Furnjē Alēns

Lielais Molns

Alēns Furnjē

Lielais Molns

Romāns

ALAIN FOURNIER LE GRAND MEAULNES

0.89

Alēns-Furnjē (Auri Albāns Furnjē) dzimis 1886. gadā Šēras departamentā Šapeldanži-jonā skolotāju ģimenē. Savā īsajā mūžā [viņš krita Pirma'ā pasaules karā 1914. gadā] Alēns-Furnjē sarakstījis vienu vienīgu lielāku darbu — «Lielais Molns», kura pamatā ir paša dziļi pārdzīvotas nelaimīgas, bet poēzijas apdvestas mīlestības jūtas: deviņpadsmit gadu vecumā viņš sastop meiteni, pastaigājas ar to pa Senas malu, iemīlas viņā un astoņus gadus veltīgi meklē nepazīstamo iemīļoto. Viņš meiteni no jauna satiek tikai 1913. gadā, kad viņa jau ir apprecējusies un divu bērnu māte. Visus šos astoņus gadus Alēns-Furnjē raksta un pārraksta savu «Lielo Molnu», radīdams ārkārtīgi neparastu, dzidru, smeldzīgam sapņojumam līdzīgu stāstu par tīru mīlestību un pašaizliedzīgu draudzību.

MANAI MĀSAI ISABELLAI

PIRMĀ DAĻA

.

I PANSIONĀRS

Viņš ieradās mūsmājās kādā 189... gada novembra svētdienā.

Es joprojām saku «mūsmājās», kaut gan tās vairs nav mūsējās. Nu jau drīz būs piecpadsmit gadu, kopš mēs tur nedzīvojam — un droši vien nekad tur neatgriezīsimies. Mūsu mājoklis bija Sentagatas skolas nams. Mans tēvs, ko es saucu par Serela kungu tāpat kā citi audzēkņi, tur pasniedza gan augstākajās klasēs, kuru beidzēji ieguva skolotāja tiesības, gan vidējās klasēs. Māte bija mazāko bērnu skolotāja. Skola bija gara, sarkana, mežvlnu apaugusi ēka ar piecām stiklotām durvīm, milzīgu, žoga iejoztu pagalmu ar veļas mazgātavu tajā un ar lieliem parādes vārtiem miesta pusē; ziemeļos aiz mazajiem vārtiņiem bija ceļš, kas veda uz trīs kilometrus attālo Lagāru; uz dienvidiem pavērās miesta nomale un aiz tās — lauki, dārzi

un pļavas... Tāda vispārējos vilcienos ir mājvieta, kur aizritēja mana mūža satraucošākās un skaistākās dienas,— mājvieta, no kuras mēs metāmies savos piedzīvojumos un kur tie atgriezās, sašķīzdami kā bangas pret vientuļu klinti.

Uz šejieni mūs atveda gadījums — vai nu ilgas pēc pārmaiņām, vai arī kāda inspektora vai prefekta rīkojums. Reiz ļoti sen brīvdienu nogalē zemnieku pajūgs, kurā mēs ar māti braucām pa priekšu vezumiem ar mūsu iedzīvi, apstājās pie maziem sarūsējušu režģu vārtiņiem. Zēni, kas dārzā čiepa firziķus, klusām aizšmauca pa dzīvžoga spraugām. Māte, kuru mēs saucām par Milliju un kura bija vissaprātīgākā namamāte, kādu jebkad esmu pazinis, steidžīgi iegāja putekļainu salmu piegāztajās istabās un, tāpat kā ikvienā pārcelšanās reizē, gluži nelaimīga tūlīt saprata, ka tik slikti būvētā mājā mūsu mēbeles nav ievietojamas... Viņa iznāca ārā dalīties ar mani savā sarūgtinājumā. Runādama viņa ar mutautu maigi slaucīja manu ceļā noputējušo bērnišķīgo seju. Tad atgriezās mājā saskaitīt visas spraugas, kas jāaiztaisa, lai tajā varētu dzīvot... Bet es — ar lenti rotātu salmenīcu galvā — paliku turpat svešajā grantētajā pagalmā un pamazām sāku okšķerēt gar aku un pašķūnē.

Tāda bija mūsu ierašanās — vismaz tagad tā man tēlojas tāda. Tiklīdz gribu atsaukt atmiņā to tālo gaidpilno vakaru mūsu pagalmā Sentagatas skolā, prātā nāk citi gaidu brīži; es redzu sevi: ar abām rokām esmu atspiedies pret lielo vārtu baļķi un bažīgi vēroju, vai kāds nenāks pa galveno ielu. Un, ja mēģinu atcerēties pirmo nakti, ko man vajadzēja pavadīt otrā stāva bēniņu mansardā, atmiņā iznirst citas naktis, kad es vairs neesmu viens šajā istabā,— gar sienām šaudīgi slīd mana drauga garā ēna. Rāmā apkārtne — skola, Martēntēva lauks ar trim riekstkokiem, dārzs, kurā ik dienas pulksten četros sanāca viešņas,— man prātā palikusi trauksmaina un

nemierpilna, jo visā jaušamas atmiņas par cilvēku, kurš saviļņoja mūsu pusaudžu gadus, un pat viņa aizbēgšana nenesa mums mieru.

Kad ieradās Molns, mēs šajā vietā jau bijām nodzīvojuši desmit gadus.

Man bija piecpadsmit gadu. Tā bija salta novembra svētdiena, pirmā rudens diena, kas vēstīja ziemas tuvumu. Millija nevarēja vien sagaidīt pajūgu no Lagāras, kuram vajadzēja atvest viņas jauno ziemas cepuri. No rīta viņa neaizgāja uz misi; un līdz pat sprediķim, sēdēdams luktā kopā ar citiem bērniem, es norūpējies skatījos uz zvanu pusi, gaidīdams, kad viņa ienāks ar jauno cepuri galvā.

Pēcpusdienā man vajadzēja vienam pašam iet uz vakara dievkalpojumu.

— Redzi,— viņa teica, mani mierinādama un ar roku notraukdama kādu pūku no mana puišeliskā uzvalka, — pat tad, ja cepure būtu atvesta, man tik un tā būtu jāpavada visa svētdiena, to pārtaisot.

Mūsu ģimenē ziemas svētdienas tā aizritēja bieži. Tēvs jau pašā rīta agrumā devās uz kādu tālu, miglas klātu dīķi makšķerēt no laivas līdakas, un māte līdz pat vēlam vakaram palika krēslainajā istabā, pielabodama savus vienkāršos tērpus. Viņa ieslēdzās arī tāpēc, ka baiļojās, ka tikai viņu nepārsteigtu kāda no draudzenēm, kuras bija tikpat trūcīgas un tikpat lepnas kā mana māte. Un pēc vakara dievkalpojuma es saltajā ēdamistabā lasīju un gaidīju, kad viņa ienāks un parādīs, ko paveikusi.

Tajā svētdienā pie baznīcas valdīja rosība, tālab pēc dievkalpojuma vēl paliku ārā. Notika kristības, un zēni drūzmējās pie ieejas velves. Vairāki miesta vīri bija uzģērbuši ugunsdzēsēju tērpus; un, kad ieroči bija saslieti statos, viņi, aukstumā mīņādamies, klausījās sava brigadiera Bužardona spriedelējumos par ugunsdzēsības teoriju...

Kristību zvanu spēle apklusa pēkšņi kā svētku zvans, kas atskanējis neīstajā dienā un neīstajā vietā; Bužar-dons un viņa ļaudis, bises aiz siksnas turēdami, veda prom ugunsdzēsības mucu; un es noraudzījos, kā viņi pazūd pirmajā ceļa ielikumā; tikai četri zēni 'klusējot sekoja ugunsdzēsējiem, biezām zolēm krakšķinādami sasalušos kukuržņus uz ceļa, pa kuru es neiedrošinājos iet viņiem līdzi.

Miestā dzīvību vēl varēja manīt vienīgi Daniēla kafejnīcā, no kuras te skaļāk, te klusāk plūda dzērāju ķildīgās balsis. Un, iedams cieši gar lielā pagalma žogu, kas šķira mūsu māju no miesta, es, par savu aizkavēšanos mazliet nobažījies, nonācu pie mazajiem režģotajiem vārtiņiem.

Tie bija pusviru, un es uzreiz sapratu, ka noticis kaut kas neparasts.

Patiešām, pie ēdamistabas durvīm — no visām piecām stiklotajām durvīm pagalma pusē tās bija vistuvāk vārtiņiem — bija pieliekusies sirma sieviete, viņa mēģināja caur aizkariem ieskatīties telpā. Viņa bija augumā maza, vecmodīgu melna samta cepurīti galvā. Viņas seja bija kalsna un smalka, taču rūpju grumbu izvagota, un es nevaru pasacīt, kāpēc, viņu ieraugot, mani pārņēma biklums un es paliku stāvam uz pirmā pakāpiena pie vārtiņiem.

— Kur iviņš palicis? Mīļais dievs!—viņa pusbalsī sacīja. — Vēl nupat bija man blakus. Jau paspējis apskriet visu māju. Varbūt pat aizbēdzis...

Ik pēc teikuma viņa viegli pieklauvēja pie rūts.

Neviens nenāca atvērt durvis svešajai vijšņai. Millija, bez šaubām, bija dabūjusi savu cepuri no Lagāras un, aizmirsusi visu pasauli, sēdēja sarkanajā istabā blakus gultai, kura bija gluži kā nosēta vecām lentēm un noplukušām spalvām, viņa šuva un ārdīja, pārtaisīdama necilo galvassegu... Patiešām, kad iegāju ēdamistabā — un svešā* man sekoja pa pēdām —, māte iznāca uz sliekšņa, abām rokām pieturēdama cepuri, ap kuru spurojās vēl līdz galam nesakārtotas lentes, spalvas un misiņa stieplītes. Viņa man uzsmaidīja ar savām zilajām, krēslas stundā strādājot nogurušajām acīm un iesaucās:

— Palūkojies! Es tevi gaidīju, lai parādītu...

Taču, ieraudzījusi sievieti, kas bija apsēdusies lielajā atzveltni istabas tālākajā stūri, māte samulsusi apklusa. Viņa mudīgi noņēma cepuri, piespieda to ar labo roku pie krūtīm un visu turpmākās sarunas laiku turēja kā putna ligzdu. Sieviete ar samta cepurīti, iežmaugusi starp ceļgaliem lietussargu un ādas somu, sāka runāt kā viesos atnākusi — viegli šūpodama galvu un klakšķinādama mēli. Viņa pilnīgi atguva pašcieņu. Runādama par dēlu, nepazīstamā izturējās tik augstprātīgi un noslēpumaini, ka uzurdlja mūsu ziņkāri.

Viņi abi atbraukuši ar pajūgu no Lafertēdažijonas, kas atradās četrdesmit kilometrus no Sentagatas. Viņa, atraitne,— un nepazīstamā lika manīt, ka ir stipri bagāta,— zaudējusi jaunāko no saviem diviem dēliem — Antuānu, kurš pēkšņi nomiris kādu vakaru, kad pa ceļam no skolas kopā ar brāli peldējies sasmirkušā dīķī. Viņa nolēmusi vecāko, Ogistēnu, nodot pie mums pansijā, lai viņš varētu pabeigt augstāko kursu.

Un tūlīt pat viņa sāka slavēt tikko atvesto pansionāru. Es vairs nepazinu pirmītējo sirmgalvi, kuru biju redzējis salikušu pie mūsu durvīm un kura izskatījās pēc apjukušas, izspūrušas vistas, kas pazaudējusi kopā ar cāļiem izperētu savvaļas putnu.

Tas, ko viņa apbrīnas pilnā balsi stāstīja par savu dēlu, patiešām bija pārsteidzošs: viņš labprāt sagādājot mātei prieku un tāpēc vien dažu labu reizi ejot basām kājām kilometriem tālu gar upes malu, lai dzeloņplūmju biezokņos sameklētu viņai ūdensvistu un mežapīļu olas... Viņš zvejojot ar tikliem... Kādu nakti viņš mežā atradis cilpā notvertu fazānvistu...

Es turpretī baidījos nākt mājās, ja biju kaut kur uzplēsis formas blūzi, tāpēc raudzījos Millijā gluži apjucis...

Bet māte vairs neklausījās. Viņa pat pamāja dāmai, lai tā rimstas, un, saudzīgi nolikusi uz galda savu «ligzdu», piesardzīgi piecēlās, it kā taisītos kādu pārsteigt...

Patiešām, virs mūsu galvām istabaugšā, kur bija sakrauti nokvēpušie pēdējo 14. Jūlija svētku uguņošanas piederumi, noteikti, nepazīstami soļi drebināja griestus, staigāja šurpu turpu, šķērsoja milzīgos, tumšos otrā stāva bēniņus un beidzot apklusa pie tukšajām palīgskolotāju telpām, kur mēdzām kaltēt liepziedus un gatavinat ābolus.

— Nupat es tādu troksni jau dzirdēju apakšstāvā,— Millija klusām sacīja,— bet man šķita, ka esi pārnācis tu, Fransuā...

Neviens neatbildēja. Visi trīs stāvējām, sirdīm strauji pukstot, kad atvērās bēniņu durvis pie virtuves trepēm, kāds nokāpa lejā, izgāja cauri virtuvei un nostājās ēdamistabas durvju tumšajā aplodā.

— Vai tas esi tu, Ogistēn?— jautāja dāma.

Stāvētājs bija gadus septiņpadsmit vecs liela auguma

jauneklis. Vakara notumsā es spēju saskatīt tikai pakausī atbīdīto filca platmali, kādas mēdz valkāt zemnieki, un ar siksnu sajoztu melnu skolnieka blūzi. Un vēl es manīju, ka svešais smaida.

— Vai nenāksi ārā?

Mirkli vilcinājos. Bet Millija neko neiebilda, tāpēc paņēmu naģeni un devos viņam līdzi. Mēs izgājām pa virtuves durvīm jau satumsušajā pagalmā. Soļodams blakus jaunajam skolniekam, dziestošajā vakara blāzmā vēroju viņa seju, tā bija stūraina, taisnu degunu un pūciņas klātu virslūpu.

— Paraugi,— viņš sacīja,— šo es atradu tavos bēniņos. Vai tu nekad neesi tos pārmeklējis?

Viņš turēja rokā mazu, nokvēpušu kokā riteni, ap kuru vijās aukla ar izšautām raķetēm; tā droši vien bija 14. Jūlija uguņošanas saule vai mēness.

— Divas raķetes nav sprāgušas — tās tūlit palaidīsim,— viņš sacīja mierīgi kā cilvēks, kurš pārliecināts par veiksmi.

Molns nometa cepuri zemē, un es ieraudzīju, ka galva viņam pilnīgi noskūta kā zemniekam. Viņš man parādīja divas raķetes ar pārdegušas papīra auklas galiem, kuri ugunī bija tikai apsviluši. Tad viņš ieraka riteņa rumbu līdz pusei zemē un, man par lielu brīnumu, izvilka no kabatas sērkociņus (mums tie bija pilnīgi aizliegti). Molns uzmanīgi pieliecās un pielaida auklai uguni. Tad satvēra mani aiz rokas un strauji aizrāva prom.

Brīdi vēlāk, kad mana māte un Molna māte, apspriedušās un vienojušās par pansijas maksu, iznāca uz durvju sliekšņa, viņu acu priekšā šņākdami uzšāvās gaisā divi baltu un sarkanu dzirksteļu kūļi; un māte varēja uz mirkli ieraudzīt mani nekustīgi stāvam dīvainajā gaismā un turam pie rokas svešo lielo zēnu...

Arī šoreiz Millija neiedrošinājās neko sacīt.

Un vakarā pie ģimenes azaida galda sēdēja klusējošs puisis—ēda, galvu noliecis, un nebēdāja par mūsu triju ziņkārīgajiem skatieniem.

II PĒC PULKSTEN ČETRIEM

Agrāk es nekad nebiju skraidījis pa ielām kopā ar miesta zēniem. Līdz pat tam 189... gadam es sirgu ar koksaļģiju, tāpēc biju bikls un nelaimīgs. Vēl tagad atceros, kā

ieliņās ap māju mēģināju panākt ņipros skolas bērnus, gaudeni lēkdams uz vienas kajas.

Un mani jau ari nemaz nelaida ārā pie citiem. Millija, kura ar mani ļoti lepojās, dažu labu reizi pārvilka mani mājās, iedunkādama, kad ieraudzīja vārgi klibojam pakaļ ciema nebēdņu baram.

Ogistēna Molna ierašanās, kas sakrita ar manu izveseļošanos, nozīmēja jaunas dzīves sākumu.

Kad viņš vēl nebija pie mums apmeties, pēc stundām — no pulksten četriem — man sākās garš un vientulīgs vakars. Tēvs pārnesa degošās pagales no klases krāsns uz mūsu ēdamistabas kamīnu; un pamazām vien pēdējie aizkavējušies zēni atstāja salto skolas namu, kur griezās dūmu mutuļi. Pagalmā vēl brīdi turpinājās spēles un skraidīšana, tad satumsa; divi skolnieki, kas bija slaucījuši klasi, paņēma nojumē pakārtos apmetņus, paķēra somas un žigli devās prom, atstādami vārtus līdz galam vaļā...

Pēc tam, kamēr vien turējās gaismas' atblāzma, es kavējos mērijas telpās, ieslēdzies arhīva istabā — tā bija pilna beigtu mušu, un tajā vējš raustīja afišas —, un lasīju, sēdēdams vecā šūpuļkrēslā pie loga ar skatu uz , dārzu.

Jau melnā tumsā, kad tuvējā fermā sāka gaudot suņi un mūsu virtuvītes logā iedegās gaisma, es beidzot gāju mājās. Māte gatavoja vakariņas. Pakāpos trīs pakāpienus pa bēniņu trepēm; apsēdos, atspiedu galvu* pret margu saltajiem šķēršiem un, ne vārda nebilzdams, nolūkojos,, kā viņa iekur pavardu šaurajā virtuvē, kur lipinājās vienas vienīgas sveces liesma.

Un tad atnāca kāds, kurš man laupīja rimtās bērnības priekus. Kāds nopūta sveci, kas man apgaismoja maigo, pār vakara azaidu noliekto mātes seju. Kāds izdzēsa lampu, ap kuru mēs, laimīgā ģimene, sēdējām vēlajā stundā, kad tēvs ar koka slēģiem bija aizdarījis stiklotās

durvis. Un tam visam cēlonis bija Ogistēns Molns, ko skolā drīz vien iesauca par lielo Molnu.

Kopš viņš dzīvoja pie mums pansijā, tas ir, kopš decembra pirmajām dienām, skolnieki pēc pulksten četriem vairs nesteidzās prom. Par spīti aukstumam, kas plūda pa atvērtajām durvīm, par spīti klases slaucītāju kliedzieniem un viņu ūdens spaiņiem, ap lielo Molnu aizvien pulcējās kādi divdesmit lielākie zēni gan no laukiem, gan no miesta. Viņi gari un plaši spriedelēja, strīdējās bez gala, un es ar bažām un ar prieku pamazām sāku runāt viņiem līdzi.

Molns klusēja. Taču tieši viņa dēl kāds no pļāpīgākajiem aizvien izgāja grupas vidū un, piesaukdams par lieciniekiem visus biedrus pēc kārtas — un tie viņam trokšņaini piekrita —, ņēmās klāstīt par sirojumiem augļu dārzos, un visi klausījās vaļā mutēm, klusiņām irguļoja.

Bet Molns, domās iegrimis, sēdēja uz skolas sola un šūpoja kājas. Dažbrīd smējās arī viņš, bet bez aizrautības, it kā taupītu īstus, skaļus smieklus kādam labākam stāstam, kas zināms vienīgi viņam. Vēlāk, kad tumsa sabiezēja un puišu bariņu vairs neapspīdēja ne mazākais gaismas blāznums, Molns piecēlās, izgāja cauri ciešajam lokam un uzsauca:

— Nu, ejam!

Tad visi viņam sekoja, un kalnā miesta ielās zēnu klaigas nenoklusa līdz vēlai naktij.

Tagad arī es reizēm viņiem piebiedrojos. Kopā ar Molnu aizgāju līdz nomales kūtīm, kad tur slauca govis... Mēs iegriezāmies darbnīcās, no kuru krēslainības starp diviem atspoles sitieniem atskanēja audēja balss:

— Re, kur skolnieki!

Ap vakariņu laiku mēs parasti atradāmies pavisam

netālu no skolas — pie ratnieka Nenū, kurš bija arī kalējs. Viņa smēde bija ierīkota vecā iebraucamā vietā ar lielām divviru durvīm, kuras vienmēr stāvēja līdz galam vaļā. Uz ielas varēja dzirdēt plēšu sēkšanu, un reizēm tumšajā, dunošajā telpā gailošo ogļu atspīdumā samanījām kādu laucinieku, kas uz brīdi bija apturējis pajūgu, lai parunātos, vai vienu otru mums līdzīgu skolas zēnu, kurš klusēdams stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi.

Un tieši tur kādu nedēļu pirms ziemsvētkiem viss sākās.

III «ES IEGRIEZOS GROZU PINĒJA DARBNĪCĀ»

Visu dienu līdz pat vakaram lija lietus. Diena bija nāvējoši garlaicīga. Brīvstundās neviens negāja ārā. Klasē ik brīdi atskanēja Serela kunga — mana tēva — saucieni:

— Neklaudziniet taču tā tupeles, zēni!

Pēc pēdējās brīvstundas, ko mēs dēvējām par «korteļ-stundu», Serela kungs, labu brīdi domīgi staigājis pa klasi, spēcīgi uzsita ar lineālu pa galdu, pārtraukdams garlaicības mākto zēnu murdēšanu, kāda mēdz būt stundas beigās; un, kad bija iestājies uzmanības pilns klusums, viņš jautāja:

— Kurš no jums rīt aizbrauks līdzi Fransuā uz Lagāru pretī Šarpantjē kungam un kundzei?

Tie bija mani vecvecāki: vectēvs, pensionēts mežsargs ar lielu pelēkas vadmalas apmetni un trušādas cepuri, ko viņš dēvēja par savu «žoķeni»... Mazie zēni viņu labi pazina. No rītiem, lai nodzītu miegu, vectēvs izvilka spaini ūdens un mazgājās, sprauslādams kā vecs zaldāts un bārdiņu braucīdams.

Bērni, rokas uz muguras salikuši, stāvēja apkārt lokā un vēroja viņu godbijīgā ziņkārē. Viņi pazina arī vecmā-

muļu Šarpantjē, sīka auguma zemnieci aditu aubi galvā, jo Millija vismaz vienreiz aizveda viņu uz mazo bērnu klasīti.

Katru gadu dažas dienas pirms ziemsvētkiem mēs devāmies viņiem pretī uz Lagāras staciju — uz vilcienu, kas pienāca četros un divās minūtēs. Viņi brauca pie mums ciemos cauri visam departamentam, apkrāvušies ar kastaņu maisiem un dvieļos ietītiem ziemsvētku cienastiem. Tiklīdz viņi abi — satuntuļojušies, smaidīgi un mazliet apmulsuši — pārkāpa pār mājas slieksni, mēs aizvērām visas durvis — un sākās lielā prieka nedēļa...

Lai kopā ar mani aizvadītu pajūgu uz staciju viņiem pretī, bija vajadzīgs kāds prātīgs zēns, kurš mūs neiegāz-tu * grāvi un būtu ari pietiekami lēnīgs, jo Šarpantjē vectēvs bija ātrs uz lādēšanos, bet vecmāmuļa — diezgan valodīga.

Kad atskanēja Serela kunga jautājums, kādas desmit balsis kori atsaucās:

— Lielais Molns! Lielais Molns!

Bet Serela kungs izlikās šo vārdu nedzirdam.

Tad vieni sāka saukt:

— Fromantēns!

Citi:

— Zasmēns Delušs!

Jaunākais no Ruā, kurš mēdza jādelēt pa laukiem, triekdams pilnos auļos sivēnmāti, spalgā balsi kliedza:

— Es!

Ditramblē un Mušbefs tikai bikli cēla roku.

Man gribējās, lai braucējs būtu Molns. Tad mazais ceļojums ar ēzeļa pajūgu kļūtu par ievērojamu notikumu. Ari viņš to vēlējās, bet nicīgi klusēja. Visi lielie zēni sēdēja tāpat kā viņš — atmuguriski uz pults, kājas uzlikuši uz sola, kā mēs parasti sēdējām, kad stundā gadījās kāds patīkams pārtraukums. Kofēns, formas blūzes malu aptinis ap jostu, apķēris metāla stabu, kas balstīja griestu

siju, aiz sajūsmas sāka rāpties pa to augšup. Bet Serela kungs visus atvēsināja, sacīdams:

— Labi! Brauks Mušbefs!

Un ikviens klusēdams atgriezās savā vietā.

Pulksten četros mēs ar Molnu divi vien stāvējām plašajā, saltajā, lietus urgu izvagotajā pagalmā. Ne vārda nerunādami, noraudzījāmies aiz slapjuma spīdošajā miestā, ko jau žāvēja vēja brāzmas. Drīz vien, apmetnī ietinies, no savas mājas iznāca mazais Kofēns ar maizes riku rokā, gar žogiem aizlavījās uz ratnieka darbnīcu, nostājās pie durvīm un iesvilpās. Molns atvēra vārtus, uzsauca viņam, un pēc brīža mēs visi trīs jau bijām siltajā, sarkanas gaismas pielietajā smēdē, kurā laiku pa laikam ielauzās pēkšņas ledainas vēja brāzmas; mēs ar Kofēnu sēdējām netālu no ēzes, iegremdējuši dubļainās kājas baltās ēveļskaidās; Molns, abas rokas kabatās sabāzis, bija atbalstījies pret ārdurvju stenderi un klusēja. Laiku pa laikam, galvu pret vēju noliekusi, pagāja garām kāda no miesta dāmām, kura atgriezās no skārņa, un mēs pacēlām galvu, lai redzētu, kas tā tāda.

Neviens nerunāja ne vārda. Kalējs un viņa palīgs mina plēšas un kala dzelzi, un uz sienas strauji kustējās viņu lielās ēnas... Sis vakars bija viens no neaizmirstamiem manu zēna gadu vakariem; manī jaucās nemiers un tīksme: baidījos, ka biedrs varētu laupīt manu mazo prieku — braucienu pajūgā uz Lagāru; un tomēr es, kaut neuzdrīkstējos pats sev atzīties, gaidīju no viņa kādu ārkārtēju rīcību, kas visu apgrieztu ar kājām gaisā.

Laiku pa laikam mierīgais un ritmiskais darbs smēdē uz brīdi apstājās. Kalējs vairākas reizes smagi un skanīgi uzsita pa laktu. Viņš apskatīja apstrādāto dzelzs gabalu, gandrīz vai piespiedis to pie skoteles. Tad pacēla galvu un, mirkli atpūzdamies, mums pajautāja:

— Kā iet jaunībā?

Palīgs stāvēja ar plēšu ķēdi paceltā rokā, kreiso roku ' iespiedis sānos, un smaidīdams uz mums noraudzījās.

Tad veseris atkal sāka dobji dimdēt.

Kādā atpūtas brīdī pa atvērtajām durvīm stiprajā vējā ieraudzījām Milliju, viņa bija ietinusies lakatā un apkrāvusies ar maziem sainīšiem.

Kalējs iejautājās:

— Vai Sarpantjē kungs drīz ieradīsies?

— Rīt,— es atbildēju,— abi ar vecmāmuļu, es pajūgā aizbraukšu viņiem pretī uz vilcienu, kas pienāk četros un divās minūtēs.

— Varbūt ar Fromantēna pajūgu?

Es steidzīgi atbildēju:

— Nē, ar Martēntēva pajūgu.

— Nu, tad jūs tik drīz mājās netiksiet.

Un viņi abi ar palīgu sāka smieties.

Palīgs gausi, lai nebūtu jāklusē, sacīja:

— Ar Fromantēna ķēvi varētu braukt viņiem pretī uz Vjerzonu. Tur vilciens pienāk vienos. Tas ir piecpadsmit kilometrus no šejienes. Un jūs varētu jau būt mājās, pirms Martēntēva ēzeli sāktu jūgt ratos.

— Jā,— piebilda kalējs,— tā ķēve ir laba rikšotāja.

Ar to saruna beidzās. Darbnīca atkal piešķīda pilna

dzirksteļu un trokšņa, un katrs nogrima savās domās.

Bet, kad bija laiks iet prom un es cēlos, lai dotu zīmi lielajam Molnam, viņš sākumā mani nemaz neredzēja. Viņš bija atslējies pret stenderi un noliecis galvu, likās, dzirdētais nodarbina visus viņa prātus. Un, redzēdams viņu tik dziļi iegrimušu domās, raugāmies kā caur miglas jūdzēm uz rāmajiem strādātājiem, es piepeši atcerējos attēlu no «Robinsona Krūzo»— angļu jauneklis pirms lielā ceļojuma «iegriezies grozu pinēja darbnīcā»...

Un tas man vēl daudzreiz nāca prātā.

IV BĒGŠANA

Nākamajā dienā ap pulksten vieniem vecākās klases telpa saltajā apkārtnē ir kā gaiša barka okeānā. Tur smaržo nevis pēc sālījuma un smēreļļas kā uz zvejas kuģa, bet gan pēc krāsnī ceptām siļķēm un apsvilušas vilnas drānas—daži, atgriezušies klasē, ir sildījušies pārāk tuvu pie uguns.

Nav vairs tālu gada beigas, tāpēc tiek izdalītas sacerējumu burtnīcas. Kamēr Serela kungs raksta uz tāfeles tematus, klasē valda slāpēts troksnis, kurā jaucas klusas sarunas, apspiesti izsaucieni, nepabeigti teikumi, kuru pirmajiem vārdiem vajag nobiedēt blakussēdētāju:

— Skolotāja kungs! Viņš man...

Serela kungs, rakstīdams tematus, domā par kaut ko pavisam cilu. Laiku pa laikam viņš pagriežas, pārlaiž skolniekiem bargu un reizē izklaidīgu skatienu. Un klusā rosīšanās uz brīdi mitējas, lai drīz atsāktos — pavisam klusa, līdzīga murdoņai, kas vēlāk pieņemas skaļumā.

