu stāvēja skaisti izkrāsotais ģenerālis!

Ja Oskars labi papūlētos, viņš atskārstu, ka jaunā spožā ideja ir daļēji aizgūta no bērnības. Kad pirmo reizi sākās karš, viņš ieraudzīja aiz pilsētas grāvja malā milzīgi daudz dinamīta. Starp striebuļiem, suņu burkšķiem un baldriāniem bija izmētāti dīvaini, dzelteni kukuržņi.

Oskars nolēma piedāvāt konfekšu fabrikai jaunu gaiļu sasmalcināšanas metodi — ar spridzināšanu. Jau ražojot, gailim iekšās iemontē mazu dinamīta lādiņu, gaiļa astē mazu bikforda aukliņu, kuras gals karātos ārpusē.

To prieku — uzvilkt sērkociņu varēs izbaudīt vai nu goda viesis, vai pati saimniece. (Varbūt tādā veidā tiks likts pamats kādai jaukai tradīcijai!) Varat iedomāties, ar kādu sasprindzinājumu sanākušie ciemiņi raudzīsies uz paplāti, uz kuras gulēs gailis. Uguns šņākdama tuvojas lādiņam, atskan neliels blīkšķis, un gailis sairst gabalos. Nav šaubu, ka šajā brīnum jaukajā un nervus satraucošajā momentā sievietes iekliegsies, bet stoiķi vīrieši pasmīnēs, tā nodemonstrēdami savu nesatricināmo mieru un bezbailību.

Oskara izgudrotā gaiļa uzspridzināšana nekādā ziņā nebija vērtējama zemāk par šāvienu, kas atskan, atkorķējot šampanieša pudeli.

Oskara sirdī skaļi murrāja laimes apziņa.

Sava gara acu priekšā viņš ieraudzīja bezgalīgu ļaužu pūli, kas snaikstīja rokas pēc konfekšu gaiļiem, kas bija pildīti ar dinamītu. Gailis bija zaļš kā cerība, sudrabotajā astē vizēja sarkanā bikforda aukla. Visa tauta uzgavilēja konfekšu gaiļiem.

Cik ilgi — nodomāja Oskars un mazliet atdzisa.

Vismaz tik ilgi, kamēr nebūs izgudroti mākslīgi circeņi ar tajos iebūvētiem tranzistoriem.

Oskars pasmaidīja.

Ar gaisu apsildāmos namos no ķieģeļiem un māliem sāks mūrēt mākslīgus pavardus mākslīgajiem tranzistoru circeņiem. Taču šie pavardi noderēs arī tādam nolūkam, lai tur ar infrasarkano staru palīdzību varētu izcept vērša gūžu.

16

Viņš cieši turēja Irisas roku. Steigas pārņemtais Oskars gandrīz ar varu vilka sievieti sev līdzi, bet Irisa devās uz priekšu gandrīz skriešus. Vējš šņākdams drāzās pretī un svilināja seju.

Neviens nevajāja, viņiem nebija ne no viena jābēg. Oskars pat neiedomājās par to, kā rīkoties un ko sacīt, ja tie pēkšņi kopā ar Irisu uzdrāztos virsū Pert am Tīvelam vai Agnei. Šobrīd viņu mocīja tikai viena vēlēšanās: atrast vietu, kur tie varētu netraucēti pabūt kopā.

Oskars vairs nespēja orientēties nevienā jautājumā, loģisko saprātu bija ķērusi trieka. Ja Oskars kaut acumirkli ar skaidru galvu padomātu par radušos situāciju, viņš apjaustu, ka šī vēlēšanās pilnīgi nereāla ... Kāpēc? Modernajā pasaulē ir iespējams viss. Daudziem cilvēkiem šī pārliecība kļuva par pamatu viņu centieniem un tieksmēm. Ja vajadzēs, zupu varēs vārīt arī atomkatlos. Ja vajadzēs, varēs apgriezt piramīdu otrādi un nostādīt to uz smailes. Ja liksies lietderīgi — galošu fabrika ar rītdienu sāks ražot zemūdenes. Cilvēka saprāta vērienam nav robežu, zosu uzbarošana ar piespiedu ēdināšanu, iedzenot barību guznā pa cauruli, vai ienaidnieka galvas sakaltēšana par krunkainu dūri šķitīs tikai pirmatnēji joki.

Katra Oskara smadzeņu šūna bija pielādēta ar neatlaidīgu vēlēšanos: tūlīt jāatrod vieta, kur viņš varētu netraucēts pabūt kopā ar īrisu.

Vējš trieca sejā smalkas ledus adatiņas. Pie debesīm parādījās daudzas tukšuma lāmas, kas liecināja, ka sals vēl pieņemsies Uz mirkli Oskara acu priekšā pavīdēja Agne, tieši tāda, kāda viņa to bija bieži sagaidījusi mājās ziemas vakaros — sieva, uzvilkusi cimdus, tupēja pie krāsns un krāva ugunī malkas pa-galītes.

īrisa nejautāja, kurp Oskars to ved. Viņa virzījās uz priekšu viegli, piemērojās pavadoņa gaitai, bija nenogurdināma.

Gājēji nevarēja pievērst nevienam sevišķu uzmanību, pilsētā šajā vakara stundā cilvēkus tikpat kā neredzēja. Klajās ielas, pa kurām traucās caurvējš, it kā ņirgājās par tiem abiem — redziet, cik daudz telpu, kur pabūt divatā.

Kafejnīcu vitrīnas blāvoja kā pirts logi, it kā šeit, pilsētas centrā, būtu savestas kopā visas mazgājamās telpas, kur valganos tvaikos saldas mūzikas pavadībā cilvēki lej sev uz galvas siltu ūdeni.

Oskars elpoja aizgūtnēm. Viņš ierāva Irisu kādas vārtu telpas aizvējā. Abi stāvēja viens otram pretī pie kādas kastu kaudzes. Oskars piekļāva īrisu sev pie krūtīm. Sievietes uzacis bija apsarmojušas. Oskars saklausīja vēja elsās kādreiz dzirdētu melodiju — nevarēja atcerēties, vai tā bija sena sentimentāla romance vai kas tamlīdzīgs.

Oskars vēl ciešāk piekļāva īrisu sev klāt, taču biezie mēteļi neļāva sasildīt vienam otru. Pēc tam kad Oskars bija noskūpstījis īrisu, viņš it kā pamodās.

Kur gan mēs varētu pakavēties divatā? Bet nebija taču nekādas iespējas. Kafejnīcas, restorāni, bāri, kinoteātri — visur viņiem nāktos burzīties ļaudīs. Bez tam Oskaram pēkšņi šķita, ka šie izpriecu punkti ir bezgaumīgi un pretīgi. Tie nebija īrisai piemēroti. Ieejot tur, viņu attiecības, kas tik tikko bija sākušās, kļūtu ikdienišķas, tūkstoškārt apdeldētas. Oskars instinktīvi ienīda atkārtošanos, viņš neatlaidīgi meklēja jaunas iespējas, bet tādu nebija.

Viņš baidījās, ka īrisa izslīdēs no viņa apkampieniem un aizies. Tāpēc Oskars lielā steigā vēlreiz noskūpstīja īrisu un pēc tam palaida viņu vaļā. Uzmācās kauns. Ja Oskars būtu aktieris, viņš atzītos, ka visi izteiksmes līdzekļi ir izsmelti.

Ko iesākt?

Oskars drudžaini meklēja vārdus, ar ko piesaistīt sev īrisu. Tu esi skaista, es tevi dievinu, es ilgi mocījos un gaidīju tevi — šie vārdi šķita tik apdeldēti, ka, tos atceroties, sāka svilt ausis.

— Tu esi teiksma, — Oskars izspieda caur zobiem un atviegloti nopūtās,

īrisa iespurdzās,

Pāršmaukuši pāri ielai un nokļuvuši samērā siltajā zivju tirgotavā, tie roku rokā piegāja pie letes un uzmanīgi pētīja izlikto preci.

— Zivīm ir zivju acis, — noteica Irisa un atkal iesmējās.

Saldētie filejas gabali uz paplātes pēkšņi Oskaram atsauca atmiņā dinamīta kukuržņus, kurus viņš bērnībā bija redzējis izmētātus starp suņuburkšķiem un baldriāniem.

Oskaram apsvīda brilles, un viņš raudzījās uz Irisu it kā caur akvāriju.

Oskars domāja, ka ziema droši vien atņems viņam īrisu. Siltie liedagi un krēslainie meži, kas smaržoja pēc sveķiem, atradās tik bezgala tālu, nožēlojama mirāža šajā aukstuma tuksnesī. Ne jau veltīgi maijā tur mēdz dziedāt par mīlestību — ir piemērota vieta un laiks.

Kad abi atkal bija izgājuši uz ielas, īrisa sacīja:

— Teiksma ne visai labi jūtas šajā pasaulē.

Beidzot viņi tomēr iegāja kādā vienmuļā kafejnīciņā un iekārtojās pie galdiņa, kur jau nīka kāds vecis un risināja krustvārdu mīklas, šad tad trokšņaini iestrēbdams kafiju.

Šeit visi sēdēja virsdrēbēs. īrisa atraisīja mēteļa augšējo pogu un sakārtoja šalli. Oskars brīnījās par savu neuzmanību — viņš vēl nekad nebija aplūkojis īrisas augumu. Taču līdz šim brīdim tas Oskaram bija šķitis pats galvenais. Ar laiku viņam bija izstrādājies pat zināms standarts — visilgāk Oskars mēdza uzkavēties pie sievietēm, kuras šķita infantilas. Agne ar savu spēcīgo miesas būvi un muskuļainajiem pleciem bija piespiedusi viņu tuvoties tās antipodam.

Bet īrisa?

Oskars ar visiem dvēseles spēkiem atvairīja pliekanās lopu uzpircēju iedomas. Viņš tiecās sevieskaid-rot, ka ir pārlieku daudz izbaudījis tādus pārejošus priekus. Vēl vairāk, uzlicis roku uz sirds, varēja zvērēt, ka ir pārsātinājies.

Kamēr Oskars ar vēsu prātu risināja problēmu par ķermeņu pievilkšanās un atgrūšanās spēkiem un secināja, ka ir no visa atēdies un jūtas mazliet noguris, īrisa sildīja savas rokas. Viņa berzēja delnas un masēja pirkstus. Oskars jau morāliski jutās tik drošs, ka gribēja pāri galdam satvert Irisas rokas un sasildīt pie sava vaiga. Taču galda biedrs šobrīd strēba visprozaiskāko kafiju, un Oskars šajā vienmuļajā kafejnīcā tomēr nenodemonstrēja salonu romānos tik bieži aprakstīto triku.

Šķita, īrisa bija uzminējusi Oskara domas. Viņa pasmaidīja, pastiepa rokas pāri galdam un sacīja mierīgi kā laulātā draudzene, kas nodzīvojusi kopā ar vīru pusi mūža:

— Paklau, sasildi manas rokas. Pirksti tik pārsaluši, ka pat sāp.

Oskars, mazliet kautrēdamies, spaidīja Irisas delnas. Viņš tomēr nejutās īsti drošs, tāpēc pablenza uz galda biedru. Taču vecis nepiegrieza viņiem ne mazāko vērību. Tas, lūpas čāpstinādams, burtoja zilbes un ar trulu zīmuli vilka svītras ap rūtiņām.

Oskars izmisīgi spaidīja sievietes pirkstus un droši vien nodarīja viņai sāpes. Tad pēkšņi juta, ka vēlas aizvērt acis. Tāpat kā reiz, sēdēdams laivā kopā ar Ēriku, vizinoties pa upi, kuras krastus dekorēja raibi atpūtnieku bariņi. Ērika — tā taču laikam bija viņa — dedzīgi lūdzās: noskūpsti mani, tūlīt uz vietas, mani moka tāds nemiers, es tev vairs neticu, skūpsti tūlīt, pierādi, un tā tālāk, kamēr beidzot Oskars bija spiests izpildīt partneres lūgumu. Viņš atcerējās šo dēku visos sīkumos: kā bija noņēmis brilles, iebāzis kabatā, lēnām saliecies uz priekšu, pats klusībā cerēdams, ka

Ērika varbūt nokaunēsies un atteiksies. Taču Ērika bija kā klints un palika pie sava. Viņa pastiepa lūpas, un Oskaram vajadzēja padarīt, Jkas darāms. Ērikas lūpas šķita sāļas. Oskars aizvēra acis, uz mēles kņudēja nelāgs vārdiņš: māžošanās.

Arī šobrīd Oskars nejutās visai ērti. Viņu traucēja viss — vecis, kurš nekādi netika galā ar savu kafijas tasi, pārējā publika, oficiantes, kas lavierēja starp galdiņiem, trokšņaina dzērāju kompānija kaktā, pat ieplaisājušie griesti un apkvēpušie gaismekļi.

Oskars atzinās pats sev, ka viņš ir visai izlutināts kungs. Varbūt tāpēc, ka viņš strādāja SDP Institūtā: miers un klusums, pašam savs kabinets, rēna galda spuldze, pie rokas ērtā giljotīna vēstuļu atvēršanai, kafijas tase un tabletes pret galvas sāpēm — jānospiež tikai podziņa, — mīkstie paklāji uz grīdas. Ja arī sāpēja galva, tas nemaz nebija bīstami. Tas viss šķita kaut kas pats par sevi saprotams, viņa dzīves sastāvdaļa.

Tāds pats miers valdīja Oskara mājās, vismaz viņam bija tiesības to prasīt. Spēcīgā Agne plosījās triju vietā. Nācās vienīgi mazliet pievaldīt, kad atkal tiecās pārkārtot istabas.

Tikpat uzmanīgi un gādīgi pret Oskaru bija izturējušās arī visas pārējās sievietes. Ko gan citu lai tās darītu, ja reiz nokļuvušas tik patīkama vīrieša sabiedrībā, kam netrūka tā noslēpumainā «kaut kā», kas neatvairāmi pievelk sieviešu dzimumu. Un pats galvenais — viņš vienmēr prata īstajā vietā un īstajā laikā klusēt. Oskaram netrūka ne saprāta, ne smalkjūtības, piedevām rezervē plašs sortiments asprātību, kas nekad neapnika klausītājām, jo šīs klausītājas allaž mainījās.

īrisa sēdēja galda otrā pusē un klusēja, nedodama iespēju izkļūt no šīs nepatīkamās situācijas.

Un kādēļ gan viņai būtu tas jādara?

Kā gan īrisa varēja zināt, cik daudz dienu Oskars bija par viņu domājis un gaidījis šo vakaru? Varbūt īrisa uzskata Oskaru par vienkāršu paziņu, kuru tūdaļ aizmirsis, tikko tas izzudīs no viņas redzes loka. Ta-pat vien pārmaiņas pēc iegriezās šajā noplukušajā kafejnīcā un tūdaļ dosies atpakaļ pie sava suņa Roļa un Perta Tīvela.

Salīdzinājumā ar Pertu Tīvelu Oskars jutās nelaimīgs vientuļnieks, kam būtu jākauc kā vilkam. Oskaru kaitināja arī suns Rolis, kas visumā pat šķita simpātisks, tā ka derētu paņemt no SDP Institūta porciju žurku indes un iebāzt portfelī.

— Kā jūtas suns Rolis? — Oskars apvaicājās Irisai.

īrisa satrūkās. Oskara jautājums viņu samulsināja.

Šķietamā vienaldzība pārvērtās par modrību. īrisa pieliecās pie Oskara pavisam tuvu, nejauši pieskārās ar elkoni kafijas tasei un pačukstēja:

— Kāpēc jūs zināt par mani tik daudz?

Oskars pasmaidīja. Viņš atkal bija atguvis savu parasto pašapziņu.

Oskars tīšām saglabāja labi ilgi šo savu noslēpumaino smaidu, likās — ir vērts to darīt, jo viņš, acīm redzot, bija izdarījis pareizu gājienu.

— Vai arī jūs piedalījāties cukursīpola izaudzēšanā?

Tas bija par daudz.

īrisa nobālēja un spēji atrāvās no viņa. Pēc tam it kā sabruka sevī. Oskars nekādi nespēja izskaidrot šo pēkšņo pārvērtību.

— Man nepatīk, ja par mani runā tik daudz, — īrisa sadrūmusi atteica.

Pēkšņi īrisa nolēma aiziet un to arī izdarīja. Oskars tik tikko viņu panāca.

Un abi atkal gāja pa ielu skaudrā salā.

Vējš stūma no muguras. Šķita, ka nākamā brāzma aiznesīs Irisu pa gaisu gaisiem. Oskars instinktīvi juta: ja īrisa tagad pazudīs, tad viņš to vairs nesastaps nemūžam.

Oskars tiecās īrisu apskaut, paskatīties tai acīs. Taču īrisa izvairījās. īrisa jutās aizvainota, ka Oskars bija viņu tik pamatīgi izspiegojis. Oskars domās lādēja pats sevi un nožēloja savu kļūdu. It sevišķi tāpēc, ka viņš zināja par īrisu vienīgi to, ko bija pateicis.

— Es zinu, kur mēs varēsim palikt divatā, — Oskars izdvesa.

Viņam iešāvās prātā neiedomājama pārgalvība.

SDP Institūta iekšējās kārtības noteikumos bija cieši piekodināts, ka neviens darbinieks nedrīkst atrasties iestādē ārpus darba laika. To atļāva vienīgi kopējās dzimšanas dienas svinībās, kas drīkstēja ilgt tikai divas stundas. Tajās reizēs Rēzuss kā vienmēr aizgāja pēdējais. Pirms tam viņš rūpīgi pārbaudīja visas telpas. Arī jaunais vadītājs Gariks Lukops nebija šos noteikumus atcēlis vai grozījis. Nekādā ziņā nedrīkstēja vest uz SDP Institūtu nevienu svešu personu. Taču tagad, kad Lukops bija mazliet skeptiski izteicies par Institūta atrašanās vietas slēpšanu, droši vien sods par noteikumu pārkāpšanu varēja būt vieglāks.

īrisa neprotestēja. Viņai nebija ne jausmas, kurp Oskars to ved. īrisa neapjauta, kādu milzu vīrišķību bija izrādījis Oskars, pieņemdams tik pārgalvīgu lēmumu.

Beidzot viņš iegāja kādā namā SDP Institūta tuvumā. Kādreiz Rēzuss bija uzticējis Ebenam rezerves atslēgas. Kāda laime, ka Oskars zināja, kur šoferis dzīvo.

Oskara roka taustījās pēc zvana pogas, taču tādas vispār nebija. Pēc ilgas klauvēšanas atvērās durvis, un tie abi ar Irisu nokļuva šaurā priekšnamiņā. Kaut gan Oskars jutās ļoti satraukts, viņš tomēr paguva šo to ievērot, par ko bija ļoti pārsteigts. Lielā izgudrotāja dzīvokli valdīja gandrīz pilnīgs haoss. Mēteļi un puskažociņi, pa kuru kabatām, meklēdams atslēgas, tagad rakņājās Ebens, karājās priekšnamā uz vadžiem. Ebena mazā meitiņa, kas virtuvē tieši no pannas ēda kartupeļus, sēdēja uz divām riepām, kas bija noliktas viena uz otras.

Tātad uzkavēties SDP Institūtā ārpus darba laika bija allaž stingri noliegts. Kad Ebena sieva izšķīrās ar vīru un šoferim ar bērnu nebija kur dzīvot, pat Rēzuss nodomāja grozīt savu lēmumu. Pēc ilgām lūgšanām viņš atļāva tēvam un meitai izmantot vienīgi SDP Institūta garāžu. Ebens kādu rītu puspajokam bija pa* stāstījis, kā viņi pārgājuši dzīvot automašīnā. Ebens dižojās, cik plašs esot viņu dzīvoklis — priekšējais un pakaļējais nodalījums veidojot divas atsevišķas istabas. Meitenītei patīkot pakaļējā istaba, viņa esot pārgulējusi blakus mākslīgajam sunim Faustam. Visi SDP Institūta darbinieki, bez šaubām, saprata, ka šis stāsts pirmkārt ir adresēts pašam Rēzusam. Smalkjūtīgais Ebens negribēja, lai nelaiķim vadītājam sāpētu sirds, ka viņš pārkāpis likumu. Ja jau reiz Ebenam uzticēja rezerves atslēgas, viņš kopā ar meitenīti izmantoja arī kamīntelpu un SDP Institūta plašo vannas istabu.

Nu Ebens jau ilgāku laiku dzīvoja šajā namā, kur Rēzuss viņam bija izkaulējis apdzīvojamo platību. Kaut gan Ebena dzīvoklī valdīja nekārtība, Oskars tomēr pēkšņi atguvās, ka viņš apskauž šoferi. Ienākot no saltā vēja šajā telpā, Oskara galvā pavīdēja visai nepieklājīga iedoma: kas viņam šeit nekaitētu dzīvot kopā ar Irisu! Ja tev blakus ir cilvēks, kura tuvums rada patīkamu mikroklimatu, tad taču nekas cits neinteresē un nespēj traucēt — pat tukšas konservu kārbas un nemazgāto trauku grēdas.

Ēbens vēl visu laiku taustījās pa kabatām. Viņš tīšām vilcinājās, jo klusībā cerēja, ka Oskars attapsies un atsacīsies no savas ārprātīgās idejas un aizies projām, atslēgas nepaņēmis. Bet, tā kā Oskars visu laiku klusēja un gaidīja, Ēbens beidza māžoties.

Skatīdamies garām Irisai un Oskaram, šoferis paziņoja:

— Es nedrīkstu dot atslēgas.

— Uz vienu stundu, — Oskars lūdzās, jo kaunējās no Irisas.

— Labi, — Ēbens līdzjūtīgi nomurmināja un izvilka atslēgas no savas bikšu kabatas.

Oskars atslēdza un pēc tam atkal aizslēdza vairākas SDP Institūta durvis. Beidzot abi nokļuva Oskara kabinetā. īrisa apsēdās tajā pašā atzveltnes krēslā, kurā kādreiz bija zvalstījies Perts Tīvels, gremzdamies par savām nedienām.

Biezie logu aizkari sniedzās no griestiem līdz pat grīdai, tāpēc no ārpuses nevarēja redzēt, ka istabā deg gaisma. Šī apziņa mazliet nomierināja Oskara satraukto prātu. Beidzot viņš varēja pabūt kopā ar īrisu — divatā, mierā un klusumā.

— Kāda tam jēga?

— Kam?

— Ka mēs atnacam šurp?

Oskars nezināja, ko atbildēt. Viņš sēdēja savā ierastajā vietā, elkoņus uz galda atspiedis, un aplūkoja atvilktņu rokturus. Kaut kur vienā no apakšējām slēpās Irisai domātā dāvana — zaļais gailis. Tas Oskaru uzjautrināja.

— Es arī gribu smieties, — īrisa aizrādīja.

— Iesmējos tāpēc, ka esmu samulsis, — Oskars atvainojās. — Kā es tiku gaidījis šo acumirkli, bet tagad vairs nezinu, ko iesākt, — viņš atzinās.

— Jauks iesākums, — sacīja īrisa liegi un sirsnīgi.

Brītiņu klusējusi, zobgalīgā tonī turpināja:

— Man patīk izbaudīt sākumu, bet par beigām to nevaru sacīt. Sākumā laiks šķiet bezgalīgs. Ikviena minūte ir it kā bāztin piebāzta ar pārsteigumiem. Katrs skatiens, katra kustība, solis, žests — visas šīs vispār nenozīmīgās izdarības tiek fiksētas pa fāzēm. Daudz kas niecīgs un pārejošs liekas ļoti svarīgs. Beigās viss izrādās otrādi. Laiks traucas kā vilciens caur miglas vāliem. Atsevišķas detaļas saplūst kopā, atmiņā paliek vienīgi dažas miglā tītas stacijas, kurās esam nīkuši garlaicībā. Nesaprotami saucieni, dunoņa, šķindoņa, šņākoņa, cilvēki grūstīdamies kaut kur steidzas, visur svešuma atmosfēra. Vai arī nojausma par to, ka tev nav māju.

Oskars klausījās pārlieku uzmanīgi. Viņš nezināja, kā iztulkot Irisas vārdus. Vai tā būtu nesavtīga vaļsirdība? Pašironija? Vai arī patieso domu paralēle?

— Nevaru ciest, ja par mani daudz zina. Vēlos iesākt tukšā vietā.

— Es taču īstenībā nekā nezinu, — Oskars pacentās apgalvot.

Irisa pasmaidīja.

— Jo ātrāk mani iepazīst, jo tuvāks kļūst finišs. Pat vēl vairāk — manī pamostas tieksme sākt uzdarboties aizvien trakākos tempos, lai jo drīzāk pienāktu beigas. Pirms finiša manā dvēselē uzdīgst alkas pēc jauna starta. Ātrvilciens taču steidzas tikai tāpēc, lai jo drīzāk nokļūtu tumsā galapunkta tunelī. Traucē ikviena lieka pietura, kur kaut kas jānokārto vai jānoskaidro.

— Savādi, — Oskars klusi nobubināja un paslepus uzlūkoja īrisu. Viņas acis smējās.

— Tas nav nekas sevišķs. Ja ir cilvēki, kas uzsauc katram acumirklim: ilgsti mūžam, — tas, acīm redzot, pierāda, ka eksistē arī viņu pretstati.

— Sāksim no gala! — Oskars iesaucās un, drošs paliek drošs, iesmējās, lai viņu vismaz nenoturētu par lētticīgu vai pārāk nopietnu tipu. — Es gribu izjust, cik lēni plūst laiks, un fiksēt katru sākuma fāzi. Senāk man kaut kas tāds nekad nesagādāja nekādu baudu. Es biežāk esmu dzīvojis gluži pretējā ritma. Sākumā steidzos, bet pirms finiša mocījos kā bezgalības priekšā.

— Lai notiek, — īrisa piebilda un piecēlās no atzveltnes krēsla. — Vai šajā namā ir pietiekami daudz labirintu?

— Jā, — teica Oskars un apjucis pamāja ar galvu. Viņš nesaprata, kas Irisai īsti padomā.

— Tad pamaldīsimies mazliet pa šīm telpām un pēc tam satiksimies pirmo reizi.

— Pirmo reizi, — Oskars nomurmināja un izlaida īrisu pa kabineta durvīm.

Pats, galīgi samulsis, palika stāvam kabineta vidū.

Visa šī SDP Institūta rūpīgi pārdomātā darba metodika, arī ērtais galds un krēsls, vēstuļu atveramā giljotīna, pareizā augstumā noregulētā galda lampa, kas izplatīja acīm tīkamu, taču spilgtu gaismu, signāl-podziņu rinda galda atmales apakšpusē un pārējais,— nu tas viss Oskaram pēkšņi likās skaudra svītra zem Irisas uzburtās mistiskās gleznas. Irisas vārdu pamodinātā nerealitātes un gaidu sajūta veidojas it kā no virmojošām krāsām, ko viņš nemācēja attēlot, no stāviem kalniem un aizām, kas, gluži kā atmosfēras spiedienam mainoties, dūca ausīs no bezgalīgām tālēm un strupceļiem, kurus neprata saskatīt.

īrisa vai nu atradās ārpus parastās ciniskas pasau-

Ies, vai bija tās kvintesence. Oskars nespēja to uzminēt ar vienu cirtienu.

Senāk mēdza apgalvot, ka dzīve esot bēdu ieleja. Tagad, kad, lietojot attiecīgās ķimikālijas, bija iespējams novērst gan garīgās, gan fiziskās sāpes un kad uz zemeslodes šur tur atradās pat tādas vietas, kur nebija jāziedo miesa un dvēsele vienīgi tam, lai kaut kā izvilktu dzīvību, varēja rasties iespaids, ka dzīve ir nevis bēdu ieleja, bet drīzāk gan rotaļa.

Šī rotaļa šobrīd Oskaram ļoti patika. Viņš dega aiz nepacietības jo ātrāk izsprukt no sava kabineta, lai kādā no SDP Institūta labirintiem sastaptu īrisu — pirmo reizi.

Vēl pirms brītiņa viņš bija gribējis par īrisu pazoboties, taču tagad drebošiem pirkstiem aizpogāja žaketi un uz īsu mirkli ieklausījās pats savā nevienmērīgajā elpā.

Starts!

SDP Institūtā tikai vienā otrā vietā vizēja gaisma. Dega vienīgi dežūrspuldzes, tāpēc pagriezieni un tālākie nostūri nozuda tumsā. Oskars lavījās uz priekšu zaglīgiem tīģera soļiem un glaudīja savas neesošās ūsas. Viņš pagāja garām durvīm, uz kurām bija uzraksts: Armilde Kasina. Pat nepagriezis galvu uz to pusi, izgāja cauri koridora posmam, kurā atradās Perta Tīvela kabinets. Oskaram paspruka smiekli — ar kādu interesi gan SDP Institūta darbinieki noskatītos filmu par viņa un Irisas pirmo tikšanos. Par laimi, Oskaram nebija tādu ziņu, ka SDP Institūta sienās jau būtu iemontēti fotoobjektīvi. Mūsdienu pasaulē cilvēka vientulības laimi bieži aiztrauca bailes kļūt kādam par filmēšanas objektu. Paplašinoties personības brīvībai, aizvien mazāk tika nodrošināta pašas personas neaizskaramība. Drīz vien vairs nebūs miera pat tālo planētu iemītniekiem. Uz viņiem raidīs lāzera starus un virs jaudas optiku, un vēlāk visi varēs noskatīties uz ekrāniem, kā citas planētas iemītnieki, piemēram, vakarā tīra zobus.

Oskars izstaigāja daudzas telpas, vairākkārt viņa acu priekšā pavīdēja Irisa, kas slīdēja pretī kā svētā uz krūtīm sakrustotām rokām. Nē, tomēr viņa nebija nekur atrodama. Oskara saldais satraukums saruka par aizvainotības sajūtu. Beidzot viņš nokārtu degunu sāka vilkties atpakaļ uz sava kabineta pusi, lai pēc neveiksmīgas meklēšanas atvilktu elpu un uzsmēķētu. Viņš ar sparu atgrūda kabineta durvis plaši vaļā.

īrisa mierīgi sēdēja atzveltnes krēslā, viena kāja pārlikta pār otras ceļgalu.

— Sveicināti, — viņa uzsauca un piecēlās. — Es gribētu jums nodot kādu iesniegumu mutvārdos.

Viņa līganiem soļiem piegāja pie vīrieša un, apvijusi tam rokas ap kaklu, skūpstīja apjukušo Oskaru.

Vētrainie glāsti, ko tagad spēja sniegt nule vēl aizvainotais Oskars, izkausēja viņu kā liesma sveci.

Kabinets nolādētā kārtā bija pārkurināts, un Oskaram sāka plūst sviedri. Mitras lāses noripoja uz_vaigiem. īrisa izrāvās no apskāvieniem un metās sāņus.

— Sātans tuvojas, — viņa pārbiedēta čukstēja.

Oskars ieklausījās. Namā valdīja absolūts klusums.

Taču, kad grasījās no jauna apkampt Irisu, arī viņš sadzirdēja ko līdzīgu pakavu dipoņai. Soļi klaudzēja velnišķīgi pašapzinīgi — tik spalgi, ka to nespēja apslāpēt pat grīdas paklājs.

Beidzot soļi pienāca pavisam tuvu. īrisa bija atkal nosēdusies atzveltnes krēslā un tikko valdīja smieklus.

Atvērās durvis. Uz sliekšņa nostājās Gariks Lukops un sveiciena vietā nosēca:

— Khē, khē.

Ko īsti nozīmē šīs skaņas, to Oskars saprata tikai pēc kāda laika.

17

Bija pagājuši tieši divi mēneši kopš tā vakara, kad Gariks Lukops atrada Oskaru un Irisu SDP Institūta darba telpās. Oskars, kam Irisas personība bija devusi jaunu izejas punktu laika aprēķināšanai, jutās gandrīz kā jubilārs. Viss pārējais, kas notika apkārt, šķita maznozīmīgs un aši aizslīdēja garām acīm un ausīm.

Pēdējo divu mēnešu laikā viņš bija daudzkārt ticies ar īrisu. Oskaram bija sev jāatzīstas, kaut ko tādu viņš vēl līdz šim nebija piedzīvojis. īrisa mācēja atrast pareizo uzsvaru katrai savai kustībai, skatienam un mājienam, tā ka viņu kopā pavadītās stundas ieguva kādu īpašu nozīmi un mirdzumu. Kad tie kādu laiku nevarēja tikties, Oskara dzīvi rotāja iepriekšējās tikšanās iespaidi. Labi apdomājot, viņš konstatēja, ka Irisas uzvedībai reizēm piemita visai dīvaini zemteksti. Oskars nepārtraukti domāja par īrisu, jo viņam taču bija viņa jāuzmin. īrisa bija apveltīta ar sevišķu talantu valdzināt citu cilvēku garu.

Nākamajā rītā pēc tam, kad Gariks Lukops bija notvēris SDP Institūta iekšējo noteikumu pārkāpējus, vadītājs bija ieaicinājis Oskaru savā kabinetā.

Notikusī nepatīkamā saruna un sevis pazemošana bija vairākas dienas spīdzinājusi Oskara sirdsapziņu. Nomāktais garastāvoklis visu laiku neatkāpās, kaut gan priecīgās domas par īrisu kaut cik nomierināja.

Tajā rītā Oskaram kļuva pilnīgi skaidrs, ka Lukops ir īsts darbonis.

Viņš ieteica, lai Oskars uzrakstot atlūgumu. Šis trieciens skāra Oskaru pārlieku sāpīgi. Viņš bija kā saaudzis ar SDP Institūtu un nespēja iedomāties dzīvi bez SDPI. Cilvēkam viņa vecumā vairs nevajadzētu atļauties tik emocionālus izlēcienus, bet ko lai dara, reizēm cilvēks ir spiests būt patiess — kaut vai pats pret sevi.

Pilnīgi dabiski — Oskars neiedomājas, ka, strādājot SDP Institūtā, viņš pildītu sabiedrībai ārkārtīgi vajadzīgu darbu, gan jau kāds cits tikpat labi izlasītu katru dienu pienākušās vēstules. Gluži otrādi, sabiedrība ar SDP Institūta palīdzību darīja labu viņam. Šajā darbā negadījās tādi notikumi, kas liktu aizrauties elpai un kur būtu jāpieņem zibeņātri lēmumi. Oskars prata lasīt vēstules pat pa diagonāli un visai ātri noskārta, kādas Hrāsas kastē jānoliek katra no tām. Sūdzību un ierosinājumu klasifikācijas metodes papildinājās ar katru dienu. Vēstules iedalīja aizvien sīkāk atbilstoši tematiem, un attiecīgi pieauga arī dažādas krāsas kastu skaits — Oskars pielāgojās šim samērā gausajam procesam labi, katrā ziņā ne sliktāk kā Perts Tīvels vai Armilde Kasina.

Bez tam Oskaram vienkārši patika SDP Institūta organisma nevainojamā funkcionēšana. Būdams šās sistēmas zobrats vai skrūvīte, Oskars jutās samērā ērti. Viņš jau iepriekš baidījās no tā, vai spēs iedzīvoties jaunajā vietā.

Varam iedomāties, kā Oskars sabruka, kad Lukops viņam pateica tieši acīs, kāds sods draud par SDP Institūta dzelzs likumu pārkāpšanu.

Taču darbīgajam Lukopam, par laimi, bija kaut kāda sajēga arī par cilvēku psihi. Viņš mācēja saskatīt Oskara zemu noliektajā sejā arī pazemīgu lūgumu. Ļāvis smagi sakautajam trešās nodaļas vadītājam kaut cik attapties, Lukops nozīmīgi piebilda:

— Vienmēr ir divi ceļi.

Tagad saruna ieguva pavisam slepenu raksturu. Neviens par to nemūžam neuzzinātu, ja Oskars nebūtu pats sevi nodevis. Bet tas notika daudz vēlāk, kad Oskars dzērumā izpļāpāja Ebenam, ka Lukops esot piespiedis tam atklāt, kādās domās ir SDP Institūta darbinieki par savu vadītāju.

Tieši tā bija pateicis Lukops:

— Es gribu pētīt savu darbinieku domas.

Ko tur daudz. Ļoti iespējams, ka Lukops nepavisam negrasījās pārkāpt kādu morāli, bet godīgi vēlējās dzirdēt par sevi visatklātāko kritiku. Oskaram bija vēl arī otrs mierinājums: var jau būt, ka šī nelielā papildu slodze nāca par labu visai SDP Institūta attīstībai.

Toreiz Oskars bija sprukās, tādēļ spiests pieņemt Lukopa piedāvājumu. Kopš tā laika viņš katru nedēļu pāris reižu ieradās Lukopa kabinetā.

Kad šo biežo tikšanos sāka ievērot pārējie darbinieki, Oskars paskaidroja, ka Lukops, vadoties pēc viņa nodaļas atskaitēm, gribot analizēt visu SDP Institūta darbību.

Oskars, gluži kā jebkurš cits, zināja, ka uzslavas cilvēkus ierosina. Tāpēc viņš sāka stāstīt Lukopam visādus izdomātus notikumus, kuros pēc kārtas darbojās visi SDP Institūta darbinieki — pat Annelīze Artmane. Šo pasaciņu naivie un sirsnīgie varoņi katrs kā mācēdams slavēja savu vadītāju. Reizēm Oskars nonāca pat zināmā jaunrades azartā. Viņam iepatikās piešķirt katram varonim savu īpatnēju valodu. Atkārtojot Annelīzes Artmanes vārdus, Oskars sāka runāt pat izloksnē. Lukops allaž klausījās un apmierināts smaidīja un lūdza vienu otru interesantāku vietu pat atkārtot. īpaši tam patika kāds izteiciens, kura autors it kā skaitījās Ebens. Attapīgais šoferis esot sacījis: mūsu vadītājs ir tik izdarīgs, ka nevar saprast, kad viņš atvēzējas, kad zveļ.

Tik tiešām, Oskara ziņojumi par SDP Institūta darbinieku uzskatiem spārnot spārnoja Lukopu. Kas gan nekaiš darboties, ja paša jaunie darbinieki tik vienprātīgi slavē savu vadītāju!

Pēdējos divos mēnešos Lukops paveica apbrīnojami daudz.

Pirmkārt, viņš pazemināja SDP Institūta noslēpumainības pakāpi. Darbinieki labu laiku nespēja pie tā pierast. Tik rūpīgi izgatavotais mākslīgais suns Fausts kopš tās dienas sēdēja bezdarbībā kamīntelpas kaktā: Annelīzes Artmanes darba nasta kļuva smagāka. Viņa katru dienu apstrādāja suņa augumu ar putekļu sūcēju, bet pār mēli un acīm pāršļūca ar slapju lupatu. Apkopēja dižojās, ka viņa tagad vairs nejūtoties darbā tik vientuļa, kad nogurstot vaskojot un spodrinot grīdas. Arī Ebens priecājās par jauno pavēli. Nu viņam vairs nevajadzēja kā zaķim cilpot pa pilsētu, tagad viņš nogādāja vēstuļu vezumu tieši no pasta uz SDP Institūtu.

Pēc tam par SDP Institūta šveicaru tika pieņemts kāds nīgrs vīrelis, vārdā Jāns Tempels. Viņa pienākums bija atvairīt no SDP Institūta dienesta telpām visus nepiederīgos, kas tiecās tur iespraukties. Sievietes sprieda, ka tāds sīks kverplis netiks galā ar savu uzdevumu, ja tomēr vajadzētu lietot spēku pret kādu pārāk agresīvu elementu. Taču viņas maldījās — izvēlēdamies šo Tempelu, Lukops nebija nošāvis buku. Izdēdējušā Jāna Tempela rokās bija apslēpts milža spēks, par to viens otrs dabūja pārliecināties jau pēc dažām dienām. Jāns Tempels mēdza raustīt durvis tik sparīgi, ka viņam bieži vien palika saujā rokturis.

Par to, ka durvju sarga riekšas atradās īstajā vietā, pierādīja arī tāds fakts, ka Institūtā drīz vien visas sīkās skrūvītes, kas turēja kopā furnitūru, aizstāja ar garām un resnām skrūvēm.

Bet dīvainā kārtā pašā sākumā neviens vēstuļu sūtītājs, ne sūdzībnieks pat netiecās ielauzties SDP Institūtā. Ar laiku vēstuļu sūtīšana bija kļuvusi par tik stabilu tradīciju, ka Jānām Tempelam nevajadzēja laist darbā savas rokas bezkaunīgo elementu atvairīšanai. Kaut gan pie SDP Institūta tika piestiprināta vēstuļu kastīte, korespondence tur atradās pārlieku reti. Vēstules bija parakstījis kaut kāds Jāns Tempel-bergs — tāds bija Jāna Tempela pseidonīms. Večuks sēdēja pie durvīm pilnīgi bez darba un tāpēc šad tad ne jau bez humora pieskaņas uzrakstīja vienu otru aizrādījumu par sliktu trotuāra segumu vai arī norādīja, pie kura nama nav kārtībā noteku caurules, jo tuvojās pavasara atkusnis, vai atklāja vienu otru sīku kaiti lielās pilsētas organismā.

Vēlāk noskaidrojās, ka Jāns Tempels ir visai praktisks cilvēks. No darba brīvajā laikā viņš piekopa sabiedriskā okšķera amatu. Viņam parādoties pie apvāršņa, tirgus gaļas pārdevējiem pārskrēja šermuļi pār muguru.

Taču mākslīgā suņa Fausta novākšana no auto sēdekļa un Jāna O. Tempelberga ierašanās SDP Institūta nebija paši lielākie varoņdarbi, ko divu pēdējo mēnešu laikā bija paveicis Lukops.

SDP Institūta vadītājs bija pasūtījis divus ēku projektus. Vienā tika paredzēts uzcelt plašu sānu piebūvi, kas kubatūras ziņā tālu pārspēja līdzšinējo kantora vajadzībām pielāgoto villu. Tur bija paredzēts nākotnē iekārtot iesniegumu un priekšlikumu noformēšanas kabinetus, lai, dibinoties uz pilsoņu mutvārdu informāciju, īpaši speciālisti sacerētu īsas, taču konkrētas atbildes.

Lukops paskaidroja padotajiem, ka ikvienai dzīvotspējīgai iestādei esot jāizstrādā stabils perspektīvais plāns. Jau iepriekš vajagot paredzēt pašus svarīgākos pasākumus, lai šī iestāde neatpaliktu ieskatu un priekšlikumu klasificēšanā atbilstoši pieaugošām prasībām.

Otrajā projektā, ko izstrādāja ārpus kārtas, bija paredzēts pārbūvēt SDP Institūta pagrabu. Par to Lu-kops saviem padotajiem neko neizpauda. Acis viltīgi piemiedzis, Lukops paskaidroja ziņkārīgajiem, ka pēc tam, kad projekts būšot realizēts, SDP Institūta darbiniekus sagaidot jauns pārsteigums.

Vairāki SDP Institūta darbinieki tiecās paslepus ielūkoties pagraba stāvā, lai garīgi sagatavotos nākamajam pārsteigumam. Taču nebija viegli uzminēt, ar kādu nolūku īsti pārbūvēja šīs telpas. Pēc plienak-mens klona novākšanas pagraba vidū tika izrakta pusotra metra dziļa bedre, kuru pēc smilšu aizvākšanas nobetonēja. Pēc tam no kāda tresta ieradās īpaša brigāde un sāka tajā iemontēt caurules un apsildes ķermeņus — neviens nesaprata, kāpēc. Var jau būt, ka viens otrs prātvēders, piemēram, Ebens vai Tīvels, kaut ko nojauta, taču abi turēja mēli aiz zobiem. Pārsteigumam bija jāpaliek par pārsteigumu.

Taču lielie pārkārtojumi SDP Institūtā, strādnieku rosīšanās pagrabā, automobiļi, kas iebrauca pagalmā ar dažādām kravām — Oskaram tomēr šķita kaut kas tāls un svešs. Pats galvenais bija tas, ka viņš droši turējās savā amatā SDP Institūtā. Liekas, ka Lukopam patika Oskara daiļrunas, un viņam ar to pilnīgi pietika.

Oskars strādāja rūpīgi un žigli. Viņš sakoncentrējās tik ļoti, ka izlasīja un sašķiroja vēstules ātrāk nekā senāk. Līdz darba beigām atlika pietiekami daudz laika domām par īrisu.

Šajā jomā Oskars bija izstrādājis pat īpašu rituālu.

Izlasījis visas vēstules un nokopis galdu, viņš atrāva galda apakšējo atvilktni un kā apburts raudzījās uz zaļo konfekšu gaili. Lielais dziedonis, kura aste vēl nebija salīmēta ar pārtikas līmi, pēkšņi it kā uzcēla telepātijas tiltu starp viņu un īrisu.

Satikušies abi tiecās izvairīties no parastajām izpriecu vietām. Taču tas izdevās visai reti. Sals allaž iedzina kādā kafejnīcā vai restorānā, ļaužu burzmā un troksnī. Ļaunākā gadījumā tie, sadevušies rokās, sēdēja viens otram blakus kinoteātrī. Arēji viss noritēja tāpat kā līdz šim ar tām Ērikām, Annikām, Vīvi-kām, Marikām un visām pārējām. Un tomēr, kad senāk Oskars gāja garām tām pašām kafejnīcām, viņš šad tad slepeni paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, vai kāds neredz. Oskars mēdza klusi nosēsties visattālākajā kaktā un centās izvairīties no ļaužu skatieniem. Bet tagad viņš kopā ar īrisu lēnā, dižciltīgā gaitā kāpa augšup uz restorānu. Kādreiz īrisa pat pamanīja šo Oskara tīšo vilcināšanos un sacīja:

— Mēs jau dodamies it kā uz kronēšanas ceremoniju.

Un citreiz:

— Kaut jel uz šīm debesu kāpnēm mēs nepa-kluptu.

īrisa prata ar saviem vārdiem pacelt smiltīm pie-bradātas kāpnes kādā augstākā sfērā. Taču jāpiebilst, ka ne jau vienmēr viņa bija tik jautrā un mierīgā noskaņā. Dažreiz viņa uzsāka ar Oskaru ilgas un nepatīkamas diskusijas.

— Interesanti, — viņa vēl nesen sacīja un cieši uzlūkoja Oskaru. — Cik ilgi tas vilksies? Ar ko beigsies? Kad pienāks tas brīdis, kad būšu tev lieka?

— Nemūžam, — Oskars viņu mierināja.

— Nav tiesa, — īrisa protestēja. — Tu mani nesaproti. Neticu, ka es jau būtu tev apnikusi. Es to nesacīju aiz kaut kādas stulbas greizsirdības. Pienāks tāds brīdis, kad mani pārņems savāds nemiers un es sākšu domāt, ka es vairs neiederos šajā vietā, nedz arī

deru šim cilvēkam. Pagaidām no šīs izjūtas vēl neesmu tikusi vaļā. Pabeigusi vidusskolu, aizbraucu uz citu pilsētu studēt, kaut gan neizjutu nekādu aicinājumu mācīties. Vairākkārt esmu mainījusi arī darba vietu, jo diezin kāpēc pēkšņi iedomājos, ka esmu tur lieka. Varbūt mani vajā bailes, ka es varētu palikt kaut kur uz visiem laikiem. Un tajā pašā laikā apskaužu cilvēkus, kuri prot palikt kaut kur vai pie kaut kā uz mūžu. Viņi dīvainā kārtā jūtas droši vai vismaz iedomājas, ka tādi ir.

Oskars bieži vien nesaprata šos Irisas prātojumus. Irisas pašas sirdsbalss piespieda saplosīt pašas iznīcināto mieru un stabilitāti, sagraut normālo stāvokli, kaut gan neviens viņu uz to nevedināja. Arī Oskars bija allaž tiecies pēc kā jauna, taču ar noteiktu mērķi — atrast dvēseles mieru. īrisa baidījās, ka viņa varētu kādam apnikt. Oskars baidījās, ka viņam kāda apniks.

Oskars vēl visu laiku vēroja konfekšu gaiļa kuplo asti, te, pilnīgi negaidot, viņam iešāvās prātā kāda doma. Vai īrisa tiešām uzskata, ka viņš ir stabils cilvēks? Jocīgi gan, Irisai, liekas, nebija ne jausmas par viņa daudzajām dēkām. Savādi, īrisa, kas Oskaram bija daudz tuvāka par Agni, zināja par viņu nesalīdzināmi mazāk nekā Agne.

Tajā vakarā viņš aizbrauca uz kafejnīcu, kur mucās zaļoja palmas un šalca strūklaka.

Spēlēja klusa, gandrīz iemidzinoša mūzika. Pagaidām viņu nemāca nekādas rūpes, dzīve piedāvāja pat prieku, pie galda viņam pretī sēdēja brīnumdaiļa īrisa — vismaz Oskaram šķita, ka viņa ir brīnumdaiļa, šajā ziņā viņš nekādi neatšķīrās no pārējiem ierindas mīlētājiem. Oskars šovakar gribēja dzirdēt viņas «jā» vārdu. SDP Institūtā jau sen klīda baumas, ka drīzumā tikšot piešķirts kāds dzīvoklis.

Oskaram bija nepieciešama Irisas pilnīga piekrišana, lai varētu nākt klajā ar savu priekšlikumu. Oskars cerēja, ka Lukops, kā jau savējais, viņu atbalstīs. Likās pat izdevīgi, ka Lukops savā laikā bija tos pārsteidzis SDP Institūta darba telpās. Bez tam Oskars jau laikus sagatavoja vadītāju, pirms izteica savu neatlaidīgo lūgumu.

Labi pārdomājis savu plānu, Oskars juta jaunu spēka pieplūdumu. Beidzot arī viņš rīkosies kā īsts vīrietis. Līdz šim visas šādas problēmas ģimenē bija atrisinājusi Agne. Parasti, ja trūka piemērotu apstākļu, tās citas viņam drīz vien apnika. Pusmūža vīrietis taču nevarēja samierināties vienīgi ar sēdēšanu uz parka soliņa. Tas, ka viņš, sastapis Irisu, samierinājās ar mazumiņu, liecināja vienīgi par to, ka īrisa viņam ir ārkārtīgi neparasta, līdz šim vēl nekad nesastapta sieviete.

Savā laikā pēc augstskolas beigšanas, kad viņš kopā ar Agni pārvācās no sievas vecākiem mantotā dzīvoklī, abu kopdzīve vairākus gadus ritēja raiti un gludi.

Oskars nopūtās. Šādas atmiņas šobrīd nebija īsti vietā.

Oskars sasprindzināja smadzenes, lai domātu par tām jaunajām īpašībām, kas piemita viņa raksturam. Sejai šajā svinīgajā brīdī bija jākļūst apgarotai, acīm jāizstaro mīla un siltums. Oskars cieši raudzījās uz Irisu. īrisa neveikli sakustējās, un seja pārklājās ar tumšiem plankumiem. Viņa droši vien nojauta, ko Oskars ir nolēmis tai sacīt.

— Beidzot taču laikam esam tik tālu, — Oskars norūca.

Pirmais teikums neskanēja diezin cik svinīgi. Oskars brītiņu klusēja. Redzes lokā bija ielauzies kāds traucēklis. Oskaram bija žēl novērst savu tik rūpīgi sagatavoto apgaroto skatienu no Irisas, taču nevarēja to arī nedarīt. Oskars uzspodrināja brilles un atkal pievērsās sievietei. Viņu laikam mulsināja kārtējā mirāža.

Ja Oskars ieraudzītu pērtiķus šūpojamies palmā, viņš būtu mazāk pārsteigts.

Nē, viņš taču nekļūdījās — kaut kur tālāk zem kāda tropu koka sēdēja Perts Tīvels un Kerta.

Oskars sāji pasmaidīja un aizvēra acis, lai saņemtos.

Oskara sejas izteiksme pārvērtās. Šo izmaiņu pamanīja arī Irisa, un sieviete tūdaļ ieraudzīja to pašu, ko Oskars.

— Redzi, viņš sācis garlaikoties. Kur gan šis nokampis šo glīto un tīro putniņu?

Kaut gan Oskaram uznāca sirdsklauve, viņš tomēr centās novērtēt situāciju ar vēsu prātu. Tas putniņš — viņa meita Kerta, bez šaubām, bija glīta. Baltā blūzīte jo vairāk izcēla sārtos vaigus. Matus Kerta bija savijusi kaut kādās trīs vai četrkārtīgās tautiskās grīstēs.

Kas gan bija izdomājis šo dullo triku?

Agne?

Vai tiešām viņa būtu dabūjusi gatavu tādu cūcību? Agnei taču nevarēja būt nekas zināms par Irisu, vēl mazāk par viņas vīru.

Perts Tīvels?

Kas gan cits! Tātad viņš jau kopš paša sākuma ir tiem sekojis un visu veikli izokšķerējis. Kā gan tas viņam varēja paveikties? Bet viņi abi ar īrisu taču pastaigājās kopā pilnīgi atklāti. Pat vēl vairāk, abi taču soļoja augšup pa kafejnīcas kāpnēm, it kā piedalītos kronēšanas ceremonijā.

— Nevalbi acis, novērsies, Pertam kļūs neērti.

īsu mirkli īrisa šķita Oskaram gandrīz vai pretīga, lai neteiktu vairāk. Viņa it ka apgānīja Kertu. Varbūt pati pret savu gribu, jo viņa taču nevarēja zināt, ka Pertam blakus sēž Oskara meita.

Un tomēr Irisas norādījums ārkārtīgi aizvainoja Oskaru.

Kāpēc gan TIveļam vajadzēja noorganizēt šo kumēdiņu? Oskars to nespēja saprast. Piemēram, viņš pats pēc Agnes vienīgā romāna nekad nebija painteresējies par Agnes gaitām. Bet varbūt viņš vienkārši ticēja, ka Agne nespēj paveikt ko sevišķu, varbūt tāpēc, ka viņai šajā ziņā pietrūka fantāzijas? Bez tam sievietes mēdz būt apveltītas ar ārkārtīgi spēcīgu ģimenes instinktu, pat pusizirušās ģimenēs.

Bet kāpēc gan Kerta bija atnākusi līdzi Tīveļam? Kas piespieda viņu tā rīkoties?

18

Oskars nolēma reizi pa visām reizēm nopietni aprunāties ar Kertu.

Nekad nepagadljās vajadzīgā izdevība, Oskars vairākus vakarus pēc kārtas sēdēja mājās un gaidīja šo iespēju, taču visu laiku turpat tuvumā grozījās Agne.

Kādu dienu Oskars vairs nespēja nociesties, neredzējis īrisu, un tie abi atkal satikās. Taču kafejnīcas pašā attālākajā kaktā sēdēja Perts Tīvels un Kerta. Šoreiz Oskars vēroja šo velnišķīgo pārīti tikai ar vienu acs kaktiņu. Par laimi, Irisa tos nepamanīja. Oskars nodomāja, ja īrisa vēlreiz nosauks Kertu par putniņu, tad viņam uzbruks ārprātīgas dusmas un viņš sasitis pret grīdu drumslās vai nu kafijas tasi, vai kādu citu plīstošu priekšmetu.

Kaut gan Irisa tovakar šķita sevišķi pievilcīga un viņas acu dzīlēs mirdzēja kāda burvīga un kārdinoša uguntiņa, Oskars tomēr nespēja izbaudīt līdz galam Irisas piedāvāto omulību. Oskaru līdz pat šai dienai vajāja iepriekšējā reizē redzētais, kad viņš pirmo reizi bija ieraudzījis Pertu Tīvelu kopā ar Kertu. Oskars jutās tā, it kā viņa smadzenes būtu satricinājis spējš gonga sitiens un izsvaidījis domas uz visām pusēm. Pats galvenais temats Oskaram un Irisai bija palicis neizsmelts, taču pašlaik viņam nebija ne vēlēšanās to pārspriest, ne vajadzīgās apņēmības.

Kādu brīdi, kad Oskaram palaimējās izstumt Pertu Tīvelu un Kertu no sava redzes loka, viņš ar ļaunu prieku nodomāja, ka īrisa, ieraugot savu vīru ar svešu meiteni, bija palikusi pilnīgi vienaldzīga. Oskars iztulkoja šo Irisas nedabisko mieru savā labā, proti, tātad viņš, Oskars, nozīmē Irisai daudz vairāk nekā Perts.

Irisas sejā nekas nemainījās, tur neparādījās ne vaibsts, kas paustu greizsirdību.

Kādreiz Oskars bija reaģējis daudz asāk, tad, kad Agnei gadījās pārejošs romāns ar citu vīrieti. Oskars pasmaidīja — vai tu redzi, ko! Līdz pat šai dienai es mēģinu sev iestāstīt, ka Agnes romāns bijis pārejošs. It kā kāds būtu stāvējis klāt un ar ultrasmalku aparātu reģistrējis, cik dziļas ir partneru jūtas un cik tuvas viņu attiecības.

Šāds izjūtu mērīšanas aparāts noderētu lieti. To varētu uzstādīt katrā dzimtsarakstu birojā. Iestādes kalpotāji piestiprinātu līgavai un līgavainim pie ķermeņa attiecīgas kontaktu ierīces un izmērītu, kāda ir aizrautības pakāpe. Vēlāk atkristu mokošie laulības šķiršanas procesi, nebūtu arī traumatizētu bērnu, kam nav ne tēva, ne mātes.

Oskars zināja, ka šāds jūtu mērīšanas aparāts vēl

tiešām nav izgudrots, taču redzēja, ka jau noteikti funkcionēja signalizācijas aparāts, kas ātruma un precizitātes ziņā pārspēja visus senāk radītos modeļus. Tā taču nebija nejaušība, ka Kerta ar Tīvelu atkal sēdēja tajā pašā kafejnīcā, kur bija ieradies viņš — Oskars ar īrisu.

Velns parauj, vai mūsu laikos tiešām iespējams tik precīzi izsekot cilvēka gaitām!

Oskars jutās pavisam nelāgi, pār muguru pārskrēja salti drebuļi.

Padomājiet, ja vajadzēs, uz cilvēku tiks raidīts ultraselektīvs radara stars, kas ļaužu masās precīzi paņem uz grauda vēlamo personu vai personu pāri. Dežurējošie operatori uzmanīgi vēro krāsainos ekrānus, un plaši izvietots mikrofonu tīkls uztver katru izsekojamā pilsoņa sacīto vārdu. Oskars iedomājās, kā šie dežurējošie operatori ņirdz un zobojas, smejas bolīdamies, vēderus turēdami, kad viņš zināmā brīdī svinīgi pauž īrisai savas vismaigākās jūtas. Mīlestības atklāsmei paredzētie vārdi skan nolādēti vecmodīgi un liekas modernajam ciniķim tikpat jocīgi kā skraidīšana mēmajās kinofilmās mūsu gadsimta sākumā

Oskars ar zināmu neuzticību aplūkoja niķelēto skrūvju galviņas, ar kurām galda virsma bija piestiprināta pie pamatnes. Viņš jau gandrīz ticēja, ka tajās ir iemontēti pārlieku jutīgi mikroskopiski fotoaparāti, kuru gabarītus salīdzinājumā ar normālo mērīšanas sistēmu varētu izteikt, vienīgi izvelkot no kuba saknes vēl vismaz otru kuba sakni.

Pēkšņi Oskaram pietrūka spēka, lai sarunātos ar īrisu, atbildētu viņas skatieniem, fiksētu izteiksmīgos žestus un saklausītu čukstus. Izklaidīgais Oskars jutās garīgi impotents, uzmācās depresija, viņš ar bažām gaidīja niknus dzēlienus un skarbus pārmetumus. Oskars nepavisam nebūtu pārsteigts, ja viss lielais bars, kas sēdēja kafejnīcā, pēkšņi sāktu ņirgt par viņu un īrisu.

Ieraugot Tīvelu un Kertu, Oskars kārtējo reizi tika izsists no sliedēm.

Nebija vietas, kur pabūt divatā un droši apzināties, ka tevi neviens nenovēro vai neizseko. Nebija tādas vietas, kur varētu tikt vaļā no pretīgās mirāžas: Kerta Tīvela apskāvienos.

Tajā vakarā Oskars pasteidzās atvadīties no Irisas pēc iespējas ātrāk. Irisa turēja Oskaru aiz piedurknes, arī īrisai bija pielipis Oskara satraukums, viņa negribēja atvadīties tik uzbudināta. Ja Oskars dienā, kad viņš sēdēja savā kabinetā un aplūkoja zaļo konfekšu gaili, būtu iedomājies, ka īrisa varētu viņam pieķerties tik cieši, Oskars droši vien aiz pārāk lielas laimes sajūtas būtu dabūjis vieglu šoku. Bet tagad viņš izmisīgi meklēja iemeslu, lai varētu pēc iespējas drīzāk aizmukt. Viņš bija nolēmis sagaidīt Kertu mājās pie parādes durvīm un pēc tam sadot piparus. Izmantodams savas tēva tiesības, Oskars gribēja izdibināt patiesību.

Viņa pienākums bija par katru cenu izraut Kertu no Perta Tīvela nagiem.

Oskars nespēja vairs ilgāk izturēt šo nenormālo situāciju. Bija jādod galīgais trieciens.

Oskars iekāpa taksometrā un brauca uz mājām. Palūdza, lai šoferis pietur labu gabalu no mājas, lai Agne nedzirdētu, kā noklaudz mašīnas durvis. Lavīdamies gar žogu, tuvojās savam miteklim. Drošs paliek drošs, viņš negāja iekšā pa mazajiem vārtiņiem. Oskars izbrida cauri dziļām kupenām, piegāja pie nama no otras puses un ielīda pagalmā caur žoga spraugu. Piezadzies pie parādes durvīm, atvēra tās tik klusi, ka nemaz neiečīkstējās. Oskars stāvēja tumšajā koridorā un caur durvju stiklu vēroja ielu.

Viņš jutās ka zaldats sargpostenī, neviens sīkums nepalika nepamanīts.

Kaut gan marta vakari tajā gadā bija ļoti vēsi, Oskaram pat prātā neienāca ieiet koridorā, lai paglābtos no sala. Viņš pieļāva iespēju, ka Perts Tīvels pavadīs Kertu uz mājām. Tas taču būtu pilnīgi dabiski. Oskars bija šodien izturējies pavisam neciešami: kad īrisa iekāpa autobusā, viņš paspēra solīti atpakaļ un ļāva, lai durvis aizveras. Vēlāk, protams, paskaidros Irisai, ka nav ticis iekšā. Liela mīlestība nekad neiztiek bez piespiestiem meliem.

Tik tiešām, tur jau viņi nāca. Lēniem, lēniem soļiem. Perts Tīvels turēja Kertas elkoni. Oskars, kurš līdz pat šai dienai uzskatīja, ka Kerta ir vēl bērns, ar zināmu nepatiku konstatēja: Kerta ir jau pieaugusi sieviete.

Abi apstājās. Kerta uzmanīgi vēroja namu. Pēc tā, kā viņa turēja galvu, varēja manīt, ka Kerta raugās sava dzīvokļa logos. Kerta uztraucās veltīgi, Agne, kādu gaidīdama, nekad neskatījās ārā pa logu. Tā, nudien, bija lieliska īpašība.

Nu viņi stāvēja pie vārtiem — ar gudru ziņu tā, lai paliktu ceriņu ēnā. Taču retie kailie zari nespēja izveidot sienu starp Oskaru un runīgo pārīti. Pār viņu galvām sijājās laternas gaisma. Nekas, Oskars ar ļaunu prieku nodomāja, — jūs izsekojat mani, bet arī es neesmu ar pliku roku ņemams.

Perts Tīvels pieliecās Kertai tuvāk. Oskars nebija visai aukstasinīgs sargs — viņš novērsās. Bija grūti novaldīt kājas, Oskaram gribējās skriet, lai rīb durvis, lai dzird visi, lai izbāž galvas pa logu, viņš ies — un gāzīs tam ķēmam Tīvelam pa purnu, kā mēdza sacīt Oskara bērnībā.