Visā šajā kņadā es vienīgais klusēju. Sēžu kopā ar visjaunākajiem skolniekiem sola galā pie lielā loga un, ja vien mazliet izslienos, varu redzēt dārzu, strautu ielejā un laukus.

Brīdi pa brīdim paceļos pirkstgalos un bažīgi raugos uz Belletuālas fermas pusi. Jau pašā stundas sākumā pamanīju, ka pēc brīvstundas Molns nav atgriezies. Viņa blakussēdētājs arī to droši vien ir pamanījis. Pagaidām viņš vēl iegrimis sacerējumā un nesaka ne vārda. Taču, tiklīdz viņš pacels galvu, jaunums aplidos visu klasi un kāds, kā jau tas parasts, iesauksies, nepabeigdams teikumu: «Skolotāja kungs! Molns...»

Es zināju, ka Molns ir aizgājis. Pareizāk sakot, man bija aizdomas, ka viņš aizbēdzis. Tūlīt pēc pusdienām viņš droši vien pārrāpās pāri zemajam žogam, pie Vjēplanšas

šķērsoja strautu un skrēja pa pļavām līdz pat Belletuālai. Viņš fermā palūdza ķēvi, lai brauktu pretī Sarpantjē kungam un vecmāmuļai. Šobrīd ķēvi droši vien jūdz ratos.

Belletuāla ir tur, otrā pusē strautam, krasta nogāzē, tā ir liela ferma, kuru vasarā slēpj skatieniem alkšņi un ozoli, kas aug pagalmā, un zaļi dzīvžogi. Tā atrodas pie lauku ceļa, kas nogriežas no Lagāras šosejas uz miesta nomali. Lielo viduslaicīgo celtni ietver augsti mūri, ko balsta kūts mēslos iestiguši kontrforsi, un jūnijā to aizklāj tik bieza lapotne, ka no skolas vienīgi vēlu vakarā var dzirdēt ratu rīboņu un govju ganu uzkliedzie-nus. Bet šodien es pa logu varu redzēt starp kailajiem kokiem augsto, pelēcīgo sētu ap pagalmu, ieejas durvis un caur apcirpto dzīvžogu — baltas salnas klāto celiņu, kas līdztekus strautam ved uz Lagāras šoseju.

Dzidrajā ziemas ainavā nekas vēl nekustas. Nekas vēl nav noticis.

Sājā brīdī Serēla kungs beidz rakstīt otro uzdevumu. Parasti viņš dod trīs tematus. Bet ja nu šodien viņš piepeši iedomājas dot tikai divus... Tad viņš tūlīt uzkāptu katedrā un pamanītu, ka Molna nav klasē. Tādā gadījumā viņš sūtītu divus zēnus meklēt Molnu miestā — un tiem droši vien izdotos viņu atrast, pirms ķēve būtu iejūgta...

Uzrakstījis otro tematu, Serela kungs nolaiž nogurušo roku... Tad, man par lielu atvieglojumu, viņš atsāk rakstīšanu, sacīdams:

— Un te jau ir tīrā bērnu spēle...

...Divas melnas svītras, kas rēgojās pāri Belletuālas žogam un droši vien bija gaisā uzslietas ratu ilksis, vairs nav redzamas. Tagad esmu pārliecināts, ka tur gatavojas Molna aizbraukšanai. Nu starp abiem vārtu stabiem iznirst ķēves galva un krūtis, tad ķēve apstājas, jo, bez šaubām, ratu aizmugurē tiek ierīkots otrs sēdeklis ceļotājiem, kurus Molns taisās pārvest māiās. Beidzot no

pagalma izbrauc viss pajūgs, uz mirkli pazūd aiz dzīvžoga un tikpat lēni virzās pa baltā ceja gabalu, kas redzams žoga spraugā. Braucējs tur grožus, pēc zemnieku modes nevērīgi atbalstījies pret ratu malu, un šajā melnajā stāvā es sazīmēju savu biedru Ogistēnu Molnu.

Pēc brīža viss pazūd aiz dzīvžoga. Divi vīrieši, kas palikuši Belletuālas vārtu priekšā noskatīties, kā pajūgs aizbrauc, tagad sāk sarunāties aizvien satrauktāk. Beigās viens no viņiem saliek plaukstas taurē pie mutes un sauc Molnu, tad metas skriešus pa ceļu viņam pakaļ. Bet tajā brīdī ratos, kas lēnām izbraukuši uz Lagāras šosejas un no šķērsceliņa droši vien vairs nav saskatāmi, Molns piepeši izslienas visā augumā, vienu kāju izlicis uz priekšu; stāvēdams kā romietis kara ratos, raustīdams grožus ar abām rokām, viņš trenc zirgu uz priekšu un vienā mirklī pazūd aiz kalna. Vīrs, kas viņu sauca, atkal drāžas pajūgam pakaļ, otrs skrien pāri laukiem, šķiet — pie mums.

Dažas minūtes vēlāk — tieši tajā brīdī, kad Serela kungs atiet no tāfeles un berzē rokas, lai notīrītu no tām krītu, tieši tajā brīdī, kad trīs balsis no pēdējiem soliem sauc: «Skolotāja kungs! Molns ir prom!»—zilā kreklā ģērbies vīrietis plaši atver durvis un, noņemdams cepuri, jau no sliekšņa vaicā:

— Piedodiet, skolotāja kungs, vai jūs likāt vienam no saviem skolniekiem lūgt mūsu pajūgu un braukt uz Vjerzonu pretī jūsu vecākiem? Mums radās aizdomas...

— Nebūt ne!— atbildēja Serela kungs.

Lielākie zēnit kas sēž netālu no durvīm un parasti dzen prom ar akmeņiem kazas un cūkas, kuras nāk skolas pagalmā ēst puķes, drāžas ārā. Viņu apkaltās tupeles dimdina skolas grīdas plāksnes, pēc tam strauji aizdip pa pagalma smiltīm, tad slidinās pagriezienā līdz mazajiem vārtiņiem ārā uz ceļu. Visa klase drūzmējas pie logiem dārza pusē. Daži uzrāpjas uz soliem, lai labāk redzētu.

Bet ir jau par vēlu. Lielais Molns ir aizbēdzis.

— Tu tomēr brauksi uz Lagāru kopā ar Mušbefu,— Se-rela kungs man saka.— Molns nezina ceļu uz Vjerzonu. Krustcelēs viņš apmaldīsies. Viņš nenokļūs stacijā līdz pulksten trim.

Uz mazo bērnu klases sliekšņa stāv Millija un, kaklu izstiepusi, jautā:

— Bet kas tad ir noticis?

Miesta ielā sāk pulcēties ļaužu grupiņas.

Zemnieks joprojām stāv — nekustīgs, stūrgalvīgs, cepuri rokā turēdams, it kā pieprasītu taisnību.

v PAJŪGS ATGRIEŽAS

Kad atvedu vecvecākus no Lagāras, kad pēc vakariņām viņi pie augstā kamīna sāka sīksīki stāstīt par visu, ko piedzīvojuši kopš pēdējām brīvdienām, es drīz vien pamanīju, ka neklausos viņu vārdos.

Mazie pagalma vārtiņi bija gandrīz blakus ēdamistabas durvīm. Tie čīkstēdami atvērās. Parasti, tumsai iestājoties, es garajos vakaros klusībā gaidīju šo čīkstoņu. Pēc tam klaudzēja tupeles, varēja dzirdēt, kā pie durvīm slauka kājas, reizēm arī sačukstēšanos, it kā ciemiņi pirms ienākšanas apspriestos^ Tad atskanēja klauvējiens. Viesis mēdza būt kāds kaimiņš, kāda skolotāja, ar vārdu sakot, kāds, kas palīdzēja īsināt garo vakaru.

Bet šoreiz man nevajadzēja cerēt uz kādu atnācēju, jo visi, ko mīlēju, jau bija mājās; un tomēr es joprojām klausījos katrā nakts troksnī un gaidīju, kad atvērsies durvis.

Te bija mans vectēvs — vecs vīrs ērkuļainiem matiem un asu bārdu, kurš izskatījās pēc spēcīga Gaskoņas gana, viņa kājas pamatīgi balstījās pret zemi, starp ceļiem viņš

turēja nūju un reizēm noliecās izdauzīt pīpi pret zābaka zoli. Viņa laipnais, mazliet aizmiglotais skatiens pauda piekrišanu visam, ko vecmāmuļa stāstija par vistām un kaimiņiem, un par zemniekiem, kuri vēl nav samaksājuši fermas renti. Bet es vairs nebiju kopā ar savējiem.

Es iztēlojos ratu rīboņu, kas piepeši apklusis pie mūsu durvīm. Molns izlēks no pajūga un nāks iekšā, it kā nekas nebūtu noticis... Vai varbūt viņš papriekš aizvedis ķēvi uz Belletuālu; es drīz izdzirdēšu viņa soļus klaudzam uz ceļa un vārtiņus atveramies...

Bet nekā. Vectēvs stingi raudzījās tukšumā, un brīžiem viņa plaksti mirkšķinot tik ilgi aizsedza acis, it kā viņam nāktu miegs. Vecmāmuļa apjukusi atkārtoja pēdējo teikumu, kurā neviens neklausījās.

— Vai esat nobažījušies par to zēnu?— viņa beidzot jautāja.

Lagārā es patiešām viņus velti iztaujāju. Vjerzonas stacijā viņi nebija redzējuši nevienu, kas izskatītos pēc lielā Molna. Mans biedrs acīmredzot bija aizkavējies ceļā. Viņa nodoms nebija izdevies. Mājup braucot, mani mocīja vilšanās, bet vecmāmuļa tērzēja ar Mušbefu. Uz balti nosarmojušā ceļa sīki putni laidelējās ap gausi rikšojošā ēzeļa kājām. Laiku pa laikam saltās pēcpusdienas dziļo mieru pāršķēla tāla ganes ūjināšana vai zēnu sakliegšanās no egļu pudnra uz egļu puduri. Un ik reizi, kad tuksnesīgajos pakalnos atskanēja stieptais sauciens, es nodrebēju, it kā tā būtu lielā Molna balss un man vajadzētu tai sekot tālumā...

Kamēr es to visu pārcilāju savā prātā, pienāca gulētiešanas laiks. Vectēvs iegāja sarkanajā viesistabā, tā bija mitra un auksta, jo stāvēja aizslēgta kopš pagājušās ziemas. Pirms viņš tur< apmetās, tika novākti mežģīņu pārklājiņi no krēslu atzveltnēm, iznesti paklāji un nogla-

bāti visi plīstošie priekšmeti. Viņš nolika nūju uz krēsla, pamatīgos zābakus — zem atzveltņa; vectēvs tikko bija nopūtis sveci un mēs, kājās stāvēdami, taisīdamies iet prom, novēlējām cits citam labu nakti, kad izdzirdām ratu rīboņu un apklusām.

Šķita, ka ļoti lēni ripo divi pajūgi, ko zirgi velk * pavisam gausā riksi. To gaita kļuva vēl lēnāka, līdz rati apstājās uz ceļa pie ēdamistabas loga, kurš nekad netika

atvērts.

Tēvs paņēma lampu un nevilcinādamies attaisīja durvis, kas jau bija aizslēgtas. Tad viņš atgrūda vaļā vārtiņus un nostājās kāpņu galā, turēdams lampu virs galvas, lai redzētu, kas^ notiek uz ceļa.

Tur patiešām bija apstājušies divi pajūgi, viens zirgs bija piesiets pie otra ratiem. No tiem izkāpa kāds virs un vilcinādamies skatījās apkārt.

— Vai te ir mērija? — viņš jautāja, nākdams tuvāk.

— Vai varat pateikt, kur dzīvo Fromantēna kungs, Belle-tuālas fermeris? Es satiku viņa ķēvi un ratus bez braucēja uz lielceļa netālu no Senludebuā šķērsceliņa. Sava luktura gaismā izlasīju uz plāksnītes viņa vārdu un adresi. Man iznāca pa ceļam, un es atvedu pajūgu līdz šejienei, lai ar to neatgadītos kāda ķibele, tomēr esmu pamatīgi aizkavējies.

Mēs stāvējām kā apstulbuši. Tēvs piegāja tuvāk.' Viņš ar lampu apgaismoja ratus.

— No braucēja nav ne miņas, — turpināja ceļavīrs.

— Nav pat segas. Zirglops noguris un drusku klibo.

Es izlīdu pašā priekšā un kopā ar citiem raudzījos uz nomaldījušos pajūgu, kurš iznira pie mūsu mājas kā vraks, ko izsviež satrakota jūra,— Molna piedzīvojuma pirmais un varbūt arī pēdējais vraks.

— Ja līdz Fromantēna fermai ir tālu,— sacīja svešais,— es atstāšu pajūgu pie jums. Jau tā esmu zaudējis daudz laika, un manējie droši vien ir nobažījušies.

Tēvs piekrita. Tā mēs varējām tajā pašā vakarā aizbraukt,pajūgu uz Belleluālu, nestāstot neko par notikušo. Vēlāk varēs padomāt, ko teikt šejieniešiem un ko rakstīt Molna mātei... Un ceļavīrs uzšāva savam zirgam, atsacīdamies no piedāvātās vīna glāzes.

Kamēr mēs klusēdami gājām atpakaļ un tēvs brauca pajūgu uz fermu, vectēvs savā istabā atkal bija iededzis sveci un jautāja:

— Nu — kā ir? Vai ceļotājs atgriezies?

Sievietes saskatījās.

— Kā tad, viņš bijis pie mātes. Guli vien! Neuztraucies!

— Jo labāk! Tieši tā jau es domāju.

Un apmierināts viņš nopūta sveci un pagriezās uz otriem sāniem.

To pašu mēs sacījām miesta ļaudīm. Taču bēgļa mātei tūlīt nerakstījām, nolēmām vēl kādu laiku pagaidīt. Un mēs neizpaudām bažas, kas mūs mocīja trīs garas dienas. Es vēl tagad atceros, kā ap pulksten vienpadsmitiem no fermas pārnāca tēvs, viņa ūsas bija nakts mitruma pievil-gušas un viņš raižu pilnā, dusmīgā balsī klusām strīdējās ar Milliju.

VI PIE LOGA KLAUVĒ

Ceturtā gaidu diena bija aukstākā visā ziemā. No rīta ag.rāk atnākušie skolnieki sildīdamies slidinājās ap aku. Viņi gaidīja, kad skolā iekurs krāsni, lai steigtos tuvāk siltumam.

Mēs bariņā stāvējām aiz vārtiem un vērojām, kā ierodas zēni no laukiem. Viņi bija gluži apžilbuši nosarmojušos laukos, kam gājuši pāri, raudzīdamies aizsalušos dīķos un brikšņos, kur lēkāja zaķi... Viņu blūzes vēl glabāja siena un kūts smaržu, kas piepildīja klasi, kad

viņi spiedās ap sarkani nokaitēto krāsni. Tajā rītā viens no viņiem grozā atnesa nosalušu vāveri, ko bija atradis uz ceļa. Atceros, viņš mēģināja garo, sastingušo zvērēna ķermeniti aiz nagiem piekārt pie staba pagalmā...

Pēc tam sākās skumīgā ziemas stunda...

Piepeši kāds pieklauvēja pie rūts, un mēs saausījāmies. Ieraudzījām, ka pie durvīm, galvu pacēlis, kā apstulbis stāv lielais Molns un purina no blūzes nost sarmu.

Divi audzēkņi, kuru sols atradās vistuvāk durvīm, metās atvērt: ārpusē notika kaut kas līdzīgs klusai, slepenai apspriedei, no kuras nesadzirdējām ne vārda, un bēglis beidzot iedrošinājās ienākt skolā.

Saltā gaisa strāva, kas ieplūda no tukšā pagalma, pie lielā Molna apģērba pielipušie salmu stiebriņi un jo sevišķi viņa izskats — zēns līdzinājās nogurušam, izsalkušam, bet brīnumu pārņemtam ceļiniekam,— viss modināja mūsu sirdīs dīvainu prieku un ziņkāri.

Serela kungs nokāpa pa divām kāpēm no nelielā paaugstinājuma, uz kura stāvēdams bija mums saucis diktātu, un Molns izaicinoši gāja viņam pretī. Atceros, cik skaists viņš, vecākais biedrs, tajā brīdī man likās par spīti noguruma izmocītajai sejai un apsarkušajām acīm — naktis, bez šaubām, viņš bija pavadījis zem klajas debess.

Viņš aizgāja līdz pat katedrai un teica ļoti drošā balsī — kā cilvēks, kas ieradies ar kādu ziņojumu:

— Es esmu pārradies, skolotāja kungs.

— To es redzu gan, — atbildēja Serela kungs, ziņkārīgi raudzīdamies Molnā.— Ejiet un sēdieties savā vietā.

Puisis pagriezās pret mums, mazliet uzkumpis, zobgalīgi smaidīdams kā nosodīts nerātns vecāko klašu audzēknis, satvēra pults galu un ieslīdēja solā.

— Jūs ņemsiet grāmatu, ko es jums norādīšu,— sacīja skolotājs (visi bija pagriezuši galvu uz Molna pusi), — un lasīsiet, kamēr jūsu biedri pabeigs diktātu.

Un stunda atkal turpinājās, kā sākusies. Laiku pa laikam Molns palūkojās uz mani, tad paraudzījās pa logu baltajā, pūkainajā, sastingušajā dārzā un klajos laukos, kuros reizēm nolaidās kāds krauklis. Klasē no pārkarsušās krāsns plūda siltums, gaiss bija smags. Mans biedrs, atbalstījis galvu rokās, atspiedies ar elkoņiem pret pulti, mēģināja lasīt: es redzēju viņa plakstus pa divi lāgi aizveramies, un man šķita, ka viņš tūlīt aizmigs.

— Lūdzu, skolotāj, es gribētu iet gulēt,— viņš beidzot sacīja, pa pusei pacēlis roku.— Nu jau trīs naktis neesmu acu aizvēris.

— Ejiet!—sacīja Serela kungs, kurš vairāk par visu vēlējās izvairīties no nepatikšanām.

Visas galvas bija paceltas, visas rakstāmspalvas sastingušas gaisā, un mēs ar nožēlu nolūkojāmies, kā viņš aiziet, blūze viņam uz muguras bija saburzīta, apavi zemaini.

Cik lēni vilkās rīta cēliens! Kad pusdienlaiks jau bija klāt, mēs dzirdējām, kā augšā, mansardā, ceļotājs pošas kāpt lejā. Ieradies pusdienās, ieraudzīju viņu sēžam pie kamīna blakus maniem apjukušajiem vecvecākiem, un, kad pulkstenis nosita divpadsmit, gan lielie zēni, gan mazie puikas, sniegotajā pagalmā izskrējuši, kā ēnas slīdēja gar ēdamistabas durvīm.

No šīm pusdienām atceros tikai lielu klusumu un lielu saspīlējumu. Viss bija ledusauksts: vaskadrāna bez galdauta, vīns glāzēs, sarkanīgās grīdas plāksnes, uz kurām likām kājas... Bija nolemts bēglim neko nejautāt, lai nedotu ieganstu iespītēties. Un viņš izmantoja šo atelpas brīdi un nerunāja ne vārda.

Kad beidzot bija paēsts saldēdiens, mēs abi varējām drāzties ārā. Skolas pagalms pēcpusdienā, tupeļu nomīdīts sniegs... Melnais pagalms, kur atkusnī pil lāses no jumtiem... Spēļu un spalgu kliedzienu pilnais pagalms! Mēs abi ar Molnu laidāmies skriešus gar mājas sienu. Divi vai trīs mūsu draugi no miesta zēniem jau pameta

spēli, priecīgi klaigāja, tupelēm dubļus šļakstīdami, nošļukušām šallēm ap kaklu un rokām kabatās skrēja mums pakaļ. Bet mans biedrs iemetās lielo klasē — es viņam sekoju — un aizcirta stiklotās durvis īstajā brīdī, lai apturētu vajātāju uzbrukumu. Rūtis spalgi un skāņi nodrebēja, pie sliekšņa klaudzēja tupeles; grūdiens durvīs salieca dzelzs aizbīdni, kas saturēja abas durvju puses, bet Molns jau bija pagriezis slēdzenē mazo atslēgu, nebaidīdamies ar tās salauzto riņķi savainot roku.

Tādu rīcību bijām paraduši uzskatīt par gluži nepieļaujamu. Vasarā tie, kuri tādā veidā tika atstāti aiz durvīm, auļiem joza uz dārzu un bieži vien paguva ierāpties pa kādu logu, pirms paspēja tos visus aizvērt. Bet bija decembris un visi logi ciet. Kādu laiku zēni pūlējās no ārpuses atspiest durvis vaļā; mums raidīja lāstus; tad viņi cits pēc cita pagrieza muguru un, galvu noliekuši, šalles kārtodami, gāja prom.

Klasē, kur oda pēc kastaņiem un skāba vīna, bija tikai divi grīdas slaucītāji, kuri pārbīdīja solus. Es piegāju pie krāsns laiski pasildīties pirms stundas, bet Ogistēns Molns ņēmās kaut ko meklēt katedrā un solos. Drīz vien viņš atrada nelielu atlantu, kuru sāka aizrautīgi pētīt, stāvēdams uz paaugstinājuma, ar elkoņiem atspiedies pret katedru, galvu rokās saņēmis.

Es jau grasījos iet pie viņa; es būtu uzlicis draugam roku uz pleca, un mēs, bez šaubām, būtu kopā meklējuši kartē viņa noieto ceļu, bet durvis, kas savienoja mūsu telpu ar mazo bērnu klasi, no spēcīga grūdiena piepeši atsprāga līdz galam vaļā, un Zasmēns Delušs kopā ar vienu miesta zēnu un trim lauku puikām aurodams iedrāzās klasē. Acīmredzot kāds no mazo klases logiem nebija labi aiztaisīts: viņi droši vien bija atdabūjuši to vaļā un tā iekļuvuši skolā.

Zasmēns Delušs, kaut arī augumā pamazs, bija viens no vecākajiem pēdējo klašu skolniekiem. Viņš bija stipri

greizsirdīgs uz lielo Molnu, kaut arī izlikās par jaunatnācēja draugu. Pirms mūsu pansionāra ierašanās tieši viņš, Zasmēns, bija klases barvedis. Viņam bija bāla, diezgan neizteiksmīga seja un ar pomādi pieziesti mati. Būdams iebraucamās vietas saimnieces — atraitnes Delušas vienīgais dēls, viņš izlikās par pieaugušu vīrieti; Zasmēns lielīgi atkārtoja visu, ko noklausījās biljarda spēlētāju un vermuta dzērēju sarunās.

Kad viņš ienāca, Molns pacēla galvu un, uzacis saraucis, uzsauca zēniem, kas grūstīdamies skrēja pie krāsns:

— Te taču nav ne mirkļa miera!

— Ja tev te nepatīk, varēji palikt, kur biji,— galvu nepacēlis, atbildēja Delušs, jo juta biedru atbalstu.

Ogistēns droši vien bija tā pārliecīgā noguruma varā, kurš padara cilvēku viegli aizkaitināmu un nesavaldīgu.

— Tu,— viņš teica, viegli nobālēdams, izsliedamies un aizvērdams grāmatu,— vispirms tu aizvāksies no šejienes!

Zasmēns pasmīnēja.

— Ak tā,— viņš iesaucās,— tu iedomājies, ka tagad nu būsi kungs, ja uz trim dienām biji aizbēdzis?— un, ievilkdams strīdā pārējos, piebilda:

— Zini, tu jau nu nebūsi tas, kurš pavēlēs mums aiziet!

Bet Molns jau atradās viņam blakus. Sākās plūkšanās;

svārku piedurknes stirkšēja, vīles ira. No tiem, kas ienāca kopā ar Zasmēnu, kautiņā devās vienīgi lauku zēns Martēns.

— Laid viņu vaļā!— viņš sauca, nāsis iepletis, kratīdams galvu kā auns.

Molns viņu pagrūda tik stipri, ka zēns izplestām rokām aizstreipuļoja līdz klases vidum; tad Molns ar vienu roku satvēra Delušu aiz skausta, ar otru atrāva durvis un mēģināja viņu izmest ārā. Zasmēns ķērās pie soliem un vilka kājas pa zemi, šņirkstinādams apkaltās zoles pret grīdas plāksnēm, bet Martēns, atguvis līdzsvaru, kaklu

izstiepis, piesardzīgi zagās Molnam klāt. Molns palaida vaļā Delušu, lai tiktu galā ar nejēgu, un varbūt tam klātos plāni, bet tajā bridi atvērās dzīvokļa durvis. Parādījās Serela kungs.

Cīniņš tūlīt norima. Zēni noliektām galvām sadrūzmē-jās ap krāsni — viņi līdz pat beigām negribēja nostāties nevienā pusē. Molns apsēdās savā vietā, viņa svārku piedurknes pie pleciem bija atirušas un saplēstas. Bet dažus mirkļus pirms lineāla klaudziena, kas nozīmēja stundas sākšanos, Zasmēns, caurcaurēm sasprindzis, klaigāja:

— Tagad viņš neko vairs nevar ciest! Izliekas par briesmīgu viltnieku! Varbūt iedomājas, ka nav zināms, kur viņš bijis!

— Muļķi! Es pats to nezinu,— Molns atbildēja, un viņa balss noskanēja pilnīgā klusumā.

VII ZĪDA veste

Kā jau teicu, mūsu istaba bija liels mansards. Pa pusei mansards, pa pusei istaba. Citās palīgskolotāju telpās bija logi, bet mūsējā nezin kāpēc gaisma ieplūda tikai pa griestu lūku. Durvis nevarēja lāgā aizvērt — tās berzējās gar grīdas dēļiem. Kad vakarā kāpām augšā, ar roku sargādami sveces liesmu, ko apdraudēja visi lielā mājokļa caurvēji, mēs ik reizi pūlējāmies aiztaisīt durvis, bet nekad mums tas neizdevās. Un visu nakti jutām apkārt triju bēniņtelpu klusumu, kas iespiedās līdz pat mūsu istabai.

Tur mēs ar Ogistēnu sastapāmies tās pašas ziemas dienas vakarā.

Es žigli novilku visas drēbes un vienā murskulī nometu uz krēsla pie gultas galvgaļa, bet mans biedrs, ne vārda

nerunādams, sāka lēnām izģērbties. Es nolūkojos uz viņu, gulēdams savā dzelzs gultā ar kretona aizkariem, kuru: rakstu veidoja vīnogu ķekari un lapas. Brīžiem viņš apsēdās uz savas zemās gultas bez aizkariem. Brīžiem izģērbdamies staigāja šurpu turpu. Svece, ko Molns bija nolicis uz čigānu pīta klūgu galdiņa, meta uz sienas viņa milzīgo, kustīgo ēnu.

Gluži pretēji man viņš izklaidīgi un skumīgi, tomēr rūpīgi locīja un kārtoja savu skolēna apģērbu. Vēl tagad redzu, kā viņš noliek uz krēsla smago jostu; kā pārliek pār atzveltni ārkārtīgi saburzīto un netīro formas blūzi; kā novelk rupja, zila auduma jaku, ko valkāja zem blūzes; kā noliecas, pagriezis man muguru, kad novietoja to kājgalī... Bet, kad viņš izslējās un pagriezās uz manu pusi, ieraudzīju, ka viņam mugurā ir nevis veste ar vara pogām, kāda piederēja pie formas tērpa, bet gan dīvaina, ļoti dziļi izgriezta zīda veste, aiztaisītā ar ciešu perlamutra podziņu rindu.

Tas bija burvīgs un dīvains apģērba gabals, kādu droši vien valkāja jaunekļi, kas dejoja ar mūsu vecmāmiņām tūkstoš astoņi simti trīsdesmitā gada ballēs.

Atceros, kāds tobrīd bija šis lielais skolnieks — zem-niekzēns gandrīz kaili noskūtu galvu, naģeni viņš bija nolicis uz citiem apģērbiem —, atceros viņa tik jauno, tik vīrišķīgo, bet jau skarbo seju. Pogādams Vaļā noslēpumaino vesti, kas noteikti nepiederēja viņam, Ogistēns atkal bija sācis staigāt pa istabu. Un bija dīvaini noraudzīties, kā viņš darbojas ap marķīza pogām — vienā kreklā, pārāk īsām biksēm un dubļainiem zābakiem kājās.

Pogām pieskāries, viņš piepeši it kā pamodās no sapņa un pameta uz mani bažīgu skatienu. Man nāca smiekli. Arī viņš pasmaidīja, un viņa seja noskaidrojās.

— Nu, pasaki taču,— es iedrošināts čukstēju,— kur tu to ņēmi?

/

Bet viņa smaids uzreiz apdzisa. Molns divreiz pārbrauca ar roku pār matu rugājiem, it kā nespētu vairs pretoties kādai dziņai, atkal uzvilka virs smalkās vestes savu jaku, rūpīgi to aizpogāja un pāri tai — saburzīto skolnieka blūzi. Tad viņš brīdi vilcinājās, sānis manī raudzīdamies... Beidzot Molns apsēdās uz gultas malas, smagi nometa uz grīdas apavus un, pilnīgi apģērbies kā kareivis trauksmes laikā, izstiepās gultā un nopūta sveci.

Naktī piepeši pamodos. Molns stāvēja istabas vidū ar naģeni galvā un meklēja kaut ko uz pakaramā — apmetni, ko aplika ap pleciem... Istabā valdīja tumsa. Nebija pat sniega atspīdas no pagalma. Salts, nikns vējš gaudoja mironīgajā dārzā un gar jumtu.

Paslējos gultā pussēdus un pavisam klusā balsī uzsaucu:

— Moln! Vai tu atkal ej prom?

Viņš neatbildēja. Tad, galīgi satraucies, sacīju:

— Labi, tad es arī eju. Tev jāņem mani līdzi.

Un es izlēcu no gultas.

Viņš pienāca klāt, satvēra manu roku, piespieda mani apsēsties uz gultas malas un sacīja:

— Es nevaru tevi ņemt līdzi, Fransuā. Ja es skaidri zinātu ceļu, mēs ietu abi. Taču tas man vispirms jāatrod kartē, bet es to nespēju izdarīt.