Bet Oskars vairs nebija mazs puišelis, pavisam sīks

impulss vēl neizraisīja darbību, smadzenes vēl spēja analizēt situāciju, un viņš palika uz vietas.

Tīvels veselu mūžību turēja Kertas roku, kamēr beidzot pagriezās un aizgāja.

Kerta žigli steidzās uz mājām.

Kerta ienāca pa durvīm, un Oskars sagrāba viņu aiz pleca. Oskars jau iepriekš bija paredzējis, ka Kerta varētu aiz bailēm sākt kliegt, tāpēc uzspieda meitenei uz mutes savu roku ar cimdu, viņš to nostrādāja tik veikli, it kā būtu iemācījies labākos trikus no krimi-nālfilmām.

— Iziesim uz ielas, — Oskars pavēlēja meitai.

Kad abi nokļuva aiz ceriņu krūma, kur svaigajā

sniegā vēl vīdēja pārīša iemīņātās pēdas, Kerta izgrūda caur zobiem:

— Tu mani izseko!

Oskars nebija paredzējis, ka Kerta viņam uzbruks un pat apsūdzēs. Viņš gandrīz izmisis atrūca:

— Bet tu pati?

— Kāpēc tu tā domā? — Kerta brīnījās.

— Tu vienmēr kopā ar to mūlāpu ierodies tur, kur esmu es, — Oskars nikni atšņāca un tūdaļ saprata, ka uzsācis sarunu galīgi aplam. Patiesībā Oskaram vajadzēja nostāties visvarenā pavēlnieka pozā, bet viņš nolaidās uz viena līmeņa ar Kertu, un viņu sarunai, acīm redzot, vajadzētu noskaidrot, kāpēc abi viens otru traucē.

— Kas tev atļāva ar večiem blandīties pa kafejnīcām? — Oskars vēlreiz atsāka. Šobrīd viņa balss šķita barga un nosodoša.

— Tev vajadzētu atcerēties, ka mēs jau nosvinējām astoņpadsmito dzimšanas dienu. — Kerta zobojās. — Ja man iepatiksies, es pat apprecēšos bez tavas atļaujas un piekrišanas. Par kafejnīcām vispār nav vērts runāt.

— Ja tu runā ar savu tēvu, tad apdomā, ko saki, — Oskars atcirta.

Tieši to pašu Oskaram bija sacījusi māte, kad sākās pirmie konflikti. Viņa bija piesitusi ar kāju pie zemes un pavēlējusi:

— Ja tu runā ar māti, tad apdomā, ko saki!

Kerta sāka smieties, Oskars savā laikā kaut ko tādu

neuzdrošinājās atļauties.

— Kāpēc tas Perts Tīvels lakstojas gar tevi? — Oskars nerimās un izlikās, it kā nebūtu dzirdējis Kert as smieklus.

— Laikam jau viņam patīk, — Kerta nevērīgi atteica.

— Es prasu paskaidrojumus, — Oskars turpināja.

— Ari mēs varētu prasīt no tevis paskaidrojumus, turklāt ļoti daudzos gadījumos, — Kerta nepalika tēvam atbildi parādā.

— Kādi mēs? — Oskars brīnījās, jo visu laiku domāja vienīgi par Pertu Tīvelu.

— Abas ar māti.

— Kāda viņai gar to daļa? — Oskars uztraucās un nodomāja, ka Agne safabricējusi veiklu intrigu.

— Neuztraucies, vienīgi tik daudz, ka viņa ir tava sieva.

— Kā gan māte tev ļauj pīties ar jebkuru?

— Tieši to pašu viņa atļauj arī tev — pīties ar jebkuru!

Oskars attapās, kas izdarīts, tikai pēc tam, kad Kerta bija dabūjusi pļauku.

— Nekā nezini!

Šis Oskara izsauciens drīzāk šķita atvainošanās.

— Lielā mīlestība?

Kerta berzēja vaigu.

— Vai tu domā, ka tas nav iespējams! — Oskars kļuva nopietns.

— Ai, ai, cik daudz lielu mīlestību, — Kerta pa jokam dziļi nopūtās.

— Es sūdzēšos mātei, ka tu ar veciem večiem vazājies pa kafejnīcām, — Oskars kā slīcējs taustījās pēc salmiņa.

— Pateicu mātei, ka aizeju uz kino kopā ar Tarmo, — Kerta atteica. Viņas balsī skanēja izaicinājums.

— Nu redzi, nu! — Oskars jau gandrīz jutās kā uzvarētājs.

— Neko tu viņai neteiksi, — Kerta kategoriski noliedza. — Ja to izdarīsi, viņai tiks pasacīts šis tas arī par tevi. Šobrīd ir sastapušies vienāda stipruma pretinieki. Izslēgsim māti no šīs spēles.

— Vai tu redzi, kāds īlens!

— Man apnicis, ka tu mūžīgi pazemo māti.

— Nu, vai zini... — Oskars nepabeidza teikumu, jo galvā nepavīdēja neviens piemērots arguments, kas varētu viņu paglābta

— Jā, jā, es zinu. Tu tagad varēsi svinīgi paziņot, ka tava meita vairs nav tava un lai es pazūdu no tavām mājām. Senāk tā mēdza darīt augstdzimušie tēvi, un viņu piemēram sekoja arī citi. Ļoti jaukas pasaciņas, asaras un viss kas, — Kerta smējās.

— Kerta, — Oskars uzlika roku meitai uz pleca. Iesāpējās sirds, jo, tikko Oskars pakustināja roku, Kerta nodrebēja. — Kāpēc tu esi tik ļauna?

— Tu runā kā mācītājs, — Kerta atrūca. Un tomēr liekas, Oskara vārdi bija skāruši tās sirdi.

— Tu jau neesi pats ļaunākais sencis, — Kerta mierināja. — Bet tev varēja būt arī mazāk pūkaini pēcteči.

Oskars pamāja ar galvu.

-— Mani nervi taču ir tik norūdīti, — Kerta paziņoja, it kā žēlodama pati sevi, un Oskars pasmaidīja. — Vai tu zini, ka mums sajuka prātā viena jaunākās klases audzēkne?

Kertas balsī varēja saklausīt gluži bērnišķīgu vēlēšanos kaut ko pastāstīt.

— Kādu rītu atnāca uz skolu un pateica skolotājam, ka viņai neesot vairs māju. Māte it kā aizvesta projām, un tēvs atvedis vietā vienu putniņu. Visa skola dūca kā bišu spiets. Pēc stundām skolotājs aizgāja viņai līdzi uz mājām, un tad noskaidrojās, ka māte mierīgi saimniekoja pa māju un ka tur vispār nav nekāda putniņa. Man liekas, ka arī ārprātam ir sava loģika. Viņa taču šīs ziņas nebija no gaisa grābusi...

— Kā nu tu zini, — Oskars sadrūma.

Viņa vārdus pārtrauca skaļš kauciens. Elevatorā atkal ieslēdza kādu ventilatoru vai motoru. Skaņa bija tik griezīga, ka satricināja visu nervu sistēmu, plēsa un spaidīja tā, ka pat sāka sāpēt kauli.

— Ņem to vērā! — Kerta gandrīz iekliedza šos vārdus Oskaram ausī.

Viņi iegāja pa vārtiem. Agnes austie biezie, auseklīšiem izrakstītie aizkari noderēja kaut vai tāpēc, ka apslāpēja griezīgo troksni. Vēl neuzkāpis uz celiņa, Oskars paskatījās apkārt. Viņu traucēja ne vien šis troksnis, bet vēl kaut kas cits. Tik tiešām, uz stūra kvernēja pazīstams stāvs. Tas bija Tarmo, saukts Melnais Džeks.

Oskars sametās kūkumā, it kā zēns grasītos mest viņam ar akmeni.

Kopš tās dienas, kad Sabiedriskās Domas Pētīšanas Institūts izsludināja konkursu par saturīgāko vēstuli, sāka pienākt divreiz vairāk sūtījumu nekā agrāk. Ebenam rītos nācās veikt divus braucienus, lai piegādātu visu pastu. Lukops izkaulēja papildu algas fondu, un tagad SDP Institūta darbinieki drīkstēja strādāt stundu ilgāk. Tā kā pārslodzei pievienojās arī pavasara nogurums, saimniecības vadītāja nebeidza skraidīt augām dienām. Viņa izgādāja aptieku noliktavās pilnu komplektu vitamīnu un sāka pienest kabinetos ne vien tabletes un kafiju, bet arī vitamīnu zekserus un ļoti labu minerālūdeni ar īpatnēju garšu.

Konkursa izsludināšana daudziem pamodināja latentu godkāri, vēstules kļuva garākas un tik tiešām arī saturīgākas. Dažs pat mēģināja jokot un sacerēja visai asprātīgus un pat apgarotus vērtējumus, priekšlikumus un sūdzības. Kaut gan pārslogotajiem vēstuļu šķirotājiem un klasificētājiem daudz labprātāk patika labs humors, viņi nevarēja neko darīt, ja daža vēstule bija visai apgarota. Apgarotība, acīm redzot, bija neatņemama cilvēku dvēseles sastāvdaļa.

Saskaņā ar Lukopa rīkojumu tika uzstādīts labāko vēstuļu stends. Katram nodaļas vadītājam bija tiesības izraudzīties no kārtējā sūtījuma trīs saturīgākās vēstules. No rītiem, gaidot Ebenu ar vezumu, nodaļu vadītāji sēdēja Lukopa kabinetā un izraudzījās labāko no labākajām vakardienas vēstulēm. Konkursam, tā sakot, bija ilgstošs raksturs, un noteiktā termiņā, proti, desmitās dienas vakarā, bija jānoliek uz žūrijas galda desmit vēstules. Žūrija tika noorganizēta jau laikus, tajā ietilpa ievērojami cilvēki no visdažādākajām dzīves nozarēm. SDP Institūtā valdīja liela sa-

sprindzinātība, visi gaidīja termiņu, kad pasludinās rezultātus, jo katram interesēja, kā vēstule kļūs par konkursa laureātu.

Šajās desmit dienās, kamēr tika savāktas konkursa dalībnieku vēstules, diezgan kardināli mainījās SDP Institūta darbinieku savstarpējās attiecības. Kā Ar-milde Kasina, tā Perts Tīvels un arī Oskars nonāca īstā azartā. Kārtējās rīta sēdēs pie Lukopa visi trīs cīnījās kā lauvas, lai panāktu, ka stendā izliek tieši viņa autora vēstuli. Nodaļu vadītāji, kas līdz šim bija izturējušies viens pret otru tik labvēlīgi, aizmirsās strīdos, neskopojās ar asiem vārdiem un zobojās cits par cita slikto literāro gaumi un šauro redzes loku, risinot problēmas. Gariks Lukops klausījās ar interesi, varēja manīt, ka viņš par katru cenu cenšas noturēties objektīvs. Taču arī Lukopam piemita sava vājība. Viņam it īpaši patika tie sūtījumi, kuros, starp citu, tika atspoguļota arī autora dzīve. Lukops to saprata, dažkārt mēdza ironizēt par sevi un sacīja it kā atvainodamies: gribu visu zināt, tomēr atbalstīja to autoru, kurš bija visplašāk izklāstījis savu biogrāfiju.

No rīta, kad Ēbens uznesa maisus no svērtuves un sadalīja pa trim kabinetiem, nodaļu vadītāji par katru cenu tiecās tam izdabāt. Katrs gribēja sev izkaulēt lielāku daudzumu vēstuļu. Jo vairāk kāršu, jo lielākas izredzes uz trumpjiem.

Nodaļu vadītāji izturējās tā, it kā viņi paši būtu dzemdējuši izredzēto autoru un ielikuši tam vārdus mutē. Jaunatklāsmes prieks neatstāja vienaldzīgu nevienu.

SDP Institūta darbinieki nedomāja par stimuliem, kas pamudināja cilvēkus tiem rakstīt. Gan jau tas atklāsies vēlāk, kad desmit labākos autorus apciemos intervētājs. Pagaidām nebija zināms, vai viņu uz to pamudinājusi kāda sāpīga problēma, slavas kāre vai apsolītā godalga.

Balva tika izraudzīta ļoti rūpīgi, tai bija jābūt laikmetīgai un gaumīgai: avīzēs kopā ar konkursa noteikumiem tika publicēta plastmasas vējdzirnavu fotogrāfija. Tā kā šis suvenīrs, kam vajadzēja dekorēt ik namu, pēdējā laikā veikalos bija pamanāms visai reti, šķita ticami, ka vienu otru vēstuļu rakstītāju varēja stimulēt šī balva. Bet SDP Institūts — iestāde, kurai zināmā mērā bija socioloģiska ievirze, nenodevās tukšām ilūzijām. Pirmā vietā jābūt zinātniskajam principam, gan jau laiks rādīs, kad savāks visus datus un tos attiecīgi analizēs.

Lukops nekurnēja par konkursa norisi, gluži otrādi, viņa acis enerģiski spīdēja, kad rītos izraudzīja labāko vēstuli.

Visiem šķita, ka pati nozīmīgākā būs pēdējā — desmitās dienas vēstule. Tāpēc nākamās dienas sanāksmē izcēlās ļoti dedzīgs strīds. Visas trīs Armildes Kasinas izraudzītās vēstules tika izbrāķētas. Var jau būt, tāpēc ka viņas vēstule bija nokļuvusi stendā iepriekšējā dienā. Otrās nodaļas vadītāja sašutusi atgāja sāņus, atmeta ar roku un ļāva, lai vīrieši turpina plēsties savā starpā.

Vēstulei, kuru Oskars nolika uz svarukausiem, bija šāds saturs:

«Dārgais SDPI!

Jau kopš seniem laikiem esmu jums uzticams korespondents. Esmu nekavējoties ziņojis par visdažādākajiem trūkumiem un izteicis savus uzskatus par daudzām parādībām. Sākumā visai nemanīju, ka manas vēstules būtu atstājušas kādu iespaidu uz notikumu gaitu. Bet, kad es tagad paeju garām Kapličas ielas arhitektūras pieminekļiem, izjūtu savā sirdī godīgu lepnumu. Divas reizes pēc kārtas es pievērsu SDP Institūta uzmanību tam, ka blakus piemineklim stāv atkritumu kaste, kas ir piekrauta ar kaudzi. Man tas šķita galīgi nepieņemami — smalkas durvis ar kokgriezumiem un mucai līdzīgs cementa trauks, kurā bezatbildīgi elementi piedevām sasvieda visādas drazas. Jau bērnībā mans tēvs, kurš bija arhitekts, bieži pieveda mani pie minētā pieminekļa. Viņš pastāstīja dažādus interesantus notikumus, kuriem bija kāds sakars ar šo ēku, arī par seno celtnieku milzīgo darbu. Tagad, kad mans tēvs saņem godam nopelnīto vecuma pensiju (darba stāžs 32 gadi!) un slimo kāju dēļ nekur nestaigā, bieži pastāstu viņam par to, kādā stāvoklī pašlaik ir tā vai cita ēka. Mēs abi bijām ļoti priecīgi, kad minēto atkritumu kasti aizvāca no greznajām durvīm.

Es pats strādāju planku uzsliešanas kombinātā un gribētu sakarā ar to pievērst SDPI uzmanību tādam faktam, ka būtu laiks sākt ievērot priekšrakstus, lai plankas turpmāk nokrāsotu vienīgi zaļā krāsā. Lai cilvēkiem visapkārt būtu zaļas plankas! Lai cilvēks visur justos zaļuma vidū — gluži kā dabā!

Ar cieņu Jūsu Madiss Kēgels.»

Perts Tīvels, sāji smīnēdams, klausījās. Violetie mati bija saslējušies kā gaiļa sekste. Pēdējā laikā viņa sejai bija noteikta cilvēka izteiksme. Vaibsti kļuvuši asāki, un viņš izskatījās gandrīz kā filozofs senā gravīrā, kura patieso vecumu nav iespējams noteikt. Tik atklāts un tiešs skatiens parasti biedē cilvēkus. Tiem kļūst neērti, tie dīvainā kārtā sāk justies vainīgi, sāk nomākt apziņa, ka tu ar savām domām vēl neesi ticis ne pie kādas jēgas.

Perta Tīvela seja tik tiešām bija kļuvusi skaistāka, ari kokaināka. Oskaram, kurš to paslepus novēroja, bija jāatzīstas, ka meitenēm Kertas vecumā, bez šaubām, patīk šāda tipa kungi. Vecumā, kad, līdzīgi Golfa straumei, iztēli silda romantiski virmojumi, meitenes novēršas no gļēviem ikdienas tipiem un pievēršas tiem, kas dzīvo noslēpumainu, garīgi spriegu dzīvi.

Perts Tīvels lasīja:

«Tas ir smieklīgi, ka cilvēki globālās kataklizmas laikmetā aizvien vairāk sāk pievērst uzmanību nejaušiem sīkumiem. Cilvēka gars ir pieķēdēts pie tā tukšuma, kas vienīgi un acumirklīgi skar viņa paša šauro «ego». Vai sociologi ir pamanījuši, ka nesavtīgo askētismu un pašuzupurēšanos aizvien vairāk sāk aizstāt tendences pēc pašlabuma un baudas. Kults? Vai tiešām zinātnieki, kas pētī cilvēka domāšanas veidu, vēl nav nākuši pie atziņas, ka cilvēka apziņā ir atstumts pie malas cīņas gars un ka tā vietā ir stājusies prozaiskās stabilitātes apoloģētika?»

Vēstules beigās autors ieteica SDP Institūta darbiniekiem pētīt pēc iespējas liela mēroga domas un parādības.

— Pārāk vispārēja, — nomurmināja Armilde Ka-sina un pavēdināja ar roku virs galvas.

— Kas viņš tāds ir? — Oskars ierūcās un pakalpīgi pievērsās Lukopam. — Bez tam vēstulē trūkst pozitīvā elementa, — viņš pēc brītiņa piebilda.

Tajā pašā brīdī Oskars atskārta, ka viņš un Armilde Kasina ir sasnieguši to līmeni, kad cilvēku sāk dēvēt par labu ierēdni.

Pamatīgi, taču ātri saraduši ar Gariku Lukopu, tie jau iepriekš spēja uzminēt, kāds lēmums tiks pieņemts. Jo lieliskāka bija SDP Institūta vadītāja labsajūta — viss šķita nokārtots pilnīgi demokrātiskā garā, viņa personiskais viedoklis it kā izteica padoto uzskatu summu. Lukopam šķita, ka viņš nepavisam neuzstājas pret vairākuma gribu, tāpēc bija pilnīgi pārliecināts, ka rīkojas pilnīgi pareizi.

Kad Lukopa lēmums bija labvēlīgs Oskara vēstulei un pavēlēja izlikt Madisa Kēgela vēstuli stendā, atzīstot par labāko desmitajā dienā, Oskars sajuta, ka viņa deniņi sāk mierīgi un ritmiski pulsēt. Jo mazāk konfliktu visapkārt, jo vairāk atlika laika personīgajām vajadzībām. Kas par to, ka šis princips nesaskanēja ar Perta Tīvela proponēto vēstuli, kas pauda bažas par mūsdienu cilvēka deģenerēšanos, — lai cīnās citi, kam pietrūkst attiecīgās devas personīgo problēmu.

Oskars saņēma visus prātus kopā, lai iegūtu zināmu vīrišķību un spētu novākt šķēršļus no sava ceļa uz laimi. Šķēršļi ceļā uz laimi? Perta Tīvela vēstules autoram bija taisnība, cilvēki nebija spējīgi pārdzīvot lielas pārmaiņas. Senāk viņš neticētu, ka vispār spētu sakombinēt šādus vārdus, turklāt pats par sevi. Patiesībā visi šie šķēršļi, kas prasīja rīcību, bija vēl galīgi miglā tīti — kaut kādi tumši tukšumi, un viņš nezināja, kā tiem pārkļūt pāri. Sejas, kuras gribējās izvirzīt priekšplānā, un vēl citas sejas, kas pašas lauzās uz priekšu — nekaunīgi un neslēpti. Bet, kad viņš mēģināja šo situāciju paust vārdos, iznāca pliekani. Es mīlu, un man ir šķēršļi ceļā uz laimi, — Oskaram sāka nepatīkami svilt vaigi un ausu gali, vārdi šķita tik novecojuši kā apsūkātas konfektes. Mūsu dienās mēdz izteikties vienkāršāk: es gribu šo sievieti, bet man nav vietas, kur ar to gulēt.

Oskaram jārīkojas, SDP Institūts var pagaidīt. SDP Institūts kārtējo reizi bija saņēmis savu daļu: Oskara proponēto vēstuli atzina par labāko, un tagad tā greznoja stendu. Nu jānokārto pašam savas darīšanas. Jāatrod iespēja, lai reiz kārtīgi aprunātos ar Pertu

Tīvelu.

Oskars sēdēja savā kabinetā un domāja, kā gan uzvedināt Pertu Tīvelu uz valodām. Teorētiski tas šķita vienkārši — vislabāk pļauj tiešuma un atklātības izkapts. Taču atradās cilvēki, pret kuriem viņš nespēja šo asmeni pacelt. Tas bija tāpat kā ar viņa māti — Oskars ar viņu allaž mēdza sarunāties vai nu aplinkus, vai arī visu noklusēja. Jau kopš tā laika, kad viņš bija iedzinis asmenīti mātes šūpuļkrēsla asī un kopš viņa mēle nepaklausīja, lai atzītos nedarbā. Bet var jau būt, ka viņi bija atsvešinājušies vēl daudz agrāk un atklātība vairs nebija iespējama. Oskars vēl līdz pat šai dienai netika gudrs — varbūt viņš apprecējis Agni tieši tādēļ, lai katru dienu nenonāktu saskarē ar māti!

Perts Tīvels ieradās kopā ar bokseru sugas suni Roli.

Rolis apsedas pie atzveltnes krēsla kajas un ar skumīgām vecīša acīm vēroja Oskaru.

Oskars brīnījās par Perta Tīvela noteiktību.

— Ko lai dara, jāķeras vērsim pie ragiem, — Tīvels iesāka, un Oskars atviegloti uzelpoja.

— Ko tad mēs iesāksim? — Oskars noprasīja. Šis nevarīgais jautājums izskanēja tik sirsnīgi, it kā būtu atgriezušies tie bezbēdīgie laiki, kad Perts Tīvels šad tad iegriezās Oskara kabinetā aprunāties.

Oskars bija allaž no visas sirds jutis līdzi Pertam Tīvelam, gan tad, kad tas izaudzēja cukursīpolu, gan arī tad, kad izgudroja matu audzēšanas platmali.

— īrisu nevar sadalīt uz pusēm, — Perts Tīvels sacīja.

— Es no viņas neatteikšos! — Oskars iesaucās tik dedzīgi, ka uz mirkli pat aizlūza balss.

— Es vēl ne tik.

— Liec mierā Kertu!

— Liec mierā īrisu!

— Neiejauc šai rotaļā manu bērnu.

— Tikai tad, kad tu beigsi traucēt manu sievu.

Bokseris Rolis ierūcās.

— Es nevaru, — Oskars klusi atzinās, lai nesakaitinātu suni.

— Es arī nevaru.

— Tas ir kas neiespējams, — Oskars nomurmināja un dedzīgi domāja par īrisu. Nevarēja taču skaļā balsī atzīties, ka viņš mīl īrisu.

— īrisa man ir viss, — Perts Tīvels izgrūda pār sakniebtām lūpām.

— Man arī, — Oskars pasteidzās apgalvot.

— Bet meita? — Tīvels nicīgi pasmīnēja.

Šoreiz Oskars nevarēja atbildēt tik ātri, kāda loma viņa dzīvē ir meitai.

— Ko tad mēs iesāksim? — Oskars noslēdza loku.

— Liec mierā manu sievu, — Tīvels pavēlēja.

— Vai īrisa vēlas, lai viņu liktu mierā?

— Viņa ir mana sieva, — Tīvels atteica un uzskatīja, ka ir pateikts viss.

— Irisai jāizlemj pašai, — Oskars kaulējas pec uzvaras.

— Viņa nevar neko izlemt, viņa tevi nepazīst.

— Bet varbūt tādēļ mani atzīst, — Oskars iecirtās.

Rolis piecēlās un, ļaunu vēstīdams, ierūcās.

— Kas tā jums vairs būs par dzīvi, — Oskars kļuva piesardzīgs.

— Vienalga. Viņa ir un būs mana sieva.

— Tu esi traks, — Oskars draudzīgi secināja.

— Nē, tikai dažos jautājumos visai noteikts.

— Tas ir vecmodīgi.

— Nav svarīgi.

— Toties es kā pulksteņa pendelis šūpojos laikam līdzi, — Oskars mēģināja jokot.

— Es esmu un palikšu arheoloģiska parādība.

— Kas notiks turpmāk? — Oskars atkal nokļuva tur, kur jau bijis.

— Esmu tevi brīdinājis, — Perts Tīvels atteica un piecēlās.

— Žēl gan, mēs bijām draugi, — Oskars par katru cenu tiecās savaldīties. Viņam nekad nebija patikuši draudi.

— Bijām.

— Kurš kuru noknābs? — Lai mazinātu saspīlējumu, Oskars vēlreiz mēģināja pāriet uz vieglāku toni.

— Gan redzēsim.

— Redzēsim, — Oskars, gribēdams būt vīrišķīgs, pieņēma izaicinājumu. Taču balss mazliet drebēja. Viņš nealka pēc cīņas.

Oskars secināja, ka stāvoklis kļuvis daudz sarežģītāks, nekā bija iedomājies, iepazīstoties ar īrisu. Kad Perts kopā ar Roli bija aizgājis, Oskars saprata, ka atkal atrodas strupceļā. Perts Tīvels pazina savu pretinieku, bet Oskars nepavisam nespēja iedomāties, kā uz notikušo reaģēs īrisa, ko darīs Tīvels un Kerta, kādu eksploziju varēja sagaidīt no Agnes.

Oskars saguma pie galda. Lēnām atvēra apakšējo atvilktni. Viņa acu priekšā gulēja zaļais konfekšu gailis. Visapkārt vēsmoja salda smarža.

Šodien konfekšu gailis nespēja nodibināt telepātis-kos kontaktus ar īrisu. Tas šķita baigi. Oskara dvēselē pletās liels tukšums. Viņš gandrīz bija gatavs uzlikt galvu uz Ebena izgatavotām lāzera šķiltavām, lai smailais stars izskrietu caur smadzenēm un nevis ko aizdedzinātu, bet gan nodzēstu.

20

Ebena izgudrotās šķiltavas bija padevušās varenas. Kaut gan rika gabarīti bija tādi, ka to nevarēja nēsāt līdzi ne bikšu kabatā, ne ari rokassomā, tas tomēr lieliski iederējās SDP Institūta pagrabā.

Ugunsmašlna darbojās tik efektīgi, ka pat rūdītie nesmēķētāji nespēja atturēties no grēka un kā negudri sūkāja cigareti, lai vēl un vēlreiz aizdedzinātu to ar impozantajām šķiltavām. Pēc podziņas nospiešanas vajadzēja piespiest seju pie aizsargstikla, kurā bija ierīkots caurumiņš cigaretei. Kad nožvīdzēja lāzers, cigareti, liekas, ķēra lodveida zibens, cigaretes gals īsu mirkli pat uzliesmoja. Oskars atcerējās — kādreiz fizikas stundās šo parādību viņi bija nosaukuši par humusa atrisinājumu.

Vēl nesen Oskars bija gandrīz ar mieru iebāzt galvu lāzera aparāta spraugā. Ļoti oriģināls pašnāvības veids. Pasaules vislabāko standartu līmenī! Oskars pat vēl tagad ar lielu interesi nopētīja, kā noņemt aizsargstiklu, un atzinās, ka tas ir izdarāms ļoti vienkārši. Vajadzēja tikai sadabūt krustenisko skrūvi.

Oskars satrūkās. Kaut gan viņa personīgajā dzīvē vēl nebija atrisinātas ļoti daudzas problēmas, šī diena tomēr nelikās piemērota šādām pašnāvības domām.

Šodien SDP Institūts svinēja svētkus. Ja par cilvēku mēdz sacīt, ka viņš bija prieka pilns no papēžiem līdz matu galiem, tad SDP Institūtā prieks sniedzās no visdziļākā pagraba stāva līdz pašam jumta čukuram.

Šveicars Jāns Tempels, alias Jāns Tempelbergs, visu laiku laida iekšā viesus, kas turēja pirkstos ielūgumus ar zeltītiem uzrakstiem. Savam darbam tik uzticīgais, tālredzīgais Jāns Tempels piemontējis bla-

kus esošajam metālā kaltajam durvju rokturim vēl arī masīvu turekli. Viņš bija rēķinājies ar savu lielo spēku. Pakalpīgi ielaižot kārtējo ciemiņu, uzticīgais darbinieks varēja pārcensties un neviļus paturēt rokturi sev saujā. Bet tagad durvīm bija vēl otrs rokturis un Jāns Tempels vairs nebaidījās ne no kādiem pārsteigumiem SDP Institūta lielajās svinībās.

Vispār šodien SDP Institūta darbinieki jutās kā no jauna piedzimuši. Armilde Kasina, kas ikdienā nespēja sev piesaistīt nekādu uzmanību, jo, būdama namamāte, bija nekustīga un neveikla, šodien kā atbildīga persona skraidīja pa koridoriem un kabinetiem. Aiz viņas plīvoja terpentīna smarža, jo sakarā ar lielajām svinībām otrās nodaļas vadītāja bija nospodrinājusi kurpes.

Tīna Arnika valkāja neparastu tērpu — viņa bija uzģērbusi matroža kreklkleitu. Zeltstrīpainā kleita ar augsto apkakli priekšpusē sniedzās līdz ceļgaliem, bet mugurpusē tik tikko apsedza sēžamvietas abas puses — pēdējais modes kliedziens.

Sakarā ar lielajām svinībām SDP Institūta vīrieši bija iegādājušies īsas bikses — paklausot Garika Lu-kopa ieteikumam. Tagad tie cits pēc cita devās uz vannas istabu pārģērbties, lai pēc tam nokāptu pagrabstāvā, kur Lukops jau labu laiciņu sagaidīja viesus.

Ģērbies gaiši zilās mini biksēs, pirmais lejā nokāpa Oskars.

Iepazinies mazliet tuvāk ar Ēbena lieliskajām lāzera šķiltavām, viņš atkāpās kaktā un mēģināja atgūties no redzētā. Beidzot nu bija gatavs tas, kas viņu priekam bija tik ilgi būvēts.

Lai pienācīgi sagatavotu savus darbiniekus lielajam notikumam, Lukops bija iepriekšējā vakarā nolasījis lekciju par mudaistu^1 kultūru. Oskars ļoti labi iegaumēja dzirdēto un varētu, ja kāds vēlētos, nocitēt pat atsevišķas vietas. Un tomēr bija diezgan grūti saskaņot teoriju ar praksi.

Dīvaini gan, bet šoreiz īstenība pārspēja iedomu.

Oskars bija mazliet noraizējies, ka tūdaļ vajadzēs noaut kājas visu klātesošo acu priekšā. Sājā svinīgajā brīdī par to bija norūpējušies arī vēl daži citi, jo dažā labā sejā varēja saskatīt slēptu samulsumu.

Par laimi, Lukops vēl nebija devis pavēli novilkt kurpes. Kaut tas jau būtu garām, Oskars pie sevis nodomāja, it kā viņam būtu jāļauj izraut zobu. Bet vēl nebija pienācis īstais brīdis. Sākumā bija kaut cik jāpierod pie telpām vispār. Bija mazliet jāpaciešas, lai izbaudītu mudaistu kultūras priekus.

— Vai nav skaisti! — Tīna Arnika mirkli pieliecās pie Oskara auss un pačukstēja. Oskars paņēma no paplātes aperitīvu un maziem malciņiem izdzēra glāzi tukšu.

Viņš nebija vienīgais, kurš izsalkušiem skatieniem vēroja pārbūvēto SDP Institūta pagrabu. Bija interesanti nopētīt ar vienu acs kaktiņu, kā ienākot samulsa katrs jaunais viesis. Tuvojoties Lukopam, tiem vārdi iespriedās rīklē un ienācējs spēja vienīgi noliekt galvu SDP Institūta vadītāja priekšā.

Par mudaistu kultūras būtību šis tas bija parādījies arī laikrakstos vai demonstrēts televīzijā. Šo to zināja pastāstīt arī no ārzemēm atgriezušies tūristi, taču paša acis, kā mēdz sacīt, ir ķēniņš.

Katra ienācēja skatiens vispirms skāra lielo dūņu baseinu. Kontrastējot ar baltajām baseina sienām un kāpnēm, tumši pelēkās dūņas izskatījās ārkārtīgi dekoratīvas. Vairāk norūdītas acis tūdaļ arī pamanīja, ka dūņu masa nemaz nebija tik nedzīvi pelēka. Ēbena iemontētās slepenās spuldzes apspīdēja vienu otru vietu ar zaļu vai sarkanīgu gaismu. Ja pagrabā nokāpušais iedomājās paskatīties uz augšu, tas ieraudzīja uz griestu flīzēm daudzkrāsainus atspīdumus. Trosēs starp stikla plāksnēm karājās galdiņi, kas pēc izskata atgādināja Victoria regia lapas. Tie šūpojās gandrīz virs paša baseina. Lukops savā lekcijā bija uzsvēris, ka galdiņi esot kustīgi. Mudaistu seansa laikā oficiants varēja palikt ārpus baseina.

Oskaru aizkustināja viesi, kas bija ģērbušies melnos reprezentācijas apģērbos un valkāja zem zoda bum-bierveidīgo jaunmodes kaklasaiti. Gan vēlāk viņu sievas dabūs pastāvēt rindā pie ķīmiskās tīrītavas pieņemšanas punkta — tas bija pilnīgi skaidrs.

Skaidrs bija arī tas, ko viņu vīriem sacīs sievas: tu atkal esi bijis piedzēries un izvārtījies kādā renstelē!

Par laimi, Oskars bija apģērbies tā, kā šobrīd vajadzīgs. Viņš aplūkoja savus spalvainos lielus un klusībā auklēja slepenu cerību — varbūt šīs dūņas, kas bija atvestas cisternās no tālās piekrastes, kaut kādā mērā ierobežos viņa kāju spalvu augšanu.

Savā lekcijā Lukops bija pareģojis mudaistu kultūrai lielu nākotni. Cilvēki jau kopš senseniem laikiem zināja, cik dziedinošas ir dūņas. Pēdējā laikā zinātniskie pētījumi pierādīja, ka siltās dūņu kāju vannas novērš vai dziedina daudzas slimības. Saraksts bija diezgan garš: locekļu reimatisms, sirds nepietiekamība, aptaukošanās (dūņu vannas samazināja rīļām apetīti), veģetatīvie nervu sistēmas traucējumi un dažkārt esot tikuši dziedināti arī stostītājies.

Tā kā cilvēkam latentā stāvoklī eksistē visas slimības, Oskars secināja, ka profilakse nekad nenāk par ļaunu. It īpaši, ja tā tiek izdarīta tik patīkamos apstākļos.

Kā jau Lukops bija apgalvojis, mudaistu dziedinošā kultūra esot plaši izplatīta visā pasaulē, un tā gūstot aizvien jaunus piekritējus. Droši vien tāpēc, ka cilvēkiem bija pārāk maz laika padomāt pašiem par sevi.

Kaut gan darba laiks kļuva aizvien īsāks, katra atsevišķa cilvēka dzīves temps auga augumā. Brīvajā laikā tie intensīvi nodevās atpūtai, un pēc šādām atpūtām daudzi dabūja sirmus matus. Bez tam varēja manīt, ka faktiskā darba nasta paslepus kļūst aizvien smagāka. Aizvien vairāk un vairāk nervu prasīja sabiedriskā dzīve. Vispārējā progresa vārdā nācās daudz ceļot, bieži satikties ar cilvēkiem, lai apmainītos pieredzē. Mūsdienu pasaulē vairs nebija iespējams dzīvot šauri. Varēja nokļūt citiem pa kājām.

Oskars uz mirkli pievērsās ciemiņiem, kas samulsuši drūzmējās ap Lukopu, un kārtējo reizi nopriecājās, ka pieder pie SDP Institūta darbinieku saimes. Tā kā bija ieradušies vairāki pārstāvji no augstākām instancēm, Lukops cerēja, ka izdosies aprunāties arī par SDP Institūta perspektīvām. Lai labāk veiktos SDP Institūta darbs, bija vajadzīgi daudz plašāki kontakti ar citu zemju analoģiskajām iestādēm. Blakus vērtīgai pieredzes apmaiņai ar kaimiņiem vajadzēja pienācīgi popularizēt arī pašmāju sasniegumus. Strādājot savrup, kādā jaukā dienā var gadīties, ka tu būsi atpalicis. Vienīgais, kas palīdz noturēties orbītā, ir nemitīga pašreklāma.

Šī vecā patiesība, kas bija aktuāla vēl šobrīd, it īpaši attiecināma uz iestādēm, pat vēl vairāk nekā senāk. Lukops zināja lietu īsto būtību, un nu beidzot arī SDP Institūta darbinieki atguvās, cik vecmodīgs un atpalicis ar savu atturību un aprobežotību bija bijis Rēzuss.

Tā kā cilvēkiem, gan atpūšoties, gan tiekoties ar citiem, palika aizvien mazāk laika pašiem sev, mu-daistu kultūra bija nolēmusi nākt cilvēcei talkā. Visāda veida sanāksmes pie apaļiem vai stūrainiem galdiem bija pamazām jānomaina ar mudaistu seansiem. Divas mušas ar vienu sitienu. Reizē svarīgas pārrunas un dziedinošas kāju vannas — ko vēl labāku varētu izdomāt?

Nodārdēja gongs.

Tātad visi viesi bija jau klāt.

Oskaram pārskrēja sīki drebuļi.

Lukops bija pavēlējis saviem darbiniekiem rādīt citiem priekšzīmi.

Visi sasēdās uz gariem soliem un sāka noaut kājas. Vīrieši to nokārtoja turpat pie baseina, sievietes varēja noslēpties aiz aizslietņa, lai paceltu kleitu un atraisītu prievītes.

Lukops pamāja ar roku. Svinīgais klusums, atkailinot kājas, tika pārtraukts. Ceremonijmeistars — lāzera šķiltavu autors Ebens ieslēdza mūziku. Modernistu ansamblis īdēja kādu pārlieku pazīstamu melodiju.

Oskars nekad nebūtu ticējis, ka cilvēks savu baso kāju dēļ var justies tik mokoši neērti. Kaunēšanās vispār bija viena savāda parādība — gar pludmali visi staigāja gandrīz kaili, valkāja drēbes, kas nesniedzās pat līdz nabai, bet tagad, kad visi bija apģērbušies un kailas vienīgi kājas, neviens nezināja, kur paslēpt savas acis. Vienai otrai sievietei pat zem smiņķa varēja saskatīt sārtumu, vīriešiem bija pietvīkušas ausis.

Pie katra jaunuma jāpierod. Galvenais — drosme. Iedrošinādams pats sevi, Oskars ieklepojās, nokāpa lejā un iebrida tieši dubļos.

Šo uzņēmību visi pārējie uztvēra kā pavēli. Vīri melnajos uzvalkos apslāpēja nopūtu un lēnām sāka uzrotlt bikšu staras. Viņi, liekas, labprāt paliktu visu laiku saliekušies, jo nekādi nespēja izdzēst sejās samulsumu. Bērnišķīgi vainīga sejas izteiksme taču šausmīgi pazemo vīrieša pašcieņu. Bet šeit vairs nekas nebija noslēpjams. Arī stilbi visiem redzami — līki, tievi vai izlocīti kā klavieru kājas — kā nu kuram; arī svārki neciešami īsi, rauj uz leju, cik gribi, tomēr nelīdz.

Dūcošais ansamblis beidza dziedāt, un skaļrunī atskanēja balss:

— Allez!

Kājām plīkšķinot, visi nokāpa lejā un iebrida dūņās. Baseins sāka šļakstēt. Visi brida uz labu laimi, kļuva it kā vieglāk. Iebriduši līdz puslieliem tumšajos dubļos, cilvēki pēkšņi it kā atguva paši sevi.

Oskars ar izbailēm vēroja dažus pārgalvīgākos viesus, kas gandrīz vai lēkšus metās baseinā — lai notiek kas notikdams. Laimīgā kārtā neviens nepaklupa un nenogāzās. Sava nozīme te bija arī baseina grubuļainajai grīdai, kas neļāva kailajām kāju pēdām slīdēt.

Cilvēki cits pēc cita sāka smaidīt.

Tāda stāvēšana pie jaunas kultūras šūpuļa vareni tonizēja un pamodināja pat viskautrīgākā līdzdalībnieka dvēselē zināmu skurbumu, kura pamata komponents ir šā brīža lielums un skatītāja nozīmīgums.

Lai nu baidies kā baidīdamies, tomēr tas, kurš izbauda sensācijas kvintesenci, vairs neizjūt traucējošo nepatiku.

Visi pamazām kļuva aizvien jautrāki. Nogurušās kājas siltās dūņas ieskāva savā klēpī, miesa kļuva it kā vieglāka. Asinsrite, kas lielākā vai mazākā mērā mūsu laiku cilvēkam ir traucēta, sasniedza optimālo stāvokli. Baudu nesniedza vienīgi siltums, arī viss ķermenis kļuva tīkami brīvs un elastīgs. Tie cilvēki, kuriem niknums vai bēdas diendienā sasprindzināja sejas muskuļus, kļuva manāmi jautrāki. Tas tika paziņots skaļos prieka saucienos. Lukops, dubļus šķaidīdams, apstaigāja atsevišķas viesu grupiņas. Dienas varoni sveica pateicībā mirdzošas, cieņu apliecinātājas sejas.

Oskars bija ļoti pārsteigts par šo metamorfožu. Pamanījis, ka cilvēki kautrējas, viņš bija sācis šaubīties par Lukopa pasākumu. Publiska kāju atkailināšana, mudaistu kultūras pamatu pamats, taču varēja itin viegli cilvēkus sakaitināt. Ej tad un sāc cīnīties ar aizspriedumiem! Pietiek ar vienu liktenīgu kļūdu, lai tiktu pārvilkta svītra visam pasākumam. Ja Lukops piedzīvotu fiasko, viņš, bez šaubām, vairs nevarētu palikt savā amatā. Priekšniecībai nebūtu grūti uzskatīt dārgo pagraba pārbūvi par nepieļaujamu izšķērdību. Vēl vairāk — visu laiku turpinājās bargas kampaņas, kas nesaudzīgi apkaroja visāda veida pārspīlējumus, aplamas pieredzes ieviešanu un citādas izdarības.

Kā uz burvja mājienu trosēs pakarinātie galdi sāka kustēties, tie paši galdi, kas pēc savas formas bija tik līdzīgi skaistās tropu puķes Victoria Regia lapām. Uz vienas no tām bija tupējis bērns un bērnam uz pirksta savukārt mazais putniņš kolibri. Toreiz Oskars no dabas pazina vienīgi vārnas un suņuburkšķus, tāpēc redzētais atstāja uz viņu ļoti dziļu iespaidu. Droši vien arī SDP Institūta darbinieki savā bērnībā bija redzējuši ko līdzīgu, jo citādi tie nevarētu izdomāt brīnišķīgos zaļos galdus, kas viegli laidelējās pa telpu.

Tīna Arnika kā neparasta svītrām izrakstīta vabole rosījās gar baseina malu un krāva uz galdiņiem visāda veida rudzeļļas pudeles. Lukops necieta vārdu «alkohols». «Rudzeļļa» daudz labāk atbilda savam laikmetam, kas ar apbrīnojamu centību rūpējās par cilvēku veselību un labklājību.

Tieši tajā brīdī, kad galds ar pudelēm, ar dažnedažāda izmēra glāzēm un cienastu nokļuva baseina vidū pie viesiem, Perts Tīvels, kurš bija izstiepis roku pēc dzēriena, sastapās vaigu vaigā ar Oskaru.

Līdz šim Oskars cik vien spēdams bija tiecies izvairīties no Irisas vīra. Nu vairs nebija kur sprukt.

Vispār cilvēki, nokļuvuši tādā situācijā, kā magnetizēti sāk savstarpēji pievilkties viens pie otra.

Tieši iepriekšējā vakarā satrauktā Agne bija sacījusi Oskaram:

— Man tika stāstīts, ka Kerta esot redzēta kopā ar kādu padzīvojušu vīrieti.

— Viņa droši vien būs sastapusi savu pedagogu, — Oskars tēloja vieglprātīgo.

— Var jau būt,— Agne labprāt piekrita. Taču viņa drīz vien atcerējās, ka visi Kertas pedagogi ir sieviešu dzimuma.

— Nekādi nevaru saprast, kā tas varēja būt, — viņa gremzās.

Pēc tam, pēkšņi šausmīgu aizdomu satraukta, iesaucās kā jau māte:

— Pagaidi tu man, vecais pavedēj! Ja viņš tikai ... Es viņam nogriezīšu kādu miesas daļu...

— Tad jau būs par vēlu, — Oskars atteica. Viņa stoisko mieru palīdzēja saglabāt Agnes izteiktais, savu laiku pārdzīvojušais un bezkaunīgais vārds: pavedējs.

Un tagad, stāvot šeit dubļu baseinā vaigu vaigā ar Pertu Tīvelu, Oskaram vairs nebija ne smakas no bijušā stoiskā miera. Viņu nomāca bailes. Cik gan ilgi vēl izdosies nosargāt Agni no šīs spēles? Viņš neatkāpās no Irisas — tāpat kā Perts Tīvels no Kertas. Saskaņā ar ķēdes reakcijas likumiem drīz vien šajā kopīgajā akcijā jāiesaistās arī Agnei. Pilsēta šķita pārāk maza. Par to bija vairākkārt pārliecinājies ne

vien Oskars, bet arī daudzi citi. Kriminālromānos allaž mēdz atgādināt — cilpa nenovēršami savilkās aizvien ciešāk.

Perts Tīvels atbalstīja elkoņus uz Victoria Regia lapas atdarinājuma un cieši ieskatījās Oskaram acīs.

— Irisa? — viņš noprasīja.

— Kerta?

Perts Tīvels lēni pašūpoja galvu. Nekas vairāk tiem nebija sakāms.

Pēkšņi Oskaram apnika šis mudaistu seanss. Viņš it kā sakumpa pats sevī — visas smagās bēdas bija atkal sasēdušās uz čupra.

Un tieši tobrīd dūņas baseinā sāka mutuļot un burbuļot. Atkal jauns pārsteigums viesiem! Baseinā iepumpētais gaiss sakustināja biezo, necaurredzamo masu, kas pēkšņi sāka masēt visiem kājas. Tas, acīm redzot, ārstēja visus vēl labāk nekā stingie dubļi. Viens otrs zināja pačukstēt, ka šī procedūra, starp citu, ārstējot arī impotentos.

Oskars vienu pēc otra iegāza rīklē trīs glāzes rudz-eļļas. Uka sūrstēja, un jau pēc brītiņa dvēsele grasījās atdalīties no miesām un pacelties gaisā.

— Nervozē? — Tīvels ņirgājās.

Kas tev nekaiš ņirgt, nodomāja saniknotais Oskars. Viņš taču nedrīkstēja izpaust Irisai, ka Perts un Kerta noslēguši sazvērestību pret viņu un īrisu. Ka Kerta ir Oskara vienīgā meita un vispār ... Viņš taču tomēr ir tēvs. Šie vēsie apsvērumi, kas savā ziņā atgādināja veikalniecisku darījumu, nekādā ziņā nedrīkstēja noplicināt vai pazemot viņa attiecības ar īrisu. Ar īrisu, kas bija vienīgā. Oskars juta, ka viņš kļūst aizvien sentimentālāks, šī vecmodīgā izjūta it kā pārlēja smadzenes ar sīrupu. Viņam gribējās kliegt:

— Nejaucieties citu dzīvē! Ļaujiet cilvēkam kaut vienu reizi mūžā mīlēt!

Bet Oskars klusēja kā kaps. Starp kāju pirkstiem burbuļoja dubļi. Uzmācās nogurums. Oskars atbalstīja elkoņus uz galda malas. Viņš atradās Pertam Tī-velam tik tuvu, ka gandrīz saskārās pieres.

21

Ja cilvēku nomāc kādas rūpes, tad tas itin bieži sāk piegriezt vērību saviem sapņiem.

Viņš un īrisa stāvēja ezera krastā. Šo vietu Oskars pazina jau kopš bērnības, ūdens šeit allaž likās neparasti dzidrs un tīrs. Tagad ezers bija aizaudzis ar zāli, ūdeni sedza blīva, zaļa kārta, vienīgi dažās vietās vēl vizēja logiem līdzīgi laukumiņi. īrisa pieliecās. Vēl nepasmēlusi neko saujā, jautāja Oskaram:

— Vai šis ūdens ir tīrs?

— Smel droši.

Caur īrisas pirkstiem tecēja ūdens. Viņa nomazgāja seju un dzēra.

Starp mākoņiem pazibēja saule.

Oskars paskatījās dzelmē un sastinga aiz šausmam.

Cauri dzīlēm vizēja smiltis.

Lejā lēni šūpojās čokurā sarāvušies vai pusguļus sastinguši līķi. Patiesībā tie nemaz nebija līķi, bet nedabiski reālas, apģērbtas cilvēku skulptūras. Cauri dzidrajam ūdenim varēja saskatīt pat katru sīkumu. Vistuvāk atradās kāds mongoļu tipa vīrietis, kurš bija izstiepis roku, lai sviestu disku. Aiz viņa, aizlikusi rokas aiz pakauša, gulēja sieviete aizvērtām acīm.

Oskars vairs nespēja skatīties ezerā. Viņš parāva īrisu sāņus. īrisa taču nedrīkstēja zināt, ka viņa smeļ saindētu ūdeni.

Šis baismīgais sapnis mocīja Oskaru vairākas dienas. Viņš mēģināja smieties pats par sevi, taču tas lāgā neizdevās. Gluži otrādi, viņa iztēlē vēl jo skaidrāk parādījās līķi dzidrajā dzelmē zem ūdensaugu jumta.

Vēlāk, tiekoties ar īrisu, šis sapnis tos it kā atsvešināja. Neskaidra vainas apziņa piespieda Oskaru stundām ilgi risināt garu garās sarunas, lai kaut aplinkus noskaidrotu, vai tikai īrisā nav pamodies pret viņu kāds protests. Oskars nerunāja tieši, bet aplinkus.

īrisa bija pirmā sieviete, kurai viņš tik plaši attēloja savu bērnību. Stāsti par bērnību parasti aizkustina — Oskars gribēja Irisu it kā uzkarsēt, noskaņot labvēlīgi, lai savukārt baudītu Irisas vaļsirdību. Taču īrisa sāka uztraukties un aizrādīja, ka esot jāmaina darba vieta. Gluži kā Agne — Oskars pēkšņi atcerējās savu likumīgo lauleni. Arī tā allaž gribēja sākt visu no gala.

— Es katru dienu saskaitu tūkstoš simt sešpadsmit galdu, — paskaidroja īrisa, kas strādāja par inženieri milzu restorānā «Forums». — Apnicis. Kaut jel vienu darba dienu es varētu šos galdus nesaskaitīt! Mūsu galvenais direktors ir galīgi sajucis prātā, viņš katru dienu prasmīgi pārbauda manu darbu. Kopš tā laika, kad kaut kādi pienapuikas sazāģēja vienu no galdiem gabalos un aiznesa azotē, šim vairs nav ne mirkli miera. Tur visus aizdomās.

— Kāpēc viņi aiznesa galdu? — Oskars brīnījās.

— Lai nevajadzētu samaksāt rēķinu, — īrisa smējās. — Oficiants nokļuva šokā, un viņam sāka likties, ka redz halucinācijas. Nabaga vīrelis! Pēc šā notikuma viņam nosirmoja bārda. Par ko gan lai prasa naudu, ja nav pat vairs vietas, kur varētu uzklāt galdu? Visi par viņu smejas arī vēl tagad. Sak, Oskar, nesāc nu atkal pakarināt gaisā glāzes un šķīvjus. Jā, viņa vārds ir Oskars, — īrisa pamāja ar galvu.

Oskars ar vienu acs kaktiņu pablenza sāņus. Viņš gandrīz vai sāka aiz prieka berzēt rokas. Šodien Perts Tīvels un Kerta nebija tikuši viņiem uz pēdām. Smalkajā radara sistēmā laikam bija izdegusi kāda no spuldzēm vai spuldzītēm.

— Un kur tad vēl tie trakie, kas dzenas pēc suvenīriem, — īrisa turpināja. — Viņi pasūta šampanieti, paši atver pudeli un šauj ar korķiem uz kupolu. Tiklīdz kāds no kupoliem saplīst, tā visi tūdaļ metas savākt drumslas. Tās nozīmējot laimi. Atrodas arī tādi, kas pazagšus nogriež gabalu grīdsegas un aiznes līdzi. Visu laiku jākārto rēķini ar remontētājiem. Tagad restorāna vadība lika izgatavot čuguna kupolus. Lai būtu gaišs, izurba caurumus. Var būt, ka izturēs ilgāk, ja vien kolekcionāri nelaidīs darbā kaltus un āmurus.

Oskars gribēja kaut ko piebilst, bet īrisa neļāva sevi pārtraukt.

Trauku inženieris sūrojoties, ka viņam katru dienu jānorakstot simtiem kafijas tasīšu. Osiņu nolauzēji — tā ir īpaša viesu slaka. Jo vairāk osiņu jauneklis uzdāvina savai sirdsdāmai, jo laipnāk pret viņu izturas jaunava. Meitenes tās piešuj pie brunču malām kā rotājumus.

— Vai tev vēl tādu nav? — Oskars pieliecās, lai paskatītos zem galda.

— Man caur pazīšanos apsolīja mazas govs ērcī-tes, — īrisa pačukstēja un sāka smieties.

Oskars kļuva nervozs. Viņam gribējās aprunāties par daudz svarīgākiem tematiem un dzirdēt Irisas galīgo atbildi. Bet īrisa nepārtraukti stāstīja par visādiem atgadījumiem restorānā «Forums» un pat nereaģēja uz Oskara rokas pieskārieniem un dedzīgajiem skatieniem.

— Irisa, — Oskars beidzot pārtrauca partneres vārdu plūdus. — Vai mums nebūtu laiks ko pasākt?

— Tu gribi aiziet? — Irisas balsi iezagās aizvainojuma pieskaņa.

— Nē, es gribētu, lai mums nekad nebūtu vienam no otra jāaiziet. Tad mēs būtu kopā vienmēr, mūžīgi.

Oskars ielika savos vārdos visu, ko senāk mēdza uzskatīt par daiļu un cēlu. Atklātību, sirsnību, uzticību — arī pats Oskars brīnījās — šie jēdzieni pie viņa vārdiem šķindēja kā mazi zvaniņi. Viņš gandrīz nespēja ticēt pats savām ausīm.

— Tu esi sienāzis, kas grib lēkt pret vēju, — pēc īsa brītiņa aizrādīja īrisa.

— Es vismaz esmu spītīgs sienāzis, kas nebaidās no vētras.

Irisa vienīgi kaut ko noņurdēja.

Oskars sakustējās krēslā. Mazliet saņēmies, satraukts noprasīja:

— Vienreiz taču jātiek skaidrībā.

— Neesmu vēl tik tālu nobriedusi, — īrisa mierīgi atteica.

— Kāpēc?

— Trūkst mērauklas — būt vai nebūt. Šeit galveno lomu spēlē intuīcija.

— Kas tad man vainas? — Oskars aizvainojās.

— Arī Pertam Tīvelam nav nekādas vainas. — īrisa paraustīja plecus. — Vaina ir man. Cik ilgi es tev būšu vajadzīga? Vai ir kāda jēga?

Oskaram rīklē sakāpa rūgtuma kamols. Bija gatavs apskaut īrisu un spiest, kamēr viņa sāk aiz sāpēm kliegt. Kad Oskars, dažas reizes dziļi ievilcis elpu, pēc brītiņa kaut cik nomierinājās, viņš mēģināja atcerēties, vai ir jebkad savā mūžā kādam gribējis nodarīt sāpes.

— Izgādāšu dzīvokli, — Oskars iesēcās. — Tev tas jādara. Es citādi nespēju.

īrisa liegi pasmaidīja.

— Neesmu pirms tevis nevienu... — Oskars nomurmināja, taču pēkšņi apklusa. Šī nebija īstā vieta tādām izpausmēm.

— Varbūt tev tikai tā liekas, — īrisa mierināja un uzlika savu roku uz Oskara virsdelma.

— Kāpēc tad tu pavadi vakarus kopā ar mani? — Oskars vēl vienmēr nebeidza cerēt uz labvēlīgu atbildi.

— Nezinu, — īrisa atteica. — Man vienkārši tā patīk.

— Un tas ir viss? — Oskars samulsa.

— Nezinu, — īrisa nolēma nedot skaidru atbildi.

— Tu esi vieglprātīga! — Oskars izdvesa.

īrisa mazliet sarauca uzacis, viņa pieliecās Oskaram tuvu klāt un teica:

— Perts Tīvels pazīst mani labāk nekā tu, bet viņš nekad neuzdrošinās man kaut ko pārmest.

Oskars nokāra degunu. Visparastākais uzbāzīgais tips, ar kuru mēdza sarunāties aiz puspievērtām durvīm, nekas vairāk. Perts Tīvels ar pilnām tiesībām var par viņu ņirgāties. Un tomēr Perts Tīvels nebija par īrisu tik pārliecināts, kā izlikās. Kādēļ gan viņš inscenēja šīs pliekanās scēnas ar Kertu? Kāpēc Perts Tīvels kopā ar Kertu tieši līda viņiem acīs?

Oskaram dunēja galva.

Viņam ļoti gribējās no šejienes aizbēgt. Nozust SDP Institūtā, nokļūt lejā pagrabā, ieslēgt dūņu baseina sildītāju, noaut kājas un iekāpt pa baltajiem flīžu pakāpieniem baseinā. Nē, vispirms viņš brītiņu pastāvētu lāzera šķiltavu priekšā, aizdedzinātu cigareti, paskatītos, kā lodveida zibens iekvēlina cigaretes galu, un ierautu pāris kuplu dūmu. Pēc tam stāvētu baseinā un atbalstītu elkoņus uz Victoria Regia metāla lapām un domātu par dzīvi. Pēc tam pārkāptu pār barjeru un dotos uz baseina visattālāko kaktu, kur, līdzīgi avotam, burbuļoja silts ūdens un noskaloja dubļus no kājām. Tad ilgi sēdētu rotēšanas aparāta priekšā un ļautu, lai kustīgie bārkstainie diski nosusina kājas.

Jā, Lukopam tik tiešām bija absolūta taisnība, kad viņš, vadoties pēc zinātnes principiem, pārbūvēja SDP Institūta pagrabu. Mūsdienu cilvēkam, kurš sabiedrisko attiecību ietekmē kļuva aizvien nevarīgāks, šāda mudaistu kultūra bija tiešām nepieciešama, lai nomierinātu nervus un vismaz uzturētu labā formā savu ķermeni.

Oskars uzlūkoja īrisu, kura atradās tepat rokas pa-stiepiena attālumā, un viņam likās, ka pazīst īrisu jau veselu mūžību. Un tomēr īrisas gaišā seja slēpa kaut ko neizskaidrojamu, ko viņš nekādi nespēja iztulkot. Oskars atskārta, cik pavirši ir bijuši viņu vārdi, kas nespēja abus novest ne pie kādas patiesības.

Un tomēr viņš bija allaž tik vienkāršs. Pret visām šīm Ērikām, Marikām, Annikām un Vīvikām. Vismaz viņš. Tās satiekot, visas sarežģītās jūtu intonācijas kļuva inertas. Bet ne jau tikai viņam, arī sievietēm, Oskars nodomāja un sajuta kaut kur rīkles galā rūgtumu.

Bet varbūt arī viņš pats bija pārāk reti tiecies nokļūt līdz kādam kodolam? Un, ja arī iesāka, tad varbūt pagura jau pirms laika? Kaut kur smadzenēs vēl līdz pat šai dienai kņudēja tā dīvainā un neparastā noskaņa, ko viņš bija izjutis tantes Karolīnas bērēs. Toreiz, kad tika runāts par kādreizējo tradīciju kopīgi dziedāt dziesmas. Vēlāk Oskars nopirka ģitāru, lai nodibinātu šādu entuziastu pulciņu, kas sapulcētos

brīvi un nepiespiesti. Bet viss beidzās ar to, ka viņā sadauzīja ģitāru pret krēsla atzveltni. Oskars bija vienīgi sagādājis pārsteigumu un nepatikšanas — viņš vēl līdz pat šai dienai nespēja aizmirst Agnes nikno skatienu un Kertas smīnu.

— īrisa, — sacīja Oskars.

Domās nogrimusī īrisa pacēla plakstiņus.

— Jā?

— Stāstā, kaut kur esot ezers, kura dzelmē skanot zvani. Varbūt aizbrauksim uz turieni.

īrisa neatbildēja.

Oskars satrūkās. Kāpēc viņu pievelk ezeri? Lai pārvarētu sapņa ietekmi, viņš lietišķi piebilda:

— Iesim, šeit ir smacīgs gaiss un pārāk daudz trokšņa.

Kādu laiciņu abi klaiņoja pa tukšajām ielām. Pa atkusušiem trotuāriem aprīļa vējš dzenāja vieglas sniega vērpetes.

Oskars pavadīja īrisu līdz autobusa pieturai. Padomā neatvairāma vēlēšanās doties uz SDP Institūtu. Viņš nolēma šodien vēlreiz pārkāpt iekšējās kārtības noteikumus, bet šobrīd tas varbūt vairs nemaz nebija tik bīstami kā senāk, jo Lukops bija izsniedzis atslēgas arī katram nodaļas vadītājam.

Neiededzis ugunis, Oskars iegāja pagraba priekštelpā un pa mīkstu segu apklātajām kāpnēm devās lejup. It kā no zemes dziļumiem plūda liega mūzika. Ļoti iespējams, ka Lukops bija licis ierīkot kaut kur zem dūņu baseina arī slepenu mūzikas mašīnu.

Oskars uzmanīgi lavījās tālāk un beidzot apstājās pie aizslietņa. Atklājās dīvaina aina. Uz baseina malas sēdēja Ēbens ar mini klavierēm klēpī. Viņš spēlēja valsi. Viņa meita, ģērbusies skolnieces formas tērpā, plaši ieplestām rokām un ragu veidā atšautām resnajām bizēm cītīgi dejoja uz baseina malas. Raibās čūsku raksta zeķes bija mazliet nobrukušas.

Oskars apstājās kā apburts. Viņš nezināja, cik ilgi tie abi šeit jau uzkavējās, bet arī saprata, ka pat nedomā aiziet. Pabeidzis vienu mūzikas gabalu, Ebens uzsāka otru. Meitene dejoja izturētā tempā, viegli un vienmērīgi. Kamēr Oskars tos klusēdams vēroja, ne tēvs, ne meita neteica viens otram ne vārda.

Oskars klusi uzzagās augšā un pa tumšajiem koridoriem aiztaustījās līdz ārdurvīm. Bija laikam pēdējais laiks pazust, jo kaut kur tālāk iegrabējās Lukopa velnišķīgie soļi. Tie skanēja pavisam dīvaini, it kā šeit lēkātu vienīgi vadītāja domās apmaldījušās kājas, bet viņš pats atrastos pavisam kur citur.

Oskars izpleta rokas un paspēra pa tukšo ielu dažus dejas soļus. Pāri kurpju purngaliem aizplīvoja vēja pacelta balta sniega vērpete.