— Tad jau tu arī nevari nekur iet?

— Tas tiesa, tam nav nekādas jēgas...— viņš, dūšu zaudējis, sacīja.— Liecies vien gulēt. Es apsolu, ka bez tevis nekur neiešu.

Un viņš atkal sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Es neiedrošinājos viņam vēl kaut ko sacīt. Viņš soļoja, apstājās, sāka soļot ātrāk — kā cilvēks, kas savā prātā meklē vai no jauna pārdzīvo atmiņas, tās salīdzina, kaut ko lēš, piepeši iedomājas, ka ir meklēto atradis; tad pavediens atkal pārtrūkst — un meklēšana sākas no jauna.

Tā nebija vienīgā nakts, kad, soļu klaudzoņas pamodināts, es ap pulksten vieniem ieraudzīju viņu staigājam pa • istabu, un bēniņiem līdzīgi jūrniekam, kas nespēj atradināties no kuģa apgaitas un savā Bretaņas īpašumā ceļas un ģērbjas, lai noliktajā stundā stātos krasta naktssardzē.

Divas vai trīs reizes janvārī un februāra pirmajā pusē 1 es tā pamodos nakts vidū. Katru reizi pie manas gultas ļ stāvēja lielais Molns—saposies ceļam, apmetni plecos, ļ gatavs iet, un ik reizi viņš vilcinādamies apstājās uz noslēpumu zemes sliekšņa, ko reiz jau bija pārkāpis,  Brīdī, kad viņam vajadzēja attaisīt kāpņu durvju krampi un aizbēgt pa virtuves durvīm, kuras viņš viegli varētu atvērt, nevienam nedzirdot, Molns atkal un atkal atlika savu nodomu. Pēc tam ilgas nakts stundas viņš drudžainiem soļiem mēroja tukšos bēniņus.

Beidzot februāra vidū kādu nakti viņš pats mani uzmodināja, viegli uzlikdams roku uz pleca.

Diena bija pagājusi vienos uztraukumos. Molns, galīgi pametis savu agrāko biedru spēles, pēdējā brīvstundā palika sēžam solā, pilnīgi nodevies kādam mazam, noslēpumainam plānam, vilkdams ar pirkstu pa Šēras departamenta atlantu un ilgi kaut ko rēķinādams. Skolnieki bez rimas skraidīja iekšā un ārā. Zēni dzinās cits citam pakaļ, slēpās aiz soliem, lēkāja pāri galdiem un katedras paaugstinājumam... Katrs labi zināja, ka nevajag tuvoties Mol-nam, ja viņš tā iegrimis darbā. Tomēr, starpbrīdim ieilgstot, divi vai trīs miesta puikas it kā spēlēdamies nedzirdamiem soļiem pielavījās viņam klāt un pameta skatienu pāri Molna plecam. Viens no zēniem pat sadūšojās tiktāl, ka iedrošinājās citus uzgrūst Ogistēnam virsū... Molns aizcirta atlantu, noglabāja lapiņu un noķēra pēdējo no trim zēniem — divi paspēja aizmukt.

...Tas bija ķildīgais Zirodā, kurš uzņēma raudulīgu toni un mēģināja spert, lielais Molns viņu izmeta ārā, bet puika pārskaities kliedza:

— Lielais gļēvuli! Re, kāpēc visi ir pret tevi, re, kāpēc viņi tev vēl sados!

Un viņš izgāza veselu straumi lāstu, uz kuriem mēs atbildējām, lāgā nesaprazdami, ko tie nozīmē. Visskaļāk kliedzu es, jo biju nostājies lielā Molna pusē. Tagad mūs saistīja tikpat kā līgums. Solījums ņemt mani līdzi — viņš nesacīja kā visi citi, ka es «nekur tālu neaiziešu»,— mani saistīja pie viņa uz visiem laikiem. Un es bez mitas domāju par Molna noslēpumaino ceļoju mu. Biju pārliecināts, ka viņš noteikti saticis kādu meiteni. Tā katrā ziņā bija skaistāka par visām šejienes jaunavām, skaistāka par Zannu, kuru pa atslēgas caurumu varēja redzēt mūķeņu dārzā; un daiļāka par Madlēnu, sārto, gaišmataino maiznieka meitu; un par pilskundzes meitu Ženiju, kura bija burvīga, bet neprātīga un kuru vienmēr turēja ieslēgtu.Tā noteikti bija kāda jaunava, par kuru viņš naktīs domāja kā romāna varonis. Un biju apņēmies viņam to droši pasacīt, tiklīdz viņš mani pamodinās...

Vakarā pēc šīs plūkšanās, pēc pulksten četriem, kad mēs vācām kopā dārza rīkus — cērtes un lāpstas, ar kurām bija raktas bedres,— izdzirdām uz ceļa klaigas. Vesels pulks jaunekļu un zēnu gāja sporta solī kolonnā pa četri kā labi apmācīta rota, to vadīja Delušs, Zirodā un vēl kāds nepazīstams. Viņi mūs ieraudzīja un sāka svilpt un aurot. Tātad viss miests bija pret mums, un tika rīkotas kaut kādas kara spēles, kurās mūs nepieņēma.

Molns, ne vārda nesacīdams, nolika šķūnī kapli un lauzni, kurus nesa pār plecu...

Bet naktī es sajutu viņa plaukstu uz savas rokas un acumirklī pamodos.

— Celies augšā,— viņš sacīja,— mēs ejam prom.

— Vai tagad tu zini ceļu līdz galam?

— Es zinu krietnu gabalu, pārējais mums jāatrod! viņš atbildēja, zobus sakodis.

— Paklausies, Moln,— es sacīju, pieceldamies gultā

sēdus,— paklausies: mums ir jāizdara tikai viens —^

abiem kopā- dienas gaismā pēc tava plāna jāsameklē nezināmais ceļa gabals!

— Bet tas ir ļoti tālu no šejienes.

— Nu labi, mēs uz turieni aizbrauksim ar zirgu šovasar, kad dienas būs garas.

Iestājās ilgs klusums, tātad viņš piekrita.

— Ja jau mēs kopā mēģināsim atrast meiteni, kuru tu mīli, Moln,— es beidzot piebildu,— pasaki man, kas viņa ir, pastāsti par viņu!

Viņš apsēdās manas gultas kājgalī. Krēslā redzēju viņa noliekto galvu, sakrustotās rokas un ceļgalus. Tad viņš dziļi uzelpoja —kā cilvēks, kam ilgi bijis smagi ap sirdi un kas beidzot varēs atklāt savu noslēpumu.

Vili. PIEDZĪVOJUMS

Tonakt mans biedrs neizstāstīja visu, ko bija piedzīvojis ceļā. Un, kad tajās izmisuma pilnajās dienās viņš beidzot uzticējās man līdz galam, tas ilgi palika mūsu zēnu gadu lielais noslēpums. Bet tagad, kad atlikuši tikai aizmirstības putekļi no tik daudz ļauna, tik daudz labā, es varu izstāstīt viņa neparasto piedzīvojumu.

Saltajā ziemas dienā pulksten pusdivos Molns laida ķēvi ātrā riksī pa Vjerzonas ceļu, jo zināja, ka laika nav daudz. Sākumā viņš priecīgs domāja tikai par to, kā, mums visiem par lielu pārsteigumu, pulksten četros atvedīs vectēvu un vecmāmuļu Šarpantjē. Tajā brīdī viņam patiešām nebija citu nodomu.

Pamazām vien viņu sāka stindzināt aukstums, un viņš

ietina kājas segā, no kuras sākumā bija atsacījies un kuru Belletuālas ļaudis gandrīz vai ar varītēm ielika ratos.

Pulksten divos viņš iebrauca Lamotā. Molns nekad nebija tādā vietā bijis mācību laikā un uzjautrinājās, redzēdams, ka šis miests ir tikpat tukšs un snaudulīgs kā Sentagata. Tikai retumis šur tur pavērās kāds aizkars un parādījās ziņkārīga lāga sieviņas seja.

Izbraucis cauri Lamotai, tūlīt aiz skolas nama, kur ceļi šķiras, Molns apmulsa, bet tad viņam šķita, ka atceras — uz Vjerzonu jābrauc pa kreisi. Nebija neviena, kam lūgt padomu. Viņš laida ķēvi rikšiem, bet ceļš bija šaurs un slikti bruģēts. Kādu laiku braucis pa egļu meža malu, viņš beidzot ieraudzīja važoni; salicis plaukstas taurē, Molns sauca, vai šis ceļš ved uz Vjerzonu. Ķēve, lai arī grožu saturēta, nemitējās rikšot, svešais acīmredzot nesadzirdēja jautājumu, kaut ko uzsauca, nenoteikti pamādams ar roku, un Molns turpināja ceļu uz labu laimi.

Viņš atkal izbrauca plašā, stingā laukā, kur nekas nenotika un nekas nesaistīja uzmanību; reizēm tikai kāda žagata, pajūga izbaidīta, pacēlās gaisā un nolaidās uz aplauzta vītola. Ceļinieks bija ietinies lielajā segā kā apmetnī. Kājas izstiepis, viņš ar elkoni atbalstījās uz ratu malas un iesnaudās — droši vien uz diezgan ilgu laiku...

...Kad aukstums sāka spiesties segai cauri un pamodināja Molnu, viņš attapies ieraudzīja, ka apkārtne ir mainījusies. Nebija vairs tālā apvāršņa, nebija plašās, baltās debess, kur maldījās skatiens, visapkārt augsti nožogojumi ietvēra mazas, vēl zaļas pļaviņas. Gan pa labi, gan pa kreisi grāvjos zem ledus urdzēja ūdens. No visa varēja nojaust upes tuvumu. Un ceļš starp augstajiem dzīvžogiem bija vairs tikai izdangātas ratu grambas.

Ķēve kopš kāda brīža vairs nerikšoja. Molns uzšāva ar pātagu, lai tā atkal uzņemtu straujāku gaitu, bet ķēve joprojām gāja ļoti lēni, un lielais skolnieks, ar rokām atbalstījies pret ratu priekšu, sāka skatīties uz zirgu no

sāniem; viņš pamanīja, ka tas ar vienu pakaļkāju klibo. Ļoti uztraucies, zēns tūlīt izlēca no ratiem.

— Mēs nekādi vairs nevaram nokļūt Vjerzonā līdz vilciena pienākšanai,— viņš pusbalsī sacīja.

Un Ogistēns neiedrošinājās pats sev atzīties vislielākajās bažās: varbūt viņš apmaldījies un vairs nemaz neatrodas uz Vjerzonas ceļa.

Viņš ilgi pētīja ķēves kāju un nevarēja ieraudzīt ne mazāko skrambiņu. Tiklīdz Molns mēģināja kājai pieskarties, ķēve bailīgi to pacēla un smagi un neveikli kasīja zemi. Beidzot zēns saprata, ka ķēvei nagā tikai iestrēdzis akmens. Kā jau puisis, kas prot apieties ar dzīvniekiem, viņš pietupās, mēģinādams ar kreiso roku satvert ķēves labo kāju un iespiest to starp ceļiem, bet traucēja rati. Ķēve pa divi lāgi izvairījās no viņa un pagāja dažus metrus uz priekšu. Ratu kāpslis trāpīja Molnam pa galvu un ritenis nobrāza ceļgalu. Viņš neatlaidās un galu galā savaldīja tramīgo dzīvnieku; bet olis bija iespiedies tik dziļi, ka Molnam vajadzēja izvilkt no kabatas zemnieka nazi, lai tiktu ar to galā.

Šo darbu padarījis, viņš, apdullis un apmiglotu skatienu, beidzot pacēla galvu un pārsteigts pamanīja, ka tuvojas nakts...

Jebkurš cits — bet Molns nebija no tiem — tūlīt būtu griezies atpakaļ pa to pašu ceļu. Vienīgi tā varētu neapmaldīties vēl vairāk. Bet viņš iedomājās, ka atrodas ļoti tālu no Lamotas. Turklāt, kamēr viņš gulēja, ķēve varēja iegriezties kādā sānceļā. Beidzot — lai cik garš būtu ceļš, tam jāaizved uz kādu ciemu... Un visiem šiem spriedumiem pievienojiet vēl to, ka lielais zēns, likdams kāju uz kāpšļa, kad nepacietīgais zirglops jau raustīja grožus, juta sevī aizvien lielāku topam izmisīgu vēlēšanos nonākt pie kāda mērķa, nokļūt kaut kur, par spīti visiem šķēršļiem.

Viņš uzšāva ķēvei, kura tūlīt uzņēma strauju riksi. Biezēja tumsa. Grambainais ceļš bija vairs likāt- ratu platumā. Reizēm kāds nokaltis zars ieķērās ritenī un, asi nokrakšķēdams, salūza. Kad bija jau pavisam satumsis, Molns, sirdij sažņaudzoties, iedomājās ēdamistabu Sent-agatā, kur tajā laikā mēs visi droši vien bijām sapulcējušies. Tad viņu pārņēma niknums; pēc tam — lepnums un dziļš prieks, ka viņš, pats negribēdams, ir tā aizbēdzis.

IX ATPŪTA

Piepeši ķēve palēnināja gaitu, it kā tumsā pret kaut ko paklupusi. Molns redzēja, ka tā divreiz noliec un paceļ galvu. Tad dzīvnieks spēji apstājās, pieliecis galvu pie zemes, it kā kaut ko apostītu. Pie ķēves kājām bija dzirdami šļaksti. Ceļam pāri tecēja strauts. Vasarā te droši vien atradās brasls. Bet šajā gadalaikā straume bija tik spēcīga, ka neaizsala, un tālāk braukt būtu bīstami.

Molns viegli pievilka grožus, pakāpināja ķēvi dažus soļus atpakaļ un, ļoti apmulsis, izslējās ratos. Tajā bridi viņš pa zaru starpām ieraudzīja spīdam gaismu. Acīmredzot no ceļa viņu šķīra tikai kādas divas vai trīs pļavas...

Skolnieks izkāpa no ratiem un veda ķēvi atpakaļ, mīlīgi dudinādams, lai nomierinātu dzīvnieku, kas bailīgi kratīja galvu.

— Iesim, mīļā, iesim! Tagad mēs tālāk vairs nebrauksim. Drīz vien uzzināsim, kur atrodamies.

Un, ceļmalā atstūmis maza aploka vārtu šķērskoku, viņš ieveda tajā savu pajūgu. Kājas grima mīkstajā zālē. Rati ripoja, klusām līgodamies. Piespiedis galvu pie ķēves purna, viņš sajuta dzīvnieka siltumu un specigo elpu. Ogistēns aizveda lopiņu līdz pat aploka otrai malai

un apsedza ar segu; tad, pašķīris dzīvžoga zarus, viņš atkal ieraudzīja gaismu — tā dega vientuļā mājā.

Un tomēr vēl vajadzēja šķērsot trīs aplokus, pārlēkt pāri viltīgajam strautam, kurā varēja trāpīt ar abām kājām reizē. Beidzot, nolēcis no augstas kraujas, viņš nonāca lauku mājas pagalmā. Pie siles rukšķēja sivēns. Izdzirdīs soļus uz sasalušās zemes, nikni ierējās suns.

Durvju slēģis bija vaļā, un nespodrā gaisma, ko Molns bija ieraudzījis, nāca no pavardā degošiem žagariem. Cita gaismekļa telpā nebija. Laipnā sieviete, kas piecēlās un pienāca pie durvīm, nemaz neizskatījās izbijusies. Svārsta pulkstenis tieši tajā brīdī nosita septiņi.

— Lūdzu, piedodiet, mīļā kundze,— puisis sacīja, — man liekas, es iekāpu jūsu krizantēmu dobe.

Viņa stāvēja ar tasi rokā un raudzījās Molnā.

— Tiesa,— sieviete sacīja — pagalmā ir tik tumšs, ka nevar redzēt, kur kāju spert.

Brīdi valdīja klusums, un Molns stāvēja un lūkojās uz telpas sienām, kas bija aplīmētas ar ilustrētām avīzēm kā iebraucamā vietā, un uz galdu, uz kura bija nolikta vīrieša cepure.

— Vai saimnieka nav mājās?— viņš apsēzdamies

jautāja.

— Viņš tūlīt atnāks,— sieviete atbildēja — tātad Molns bija iemantojis viņas uzticību.— Aizgāja pēc žagariem.

— Man jau nav nekādas vajadzības pēc viņa,— jauneklis turpināja, piebīdīdams krēslu tuvāk ugunij.— Bet mēs te esam vairāki mednieki. Es atnācu jums palūgt drusku maizes.

Viņš, lielais Molns, zināja, ka ar lauku cilvēkiem — sevišķi vēl vientuļā fermā — jārunā ļoti piesardzīgi, pat diplomātiski, nekādā ziņā nedrīkst parādīt, ka esi no citurienes.

Maizes?— viņa pārjautāja.— Mēs gan neko nevarē-

sim jums iedot. Maiznieks arvien ierodas otrdienās, bet šodien neatbrauca.

Ogistēns iztrūkās, jo bija cerējis, ka nokļuvis kāda ciema tuvumā.

— Kāds maiznieks brauc pie jums?— viņš jautāja.

— Vjēnansejas maiznieks, kas tad cits,— sieviete izbrīnījusies atbildēja.

— Cik tālu no šejienes ir līdz Vjēnansejai?—Molns, ļoti nobažījies, taujāja.

— Nevaru skaidri pateikt, cik tālu ir pa ceļu; bet pārtiešām ir trīsarpus Ijē.

Un sieviete sāka stāstīt, ka meita tur strādājot pie kungiem, ka viņa nākot kājām apraudzīt vecākus katra mēneša pirrrīajā svētdienā, ka viņas saimnieki...

Bet pagalam apmulsušais Molns pārtrauca sievieti ar jautājumu:

— Vai Vjēnanseja ir tuvākais miests?

— Nē, vistuvāk ir Landa — tikai piecus kilometrus no šejienes. Bet tur nav nedz tirgotāju, nedz maiznieka. Tur notiek tikai viens gadatirgus—svētā Mārtiņa dienā.

Molns nekad nebija dzirdējis runājam par Landu. Viņš saprata, ka ir aizmaldījies tik tālu, ka gandrīz vai jāsmcjas. Bet sieviete, kura mazgāja tasi pie izlietnes, ziņkāri pagriezās uz viņa pusi un, cieši raudzīdamās Molnā, lēnām sacīja:

— Rādās, jūs neesat šejienietis?

Sājā mirklī durvīs parādījās pavecs zemnieks ar žagaru klēpi un nometa to pavarda priekšā. Ļoti skaļi, it kā vīrs būtu kurls, sieviete pasacīja, ko jauneklis vēlas.

— To jau var,— viņš vienkārši noteica.— Bet nāciet tuvāk, kungs! Tā jūs nesasildīsieties.

Brīdi vēlāk viņi sēdēja pie pavarda: vecais lauza un meta ugunī žagarus, Molns mielojās ar cienastu — pienu un maizi. Mūsu ceļotājs bija laimīgs, ka pēc tik daudziem uztraukumiem ir nonācis šajā vienkāršajā mājā, un, domā-

dams, ka neparastais piedzīvojums ir galā, jau gudroja, ka vēlāk atnāks kopā ar biedriem apciemot labos ļaudis.! Viņš nezināja, ka tas ir tikai atpūtas bridis, ka tūlīt viņš ļ atkal dosies ceļā.

Drīz Molns palūdza, lai viņu uzved uz Lamotas ceļa. Un,' pamazām tuvodamies patiesībai, viņš pastāstīja, ka ir atšķīries no pārējiem medniekiem un tagad galīgi apmaldījies.

Tad saimnieks un saimniece tik ilgi pierunāja viņu palikt pa nakti un doties atpakaļ tikai dienas gaismā, ka beidzot Molns piekrita un izgāja ārā ievest ķēvi stallī.

— Uzmanieties no bedrēm uz celītes,— vīrietis viņam sacīja.

Molns neiedrošinājās atzīties, ka nav atbraucis pa taku. Viņš jau bija gatavs lūgt lāga vīru, lai tas viņu pavada. Ogistēns vilcinādamies stāvēja uz sliekšņa, un viņa neizlē-mība bija tik liela, ka viņš gandrīz vai sagrīļojās. Tad viņš izgāja tumšajā pagalmā.

x AITU KŪTS

Lai nenomaldītos, viņš atkal kāpa kraujā, no kurienes pirmīt bija nolēcis.

Lēni, ar pūlēm, tāpat kā šurpceļā, viņš virzījās uz priekšu augstajā zālē starp peļķēm, cauri vītolu dzīvžogiem un sāka meklēt atstāto pajūgu. Ratu tur vairs nebija... Molns stāvēja kā sastindzis, galva dunēja, viņš sasprindzināja dzirdi, ieklausīdamies katrā nakts troksnī, cerēdams kuru katru brīdi kaut kur tepat blakus saklausīt zirgu iejūga zvaniņu iešķindēšanos. Nekā... Viņš apgāja apkārt aplokam, vārtu kāēts bija pa pusei atvilkta, pa pusei atbīdita sānis,it kā tai būtu pārbraucis pāri ratu ritenis. Acīmredzot ķēve pa šejieni bija aizgājusi viena pati.

Iedams atpakaļ pa ceļu, viņš pēc pāris soļiem sapinās segā, kas acīmredzot bija noslīdējusi ķēvei no muguras. Ogistēns nosprieda, ka pajūgs nozudis šajā virzienā. Puisis metās skriet.

Molnam galva bija gluži tukša, likās, visas asinis saplūdušas sejā, viņu apmāja viena vienīga neprātīga vēlēšanās — panākt savu pajūgu, un paniska, bailēm līdzīga nepacietība dzina viņu uz priekšu... Reizēm kājas aizķērās riteņu izgrauztajās grambās. Pagriezienos viņš pilnīgā tumsā uzdrāzās virsū žogiem un, būdams jau pārāk noguris, lai spētu laikā apstāties, ar izstieptām rokām uzgrūdās ērkšķiem, un ērkšķi saskrāpēja sejai priekšā aizliktās plaukstas. Reizēm viņš apstājās, klausījās un — devās tālāk. Vienu brīdi Molnam šķita, ka dzird ratus klandam, bet tie bija tikai divriči, kas rībēja ļoti tālu — uz kāda ceļa kreisajā pusē...

Pienāca brīdis, kad pret kāpsli savainotais'ceļgals sāka tik ļoti sāpēt, ka nebija iespējams pakustināt kāju, un viņš apstājās. Tad Molns sāka prātot: ja ķēve nebūtu aizbēgusi pilnos auļos, viņš jau sen būtu to panācis. Un vēl viņš nodomāja — pajūgs nevar tik viegli pazust, to kāds noteikti atradīs. Beidzot viņš, pārguris, nikns, tikko vilkdamies, devās atpakaļ.

Pēc laba laika viņam šķita, ka atgriezies tajā pašā vietā, no kuras bija sācis skriet, un drīz vien ieraudzīja gaismu degam mājā, ko viņš meklēja.- Dzīvžogā pavērās dziļi iemīta taka.

«Re, te nu ir tā celīte, kuru pieminēja vecais!»

Un viņš sāka iet pa taku, laimīgs, ka vairs nav jāspraucas caur dzīvžogiem un jārāpjas pa kraujām. Pēc brīža taka nogriezās pa kreisi, gaisma it kā aizslīdēja pa labi, un, kad Molns nonāca krustcelēs, viņš, vēlēdamies iespējami drīzāk nokļūt pieticīgajā pajumtē, bez vilcināšanās nogriezās uz takas, kurai, pēc viņa domām, vajadzēja aizvest tieši uz vientuļo fermu. Bet, tikko viņš šajā

virzienā bija nogājis soļus desmit, gaisma pazuda — vai nu to paslēpa kāds dzīvžogs, vai arī zemnieki, noguruši viņu gaidīt, bija aizvēruši slēģus. Skolnieks dūšīgi kājoja pāri laukiem, gāja taisni uz turieni, kur tikko bija spīdējusi gaisma. Tad, ticis pāri vēl vienam žogam, viņš nokļuva atkal uz jaunas takas...

Tā pamazām vien lielā Molna pēdas samudžinājās un pārtrūka pavediens, kas viņu saistija ar tiem, kurus viņš bija atstājis.

Zaudējis drosmi, gandrīz bez spēka — viņš izmisumā nolēma, ka ies pa šo taku līdz galam. Pēc kādiem simt soļiem viņš nonāca plašā, pelēkā pļavā, kur rēgojās kaut kādas ēnas — droši vien kadiķi — un ieplakā tumša ēka. It kā liels aploks vai pamesta aitu kūts. Durvis čīkstēdamas atvērās. Kad brāzmainais vējš izdzenāja mākoņus, pa sienas spraugām iespīdēja vāja mēness gaisma. Oda pēc pelējuma.

Vairāk neko nemeklēdams, Molns izstiepās mitrajos salmos un nolika galvu uz saliekta elkoņa. Viņš noņēma jostu un pārvilka pār kājām skolnieka formas blūzi, piespiedis ceļgalus pie vēdera. Tad viņam ienāca prātā zirga sega, ko bija pametis uz ceļa, un Ogistēns jutās tik nelaimīgs un nikns pats uz sevi, ka gandrīz apraudājās.

Viņš piespieda sevi domāt par kaut ko cilu. Pārsalis līdz kaulam, viņš atcerējās sapni — drīzāk parādību —, ko bija redzējis bērnībā un par ko nevienam nekad nestāstīja: kādu rītu viņš pamodās nevis savā istabā, kur karājās viņa bikses un jakas, bet gan zaļā, garā telpā, kuras tapetes izskatījās pēc koku lapotnes. Visapkārt plūsmoja tik maiga gaisma, ka šķita — to varētu nobaudīt. Pie tuvākā loga ar muguru pret viņu sēdēja kāda meitene un šuva, un šķita, ka viņa gaida Molnu pamostamies... Viņam nebija spēka izkāpt no gultas un spert kādu soli pa apburto telpu. Viņš iemiga atkal. Bet viņš nozvērējās nākamreiz noteikti piecelties. Varbūt rīt!...

XI NOSLĒPUMAINAIS NAMS

Mazā gaismiņā viņš devās ceļā. Bet traucēja satūkušais ceļgals. Sāpes bija tik asas, ka ik pa brīdim vajadzēja apstāties un atpūsties. Turklāt viņš bija nonācis vistuksnesīgākajā Soloņas apvidū. Visā rīta cēlienā Molns redzēja vienu vienīgu aitu gani, kura tālumā dzina savu ganāmpulku. Viņš gan centās to sasaukt, mēģināja skriet, bet gane izgaisa skatienam, nesadzirdējusi viņa balsi.

Tomēr viņš mēģināja iet vienā virzienā izmisīgi lēniem soļiem... Neviena jumta, nevienas dzīvas radības. Pat neviena slokas kliedziena purvu meldros. Un pāri šai galējai pamestībai spīdēja skaidra un salta decembra saule.

Pulkstenis varēja būt apmēram trīs pēcpusdienā, kad beidzot viņš ieraudzīja aiz eglēm pelēka tornīša smaili.

«Kāda atstāta būda,» Molns nodomāja, «kāda tukša baložbūda!»

Un tikpat gausiem soļiem viņš gāja tālāk. Meža stūrī starp diviem baltiem stabiem sākās aleja, un Molns iegriezās tajā. Pēc dažiem soļiem viņš — pārsteigts un neizskaidrojamu jūtu pārņemts — apstājās. Tad turpināja savu noguruša cilvēka gaitu, ledainajā vējā sasprēgāja lūpas, reizēm aizrāvās elpa, tomēr viņš juta ārkārtīgu gandarījumu, dziļu un gandrīz mulsinošu mieru, viņā modās pārliecība, ka ir sasniedzis mērķi un tagad gaidāma vairs tikai laime. Viņš jutās tāpat kā tolaik, kad vasaras svētku priekšvakarā ļāvās tīksmīgam nogurumam, kamēr miesta ļaudis sprauda ielas malā eglītes un viņa istabas logu aizēnoja kupli zari.

«Tā priecāties,» viņš nodomāja, «tāpēc vien, ka esmu nonācis pie šīs vecās, pūču un caurvēju pilnās baložbū-das!»

Un, pats uz sevi noskaities, viņš apstājās un sāka prātot, vai nebūtu gudrāk griezties atpakaļ un turpināt ceļu līdz tuvākajam ciemam. Galvu noliecis, viņš bridi iegrima domās un piepeši pamanīja, ka aleja noslaucīta plašiem, vienmērīgiem vēzieniem, tāpat kā pirms lieliem svētkiem ceļus slauka viņa ciemā. Viņš stāvēja uz ceļa, kas bija līdzīgs Lefertē galvenajai ielai Marijas debesbraukšanas dienā!... Ja alejas pagriezienā viņš ieraudzītu cilvēkus svētku apģērbos saceļam putekļus kā jūnijā, arī tas viņu nepārsteigtu.

«Kādi svētki tad var būt tik nomaļā vietā?» Molns brīnījās.

Aizgājis līdz pirmajam alejas līkumam, viņš sadzirdēja tuvojamies balsis. Molns metās sānis eglīšu biežņā, notupās un, elpu aizturējis, klausījās. Tās bija bērnu balsis. Sīkaļu bariņš pagāja garām pavisam tuvu. Viens no viņiem, droši vien maza meitenīte, runāja tik prātīgi un cienīgi, ka Molns neviļus pasmaidīja, kaut arī nesaprata vārdu jēgu.

— Es raizējos tikai par vienu,— viņa sacīja,— par zirgiem. Kā gan varētu aizliegt, piemēram, Danielam kāpt mugurā lielajam, dzeltenajam ponijam!

— Nekad neviens man to neaizliegs,— atbildēja zobgalīga zēna balss.— Un vai tad mums nav atļauts viss? Pat tas, kas pašiem nāk par ļaunu, ja vien patīk...

Kad balsis attālinājās, tūlīt tuvojās cits bērnu bariņš.

— Ja ledus ir izkusis,— sacīja meitenīte,— mēs rīt vizināsimies ar laivu.

— Diezin vai mums to atļaus?— jautāja kāds cits.

— Jūs taču labi zināt, ka svētkus rīkojam tā, kā mums pašiem tīk.