— Irisa, — Oskars čukstēja.

Viņš skaidri zināja, pareizāk sakot, cerēja, ka īrisa šajā acumirklī nodreb, vienalga, kur viņa atradās — autobusā vai arī dzīvoklī pie Perta Tīvela un suņa Roļa.

22

Vakarā kāds iesvieda akmeni Kertas logā. Agne izturējās dīvaini mierīgi, atnesa no pagraba finiera gabalu un aiztaisīja caurumu.

Šoreiz viņas mierīgā izturēšanās bija tikai noteikta kara viltība. Nākamajā rītā sākās kauja. Kad ģimene mierīgi dzēra kafiju, Agnes seja pēkšņi kļuva plankumaina un viņa sacīja:

— Šī cūcība jāizbeidz!

Ne Kerta, ne Oskars neuzdrīkstējās jautāt, ko Agne īsti bija gribējusi sacīt. Abi, galvas nodūruši, kā jau vainīgie, raudzījās katrs savā kafijas tasē, un Oskaram uzbruka baiļu lēkme. Vai Agnes pēkšņās dusmas un tām sekojošie draudi bija adresēti viņam vai Kertai?

— Šodien tu uz skolu neiesi, — Agne paziņoja meitai.

— Es nedrīkstu, kavēt, — Kerta strīdējās pretī. Viņa uzsāka garu garo stāstu par kontroldarbiem, sanāksmēm un vēl šo to. Kerta zināja, ka vārdu plūdi reizēm spēj ietekmēt Agni. Kerta par katru cenu tiecās māti novirzīt no tās uzņemtā kursa.

Jā, Oskars nodomāja, uz mirkli aizmirsis savas bailes, tādām mātēm, ar kurām apejoties nepieciešama diplomātija, bērni, bez šaubām, kļūst par zeltamutēm.

— Mani tas neinteresē, — Agne atcirta. — Mēs abas iesim pie ārsta.

— Kāpēc? — Kerta samulsa.

— Viņa taču nav slima, — sarunā iejaucās Oskars.

— Muļķi, — Agne norūca. — Es likšu, lai viņu pārbauda. Pēc tam... ķersimies vērsim pie ragiem.

— Tu esi traka? — Oskars uzkliedza.

— Māt, nāc pie prāta, — Kerta lūdzās.

— Nē, jums neizdosies mani pārliecināt. Pietiek! Nekā vairs cita nedzirdu kā vienīgi to: Kerta saietas ar kādu tur veci. Visur un visi tos redzējuši. Dažnedažādās kafejnīcās un restorānos. Beidzot pat tajā riebīgajā «Forumā». — Agne dziļi nopūtās.

Kerta, acis piemiegusi, vēroja Oskaru.

— Skaidrs, ka logu izsita Tarmo, — Agne paskaidroja. — Vai tas nebūtu loģiski! Viņš ir nopietns zēns un ienīst vieglprātīgus putniņus.

— Esi vismaz izvēlīgāka ar vārdiem, runājot ar bērnu, — Oskars atrūca. Viņš baidījās ierunāties re-zolūtākā toni. Oskars nezināja, cik Kerta spēj izturēt, varbūt meita pēkšņi izpūš visu: par savu norunu ar Pertu Tīvelu, par īrisu un viņa attiecībām ar šo sievieti.

— Vai dzirdi, tēvs lūdzas, lai runātu ar viņa meitu pieklājīgā tonī, — Kerta zobojās, taču viņas seja pēkšņi it kā sastinga.

— Esiet taču saprātīgas. — Pateicis šo vispārējo frāzi, Oskars grasījās piecelties no galda.

Oskars izbēga no mājām. Parādes durvis un vārtiņi aizkrita ar lielu troksni. No elevatora puses plūda griezīgas skaņas. Pa rīta debesīm šaudījās vārnas, putni nozuda priežu galotnēs un papildināja elevatora dūkšanu ar pretīgiem ķērcieniem.

Oskars gribēja pēc iespējas ātrāk aizkļūt no šejienes, cik vien tālu varēdams. Viņš baidījās, ka Kerta neizturēs Agnes uzbrukumu. Šķita pilnīgi ticami, ka meitene, nespēdama paciest pazemojumus, atklās kārtis. Oskars, protams, nevarēja iejusties meitenes lomā, taču pieļāva, ka viņa nokļuvusi strupceļā. Lai saglabātu savu cieņu, viņai taču vajadzēja ar kaut ko samaksāt. Kas par to, ka sākumā, lai pasaudzētu Agni, sāka piecirst Pertam Tīvelam. Agne tomēr bija zaudējusi dvēseles mieru, kaut gan pavisam neparedzēta iemesla dēļ. Kurš gan varēja iedomāties ka visā pilsētā sacelsies tāda kņada, tikko ļaudis ieraudzīs Kertu kopā ar Pertu Tīvelu. Ai. jā, viņš itin labi varēja iedomāties, ko ļaudis gadiem ilgi bija par viņu, Oskaru, čukstējuši Agnei. Godīgās draudzenes piegādāja vissīkāko informāciju — un vēl cik iejūtīgi! Šķita, Oskars viņām vairs neinteresēja — varbūt Agne bija pārāk vēsi uzklausījusi baumas un laupījusi pļāpām stāstīšanas prieku. Nu viņām tika zobos jauns kauls: Kerta. Tagad tās droši vien pārplūdināja

Agni ar savu līdzjūtību. Mūsu dienās permanentas ' rūpes mēdz uzskatīt par labu toni. Kaut tik bērns neaizietu bojā, lai tik viņām pašām nepieliptu šī nāvējošā slimība!

Labāk nesmejies. Mūsdienās vairāk nekā jebkad senāk mēdz apgalvot, ka saldi smiekli beidzas ar rūgtām asarām.

Oskarā iedegās akls naids pret Pertu Tīvelu. Vīrietis ar violetajiem, cirtainajiem matiem bija izaudzējis nevis cukursīpolu, bet velna rutku.

Darbdienas sākumā Lukops ieaicināja nodaļu vadītājus savā kabinetā. Oskars bija spiests apsēsties blakus Pertam Tīvelam. Tūdaļ vajadzēja sākties mazai svinīgai sanāksmei. Kaudamies pats ar savām personiskajām likstām, Oskars bija galīgi aizmirsis SDP Institūta izsludināto konkursu par labāko vēstuli. Pa to laiku žūrijas komisija, kurā piedalījās jo daudzi ievērojami cilvēki, bija strādājusi vaiga sviedros un noteikusi, kurš pelnījis godalgu. Par tādu kļuva Oskara autors Madiss Kēgels, kurš bija ieraudzījis blakus arhitektūras piemineklim mucai līdzīgu atkritumu kasti. Tas pats Madiss Kēgels, kura korespondenci desmitajā sacensību dienā izlika uz goda dēļa, atzīstot par labāko, un kurš pats strādāja planku uzstādīšanas kombinātā. Tas pats, kurš ieteica visāda veida taru notriept zaļā krāsā, lai cilvēki itin visur justos kā dabā.

Izdzirdis Lukopa Vārdus, ka tiek izvirzīts Madiss Kēgels, Oskars kā uzvarētājs paskatījās uz Pertu Tīvelu. Taču pirmās nodaļas vadītāja seja palika tikpat stinga, cik bijusi. Oskaram iešāvās galvā spoža ideja. Beidzot ir radusies iespēja atriebties Pertam Tīvelam! Viņš nolēma pēc svinīgās sanāksmes aprunāties ar Lukopu.

Šis slepenais plāns mazliet atviegloja Oskara sirdi.

Viņš tīksmi atspiedās uz krēsla atzveltnēm un noskatījās, kā uzvarētājs Madiss Kēgels šveicara Jāna Tem-pela pavadībā ienāk telpā. Izrādās, ka Ebens bija viņu tikko atgādājis uz šejieni.

Madiss Kēgels laimīgi smaidīja. Uzmanīgi bīdīdams pa priekšu savu vēderu, tas aizgāja līdz kabineta vidum un neveikli paklanījās uz visām debesu pusēm. Apsēzdamies mazliet parāva uz augšu savas bikses, kas šķita gaužām vecmodīgas, ar šauriem apakšgaliem.

Lukops par godu laureātam noturēja īsu, sirsnīgu runu. Visi pēc kārtas paspieda galvenajam uzvarētājam roku, un Armilde Kasina iztina no papīra veselu saišķi puķu.

Lukops pacēla siera kupolu, izņēma no tā apakšas dzirnaviņu modeli un iespieda unikālo dāvanu saujā uzvarētājam, kurš aiz pārsteigumu bija zaudējis valodu.

Madiss Kēgels atkal paraustīja bikses un nosēdās atzveltnes krēslā. Brītiņu pačāpstinājis muti, viņš sāka runāt.

Visi klausījās un pieklājīgi smaidīja, kaut gan iepriekš bija nolemts tūdaļ pēc svinīgās ceremonijas izklīst.

— Alkohola lietošana ir viens no cilvēces vislielākajiem ļaunumiem, — iesāka Madiss Kēgels. Viņš runāja gari un plaši, kā degvīns sagrauj aknas, sirdi, nieres un smadzenes. Minēja daudz piemēru, kā viens vai otrs alkoholiķis pārdzeršanās dēļ zaudējis darba spējas vai šķīries no šīs pasaules pirms laika.

Madisa Kēgela runa garlaikoja visus. Taču nebija pieklājīgi izrādīt uzvarētājam necieņu un atstāt telpas. Toties no garā ievada radās arī savs labums, jo tagad klausītāji tiek iepazīstināti ar Madisa Kēgela

spožo ideju, kas pasludināja galu šai grādīgajai nā* ves dzirai.

— Vai zināt, — stāstīja Madiss Kēgels, — ja jūs iespraudīsiet vardei mutē degošu cigareti, tā izsmēķē to līdz galam un mirst. Varde ne par kādu cenu neizlaiž no mutes tabakas struņķi, kaut gan katrs dūms to tuvina nāvei. Tāpat ir ar cilvēkiem. Tie neatsakās no alkohola, kas viņiem rīklē, un pat nedomā, cik drūmas tam būs sekas. Tāpēc es domāju, ka alkohola inde jāaizstāj ar kaut ko mazāk kaitīgu. Varu jums paziņot, ka šis aizstājējs jeb pseidokonjaks ir jau ticis izgudrots, un tā autors esmu es pats. Lietoju to jau desmitiem gadu, jūtos pilnīgi vesels un varu autoritatīvi apgalvot, ka šī viela nenodara organismam ne mazāko ļaunumu.

Perts Tīvels, kā jau izgudrotājs, pēkšņi aizsviļās. ļ

Viņš spēji saliecās uz priekšu un nepalaida ausīm garām nevienu vārdu. Lukops aizrautīgi klausījās, taču viņa uzmanībai varēja būt pavisam cits iemesls.

SDP Institūta direktors tika bieži vien redzēts ar sarkanu degunu. Arī iesvētot mudaistu pagrabu. Tīna Arnika bieži mēdza apstāties ar paplāti rokā pie Lu-kopa galda.

— Jaunizceptais laureāts neskopojas ar pieredzes izdāļāšanu.

— Pseidokonjaka galvenā izejviela ir bērzu sulas, kas jāievāc no Betula venucosas. Lai būtu labāka garša un jaukāka smaržu buķete, šad tad esmu pielējis klāt arī Betula lenta sulu. Bet viss šis jaukais pasākums izputētu, ja, izgatavojot dzērienu, mēs nelietotu arī Betula lutea lapas un jaunās atvases. Tas viss jānoraudzē labā ozola mucā un pēc zināma laika jā-ierok zemē.

Madisam Kēgelam laikam kļuva neērti, viņš it kā sarāvās čokurā un atvainodamies piebilda:

— Es nedrīkstu jums nosaukt konkrētu recepti. Redziet, es vēlētos patentēt betulaku uz sava vārda.

— Lai notiek! — Lukops priecīgi iesaucās.

— Tie tur, patentu pārvaldē, negrib mani uzklausīt, — Madiss Kēgels saviebās. — Tā ir visparastākā ļaundarība, — viņš aizsvilās. — Viņiem trūkst atbildības sajūtas par savas tautas un visas cilvēces veselību!

Madiss Kēgels dziļi ievilka elpu un noslaucīja mutes kaktiņus ar kabatas lakatiņu. — Man ir sīki izstrādāts betulaka ražošanas plāns. Esmu ziedojis šim darbam katru brīvu brītiņu. Ilgi jārēķina, par cik jāpalielina bērzu audzētavas, lai saskaņotu un nodrošinātu sistemātisku ražošanu. Hektāri, bērzu skaits uz katra hektāra, cik vajag gadu, kamēr bērzs kļūst pilngadīgs, vidējais sulu daudzums no katra koka, sulu savācēju brigādes, rūpnīcu skaits, un neaizmirstiet arī tūkstošiem hektāru lielās ozolu birzis, kas tiks nocirstas mucu izgatavošanai! Labi, ka pie mums vismaz atvēra skaitļošanas centru, kur pieņem individuālos pasūtījumus. Citādi es nebūtu ticis galā ar šo gigantisko uzdevumu.

Madiss Kēgels gandrīz vai sāka šņukstēt.

— Dažreiz es iedomājos — un tas ir tik aizkustinoši —, kā būs, kad visa cilvēce dzers vienīgi betulaku. Mēs likvidēsim atskurbtuves, alkoholiķu dziedinātavas, cik daudz ģimeņu neizirs, cik priecīgi kļūs cilvēki.

— Labi, — sacīja Lukops un piecēlās. Viņš paspieda Madisa Kēgela roku. — Es ceru, — SDP Institūta vadītājs turpināja oficiālā tonī, — ka jūs kā SDP Institūta konkursa laureātu turpmāk patentu valdē uzklausīs daudz vērīgāk.

Madiss Kēgels pakampa padusē savu godalgu — ņņņia.tūrās vējdzirnavas un devās uz durvīm. Viņš

laikam gribēja vēl ko piebilst, bet Lukops jau šķirstīja kaut kādus aktu vākus, bija dziļi iegrimis savā darbā, un tādu jau nedrīkst traucēt.

Tikko Oskars iegāja savā kabinetā, atskanēja telefona zvans.

— Man vajag tevi tūlīt satikt,— sacīja Kerta pavēlošā tonī.

Šādā pašā tonī savā laikā bija ar viņu runājusi pa telefonu Vīvika.

— Tad jau mēģināšu aiziet, — Oskars gari novilka. Domādams par spožajām perspektīvām sakarā ar betulaka ražošanu, viņš bija galīgi aizmirsis šārīta konfliktu. Tagad Oskars atskārta, ka konflikts turpinās, un viņam nepavisam negribējās satikt savu meitu.

— Nevis mēģināsi, bet atnāksi, — Kerta piedevām kategoriskā tonī nosauca satikšanās vietu un laiku. Līdz šim Kerta vēl nekad nebija izturējusies tik

rezolūti.

Oskars atbalstīja galvu uz rokām un dziļi nopūtās. Un, kaut gan viņam uzbruka visdrūmākās nojautas, atceroties Madisu Kēgelu, Oskars tomēr nespēja apslēpt smaidu. Gluži kā entuziasts Perts Tīvels ar savu cukursīpolu. Salīdzinot ar Madisu Kēgelu, viņam veicās labāk, viņa patenti ieviesās vairākās valstīs. Tomēr Oskars nezināja neviena pazīstama cilvēka, kurš būtu cukursīpolu labā atteicies no parastā sīpola. Allium cepa cukuršķirne, salīdzinot ar kuru parastais saldais sīpols šķita kā velna rutks, tomēr nespēja pievilināt sev patērētājus, tiem šis jaunums likās svešs un neparasts. Allium cepa nespēja pildīt sīpola funkcijas, bet tam bija pliekana garša kā negatavai aprikozei. Un vispār — par saldo ēdienu daudz labāk noderēja parastie augļi.

Oskars pie sevis klusītiņām iesmējās.

Perts Tīvels!

Nu, šo trumpi viņš tomēr izspēlēs.

Kaut gan līdz satikšanās brīdim ar Kertu bija atlicis maz laika, viņš tomēr iešmauca Lukopa kabinetā.

Garākam ievadam nepietika laika.

— Konkursa rezultāti ir izsituši Pertu Tīvelu no sliedēm. Viņš apgalvoja, ka SDP Institūtā atbalstot radiniekus, bet saprātīgus cilvēkus, kas varētu palīdzēt risināt problēmas vispasaules mērogā, atbīdot pie malas. It sevišķi man nepatika kāds šā varizeja izteiciens, — Oskars paskatījās apkārt un pieliecās tuvāk pie vadītāja auss, — Lukops izdarīja spiedienu gan uz mums, gan žūriju, citādi neviens nepiešķirtu pirmo godalgu Madisa Kēgela stulbajai vēstulei.

Lukops pakampa divas cigaretes un aizsmēķēja tās abas reizē, katru savā mutes kaktiņā. Tādus jokus viņš taisīja reti, bet šāds žests neapšaubāmi liecināja par to, ka SDP Institūta vadītājs ir saniknojies.

— Tas būtu viss, — Oskars nomurmināja un, tāpat kā kādreiz Madiss Kēgels, sāka atkāpties uz durvīm. Oskars laikam bija trāpījis naglai pa galvu. Nebija šaubu, ka arī pats Lukops turēja Madisu Kēgelu par stulbeni, taču šoreiz bija likta uz spēles viņa paša autoritāte. Pie tam Lukops ne acu galā nevarēja ciest, ja kāds sāka šaubīties par to, vai SDP Institūtā valda absolūta demokrātija.

Ejot garām Tīvela kabinetam, Oskars pamanīja pa pievērto durvju spraugu, ka pirmās nodaļas vadītājs sēž pie galda un nekā nedara. Tīvela galva bija atbalstīta uz rokām, pirksti nozuduši violetajos matos.

Oskars pagausināja soļus, lai jo ilgāk paturētu redzes laukā Pertu Tīvelu. Sirdī ielauzās kaut kas līdzīgs līdzjūtībai. Cilvēks ir līdz apnikumam neizprotams radījums, Oskars sadusmojās pats uz sevi.

Vajadzēja tai Irisai savā laikā starp tūkstošu tūkstošiem atrast tieši Pertu Tīvelu! Kas gan līdz šim saistīja šo kautro, atturīgo zinātnieku ar īrisu? Neizskaidrojams, taču spēcīgs kaut kas bija piespiedis atturīgo Pertu mesties uzbrukumā un pierunāt Kertu realizēt šo ļauno un viltīgo plānu. Oskaram kļuva baigi, iedomājoties šo nezināmo, kas bija dzinis Pertu spert šo izmisīgo soli, jo viņam par ko tādu nebija ne jausmas.

Oskars apstājās uz ietves un nokļuva citiem pa kājām.

Perta Tīvela neizprotamā rīcība piespieda arī viņu pašu salīdzināt sevi ar kādreizējo draugu. Vai viņš pēc desmit gadiem varētu izsekot īrisu, lai to par katru cenu paturētu sev? Ja vēlreiz rastos analoģiska situācija ar īrisu un kaut kādu vīrieša dzimuma X? «Jā, bez šaubām, tu rāpotu Irisai pakaļ un tiektos pieķert nedarbā!» Oskara sirdī atsaucās kāda balss. «Nē!» ņirgājās pieredzes un dzīves gudrības gnoms, kurš jau ilgus gadus sēdēja Oskara vestes kabatā un pārlieku labi pazina savu saimnieku. «Nē!» ņirdza ragainītis, jāšaubās gan, jo vairāk tāpēc, ka pēc desmit gadiem īrisa būs precīzi desmit gadus vecāka nekā šodien.

Pēc desmit gadiem? Oskars satrūkās. Abas balsis, kas strīdējās savā starpā, atgādināja viņam naivus puišeļus, kas vēroja gadus kā statiskas vienības, ko līdzīgi pērlītēm uzver laikmeta diedziņā. Kā būs pēc desmit gadiem? Varbūt līdz tam laikam māzera vai lāzera stari būs noskuvuši zemeslodi uz nulli un tur vairs nevarēs atrast nevienu dzīvu būtni. Starp civilizācijas bārdas rugājiem mīņāsies kaut kādi četrkājaini mūdži, no kuriem labākā gadījumā kaut kad atkal attīstīsies Pithecanthropus, bet varbūt arī ne.

Kā būs pēc desmit gadiem? Oskaru pēkšņi — gan

ar nokavēšanos satrauca kāda kaut kad lasīta avīžu ziņa.

Visi kuģi brauca apkārt kontinetiem. Kanāli, kas bija izrakti gandrīz vienīgi ar roku darbu un milzu pūlēm, ziedojot daudz dzīvību, un kas daudzkārt saīsināja kuģu ceļu, stāvēja dīkā. Vēl ļaunāk, tie bija padarīti kuģošanai nederīgi, jo tajos sameta uz kontinentiem sakrājušos metāllūžņus, automašīnas, tankus, dzelzs krustus, lielgabalus, kafijas kannas, benzīna tvertnes, gultas ar stiepļu pinumu, šāviņu čaulas, bojātas atslēgas un slēdzenes, velosipēdus un metāla liftus, kas kādreiz slējās pret debesīm, lai varētu ieeļļot raķešu galviņas.

Visi uzskatīja, ka tas ir pavisam normāli, un kuģi brauca apkārt kontinentiem. Kad Oskars tagad iedziļinājās šajā avīžu ziņā, viņam kļuva gluži savādi: kuģi brauc apkārt, kaut gan ir kanāli. Un neviens pat nedomā protestēt! Zemeslodei nekratās vēders, smejoties pašai par sevi.

Bet kā vēl būs pēc desmit gadiem!

Nē! Viņam vajag īrisu tagad, tūdaļ, uz vietas.

Bet Kerta?

Oskars sagausināja soļus.

Tur jau tā meitene stāvēja.

Oskars aplūkoja viņu no tālienes gluži kā svešinieci. Pa kuru laiku šī Kerta paguvusi izaugt tik liela? Viņa taču vēl nesen ...

Bet tā jau kādā jaukā dienā par saviem bērniem mēdz sacīt visi vecāki. Kerta valkāja rūtainus zvejnieku zābakus, kas sniedzās tālu pāri ceļgaliem. Agne bija saskrējusi kāju pēdas tulznās, lai izgādātu Kert ai šo pēdējo modes kliedzienu. Kad Oskars viņai to aizliedza, Agne atmeta ar roku un pateica ko tādu, kas kopš paaudžu paaudzēm attaisnoja jebkuras bērna kaprīzes.

— Man sava laikā nebija iespējams dabūt nekā, lai tagad bērns papriecājas par visu, kas ir labs un moderns.

Bērnam uz pieres bija maza huzāru cepurīte. Šī sarkanā galvassega, kas patiesībā neko neapsedza, visu laiku tiecās noslīdēt no savas īstās vietas. Laikam tāpēc Kerta staigāja ar tik stīvu muguru, it kā nestu uz galvas krūzi ar ūdeni.

Ieraudzījusi Oskaru, Kerta apstājās, mazliet iepleta kājas, taču, gluži kā spītēdamās, nepaspēra tēvam ne solīti pretī. Var jau būt, ka Oskars maldījās, taču viņam likās, it kā Kerta viņu kaut kā novērtē ar skatienu. Meitenes sejā vīdēja nicinošs smīns, un tā nevarēja būt vienīgi nejaušība.

Oskars nezināja, kā uzsākt valodas. Beidzot uzaicināja, lai Kerta pūš vaļā. Vienbrīd likās savādi pat tas, ka viņam uzbrūk paša bērns. Pa kuru laiku gan tik noteikti bija mainījušās šīs varas attiecības?

— Stāvoklis ir gluži kritisks, — Kerta sacīja. — Tev labi drīz jābeidz savs stulbais romāns.

Apmēram pirms ceturtdaļgadsimta tikpat rezolūti bija Oskaru uzrunājusi viņa māte. Toreiz Oskars bija bezgalīgi un neprātīgi iemīlējies kādā kaimiņu skolas meitenē, kurai bija skaisti brūni mati, kas plašā lokā apsedza tai plecus. Oskars nepatika šās meitenes mātei, un tā nerimās, kamēr Oskara māte deva savam dēlam bargu pavēli likt mierā matiem bagāto meiteni.

— Mūsu klasē par mani zobojas bez mēra. Visiem ir zināms, ka esmu vazājusies pa kafejnīcām un restorāniem kopā ar Pertu Tīvelu. Jautā, vai tas vecis ar violetajiem matiem galu galā neesot mans vectētiņš. Kādu dienu paklīda baumas, ka arī Perta Tīvela bērni mācoties kādā skolā abiturientu klasē. Visi smējās locīdamies un jautāja, kā man labi patīkot mani nākamie audžubērni. Visa klase ir nopietni nolēmusi

izglābt mani no bojā ejas. Kāda niekkalbe, ieraugot manus rūtainos zābakus, ierēcās aiz sajūsmas un lūdza, lai es šai aizdodot veci uz tik ilgu laiku, kamēr arī viņa tikšot pie tādiem pašiem zvejniekzābakiem.

— Bet māte? — Oskars apjautājās.

Kerta saprata, ko Oskars ar to domā. Meitene novērsās, un Oskars ieraudzīja vienīgi kvēlošu ausi.

— Zini, tas bija pretīgi.

Oskars nopūtās. Viņam gribējās pateikt Kertai ko labu un mierinošu, taču neprata. Tik stulba ideja varēja iešauties galvā vienīgi Agnei. Savā ziņā tam bija zināms izskaidrojums — viņai, kā jau vingrošanas skolotājai, cilvēka fiziskās izjūtas it kā bija zaudējušas vienotību ar psihi. Oskars vēl tagad ar nepatiku atcerējās Agnes precīzo atskaiti, kad viņa ar Kertu atgriezās no slimnīcasf Oskars to visu sīki jo sīki atcerējās vēl šodien, kaut gan tas bija noticis jau ļoti sen. Vārdi un darbi, ko tu vēlies aizmirst, paliek atmiņā sasodīti ilgi.

— Man liekas, ka es nekad nedzemdēšu nevienu bērnu, — Kerta piebilda, turpinādama aizsākto sarunu.

— Neņem to visu tik traģiski. Ir jātiecas nošķirt fizioloģiju no psihes, — Oskars pamācīja.

— Kas tev nekaiš runāt! — Kerta sadusmojās.

— Paklausies, — kāds it kā pasvieda Oskaram glābšanas riņķi. — Mums jānopērk vecmāmuļai kāda dāvana.

Un Kerta tiešām it kā pārvērtās. Oskars zināja, ka Kertai patīk dāvināt. Tas tik ļoti piederējās viņas dabai, kas alka upurēties.

— Es jau gandrīz biju aizmirsusi, ka vecmāmiņai šodien ir dzimšanas diena! — Kerta aizsvilās.

Oskars pakampa Kertu zem rokas, un tie gandrīz

vai skriešus sāka traukties uz priekšu pa aprīļa lietutiņu, kas migloja sejā.

Piesteigušies pie letes, abi sāka uzmanīgi pētīt izliktās preces.

— Es nevaru tā uzreiz... —r Kerta neziņā nomurmināja.

Ari Oskars nemācēja neko izlemt. Šeit piedāvāja skalu lākturus, zili krāsotus zivju skeletus sienu izgreznošanai, desmit centimetrus augstus bukus kopā ar mini žāģīšiem, kreppapīra čības un kaklā valkājamas konjaka blašķes. Oskaram likās, ka šeit nav nekā piemērota viņa mātei. Taču tie laiki, kad cilvēkiem mēdza dāvināt ikdienas dzīvē nepieciešamus priekšmetus, bija jau sen pagājuši.

Beidzot viņi izšķīrās par kaklā valkājamo konjaka pudeli, jo tā bija aizkorķēta ar skaistu kokā grieztu aizbāzni un blakus karājās rokām pīta krāsaina aukliņa.

Abi priecīgi iznāca no veikala. Kerta nesa saini padusē.

— Tā, — Oskars secināja. — Tagad vecmāmuļai būs pašai sava konjaka blašķe. Vēl tikai jāpagādā konjaks un bernardīnietis, kam pakārt kaklā pudeli. Kad mēs kādreiz dabūsim arī suni un konjaku, tad sūtīsim vecmāmuļu uz kalniem. Tur viņa pagaidīs, kamēr kāda sniega lavīna apraks nomaldījušos alpīnistus. Tad viņa pakarinās blašķi ar konjaku sunim kaklā un sūtīs meklēt cietušos. Suns saodīs sniegā apraktos cilvēkus, izkasīs tos laukā, un pārsalušie ceļotāji iedzers konjaku un gūs stiprinājumu. Pēc tam suns aizvedīs pie cietušajiem glābšanas komandu.

Kerta smējās ilgi un skaļi. Viņai acīs pat sariesās asaras. Garāmgājēji noraudzījās uz viņiem ar nicinājumu. Dažam labam, kas neprot priecāties, uzbrūk skaudība, kad dzird citus smejoties.

Oskars plaši stāstīja par konjaka blašķes noderīgumu, un viņš atcerējās SDP Institūta konkursa uzvarētāju Madisu Kēgelu. Nebija nekādu šaubu, ka laureāts ir apdāvināts cilvēks, vismaz viņa izdomātais dzēriena nosaukums bija lielisks.

Oskaram bija pārāk liels slinkums, lai pastāstītu savai meitai par betulaku. Prieks pagaisa tikpat ātri, cik ātri bija uzbangojis. Viņa dvēseli mocīja trīs sievietes, kuru vārdi pat nesaderējās kopā. Kerta, īrisa, Agne. Izmetot no rindiņas vienu, nācās izdzēst arī nākamo. Par to pat nebija pieklājīgi domāt, it īpaši pašlaik, kad viņš vēroja skaļi smejošo Kertu. Meitene sparīgi soļoja viņam blakus konjaka blašķi padusē un, acīm redzot, spilgti jo spilgti iedomājās, kā enerģiskā vecmāmuļa iekarina neesošajam bernardīnietim kaklā konjaka blašķi un sūta suni uz neesošo lavīnu glābt neesošos cietušos.

23

Zem kājām gluži kā muklājs līgojās dzeltenu skuju paklājs. Šeit bija sauss, kaut gan visapkārt rēgojās aprīļa dubļi. Mazliet tālāk no dīvaina mākslīga ezeriņa, kura vidū bija neliela saliņa, slējās augšup priedes, bet skuju paklājs sniedzās līdz pašam ūdenim. Nopūzdams mirstošajām priedēm skujas, vējš bija izgrūdis tās malā.

Nokļuvusi pirmo reizi šajā vietā, īrisa bija sacījusi: — Cik šeit mierīgi un vientuļi! Cilvēks te jau vienreiz ir gājis pāri, un vairāk viņu šī vieta neinteresē. Šajā gadalaikā visi meklē dabu tur, kur tā mostas, laužas uz tām vietām, kas vēl ir neskartas.

Viņa sastapšanās ar īrisu pēdējā laikā atgādināja slepenus manevrus. Norunātajā dienā Oskars aizgāja no darba agrāk, nekā parasts, aizbildinoties ar ārstniecības procedūrām, kas viņam esot ļoti nepieciešamas. Irisas maiņa tagad sākās mazliet agrāk, un nu viņu rīcībā palika gaišas pēcpusdienas. Oskars norunātajā laikā gaidīju īrisu vienā un tajā pašā šķērsielā restorāna «Forums» tuvumā. Parasti viņam laimējās atbraukt ar taksometru. Pēc tam tie traucās uz ārpilsētu, aizsoļoja uz mirušo priedulāju un ilgi pastaigājās ap ezeriņu, kura krasti bija iebrūni kā kūdra, un vidū maza saliņa.

Vakarus abi pavadīja mājās. Kerta un Perts Tīvels vairs nesekoja Oskaram un Irisai pa pēdām. Arēji viss šķita jauki un mierīgi. Redzēdams, ka Agne tikko spēj valdīt sajūsmu, Oskaram sametās nelabi. Pirmo reizi mūžā viņš ilgojās pēc godīgas spēles, taču nebija vajadzīgo apstākļu. īrisa aizvien vēl izturējās dīvaini un neizprotami. Oskaram neizdevās izvilināt nekādu konkrētu lēmumu.