— Bet ja Francis šovakar atgriezīsies kopā ar savu līgavu?

— Nu, tad arī viņš darīs, ko gribēsim mēs!

«Skaidrs, te rīko kāzas,» Ogistēns nodomāja. «Bet vai liesām te viss notiek pēc bērnu prāta? Dīvaina muiža!»

Viņš gribēja izlīst no eglīšu biežņas un pajautāt bērniem, kur varētu paēst un padzerties. Molns piecēlās kājās un ieraudzīja, ka pēdējā bērnu grupiņa attālinās. Trīs meitenītes brīvi piegrieztās kleitiņās līdz ceļgaliem. Galvā visām skaistas, zem zoda ar lentēm sasietas cepures. Visām trijām cepures baltā spalva sniedzās līdz pat pleciem. Viena no meitenītēm, pagriezusies iesānis un mazliet pieliekusies uz priekšu, klausījās savā biedrenē, kura, pirkstu pacēlusi, kaut ko nopietni skaidroja.

«Viņas no manis nobīsies,» nodomāja Molns, aplūkodams savu noskrandušo zemnieka blūzi un dīvaino Sentagatas audzēkņa jostu.

Negribēdams sastapt bērnus, kas varētu nākt atpakaļ pa aleju, viņš devās «baložbūdas» virzienā cauri eglīšu audzei, daudz nedomādams, ko sacīs, kad būs nonācis galā. Drīz Molns izgāja mežmalā un apstājās pie zema, nosūnojuša mūra žoga. Starp žogu un muižas saimniecības ēkām bija šaurs, garš pagalms, pilns ratu kā iebraucamā vieta tirgus dienā. Tur bija visdažādāko veidu un formu braucamie: mazi, viegli, četrvietīgi rati ar gaisā uzslietām ilksīm; ores ar sēdekļiem; vecmodīgas «burbo-nietes» ar kokgriezumu rotājumiem un pat vecas «berlī-nietes» ar atbīdītām spoguļstiklu rūtīm.

Aiz eglītēm slēpdamies, Molns vēroja šo dīvaino jūkli un piepeši ieraudzīja pagalma otrā pusē tieši virs kādas augstas ores sēdekļa pavērtu piebūves logu. Tam bija pierīkoti divi dzelzs aizbīdņi, ar kādiem mēdz noslēgt muižas staļļu slēģus. Bet laika zobs bija tos izļodzījis.

«Es tūlīt iekāpšu tur iekšā,» skolnieks prātoja, «izgulē-

šos sienā un no paša agra rīta iešu prom, nenobaidljis jaukās meitenītes.»

Ievainotais ceļgals sāpēja, viņš ar mokām pārrāpās pāri žogam, tad pārkāpa no vieniem ratiem otros, no ores uzrausās uz veclaicīgas karietes jumta, nokļuva pie loga un klusām atgrūda to vaļā kā durvis.

Viņš bija iekļuvis nevis sienaugšā, bet plašā, zemā telpā, droši vien guļamistabā. Ziemas novakara krēslā varēja nojaust, ka galds, kamīns un pat atzveltņi apkrauti ar lielām vāzēm, dažādiem dārgiem priekšmetiem un senlai-ku ieročiem. Telpas dziļumā bija aizkari, aiz tiem, domā- { jams,— alkovs.

Molns aizvēra logu — bija salti un bailes, ka viņu kāds varētu no āra ieraudzīt. Zēns pacēla aizkaru — tas slēpa platu, zemu gultu, kurā juku jukām bija samestas grāmatas zeltītos sējumos, lautas sarautām stīgām un svečturi. Viņš pastūma visas šīs lietas sienmali, atlaidās guļvietā atpūsties un apdomāt dīvaino piedzīvojumu.

Namā valdīja dziļš klusums. Tikai reizēm iegaudojās stiprais decembra vējš.

• Gultā izstiepies, Molns sāka prātot, vai, par spīti sastaptajiem neparastajiem viesiem, par spīti bērnu balsīm alejā, par spīti daudzajiem ratiem pagalmā, te tomēr nav tikai veca, ziemas vientulībā pamesta ēka, kā viņam likās sākumā.

Pēc brīža Molnam šķita, ka vējš atnes kādu nomaldījušos melodiju. Tā uzvēdīja burvīgas, smeldzīgas atmiņas. Prātā atausa laiks, kad māte vēl bija jauna un pēcpusdienās spēlēja klavieres un viņš aiz durvīm mājas dārza pusē klusēdams klausījās līdz pat pusnaktij...

«Vai tas*varētu būt, ka te kāds spēlē klavieres?» viņš brīnījās.

Taču zēnu pārmāca nogurums, un, uz šo jautājumu neatbildējis, viņš tūlīt aizmiga.

XII VELLINGTONA ISTABA

Molns pamodās jau tumsā. Aukstuma mocīts, viņš grozījās gultā no vieniem sāniem uz otriem, galīgi saburzīdams savu melno blūzi. Aiz alkova aizkariem blāvoja nespodra gaisma.

Viņš piecēlās gultā sēdus un pabāza galvu pa aizkaru spraugu. Kāds bija atvēris logu un iekāris tajā divus zaļus Venēcijas lukturus.

Bet, tikko Molns paspēja pārlaist telpai skatienu, viņš sadzirdēja uz kāpnēm piesardzīgus soļus un klusu sarunu. Viņš ierāvās atpakaļ alkovā, ar apkalto zābaku nošķindi-nādams kādu bronzas priekšmetu, ko aizspēra sienmali. Ļoti satraukts, Ogistēns brīdi aizturēja elpu. Soļi tuvojās, un istabā ieslīdēja divas ēnas.

— Netrokšņo,— viens no ienācējiem sacīja.

— Nekas,— otrs atbildēja,— nu jau sen viņam laiks mosties.

— Vai izrotāji viņa istabu?

— Protams, tāpat kā citas.

Vējš paraustīja atvērto logu.

— Redzi nu,— sacīja pirmais,— pat logu neesi aizvēris. Vienu lukturi vējš jau nopūtis. Tas jāiededz no jauna.

— Ek,— atbildēja. otrais, kuru piepeši bija pārņēmis slinkums un mazdūšība.— Kam vajadzīga tāda iluminācija lauku pusē, varētu sacīt, tuksnesī? Tur taču neviens to neredz.

— Neviens? Bet naktī ļaudis arī vēl ieradīsies. Tur, uz ceļa, sēžot pajūgos, viņiem būs ļoti patīkami ieraudzīt mūsu iedegtās ugunis!

Molns dzirdēja nošvirkstam sērkociņu. Tas, kurš runāja pēdējais un, šķiet, bija galvenais, turpināja stieptā balsī kā Šekspīra kapracis:

— Tu pakar zaļos lukturus Vellingtona istabā. Tu

tikpat labi pakārtu sarkanos... Tu no tā nesaproti vairāk par mani!

Klusums.

—...Vai Vellingtons bija amerikānis? Nu, un vai tad zaļš ir amerikāņu krāsa? Tu esi aktieris, tu esi ceļojis, un tev būtu jāzina.

— Ai, ai,, ai!—atbildēja «aktieris».— Ceļojis? Jā, esmu ceļojis! Bet neko neesmu redzējis! Ko tad lai es redzētu savā kulbā?

Molns uzmanīgi palūrēja pa aizkaru spraugu.

Tas, kurš izrīkoja, bija drukns vīrs kailu galvu, ietinies milzīgā mētelī. Viņam rokā bija gara kārts ar uzkarinātiem lukturiem dažādās krāsās, un viņš mierīgi, kāju pār kāju pārlicis, noraudzījās biedra darbā.

Bet komediants bija tik nožēlojamā izskatā, kādu vien iespējams iedomāties. Garš, kārns, salīgi drebošs, nespodrām, šķielējošām acīm, ūsas kārās pāri iedubušajai mutei un vērta viņu līdzīgu slīkonim, kas gluži slapjš nolikts uz akmens plāksnēm. Viņš bija vienā kreklā, un zobi viņam aiz aukstuma klabēja. Gan vārdos, gan kustībās viņš izrādīja visdziļāko nicināšanu pats pret sevi.

Pēc rūgtu un dzēlīgu pārdomu brīža komediants piegāja pie sava biedra un, rokas iepletis, pavēstīja:

— Vai gribi, lai tev pasaku, ko domāju? Es nevaru nekādi saprast, kāpēc vajadzēja meklēt divus tādus pretīgus ērmus kā mūs, lai mēs apkalpotu tādos svētkos! Rau, tā, manu zēn!

Bet plecīgais, nelikdamies ne zinis par šādu jūtu izvirdumu, kājas sakrustojis, turpināja mierīgi vērot biedra darbu, rāmi nožāvājās un nosprauslājās, tad, pagriezis muguru, pārlika kārti pār plecu, teikdams:

— Nu, ejam tālāk! Ir laiks pārģērbties pirms vakariņām.

Komediants viņam sekoja un, kad gāja garām alkovam, klanīdamies zobgalīgi izlocīja balsi:

— Gulētāja kungs, jums vajag tikai pamosties, pārģērbties par marķīzu, kaut arī jūs būtu tāds pats nabaga velns kā es, un jūs dosieties uz masku balli, ko sev par prieku sarīkojuši šie mazie jaunskungi un mazās jaunkundzes.

Un ar tirgus klauna laipnību, pēdējo reizi paklanīdamies, viņš piebilda:

— Mūsu biedrs Maluaijo, kurš pārzina virtuvi, jums stādīs priekšā Arlekīnu un jūsu padevīgo kalpu dižo

Pjero.

XIII dīvainie svētki

Tiklīdz abi svešie nozuda, zēns atstāja slēptuvi. Kājas viņam bija ledusaukstas, locītavas stīvas, taču viņš jutās spirgts, un ceļgals šķita vesels.

«Iet lejā vakariņās?» viņš gudroja. «Protams, es to darīšu. Būšu gluži parasts viesis, kura vārdu neviens neatceras. Turklāt es nebūšu te ielauzies. Nav nekādu šaubu, ka Maluaijo un viņa biedrs mani gaida.»

Pēc alkova dziļās tumsas istaba zaļo lukturu vizmā šķita diezgan gaiša.

Klaidonis to bija «uzposis». Mēteļi karājās uz vadžiem. Uz masīvā tualetes galda ar sadauzītu marmora virsu bija viss vajadzīgais, lai pārvērstu par švītu zēnu, kurš iepriekšējo nakti pavadījis pamestā aitu kūtī. Uz kamīna blakus lielai svecei nolikti sērkociņi. Bet grīda nebija vaskota, un Molns juta zem zolēm smiltis un gružus. Atkal viņam šķita, ka nams jau sen ir pamests... Iedams uz kamīna pusi, viņš gandrīz paklupa pār lielu papes kastu un mazu kārbiņu kaudzi; viņš izstiepa roku, iededza sveci, noņēma kārbām vākus un noliecās paraudzīties, kas tajās iekšā.

Tur bija senlaicīgi jaunu vīriešu apģērbi, redingoti ar augstām samta apkaklēm, smalkas, dziļi izgrieztas vestes, neskaitāmas baltas kaklasaites un lakādas kurpes, kādas valkāja gadsimta sākumā. Viņš neiedrošinājās pat pirkstu piedurt visām šīm mantām, bet, kad drebinādamies bija sakopies un notīrījies, aplika virs skolēna formas blūzes garu un platu apmetni, uzsita tā krokoto apkakli, apmainīja savus apkaltos zābakus pret smalkām lakādas kurpēm un kailu galvu devās lejā.

Neviena nesastapis, viņš nokāpa pa koka trepēm un nonāca tumšā pagalma stūrī. Nakts saltā elpa iesitās sejā un pacēla apmetņa malu.

Viņš paspēra dažus soļus un bālajā debesu atspīdā samanīja apkārtni. Viņš bija nokļuvis mazā, saimniecības ēku ietvertā pagalmā. Viss izskatījās vecs un sabrucis. Durvju ailes kāpņu galos bija tukšas, jo pašas durvis jau sen bija aiznestas; arī izdauzītās rūtis neviens vairs neiestikloja, un logi izskatījās pēc melniem caurumiem sienās. Tomēr visām šīm ēkām piemita kāds noslēpumains svētku vizmojums. Zemajās istabās spīguļoja daudzkrāsainas gaismas, jo logos lauka pusē droši vien bija iedegti lukturi. Pagalms bija izslaucīts, nezāles izravētas. Molns ieklausījās, un beidzot viņam šķita, ka dzird neskaidru melodiju, bērnu un jaunavu balsis tur tālāk — tikko nojaušamās ēkās, pie kuru zaļi, sārti un zili blāzmojošajiem logiem vējš locīja koku zarus.

Tā viņš tur stāvēja savā platajā apmetnī, paliecies uz priekšu, ausīdamies kā mednieks, kad no blakus nama, kurš viņam šķita tukšs, iznāca kāds jauniņš zēns.

Galvā svešajam bija ļoti augsts cilindrs, kas tumsā laistījās kā sudrabs; mugurā fraka ar tik augstu apkakli, ka tā sniedzās līdz pat matiem, dziļi izgriezta veste un kājās — bikses ar pēdu saitēm... Šis dendijs, kuram varēja būt gadu piecpadsmit, gāja uz pirkstgaliem, it kā staipīgās pēdu saites rautu viņu uz augšu, bet ārkārtīgi ātri.

Viņš devās uz galveno ēku — fermu, pili vai abatiju, kuras tornis pusdienlaikā skolniekam rādija ceļa virzienu,— un, garāmiedams veikli un dziļi palocījies Molnam, ienira tumsā.

Molns brīdi vilcinājās, bet tad devās dīvainajam jauneklim pa pēdām. Viņi šķērsoja plašu pagalmu ar dārzu, izgāja cauri krūmu skupsnām, apgāja apkārt iežogotam zivju baseinam, akai un beidzot nonāca pie galvenās ēkas

ieejas.

Smagās, augšā noapaļotās un kā mācītāj mājā ar naglām apsistās durvis bija pusviru. Švīts pazuda tajās. Molns viņam sekoja un pēc dažiem soļiem tumšajā gaitenī, neko neredzēdams, sadzirdēja sev visapkārt smieklus un dziesmas, sasaukšanos un skrejošus soļus.

Koridora galā bija šķērsgaitenis. Molns nespēja izšķirties — iet tālāk vai atvērt kādas durvis, aiz kurām dzirdēja balsu čalu, bet tad gaiteņa galā ieraudzīja divas meitenes, kuras dzinās viena otrai pakaļ. Gribēdams tās panākt, viņš vieglās kurpēs apautām kājām skrēja nedzirdamiem soļiem. Tad atvērdamās noklaudzēja durvis, pazibēja un gaismas uzplaiksnījumā atkal pazuda divas vakara dzestrumā un straujā skrējienā sasārtušas meiteņu sejas zem direktorijas laika cepuru platajām malām.

īsu mirkli viņas, rokās sadevušās, griezās, vieglie, kuplie svārki pacēlās un piepūtās, atsedzot garo, jocīgo biksīšu mežģīnes; tad abas piepeši pārtrauca rotaļu, iedrāzās istabā un aizcirta durvis.

Molns apstulbis, grīļodamies mirkli stāvēja tumšajā gaitenī. Tagad viņš baidījās kādu sastapt. Zēns bija tik samulsis un neveikls, ka viņu vēl varētu noturēt par zagli. Viņš jau bija gatavs mesties uz izejas pusi, kad gaiteņa galā no jauna izdzirda soļus un bērnu balsis. Sarunādamies tuvojās divi puisēni.

— Vai vakariņas būs drīz?— Molns viņus pašapzinīgi uzrunāja.

— Nāc mums līdzi,— vecākais no zēniem atbildēja. — Mēs tevi aizvedīsim.

Un ar uzticību un draudzības alkām, kas bērnus pārņem lielu svētku gaidās, viņi pieķērās Molnam katrs pie savas rokas. Mazie izskatījās pēc zemnieku puikām. Abiem bija uzģērbtas viņu visskaistākās drānas: bikses līdz puslieliem, zem tām — rupjas vilnas zeķes un kurpes ar koka zolēm, zili samta vamži un naģenes tādā pašā krāsā, baltas, mezglā sasietas kaklasaites.

— Vai tu viņu pazīsti?— viens no bērniem jautāja.

— Mamma sacīja,— mazākais, puisēns ar apaļu galvu - un vientiesīgu skatienu, atbildēja,— viņai esot melna

kleita un kupla apaļa apkakle un viņa izskatoties pēc skaista Pjero.

— Kas tad?— vaicāja Molns.

— Nu, līgava, kurai Francis aizbrauca pakaļ...

Pirms jauneklis paspēja bilst kādu vārdu, viņi visi trīs iegāja plašā telpā, kur kamīnā gaiši liesmoja uguns. Galdu vietā bija uz āžiem uzlikti un baltiem galdautiem apsegti dēļi, un visvisādi ļaudis sēdēja ap tiem un cienīgi ēda vakariņas.

XIV dīvainie svētki (Turpinājums)

Lielā zālē ar zemiem griestiem bija pasniegta maltīte, kādu laukos mēdz rīkot kāzu priekšvakarā tālīniem radiem.

Abi mazie, palaiduši vaļā Molna rokas, iedrāzās blakus istabā, kur bija dzirdamas bērnu balsis un pret šķīvjiem šķindēja karotes. Molns droši, bez kāda mulsuma pārkāpa pāri solam un apsēdās blakus divām vecām zemniecēm. Tūlīt viņš milzīgā izsalkumā ķērās pie ēdiena; tikai pēc

laba brīža viņš pacēla galvu, lai palūkotos pie galda urdošajos un ieklausītos viņu sarunās.

Vispār runāja maz. Šķita, šie ļaudis cils citu tikko pazina. Acīmredzot vieni bija ieradušies no dziļiem laukiem, citi — no tālām pilsētām. Šur tur pie galdiem sēdēja sirmgalvji ar vaigubārdām vai gludi skūti — tie droši vien kādreiz bijuši jūrnieki. Blakus vakariņoja vēl (iii līdzīgi veci ļaudis: viņiem bija tādas pašas vējā un lietū miecētas sejas, spurainas uzacis un šauras kā aukliņas kaklasaites. Taču varēja droši sacīt, ka viņi nav kuģojuši tālāk par kantona robežām; un, ja viņi tika svaidīti un šūpoti tūkstošiem reižu gan lietū, gan vējā, tas notika grūtajā ceļojumā, kurā nedraud nekādas briesmas, dzenot vagu līdz sava tīruma galam un griežot arklu atpakaļ... Sieviešu bija maz; tikai dažas vecas zemnieces kruzuļotām aubēm galvā un apaļām sejām, grumbainām kā sačervelējušies āboli.

Pie galda nebija neviena, kura tuvumā Molns nejustos labi un droši. Vēlāk viņš savas izjūtas attēloja tā: kad cilvēks, viņš teica, ir izdarījis kādu lielu, nepiedodamu kļūdu, viņš visdz.iļākajā sarūgtinājumā reizēm iedomājas: «Tomēr pasaulē ir kāds, kurš man piedotu.» Tad prātā nāk veci ļaudis, iecietības pārpilnie vecvecāki, kuri jau iepriekš ir pārliecināti, ka viss, ko darām, ir labi darīts. Katrā ziņā šajā telpā bija sapulcējušies tādi krietni ļaudis. Pārējie visi bija pusaudži un bērni.

Molnam blakus sarunājās divas vecas sievas.

— Vislabākajā gadījumā,— vecākā no viņām teica jocīgi spalgā balsī, kuru viņa veltīgi pūlējās padarīt mīlīgāku,— saderinātie var ierasties rīt ap trim.

— Stāvi klusu, tu mani vēl nokaitināsi,— otrā rāmā garā atbildēja.

Viņai galvā bija uz pieres uzmaukta adīta aubīte.

— Parēķināsim!—nesatricināmā mierā atsāka pirmā.— Pusotras stundas ar vilcienu no Buržas līdz

Vjerzonai un septiņas jūdzes ar zirgu no Vjerzonas līdz at šejienei...

Strīds turpinājās. Molns tajā nepalaida garām neko. Mierīgajā vārdu maiņā stāvoklis mazliet noskaidrojās: !: Francis de Galē, pilskungā dēls, students, jūrnieks vai» varbūt jūrskolas audzēknis — to nevarēja skaidri  zināt —, aizbraucis uz Burzu pakaļ meitenei, kuru ’ grib apprecēt. Dīvainā kārtā muižā visu pēc sava prāta izrīkoja Francis, kurš laikam bija gados ļoti jauns, turklāt liels sapņotājs. Viņš vēlējās atvest savu līgavu mājā, kas būtu līdzīga svētkiem uzpostai pilij. Jauneklis pats bija uzaicinājis bērnus un šos krietnos vecos ļaudis nosvinēt meitenes ierašanos. Pārējais palika noslēpumā tīts, jo zemnieces bez gala malās tikai ap saderināto ierašanās laiku. Viena dftmāja, ka jaunie būs klāt nākama- \ jā rītā. Otra — ka viņi ieradīsies pēcpusdienā.

— Nabaga Muanela, tu joprojām esi tikpat negudra,— jaunākā mierīgi sacīja.

— Un tu, nabaga Adele,— vēl vienmēr tikpat ietiepīga. Četrus gadus nebiju tevi satikusi, bet tu neesi ne par matu mainījusies,— plecus raustīdama, otra atbildēja vislaipnākajā balsī.

Un tā viņas turpināja ķīviņu, viena otrai ļaunu nevēlēdamas.

Molns, cerēdams kaut ko vairāk uzzināt, iejaucās sarunā:

— Vai Franča līgava patiešām ir tik skaista, kā ļaudis runā?

Zemnieces pārsteigtas saskatījās. Meiteni bija redzējis vienīgi Francis. Kādu vakaru, atgriezdamies no Tulonas, viņš vienā no Buržas dārziem, kurus dēvē par «Purvu», bija sastapis galīgi izmisušu jaunavu. Viņas tēvs, audējs, padzinis meitu no mājām. Viņa esot ļoti skaista, un Francis tūlīt nolēmis meiteni apprecēt. Tas bija nedzir-

dēts notikums; bet vai tad Franča tēvs, de Galē kungs, un viņa māsa Ivonna nav vienmēr zēnam izdabājuši...

Molns gribēja piesardzīgi uzdot vēl dažus jautājumus, bet durvīs parādījās burvīgs pāris: gadus sešpadsmit' veca meitene samta ņieburā un svārkos ar platiem volāniem; jauneklis frakā un biksēs ar pēdu saitēm. Abi šķērsoja zāli dejas solī; citi sekoja; tad klaigādami ieskrēja pārējie, kurus vajāja liels, bāls Pjero ar pārlieku gurām piedurknēm, melnu bereti galvā un smaidā pavērtu bezzobainu muti. Viņš skrēja neveikli, ik uz soja palēkdamies, un plivināja tukšās piedurknes. Meitenēm bija mazliet bail, jaunekļi viņam spieda roku, bet bērni par Pjero priecājās, viņu dzenādami un spalgās balsīs klaigādami. Garāmejot viņš uzmeta Molnam blāvo acu skatienu, un skolniekam šķita, ka tas ir gludi skūtais Maluaijo kunga biedrs, klaidonis, kurš nesen izkāra logos lukturus.

Maltīte bija beigusies. Visi cēlās augšā.

Gaiteņos gāja rotaļās un dejoja farandolu. Kaut kur spēlēja menuetu... Molns, seju pa pusei paslēpis apmetņa apkaklē kā piltuvē, jutās gluži cits cilvēks. Arī viņš, prieka pārņemts, metās vajāt lielo Pjero pa muižas nama gaiteņiem kā teātra kulisēs — tā pantomīma, kurai pietrūkst vietas uz skatuves, turpinās aiz tās. Visu nakti līdz pat ritam viņš līksmojās kopā ar jautru, dīvaini tērptu jauniešu pūli. Reizēm Molns atvēra kādas durvis un nonāca istabā, kur rādīja burvju laternu. Bērni skaļi aplaudēja. Reizēm kādā viesistabas stūrī, kur tika dejots, viņš pārmija dažus vārdus ar nepazīstamiem švītiem un steigā noskaidroja, kā vajadzēs ģērbties turpmākajās dienās...

Sie ieilgušie prieki darīja Molnu mazliet nemierīgu, turklāt viņš visu laiku baidījās, ka apmetnis varētu pavērties un atsegt skolnieka formas blūzi, tāpēc zēns uz brīdi patvērās nama viskrēslainākajā un mierīgākajā daļā. Tur bija dzirdamas vienīgi slāpētas klavieru skaņas.

Viņš iegāja klusā telpā — griestu lampas apgaismoti ēdamistabā. Arī tur bija svētki, tikai vismazākajien bērniem.

Vieni sēdēja uz zemām, mīkstām taburetēm un šķirstīja albumus, tos uz ceļiem turēdami; citi tupēja uz grīdas] pie krēsla un uz sēdekļa lielā nopietnībā veidoja mozaī-j kas attēlus; vēl citi, sagājuši ap kamīnu, nerunāja neko, nedarīja neko, tikai klausījās tālajā svētku murdoņā, kas] skanēja visā milzīgajā namā.

Durvis, kuras savienoja ēdamistabu ar blakus telpu, bija līdz galam vaļā. Tur spēlēja klavieres. Molns ziņkārīgi ielūkojās šajā telpā. Tā atgādināja mazu viesistabu. Kāda meitene jeb jauna sieviete ar platu tumšbrūnu apmetni ap pleciem, pagriezusi durvīm muguru, klusītēmspēlēja deju melodijas un dziesmiņas. Uz dīvāna cieši cits! citam blakus kā gleznā sēdēja seši vai septiņi zēni un meitenes un klausījās tik prātīgi, cik prātīgi mēdz būt mazi bērni vēlā stundā. Tikai retumis kāds no viņiem atspiedās ar rokām pret sēdekli, piecēlās, nošļūca uz grīdas un iegāja ēdamistabā; un kāds, kam vairs negribējās aplūkot attēlus, iespraucās viņa vietā...

Pēc burvīgajiem, bet drudžainajiem un neprātīgajiem svētkiem, kad viņš pats mežonīgi dzinās pakaļ lielajam Pjero, Molnu te pārņēma milzīgs miers un laimes izjūta.

Meitene joprojām spēlēja, bet viņš klusām atgriezās ēdamistabā, paņēma kādu no biezajām grāmatām sarkanos vākos, kuras bija izmētātas pa galdu, apsēdās un sāka izklaidīgi lasīt.

Tūlīt pat viens no mazajiem piecēlās no grīdas, pienāca pie viņa, ieķērās Molnam rokā un uzrāpās uz ceļa, lai skatītos grāmatu kopā ar viņu; otrs tāpat ierausās klēpī no otras puses. Tas bija tikpat kā reiz redzētā sapnī. It kā viņš būtu precēts vīrs un kādā brīnumainā vakarā atrastos pats savās mājās un burvīgā svešiniece, kura tepat blakus spēlē klavieres, būtu viņa sieva...

XV SATIKŠANĀS

Nākamajā ritē Molns saposās viens no pirmajiem. Viņš apģērbās, kā bija ieteikts: vienkāršos melnos vecmodīgos svārkos ar iežņaugtu vidukli un plecos piekrokotām piedurknēm, divrindu vestē, biksēs ar tik platiem galiem, ka tās gandrīz apsedza smalkās kurpes, un cilindru galvā.

Kad viņš izgāja pagalmā, tas vēl bija tukšs. Zēns pagāja dažus soļus, un viņam šķita, ka visapkārt valda pavasaris. Tas patiešām bija tās ziemas vissiltākais rīts. Saule spīdēja kā aprīļa pirmajās dienās. Salna kusa, un zāle mirdzēja kā rasas piebirusi. Kokos dziedāja sīki putni, un laiku pa laikam silta vēja pūsma noglāstīja Molna seju.

Viņš uzvedās kā viesis, kas pamodies pirms mājas saimnieka. Jauneklis staigāja pa muižas pagalrņu, un viņam šķita — kuru katru brīdi kāds priecīgi un sirsnīgi uzsauks: v

— Vai esi jau kājās, Ogistēn?

Taču viņš ilgi viens pats klaiņoja pa dārzu un pagalmu. Neviens neparādījās ne pie logiem, ne tornītī. Tomēr velvētās divviru durvis bija plaši atvērtas. Un kādā a-ugšstāva logā atspīdēja saules stars kā pavasara rīta agrumā.

Molns pirmo reizi apskatīja muižu dienas gaismā. Mūra drupas šķīra nolaistu dārzu no pagalma, kas nesen bija nokaisīts ar smiltīm un nogrābts. Aiz piebūvēm, kur viņš bija apmeties, atradās jocīgā nekārtībā sabūvēti staļļi, kas veidoja daudzus savvaļas krūmiem un mežvīnu aizaugušus stūrus. Līdz pašai muižai viļņoja egļu meži, tie aizsedza līdzenumu, atstājot brīvu skatu vienīgi uz aus-trumiem, kur zilgmoja klinšaini, eglēm apauguši pakalni.

Staigādams pa dārzu, Molns uz brīdi noliecās pār koka žogu, kas norobežoja zivju baseinu, gar tā malām vēl turējās plāns, mežģīņots, putām līdzīgs ledus. Ūdens

spogulī viņš ieraudzīja sevi romantiskajā studenta tērpā it kā noliecamies pār debesīm. Un viņam šķita, ka tas ir cils Molns; tas vairs nebija zemnieka ratos aizbēdzis skolnieks, tas bija valdzinošs, noslēpumains tēls no kādas dārgas un brīnišķas grāmatas...

Viņš steidzās uz galveno ēku, jo bija izsalcis. Lielajā zālē, kur iepriekšējā dienā pasniedza vakariņas, kāda zemniece klāja brokastu galdu. Tiklīdz Molns apsēdās pie vienas no tasēm, kuras bija sarindotas uz galda, vīķa ielēja kafiju, teikdama:

— Jūs, kungs, esat pirmais.

Molns baidījās atbildēt — zemniece varētu pamanīt, ka viņš ir svešinieks. Zēns tikai pajautāja, kad sāksies vizināšanās ar jahtām, par ko iepriekšējā dienā bija runa.