Oskars un īrisa bieži pastaigājās pa šo skuju paklāju un divatā jutās ļoti labi. Bet tas taču nevarēja vilkties ilgi! Nozagto stundu skaits nebija neizsmeļams.

Kādreiz Oskars atkal ierunājās par šo tematu Irisai.

— Kāpēc lai mēs būtu tik nemoderni? — īrisa atbildēja ar pretjautājumu.

Oskars noņēma platmali un ap vēdināja seju. Irisas vārdi viņu aizvainoja. Viņš bija iedomājies, ka dzīvo saskaņā ar šā laikmeta nerakstītajiem likumiem. Piemēram, Oskars nekad nebija nospraudis sev stingras robežas un arī kopdzīvi ar Agni neuzskatīja par brīvprātīgu ieslodzījumu, kur par katru soli jādod paskaidrojumi cietumsargam.

— Kādā jaukā dienā mēs nokļūsim vecu vecajā

šķirotavas stacijā: nāc pie manis par sievu. Tu uri tikai tu! Būsim mūžam kopā un tā tālāk, — īrisa smējās.

Oskars gandrīz vai metās skriešus, lai kā satracināts vērsis iedrāztos ar pieri mirušā kokā.

— Varbūt es gribu palikt godīga, nevis krāpt sevi un citus, — īrisa paskaidroja.

— Godīga? — Oskars brīnījās.

— Varbūt es vēlos iemīlēties vēl desmitiem reižu, ja drīkstu atkārtot šo apdeldēto vārdiņu, — īrisa pasmīnēja.

— Es zinu, — Oskars šaubījās. — Tu negribi ne ar vienu nokļūt ikdienišķās attiecībās. Tā pilnīgi dabiski ir visinteresantāk.

— Pilnīgi pareizi. Jo tālāk iet divatā, jo šaurāks kļūst dzīves ceļš. Pretēji proporcionāli teorijai par vizuālo perspektīvu.

— Man laikam vajadzētu pagriezties par simt astoņdesmit grādiem, — Oskars nomurmināja.

Par laimi, īrisa tikai smējās. Oskars bija pateicis šos vārdus, taču pats sabijās no tiem. Ja īrisa būtu atbildējusi «jā», tad viņam nāktos pazemoties un lūgt piedošanu. Oskars ne par kādu cenu nespēja aiziet, pamest īrisu un šķirties no viņas uz visiem laikiem.

Brīžiem Oskars nožēloja, ka viņa rīcībā nav tādu tablešu, kuras norijot aprimtu kaislības un izgaistu mīlestība. Cik labi būtu, ja varētu nopļaut asnus, kam nav domāta saule. Pagaidām zinātne vēl vāji palīdzēja cilvēkiem, allaž pieaugošajām prasībām un vajadzībām trūka seguma. Reizēm cilvēks jutās tik bezpalīdzīgs savu jūtu un domu valgos, ka bija vai jākliedz. Ai, kā gribējās aizbēgt pašam no sevis, bet kā un uz kurieni?

Zemapziņa notrieca saprātu zem jostas vietas. Os-

karš neviļus izstiepa rokas uz priekšu, lai vel un vēlreiz apskautu īrisu.

— Bet kā ir ar Pertu Tīvelu? — Oskars iedzēla pēc ilga jo ilga skūpsta.

— Viņš ir kaut kas pavisam cits, — īrisa izvairījās.

— Kas tad šim ir tik īpašs? — Oskars nenocietās.

īrisa pasmaidīja.

— Viņš ir kā dzelzceļa uzgaidāmā telpa, kur allaž var patverties. Viņš ir kā vilciens, kas pienāk pēc saraksta.

— Kādā dienā var gadīties, ka šis vilciens noskrien no sliedēm, — Oskars tikko spēja novaldīt dusmas.

— Kādā dienā, kādā dienā, — īrisa atrūca un uz-spārdīja ar kāju nobirušās skujas. — Kādā dienā mūs iznesīs no mājām ar kājām pa priekšu, — īrisa sadrūmusi pabeidza teikumu.

— Kurp tu tiecies, ko tu meklē?

— Vai gan cilvēkam vispār ir kaut kur jātraucas pa galvu pa kaklu? Man baudu sagādā mirklis. Ir tik interesanti vērot šo jocīgo ezeriņu— tieši tādu, kāds tas ir: ar kausu izrakts padziļinājums un uzbērts valnis, uz salas gan nav pils, bet to taču var piedomāt klāt. Vai šīs priedes, traģiskie koki — gluži kā bijušie cilvēki. — īrisa mazliet piešķieba galvu.

— Kādēļ jūs noslepkavojāt mūs? Kādēļ jūs nogalinājāt mūs? — viņa čukstēja.

Oskaram sāka sāpēt pakausis.

īrisa pastaigājās netālu, aiz stumbriem. Apstājās pie viena otra koka, paknaibīja mizu, ilgi ar lietpratēja skatienu vēroja kailās galotnes, kur pie zariem vēl dzeltēja daži skuju pušķīši, pēc tam noliecās, pagrāba no zemes dzeltenās skujas un izkaisīja pa gaisu.

Apmetusi līkumu ap Oskaru, pienāca tam klāt, apstājās, sabāza rokas kabatās un nopietni sacījā:

— Laulība daudzos gadījumos ir zaudējusi jēgu.

Senāk cilvēki vismaz atbalstīja cits citu, dalījās bēdās. Toreiz bēdas bija vienkāršākas un arī mierināt vienkāršāk.

— Kas gan tevi padarīja tik imūnu? — Oskars jautāja un uzmanīgi tuvojās īrisai, baidīdamies, ka viņa varētu aizbēgt.

— Ja vien cilvēks zinātu, kas viņu ietekmē uz sliktu, tad tas zinātu, kā no tā izvairīties.

Oskars saprata: tādas kā īrisa nekad neraksta SDP Institūtam. Tie, kas sūta vēstules, savā būtībā ir optimisti. Tie vēlas jautājumus atrisināt, vienalga, vai tiem būtu ļoti vispārējs un pārlieku sarežģīts vai arī pavisam lokāls, personisks raksturs. Optimisti? Varbūt pareizāk būtu tos nosaukt par nonivelētiem tipiem. Cilvēkiem, kas gaida pavēli, impulsu, atrisinājumu, lai automātiski to realizētu un tādējādi atbrīvotos no sloga. Viņi fetišē likumu, modi, valdošo mentalitāti un tic, ka arī viņiem pietiek vietas zem pastāvošās virsbūves jumta. Tikko kāds tos aizskar vai sašaurina viņu telpu, tūdaļ tiek sacelta brēka.

Iedomājoties SDP Institūta arhīva kastes un vēstuļu kaudzes, Oskaram kļuva savādi. Sava gara acu priekšā viņš ieraudzīja monumentu, kuru vajadzētu uzcelt SDP Institūta priekšā. Uz postamenta milzīgs cilvēka stāvs, kam galva sniedzas vienīgi līdz uzacīm. Atlikušo paura daļu tas tur savā izstieptajā granīta rokā. Skulptūra varētu saukties: «Māciet dzīvot!»

Vajadzētu nodibināt vēl citu — augstākas pakāpes SDP Institūtu. Oskars nodomāja, taču lūpu kaktiņus nospieda uz leju skumīgs smīns. Varētu aizsūtīt vēstuli un lūgt padomu. Bet vēl labāk būtu, ja viņam kabatā atrastos domu atšifrētājs, tad varētu izspiegot, kas īsti notiek īrisas galvā.

Oskars juta, ka mīl šo sievieti līdz sāpēm. Viņam gribējās piekļūt īrisai aizvien tuvāk un tuvāk, sakust

ar to kopā, elpot vienā ritmā. Pašlaik īrisa atradās no Oskara tik tālu, kaut gan viņš to turēja savos apkampienos.

Irisa klusi dungoja un šūpojās uz līganā skuju paklāja.

— Vai zini, — īrisa pēkšņi noprasīja, — kādā virzienā ir mainījies cilvēks?

— Nē, — Oskars pasteidzās atbildēt.

— Redzi, tu par to pat nepadomā, — īrisa zobojās. — Labi, tev es pateikšu.

īrisa pasmaidīja savu noslēpumaino smaidu, un Oskars netika gudrs, vai viņš uzzinās pašas sievietes domas vai arī būs jāsamierinās ar kārtējo māžošanos.

— Cilvēks, kurš gādājis par ģimeni, bērniem, sargājis pavardu, ir kļuvis nevaldāms pļāpa. Viņš nodeldē lietas un grauj savu tuvinieku nervus. Cilvēks visādā nozīmē ir kļuvis alkatīgs, nepiepildāms. Redzi, arī es moku tevi. Varbūt arī Pertu Tīvelu. Ja labi padomā, šo sarakstu varētu vēl turpināt. Esam jau nokļuvuši tik tālu, ka daži atlikušie vecmodīgie īpatņi kaunas paši no sevis. Kādā jaukā dienā tie, sevi iedrošinot, aizvērs acis un nokratīs visu, kas vairs neatbilst laikmetam. Cilvēki iedomājas, ka kūleņošana un traukšanās padarīs viņu dzīvi spilgtu un patīkami nervus kairinošu. Piemēram, mani patīkami satrauc tas, ka varu kopā ar tevi pastaigāties šajā mirušajā mežā. Man patīk brīži, kad mēs viens otru spīdzinām un meklējam noslēpuma atslēgu. Mēs jūtamies pilnīgi brīvi, jo uzdrošināmies meklēt atslēgu. Starp citu, tā vispār ir ļoti izplatīta rotaļa, snobiskie oriģinalitātes meklētāji varētu izdomāt kaut ko pilnīgi jaunu,

Oskars uzmeta Irisai pētošu skatienu.

— Tu gribi sacīt, ka lielais un neizskaidrojamais spēks, spēks, kurš ir pilnīgi neatkarīgs no gribas, kas kaut kur no tālienes valda pār cilvēku, piespiež tam kļūt.uz mirkli par meklētāju, lai tas kaut vai uz mirkli justos kā kungs?

— Apmēram tā, — īrisa atteica un izstiepa lūpas. — Lūdzu, noskūpsti mani.

Oskars apskāva īrisu.

— Redzi nu, cik brīvi mēs esam, — īrisa pasmīnēja un ievilka elpu.

Roku rokā abi piegāja pie krasta pašas malas un vēroja mākoņu atspulgus. īrisa pakampa riekšavu skuju, un mākoņi pārvērtās par ežiem.

Oskars noskārta, ka īrisas atšifrēšanai laikam būtu nepieciešami vairāki gadi. Saprata arī to, cik naiva ir viņa steiga un cik tā ir bērnišķīga un pliekana — tūlīt, tūlīt! — taču saprata arī to, ka šie tuvības priekšnoteikumi, nepieciešamie gadi, var arī nebūt. Oskars nebaidījās, ka viņu un īrisu vai vismaz vienu no abiem tuvākā laikā varētu iznest ārā ar kājām pa priekšu. Oskars raizējās pavisam par ko citu. Pacietība mūsdienu cilvēkam bija kļuvusi par ļoti retu rakstura īpašību. Neviens negribēja palikt noturīgs un pagaidīt — kāpēc veltīgi tērēt laiku, ja rezultāti nepavisam nav droši!

Patiesībā Oskars nekad nebija varējis lepoties ar savu pacietību. Ja ticētu īrisas vārdiem, tad tie abi taču bija viena un tā paša koka augļi. Bet kas gan to lai zina — mūsu laikmetā mēdza pozēt visur, pat gultā.

Mūsu laikmeta bagātīgie komunikācijas līdzekļi piedāvāja un demonstrēja nepieciešamās manieres, kas noderēja jebkurā dzīves situācijā. Gatavie paraugi prasīt prasīja, lai tos atkārtotu. Cilvēki pamazām trenēja sevi, lai neizskatītos smieklīgi un atpalikuši.

Arī personīgā individualitāte un oriģinalitātes pipari šķita kaut kur aizgūti — cilvēki vienkārši nespēja turēties pretī paraugiem, kas mūždien dūrās acīs! Daudz vieglāk taču ir pārņemt nekā pašam nosist laiku, kamēr ko sasniedz.

Irisa uzvilka cimdus. Tie bija sarkani, plaukstas vidū caurums. Oskars satvēra Irisas roku un noskūpstīja klajo laukumiņu. Ar šo rīcību viņš it kā izdekorēja savu iepriekšējo domu gājienu. Kādā nesen redzētā filmā varonis bija noskūpstījis varones plaukstu. Pat cimdi bija sarkanā krāsā.

Oskars sāka smieties.

— Ejam, — īrisa sacīja.

Oskars soļoja neparasti gausi, lai pagarinātu kopējos mirkļus ar īrisu. Lai Perts Tīvels pagaida, lai Kerta skatās pulkstenī, gatava satvert telefona klausuli, lai piezvanītu otrajam sazvērniekam. Šeit viņus neviens nemācēs atrast. Šī sastapšanās vieta, skrajais, izmirušais mežs, kur viss bija jau notālēm redzams, nebija īsti piemērota vieta mīlniekiem. Skuju sega uzvēdīja elēģiskas noskaņas. Vienīgi apdauzītie varētu nākt šurp, kur apkārtne ietekmēja cilvēkus tik negatīvi! Jau tā cilvēks dzīvo gluži kā zem preses.

Par laimi, uz šosejas pagadījās taksometrs.

Oskars piesēdās Irisai tuvu klāt un sāka pamazām just sievietes miesas siltumu. īrisa sakrustoja rokas sarkanajos cimdos un vēroja mitro, mazliet vizošo betona lenti, kas traucās pretī. Debesis ieguva daiļu violetu toni. Pāri parkiem un koku puduriem ap mājām nolaidās miglas plīvuri. Kaut gan gar šoseju slējās daudz namu, dzedrajā pavasara gaisā tomēr radās tāda kā plašuma izjūta.

Pēc nolaidena pagrieziena šoferis spēji samazināja ātrumu. Priekšā kaut kāda drūzma. Taksometrs pielavījās tuvāk un nokļuva blakus kravas mašīnai, kura tika darbināta ar skaļu dīzeļmotoru. Krava bija pārsegta ar brezentu.

Oskars pieliecās pie mašīnas loga. Šoferis nogrieza stiklu lejā, un gluži kā vilnis ausīs iesitās mūzika. Arī Oskars un īrisa nolaida loga stiklus, mūzika kļuva vēl skaļāka. Kāds populārs ansamblis dziedāja moderno dziesmiņu:

«Šūpojās saule, kad tikāmies mēs, dardedze drebēja debesis ...»

— Sasodīts! — šoferis skaļi lādējās. — Atraduši, kā nosist laiku! Viņu dēļ mūžīgi jānokavē.

Priekšā visas šosejas platumā mīņājās bars meiteņu, katrai priekšā bērnu ratiņi.

— No kurienes šī mūzika? — Oskars jautāja.

— Katrai ratiņos ir savs radio. Noskaņo uz vienu vilni, ausis krīt ciet.

Automašīnas signalizēja. Debesu daiļo vaigu aizēnoja izpūtēju gāzes mākonīši.

Meitenes ar bērnu ratiņiem bija aplenkušas mašīnas gan no priekšpuses, gan aizmugures. Taču tās bija ar raksturu un pat nedomāja atbrīvot ceļu. Oskars izliecās pa logu gandrīz līdz pusaugumam, viņam redzētais ļoti interesēja. Redzētais šķita kaut kā pazīstams. Taču viņš neatcerējās, ar ko saistījās atmiņas.

Spilgti ģērbtās meitenes reizē bija gan nopietnas, gan satrauktas, it kā būtu iztraucētas kādā pārlieku svarīgā darbā. Tās izpildīja kaut kādu vienīgi viņām zināmu rituālu, kurā pieaugušie nespēja saskatīt nekādu loģiku.

Bija savākti visu iespējamo tipu bērnu ratiņi, meitenes bagātīgi demonstrēja pēdējo gadu desmitu pilsoņu personīgos transporta līdzekļus. Blakus augstiem rateļiem, kas līdzinājās garkājainiem krēsliem, ripinājās zemie plūdlīniju bērnu ratiņi. Oskars ļoti labi atcerējās šīs ķerriņas. Tieši Kertas agrā bērnībā bēbīšus

vizināja gaiši zilos vai krēma krāsas fibra limuzīnos, kuru sānos bija iepresēti visparastākie grabulīši.

Oskars atvilkās atpakaļ mašīnas sēdeklī. Cenzdamies nomākt satraukumu, paglūnēja gar šofera pakausi, meklēdams ar skatienu Kertu. Vēl tikai pirms dažiem vakariem Kerta bija sameklējusi bēniņos savus kādreizējos bērnu ratiņus. Agne droši vien ļoti uztrauktos, ja viņa nesen pirms tam nebūtu kopā ar Kertu apmeklējusi meiteņu higiēnas inspektori. Tajā vakarā viņa smējās kā negudra. Kerta bija paskaidrojusi, ka ratiņi viņai esot vajadzīgi skolas pašdarbības izrādei. Agne bija tai dedzīgi palīdzējusi notīrīt no ratiņiem putekļus, par abām pat piestiprināja vienu nomukušu riteni. Agne sameklēja čemodāna dzīlēs pat kādreizējos Kertas grabulīšus un piestiprināja pie ratiņiem. Agne rosījās ar lielu interesi un smējās no visas sirds tā, ka Oskaram sametās jocīgi ap sirdi.

— Vecāki šos baro kā sivēnus, piebāž kabatas ar naudu, sameklē kaut kur raibus lindrakus — un zelta jaunatne gatava. Idioti! — šoferis sodījās. Irisa klusēja. Atbalstījusi rokas sarkanajos cimdos pret polsterēto sēdekli, paslējās augstāk, lai visu labāk redzētu. Viņa uzmanīgi vēroja notiekošo. Kad Oskars paslepus uzlūkoja īrisu, viņš pamanīja viņas acīs valgumu.

Mūziku pārtrauca sirēna. Uz pilsētas pusi traucās divas sarkanas automašīnas. Oskaram sažņaudzās sirds. Varbūt Kerta tomēr ir šo meiteņu vidū? Viņam dīvainā kārtā likās, ka mašīnas tīši traucās meiteņu barā iekšā. Tik tiešām — meiteņu nervi neizturēja griezīgos kaucienus. Tās lielā steigā muka kur kurā, raudamas līdzi uz šosejas malu arī bērnu ratiņus. Automašīnu karavāna sakustējās. Jau pēc acumirkļa taksometram garām aizjoņoja ugunsdzēsēju mašīna. Sirēna vēl turpināja kaukt, taču troksnis pamazām at-

tālinājās un kļuva klusāks. Kravas mašīna izdarīja dažus pagriezienus un spēji izrāvās uz priekšu. Oskars uzmanīgi vēroja ceļa malu un ieraudzīja Kertu. Meitene stāvēja zem papeles, rateļi pie rokas. Viņa pašlaik bija noliekusies pār tiem, it kā mierinātu raudošu bērnu.

— Spītīgas kā sātani, — taksometra šoferis saīdzis pārslēdza ātrumu. — Mēs šeit nīktu piķis zina cik ilgi. Kur gan viņu vecāku acis?

Oskars atskatījās pār plecu. Kerta vēl vienmēr stāvēja zem papeles. Oskars pamanīja, ka meitene spēji atmet roku, laikam pieglauda atrisušos matus.

īrisa cieši raudzījās uz šofera pakausi. Oskars pēkšņi juta, ka pašlaik viņš tai ir tikai nejaušs ceļabiedrs, nekas vairāk.

24

Jau iepriekšējā dienā viss SDP Institūts dūca kā bišu strops no jautrās sensācijas, un šodien gadījās negaidītas sekas.

Beidzot tomēr SDP Institūtam piešķīra sen apsolīto dzīvokli. Šodien darbinieku pilnsapulcē tas bija kādam jāpiešķir. Cilvēkus nesasauca kopā tūlīt pēc jaunās ziņas saņemšanas. Lukopa ārkārtīgi smalkā nojauta pačukstēja, ka putra nav jāstrebj karsta. Neparastā ziņa jau tā satrauca ļaužu prātus. Bija jāļauj tiem pierast pie domas, ka vienam uzsmaidīs laime. Bija jādod kaut cik laika, lai pirmais cerību vilnis kaut cik noplaktu. Bez tam bija ļoti svarīgi, lai katrs kandidāts pārciestu nelielu depresiju, kuras laikā tam būtu iespēja sākt šaubīties, sak, diezin vai man kritīs

laimīgā loze. Iztēlē piedzīvots zaudējums aizstāj naivo trauksmi ar vēsu skepsi. Un izšķirošajā brīdī cilvēki droši vien būs jau ar visu samierinājušies un izturēsies mierīgi.

Lukopam nepatika ne dusmu, ne izmisuma izvirdumi. Bez tam iestādei visai izdevīgi bija arī tas, ka viena paša dzīvokļa dēļ nekam nedraudēja bojā eja. Sliktā garastāvoklī cilvēks strādā lēni un neapmierinoši, par to it bieži laikrakstos atgādināja ražošanas psihologi.

Pēdējā laikā vairākās vietās bija notikuši mēģinājumi uzspiest cilvēkiem ar varu labu garastāvokli. Ja negrib smieties, tad vismaz pret gribu atņirdz zobus, un tūdaļ kļūs vieglāk. Parādījās garš raksts par kādu pirmrindas uzņēmumu, kur pusdienu pārtraukuma laikā tika sniegti ļaudīm priekšnesumi — administrācija bija izgādājusi robotu komplektu, kas dejoja baletu. Efekts bija lielisks, ja vien neievērojam kādu sīkumu, kas aptumšoja šo ultrajocīgo uzstāšanos.

Kādu darbinieku nācās ar ātro palīdzību nogādāt slimnīcā, jo smagais robots bija tam uzkāpis uz kājas.

Lukops necieta savā apkārtnē negatīvo emociju sasprindzināto magnētisko lauku — jo vairāk tāpēc, ka viņš pats allaž bija neparasti labā garastāvoklī. SDP Institūtā darbs veicās lieliski, katru mēnesi tika realizēti visi plānā paredzētie rādītāji. Bet pats svarīgākais — Lukopam izdevās sekmīgi aizstāvēt SDP Institūta gigantiskās piebūves projektu. Drīz vien vajadzēja sākties celtniecības darbiem. Starp citu, Lukopa soli darīja vieglāku arī kāds priecīgs notikums personīgajā dzīvē.

Tieši vakar viņš kopā ar Ebenu bija aizgājis uz bāzi, lai izraudzītos no tikko pienākušā sūtījuma sev individuālo mašīnu. SDP Institūta vadītāja visus piecus prātus aizrāva kāds eksperimentālais vāģis. Nācās

aprunāties ar bāzes vadītāju, kurš zināmā mērā pretojās Lukopa tendencēm, jo viņam sakarā ar šo automašīnu bija kaut kas cits padomā. Bet kritika ar telefona zvaniem, un Lukops dabūja, ko gribēja.

Kad Lukops piebrauca ar jauno limuzīnu pie SDP Institūta, visi darbinieki uzslavēja viņa izvēli. It sevišķi uzmanīgi Lukops novēroja Pertu Tīvelu un, ausis saslējis, klausījās pirmās nodaļas vadītāja vārdos. Pēdējā laikā viņš ļoti uzmanīgi vēroja Perta noskaņas. Trešās nodaļas vadītāja ziņojums bija radījis nemieru Lukopa dvēselē, un viņš vairs nejutās drošs par Perta Tīvela patieso nostāju. Ne jau katrs drīkstēja strādāt SDP Institūtā, šajā ziņā bija jābūt sevišķi modram. Taču Perta Tīvela uzvedība arī šoreiz nemodināja ne mazākās aizdomas. Viņš, tāpat kā visi pārējie, bija sajūsmināts un kopā ar citiem staigāja ap mašīnu, kas bija izkrāsota tā, ka izskatījās pēc violetas vaboles.

Nekas neaptumšoja Lukopa prieku par jauno individuālo mašīnu. Pat ne tā bāzes darbinieka piezīme, kas garāmejot bija izmesta:

— Šitā tačka noder zem pakaļas vienīgi pederas-tiem.

Pēc pusdienas pārtraukuma Lukops pavēlēja saimniecības vadītājai, lai tā sasauc visus SDP Institūta darbiniekus mudaistu kultūrtelpā. Tieši .šeit viņš nolēma izšķirt šo sarežģīto jautājumu. Lai stāv ar kājām siltās dūņās, uzlabo asinsriti, sirdsdarbību, nervu sistēmu un visu pārējo, tad tiem būs vieglāk atteikties cita kolektīva biedra labā.

Tā kā šoreiz mudaistu seanss notika šaurā savējo pulciņā, neviens nepārģērbās attiecīgā tērpā. Vīrieši vienkārši uzlocīja bikses, bet sievietes aiz aizslietņa novilka zeķes.

Kokteiļu meistare, izpildot Lukopa rīkojumu, bija iejaukusi vieglas rudzeļļas devas un pašlaik novietoja glāzes uz Victoria regia lapām.

Kad Oskars no rīta uzzināja, ka šodien piešķirs dzīvokli, viņu pārņēma ārkārtīgs satraukums. Ārkārtīgi svarīgie motīvi, kurus viņš bija izauklējis, sasprindzināti domādams, kāpēc dzīvoklis pienākas tieši viņam, pēkšņi aizmirsās. Oskars samulsa, viņš ar izbailēm konstatēja, ka rokas sāk trīcēt tik stipri, ka viņš nespēja pat darbināt vēstuļu giljotīnu. Lielā dvēseles izmisumā Oskars atrāva vaļā galda apakšējo atvilktni un cieši raudzījās uz konfekšu gaili, kuru vēl nebija nodevis Irisai tāpēc, ka neradās attiecīgi cienīgi apstākļi divvientulībā. Konfekšu gailis neskarts gulēja atvilktnes dibenā, vienīgi dziedoņa krāsa šķita kļuvusi tāda savāda. Vai nu tāpēc, ka gaiss virmoja pavasarīgi dzidrs, vai arī gailis pats bija mācējis sevi kaut kā pārvērst brūnu kā kūdru, to Oskars nespēja saprast. Par šo izmaiņu Oskars neko daudz neuztraucās, viņš, gluži kā hipnotizēdams, uzlūkoja gaili un sacīja gandrīz vai čukstēdams:

— Nāc ar mani, nāc ar mani!

It kā šeit atvilktnē nesnaustu vis gailis, bet pati īrisa.

Oskaram vēl nebija Irisas galīgās atbildes — kādam nolūkam lai viņš prasītu dzīvokli? Visu laiku viņam bija šķitis, ka dzīvokļa piešķiršanas diena vēl vīd aiz tāliem kalniem. Tikai tagad Oskars beidzot saprata, ka viņam visu laiku vajadzēja daudz vairāk koncentrēties, daudz intensīvāk paust savu mīlestību gan garīgi, gan fiziski, lai drīz un uz mūžu iegūtu īrisu.

Oskars piespieda sevi nomierināties. Viņš iedomājās, ka tie abi ar īrisu stāv uz jaunā dzīvokļa sliekšņa, ka visapkārt smaržo pēc svaigas krāsas — vēl tikai viens solis, lai nokļūtu individuālākā, no citiem nošķirtā paradīzē. Divatā, tikai divatā, paradīze necieš apakšīrniekus. Vienreiz jau čūska sabojāja Ādama un Ievas jauko dzīvi.

Vēlāk, redzēdams, ka rokas vēl aizvien turpina trīcēt, viņš norija vairākus trankvilizatorus un kādu laiciņu turēja rokas iespiestas atvilktnē. Aizbīdot ar vēderu atvilktni, rokas sāka sāpēt, taču mokas palīdzēja sakārtot domas, pacietība dīvainā kārtā norūdīja nervus.

Tagad Oskars, kājas iepletis, stabili stāvēja siltajās dūņās, un lūpu kaktiņā karājās ar lāzera šķiltavām aizdedzinātā cigarete. Oskars juta, ka viņa sejā ir paij-puisīša izteiksme, un viņš bija pārliecināts, ka spēs cīnīties gan par sevi, gan īrisu.

Radošam dzīvotspējīgam cilvēkam vajadzīgs miteklis, lai nodibinātu jaunu ģimeni. Vienkārši un skaidri. Līdz šim viņš nekad nebija šajā jomā lūdzis sabiedrības atbalstu. Bet visu izjauca tas, ka viņš bija mantojis Agneses vecāku apdzīvojamo platību. Tiesa kas tiesa, šim vecmodīgajam dzīvoklim trūka mūsu laikmetam raksturīgo ērtību. Kādreiz senāk Oskars ierunājās, ka būtu jāgādā labāks dzīvoklis, bet Agne bija sašutusi un šo priekšlikumu noraidīja. Viņa ar putām uz lūpām gvelza par kādu tur apgādājamo mentalitāti, kas esot plaši jo plaši ieviesusies, un pasludināja: ikviens kārtīgs cilvēks pats rūpējoties par to, lai tam būtu jumts virs galvas un dažkārt tā labad atsakoties no citām ērtībām. Viņa labāk gādājot par visu pati nekā nodarbojoties ar ubagošanu un intrigām. Agnes domu gaitai bija viņas mātes piena piegarša.

Nē, Agne šobrīd šeit nederēja. Lai viņa mierīgi turpina dzīvot no saviem vecākiem mantotajā dzīvoklī, lai, uzģērbusi cimdus, kurina krāsnis un ap Jāņiem lai pameklē vīru, kurš izlabotu un nokrāsotu jumtu, Oskaram gar šīm rūpēm vairs nebūs nekādas daļas.

Oskara domas droši vien aizklīstu diezin kādos tālumos, ja Lukops nebūtu atklājis sanāksmi.

— Mums jāpiešķir trīsistabu dzīvoklis ar blakus telpām, kurā ir gandrīz vai visas iespējamās ērtības.

— Kādas ērtības? — kāds satraukts iesaucās, liekas, Armilde Kasina. Oskars bija par slinku, lai pagrieztu galvu, Armildes Kasinas balss bija ļoti līdzīga Anne-līzes Artmanes balsij.

Lukops nosauca visu attiecīgo inventāru, piemēram, vannu, atkritumu šahtu, automātisko plīti, iebūvētu ledusskapi un visu pārējo. Ieturēja īsu pauzi un tad pabeidza:

— Dzīvoklī ir arī tranzistors — tīrītājs, ko tautā dēvē par suņa tipa putekļsūcēju. Visas starpsienas ir bīdāmas, tā ka iespējams pārvērst visas istabas par vienu kopēju zāli. Kapitālajās sienās ir iemontēts platekrāna televizors un stereofoniskais magnetofons. Nospiežot attiecīgo podziņu, no griestiem noslīd alu-mīnijfolijas kinoekrāns. Lai varētu izpildīt rīta rosmi, vannas istabā ir uzstādītas pretestības atsperes kājām, rokām un kaklam. Griestos vajadzētu būt iemontētam arī smaržu ģeneratoram, kas, atbilstoši programmēts, rada priežu meža, rožu dārza vai pļavas noskaņu.

Sievietes nopūtās, vīrieši, demonstrēdami savu sajūsmu, mīņājās pa dubļiem. Perts Tīvels sašūpoja savu galdu. Viņš nu gan nepretendē uz dzīvokli, Oskars domās pārskaitīja savus konkurentus.

— Cik tad mums īsti ir to dzīvokļu gribētāju? — Lukops jautāja.

Pirmajā acumirklī SDP Institūta vadītājs pat neuzdrošinājās paskatīties apkārt. Dievs vien zina ko viņš īsti gaidīja. Varbūt cerēja, ka cilvēki būs saprātīgi reālisti un veltīgi nenositīs laiku ar strīdiņiem, ja manīs, ka izvirzījušies nopietni pretendenti.

Rokas bija pacēluši visi galvenie SDP Institūta darbinieki.

Un Jāns Tempels, kaut pārējie darbinieki, kam mazāks stāžs, baidījās nākt klajā ar savām pretenzijām.

Lukops vēroja baseina dubļus un ļāva, lai cilvēki paši novērtē stāvokli. Kamēr SDP Institūta vadītājs vilcinājās, trīs rokas noslīdēja zemē. Visatturīgāko personu godu izpelnījās Annelīze Artmane, Perts Tī-vels un Ēbens.

Tātad sasprindzinātā pauze bija samazinājusi konkurentu skaitu par trim vienībām. Palika Armilde Ka-sina, protams, Oskars un Jāns Tempels, un saimniecības vadītāja.

Fakts, ka noslīdēja lejā arī Perta Tīvela roka, darīja Oskaram lielu prieku. Pareizāk gan — ļaunu prieku, jo Perta Tīvela atteikšanās nozīmēja, ka viņš, būdams vīrietis, pārāk viegli izstājas no cīņas. Viņš droši vien gribēja labāku dzīvokli Irisas dēļ. Laikam jau cilvēks zaudēja pašpārliecību, ja tik žigli novērsās sāņus.

Ilgāk par visiem turēja roku paceltu Oskars.

Kad SDP Institūta darbinieki bija iedzēruši kārtējo devu rudzeļļas, Lukops lūdza, lai darbinieki pārgrupētos. Baseina vienā galā nosēdās tie, kas uz dzīvokli nepretendēja, bet pretējā pusē novietojās, izsakoties Ēbena vārdiem, cīnītāju piecnieks.

Kā pirmo uzklausīja saimniecības vadītāju, kura sēdēja baseina pašā malā.

Oskars nosēdās rindā pēdējais un jutās ļoti apmierināts, ka arī runās pēdējais. Visu laiku viņš varēs noklausīties citu argumentus un sakoncentrēt savas domas. Bez tam viņš atcerējās SDP Institūta vēstuļu konkursa rezultātus, kur Madiss Kegels, kura vēstuli nolasīja pēdējo, uzvarēja.

— Man ir liels dzīvoklis, par kvadratūru nesū-

dzos, — saimniecības vadītāja nedroši iesāka, — bet ziemā kakti piesarmo un no sliekšņa ledus jāatskalda ar cirvi. Es nespēju šo dzīvokli apdzīvot. Man ir divi bērni, abi mācās universitātē. Kad tie atgriezīsies, trīs-istabu dzīvoklis mums noderēs lieti.

— Kur nu šīs atgriezīsies, gan jau apprecēsies, — Tīna Arnika raidīja starpsaucienu.

— Nē, viņas neprecēsies vis, — saimniecības vadītāja protestēja, — viņas skaidri atceras, kā rīkojās tēvs.

— Lūdzu, netraucēt runātāju, — Lukops aizrādīja, novērsās un ieklepojās.

— Viss? •— noprasīja Perts Tīvels, kurš, uzlicis bloknotu uz ceļiem, protokolēja sapulci.

Piecēlās Armilde Kasina. Saimniecības vadītāja bija runājusi sēdus, bet otras nodaļas vadītāja uzstājās gluži kā tiesā.

— Godājamie darba biedri! Man ir trīs mazi bērni. Divi apmeklē skolu, pats jaunākais vēl ne. Vīrs pelna maizi komponēdams, tāpēc man jāpiecieš dzīvoklī flīģelis. Ja kāds gribētu aizrādīt, lai vīrs gādā dzīvokli, tad es varētu atbildēt, ka viņš nav pakļauts nevienai organizācijai vai iestādei. Viņš strādā pēc gadījuma līgumiem un konkrēti veic muzikālās reklāmas centra pasūtījumus. Viņa pēdējais darbs ir bo-nierētāja valsis, kas radīts bonierējamo aparātu reklamēšanai. Varbūt kāds būs dzirdējis? Tā. Tālāk man gribētos sacīt, — Armilde Kasina bezpalīdzīgi paskatījās apkārt, taču, ieraugot baseina viņā galā sēdošo sejās pieklājīgu vienaldzību, viens tās lūpu kaktiņš sāka raustīties. — Padomājiet paši, — viņa sāka steigties, — pats jaunākais bērns atsakās lietot tualeti, kas atrodas kopējā koridorā. Mazais katru reizi noliek savu podiņu istabas vidū, kur ir neliels brīvs laukumiņš. Mūsu vienīgais galds ir piekrauts ar bērnu burtnīcām un grāmatām. Tāpēc bērni brokasto un pusdieno zem galda. Viņi paņem bļodiņas saujā un, sēdēdami uz grīdas, notiesā savu porciju. Mūsu bērni ir ļoti aktīvi. Vecākais būvē lidmodeļus un pūķus, visi griesti piekarināti pilni. Naktīs es jūtos kā lidlaukā, allaž nogāžas kāda lidmašīna. Vai jūs varat iedomāties, cik tas ir šausmīgi? Tu pamosties no miega, steigā iededz naktslampiņu un ieraugi pūķa šausmīgo seju, kas tik ļoti atgādina cilvēku. Bez tam manam vīram piemīt viena slikta īpašība — viņš pa miegam dzied. Mums katrā ziņā ir vajadzīga vēl viena istaba, lai viņu pilnīgi izolētu no pārējiem gan ar viņa dienas, gan nakts mūziku. Vidējam bērnam ir iedzimta sirdskaite, viņam katru dienu daudz jāvingro. Mēs ierīkojām starp lidmašīnām apļus, un pie tiem tad augām dienām karājas mūsu vidējais dēls. Kad sāk vingrot un vicināt kājas, tas noslauka visu, kas apkārt atrodas vai ir nolikts.

Armilde Kasina ieraudzīja ļaužu sejās ziņkāri. Otrās nodaļas vadītāja bija visu paskaidrojusi. Viņai kļuva vieglāk, jo juta, ka teiktie vārdi nav kaisīti vējā, bet trāpījuši sirdīs.

— Viss? — Perts Tīvels noprasīja.

— Vēl mazlietiņ, — Armilde Kasina norūca un lēnām apsēdās. — Vēl pāris vārdu par mani pašu. Es allaž esmu ilgojusies pēc atzveltnes krēsla. Bet pašlaik man nav to kur nolikt. Bet es pagaidām esmu vēl cilvēks!

Brītiņu klusējusi, spēji izpūta elpu no plaušām un dedzīgi iesaucās:

— Padomājiet jel, man nemūžam, kopš bērna kājas nav bijis dzīvokļa ar kondicionētu gaisu! Bet suns — putekļu sūcējs? Varu iedomāties, kādā mērā tas atvieglotu strādājošas mātes mājas soli! Ieslēdz tikai, un tas pats sāk staigāt pa istabu un uzpost telpas.

Izložņā visus kaktus, aprij visus putekļus, kas ir zem gultas vai ap galda kājām. Netrokšņo, neatsitas pret priekšmetiem. Ja piespiestu bērnus neskraidīt apkārt, gan apkoptu ari tos.

Par suni — putekļu sūcēju Armilde Kasina runāja ar tādu aizkustinājumu, it kā runātu par mīļu, bet mirušu lopiņu.

Annelīze Artmane skaļi nopūtās.

— Visam manam mūža darbam nav nekādas jēgas, — apkopēja gaudās.

SDP Institūta mudaistu kultūras telpās iestājās nomācošs klusums.

Oskars sajuta dīvainu dūrienu pakrūtē. Viņš labprāt pavēlētu: laiks, apstājies!

Tas nemaz nebija tik sen, kad modernas līdzjūtības saucienus izraisīja fakts, ja kādam kopš bērnības nebija dzīvokļa ar vannas istabu. Bet tagad jau runā par suni — putekļu sūcēju un kondicionētu gaisu.

Lukops pamāja ar roku, un Ēbens iedarbināja mūzikas aparātu. Cilvēki pēkšņi it kā pamodās. Ļaudis piecēlās un sāka mūzikas taktī bradāt pa dūņām.

Starpbrīdis beidzās.

Vārdu deva Tīnai Arnikai.

— Jau agri kļuvu bārene. Mani audzināja trīs tantes, trīs māsas. Tagad viņas visas ir vientuļas. Dzīvo atšķirti — tālu viena no otras. Man gribētos tās savākt vienkop, tas ir, pie sevis. SDP Institūta darbinieki zina manu kajīti. Tur pie labākās gribas tantēm nepietiktu vietas. Suni — putekļu sūcēju es nekāroju. Kad dabūšu dzīvokli, labprāt atdošu šo daiktu Armil-dei Kasinai. Bet arī man ir savs sapnis, tikai tas nav tikai nedzīvs atzveltnes krēsls. Es ilgojos redzēt ap sevi savas mīļās tantes. Viņas čivinātu tikpat mīļi un priecīgi kā zvirbuļi. Uz uguns sīktu tējkanna. No rīta viņas sapulcētos virtuvē, visām sārti vaigi, balti lakatiņi galvā. Viņas pierunātu mani silti apģērbties, ja būtu auksts laiks, un iespiestu saujā lietussargu, ja lītu.

Tīnai Arnikai kvēloja acis. Viņa bija ļoti aizkustināta.

Nomierinošās tabletes sāka iedarboties. Oskars sāka grozīties, nezinādams, kur bāzt savus pirkstus, lai tie nedrebētu. Šeit nebija atvilktnes, kur tos saspiest, lai varētu sev nodarīt sāpes. Smadzenēs atkal viss sagriezās jūklī. Bija pārāk izšķirīgs mirklis, lai pagūtu savaldīties pilnīgi. Ko viņš lai izspēlē pretī visiem pārējiem dzīvokļa gribētājiem?

Pirms Oskara runāja Jāns Tempels.

Viņam, protams, bija maz izredžu, rezultāts, gluži dabiski, bija daudzējādā ziņā atkarīgs arī no darbinieka stāža SDP Institūtā. Šveicara amats taču tika ieviests ļoti nesen. Dievs vien zina uz ko cerēja Jāns Tempels, kad tas pacēla roku. Viņš gan bija vairākkārt ticis uzslavēts par centību, taču savus pienākumus nebija pildījuši slikti arī pārējie. Un tomēr tika svinīgi pasludināts, ka vārds tiek dots Jānām Tempelam. Kamēr Jāns Tempels runāja, Tīna Arnika klusi pastaigājās pa baseinu. Garā runa bija kaut cik atslogojusi viņas dvēseli, un viņa, mīļi smaidīdama, piedāvāja kokteili «Duku». Šo mārku bija izgudrojusi pati Tīna Arnika un veltījusi dūņu kultūrai.

— Man ir trīs dēli, kas, paldies dievam, šobrīd dzīvo šķirti. Pa trim dēliem kopā sanāk septiņi mazbērni. Un arī tie visi ir precējušies un dzīvo, paldies dievam, katrs par sevi. Trīs jaunās ģimenes dzīvo pie manis.

— Tikko pats teicāt, ka dzīvojot katrs atsevišķi, kā tad viņi atkal tika kopā? — kāds paklusi it kā pie sevis ieminējās.

— Visi dzīvo par sevi, paldies dievam, — Jāns Tempels atkārtoja (alias Jāns Tempelbergs, kurš vēstulē

SDP Institūtam nebija skāris pats savus sadzīves apstākļus). Katrs par sevi gan, bet visas trīs ģimenes mitinās manā dzīvoklī. Man ir divas istabas. Tas nozīmē — bija divas istabas. Vienā istabā dzīvo viena ģimene, viņiem ir divi bērni. Otru, lielāko istabu, divas ģimenes sadalīja uz pusēm ar starpsienu, un katrā ģimenē, paldies dievam, ir viens bērns. Mēs ar sievu mitināmies virtuvē un priekšnamā. Vienu nakti priekšnamā guļ sieva, otru es. Tā teikt — pārmaiņus. Priekšnamā ir mierīgāk, un tur nesmird. Gāzes plīts smird. Arī es varētu atdot suni — putekļu sūcēju kādam citam, mums ar sievu ir vajadzīga gultas vieta un ēdamgalds. Būtu labi, ja atrastos arī pāris krēslu, uz kuriem, paldies dievam, varētu apsēsties.

Pēc Jāna Tempela runas Oskara sirdsapziņa šķita kā apskurbusi. Vēl tikko viņš bija domājis, ka, konkurējot ar iepriekšējiem, viņam nebūs nekādu panākumu. Te pēkšņi vēsais saprāts it kā sabojājās, bez tam gara acu priekšā brīnum skaidri pacēlās Irisas tēls, un tas izšķīra visu.

Oskars spēji piecēlās un, apmezdams līkumu ap starpbaseinu un rotēšanas aparātu, traucās pie lāzera šķiltavām. Uz grīdas palika dubļainas pēdas, bet Oskars nepievērsa šim sīkumam ne mazāko uzmanību. Galvenais — viņš paguva savlaicīgi paslēpt seju aiz aizsargstikla. Cigarete zobos kratījās, taču lāzera stars trāpīja mērķi — iekvēlojās ugunīgs kamols, tam sekoja pirmais dziļais dūms. Oskars traucās atpakaļ uz savu vietu, taču neapsēdās, bet nepalika arī stāvot. Ķermenis bija pa pusei stāvus, viena roka atbalstījās pret baseina malu, otra turēja cigareti. Šķita, it kā viņš izstaipītos, lai pirms ķermeņa iztaisnošanas spēji sabruktu.

— Dodiet pajumti mīlestībai! — Oskars iesaucās.

Viņš pat nedomāja apsēsties, dibens pats nejauši pieskārās pie baseina sienas. Viņš gatavojās tūdaļ saņemties, lai turpinātu runāt. Izbrīnītas sejas ar lielu interesi gaidīja vārdus, kuriem vajadzētu tūdaļ atskanēt. Oskars ierāva vēl pāris dūmu un atvēra muti, lai argumentētu savu izsaucienu. Taču dīvainā kārtā nedzirdēja vārdus, kurus diktēja smadzenes. Varbūt viņa mēli bija sastindzinājis dzēriens «Duku»? Pēdējo reizi Oskars bija zaudējis valodu kaut kad kādā no pamatskolas pirmajām klasēm, kad negaidot ieradās inspektors un izsauca viņu. Protams, šobrīd Oskars vairs neatcerējās šo gadījumu. Viņš vienkārši nedzirdēja pats savu balsi, pietūkušās lūpas šķita tik kokainas, ka cigarete draudēja nokrist zemē.

Oskars mēģināja vēlreiz kaut ko pateikt, taču veltīgi. Nosvīdis aiz sasprindzinājuma, viņš ar mokām pacēla roku, taču arī tā ļengana nošļuka lejā.

— Oskaram ir lieliska sieva,— kāds it kā tiecās viņam palīdzēt.

— Un jauka, pieaugusi meita, — paslavēja vēl kāds cits.

— Viņiem ir plašs dzīvoklis ļoti labā rajonā, — papildināja cits zinātājs.

— Viņš gan pieprasa dzīvokli gluži bez vajadzības, — vēl kāds skaļi izsacīja vispārības spriedumu.

25

Oskars sēdēja savā kabinetā un uzkrāja spēkus, lai paceltu vēstuļu giljotīnu un sāktu atvērt aploksnes. Šodien atkal bija pienācis bagātīgs sūtījums, un Oskars skumīgi vēroja vēstuļu kaudzi, kas bija jāizlasa un jāsašķiro.

Pēdējā laikā viņš juta, ka spēki sāk apsīkt. Var jau būt, ka tam par iemeslu bija pavasara nogurums. Taču Oskaru bija ļoti ietekmējusi valodas zaudēšana pēdējā dzīvokļa sadalē, tāpēc viņš šaubījās par sevi un kļuva uzmanīgs. Senāk Oskars brīvajos brīžos labprāt apstaigāja kabinetus un tāpat vien papļāpāja ar vienu otru kolēģi. Tagad viņš baidījās no cilvēkiem un turējās malā. Ja kāds pabāza galvu pa Oskara kabineta durvīm, viņš izlikās, ka ir noslogots darbā.

Ne jau tikai Oskaru nomāca caurkrišana, dzīvokli piešķirot, tas pats notikums vai pavasara nogurums nomāca arī pārējos. Jāns Tempels sēdēja pie durvīm galīgi sadudzis. Un, ja kāds apvaicājās par viņa pašsajūtu, Tempels atbildēja vienu un to pašu:

— Paldies dievam, vēl es dzīvoju un nenomiršu līdz tam brīdim, kamēr dabūšu dzīvokli.

Saimniecības vadītāja pēc dzīvokļa dalīšanas sanāksmes vairs nekrāsoja lūpas. Iznēsājot kafijas tases vai tabletes, viņa novērsa savu bālo seju, it kā pētītu telpas sienu vai novērtētu mēbeļu izvietojumu.

Ļaudis melsa, ka Tīna Arnika sarīkojot savā kajītē trakas balles, tur piedalījies arī pats Lukops. Kaut kas tāds tika čukstēts SDP Institūta koridoros. Baumām taču laikam bija kāds pamats, jo Tīna Arnika ieradās darbā pārgurusi, nevērīgi krāsotiem acu plakstiņiem, lai acis neizskatītos pārāk iekritušas. Viņa visādi tiecās uzlabot savu garastāvokli, pēdējā laikā, atcerējusies Andoras ābeču rakstnieces paražu, bija sākusi pat valkāt nāšu paplašinātājus. Nāšu paplašinātāji, kurus savā laikā tik maz un skopi ražoja, tagad mētājās uz visām letēm — ņem, kādu izmēru vien vēlies.

Saņēmusi orderi, Armilde Kasina pēdējā laikā bieži izprasījās no darba. Varbūt viņai nepatika kolēģu skaudīgie skatieni, taču ļoti iespējams, ka daudz darba un rūpju prasīja jaunā dzīvokļa iekārtošana — pēdējā laikā otrās nodaļas vadītāja bija kļuvusi ļoti mazrunīga un nevienam nekā nepaskaidroja.

Tie, kas bija sapulcē, kurā piešķīra dzīvokli, lielākā vai mazākā mērā pastāstījuši par savām rūpēm, tagad jutās visai neveikli. Oskars ne reizi vien atcerējās, kā īrisa bija satrūkusies, jo tai šķita, ka par viņu zina jau pārāk daudz. Bet Oskars jau nebija vienīgais. Ikviens vairāk vai mazāk bija pieredzējis, ka par aizkustinājumu vai izmisumu, vai arī pļāpību alkohola ietekmē vēlāk nācās bargi samaksāt. Bailes kļūt smieklīgam vai aprunātam radīja hronisku viltus paniku, kura, sastopot kādu indivīdu vai veselu sabiedrību, kas dzirdējuši grēksūdzi, atkal atjaunojās gluži kā sens slimības process.

Atvērdams aploksnes, Oskars nesakarīgi domāja gan par šo, gan to. Laiku pa laikam it kā pats no sevis pār lūpām izlauzās sāpīgs vārds: īrisa. Sirdi nomāca kas neskaidrs un mokošs. Pārlaidis skatienu pār kārtējo vēstuli, Oskars to ielika atbilstošā kastē. Šodienas vēstulēm bija visai parasts saturs — viens sūdzējās par nesalabotu jumtu, otrs lādēja trokšņus un vibrāciju, trešais gaudās, ka nokļūšana ar bērnu ratiņiem augšējos stāvos vai lejā esot tīrais krusts. Taču lielākā daļa vēstuļu, kā parasts, iesākās ar vārdiem: «Man nav kam izsūdzēt savas bēdas...» Oskars pasmaidīja. Tas bija tik sen, vēl Rēzusa laikā, kad SDP Institūtā ieradās elektriķis — racionalizators, kurš demonstrēja trīsriteņu bērnu ratiņu zīmējumus un stāstīja par sava izgudrojuma spožo nākotni. Oskars bija cieši pārliecināts: ja tik tiešām bērnu ratiņu problēma tiktu atrisināta, neapmierināto skaits nekļūs mazāks. Piemēram, kādā jaukā dienā sievietes konstatēs, ka nav grūti bērnus nogādāt augšā vai lejā pa kāpnēm, bet. ka bērnu dzemdēšana ir ārkārtīgi grūts un veselībai kaitīgs process. Nav neiespē-jamsf ka viņas pieprasīs, lai bērnus radītu inkubatoros. Bez tam šī problēma nepavisam nav nekas jauns — laiku pa laikam tā atkal ieraudzīja dienas gaismu. Un tā tālāk un tā joprojām. To sauc par progresu, Oskars ar ironiju nodomāja. Zinātnieki sāks aizrauties ar inkubatoru sistēmām, bet ar mākslīgu cilvēka radīšanu nenovēršami pacelsies jautājums par sugas izkopšanu, arī pašlaik ģenētika sper plašus, cerību pilnus soļus. Parasto ierindas cilvēku vietā planētu sāks apdzīvot labi attīstīti, skaisti un absolūti veseli pilsoņi. Šie jaunie iemītnieki darbosies racionāli aizvien pieaugošā progresa vārdā, viņus neapdraudēs vājuma brīži, dvēseles mokas, izmisums un visāda citāda veida izjūtu drazas, kas tagad vajā indivīdu un bremzē vispārējo attīstību. Viņiem nebūs vajadzīga dvēseliska tuvība, jo atbalstu un mierinājumu prasa vienīgi tie, kas kaut kādā veidā ir nepilnīgi, tādēļ nobijušies no pasaules. Jaunie planētas iemītnieki apmierināsies vienīgi ar fizisko mīlestību, kas nepieciešama, lai organisms funkcionētu nevainojami. Tie allaž būs jauni un dzīvos bezgala ilgi.

Pēkšņi Oskaru ieinteresēja jautājums, vai pēdējos gadu simteņos cilvēka mūžs tiešām ir kļuvis garaks. Viņš izkalkulējās gan šā, gan tā un beidzot secināja, ka viss, lielākā vai mazākā mērā, ir palicis agrākajā līmenī. Pastāvošie kari ar miljoniem upuru kopumā ir nolaupījuši cilvēcei miljoniem un triljoniem mūža dienu. Apmēram tāpat kā senāk, kad cilvēkiem dzīvību laupīja epidēmijas un mēris.

Vāles nesēji un kādreizējie jātnieki krācošos zirgos ar zobenu rokā laikam iedzen kapā samērā maz cilvēku.

Oskars centās padzīt šīs grēcīgās domas un nolika zem giljotīnas nākamo vēstuli.

Tur kāda atkal sūdzējās par nepanesamu vieņtu-lību. Oskaram, kā jau parasts, vajadzētu iemest šo vēstuli sarkanajā kastē, taču viņa uzmanību piesaistīja autores vārds: Līrika.

Zvanīja telefons.

Turēdams vēstuli labajā rokā, Oskars ar kreiso gausi nocēla klausuli.

— Tev tūlīt žigli jānāk uz mājām! — Kerta šņukstēja.

— Kas noticis? — Oskars satrūkās.

— At-rāk! — Kerta norīstījās un'nolika klausuli.

Oskaram uznāca sirdsklauve.

Pēkšņi vēstule likās pilnīgi lieka un viņš pat aizmirsa, kurā kastē tā jāiesviež. Pacēlies stāvus, Oskars izdarīja dažas ierastas kustības, it kā lai nokoptu galdu. Pēdējā vēstule palika, varētu teikt, karājamies gaisā un traucēja. Tā nebija vairs aploksnē, taču arī ne kastē.

Oskars salocīja vēstuli un iebāza kabatā.

Ja Kertas balss nebūtu tik žēla, Oskars kopā ar Ebenu priecātos par straujo braucienu. Mašīna, violeti krāsota vabole, klusu aprija kilometru pēc kilometra. Oskars atcerējās, ka viņš kara laikā uz vaļējas platformas bija braucis uz lauku mājām, kas atradās sešdesmit kilometru attālumā, — veselas divpadsmit stundas. Tajā februāra dienā lija lietus un pēc tam sāka piesalt. Oskara virsdrēbes apledoja, sakustoties varēja skaidri sadzirdēt, kā nokrakšķ ledus. Kad viņš kādā pieturā ieskrēja stacijas ēkā un piespieda dūraiņus pie kvēlojošas krāsns, gaisā pacēlās vesels garaiņu mākonis.

Ēbens ieslēdza radio. Notika pārraide namamātēm, tika risināts jautājums par to, vai, pasniedzot kokteili, ledus gabaliņam jābūt apaļam, kvadrātveidīgam, vālītes vai zvaigznes formā.

Kerta gulēja uz dīvāna ar seju uz leju. Oskaram ienākot, viņa pacēla saraudātās acis.

Paldies dievam, vismaz ārēji meitene šķita vesela. Agne darbā, māja nedega.

— Es taču nevaru tavu histēriju dēļ skriet projām no darba, — Oskars sacīja gurdenā balsī.

— Tarmo iet projām, — Kerta čukstēja.

— Mēs visi kaut kur aizejam, mēs visi nākam no kaut kurienes, — Oskars mierīgi atteica.

— Viņu iesauca armijā. Šodien iesēdinās vilcienā, — Kerta paziņoja un atkal sāka raudāt.

— Vajadzēja piezvanīt mātei, izraudāties pie viņas krūtīm, — Oskars apnicīgi norūca.

— Tev ir kaut kas jādara, — Kerta nerimās.

— Kārto pati savas padarīšanas ar puišiem, — Oskars atcirta. Viņš nožēloja, ka bija aizlaidis projām Ebenu.

— Esi gan tu muļķis, — Kerta nopūtās un, pagriezusies uz muguras, sakrustoja pirkstus zem pakauša. — Pie visa vainīgs taču esi tu. Tagad laikam gribi mazgāt rokas nevainībā.

— Protams, mūsu dienās bērnus ved pie valga — pat uz augstāko mācību iestādi. Mūsu dienās laikam arī tēviem būs jābildina puiši meitas vietā. Kādreiz mēs bijām ļoti nelaimīgi, kad māte pirmajā skolas dienā mūs ieveda pirmajā klasē.

— Tu runā kā pēdējais čabata.

— Un tu esi tik nevarīga, ka tev jālūdz sklerotiķa palīdzība, — Oskars pārmeta. Gluži neviļus viņš sāka tēlot cilvēku ar bojātām smadzenēm. Senāk Oskaram viegli izdevās uzjautrināt nopietnus vai saīgušus cilvēkus.

— Kad es mātes dvēseles miera dēļ sāku vāzāties ar to Tīvelu, mūs abus savukārt izsekoja Tarmo. Toreiz tas man likās jocīgi. Bet tad viņš saspītējās un pameta skolu. Neesmu īsti droša, ka viņš to darīja tikai tādēļ. Katrā ziņā — Tarmo ir projām. Saņēmu no viņa dažas bezkaunīgas vēstules. Sadusmojos. Protams, es taču nevarēju viņam izstāstīt, ka saejos ar Tīvelu tava stulbuma dēļ. Gluži otrādi, man likās, ka nelielas greizsirdības mokas nāks notikumu gaitai par labu.

Oskars sāka smieties.

— Cik agri sievietes kļūst aprēķinātājas un ļaunas!

— Ar tādiem kā jūs citādi nevar, — Kerta nopietni atteica.

— Ai, kāda dzīves gudrība! — Oskars zobojās.

— Tu esi bezgala ilgi izmantojis mātes pacietību. Vai tu domā,ka es priecājos, kad paklīda dažnedažādas baumas par tēvu?

— Kāpēc man būtu jādzīvo kā ieslodzījumā?

— Tad vajadzēja aiziet! — Kerta atcirta ar dusmām. Acīs atkal sariesās asaras.

— Tev vienkārši runāt, — Oskars sacīja mierīgā garā.

— Labi, — Kerta atcirta, ātri pieceļas un nosusināja asaras. — Tagad tu nāksi man līdzi un pastāstīsi visu Tarmo.

Kertas seja pārklājās ar sarkaniem plankumiņiem. Viņa kareivīgi sabāza rokas kabatās. — Es viņu mīlu. Vai tu vispār spēj iedomāties, kas ir mīlestība?

Oskars saruka krēslā. Šķita, ka Kerta tūdaļ gluži kā tīģeris metīsies tam virsū.

— Tu mazliet vieglprātīgi žonglē ar lieliem vārdiem.

— Toties man ir nopietns un apdomīgs tēvs, — Kerta nikni iesmējās un ar spēju kustību atsvieda matus pār plecu.

— Tiec galā ar viņu pati. Uzvel visu vainu man, — Oskars gandrīz vai lūdzās.

— Nevaru. Tev jānāk. Viņš ar mani vairs nesarunājas. Bez tam vai tu domā, ka tas ir tik viegli lūgt piedošanu?! It īpaši, ja neesi vainīga.

Oskars devās Kertai līdzi. Meitene tik ļoti steidzās, un tēvs tikai ar mokām turējās līdzi.

Pie iesaukšanas punkta vārtiem drūzmējās ļaužu pūlis. Meitenes modernām, raibi skūtām galvām, apsējušas īsas kaklasaites, lauzās uz priekšu. Visas valkāja nāšu paplašinātājus. Oskars slepus pablenza uz savu meitu un pateicās liktenim, ka viņa meita ir mazliet atturīgāka modes jautājumos. Ja Oskars spēja skatīties apkārt, atšķirt vienu otru seju vai augumu no kopējā bara, tad Kerta toties neredzēja nekā. Viņa lauzās tieši slēgto vārtu virzienā, virs kuriem rēgojās izbalējis plakāts: esi sveicināts!

Redzēdama, ka uz priekšu vairs netiks, Kerta sāka spraukties atpakaļ. Oskars, kas stāvēja mazliet nomaļus, redzēja, ka viņa meitas galva te paceļas virs pūļa, te nozūd barā. Nākamajā acumirklī Kerta jau bija klāt un elsoja Oskaram ausī. Viņa apveda Oskaru ap kādu stūri, abi pagāja garām kādai mājai un nokļuva pie garas un augstas plankas. Vietām sašķiebusies sēta draudēja apgāzties. Pašlaik neredzama roka izbīdīja uz ielas pudeli, tā šķindēdama saplīsa uz asfalta. Kerta cieši pieplaka pie plankas un tiecās paskatīties pa spraugu. Viņa nebija vienīgā, šeit pulcējās vēl arī citas meitenes — gan pa vienai, gan kopā ar draudzenēm. Gan čivinādamas, gan klusēdamas tās mēģināja sazināties ar puišiem, kas atradās žoga iekšpusē. Kāds pārdrošs puisis bija uzkāpis pat kokā un sarunājās ar savu meiteni. Kāda jauniesaucamā māte, turēdama saujā pudeli,mēģināja atgrūst meiteni sāņus un lūdzās, lai svešais nebēdnīgais puisis paņemtu pudeli un nogādātu dzērienu viņas dēlam. Zēns paliecās uz leju, sieviete pastiepās uz augšu, un

beidzot vingrotājam laimējās pudeli satvert. Vai nu roka bija sasvīdusi, vai arī zēns kļūdījās — pudele atsitās pret plankas malu, saplīsa un apšķaidīja ar sarkanvīnu kā meiteni, tā sievieti.

Oskars pievirzījās tuvāk pie žoga. Pašlaik pie barjeras radās tieši tik liels robs, lai tur pietiktu vietas arī Oskaram. Kā jau piesardzīgs cilvēks, viņš baidījās, ka tikai kaut kas neuzgāžas uz kakla arī viņam. Kerta pat acu nepameta uz tēvu. Viņa neatlaidīgi vēroja pagalmu.

Interesanti, Oskars nodomāja, kāds brīnuma spēks man varētu tagad atrast Tarmo! Pa ietvi tuvojās kāds saraudājies zēns. Meitenes gluži kā pēc pavēles tika atrautas no žoga. Viņas aplenca noraudājušos zēnu. Zēns bija pārrāpies pāri žogam, bet ielēcis pelnu tvertnē. Tagad tas purināja drēbes un, gluži kā izslāpušais tuksnesī, lūdza dzert.

Kerta- pati pirmā pameta pelnu maisu. Meitenes mutes kaktiņos virmoja lepns smīns. Viņa atkal tuvināja seju plankai — vai viņa tiešām iedomājās, ka tūdaļ pie pelēkā, mēmā žoga pienāks Tarmo un nekļūdīgi atradīs to vietu, kur stāvēja Kerta, gan no otras puses nesaskatāma.