— Ne agrāk kā pēc pusstundas, kungs: neviens vēl nav nācis lejā,— viņam atbildēja.

Tā Ogistēns, meklēdams laivu piestātni, joprojām klaiņoja ap pilsnamu ar dažāda garuma spārniem kā baznīcai. Apgājis apkārt dienvidu spārnam, viņš piepeši ieraudzīja niedres, kas sniedzās līdz pat apvārsnim un piepildīja visu ainavu. Dīķu ūdens šajā pusē skalojās ap mūriem, un vairāku durvju priekšā virs šļakstošajiem viļņiem pacēlās mazi koka balkoniņi.

Molns' labu brīdi dīki staigāja pa smilšaino krastmalu kā pa strūgu ceļu. Viņš ziņkārīgi vēroja lielās durvis ar putekļainajām rūtīm, aiz kurām pavērās pielūžņotas vai pamestas istabas, kaudzēs sakrautas ķerras, sarūsējuši darbarīki un saplēsti puķu podi, un piepeši viņš izdzirda soļus čirkstam uz grants ēkas otrā galā.

Nācējas bija divas sievietes, viena — ļoti veca un salīkusi; otra — gaišmataina, slaida meitene, kuras glītais, vienkāršais tērps pēc iepriekšējās dienas masku balles Molnam pirmajā brīdī likās pārsteidzošs.

Viņas mirkli apstājās un vēroja ainavu — viņu izbrīns Molnam gan likās pārspīlēts —, bet Molns nodomāja:

«Lūk, tā ir meitene, kuru noteikti varētu saukt par neparastu,— varbūt kāda svētkos uzaicināta aktrise.»

Tad.abas sievietes pagāja garām, un Molns kā sastindzis vērās jaunavā. Vēlāk, kad viņš vakaros pirms aizmigšanas izmisīgi nopūlējās atsaukt atmiņā pagaisušo skaisto seju, viņš sapņos redzēja slīdam garām rindām viņai līdzīgu jaunu sieviešu. Vienai bija tāda pati cepurīte kā viņai, otrai — viņas mazliet pieliektā galva; vēl citai — viņas dzidrais skatiens, vēl citai — tik smalki veidotais augums; un vēl vienai bija arī viņas zilās acis; bet nekad neviena no šim sievietēm nebija smuidrā jaunava.

Molns paguva ievērot zem biezajiem, gaišajiem matiem seju ar pasīkiem, gandrīz sāpīgi smalkiem vaibstiem. Un, ta kā jaunava bija pagājusi garām, viņš aplūkoja tās tērpu, kas gan bija visvienkāršākais un glītākais tērps pasaulē...

Apjucis viņš prātoja, vai varētu sievietēm piebiedroties, kad meitene, tik tikko pagriezusies pret savu ceļabiedri, jautāja viņai:

— Tagad gan jahtas vairs nekavēsies, vai ne?

Un Molns viņām sekoja. Vecā dāma, sakumpusi un dreboša, bez mitas jautri tērzēja un smējās. Meitene laipni atbildēja. Kad abas nokāpa piestātnē, jaunavas nevainīgais un nopietnais skatiens it kā vaicāja:

«Kas jūs esat? Ko jūs te darāt? Es jūs nepazīstu. Un tomēr man šķiet, ka pazīstu jūs.»

Pārējie viesi tagad bija izklīduši starp kokiem un gaidīja. Un trīs izpriecu jahtas, gatavas viņus uzņemt, piestāja krastā. Abām dāmām garām ejot — tās laikam bija pilskundze un viņas meita —, jaunie cilvēki viņas ar dziļu cieņu sveicināja, un jaunkundzes palocījās. Dīvains rīts! Dīvains izpriecu brauciens! Par spīti ziemas saulei, bija auksts, un sievietes tina ap kaklu putnu spalvu boa, kādi toreiz bija modē...

Vecā dāma palika krastā, un Molns nezin kā nonāca uz

tās pašas jahtas, uz kuras uzkāpa pilskundzes meita. Viņš, atspiedās ar elkoņiem pret klāja margām un, stiprajā vējā pieturēdams cilindru, varēja pēc sirds patikas nolūkoties meitenē, kura sēdēja aizvējā. Ari viņa lūkojās MolnāJ Viņa atbildēja saviem draugiem, smaidīja un laiku paj laikam pievērsa viņam savu zilo acu skatienu, viegli iekodusi apakšlūpā.

Tuvējos krastos valdīja dziļš klusums. Jahta slīdēja, motora pukšķu un ūdens mierīgās burzguļošanas pavadīta. Varēja iedomāties, ka ir pats vasaras vidus. Šķita — jahta tūlīt piestās kādas lauku mājas skaistajā dārzā. Meitene tur pastaigāsies zem balta saulessarga. Līdz pat vēlam vakaram dūdos baloži... Bet piepeši ledaina vēja brāzma neparasto svētku viesiem atgādināja, ka ir decembris.

Jahta piestāja ar egļu mežu apaugušā krastā. Pasažieriem vajadzēja brīdi gaidīt, stāvot cieši citam pie cita, kamēr viens no matrožiem atslēdza barjeru. Ar kādu saviļņojumu Molns vēlāk atcerējās šo mirkli, kad dīķa malā viņam tik tuvu bija tagad uz visiem laikiem zudusī meitenes seja! Viņš nenovērsdamies lūkojās viņas skaidrajā profilā, līdz acīs sakāpa asaras. Un jauneklis kā maigu viņam uzticētu noslēpumu atcerējās smalkos pūdera puteklīšus uz viņas vaiga...

Krastā viss notika kā sapni. Kamēr bērni, priecīgi klaigādami, skraidīja, kamēr viesi pulcējās grupās un izklīda mežā, Molns gāja pa aleju soļus desmit aiz nepazīstamās meitenes. Un viņš atradās tai blakus,, iekams bija paspējis apdomāties.

— Jūs esat tik skaista,— viņš vienkārši sacīja.

Bet viņa sāka iet ātrāk un neatbildējusi iegriezās sānceļā. Citi skraidīja un gāja rotaļās krustām šķērsām pāri ceļiem, kā kuram ienāca prātā. Jaunais cilvēks sev rūgti pārmeta neaptēstību, rupjību un stulbumu. Viņš klejoja uz labu laimi, pārliecināts, ka vairs neredzēs

valdzinošo būtni, kad piepeši ieraudzīja to nākam pretī, tin viņiem bija jāpārmijas uz šaurās takas. Viņa kailām ’ lokam savilka ciešāk platā apmetņa krokas. Kājās meite-ii' i bija melnas, stipri izgrieztas kurpes. Viņas potītes Iii |<t tik gleznas, ka brīžiem šķita — tās varētu viegli pārlūzt.

Šoreiz jauneklis sveicināja un ļoti klusām sacīja:

— Vai jūs varat man piedot?

— Es jums piedodu,— viņa nopietni atbildēja.— Bet man jāiet pie bērniem, jo šodien viņi te ir saimnieki. Palieciet sveiks!

Ogistēns lūdza meiteni vēl brīdi pakavēties. Viņš runāja neveikli, bet balsī bija tādas skumjas, tāds apjukums, ka viņa sāka iet lēnāk un klausījās Melna vārdos.

— Es pat nezinu, kas jūs esat,— meitene beidzot

sacīja.

Viņa izrunāja vienā tonī visus vārdus, katru uzsvērdama vienādi, bet pēdējo izteica klusāk... Pēc tam viņas seja atkal sastinga, viņa kodīja apakšlūpu, un zilās acis nekustīgi raudzījās tālumā.

— Es arī nezinu, kā sauc jūs,— atbildēja Molns.

Tagad ceļš veda pa klaju vietu, un netālu bija redzami

viesi, kas drūzmējās ap vientuļu māju lauka vidū. "

— Tā ir Franča māja,— sacīja meitene,— man jūs jāatstāj.

Viņa sastomījās, palūkojās Molnā un smaidīdama

sacīja:

— Kā mani sauc? Esmu Ivonna de Galē...

Un viņa aizsteidzās.

Franča māja toreiz bija neapdzīvota. Bet, kad Molns tajā iegāja, viesu pūlis piepildīja namu līdz pat bēniņiem. Turklāt nebija laika to izpētīt: steigā tika paēstas līdzpaņemtās brokastis, kas gan īsti neatbilda gadalaikam, bet

bērni droši vien tā bija vēlējušies, un visi atkal devās cejā. Molns piegāja pie de Galē jaunkundzes, tikllda ieraudzīja viņu iznākam no mājas, un atbildēja uz nesei teikto:

— Es jums devu skaistāku vārdu,— viņš sacīja.

— Kā? Kāds tas bija?— viņa tikpat nopietni jautāja.

Bet viņš baidījās, ka pateicis muļķību, un neatbildēja.

— Mani sauc par Ogistēnu Molnu, un es esmu skolnieks.

— Ak jūs mācāties?— viņa vaicāja. Un viņi vēl brītiņu parunājās. Viņi runāja nesteidzīgi un jutās laimīgi — kā draugi. Tad šķita, ka meitene pārvērtusies. Viņa vairs nebija tik augstprātīga un nopietna, viņā bija pamodies nemiers. Viņa it kā baidījās no vārdiem, ko Molns sacīs, un centās aizsteigties viņam priekšā. Viņa stāvēja jauneklim blakus dreboša kā bezdelīga, kas, uz mirkli nolaidusies, jau tiecas aizlidot.

— Kāpēc? Kāpēc?— viņa klusām vaicāja, klausīda mās Molna nodomos.

Taču, kad viņš beidzot uzdrošinājās lūgt atļauju kādu dienu atkal atnākt uz skaisto muižu, viņa vienkārši atbildēja:

— Es jūs gaidīšu.

Viņi tuvojās piestātnei. Meitene piepeši apstājās un domīgi sacīja:

— Mēs abi esam kā bērni, mēs bijām negudri. Mums vairs nevajag kāpt vienā jahtā. Palieciet sveiks, nesekojiet man.

Molns brīdi palika apmulsis stāvam un noraudzījās viņai pakaļ. Tad viņš devās uz piestātni. Taču meitene, pirms iejuka viesu pūlī, no jauna apstājās un, pagriezusies uz viņa pusi, iztālēm pirmo reizi ilgi lūkojās Molnā. Vai tā bija pēdējā atvadu zīme? Vai viņa gribēja atkārtot aizliegumu piebiedroties? Vai varbūt vēlējās vēl kaut ko pasacīt?

Kad viesi atgriezās muižā, plašā, nolaidenā pļavā aiz Irimas sākās poniju skriešanās sacīkstes. Tas bija svētku noslēgums. Bija paredzēts, ka šajā laikā ieradīsies saderinātie un arī piedalīsies tajās un Francis vadīs sacensības.

Taču vajadzēja sākt bez viņa. Zēni žokeju uzvalkos un meitenes jātnieču tērpos atveda ņiprus, lentēm izrotātus ponijus un ļoti vecus, rāmus zirgus. Visapkārt skanēja bērnu klaigas un smiekli, tika noslēgtas derības, gari dimdēja zvans, un šķita, ka viesi atrodas kāda mazītiņa hipodroma rūpīgi cirptajā zālienā.

Molns pazina bērnus, kurus iepriekšējā dienā bija dzirdējis sarunājamies meža alejā,— Dānieļu un meitenītes spalvām rotātām cepurēm galvā... Neko vairāk viņš neredzēja, tik ļoti viņu tirdīja nemiers un vēlēšanās pūlī atkal ieraudzīt cepuri ar rozēm un plato brūno apmetni, liet de Galē jaunkundze vairs neparādījās. Viņš to meklēja vēl tad, kad zvanu skaņas un līksmi saucieni vēstīja sacīkšu beigas. Uzvaru bija guvusi maza meitenīte vecas baltas ķēves mugurā. Viņa lepni jāja uz sava zirga, un cepures spalvas plīvoja vējā.

Piepeši iestājās klusums. Spēles bija beigušās, bet Francis nebija pārradies. Kādu brīdi visi vilcinājās un satraukti sarunājās. Beidzot, sadalījušies grupās, viesi devās atpakaļ namā bažu pilnā klusumā gaidīt saderinātos.

XVI FRANCIS DE GALĒ

Sacīkstes beidzās pārāk agri. Pulkstenis bija puspieci un vēl gaišs, kad Molns atgriezās savā istabā, neparastās dienas notikumu pārpilns. Viņš dīki sēdēja pie galda, gaidīdams vakariņas un svētku turpinājumu.

Atkal pūta tikpat stiprs vējš kā pirmajā vakarā. Bija dzirdams, kā tas grand līdzīgi straumei un šalc kā ūdenskritums. Kamīna aizvars laiku pa laikam ieklabējās.

Pirmo reizi Molns juta neskaidras bailes, kādas mūs pārņem pārāk skaistas dienas novakarē. Viņš iedomājās iekurt uguni, bet nekādi nespēja noņemt sarūsējušo kamīna aizvaru. Tad zēns sāka kārtot istabu; viņš novietoja skaistos tērpus uz pakaramiem, apgāztos krēslus salika gar sienām, it kā taisītos uz ilgu palikšanu.

Tomēr, apzinādamies, ka viņam jābūt gatavam kuru katru brīdi doties prom, Molns rūpīgi salocīja un nolika-uz krēsla atzveltnes kā ceļa drēbes savu formas blūzi un citus skolnieka apģērba gabalus; zem krēsla viņš novietoja vēl joprojām zemainos apavus.

Pēc tam Ogistēns atkal apsēdās un jau mierīgāk palūkojās apkārt, viņa mājoklis bija kārtībā.

Reizēm kāda lietus lāse noslīdēja gar rūti, pa kuru varēja redzēt kariešu pagalmu un egļu mežu. Istabu kārtojot nomierinājies, jauneklis jutās pavisam laimīgs. Viņš bija šeit — noslēpumains un nepazīstams svešā pasaulē, paša izraudzītā istabā. Tas, ko viņš bija sasniedzis, pārspēja visas cerības. Un viņš jutās laimīgs tāpēc vien, ka atcerējās, kā lielajā vējā viņam pievērsās meitenes seja.

Molnam tā sapņojot, bija satumsis, bet viņam ne prātā nenāca iedegt sveci. Vēja pūsma paraustīja durvis, kas vērās uz blakus istabu — arī tās logi bija pagalma pusē. Molns gāja aiztaisīt durvis, bet pamanīja aiz tām gaismas spīdumu, it kā tur degtu uz galda nolikta svece. Viņš paskatījās pa durvju spraugu. Acīmredzot kāds pa logu' laija iekļuvis telpā un klusiem soļiem staigā ja šurpu turpu. Cik varēja nomanīt, tas bija pavisam jauns cilvēks. Kailu galvu, ceļojuma apmetni plecos — viņš staigāja bez rimas, mit kā viņu dzcldinatu nepanesamas ciešanas. Pa vaļā atstāto logu brāzmoja vējš, plivinādams viņa apmetni, un ik reizi, kad jauneklis gāja garām gaismai, iemirdzējās viņa smalkā redingota zeltītās pogas.

Viņš svilpoja caur sakostiem zobiem kaut ko līdzīgu jūrnieku dziesmiņai, kādas sev par sirds iepriecinājumu mēdz dziedāt matroži un meičas ostas krodziņos.

Uz bridi pārtraucis drņdžaino soļošanu, viņš apstājās un noliecās pār galdu, kaut ko meklēja kādā kārbā un paņēma dažas papīra lapas. Sveces nespodrajā vizmā Molns ieraudzīja ļoti smalku profilu ar ērgļa degunu, bez ūsām un ļoti bieziem, sānos celiņā pāršķirtiem matiem. Nepazīstamais vairs nesvilpoja. Ārkārtīgi bāls, pavērtām lūpām—viņš šķita zaudējis pēdējos spēkus, it kā būtu saņēmis triecienu pašā sirdī.

Molns svārstījās — vai smalkjūtīgi nozust vai iet viņam klāt, maigi, biedriski uzlikt roku uz pleca un uzrunāt viņu. Bet jauneklis pacēla galvu un pamanīja Molnu. Bridi viņš to vēroja, tad, nemaz nebrīnīdamies, pats pienāca klāt un, pūlēdamies runāt stingrā balsi, sacīja:

— Mans kungs, es jūs nepazīstu. Bet esmu priecīgs jūs redzēt. Tā kā esat te, es visu izskaidrošu jums... Tā!

Šķiet, viņš bija pilnīgi zaudējis varu pār sevi. Teikdams «tā!», viņš satvēra Molna svārku atlokus, it kā gribētu pievērst sev uzmanību. Tad pagrieza galvu uz loga pusi, kā apdomādams, ko sacīt, samiedza acis — un Molns saprata, ka svešais ir tuvu raudām.

Nepazīstamais norija bērnišķīgo asaru kamolu un, joprojām neatlaidīgi raudzīdamies logā, satrauktā balsi atsāka:

— Tātad redziet — tas ir beidzies, svētki beigušies. Jūs varat nokāpt lejā un viņiem pasacīt. Es pārbraucu viens. Mana līgava neieradīsies. Aizdomu un baiļu dēļ, mazticī-bas dēļ... Jā, mans kungs, es jums izskaidrošu...

Bet jauneklis nespēja turpināt, viņa seja ciešanās savilkās. Viņš neko nepaskaidroja. Piepeši novērsies, svešinieks telpas pustumsā vilka ārā un bīdīja ciet apģērbu un grāmatu pilnās atvilktnes.

— Es posīšos ceļā,— viņš teica.— Lai mani netraucē!

Jauneklis krāva uz galda dažādus priekšmetus, nese-seru, pistoli...

Un Molns — gluži izmisis — izgāja no istabas, neiedrošinādamies teikt kādu vārdu vai paspiest jauneklim roku.

Lejā viesi, šķiet, jau kaut ko nojauta. Gandrīz visas meitenes bija pārģērbušās. Galvenajā ēkā ēda vakariņas, bet steigā, juku jukām, kā pirms prombraukšanas.

Ļaudis nepārtraukti staigāja no lielās ēdamistabas uz augšstāva telpām un staļļiem. Tie, kas bija saposušies, pulcējās grupās un atvadījās.

— Kas šeit notiek?— Molns jautāja lauku zēnam ar filca cepuri galvā, kurš steidzās pabeigt maltīti, aizspraudis aiz vestes servjeti.

— Mēs braucam prom,— zēns atbildēja.— Tā uzreiz

izlēmām. Pulksten piecos mēs, visi viesi, sēdējām vieni paši. Gaidījām, cik ilgi vien varējām. Nu jau saderinātie vairs neieradīsies. Kāds ieteicās: «Ja nu mēs dotos

prom...»— un visi piekrita.

Molns neatbildēja. Tagad viņš varēja arī iet. Vai tad viņš nebija izbaudījis savu piedzīvojumu līdz galam? Vai šoreiz nebija guvis visu, ko vēlējies? Viņam pat nebija laika vēlreiz pārcilāt atmiņā šīrīta skaisto sarunu. Patlaban varēja vienīgi iet prom. Un drīz viņš atgriezīsies — bez kādām blēdībām.

— Ja gribat braukt kopā ar mums,— zēns, kas bija vienos gados ar Molnu, turpināja,— labi žigli ejiet pārģērbties. Pēc brīža jūgsim zirgus.

Molns aizjoņoja, vakariņas nepaēdis un nepateicis viesiem, ko zināja. Parku, dārzu un pagalmu klāja dziļa tumsa. Šovakar logos nebija lukturu. Bet galu galā vakariņas tomēr atgādināja kāzu atvadu maltīti, tāpēc mazāk pieklājīgie viesi, kuri varbūt bija dzēruši, sāka dziedāt. Attālinādamies Molns dzirdēja viņu dzērājdziesmas parkā, kur pēdējās divās dienās bija piedzīvojis tik daudz skaistuma un burvības. Tā sākās nekārtība un posts. Viņš gāja garām zivju baseinam, kurā no rīta bija spoguļojies. Cik ļoti viss jau šķita savādāks...— ar šo dziesmu, kuru vilka vairākas balsis un kuras vārdus brīžiem varēja saklausīt:

— Kuf tu radies, smukmeitiņ,

Saplēstu cepuri,

Sajauktiem matiem,—

vai vēl šo:

— Kurpītes sarkanās,

Paliec sveiks, mīļais,

Kurpītes sarkanās,

Ardievu uz mūžiem...

Kad Molns nonāca savas vientuļās istabas trepju galā, kāds, lejup kāpdams, viņam tumsā uzgrūdās un sacīja: «Palieciet sveiks, mans kungs!» Un, salīgi tīdamies apmetnī, pazuda. Tas bija Francis de Galē.

Franča istabā svece bija atstāta degam. Viss izskatījās tāpat kā pirmīt. Tikai labi redzamā vietā bija nolikta vēstuļpapīra lapa ar šādiem vārdiem:

«Mana līgava ir pazudusi, likdama man pateikt, ka viņa ir šuvēja, nevis princese. Es nezinu, ko iesākt. Eju prom. Nevēlos vairs dzīvot. Lai Ivonna man piedod, ka es no viņas neatvados, bet viņa neko nespētu darīt manā labā...»

Svece bija izdegusi, tās liesma noraustījās, izstiepās un izdzisa. Molns iegāja savā istabā un aizvēra durvis. Par spīti tumsai, viņš pazina visas lietas, ko pirms dažām stundām pats bija sakārtojis dienas gaismā, būdams dziļi laimīgs. Viņš atrada it visus sava vecā, nožēlojamā apģērba gabalus, sākot ar smagajiem apaviem un beidzot ar rupjo jostu, kurai bija vara sprādze. Viņš veikli, bet izklaidīgi pārģērbās, nolika uz krēsla svešo tērpu un nejauši samainīja vestes.

Zem logiem kariešu pagalmā sākās kņada. Cilvēki sasaukdamies vilka un grūda pajūgus, gribēdami drīzāk izdabūt savus ratus no neatmudžināmā jūkļa, kur tie bija iestrēguši.. Laiku pa laikam kāds uzrāpās uz karietes bukas vai lielas kulbas brezenta jumta un vicināja lukturi. Logā iemirdzējās laternas gaisma, un istaba, kur visas lietas bija Melnam draudzīgas, iedrebējās un atdzīvojās... Un tā viņš, cieši aizvēris durvis, atstāja šo noslēpumaino vietu, kuru droši vien nekad vairs neieraudzīs.

XVII DĪVAINIE svētki (Beigas)

Bija jau nakts, kad ratu rinda sāka lēnām virzīties uz koka sētas pusi. Pa priekšu gāja ar kazādu apsedzies vīrs, kurš nesa lukturi un veda pavadā pirmā pajūga zirgu.

Molns steidzās atrast kādu, kas paņemtu viņu līdzi. Viņš vēlējās tikt drīzāk prom. Sirds dziļumos zēns baidījās palikt muižā viens, baidījās, ka atklāsies viņa blēdība.

Kad Molns nonāca galvenās ēkas priekšā, kučieris kārtoja pēdējos ratus. Braucējiem vajadzēja celties augšā,] lai sēdekļus sabīdītu ciešāk vai paceltu tālāk citu no cita,I un savīstījušās meitenes apjukušas cēlās stāvus, segasj

noslīdēja viņām pie kājām, un, ja kāda noliecās uz gaismas pusi, pavīdēja bažīga seja.

Kādos ratos Molns ieraudzīja zemniekzēnu, kurš pirmīt bija solījis ņemt viņu līdzi.

— Vai es drīkstu kāpt iekšā?— Molns iesaucās.

— Uz kurieni tu dodies, puis?— uzrunātais atsaucās, viņu vairs nepazīdams.

— Uz Sentagatas pusi.

— Tad tev jālūdz vieta Maritēnam.

Lielais skolnieks sāka meklēt starp pēdējiem braucējiem nepazīstamo Maritēnu. Viņam norādīja uz vīriem, kas virtuvē vilka savas dzērājdziesmas.

— Tas ir pļēgurs,— viņam sacīja.— Tas te būs vēl trijos no rīta.

Molns acumirklī iedomājās bažu, skumju un drudžaina nemiera mākto meiteni, kurai visu nakti muižā būs jāklausās iereibušo zemnieku skaļā dziedāšana. Kurā istabā viņa mīt? Kur noslēpumainajās ēkās ir viņas logs? Bet skolniekam nav vairs nekādas nozīmes te ilgāk uzkavēties. Viņam jādodas prom. Kad viņš atgriezīsies Sentagatā, viss kaut cik noskaidrosies. Viņš vairs nebūs izbēdzis audzēknis, viņš atkal varēs domāt par pils jaunavu.

Pajūgi aizripoja cits pēc cita. Riteņi čirkstēja uz galvenās alejas grants. Un tumsā varēja samanīt, kā tie nogriežas un izzūd, pilni satuntuļotu sieviešu un segās ievīstītu, miegā slīgstošu bērnu. Garām pabrauca vēl viena liela kulba; rati ar soliem, uz kuriem sēdēja cieši kopā saspiedušās sievietes, bet Molns apmulsis un nobažījies palika stāvam uz nama sliekšņa. Drīz bija palikusi vairs tikai sagrabējusi slēgta kariete, kuru vadīja vecs zemnieks biezos svārkos.

— Kāpiet iekšā,— viņš atbildēja Ogistēnam, kas skaidroja savu vajadzību,— mēs braucam uz to pusi.

Molns ar mokām atvēra grausta durtiņas, kuru rūtis drebēja un eņģes čikstēja. Vienā karietes stūri uz sēdekļa gulēja divi pavisam mazi bērni — zēns un meitene. Troksnis un vēsā gaisa strāva abus pamodināja, viņi izstaipījās, miega pilnām acīm pavērās apkārt, tad drebinādamies ieritinājās savā stūri un atkal aizmiga...

Vecā kariete devās ceļā. Molns klusām aizvēra durtiņas un uzmanīgi iekārtojās sēdekļa otrā stūrī; tad sāka sasprindzināti lūkoties pa logu, mēģinādams tikt skaidrībā par vietu, ko atstāja, un ceļu, pa kuru bija nācis; par spīti tumsai, viņš manīja, ka pajūgs ripo cauri pagalmam un dārzam, garām viņa istabas kāpņu galam, izbrauc pa režģotajiem vārtiem un no muižas iegriežas mežā. Gar rūti slīdēja rēgaini egļu stumbri.

«Varbūt mēs sastapsim Franci de Galē,» Molns, sirdij strauji pukstot, nodomāja.

Vairīdamies no šķēršļa, pajūgs uz šaurā ceļa strauji pagriezās. Cik tumsā pēc blāķīgā apveidā varēja nojaust, gandrīz pašā ceļa vidū stāvēja kulba, kas tur — svētku nama tuvumā — droši vien bija atradusies visas pēdējās dienas.

Tikuši garām šķērslim, zirgi laida rikšiem. Raudzīšanās pa logu sāka Molnu nogurdināt, jo tumšajā apkārtnē nebija iespējams neko saskatīt, bet tad piepeši meža dzijumā uzplaiksnīja it kā zibens un nogranda šāviens. Zirgi metās auļos, un Molns sākumā nevarēja saprast, vai vedējs grib tos savaldīt vai, tieši pretēji, trenc, lai liktu ātrāk prom. Molns lūkoja atvērt karietes durtiņas. Taču rokturis atradās ārpusē, un viņš sāka raustīt durvju rūti, pūlēdamies to nolaist. Bērni pamodās un izbili klusēdami glaudās viens pie otra. Un, kamēr viņš, seju pie rūts piespiedis, raustīja logu, ceļa pagriezienā parādījās balts, skrejošs stāvs. Tas bija svētku Pjero kā neprātā pārvērstu seju, komediants masku balles tērpā, pie krūtīm piekļā-vis, viņš kādu nesa. Tad viss izgaisa.

Pajūgā, kurš straujos auļos drāzās prom nakti, abi bērni atkal aizmiga. Nebija neviena, ar ko parunāt par šo divu dienu noslēpumainajiem notikumiem. Vēl ilgi prātojis par visu redzēto un dzirdēto, nogurušais un grūtsirdības māktais jauneklis ari ieslīga miegā kā piekusis bērns...

...Gaismiņa tikko svīda, rati stāvēja uz ceļa, un Molnu pamodināja klauvējieni pie rūts. Vedējs ar pūlēm atvēra durtiņas, un skolnieks līdz pat kauliem sajuta nakts un vēja saltumu.

— Te jākāpj ārā!— zemnieks uzsauca.— Diena uzaususi. Mēs brauksim uz otru pusi. Sentagata ir pavisam tuvu.

Salicis, nedroši taustīdamies, Molns meklēja savu naģeni, kas bija pakritusi zem kājām aizmigušajiem bērniem karietes vistumšākajā stūri, tad, galvu noliekdams, izkāpa uz ceļa.

— Nu, tad uz redzēšanos,— sacīja vedējs, rāpdamies atpakaļ uz bukas.— Jums jānoiet vairs tikai seši kilometri. Redziet, stabs ir tur, ceļmalā.

Molns vēl nebija lāgā pamodies; salicis, smagiem soļiem viņš piegāja pie staba un apsēdās, rokas sakrustojis un galvu noliecis, it kā taisītos vēl gulēt.

— Tā nu gan ne!— iesaucās zemnieks.— Tā jūs nedrīkstat aizmigt. Ir pārāk auksts. Celieties augšā, sāciet soļot...

Grīļodamies kā piedzēries, rokas kabatās sabāzis, galvu plecos ierāvis, lielais zēns lēnām gāja prom pa Sentagatas ceļu; un noslēpumaino svētku pēdējā lieciniece — vecā kariete — nogriezās no grants ceļa un, klusi līgodamās, iebrauca sānceļa zālē. Redzama bija vairs tikai kučiera cepure, kas lēkāja virs žogiem.

OTRA DAĻA

.

I LIELA SPĒLE

Stiprs vējš, lietus vai sniegs, neiespējamība nodoties ilgākiem meklējumiem — tā visa dēļ mēs ar Molnu pirms ziemas beigām pat nepieminējām Zaudēto zemi. Mēs nevarējām neko nopietnu uzsākt īsajās februāra dienās, vētru plosītās ceturtdienās, kas ap pieciem pievakarē aizvien beidzās ar drūmu, saltu lietu. Nekas mums vairs neatgādināja Mol-na piedzīvojumu, tikai dīvains likās kāds apstāklis: kopš pēcpusdienas, kad viņš atgriezās, mums vairs nebija draugu. Brīvstundās tika rīkotas tādas pašas rotaļas kā senāk, bēt Zasmēns nekad vairs nerunāja ar lielo Molnu. Vakaros, tikko klases bija izslaucītas, visi atstāja pagalmu tāpat kā tolaik, kad biju viens, un es nolūkojos, kā mans biedrs klejo no dārza uz šķūni un no šķūņa uz ēdamistabu.

Ceturtdienas rītos mēs klasēs iekārtojāmies katrs pie savas katedras, lasījām Ruso un Polu Luiju Kurjē, ko bijām sameklējuši plauktos starp angļu valodas mācību grāmatām un rūpīgi pārrakstītu nošu burtnīcām. Pēcpusdienā atnāca kāds ciemiņš, un mēs bēgām ārā no dzīvokļa, atgriezāmies skolā... Reizēm dzirdējām, ka vecākās klases zēni, it kā nejauši apstājušies pie lielajiem vārtiem, dauzīja tos, spēlēdami nesaprotamas kara spēles, un atkal aizgāja... Tik skumīgi dzīve ritēja līdz pat februāra beigām. Man jau šķita, ka Molns ir visu aizmirsis, bet tad kāds par citiem dīvaināks notikums pierādīja, ka esmu maldījies un ka šīs skumjās ziemas dzīves dziļumos briest satraucoši notikumi.

Tieši ceturtdienas vakarā ap mēneša beigām mūs sasniedza pirmā vēsts no noslēpumainās muižas, pirmais vilnis no piedzīvojuma, kuru nekad vairs nepieminējām. Vecvecāki bija aizbraukuši, dzīvojām četratā ar Milliju un tēvu, kuriem nebija ne nojausmas par slēpto strīdu, kas sašķēlis klasi divās nometnēs.

Pulksten astoņos Millija atvēra durvis, lai izmestu ēdiena paliekas, un tik skaļi iesaucās: «Ab>— ka mēs gājām skatīties, kas noticis. Slieksni klāja sniega kārta... Bija ļoti tumšs, tāpēc paspēru dažus soļus pagalmā, pētīdams, cik dziļš sasnidzis sniegs. Sajutu vieglas pārslas slīdam pār seju un tūlīt izkūstam. Mani tūlīt pasauca atpakaļ, un Millija salīgi aizvēra durvis.

Deviņos taisījāmies iet gulēt, mātei jau bija rokā lampa, kad ļoti skaidri sadzirdējām, kā pagalma otrā malā kāds no visa spēka divreiz iebelž pa vārtiem. Viņa novietoja lampu atpakaļ uz galda, un mēs, modri klausīdamies, palikām stāvam. Nekādā ziņā nevarēja iet un paskatīties, kas ārā notiek. Lampa būtu nodzisusi un cilindrs sasprādzis, pirms mēs tiktu līdz pagalma vidum. Brīdi valdīja klusums, un tēvs jau sāka teikt, ka «tas, bez šaubām, bija...», kad tieši pie ēdamistabas durvīm, kuras, kā jau teicu, bija Lagāras ceļa pusē, atskanēja tik spalgs un garš svilpiens, ka to noteikti varēja dzirdēt pat baznīcas ielā. Un tūlīt pat aiz loga cilvēki, kuri acīmredzot bija ar rokām pievilkušies pie palodzes, griezīgi iekliedzās: «Vediet viņu šurp! Vediet viņu šurp!»—un rūts gandrīz nemaz neapslāpēja viņu saucienu.

Ēkas tālākajā galā viņiem atbildēja tādi paši bļāvieni. Dauzoņas acīmredzot bija šķērsojuši Martēntēva lauku; viņi droši vien bija pārlīduši pāri zemajam mūrim, kas norobežoja lauku no mūsu pagalma.

Pēc tam vārdi «vediet viņu šurp», ko pārvērstās balsīs bļāva astoņi vai desmit nepazīstami cilvēki, atskanēja te uz pagraba jumta, ko viņi droši vien sasniedza, rāpdamies pa žagaru grēdu pie ārējā mūra, te uz mazā žoga, kurš savienoja šķūni ar vārtiem un uz kura noapaļotās augšmalas varēja ērti sēdēt jāteniski, te Lagāras ceļa pusē uz režģu žoga, pa kuru bija viegli kāpt... Un beidzot kāds aizkavējies bariņš ielauzās no dārza puses, ālēdamies tāpat kā agrāk iebrukušie un pārmaiņas pēc kliegdami: «Uzbrukumā!»

Un mēs klausījāmies, kā svešo klaigas atbalsojas tukšajās klasēs, kuru logus viņi bija atrāvuši vaļā.

Mēs ar Molnu tik labi pazinām visus lielā nama stūrus un ejas, ka pilnīgi skaidri kā plānā varējām iztēloties, kur svešinieki katrā brīdī iebrūk.

Atklāti sakot, mēs nobijāmies tikai pašā pirmajā mirklī. Pēc svilpiena visi četri nodomājām, ka uzbrucēji ir klaidoņi un komedianti. Kopš divām nedēļām laukumā aiz baznīcās mita gara auguma komediants un puisis ar apsaitētu galvu. Turklāt pie ratniekiem un kalējiem strādāja no citurienes ieradušies ļaudis.

Taču, tiklīdz izdzirdām kliedzienus, kļuva skaidrs, ka mums ir darīšana ar miesta ļaudīm, visdrīzāk ar jauniešiem: grupā, kura metās iekšā mūsu mājā, kā dodoties uzbrukumā kuģim, bija pat puišeļi — tos varēja pazīt pēc spalgajām balsīm.

«Tas nu gan ir...» iesaucās tēvs; un Millija čukstoši ievaicājās: «Bet ko tas varētu nozīmēt?»— kad piepeši jandāliņš pie vārtiem un režģu sētas — pēc tam arī pie loga — izbeidzās. Gan uz pagraba jumta, gan dārza pusē uzbrucēju kliedzieni kļuva aizvien vājāki, līdz apklusa pavisam; dzirdējām, kā, steigā atkāpdamies, viss bars aizjoņo gar ēdamistabas sienu un soļu dipa noslāpst sniegā.

Acīmredzot kāds viņus bija aizbaidījis. Viņi bija cerējuši tādā vēlā stundā, kad visi jau guļ, netraucēti iebrukt miesta nomales vientuļajā namā. Taču viņu kaujas plāns tika izjaukts.

Mēs tikko paspējām attapties — uzbrukums bija pēkšņs kā abordāža krietna komandiera vadībā — un taisījāmies iet ārā, kad izdzirdām pazīstamu balsi pie mazajiem vārtiņiem:

— Serela kungs! Serela kungs!

Tas bija Paskjē kungs, miesnieks. Mazais resnītis noberza tupeles pie sliekšņa, nokratīja sniegu no īsās blūzes un ienāca iekšā. Viņš izskatījās pēc apmulsuša viltnieka, kurš pēkšņi ticis skaidrībā par kaut ko noslēpumainu.

— Es stāvēju savā pagalmā Četru ceļu laukuma pusē. Pašlaik taisīju ciet kazu kūts durvis. Piepeši ieraudzīju sniegā stāvam divus garus puišus, kuri laikam bija nolikti sardzē vai kaut kam uzglūnēja. Abi dirnēja pie paša krusta. Pagāju pāris soļus uz priekšu— rau, šie metās uz jūsu mājas pusi. Nu, es netūļājos, paķēru lukturi un nospriedu: iešu un visu izstāstīšu Serela kungam...

Un viņš sāka savu stāstu no gala:

— Stāvēju pagalmā aiz savas mājas...

Tad viņam piedāvāja liķieri, viņš to neatraidīja, bet pastāstīt par notikumu sīkāk nespēja.

Kad miesnieks pienācis pie mūsu mājas, neviena vairs nav bijis. Sargu brīdināti, visi uzbrucēji aizmukuši. Bet ja padomājam, kas šie skrējēji varēja būt...

— Visdrīzāk komedianti,— viņš prātoja.— Nu jau drīz būs mēnesis, kopš viņi nīkst laukumā, gaidīdami labu laiku, kad varēs sarīkot izrādi, un tādi jau nu nevar iztikt, nepastrādājuši kādas nekrietnības.

No tā visa netikām nekādā skaidrībā un stāvējām gluži apjukuši, bet miesnieks sūca liķieri un atkal un atkal tēloja piedzīvoto, līdz lielais Molns, visu laiku uzmanīgi klausījies, pacēla no grīdas miesnieka lukturi un apņēmīgi noteica:

— Jāiet paskatīties!

Molns atvēra durvis, un mēs — Serela kungs, Paskjē kungs un es — viņam sekojām.

Millija nomierinājās, jo uzbrucēji bija prom, un — kā jau pie kārtības pieradis cilvēks — bez jebkādas ziņkārības sacīja:

— Ejiet, ja gribat. Bet aizslēdziet durvis un paņemiet atslēgu līdzi. Es likšos gulēt. Atstāšu lampu degam.

II MES IEKRĪTAM LAMATāS

Mēs izgājām sniegā un pilnīgā klusumā. Molns sojoja pa priekšu, nesdams lukturi, caur kura režģiem gaisma krita kā vēdeklis. Tikko lielie-vārti palika aiz muguras, no skolas žoga puses, kur tam cieši blakus atradās miesta lielie svari, strauji kā iztraucētas irbes izspurdza divi cilvēki apmetņos, kapucēm galvā. Vai nu par mums zobodamies, vai priecādamies par savu dīvaino spēli, vai aiz nervu saspīlējuma un bailēm, ka viņus varētu notvert, abi skrējienā smiedamies pārmija dažus vārdus.

Molns nometa lukturi sniegā un uzsauca:

— Nāc līdzi, Fransuā!

Atstājuši abus pusmūža vīrus, kuriem tāds skrējiens vairs nebūtu pa spēkam, mēs drāzāmies pakaļ divām ēnām — tās vienā mirkli apskrēja apkārt miesta lejgalam un drošā gaitā devās pa Vjēplanšas ceļu uz baznīcas pusi. Svešie skrēja vienmērīgi, pārāk nesteigdamies, un mēs bez pūlēm viņiem sekojām. Viņi šķērsoja baznīcas ielu, kur visi nami dusēja ciešā miegā, un aiz kapiem ienira mazu ieliņu un strupceļu labirintā.

Tas bija dienas algādžu, šuvēju un audēju nostūris, ko sauca par Mazajiem Stūriem. Mēs to lāgā nepazinām un nekad netikām tur bijuši tumsā. Dienā šī vieta bija kā izmirusi: algādži — darbā, audēji — darbnīcās; bet naktī klusums šajā miesta daļā šķita vēl dziļāks un miegs vēl ciešāks nekā citās. Tātad nebija nekādu cerību uz nejaušu garāmgājēju palīdzību.

Es zināju tikai vienu ceļu starp šīm mazajām, nekārtīgi sabūvētajām mājiņām, tādām kā papes kārbām,— to, pa kuru māte gāja pie šuvējas, kas bija iesaukta par Mēmuli. Vajadzēja kāpt lejup pa diezgan stāvu, vietumis ar akmens plāksnēm izliktu ceļu, tad divas vai tris reizes nogriezties starp maziem audēju pagalmiņiem, tā nonākot platā, aklā ielā, kuras galā atradās pamesta ferma. Kamēr māte un Mēmule ar pirkstiem risināja nedzirdamu sarunu, ko tikai reizēm pārtrauca nelaimīgās gulgošana, es mēdzu pa logu raudzīties uz augsto mūri, aiz kura bija ferma, nomales pēdējā māja, uz vienmēr aizvērtajiem vārtiem un tuksnesīgo pagalmu, kur pat salmi vairs nemētājās un nekad nekas nenotika...

Abi nepazīstamie skrēja tieši pa šo ceļu. Katrā pagriezienā baidījāmies viņus pazaudēt, bet, man par lielu brīnumu, ik nākamajā līkumā vienmēr nokļuvām, pirms viņi bija ieniruši citā ieliņā. Saku — man par lielu brīnumu, jo ieliņas bija tik īsas, ka tā nenotiktu, ja ik reizi, kad izlaidām bēdzējus no acīm, viņi nebūtu palēninājuši gaitu.

Beidzot nepazīstamie bez vilcināšanās ieskrēja ielā, kur dzīvoja Mēmule, un es uzsaucu Molnam:

— Nu viņi mums ir rokā, tas ir strupceļš!

īstenībā mēs bijām rokā viņiem... Viņi bija mūs aizvilinājuši tur, kur gribēja. Tikuši līdz mūrim, viņi spēji pagriezās uz mūsu pusi un laida vaļā tādu pašu svilpienu, kādu šovakar jau divreiz bijām dzirdējuši.

Tūlīt pat kādi desmit zēni iznāca no pamestās fermas pagalma, kur acīmredzot bija jau mūs gaidījuši. Visiem pār acīm pārvilktas kapuces, šalles aizsedza seju līdz pat degunam.

Mēs jau nopratām, kas tie tādi, bet mums ne prātā nenāca kaut ko stāstīt Serela kungam, kuram gar visu to nebija nekādas daļas. Tur bija Delušs, Denī, Zirodā un visi pārējie. Cīniņā pazinām viņu kaušanās paņēmienus un aprautos kliedzienus. Taču visā jautās arī kaut kas draudīgs, Molnu tas, šķiet, pat biedēja. Zēnu vidū redzējām svešinieku, kurš acīmredzot bija viņu vadonis.

Nepazīstamais Molnam nepiedūra ne pirkstu, tikai nolūkojās, kā cīnās viņa zaldāti, kuri, sniegā izvāļāti, saplēstām drēbēm, nikni bruka virsū aizkusušajam lielajam Molnam. Diviem par upuri kritu es, viņi mani pievārēja tikai ar lielām pūlēm, jo kāvos kā nelabais. Biju nospiests uz ceļiem, tupēju uz papēžiem; rokas man turēja aiz muguras, bet es raudzījos notiekošajā ar alkatīgu interesi, kurai jaucās klāt šausmas.

Molns atbrīvojās no četriem skolas zēniem, kurus, strauji griezdamies riņķī, atrāva no savas formas blūzes un ielidināja sniegā. Nepazīstamais, stalti izslējies, uzmanīgi, bet ļoti mierīgi vēroja kauju, ik pa brīdim skanīgā balsī uzsaukdams:

— Uz priekšu!... Drosmi!... Vēlreiz!... Go on, my boys/...

Svešais neapšaubāmi bija komandieris. Kur tāds radies?

Kur un kā zēni bija apmācīti kaujai? Tas mums palika noslēpums. Tāpat kā pārējie, barvedis bija paslēpis seju šallē, bet, kad Molns, atkratījies no uzbrucējiem, draudīgi gāja viņam virsū, svešais pagriezās, lai labāk redzētu un aizstāvētos, un šajā bridi pavīdēja gabaliņš baltas drānas, ar kuru kā ar apsēju bija aptīta viņa galva.

Šajā bridi uzsaucu Molnam:

— Uzmani aizmuguri! Tur ir vēl viens!

Molns nepaguva apgriezties, kad no vārtu puses — viņš stāvēja ar muguru pret tiem — iznira garš puisietis un, veikli apmetis manam draugam ap kaklu šallj, nogāza viņu uz muguras. Tajā pašā brīdī četri Molna pretinieki, kurus viņš tikko bija iegrūdis uz deguna sniegā, atkal pielēca klāt, saķēra Ogistēnu aiz kājām un aiz rokām, ar virvi sasēja rokas un ar šalli — kājas, un jauneklis ar apsaitēto galvu sāka pārmeklēt viņa kabatas. Garais, kurš parādījās pēdējais un pieveica Molnu ar šalli kā ar laso, iededza svecīti, ar plaukstu sargādams liesmiņu no vēja, un barvedis, atradis kādu papīru, ik reizi to pētīja nespodrajā gaismā. Beidzot viņš atlocīja kaut ko līdzīgu aprakstītai kartei, ap kuru Molns pūlējās kopš pārnākšanas, un priecīgi iesaucās:

— Beidzot rokā ir! Re, kur plāns! Re, kur ceļvedis! Mēs tūlīt redzēsim, vai šis kungs patiešām tur ir bijis vai man tikai liekas...

Viņa rokaspuisis nodzēsa sveci. Katrs savāca savu naģeni vai jostu. Un visi klusām pazuda, tāpat kā atnākuši, atstādami mani steigā raisot vaļā sava drauga rokas un kājas.

— Ar šo ceļvedi viņi tālu netiks,— Molns pieceldamies sacīja.

Un mēs lēnām devāmies mājās, jo Ogistēns piekliboja. Uz baznīcas ceļa sastapām Serela kungu un Paskjē tēvu.

— Vai nevienu neredzējāt?—viņi jautāja.— Mēs ari ne.

Dziļajā nakts tumsā viņi neko nepamanīja. Miesnieks gāja mājup, Serela kungs tūlīt devās pie miera.

Bet mēs abi savā augšistabā Millijas atstātās lampas gaismā ilgi palikām nomodā, lāpīdami formas blūžu atirušās vīles un klusām pārrunādami piedzīvoto kā divi cīņu biedri pēc zaudētas kaujas...

III KLAIDONIS SKOLā

Nākamajā rītā tikai ar mokām pamodāmies. Pusdeviņos, kad Serela kungs jau taisījās dot signālu, ka jāiet klasē, ‘mēs ieradāmies gluži aizelsušies un nostājāmies ierindā. Bijām nosebojušies, tāpēc iešmaucām starp biedriem, kur pagadījās, kaut gan parasti lielais Molns bija pirmais garajā virtenē, ko veidoja cieši cits citam blakus stāvošie zēni ar burtnīcām, grāmatām un spalvaskātiem rokās, gaidīdami Serela kunga stingro pārbaudi.

Biju pārsteigts, kad klusām un labprāt mums atbrīvoja vietu rindas vidū; un, kamēr Serela kungs, dažus mirkļus aizkavēdams stundu sākumu, pārbaudīja lielo Molnu, es, kaklu pastiepis, ziņkārīgi raudzījos uz visām pusēm, gribēdams ielūkoties sejā mūsu vakardienas pretiniekiem.

Pirmo ieraudzīju to, par kuru bez mitas domāju, bet kuru vismazāk cerēju sastapt šeit. Viņš stāvēja Molna parastajā vietā — pats pirmais, uzlicis kāju uz akmens pakāpiena un ar plecu un mugursomas stūri atspiedies pret durvju aplodu. Viņa smalkā, ļoti bālē, mazliet vasar-raibumainā seja bija noliekta un pavērsta uz mūsu pusi, tā pauda augstprātīgu un zobgalīgu ziņkāri. Galva un puse sejas jauneklim bija apsaitēta ar baltu drānu. Pazinu — tas bija pūļa barvedis, jaunais klaidonis, kurš iepriekšējā naktī mūs aplaupīja.

Taču mēs jau gājām iekšā klasē, katrs ieņēma savu vietu. Jaunais skolnieks apsēdās pie staba — pēdējais pa kreisi tajā pašā solā, kurā pirmais no labās puses sēdēja Molns. Zirodā, Delušs un vēl trīs no priekšējā sola

saspiedās ciešāk, lai izbrīvētu viņam vietu, it kā viss būtu iau iepriekš norunāts.

Ziemā pie mums tā bieži ieradās nejauši skolnieki — kanālā iesalušu liellaivu matroži, mācekļi, sniegā ieputināti ceļinieki. Viņi palika skolā pāris dienas, mēnesi, retumis ilgāk. Pirmajā stundā viņi bija uzmanības centrā, bet drīz tika aizmirsti un pazuda parasto skolnieku barā.

Taču šo atnācēju nevarēja tā aizmirst. Es vēl tagad atceros neparasto jaunekli un visus dīvainos dārgumus, kurus viņš nēsāja līdzi mugursomā. Spalvaskātus ar «skatiem», ko viņš izvilka no somas, lai rakstītu diktātu. Aizverot vienu aci, spalvaskāta lodziņā varēja ieraudzīt neskaidri un rupji veidotu Lurdas baziliku vai kādu nepazīstamu pieminekli. Viņš izvēlējās vienu rakstāmo, pārējie tūlīt sāka ceļot no rokas rokā. Pēc tam klusām, slepeni, lai Serela kungs neko nemanītu, solā sēdētāji no kreisās puses cits citam pasniedza ķīniešu penāli ar cirkuli un vēl citiem dīvainiem instrumentiem.

Tāpat ceļoja apkārt gluži jaunas grāmatas, kuru nosaukumus es biju ilgodamies lasījis uz mūsu bibliotēkas nedaudzo grāmatu priekšlapām: «Melno strazdu zeme», «Kaiju klints», «Mans draugs Benuā»... Daži, nolikuši uz ceļiem šos nezin kur radušos, varbūt nozagtos sējumus, ar vienu roku tos šķirstīja, bet ar otru rakstīja diktātu. Citi solā grozīja cirkuli, vēl daži, tiklīdz Serela kungs pagrieza muguru un diktējot gāja no katedras uz loga pusi, uzreiz aizvēra vienu aci un ar otru pētīja blāvu, saplaisājušu Parīzes Dievmātes katedrāles attēlu. Un savādais skolnieks, kura smalkais profils iezīmējās pret staba pelēkumu, spalvu rokā turēdams, acis piemiedzis, apmierināts vēroja slepeno rosību ap sevi.

Taču drīz vien klase sāka kļūt aizvien nemierīgāka: priekšmeti, ceļodami no rokas rokā, cits pēc cita nonāca pie lielā Molna, kurš tos nevērīgi, pat neapskatījis nolika sev blakus uz sola. Drīz tur sakrājās vesels klājiens simetriski novietotu daudzkrāsainu priekšmetu kā pie sievietes — zinātņu simbola — kājām. Serela kungs nemaz nevarēja neievērot šo neparasto izstādi un nepamanīt rosīšanos. Turklāt viņš droši vien bija nolēmis iztaujāt skolniekus par nakts notikumiem. Klaidoņa klātbūtne varēja šo nodomu sekmēt...

Patiešām, drīz vien skolotājs pārsteigts apstājās Molna priekšā.

— Kam tas viss pieder?—viņš jautāja, norādīdams uz «to visu» ar aizvērtu grāmatu, ielicis pirkstu starp vajadzīgajām lapām.

— Es neko nezinu,— Molns, galvu nepacēlis, īgni noņurdēja.

Bet tad ierunājās svešais skolnieks.

— Tas pieder man,— viņš sacīja.

Un tūlīt piebilda ar plašu un elegantu jauna augstmaņa žestu, kam vecais skolotājs nespēja pretoties:

— Taču es, cienīts kungs, nododu visu jūsu rīcībā, ja vēlaties apskatīt.

Tad dažos mirkļos visa klase klusītēm, kā baidīdamās izjaukt negaidīto pavērsienu, sapulcējās ap skolotāju, kurš nolieca pār dārgumiem puspliko sprogaino galvu, un bālo jaunekli, kas mierīgi kā uzvarētājs sniedza vajadzīgos paskaidrojumus. Pa to laiku lielais Molns, kurš pilnīgi aizmirsts sēdēja savā vietā, atvēra melnrakstu burtnīcu un, uzacis saraucis, sāka risināt kādu grūtu uzdevumu.

Tā pienāca starpbrīdis. Diktāts nebija pabeigts, un klasē valdīja nekārtība. īstenībā brīvstunda bija sākusies jau no paša rīta.

Taču pusvienpadsmitos, kad audzēkņi sabruka drūmajā, dubļainajā pagalmā, drīz vien varēja manīt, ka rotaļām ir cits vadonis.

No visām jaunajām spēlēm, ko klaidonis šajā rītā mums iemācīja, atceros tikai vismežonīgāko — kaut ko līdzīgu bruņinieku turnīram, vecākie audzēkņi tajā tēloja zirgus, nesdami plecos mazākos.

Sadalījušies divās grupās, vecākie skolnieki katrs no savas pagalma malas drāzās cits citam virsū, mēģinādami ar spēcīgu sitienu notriekt pretinieku zemē, bet jātnieki ar šallēm kā ar laso vai izstieptām rokām kā pīķiem centās izsist ienaidniekus no segliem. Dažs, vairīdamies no trieciena, nogāzās dubļos, un jātnieks pakrita zem sava «zirga». Dažu zēnu, kurš tika pa pusei izsists no segliem, viņa «zirgs» saķēra aiz kājas, un mazais, cīņā iekarsis, atkal uzrāpās lielajam plecos. Sēdēdams mugurā spēcīgajam Delāžam, kuram bija milzīgi garas rokas un kājas, sarkani mati un atkaru ausis, slaikais jātnieks ar apsaitēto galvu kūdīja abas grupas vienu pret otru un, skaļi smiedamies, vadīja savu «zirgu» viltīgi un veikli.

Ogistēns, uz sliekšņa stāvēdams, sākumā nīgri vēroja šīs spēles. Es apmulsis turējos viņam blakus.

— Tas ir liels viltnieks,— Molns caur zobiem norūca,— ierasties šorīt te — tā ir vienīgā iespēja palikt ārpus aizdomām. Un Serela kungs uzķērās uz šīs makšķeres!

Tā viņš stāvēja labu brīdi, pagriezis skūto galvu pret vēju, pauzdams savu īgnumu pret kumēdiņu taisītāju, kas bija gatavs vai nobeigt visus šos zēnus, kuru vadonis vēl nesen bija viņš, Molns. Un es — rāmais un biklais — klusībā viņam piekritu.

Skolotāja prombūtnē cīniņš turpinājās visos kaktos; beigās arī mazākie bija uzrāpušies cits citam plecos, viņi skrēja un klupa, pirms saņēma pretinieka triecienu... Drīz vien pagalma vidū virpuļoja tikai satracinātu cīnītāju viesulis, kurā laiku pa laikam pavīdēja jaunā barveža baltais apsējs.

Tad lielais Molns vairs nespēja ilgāk nociesties. Viņš nolieca galvu, atspiedās ar rokām pret ceļgaliem un uzsauca man:

— Ejam, Fransuā!

Šī negaidītā lēmuma pārsteigts, es tomēr nevilcinājies uzlēcu viņam plecos, un acumirklī mēs bijām pašā jūkļa vidū, bet lielākā daļa cīkstoņu pārbijušies muka projām, kliegdami:

— Re, kur Molns! Re, lielais Molns!

Atlikušo vidū viņš griezās riņķī, mani pamācīdams:

— Izstiep rokas: sit viņiem tā, kā es šonakt situ!

Un es — cīņas apreibināts, drošs par uzvaru — tvēru zēnus, kuri pretojās, brīdi grīļojās uz lielo pleciem un tad nokrita dubļos. Pēc dažiem mirkļiem seglos vairs bija tikai jaunatnācējs Delāža mugurā, bet Delāžs, negribēdams ielaisties cīņā ar .Ogistēnu, strauji izslējās, un baltais jātnieks nošļūca zemē.

Uzlicis roku uz jājamā pleca kā kavalērists, kas tur zirgu aiz iemauktiem, jauneklis stāvēja dubļos un raudzījās lielajā Molnā mazliet izbijies, bet ar milzīgu apbrīnu.

— Vareni!—viņš iesaucās.

Taču tūlīt atskanēja zvans, izklīdinādams zēnus, kuri bija sapulcējušies mums apkārt un gaidīja kaut ko aizraujošu. Molns, saīdzis, ka nav varējis pretinieku nogāzt zemē, pagrieza tam muguru un dusmīgi norūca:

— Citā reizē!

Līdz pat pusdienlaikam mācības turpinājās kā brīvdienu priekšvakarā — ar jocīgām starpspēlēm un sarunām, kuru centrā bija skolnieks komediants.

Viņš stāstīja, ka sals viņus pārsteidzis laukumā, ka nav nekādas nozīmes rīkot vakara izrādes, jo uz tām neviens tik un tā neierastos, tāpēc viņi nosprieduši, ka jauneklis ies uz skolu un dienā mazliet izklaidēsies, bet viņa biedrs apkops Dienvidjūras putnus im dresēto kazu. Pēc tam viņš pastāstīja, kā ceļojuši pa apkārtējiem ciemiem, lietus tecējis iekšā pa cauro skārda jumtu un viņiem vajadzējis kāpt ārā no kulbas un to stumt. Skolnieki no pēdējiem soliem atstāja savas vietas un sanāca apkārt, lai labāk dzirdētu. Tie, kam romantika sveša, izmantoja gadījumu pasildīties pie krāsns. Taču ari viņiem drīz vien ziņkārība guva virsroku, un viņi ausīdamies pastiepās tuvāk runātājam, neatņemdami rokas no krāsns, lai nepazaudētu vietu.

— Un no kā jūs pārtiekat?—skolotāja pabiklā ziņkārē vaicāja Serela kungs un vēl uzdeva neskaitāmus jautājumus.

Jauneklis saminstinājās, it kā nekad nebūtu prātojis par tādiem sīkumiem.

— Laikam no tā, ko nopelnījām rudenī,— viņš atbildēja.— Rēķinus kārto.Ganašs.

Neviens nejautāja, kas ir Ganašs. Bet es iedomājos garo dēlieti, kurš iepriekšējā vakarā bija nodevīgi uzbrucis Molnam no mugurpuses un nogāzis viņu zemē.

IV KURā IR RUNA PAR NOSLĒPUMAINO MUIŽU

Pēcpusdienā turpinājās tādas pašas izpriecas un stundās — tādas pašas nekārtības. Klaidonis atnesa vēl citas brīnumainas lietas — gliemežvākus, spēles, nošu lapas un pat mazu mērkaķīti, kas klusi skrabinājās ādas maisā. Serela kungam ik brīdi vajadzēja pārtraukt stundu un pētīt, ko jaunais viltnieks atkal izvilcis no somas. Līdz pulksten četriem uzdevumus bija atrisinājis vienīgi Molns.

Zēni gāja ārā no klases gausi un negribīgi. Šķita, ka starp stundām un brīvstundām vairs nav stingrās robežas, kas skolas dzīvi padara vienkāršu un skaidru kā dienas

un nakts miju. Mēs pat aizmirsām bez desmit četros pasacīt Serela kungam, kuriem diviem audzēkņiem jāpaliek izslaucīt klase. To mēs neaizmirsām nekad, jo šādi atgādinājām skolotājam, ka stunda tuvojas beigām, un pasteidzinājām viņu.