Varbūt Kerta cerēja uz telepātiju.

Taču viņa drīz vien pārliecinājās, ka tā stāvēt nav nekādas jēgas. Viņa atkal sakampa Oskara roku un pieveda tēvu atpakaļ pie vārtiem. Pa to laiku šeit bija piebraukti daudzi automobiļi, tā ka cilvēkiem kļuva pārlieku šauri un satiksmes autobuss tikko spēja aizlavīties garām. Lielākā daļa pavadītāju stumdījās gar vārtiem tāpat kā pirmīt, bet arī malā stāvētāji pulcējās bariņos un par kaut ko apspriedās.

— Vai tu redzi? — Kerta paraustīja Oskaru aiz piedurknes.

Oskars nezināja, kas viņam būtu jāredz. Viņa skatiens, bez šaubām, meklēja Tarmo, kaut gan zēnam vajadzēja atrasties žoga iekšpusē, par ko nebija ne mazāko šaubu. Taču Kerta vēlreiz pievērsa Oskara uzmanību kaut kam, līdz beidzot Oskars saprata, uz ko viņam jāfokusē. Zem papeles stāvēja visparastākā meitene — noskūtu galvu, izkrāsotu muti, tauriņš pazodē, kājās zvejniekzābaki pāri ceļgaliem, tieši tāds pats modes kliedziens, kādu Kertai bija izgādājusi Agne. Arī viņa valkāja nāšu paplašinātājus tāpat kā visas pārējās viņas gadagājuma meitenes.

Oskars atkal atcerējās Andoras ābeču rakstnieci. Galu galā, no tāluma atskatoties, gluži jauka un mīļa atmiņa.

— Paskaties, — Kerta čukstēja un pēkšņi sāka raudāt.

— Šausmīgi, — Oskars, drošs paliek drošs, noteica, kaut gan meitene zem papeles bija gluži tāda pati kā visas. Drošības dēļ viņš nolēma svešo meiteni nopelt, citādi — ej tu nu sazini. Šīs figūras parādīšanās dīvainā kārtā bija Kertu satriekusi.

— Iesim projām, — Kerta šņukstēja.

— Ejam, — Oskars atvieglots piekrita. Tie abi steidzīgi attālinājās no ļaužu gūzmas, kas Oskaram bija galīgi apnikusi.

Visu atpakaļceļu Kerta raudāja. Oskars viņu netraucēja. Viņš turēja meitas elkoni, jo jāšaubās, vai Kerta caur asarām saredzētu ceļu.

Pamazām Kertas noskaņas pielipa arī Oskaram. Drūmas domas sāka lenkt aizvien neatlaidīgāk. Viņš atcerējās reizē gan lielākas, gan mazākas nepatikšanas. Drūmās domas laiku pa laikam atsitās pret slēgto loku, kurā bija nokļuvušas viņa attiecības ar Irisu.

Pie vārtiem Oskars atcerējās kādu sen redzētu epizodi. Kādreiz tas kopā ar Agni bija aizbraucis uz Silto jūru. Pastaigājoties pa subtropiem, tie redzēja, kā kāds virs sita pelikāniem pa atkārušos apakšējo knābja pusi.

Oskaram tagad bija tikpat grūti kā toreiz, kad viņš redzēja, kā šis vīrs sita pelikāniem pa knābi.

26

Var jau būt, ka Agne dzirdēja Oskaru grabināmies priekšnamā un vienīgi izlikās guļam. Cik jauki, Oskars nodomāja, ka viņa reizēm prata savu šaudīgo raksturu noskaņot atbilstoši situācijai un tādējādi sekmēja vīra rīcību.

Pirms aiziešanas no mājām Oskars uz pirkstgaliem aizzagās līdz ēdamistabas durvīm. Tā jau viņš bija domājis — uz galda zaigoja puķes un vīdēja kaut kādas paciņas. Agne parasti nolika dzimšanas dienai domātās dāvanas jau vakarā. Tieši tāpat viņa mēdza rīkoties Kertas jubilejās.

Šodien Oskars ne par kādu cenu nevēlējās noklausīties laimes vēlējumos un kopā ar Agni un Kertu iebaudīt rīta kafiju. Pietrūka uzņēmības. Viņš vienkārši nespētu smaidot uzlūkot Agni un Kertu un augstprātīgi pateikties.

Rīts bija lielisks. Paskarbs, saulains, ielas vēl tukšas. Čivināja kaut kādi putni, un kaut kur gandrīz kā strazds svilpa lokomotīve.

Oskars bija mazliet nervozējis, ka Agne varētu pamosties, taču nomierinājās. Viņš tīksmi raudzījās apkārt un elpoja dziļi, dziļi. Neatkarīgi no paša gribas garastāvoklis manāmi uzlabojās. Brīžiem viņš pat jutās tikpat labi kā kopā ar Irisu. Var jau būt, ka Oskaru tonizēja apziņa, ka viņš steidzas pie Irisas.

Bija nolēmis sagaidīt īrisu pie restorāna «Forums». Viņš vairs nespēja ilgāk panest šķiršanos, tā jau bija veltīgi nosists tik daudz dienu. Pēdējās dienās arī pats Oskars, pēc savām domām, bija šķitis pats sev pārlieku stulbs, tāds viņš Irisai nevarēja rādīties. Tāpēc ari nepacēlās roka, lai pirksti izraudzītos uz aparāta ripas Irisas numuru. Bez tam tos nebija savedusi kopā arī nejaušība.

Oskars bija nolēmis uz dažām dienām aizbraukt uz kaimiņpilsētu. Viņš gribēja pierunāt īrisu, lai ari tā brauktu līdzi. Beidzot taču viņiem jāizrauj šim traki skrejošajam laikam no zobiem dažas dienas un naktis. Lai vēlāk notiktu kas notikdams. Tā tas vairs nevarēja turpināties. Oskaram bija jādabū Irisas piekrišana, lai tas varētu doties uz staciju un iegādāties biļetes nakts vilcienam.

Cerību un gaidu pilnie soļi kļuva aizvien vecīgāki.

Kad durvis aizkrita ciet, dzīvoklī tomēr viss palika klusu. Lai paguļas. Tiešām vai izliekoties — vienalga. Cilvēks dzīvo tikai vienreiz, tāpēc tam jābūt jo neatkarīgākam no apkārtējās vides.

Oskars spēra platus, līganus soļus. Viņš izbaudīja pats savu skaidro domu un pārliecību. Bija pēdējais laiks tuvoties Irisai pavisam nopietni. Gan jau pēc tam īrisa no viņa vairs nešķirsies. Lai velns parauj to SDP Institūta dzīvokli ar visu suni — putekļu sūcēju! Kaut kas cits ir daudz svarīgāks cilvēka dzīvē. To nedrīkst zaudēt. Tas ir pat vēl svarīgāks nekā laba veselība.

Pie joda! Skumjas nedrīkst sabradāt cilvēku kā krupi.

Pirms kāda laika, marta beigās, Oskars pa ceļam uz mājām pameta līkumu caur parku. Sniegs jau bija gandrīz pilnīgi nokusis, zem kājām brīkšķēja vienīgi baltā sērsna — gluži kā kalnos, kad saule saēd sniegu, atstājot graudamas kupenu virsotnes. Meža klajumiņa jaunieši jau spēlēja futbolu. Tie skraidelēja šurpu turpu, dažs steigdamies nogāzās gar zemi, uzsizdams gaisā mirdzošus sniega kristālus; uzlēcis augšā, tūdaļ atkal drāzās pakaļ bumbai. Oskars toreiz ilgi vēroja jauniešus un apskauda par to, ka spēle tiem sagādā tik lielu prieku.

Šorīt viņš labprāt pats skraidītu kopā ar citiem.

Oskaram toreiz pielipa sporta drudzis, un viņš vairākkārt aizgāja pat uz stadionu, lai noskatītos vieglatlētikas sacensības. Kādreiz viņu ļoti sajūsmināja lēciena un skrējiena vieglums un elegance, tagad šī senā kaislība atdzima no jauna. Tiesa gan — tikai uz īsu laiciņu. Dīvainā kārtā stadionā nebija neviena skatītāja, tribīnes tukšas. Vēl trakāk, daļa solu bija pamesti likteņa varā un vietām iebrukuši kopā ar sapuvušo grīdu. Oskars mēģināja apsēsties, bet neatrada tādu vietu, kur viņu nepiespiestu uzlēkt stāvus draudīgi krakšķieni. Lai kā Oskars centās visu uzmanību pievērst tam, kas notiek stadionā, viņš tomēr jutās visai neērti. Sportisti izbrīnījušies blenza uz svešinieku, dažs pasmaidīja un aicinādams pamāja ar roku. Oskars, skatītājs, jutās kā tēlotājs, kaut gan patiesībā tēlotāji vēroja viņu.

Kādreiz īrisa sacīja, ka restorānam «Forums» esot pasūtītas dzelzs durvis, lai aizstātu parastās, kuras ik pārvakarus tika izgāztas. Pēc stadiona apmeklēšanas Irisas vārdi ieguva jaunu jēgu, tiešamība lieku reizi apstiprināja, ka laiks ir gājis uz priekšu milža soļiem. Aizrautīgā publika, kas kādreiz pildīja tribīnes, bija atradusi sev citus — labākus medību laukus.

Jau veselu ceturtdaļstundu Oskars pastaigājās restorāna «Forums» priekšā un dauzīja ar kurpju purngaliem oļus. Cilvēki gāzās iekšā pa «Foruma» durvīm, it kā te būtu milzīga rūpnīca. Kādreiz īrisa bija pastāstījusi, ka viņiem esot vairāk nekā pieci simti darbinieku. Viņa pazīstot restorāna personālu tikai daļēji. Gluži labi, Oskars nodomāja, neviens vismaz nezina, ka viņš šeit gaida tieši īrisu.

Tur jau viņa nāca. īrisa. Vienīgā. Neatkārtojamā.

Sasodīts, vai gai viņa būtu ņēmusi nopietni avīzē publicēto brīdinājumu. Arī viņa, tāpat kā pēdējā laikā daudzi citi, valkāja caurspīdīgu plastikāta sejas masku. Tā iesākās pie vaigu galiem un sniedzās līdz gāmuram. Avīzēs tika ziņots, ka, iestājoties pavasarim, ar šausmīgu ātrumu esot sācis izplatīties vīruss AZ2, kas uz ilgu laiku sastindzināja balss saitītes. Nekādu citu zāļu pret šo epidēmiju nebija, — ārsti ieteica aizsargmaskas un meža gaisu.

Oskars devās īrisai pretī. Irisas acis šķita dīvaini siltas, tajās vēl virmoja nesen pārtrauktais miegs.

—- Redzi, — īrisa, kuras seju apslēpa gaiši zaļā maska, it kā atvainojās. — Mums pavēlēja tās valkāt. Katru dienu aiz durvīm visus pārbauda. Dažreiz mūs izspiego jau pie autobusu pieturas.

Irisas balss dīvaini dunēja. Oskars sasprindzināja modrību, lai saklausītu vārdus.

Oskars satvēra Irisas roku un sacīja:

— Brauksim projām no šīs pilsētas, kur mums seko A un Z un 2.

— Uz kurieni?

— Es nopirkšu biļetes uz nakts vilcienu.

— Saplūkšu saišķīti neaizmirstulīšu, un mēs trauksimies pretī tumsai, — īrisa pasmaidīja un pazibināja aiz maskas zaļos zobus.

— Tu brauksi? — Oskars drošības labad pārjautāja vēlreiz.

— Šaubos, — īrisa atteica un paskatījās Oskaram cieši acīs.

— Varbūt tevi atbrīvos no darba uz dažām dienām. Ķermeņa inspektors droši vien atradīs tavā perfokartītē kādu iemeslu, lai izrakstītu slimības lapu. — Oskars mudināja un piedāvāja mājas apstākļu vietā pavisam vienkāršu atrisinājumu.

— Nē, — Irisa piespiesti pasmaidīja, viņai bija neērti, ka tie runā katrs savu.

— Kas tevi kavē? — Oskars skaļi čukstēja, viss viņa augums saspringa.

īrisa satvēra partnera rokas un pavilka mazliet tālāk no «Foruma» durvīm. Viņa apstājās pie dzelzs režģiem, kas apņēma kāda ļoti veca koka stumbru.

— Nezinu, ar ko iesākt, lai tā to visu izskaidrotu. — īrisa nomurmināja. — Var būt, ka es esmu netaisna, bet man liekas, ka mēs virzāmies katrs pa savu plakni. Baidos, ka tu mani nesapratīsi.

Tas Oskaru aizvainoja. Viņš jau gribēja sākt ironizēt par savām apkaļķotajām smadzenēm, taču nepaguva izteikt ne vārda.

— Kas to lai zina, varbūt vaina slēpjas manī. Ļoti iespējams, ka mana psihe neatbilst normai. Es tur nevaru nekā darīt, ja mani vajā iztēles gleznas, kas attur no šādas rīcības. Kaut gan citādi tavs priekšlikums ir visai vilinošs.

— Visai vilinošs, — Oskars satriekts atkārtoja. Viņš labprāt iesauktos — es mīlu tevi un, apliecinot savus vārdus, sakratītu īrisu tik stipri, lai viņa pamostos un galu galā saprastu Oskara vārdu cildeno un nevainīgo saturu.

Bailes kļūt smieklīgam atturēja Oskaru no tik impulsīvas rīcības.

— Redzi, — īrisa kā šaubīdamās turpināja. — Mani šeit «Forumā» augām dienām vajā kāda neizprotama glezna. Zālē ļaužu barā sēž homo sapiens, ēd, dzer un noskatās, kā viens no viņa cilts pārstāvjiem mūzikas pavadībā uz skatuves izģērbjas. Pastāv vēl arī citi

Varianti. Kādā vakarā divi zēni sakāvās līdz asinīm kādas meitenes dēļ. Puiši pakampa no somām kedas un sita viens otram, kamēr tās izšķīda.

— Ekstrēmi, — Oskars iestarpināja.

— Man gan tā neliekas. Drīzāk jau laikmeta nosacītie refleksi. Es šajos trakumos jūtos kā svešķermenis, viss manī protestē!

— Kādēļ mums vispār jāievēro, kas notiek visapkārt?

— Mēs taču vēl nedzīvojam kā eremīti, — īrisa paraustīja plecus. — Ar katru dienu šī šķietami normālā realitāte ielaužas arvien vairāk mūsos pašos. Mēs sākam ticēt, ka vienīgi tā ir jābūt. Kādreiz mēs nonāksim tik tālu, ka, baidīdamies no savas atpalicības, centīsimies pēc iespējas noliegt savu personību. Jābūt nomodā, lai neskrietu citiem līdzi. Tas ir grūti, jo daudz ērtāk taču pastaigāties pa standarta attiecību plato un gludo šoseju. Laikmeta drūmās un nopietnās problēmas tik un tā rotēs kaut kādā augstā un tālā orbītā, vajadzētu ārkārtīgi sasprindzināt smadzenes, lai tajās ielauztos un tās saprastu. Tad jau labāk otrādi — auklēsim savu pelēcīgo būtni patikšanas sūnu pēļos un jūsmosim par sava gremošanas trakta caurlaides spējām.

Oskars pavēra muti, taču neteica ne vārda.

īrisa sāka smieties. Viņa pacēla masku uz pieres, acis kļuva noslēpumaini zaļas, taču mute atguva savu dabisko izskatu un balss vairs nedunēja.

— Tu gribēji sacīt, ka es sēžu uz diviem krēsliem, ka problēmas nespēju risināt un atsakos no dzīves baudām kā jau šaursirdīga puritāniete, — īrisa zobojās.

— Nē, es gribu sacīt, ka protestēt, tīši nogalinot savu jūtu dzīvi, ir tikpat bezjēdzīgi kā kliegt vakuumā.

— Kaut vai tā. Vai zini, es varu ļoti labi iedomāties, kā mēs svešas pilsētas viesnīcas numurā pavadīsim nakti. Izraudzīsimies kādu piemērotu ekrāna paraugu vai arī pāršķirstīsim domās kādas izlasītas grāmatas lappuses un izraudzīsimies sev vispiemērotāko variantu. Pēc tam mēģināsim kļūt mazliet mežonīgāki, lai iemiesotu lasīto un redzēto. Rezultāti būs atkarīgi no mūsu talanta. Taču redzētie neskaitāmie paraugi būs tik spēcīgi iekodēti mūsu smadzenēs, ka jāšaubās, vai mēs varēsim šos paraugus pārspēt.

īrisa uz brītiņu apklusa.

— Sekos maza vilšanās. Neviens negrib atzīt, ka ir netalantīgs. Pēc tam tiks meklēta jauna iespēja ar cerībām, ka paglābs jaunais rotaļu biedrs un palīdzēs vēlreiz nospēlēt uz leijerkastes vecu veco meldiņu.

— Tas ir drausmīgi, ko tu saki.

īrisa paraustīja plecus. Viņa uzmanīgi atbalstīja sarkanajā cimdā tērpto roku pret aizsargrežģi, lai kailā plauksta nepieskartos vēsajam metālam.

Oskars gribēja apjautāties, cik ilgi Irisa domā veltīgi nosist laiku, taču baidījās, ka sāks atkal runāt katrs par savu, un neatvēra muti. Pēc brītiņa viņam pietvīka seja, jo attapās, cik banāli un smieklīgi varētu skanēt jautājums. It kā neatkārtojamās tikšanās ar īrisu būtu veltīgi notriekts laiks. Gluži kā īrisa teica: Homo sapiens grib sēdēt, ēst un dzert, un vērot, kā cits tās pašas sugas pārstāvis izģērbjas. Aizkulises to neinteresē. Aiz slinkuma.

— Varbūt tomēr pamēģini aizmirst šos mūsu laikmeta nosacītos refleksus, — sacīja Irisas vārdu un pats savu domu nomocītais Oskars.

Šķita neiespējami, ka jau pēc acumirkļa viņa aizies, pamās ar roku un ka šo sievieti aprīs «Foruma» metāla durvis.

-— Es ticu, — īrisa sacīja, — es gandrīz ticu, ka tava izturēšanās pret mani var likties mūsu dienām neparasta. Pašlaik no tā visa nekas nesanāk. Tādējādi ar to, ko mēs zinām, esam jau iepriekš saindēti.

Irisai nebija vairāk laika. Nervozi paskatījusies pulkstenī, viņa raušus rāva Oskaru uz «Foruma» dzelzs durvīm.

— Pie mums tika uzstādīti smaku slazdi. Pēc tam visu dienu drēbes nelabi ož. Visi kā no uguns vairās no tās metāla kastes pie sienas. Tikko iesākas darba diena, automāts ieslēdzas un šļaksta uz visām pusēm nejauku šķidrumu, bet apkārt apiet nav iespējams.

Kad tie nokļuva pie ieejas, dzelzs durvis, kurās bija iekārtotas novērojamās spraugas, atvērās uz abām pusēm. īrisa nepaguva vairs Oskaram neko pateikt. Viņa tikko manāmi pamāja ar roku un aši norāva masku, ko bija aizmirsusi uz pieres. Oskars gribēja instinktīvi sekot, bet maģiskās durvis aizcirtās viņam pie paša degungala. Oskars paglūnēja pa spraudziņu, taču neredzēja nekā. Laikam jau spraugā bija iemontēti biezi optiskie stikli.

27

Kad Oskars pēc pāris stundām nokļuva savā kabinetā SDP Institūtā, viņš jutās galīgi piedzēries.

Viņš izklaidīgi rakņājās pa vēstuļu kaudzi un šoreiz izvēlējās uzšķēržamās aploksnes pēc kārtas. Sūdzības un iesniegumi šķita neinteresanti. Oskars parakņājās pa kaudzi. Savāca sauju zilu aplokšņu un mēģināja celt kāršu namiņu. Viņš ņēma vienāda lieluma vēstules, lai celtne nesagrūtu, un drīz vien trīs stāvi bija gatavi. Oskars uzpūta elpu. Bet namiņš pat nesagrīļo-jās. Kad viņš paņēma avīzi, lai imitētu vētru, sāka zvanīt telefons.

Irisa?

Oskars kampa pēc klausules, un aploksnes sabira uz galda un uz grīdas.

— Oskar, esi jel prātīgs, — Agne lūdzās, un viņas balss skanēja it kā no pazemes.

— Vai tu jau esi ellē? — Oskars ņirgājās. Viņam pašam šie vārdi šķita neparasti attapīgi.

Bet Agne nesmējās.

— Vakarā sanāks ciemiņi, — viņa bažījās.

— Labi, — Oskars negribīgi attrauca un nolika klausuli.

Oskaram kļuva žēl Agnes, kura vismaz ārēji tiecās radīt labu iespaidu par viņu mājas dzīvi. Varbūt Agne viņu tomēr vēl mīlēja? Oskaram bija jāatzīstas, ka par šādu iespēju viņš nebija visai ilgi šaubījies.

Esi jel prātīgs — viņš pie sevis atkārtoja Agnes vārdus.

Sataustīja kabatā cigareti. Saujā neviļus iemudžinā-jās kāds saburzīts papīrītis. Tā pati vēstule no nepazīstamās sievietes, kura sūdzējās par vientulību un saucās tik neparastā vārdā. Oskars nogludināja vēstuli, atzīmēja Lirikas adresi kabatas grāmatiņā un nolika sūtījumu savā vietā — sarkanajā kastē. Tīna Arnika droši vien būs sašutusi, kad atradīs starp svaigajām vēstulēm vienu ar vecu datumu. Lai jau, Oskars atmeta ar īoku. Viņš jutās pārāk slinks, lai pats paklusām nogādātu vēstuli arhīva plauktos.

Oskaram sāka uzmākties miegs. Viņš piecēlās no galda un atsēdās atzveltnes krēslā, lai atpūstos. Viņš acumirklī aizmiga un redzēja sapni pēc sapņa. Konfekšu gailis dīžājās gar ezera krastu, kas bija galīgi ieaudzis ūdenszālēs. Zaļajā segā neviena paša lodziņa. Pēc tam sāka snigt lielām plēksnēm. Kāda sieviete brida pa kupenām — zābaku sarkani lakotie papēži zibēja vien. Kupena pēkšņi sabruka. Sniegu birdinādama, piecēlās īrisa — viņa bija apskāvusi briesmīgas meža cūkas galvu. Pēc tam Oskars redzēja, ka viņš stīvām kājām dzenas pakaļ Kertai, meitene stūma pa priekšu savus kādreizējos bērnu ratiņus. Oskars gribēja pakampt bērnu klēpī, bet zem segas sataustīja saksofonu.

Oskars pamodās. Sāpēja galva. Viņš tūdaļ apsēdās pie darba galda, sameklēja vēstules un giljotīnu un nospieda podziņu. Saimniecības vadītāja ienesa kūpošu kafijas tasīti. Oskars bez tam dabūja arī kādu tableti pret depresiju, kas bija rets jaunums. Tiesa gan — šajā gadījumā Oskaram nācās parakstīties īpašā grāmatā. Pirms Oskara tādu tableti bijā saņēmis Perts Tīvels.

Jaunais trankvilizators iedarbojās lieliski. Oskars nostrādāja ļoti koncentrēti līdz pat darba dienas beigām.

Vakara ejot cauri kamīntelpai, viņš ievēroja, ka tur jau pulcējas pārējie SDP Institūta darbinieki: viņš pēkšņi atkal atcerējās pats savu dzimšanas dienu. Samulsušais Oskars labprāt nozustu aiz priekškariem, bet nebija vairs glābiņa. SDP Institūta darbinieki sveica jubilāru ar aplausiem un urrā saucieniem. Visi sastājās rindā, lai katrs pēc kārtas varētu tam paspiest roku. Gods kam gods, pārējo vidū stāvēja arī Perts Tīvels. Perts sirsnīgi paskatījās Oskaram acīs un pakratīja tam roku. Gan jau tika arī viņam, Oskars nodomāja, jo arī Perts Tīvels taču bija ieņēmis jauno trankvilizatoru. Droši vien arī visi pārējie bija uzdzinuši dūšu ar tabletēm, jo Oskars neatcerējās, kad viņš pēdējo reizi būtu dzirdējis kamīntelpā tik dzīvas sarunas un smieklus.

Tagad pie Oskara pienāca Gariks Lukops un Tīna

Arnika. Pēdējā pasniedza viņam dažas mākslīgi darinātas strausa astes spalvas. Pēdējā laikā skaitījās sevišķs pagodinājums, ja palaimējās svinību gadījumos pasniegt nevis puķes, bet mākslīgās spalvas. Bez tam Lukops pasniedza Oskaram strīpainu papes kasti, kam uz vāka mirdzēja «Foruma» firmas zīme ar zelta vainagiem.

Kaste bija neticami smaga, bet ne jau tādēļ Oskaram pagura kājas. Viņš neskaidri nojauta, ka atradīs kastē noslēptu mazu zīmīti no Irisas. Viņš, Oskars, kurš katru dienu izlasīja neskaitāmas vēstules, pēkšņi juta neprātīgu vēlēšanos saņemt kaut vai zīmīti ar vienu pašu rindiņu.

Oskars nolika smago kārbu uz galda kamīntelpas vidū un, pirkstiem drebot, atraisīja auklu. Parādījās milzīga torte, kas bija visgarām noklāta ar vienādām krēma figūriņām. Figūriņas veids dīvainā kārtā atgādināja kādu vārdu, un Oskars pūlējās to izlasīt. Viņš vēroja torti no visām pusēm, kamēr beidzot atvērās acis. No tortes kupola un sāniem neskaitāmas reizes vīdēja pretī viens pats krēmā veidots vārds: Oskars.

Oskars skaļi iesmējās. Pēkšņi kļuva neizsakāmi labi, it kā saimniecības vadītāja sakarā ar dzimšanas dienu būtu viņam piešķīrusi papildus vairākas tabletes, nefiksējot saņemšanu ar parakstu.

— Sāksim mani ēst, — Oskars iesaucās. Nošalca smiekli.

Tīna Arnika ienesa milzīgu nazi paceltu kā zobenu abās rokās virs galvas un sāka sadalīt torti, SDP Institūta darbinieki saņēma katrs šķīvi ar tortes gabalu un, staigādami pa plašo telpu, ēda gardumu. Kamīntelpa šodien tik tiešām šķita daudz plašāka nekā parasti. Un tikai tagad Oskars pamanīja, ka krēsli bija piekabināti pie sienām ar āķiem.

Tīna Arnika pamanīja Oskara samulsumu — viņa

nostājās blakus trešās nodaļas vadītājam, saldi nolaizījās un pačukstēja ar krēmainām lūpām:

— Kopš šīs dienas rotaļa ar krēsliem tiks pacelta jaunā, augstākā etapā. Kad Annelīze Artmane pārtrauks mūziku, katrs pakamps krēslu no sienas. Man liekas, ka būs daudz jautrāk nekā bija pa vecam.

Tik tiešām šajā Oskara dzimšanas dienā SDP Institūtā netrūka jautrības. Pēc tortes gabala apēšanas Ēbens ieslēdza magnetofonu. Vairākas reizes pēc kārtas lente atskaņoja jaunāko modes kliedzienu, kuru pēdējā laikā spēlēja visur.

«Šūpojās saule, kad tikāmies mēs, dardedze drebēja debesīs ...»

sapņaini dvesa dziedone, un viņai bija Irisas balss.

Kad mūzika apklusa, visi kā neprātīgi piesteidzās pie sienas, lai pakamptu krēslu. Bet, kā lai dabū krēslu no āķa lejā, — tā jau bija vesela problēma. Šajā rotaļā visu neizšķīra vairs ātrums un veiklība, bet arī spēks. Varam atzīt, ka SDP Institūtā vīrieši izturējās galanti, tie brīžiem tīšām aizkavējās un ļāva sievietēm nocelt krēslus. Oskars juta, ka pārējie uzupurējas arī viņa labā. Brīžiem pat uzmācās bažas, vai tikai citi netur viņu par vārguli, taču tūdaļ saprata, ka neviens nevēlējās viņu sarūgtināt dzimšanas dienā — pat ne ar kādu sīkumu.

Rotaļas starpbrīžos viesi atpūtās un iestiprinājās. Tīna Arnika ar nekļūdīgu žestu krāva uz šķīvjiem tortes gabalus. Pēkšņi tortes iekšienē it kā iekvēlojās dīvaina sarkanīga gaisma. Oskars piegāja tuvāk. Smadzenēs vēlreiz pavīdēja cerības dzirksts. Varbūt tomēr kaut kur būs paslēpta zīmīte no Irisas! Vairāk jau neko nevajadzētu, tikai četrus vārdus: brauksim ar nakts vilcienu.

Mūžīgie vārdi «es tevi mīlu» vairs sen netika minēti rakstos.

Oskars mudināja viesus, lai tie ēd, jo vēlējās ātrāk noskaidrot, ko slēpj sevī tortes kodols. Bet Annelīze Artmane, kā par spīti, atkal ieslēdza magnetofonu. Šī tradīcija, kur rotaļu nomainīja mielasts, pastāvēja jau ļoti sen, kopš Rēzusa laikiem. Oskars apslāpēja ziņkāri, kopā ar citiem skrēja pēc krēsla, te pēkšņi mūzika apklusa. Iedomas par Irisas vēstuli neļāva vairs šaubīties, ka tai jābūt tortes iekšienē.

Satraukums pieņēmās, viņš kļuva gandrīz pārgalvīgs. Katru reizi, kad apklusa mūzika, viņš pirmais pakampa krēslu no āķa. Pirms apsēšanās viņš pārlēca pār krēslu un, it kā sevi uzmundrinādams, sacīja:

— Allez!

Šis sauciens ārkārtīgi sajūsmināja pārējos līdzstrādniekus. Visi locījās aiz smiekliem.

Beidzot tomēr ēdēji nokļuva tik tālu, ka Oskars piekļuva pie tortes sirds. Viņš ar vienu rāvienu noplēsa sarkano staniola papīrīti.

— Urrā! — kliedza jautrie viesi. Tīna Arnika atnesa aiz priekškariem noslēptās šampanieša glāzes.

Oskars vienu pēc otras pacēla pret gaismu pudeles un nopētīja pret gaismu no dibena līdz korķim. Nekur nebija nekādas zīmītes.

Šādu pudeļu pētīšanu jautrā sabiedrība uzņēma kā kārtējo joku. Visi SDP Institūta darbinieki kratījās aiz smiekliem. Ne jau veltīgi mēdz sacīt: ja viesiem ir labs garastāvoklis, vajag tikai pacelt pirkstu, lai cilvēks zviegtu līdz ģībonim.

Oskars pārnāca galīgi pārguris. Viņš vēl nepaguva nospiest podziņu, kad Agne jau atvēra durvis. Sieva stāvēja pacietīgā pozā, nolaistām rokām, kamēr Oskars sasukājās, lai dotos pie viesiem.

Visi sagaidīja Oskaru ar skaļām gavilēm.

Kad jubilārs bija apsveikts, aizsāktās sarunas turpinājās. Šis temats bija aizrāvis visus. Vīrieši un sievietes risināja problēmu, kur turēt helikopteru — uz jumta vai labāk uzbūvēt īpašu angāru. Individuāls helikopters — pēdējais jaunums bija satraucis visu prātus. Tie bija laisti pārdošanā tikai nesen.

Dzīvo sarunu pārtrauca īsa pauze — vajadzēja saskandināt glāzes un iedzert uz jubilāra veselību.

īsu mirkli, pirms nošķindēja glāzes, Oskars sadzirdēja tālumā vilciena svilpienu.

Aiztraucās nakts vilciens.

Tallina 1968 —1969

Emē Bēkmane LEIJERKASTE

Redaktore M. Priedniece. Māks!, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1972. g. 31. maijā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 22. septembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 8,04 fiz. iespiedi.; 10,45 uzsk. iespiedi.; 11,32 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25308/D-414. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija». Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1619.

1

Muda — igauniski dūņas, dubļi.

Content

Bēkmane Emē Leijerkaste

1