Sagadījās tā, ka todien kārta slaucīt bija lielajam Molnam; un no rīta, pļāpādams ar klaidoni, es to brīdināju, ka pirmajā dienā jaunatnācējam vienmēr ir jādežurē un jāpalīdz slaucīt klase.

Molns atgriezās skolā, tikko bija apēdis launaga maizi. Turpretī klaidonis ilgi kavējās un skriešus atskrēja tikai tad, kad jau sāka tumst.

— Tu paliksi klasē,— Molns man sacīja,— es viņu turēšu, tu atņemsi nolaupīto plānu.

Es sēdēju uz maza galdiņa pie loga, mēģināju vakara atgaismā lasīt un vēroju, kā viņi abi klusēdami pārbīda solus,— lielais Molns izskatījās sabozies un drūms, melnā skolnieku formas blūze bija sapogāta uz muguras ar trim pogām un viduklī cieši sajozta ar jostu; otrs bija smalks, nervozs, apsaitētu galvu kā ievainotam kareivim. Viņa vecais mētelis bija vienos caurumos, kurus dienā netiku pamanījis. Gandrīz vai mežonīgas strādātgribas pārņemts, viņš cēla un grūda solus trakā steigā, mīklaini smaidīdams. Šķita, ka viņš spēlē kādu neparastu spēli, kuras jēga mums nav saprotama.

Tā viņi nonāca tumšākajā klases stūrī, kur vajadzēja pārbīdīt pēdējo solu.

Tur Molns varētu ar vienu tvērienu nogāzt pretinieku zemē, nevifens pa logu viņus neredzētu, ārā neviens neko ! arī nedzirdētu. Es nesapratu, kāpēc Molns laiž garām tādu izdevību. Pie durvīm nonācis, klaidonis varēja kuru f katru brīdi aizbēgt, aizbildinādamies, ka darbs pabeigts, un mēs viņu vairs neredzētu. Plāns un visas ziņas, ko Molns tik ilgi bija vācis, saskaņojis un sakopojis, būtu pagalam...

Gaidīju, ka draugs kuru katru brīdi dos man kādu zīmi,

<ir žestu liks saprast, ka cīniņš sākas, bet Ogistēns neko lādu nedarīja. Tikai reizēm viņš neparasti uzmanīgi un jautājoši lūkojās uz klaidoņa galvas apsēju, kas vakara krēslā izskatījās kā lieliem, melniem traipiem izraibināts.

Pēdējais sols bija pārbīdīts, un nekas nebija noticis.

Taču brīdī, kad viņi abi atgriezās pie durvīm un taisījās tur vēlreiz pārlaist ar slotu pār grīdu, Molns, galvu nodūris, uz mūsu ienaidnieku neskatīdamies, klusām sacīja:

— Jūsu apsējs ir vienās asinīs un apģērbs saplēsts.

Klaidonis brīdi vērās Molnā—nevis pārsteigts par

viņa vārdiem, bet gan aizkustināts, ka ticis uzrunāts.

— Nupat uz laukuma,— svešais atbildēja,— viņi gribēja man atņemt jūsu plānu. Kad zēni uzzināja manu nodomu nākt šurp un slaucīt klasi, viņi saprata, ka salīgšu ar jums mieru, un sacēlās pret mani. Tomēr plānu es izglābu,— viņš lepni piebilda, pasniegdams Molnam vērtīgo salocīto papīru.

Molns lēnām pagriezās uz manu pusi.

— Vai dzirdi?— viņš sacīja.— Viņš nupat cīnījās un tika ievainots mūsu dēļ, bet mēs te viņam gatavojām lamatas!

Tad viņš atmeta «jūs», jo Sentagatas audzēkņu vidū tāda uzruna nebija pieņemta, un, roku sniegdams, sacīja:'

— Tu esi īsts biedrs!

Komediants satvēra Molna delnu un, ļoti satraukts, elpu aizturējis, mirkli klusēja. Tad viņš ar dedzīgu ziņkāri turpināja:

— Tātad jūs man gatavojāt lamatas! Ir gan jocīgi! Es

to nojautu un nodomāju: viņi varen brīnīsies, kad

atņems man plānu un ieraudzīs, ka esmu to papildinājis.

— Papildinājis?

— Nu, pagaidiet! Ne jau līdz galam...

Atmetis rotaļīgo toni, viņš pienāca mums klāt un lēni un nopietni sacīja:

— Moln, nu man jums tas jāpasaka: es arī biju tur, kur bijāt jūs. Es piedalījos tajos neparastajos svētkos. Kad klases zēni man stāstīja par jūsu noslēpumaino piedzīvojumu, sapratu, ka runa ir par veco, pamesto muižu. Lai par to pārliecinātos, nelaupīju jums karti... Bet es, tāpat kā jūs, nezinu, kā pili sauc... Es neprastu tur atgriezties; es nezinu, kā no šejienes tur nokļūt.

Ar kādu saviļņojumu, ar cik milzīgu ziņkāri un ar kādām draudzībās- jūtām klausījāmies viņā! Molns alkatīgi iztaujāja jauno biedru. Mums abiem šķita: ja būsim īsti dedzīgi un neatlaidīgi, jaunais draugs spēs * pateikt pat to, ko nemaz nezina.

— Jūs redzēsiet, jūs redzēsiet,— jauneklis atbildēja ar tikko jaušamu nepatiku un apmulsumu,— es plānā iezīmēju šo to, kā tur nebija... Tas ir viss, ko varēju izdarīt.

Tad, pārliecināts par mūsu draudzību un jūsmu, viņš skumji un lepni sacīja:

— Būs labāk, ja brīdināšu jūs: es neesmu tāds zēns kā visi citi. Pirms trim mēnešiem es gribēju iešaut sev lodi galvā, tāpēc man ir šis apsējs kā Sēnasj gvardam 1870. gadā...

— Un šīvakara kautiņā brūce atvērās,— Molnsļ draudzīgi sacīja.

Bet jauneklis,-it kā šos vārdus nedzirdējis, pacilāti turpināja:

— Es gribēju mirt. Taču man tas neizdevās, tāpēc tagad dzīvošu tikai savam priekam — kā bērns, kā klaidonis.-Esmu visu pametis. Man vairs nav ne tēva, ne māsas, nej māju, ne mīlestības... Nekā—tikai rotaļu biedri.

— Bet šie biedri jūs jau ir nodevuši,— es sacīju.

— Jā!— viņš dzīvi atsaucās.— Tur vainīgs Delušs. Viņš noprata,, ka apvienošos ar jums. Viņš samaitāja manu trupu, kura nupat vēl man tik labi klausīja. Jūs taču

vakar vakarā redzējāt abordāžu, kā tā tika vadīta, kā, noritēja! Kopš bērnības neesmu tik veiksmīgu sarīkojis!

Brīdi viņš iegrima domās un, lai mēs nelolotu par viņu nekādas ilūzijas, piebilda:

— Šovakar esmu atnācis pie jums abiem tāpēc, ka ir patīkamāk būt kopā ar jums nekā ar visu to kompāniju — to es sapratu jau šorīt. Sevišķi man nepatīk Delušs. Cik muļķīgi ir tēlot pieaugušu vīrieti septiņpadsmit gadu vecumā! Nevaru iedomāties neko vēl pretīgāku... Kā jums šķiet — vai atmaksāsim viņiem?

— Noteikti,— atbildēja Molns.— Bet vai jūs ilgi paliksiet pie mums?

— Es nezinu. Es ļoti gribētu. Esmu drausmīgi vientuļš. Man ir tikai Ganašs...

Viņa drudžainā, jautrība piepeši izgaisa. Mirklī jauno cilvēku pārņēma tāds pats izmisums, kāds reiz viņam bija iedvesis domu par pašnāvību.

— Esiet mani draugi!—viņš spēji iesaucās.— Redziet: es zināju jūsu noslēpumu, un es to aizstāvēju pret visiem. Es jūs varu uzvest uz pēdām, ko esat pazaudējuši...

Un viņš gandrīz svinīgi piebilda:

— Esiet mani draugi dienā, kad es atkal būšu par mata tiesu no elles, kā jau reiz biju... Zvēriet, ka jūs nāksiet, kad jūs saukšu tā (un viņš izgrūda dīvainu kliedzienu: ū-u!). Pirmais zvēriet jūs, Moln!

Un mēs zvērējām, jo bijām, bērni un mūs aizrāva viss svinīgais un nopietnais.

— No manas puses,— viņš sacīja,— te būs viss, ko varu pastāstīt: es jums iedošu tā nama adresi Parīzē, kur pils jaunava mēdz pavadīt lieldienas un vasarsvētkus, jūniju un reizēm arī daļu ziemas.

Sājā brīdī aiz lielajiem vārtiem nepazīstama balss vairākas reizes tumsā iekliedzās. Nojautām, ka tas ir Ganašs, klaidonis, kurš neiedrošinājās ienākt pagalmā vai ari nezināja, kā to izdarīt. Saviļņoti un nemierīgi viņš sauca te skaļi, te pavisam klusām:

— Ū-u! 0-u!

— Pasakiet! Pasakiet labi ātri!— Molns uzstāja jaunajam klaidonim, kurš nodrebēja un sakārtoja apģērbu, dodamies prom.

Jauneklis steigšus pateica mums Parīzes nama adresi, ko mēs pusbalsī atkārtojām. Tad viņš, atstājis mūs neaprakstāmā apjukumā, aizskrēja tumsā pie sava biedra, kas stāvēja aiz žoga režģa.

V CILVĒKS AUDEKLA KURPĒS

Tonakt ap pulksten trijiem atraitne Deluša, iebraucamās vietas saimniece, kas dzīvoja miesta centrā, piecēlās iekurt uguni. Viņas svainim Dimā, kurš mita pie viņas, pulksten četros vajadzēja doties ceļā, un rūpju nomāktā lāga sieva, kuras labo roku bija savilkusi sena apdeguma rēta, steidzās uz tumšo virtuvi uzvārīt kafiju. Bija auksts. Viņa uzmeta pāri kamzolim vecu lakatu, vienā rokā paņēma iedegtu sveci, sargādama tās liesmu ar otrā, sakropļotajā, paceltu priekšauta stūri, un gāja pāri tukšu pudeļu un ziepju kastu piekrautajam pagalmam pēc aizkura, atvēra durvis malkas šķūnītim, kas bija arī vistu kūts. Taču, tiklīdz viņa pagrūda durvis, no dziļās tumsas iznira kāds stāvs, nodzēsa sveci, uzsizdams ar naģeni, ka tā, gaisu šķeldama, iesvilpās, garām skrejot, notrieca no kājām lāga sievu un aizdiedza vēja ātrumā, bet satracinātās vistas un gaiļi ellišķīgi skaļi kladzināja.

Mazliet vēlāk atraitne atguvusies saprata, ka nepazīstamais aiznesis maisā duci viņas labāko cāļu.

Izdzirdis svaines kliedzienus, atsteidzās Dimā. Viņš noskaidroja, ka zaglis atmūķējis saimniecības pagalma

vārtiņus un pa tiem ari aizbēdzis, pamezdams tos vaļā. Kā jau cilvēks, kam bijusi darīšana ar malumedniekiem un zaglēniem, viņš vienā rokā paņēma iedegtu laternu, otrā — pielādētu bisi un devās pa laupītāja pēdām — tās bija tikko samanāmas, jo nepazīstamais acīmredzot bija apāvies audekla kurpēs ar virvju zoli,— kuras veda uz Lagāras ceļu un beigās pazuda aiz kādas pļavas aizžoga. Dimā bija spiests tur apstāties, viņš pacēla galvu... un izdzirda tālumā pa to pašu ceļu aizauļojam kādu pajūgu...

Arī Zasmēns Delušs, atraitnes dēls, piecēlās, paķēra apmetni un vienās čībās steidzās izlūkot miestu. Viss bija iegrimis miegā, tumsā un dziļā klusumā, kāds mēdz iestāties pirms rītausmas. Nonācis Četru ceļu laukumā, viņš, tāpat kā tēvocis, dzirdēja vienīgi lielā tālumā — Rioda pakalnā — aizdārdam ratus, ko zirgi vilka pilnos auļos. Būdams viltīgs lielībnieks, viņš, kā vēlāk pats atstāstīja, neciešami svepstēdams kā Mentlisonas priekšpilsētu iedzīvotājs, nospriedis:

«Tie vieni gan aizmuka uz Lagāru, bet vēl nav teikts, ka es neuziešu citus, ja paokšķerēšu miesta otrā malā.»

Un tādā pašā nakts klusumā viņš devās uz baznīcas pusi.

Laukumā klaidoņa kulbā dega gaisma. Nebija šaubu — tur kāds saslimis. Puisis jau gribēja iet klāt un pajautāt, kas noticis, kad kāda ēna audekla kurpēs iznira no būdu mudžekļa un, apkārt neskatīdamās, klusi pieskrēja pie kulbas durvīm.

Zasmēns, sazīmējis Ganašu, pēkšņi iegāja gaismas strēlē un pusbalsī noprasīja:

— Kas jums te lēcies?

Nomocījies, izspūris, bezzobains — Ganašs apstājās, pagrieza pret viņu baiļu un elpas trūkuma pārvērstu, ciešanās savilktu seju un, balsij aizraujoties, atbildēja:

— Mans biedrs ir slims... Šovakar viņš kāvās, un viņa brūce atkal atvērusies...

Patiešām, kad Zasmēns Delušs, ziņkārību neapmierinājis, gāja mājās, lai atkal liktos gulēt, viņš miesta centrā sastapa mūķeni, kura steidzās uz klaidoņu kulbas pusi.

No rīta vairāki Sentagatas iedzīvotāji izgāja uz savu māju sliekšņa bezmiega naktī aiztūkušām un iekaisušām acīm. Visi sašutumā klaigāja, un jaunā vēsts aplidoja miestu vēja ātrumā.

Zirodā mājā ap diviem naktī varēja dzirdēt, ka pie vārtiem apstājas divriči un tajos steigšus tiek mesti kaut kādi saiņi, kas, mīksti būkšķēdami, krīt cits citam virsū. Mājās bija tikai divas sievietes, un tās neiedrošinājās ne pakustēties. Dienas gaismā iegājušas putnu dārzā, viņas saprata, ka tie saiņi bijuši truši un mājputni... Millija pirmajā brīvstundā pie veļas mazgātavas durvīm uzgāja vairākus pusnodegušus sērkociņus. No tā secināja, ka zagļi nav zinājuši mūsu mājas iekārtojumu un nav tikuši iekšā... Perrē, Bužardoni un Klemāni sākumā domāja, ka viņiem nozagtas arī cūkas, bet no rīta tās atrada kaimiņu dārzos rokamies pa salātu dobēm. Cūkas bija izmantojušas gadījumu un pa atvērtajām durvīm devušās mazā nakts pastaigā... Gandrīz visur bija nozagti mājputni, bet vairāk arī nekas. Piņo kundze, maizniece, kura putnus neturēja, augu dienu klaigāja, ka viņai nozagta velējamā vāle un mārciņa veļas zilumu, bet tas nekad nav ticis nedz pārbaudīts, nedz ierakstīts protokolā...

Visu rītu turpinājās satraukums, baiļošanās un spriedelēšana. Zasmēns izstāstīja savu nakts piedzīvojumu klasē.

— Tie ir briesmīgi veikli zeļļi,— viņš sacīja.— Bet, ja mans tēvocis būtu kādu saticis, tad nu gan tam būtu ielaidis lodi ribās kā zaķim.— Un, raudzīdamies uz mums, piebilda:—Tīrā laime, ka viņš nesatika Ganašu, viņš varētu to arī nošaut. Viņi visi ir pār vienu kārti metami, tēvocis saka, un Deseņs domā tāpat.

Tomēr nevienam nenāca ne prātā turēt aizdomās mūsu jaunos draugus. Tikai nākamās dienas vakarā Zasmēns pateica savam tēvocim, ka Ganašam, tāpat kā zaglim, kājās bijušas audekla kurpes ar virvju zoli. Viņi vienojās, ka būtu vērts to pasacīt žandarmiem. Un tā abi dziļā slepenībā nolēma, tikko gadīsies brīvs laiciņš, aiziet uz kantona pilsētu un brīdināt žandarmu brigadieri.

Turpmākajās dienās jaunais klaidonis, kuram bija atvērusies brūce, nekur nebija sastopams.

Vakaros mēs klaiņojām pa baznīcas laukumu, lai tikai redzētu lampu degam aiz kulbas sarkanā aizkarā. Drudžainu bai|u pārņemti, mēs tur klīdām, neiedrošinādamies tuvoties noplukušajai kulbai, kura mums šķita noslēpumaina taka uz zaudētu zemi.

VI STRĪDS KULISES

Tās dienas bija nemiera un dažādu uztraukumu pilnas, un tā mēs pat nepamanījām, ka pienācis marts un vējš kļuvis siltāks. Bet dienas trīs pēc aprakstītā notikuma, ieiedams no rīta dārzā, es piepeši sapratu, ka pavasaris ir klāt. Maiga vēsma kā silta straume plūda pāri mūra žogam; rāms lietus naktī bija saslapinājis peoniju lapas; apvērstā zeme dārzā spēcīgi smaržoja, un es skaidri dzirdēju kokā pie loga kādu putnu ielokam dziesmu...

Pirmajā brīvstundā Molns sacīja, ka vajadzētu tūlīt pat izlūkot ceļu, ko plānā iezīmējis jaunais klaidonis. Ar lielām pūlēm pierunāju viņu pagaidīt, kad atkal sastapsim savu draugu un kad laiks kļūs isti jauks... Kad uzziedēs visas Sentagatas plūmes. Mēs stāvējām un sarunājāmies mazā ieliņā, atspiedušies pret zemu mūra žogu,

rokas kabatās un kailu galvu, un vējš te uzdzina mums saltus drebuļus, te siltām brāzmām modināja mūsu sirdis kādu senu, dziļu jūsmu. Ak, brāli, biedri, ceļiniek, cik pārliecināti abi bijām, ka laime ir pavisam tuvu, ka vajag tikai doties ceļā un to sasniegt!...

Pusvienos, azaida laikā, izdzirdām bungu rīboņu Četru ceļu laukumā. Acumirklī, salvetes rokā sažņauguši, pieskrējām pie mazajiem vārtiņiem. Ganašs paziņoja, ka pulksten astoņos vakarā, «ja laiks būs labs», baznīcas laukumā notiks liela izrāde. Katram gadījumam, «lai nodrošinātos pret lietu», tiks uzslieta telts. Tālāk viņš pavēstīja plašu atrakciju programmu, kuru aiznesa vējš, mēs sadzirdējām tikai dažus neskaidrus vārdus —«pantomīmas... dejas... jātnieku triki...», un katru no tiem pavadīja bungu rīboņa.

Vakariņu laikā lielās bungas, vēstīdamas izrādes sākumu, dārdēja zem mūsu loga tā, ka rūtis drebēja. Drīz pēc tam saklausījām sarunu murdoņu — apkaimes ļaudis bariņos devās uz baznīcas laukumu. Bet mēs abi netikām nekur, mums vajadzēja palikt pie galda, kaut arī aiz nepacietības kājas pašas dīdījās.

Ap pulksten deviņiem beidzot izdzirdām soļus un apspiestus smieklus pie mazajiem vārtiņiem: skolotājas bija atnākušas mums pakaļ. Galīgā tumsā visi kopā devāmies uz izrādes vietu. No tālienes ieraudzījām baznīcas mūri — tas bija apgaismots, it kā blakus degtu milzīgs ugunskurs. Pie ieejas vējā šūpojās divas iedegtas eļļas lampas.

Telts iekšienē kā cirkā soli bija izvietoti puslokā. Serela kungs, skolotājas, Molns un es apsēdāmies uz zemākajiem soliem. Vēl tagad skaidri atceros šo telpu, kura kā īstā cirkā bija pavisam šaura un kuras puskrēslā cits par citu augstāk sēdēja maizniece Piņo kundze, veikalniece Fernanda, miesta meitas, kalēji, dāmas, puišeļi, zemnieki un vēl citi ļaudis.

Izrāde jau bija pāri pusei. Arēnā atradās dresēta kaziņa, kura paklausīgi lika kājas uz četrām glāzēm, tad — divām, beidzot — uz vienas pašas. Pavēles tai klusām deva Clanašs, viegli pabikstīdams ar nūjiņu, pavērsis pret mums bažīgo seju ar pavērtu muti un neko neredzošām acīm.

Tur, kur arēna savienojās ar kulbu, blakus divām citām eļļas lampām uz ķebļa sēdēja izrādes vadītājs — mūsu draugs pārsietu pieri, ģērbies melnā, smalkā triko.

Tikko mēs ieņēmām savas vietas, arēnā ierikšoja apseglots ponijs, kuram ievainotais jauneklis lika apskriet vairākus riņķus un kurš apstājās pie kāda no mums ik reizi, kad tam vajadzēja parādīt vislaipnāko vai visdūšīgāko no skatītājiem, un aizvien pie Piņo kundzes, ja bija jānorāda uz vismelīgāko, skopāko vai «visvairāk iemīlējušos»... Un ap Piņo kundzi skanēja smiekli un klaigas kā spaniela dzenātu zosu barā...

Starpbrīdī izrādes vadītājs sarunājās ar Serela kungu, kurš nejustos vairāk glaimots, ja būtu runājis ar Talmu vai Leotāru. Mēs ar dedzīgu ziņkāri klausījāmies katrā viņa vārdā: par ievainojumu, kas atkal sadzijis, par šo ilgās ziemas dienās sagatavoto izrādi, par došanos tālākā ceļā — ne agrāk kā mēneša beigās, jo viņi iecerējuši sniegt dažas jaunas izrādes.

Vakara nobeigumā bija solīta plaša pantomīma.

Starpbrīža beigās mūsu draugs devās prom uz kulbas ieejas pusi, un arēnā viņam vajadzēja iziet cauri ļaužu bariņam, kura vidū mēs piepeši ieraudzījām Zasmēnu Delušu. Sievietes un meitenes deva jauneklim ceļu. Viņas bija sajūsminātas par tā melno tērpu, pārsēju, par svešādo, lepno stāju. Taču Zasmēnu, kurš acīmredzot tikko bija no kaut kurienes atgriezies un klusām, bet dzīvi sarunājās ar Piņo kundzi, droši vien daudz vairāk valdzinātu vīta josta, vaļēja apkakle un platas bikses. Viņš bija pabāzis īkšķus zem svārku atlokiem, un viņa poza pauda

reizē izaicinošu vaļību un apjukumu. Klaidonim garām ejot, Delušs aizvainots sarāvās un skaļā balsī pateica Piņo kundzei dažus vārdus, ko es nesadzirdēju, droši vien ar kādu lāstu mēģināja aizskart mūsu draugu. Jādomā, tie bija nopietni un negaidīti draudi, jo jauneklis neviļus atskatījās uz Zasmēnu, kurš, baidīdamies zaudēt atbalstu, piebikstīja blakus stāvošajiem ar elkoņiem, kā aicinādams tos nostāties savā pusē... Tas viss norisinājās dažos mirkļos. Laikam es vienīgais no mūsu sola to pamanīju.

Izrādes vadītājs piebiedrojās Ganašam aiz priekškara, kas aizsedza ieeju kulbā. Visi apsēdās savās vietās uz soliem, domādami, ka tūlīt sāksies izrādes otrā daļa, un pamazām iestājās klusums. Tad aiz priekškara, kamēr skatītāji vēl sačukstējās, atskanēja skaļš strīds. Mēs nedzirdējām, kas tika runāts, bet pazinām garā puisieša un jaunekļa balsis — pirmā kaut ko skaidroja un taisno-' jās, otrā ar sašutumu un rūgtumu pārmeta.

— Nelaimīgais!— tā sacīja.— Kāpēc tu man nepateici...

Tālāko mēs nesadzirdējām, kaut. ari visi uzmanīgi klausījās. Tad piepeši strīds apklusa — vārdu maiņa turpinājās čukstus. Zēni pēdējos solos, kājas dauzīdami, sāka kliegt:

— Laternas! Priekškaru!

VII KLAIDONIS NOŅEM PĀRSEJU

Beidzot priekškara spraugā parādījās grumbu izvagota seja izvalbītām acīm, no vienas vietas aplīmēta zīmog-maizītēm,— tā pauda ne īsti prieku, ne īsti izmisumu,— tas bija garais, neveiklais Pjero; saliecies trejos līkumos kā vēdergraizēs, viņš ļoti piesardzīgi gāja uz pirkstgaliem, it kā briesmīgi baidītos no kaut kā; rokas pazuda milzumgarās piedurknēs, kas slaucīja grīdu.

Tagad vairs lāgā neatceros pantomīmas saturu. Prātā palicis vienīgi tas, ka arēnā viņš visu laiku, veltīgi un bezcerīgi pūlēdamies noturēties kājās, krita vienā krišanā. Viņš gribēja piecelties, bet tas bija pāri viņa spēkiem — viņš krita. Nemitīgi krita. Klupa pret četriem krēsliem reizē. Gāzdamies Pjero aizrāva līdzi milzīgu galdu, kas bija novietots arēnā. Galu galā viņš pārvēlās pāri cirka barjerai un izstiepās skatītājiem pie kājām. Divi ar lielām pūlēm pierunāti palīgi no skatītāju vidus ar neaprakstāmām mokām uzslēja viņu stāvus. Krītot viņš ik reizi izgrūda klusu, neizturami sāpīgu kliedzienu, vienlīdz skumju un līksmu. Pantomīmas beigās, uzrāpies uz krēslu kaudzes, viņš no liela augstuma neciešami ilgi krita, un viņa spalgais un žēlabainais uzvaras sauciens, sieviešu izbaiļu kliedzienu pavadīts, skanēja visu laiku.

Atceros, ka pantomīmas otrajā daļā «naoaga krītošais Pjero» nezin kādēļ izvilka no piedurknes klijām piebāztu lelli un notēloja ar to veselu traģikomisku ainu. Galu galā viņš lika lellei izspļaut visas klijas, ar kurām bija piepildīts tās vēders. Pēc tam, žēlabaini klaigādams, viņš salēja lellei vēderā miltu putru; kad skatītāji sasprindzinātā uzmanībā, mutes iepletuši, raudzījās uz nabaga Pjero lipīgo, piepūsto meitu, viņš to piepeši saķēra aiz rokas un atvēzējies aizlidināja pāri skatītāju galvām, notēmējis Zasmēnam Delušam sejā, bet lelle, aizķērusi tikai viņa ausi, trāpīja Piņo kundzei pa žokli un iekrita viņai klēpī. Maizniece briesmīgi iebrēcās un strauji atgāzās atpakaļ, un visas blakus sēdētājas viņu tik labi atdarināja, ka sols salūza un maizniece, Fernanda, Deluša sērīgā atraitne un vēl pārdesmit citu apgāzās ar kājām gaisā, smiekliem, kliedzieniem un aplausiem skanot, bet garais klauns, kas bija gulējis ar seju pret zemi, piecēlās, paklanījās un teica:

— Mani kungi un dāmas, mums ir tas gods jums pateikties!

Bet tieši šajā brīdi briesmīgā jūkļa vidū lielais Molns, kurš klusēja kopš pantomīmas sākuma un šķita aizvien vairāk aizraujamies ar izrādi, strauji pielēca kājās, saķēra mani aiz rokas un iesaucās:

— Paskaties uz klaidoni! Paskaties! Beidzot es viņu pazīstu!

Un, vēl nepaskatījies, es nojautu patiesību, it kā šī doma jau sen būtu briedusi manī un tikai gaidījusi īsto bridi, kad izlauzties. Zem eļļas lampas pie kulbas durvīm stāvēja nepazīstamais jauneklis; viņš bija noņēmis pārsēju un aplicis ap pleciem apmetni. Nespodrajā gaismā, tāpat kā muižas istabas sveces mirgā, vīdēja ļoti smalka seja ar ērgļa degunu un bez ūsām. Bāls, pavērtām lūpām — svešinieks steigšus šķirstīja mazu, sarkanu grāmatiņu, droši vien kabatas formāta atlantu. Tas bija tieši tāds pats cilvēks, kādu man sīki jo sīki bija notēlojis lielais Molns,— tāds pats kā saderinātais no nezināmās muižas, tikai šim deniņos bija rēta, kas pazuda biezajos matos.

Bija skaidrs, ka viņš noņēmis apsēju tieši tāpēc, lai mēs viņu pazītu. Bet, tiklīdz lielais Molns satvēra manu roku un iesaucās, jauneklis pameta mums sazvērniecisku mirkli, viņa sejā pavīdēja parastais sērīgais smaids — un viņš iegāja atpakaļ kulbā.

— Un tas otrais,— drudžainā uzbudinājumā turpināja Molns,— kā es viņu tūlīt nepazinu! Tas ir pils svētku Pjero!

Un Molns kāpa lejup gar soliem, steigdamies pie viņa. Taču Ganašs jau bija noslēdzis eju uz arēnu; cita pēc citas nodzisa cirka eļļas lampas, un mums atlika vienīgi sekot pūlim, kas tumsā gaužām lēni plūda pa solu starpām, kaut arī mēs nepacietībā mīņājāmies.

Beidzot ticis ārā, lielais Molns metās pie kulbas, uzlēca uz kāpšļa, bet durvis jau bija aizslēgtas. Acīmredzot ratos ar aizkariem, tāpat kā tajos, kur mita ponijs, dresētā kaza un apmācītie putni, visi bija devušies pie miera.

VIII ŽANDARMI!

Mums vajadzēja pievienoties kungiem un dāmām, kuri pa tumšajām ielām gāja atpakaļ uz skolu. Tagad mums viss kļuva skaidrs. Garais, baltais stāvs, ko Molns svētku vakarā redzēja skrienam starp kokiem, bija Ga-našs, kurš paglāba izmisušo līgavaini un kopā ar to aizbēga. Jauneklis bija pieņēmis briesmu, rotaļu un piedzīvojumu pilno savvaļnieka dzīvi. Viņam šķita, ka atgriežas bērnībā...

Francis de Galē līdz šiin bija mums slēpis savu vārdu un izlikās nezinām ceļu uz muižu, droši vien viņš baidījās, ka viņu varētu piespiest atgriezties pie vecākiem; bet kāpēc tad šovakar viņš piepeši devās mums pazīstams un ļāva nojaust visu patiesību?

Cik daudz dažādu plānu Molns kala, kamēr skatītāju bars izklīda pa miestu! Viņš nolēma, ka jau nākamās dienas — ceturtdienas rītā dosies sameklēt Franci. Un tad viņi abi steigsies turp! Cik grūts gājiens pa dubļainiem ceļiem būs jāveic! Francis viņam visu izskaidros; viss nokārtosies, un brīnišķīgais piedzīvojums atsāksies tajā vietā, kur tika pārtraukts...

Bet es soļoju tumsā, un manu sirdi pildīja neizsakāms saviļņojums. Viss sajaucās kopā, bagātinot manu prieku: gan klusā tīksme ceturtdienas gaidās, gan mūsu nupat izdarītais lielais atklājums, gan tikko piedzīvotā lielā veiksme. Atceros, ka piepešā augstsirdības uzplūdā piegāju pie visneglītākās no notāra meitām, kuru man reizēm lika ņemt zem rokas, un no laba prāta sniedzu viņai savu elkoni.

Rūgtās atmiņas! Veltīgās, pieviltās cerības!

Nākamajā rītā pulksten astoņos, kad mēs abi krietni ieziestām kurpēm kājās, spoži nospodrinātām jostu sprādzēm, jaunām naģenēm galvā iegājām baznīcas laukumā, Molns, kurš pirms tam, mani uzlūkodams, slēpa smaidu, iekliedzās un metās uz priekšu. Tur, kur bija stāvējusi būda un kulba, atradām tikai poda suķes un lupatas. Komedianti bija prom...

Pūta lēns vējiņš, kurš mums likās ledussalts. Man šķita, ka ik solī tūlīt paklupsim uz cieti nobruģētā laukuma akmeņiem. Molns kā negudrs gribēja skriet te pa Vjēnan-sejas, te pa Senludebuā ceļu. Viņš lika plaukstu virs acīm,- cerēdams, ka komedianti aizbraukuši tikai nupat. Bet ko mēs varējām iesākt? Nezin cik ratu sliedes bija šķērsojušas laukumu un pazudušas uz ceļa noblietē-tās virsmas. Mēs varējām tikai dīki, bezpalīdzīgi t stāvēt.

Un, kad pa ceturtdienas rīta gaismas apspīdēto miestu gājām mājās, laukumā ieauļoja četri Deluša iepriekšējā vakarā brīdinātie žandarmi un izklīda pa miesta ielām, lai uzmanītu visus ceļus kā izlūkošanā izsūtīti dragūni. Bet bija jau par vēlu. Ganašs, vistu zaglis, bija aizbēdzis kopā ar savu biedru. Žandarmi nenotvēra nedz Ganašu, nedz tos, kuri krāva ratos viņa nožmiegtos kapaunus. Zasmēna neuzmanīgo vārdu brīdināts, Francis droši vien piepeši bija sapratis, no kāda amata pārtiek gan viņa .' biedrs, gan viņš pats, kad kulbas kase ir tukša; kauna un niknuma pārņemts, viņš uz vietas nolēmis pārtrauk* * izrādes un doties prom, pirms ieradušies žandarmi. Taču vairs nebaidīdamies, ka viņu aizvedīs atpakaļ uz tēv< muižu, viņš pirms pazušanas gribējis mums parādītie! bez pārsēja.

Neskaidrs mums palika tikai viens: kā Ganašs vienlai kus varēja gan okšķerēt pa vistu kūtīm, gan lūgt klosten māsu aiziet pie drauga, ko mocīja drudzis. Bet vai t< nabaga velns neatklājās visā pilnībā? No vienas puses —

zaglis un klaidonis, no otras — lāga dvesele.

IX NEZINĀMO TAKU MEKLĒJOT

Kamēr gājām atpakaļ, saule izkliedēja vieglo rīta miglu; mājasmātes pie namdurvīm purināja grīdsegas vai pļāpāja; miesta apkaimes laukos un birzīs uzplauka vismirdzošākais pavasara rīts, kādu vien spēju atcerēties.

Visiem izlaiduma klases skolniekiem tajā ceturtdienā vajadzēja ierasties skolā, lai rīta pusē gatavotos gala eksāmenam vai konkursam Augstākajā normālskolā. Kad mēs abi atgriezāmies — Molrtu neveiksme bija tā satraukusi, ka viņš nekādi nespēja rimties, bet es jutos pavisam nomākts —, skolu atradām gluži tukšu. Saules stars slīdēja pār putekļainu, ķirmju saēstu solu un pusložu kartes saplaisājušo lakojumu.

Kā gan mēs varētu palikt pie grāmatām, gremžoties par savu neveiksmi, kad viss mūs aicināja ārā: putnu laidelē-šanās koku zaros aiz loga, pārējo audzēkņu aizbēgšana uz pļavām un mežiem un visvairāk — drudžainā vēlēšanās jo drīzāk pārbaudīt klaidoņa iezīmēto nepilnīgo ceļu — gandrīz vai pēdējo no mūsu iespējām, pēdējo atslēgu no saišķa, no kura visas citas jau izmēģinātas... Bet tas mums bija liegts! Molns staigāja krustu šķērsu pa klasi, piegāja pie logiem, brīžiem lūkojās dārzā, brīžiem raudzījās uz miesta pusi, it kā gaidīdams kādu, kurš nekādā ziņā nenāks.

— Man kaut kas iešāvās prātā,— viņš beidzot sacīja.— Man iešāvās prātā, ka tas nemaz nav tik tālu, kā mēs iedomājamies... Francis manā plānā izsvītroja krietnu gabalu iezīmētā ceļa. Varbūt pa to laiku, kamēr es gulēju, ķēve apmetusi lielu, nevajadzīgu līkumu...

Galvu noliecis, sašļucis un dīks — sēdēju uz liela galda stūra, vienu kāju atspiedis pret grīdu, otru šūpodams gaisā.

— Tomēr,— es atbildēju,— ar karieti tu brauci uz mājām visu nakti.

— Mēs izbraucām ap pusnakti,— viņš dzīvi atbildēja.— No karietes izkāpu četros no rīta apmēram sešus kilometrus rietumos no Sentagatas, bet turp es braucu pa Lagāras ceļu uz austrumiem. Tātad, aprēķinot ceļu no Sentagatas līdz nezināmajai vietai, seši kilometri jāatskaita. Patiesi, man šķiet, ka no Kopienas meža viņas malas līdz muižai, ko mēs meklējam, nav vairāk par divām ljē.

— Tās ir tieši tās divas ljē, kuru pietrūkst tavā kartē.

— Tiesa. Līdz meža otrai malai no šejienes ir pusotra ljē, un labs gājējs to var noiet vienā rīta cēlienā...

Sai brīdī klasē ienāca Mušbefs. Viņš bija neciešams, jo mēģināja izlikties par labu skolnieku, taču nevis mācoties čaklāk par citiem, bet gan izceļoties tādos brīžos kā šis.

— Es jau zināju,— viņš uzvarētāja tonī pavēstīja, — ka atradīšu tikai jūs abus. Visi pārējie ir Kopienas mežā. Priekšgalā — Žasmēns Delušs, viņš zina, kur meklēt putnu ligzdas.

Tēlodams paipuisīti, viņš ņēmās atstāstīt, kā zēni, taisīdamies uz mežu, ņirgājušies par skolu, Serela kungu un mums.

— Ja viņi ir mežā, es pa ceļam viņus noteikti satikšu,— sacīja Molns,— jo es arī iešu. Mājās būšu ap pusvieniem.

Mušbefs palika stāvam ar vaļā muti.

— Vai tu nenāksi man līdzi?—Ogistēns jautāja, mirkli apstādamies uz pavērto durvju sliekšņa, un pa tām pelēkajā telpā ieplūda saulē sasilušais gaiss, kliedzieni, saucieni, čiepstēšana, spaiņa šķindoņa pret akas malu un tāls pātagas pliukšķis.

— Nē,— es atbildēju, kaut arī kārdinājums bija milzīgs,— es nevaru Serela kunga dēļ. Bet pasteidzies! Es tevi nepacietīgi gaidīšu.

Viņš nenoteikti pameta ar roku un, cerību spārnots,

aizsteidzās.

Ap pulksten desmitiem ieradās Serela kungs, savus alpakas svārkus viņš bija apmainījis pret makšķernieka jaku ar lielām aizpogātām kabatām, galvā viņam bija salmu cepure un bikšu galus saturēja lakoti stulpiņi. Manuprāt, skolotājs nemaz nejutās pārsteigts, klasē nevienu neatrazdams. Viņš neklausījās Mušbefā, kurš trīsreiz atkārtoja, ka zēni teikuši:

«Ja mēs viņam esam vajadzīgi, lai nāk mūs meklēt.»

Skolotājs pavēlēja:

— Taisieties labi žigli, ņemiet naģenes, iesim un sagūstīsim šos ligzdu postītājus! Vai tu, Fransuā, varēsi tik tālu aiziet?

Apgalvoju, ka varēšu, un mēs devāmies ceļā.

Norunājām, ka Mušbefs vedīs Serela kungu un būs tāds kā pievilinātājs. Zinādams, kur ligzdu postītāji mežā meklējami, viņš laiku pa laikam skaļi iesauksies: «Ei! U-ū! Zirodā! Deluš! Kur jūs esat? Vai laimējies kaut ko atrast?»

Man — par to biju ļoti priecīgs — tika uzdots iet gar meža austrumu malu un raudzīties, vai kāds nemēģina bēgt uz to pusi.

Klaidoņa pārbaudītajā plānā, ko mēs ar Molnu bijām pētījuši tik bieži, ka mācējām no galvas, taču kāds ar vienu līniju ievilkts ceļš — lauku ceļš — sākas tajā mežmalā un ved uz muižas pusi. Ja nu es to šorīt atrodu!... Es jau sāku pats sevi pārliecināt, ka pirms pusdienām nonākšu uz zaudētās pils ceļa...

Brīnumainā pastaiga!... Kad bijām garām Glasī un apgājuši apkārt Mulēnai, šķīros no saviem ceļabiedriem — Serela kunga, kurš izskatījās tāds, it kā dotos karā,— biju gandrīz pārliecināts, ka viņš iebāzis kabatā savu veco pistoli,— un nodevēja Mušbefa.

Iegriezies sānceļā, drīz sasniedzu mežmalu — pirmo reizi gāju pāri laukam viens pats kā no kaprāļa atšķiries patruļnieks.

Te man šķita, ka esmu blakus noslēpumainajai laimei, ko Molns reiz piedzīvojis. Viss rīts ir man priekšā, un es varu izpētīt mežmalu, apkārtnes visvēsāko un visvientulīgāko vietu, un ari mans lielais brālis ir ceļā uz atklājumiem. Eju zem koku zemajiem zariem — nezinu, kā kokus sauc, bet laikam tie ir alkšņi. Tikko pārlēcis pāri kāršu žogam, takas galā samīdīdams nātres un nolauzdams augstos baldriānus, nonāku uz platā, ar zāli apaugušā ceļa, kas vijas zem lapotnes.

Reizēm kājas grimst smalkās smiltis. Klusumā dzirdu kāda putna dziesmu — iedomājos, ka pogo lakstīgala, bet noteikti maldos, jo lakstīgalas taču dzied tikai vakaros, putns kā apmāts atkārto vienu vienīgu treļļi: tā ir rīta balss, ēnā teikts vārds, brīnumains aicinājums uz pastaigu zem alkšņiem. Putns ir neredzams, neatlaidīgs, šķiet, lapotnē tas man seko.

Pirmo reizi mūžā arī es esmu izgājis uz piedzīvojumu takas. Šoreiz vairs nemeklēju ūdens izskalotus gliemežvākus Serela kunga uzraudzībā vai orhidejas, ko skolas pārzinis nepazīst, pat ne dziļo, izžuvušo, režģa pārklāto aku, kuru bieži esam meklējuši Martēntēva laukā un kura tā ieaugusi zālēs, ka ik reizi jāmeklē ilgi jo ilgi... Es dzenu pēdas kaut kam vēl noslēpumainākam. Tas ir ceļš, par kādu raksta grāmatās, sens, šķēršļains ceļš, kuru nespēj uziet noguruma salauzts princis. Tas atklājas tikai visbrīvākajā rīta stundā, kad jau sen aizmirsies, vai pulkstenis ir vienpadsmit vai divpadsmit... Un piepeši, kad ar sejas augstumā izstieptām rokām lēnām atbīdu zarus biezajā lapotnē, paveras plata, ēnaina aleja ar mazu gaismas aplīti galā.

Taču, kad — cerību un gaidu pārpilns — izeju kādā klajumā, ieraugu, ka tā ir visparastākā pļava. Pašam

nemanot, esmu nonācis Kopienas meža viņā malā, kas man vienmēr ir šķitusi bezgaltāla. Un, lūk, man pa labi starp baļķu grēdām, ēnā ņirbēdama, stāv sarga māja. Uz palodzes žāvējas divi pāri zeķu. Agrākos gados, kad nonācām pie meža, mēs, rādīdami uz gaišo punktu garum garās, tumšās stigas galā, aizvien sacījām: «Re, tur ir sarga māja, Baladjē māja.» Taču nekad tik tālu neaizgājām. Reizēm dzirdēju runājam kā par neparastu ceļojumu: «Viņš aizgājis līdz pat sarga mājai!»

Šoreiz arī es biju aizgājis līdz pat Baladjē mājai, bet nebiju atradis neko.

Slimā kāja sāka sāpēt, mani mocīja karstums, ko agrāk nemanīju; baidījos viens pats doties atpakaļceļā un piepeši izdzirdu Mušbefa — Serela kunga līdzpaņemtā pievilinātāja — ūjināšanu, tad vēl citas balsis, kas mani sauca.

Ieraudzīju sešus mūsu klases puišus, no kuriem vienīgi nodevējs Mušbefs izskatījās pēc uzvarētāja. Tie bija Zirodā, Oberžē, Delāžs un vēl citi. Mušbefa pievilinātus, vienus notvēra, kad viņi bija uzrāpušies vientuļā meža ķirsī laucītes vidū, citus — postām zaļo dzeņu ligzdas. Zirodā — lempīgs puika aiztūkušām acīm, ģērbies netīrā blūzē — bija pamanījies noslēpt putnēnus zem krekla uz vēdera. Divi zēni, Serela kungam tuvojoties, aizbēga: tie droši vien bija Delušs un mazais Kofēns. Sākumā viņi atbildēja, Mušbefu apsaukādami par Mušvašu^2, mežā šis vārds atbalsojās, un nokaitinātais sūdzībnieks, juzdamies drošībā, neuzmanīgi atbildēja:

— Kāpiet vien zemē, nekur nespruksiet, te ir Serela kungs!

Tad viss mirklī noklusa; viņi klusītiņām aizbēga pa mežu. Un zēni to pazina kā savu kabatu, tāpēc nebija ko domāt viņus noķert. Neviens arī nezināja, kurp devies lielais Molns. Viņa balss nebija dzirdēta; tā no tālākas meklēšanas vajadzēja atsacīties.

Bija jau pāri pusdienlaikam, kad gausā solī, galvu nodūruši, dubļiem notašķījušies, gājām atpakaļ pa Sent-agatas ceļu. Tikuši mežmalā, sausumā, notīrījām dubļainos apavus, un nu saule sāka nežēlīgi svelmēt. Tas vairs nebija spirgtais un mirdzošais pavasara rīts. Nu jau bija dzirdami pēcpusdienas trokšņi. Laiku pa laikam tukšās fermās ceļa apkaimē izmisīgi iedziedājās kāds gailis. Kāpjot lejup uz Glasī, bridi apstājāmies parunāties ar laukstrādniekiem, kuri, azaidu ieturējuši, taisījās atsākt darbu. Viņi stāvēja, ar elkoņiem atbalstījušies pret žogu, un Serela kungs viņiem sacīja:

— Blēņdari tādi! Paskatieties uz Zirodā! Viņš aizbāzis putnēnus aiz krekla. Un tie nu tagad tur dara, ko grib. Iedomājieties vien, cik tīra ir viņa azote...

Man šķita, ka laukstrādnieki smejas arī par manu neveiksmi. Viņi smējās, galvu grozīdami, bet tā īsti nemaz nenosodīdami jaunos puišus, kurus labi pazina. Kad Serela kungs atkal stājās gājiena priekšgalā, viņi mums vēl pastāstīja:

— Te pagāja garām vēl viens no jūsējiem, ziniet, tāds garš... Mājās nākot, viņš laikam bija saticis Granžu pajūgu un pabraucis ar to kādu gabalu. Saplēstām drēbēm un vienos dubļos viņš izkāpa te, kur nogriežas ceļš uz Granžu. Mēs viņam pateicām, ka šorīt redzējām jūs paejam garām un ka atpakaļ vēl neesat nākuši. Viņš lēnām aizvilkās uz Sentagatas. pusi.

Patiešām, uz Glasī tilta balsta, mūs gaidīdams, sēdēja pārgurušais Molns. Uz Serela kunga jautājumu viņš atbildēja, ka arī gājis meklēt uz mežu aizmukušos zēnus.

Bet uz to, kuru pavisam klusām uzdevu es, viņš, gluži sašļucis, galvu purinādams, atbildēja:

— Nē! Nekā! Ne uz to pusi!

Pēc pusdienām viņš apsēdās pie viena no lielajiem galdiem tumšajā un tukšajā klasē ar aizvērtām durvīm mirdzošas pavasara dienas vidū un, nolicis galvu uz rokām, iemiga sūrā un smagā miegā. Pievakarē pēc ilgām pārdomām, it kā tikko būtu izlēmis kaut ko svarīgu, viņš uzrakstīja vēstuli mātei. Un tas ir viss, ko atceros no lielo neveiksmju dienas drūmā vakara.

X VEĻAS DIENA

Mēs bijām pārāk agri iedomājušies, ka pavasaris jau klāt. Pirmdienas pēcpusdienā gribējām gatavot stundas tūlīt pēc pulksten četriem kā vasarā, tāpēc, lai būtu gaišāks, iznesām pagalmā divus garus galdus. Bet tūlīt pat debesis apmācās; kāda lielus lāse nokrita uz burtnīcas; steigšus ievācāmies atpakaļ skolas namā. Un pa lielās, krēslainās klases platajiem logiem klusēdami vērojām, kā pelēkajās debesīs slīd mākoņi.

Tad Molns, kurš, satvēris rokturi, raudzījās pa logu tāpat kā mēs, nespēja novaldīties, it ka dusmotos par sevī milstošajām skumjām, un teica:

— Jā, mākoņi nemaz nav līdzīgi tiem, kādi dzenājās pa debesīm, kad biju ceļā no Belletuālas.

— Kādā ceļā?— jautāja 2.asmēns.

— Man,— es sacīju, lai novirzītu sarunu,— man patiktu lietusgāzē braukt ratos zem liela lietussarga.

— Un visu ceļu lasīt, it kā sēdētu istabā,— kāds piebilda.

— Toreiz nelija un man negribējās lasīt,— atbildēja

Molns.— Un es domāju tikai par to, kā labāk apskatīt apkārtni.

Bet, kad Zirodā savukārt pavaicāja, par kādu apkārtni ir runa, Molns atkal klusēja. Tad Zasmēns sacīja:

— Zinu... Atkal tavs slavenais piedzīvojums!

Šos vārdus viņš izrunāja samierinošā un svarīgā toni, it kā viņam ari būtu kaut kas zināms par noslēpumu. Tās bija veltas pūles; viņa pretimnākšana palika bez atbalss; sāka tumst, un visi, pārmetuši blūzes pār galvu, aizdrāzās saltajā lietusgāzē.

Līdz nākamajai ceturtdienai laiks pieturējās lietains. Un šī ceturtdienā bija vēl skumīgāka par iepriekšējo. Lauki tinās ledainā miglā kā bēdīgākajās ziemas dienās.

Iepriekšējās nedēļas skaistās saules maldināta, Millija bija ķērusies pie ve|as mazgāšanas, bet gaiss bija tik mitrs un auksts, ka ne domāt nevarēja veļu žāvēt uz dārza žoga vai pat bēniņos uz virvēm.

Sarunājoties ar Serela kungu, viņai ienāca prātā izžaut veļu klasē, jo bija ceturtdiena, un sakurināt krāsni, cik vien karstu iespējams. Lai nebūtu lieki jātērē malka virtuvē un ēdamistabā, arī ēdienu vārīja uz klases krāsns, un mēs visu dienu pavadījām skolas lielākajā telpā.

Sākumā — kāds es vēl biju zaļknābis!— šis jaunums man šķita īsti svētki.

Bēdīgi svētki!... Visu siltumu uzsūca slapjā veļa, un telpā valdīja neciešams aukstums. Pagalmā smidzināja nebeidzams ziemas lietus. Taču tieši tur, garlaicības mākts, ap pulksten deviņiem no rīta sastapu lielo Moinu. Atspieduši galvu pret augsto vārtu režģiem, klusi noraudzījāmies, kā augšā, Četru ceļu laukumā, parādās bēru gājiens no kāda tāla ciema. Vēršu pajūgā atvesto zārku nolika uz akmens plāksnes pie lielā krusta, kur miesnieks bija redzējis klaidoņa ziņnešus. Kur gan tagad atrodas jaunais karavadonis, kurš tik labi komandēja uzbrukumu? Kirē un dziedātāji, kā jau parasts, nostājās pie zārka, un

sērā melodija atplūda līdz pat mums. Zinājām, ka tas būs vienīgais notikums, ko piedzīvosim visā garajā dienā, kura aizplūdīs kā duļķains ūdens notekā.

— Un tagad,— Molns piepeši ierunājās,— iešu sakravāt savas mantas. Zini, Serel, pagājušajā ceturtdienā aizrakstīju mātei, ka gribu pabeigt mācības Parīzē. Šodien braucu prom.

Viņš vēl arvien skatījās uz miesta pusi, atspiedies ar rokām pret vārtu režģiem galvas augstumā. Nebija nozīmes jautāt, vai viņa māte, bagāta sieviete, kura izpildīja visas Molna vēlēšanās, izpildīs arī šo. Tāpat nebija vērts taujāt, kāpēc viņš piepeši nolēmis doties uz Parīzi.

Bet viņu plosīja arī nožēla un bailes, atstājot sirdij dārgo Sentagatu, no kuras viņš bija meties savā piedzīvojumā. Manī rūga briesmīgas bēdas, kuras sākumā vēl neapjēdzu.

— Tuvojas lieldienas, — viņš nopūzdamies paskaidroja.

— Kad tu viņu atradīsi,- tu man atrakstīsi, vai ne?—es vaicāju.

— Protams, to es tev apsolu. Vai tad tu neesi mans biedrs un brālis?

Un viņš uzlika roku man uz pleca.

Pamazām aptvēru, ka viss ir beidzies, ja jau viņš nolēmis pabeigt mācības Parīzē; mana vecākā biedra nekad vairs nebūs man blakus.

Vienīgā cerība vēl sastapties bija nams Parīzē, kur vajadzēja atrast pazaudēto piedzīvojuma pavedienu... Bet kādas gan varēja būt cerības, ja Molns pats bija tik bēdīgs!

Mani vecāki bija brīdināti: Serela kungs šķita ļoti pārsteigts, bet drīz piekrita Ogistēna pamatojumiem; Millija, kā jau mājasmāte, visvairāk uztraucās par to, ka Molna māte ieraudzīs mūsu māju tādā neparastā nekārtībā... Mantas diemžēl drīz bija sakravātas. Izvilkām no

patrepes Molna svētdienas kurpes, izņēmām no skapja mazumiņu veļas, tad vēl — papīrus un skolas grāmatas — visu astoņpadsmit gadus vecā jaunekļa mantību.

Ap pusdienlaiku savā pajūgā atbrauca Molna kundze. Viņa kopā ar Ogistēnu pusdienoja Daniela kafejnīcā un aizveda viņu, gandrīz neko nepaskaidrodama, tiklīdz zirgs bija pabarots un iejūgts. Uz sliekšņa atvadījāmies, un pajūgs pazuda Četru ceļu laukuma pagriezienā.

Millija noberza kurpes pie durvīm un atgriezās aukstajā ēdamistabā sakārtot izmētātās lietas. Bet es pirmo reizi pēc ilga laika atkal biju viens garā ceturtdienas vakara gaidās un jutu, ka tajā vecajā pajūgā uz laiku laikiem aizbraukuši mani pusaudža gadi.

XI ES NODODU...

Ko darīt?

Laiks sāka skaidroties. Šķita, drīz parādīsies saule. Lielajā namā noklaudzēja durvis. Tad atkal iestājās klusums. Laiku pa laikam tēvs pārgāja pāri pagalmam pēc spaiņa ogļu, kuras bēra krāsnī. Skatījos uz virvēs sakārtajiem baltajiem veļas gabaliem, un man nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties drūmajā, par veļas žāvētavu pārvērstajā telpā un prātot tikai par gala eksāmenu un normāl-skolas konkursu, jo turpmāk man būs jānodarbojas vienīgi ar tiem.

Neizprotami, bet izmisuma pilnajām skumjām piejaucās tāds kā atvieglojums. Tagad Molns ir prom, piedzīvojums neveiksmīgi beidzies, šķiet, ka vismaz esmu atbrīvojies no dīvainajām bažām, kas man liedza rīkoties kā visiem citiem. Ja Molns ir prom, es vairs neesmu biedrs viņa piedzīvojumos, neesmu šī pēddziņa brālis; esmu kļuvis par parastu miesta zēnu. Un tādam būt ir viegli, man atliek tikai sekot savām dabiskajām tieksmēm.

Pa dubļaino ielu gāja jaunākais no brāļiem Ruā, griezdams auklas galā iesietus trīs kastaņus, tad viņš tos uzmeta gaisā un ielidināja skolas pagalmā. Man nebija gluži nekā, ko darīt, tāpēc labprāt pāris reižu aizlingoju kastaņus atpakaļ pāri žogam.

Piepeši Ruā pārtrauca bērnišķīgo rotaļu un pieskrēja pie divričiem, kas brauca no Vjēplanšas puses. Viņš no aizmugures veikli ierāpās ratos, kuri nebija pat apstājušies. Pazinu Delušu mazos divričus un zirgu. Grožus turēja Zasmēns; ratos stāvēja resnais Bužardons. Viņi brauca mājās no pļavas.

— Nāc pie mums, Fransuā!— uzsauca Zasmēns, kurš droši vien jau zināja, ka Molns ir prom.

Goda vārds,'nevienu nebrīdinājis, ierāpos ļodzīgajos ratos un, tāpat kā citi, nostājos, turēdamies pie divriču malām. Braucām uz Deluša atraitnes māju.

Tā nu sēžam istabā aiz pārdotavas — lāga sieva ir ne vien iebraucamās vietas saimniece, bet arī veikalniece. Balts saules stars pa zemo lodziņu apspid skārda kārbas un etiķa mucas. Tuklais Bužardons sēž uz palodzes un, pagriezies uz-mūsu pusi, smejas rešņa rupjos smieklus un pilnām mutēm ēd cepumus. Turpat viņam pa rokai uz kādas mucas stāv biskvītu kārba. Mazais Ruā aiz sajūsmas klaigā. Starp mums veidojas diezgan nelādzīgas draugu attiecības. Saprotu, ka tagad mani. biedri būs Zasmēns un Bužardons. Mana dzīve ir pārvērtusies vienā mirklī. Man šķiet, ka Molns aizbraucis jau sen un ka viņa piedzīvojums ir skumjš, bet jau beidzies stāsts.

Mazais Ruā izvelk.no dēļa apakšas aizsāktu liķiera pudeli. Delušs mums piedāvā pa malkam, bet glāze ir tikai viena, un mēs visi dzeram no tās pašas. Man to pasniedz pirmajam — ar tādu kā pārākumu, jo man jau šīs mednie-

ku un zemnieku paražas ir svešas... Tas man drusku kremt. Tā kā visi sāk runāt par Molnu, man sagribas tikt vaļā no mazvērtības sajūtas un atgūt pašapziņu, parādīt, ka es zinu, kāds ir viņa piedzīvojums, un mazliet par to pastāstīt. Kāds gan no tā var būt ļaunums, ja tagad visi Molna piedzīvojumi te ir beigušies?

Vai es neprotu pietiekami aizraujoši stāstīt? Maniem vārdiem nav gaidītā iespaida.

Manus biedrus, dzimušus zemniekus, kuri ne par ko īebrlnās, tādi nieki nepārsteidz.

— Nu jā, kāzas kā jau kāzas,— saka Bužardons.

Delušs Preveranžā ir redzējis vēl dīvainākas kāzas. Pils? Apkaimē droši vien atrastos kāds, kurš par to būtu kaut ko dzirdējis.

Jaunava? Molns viņu apprecēs, kad būs savu gadu nodienējis.

— Viņam vajadzēja, — viens no zēniem piebilst, ļ — mums visu pastāstīt un parādīt savu plānu, nevis to uzticēt kaut kādam klaidonim!

Neveiksmes sarūgtināts, es gribu izmantot gadījumu un uzkurināt viņu ziņkāri: nolemju izstāstīt, kas īstenībā ir šis klaidonis, no kurienes viņš ieradies un kāds viņa liktenis... Bužardons un Delušs negrib neko dzirdēt:

— Viņš vainīgs pie visa. Viņš pataisīja Molnu par nerunīgu īgņu, pirms tam Molns bija tik labs biedrs! Klaidonis taču rīkoja visas tās muļķīgās abordāžas un nakts uzbrukumus, kad bija mūs pārvērtis par bērnu bataljonu!

— Zini,— turpina Žasmēns, skatīdamies uz Bužardonu un purinādams galvu,— es patiešām rīkojos pareizi, ziņodams par viņu žandarmiem. Viņš te pastrādāja tik daudz ļauna un būtu pastrādājis vēl!...

Es jau gandrīz esmu ar viņu vienis pratis. Protams, viss iegrozītos citādi, ja Molna piedzīvoto mēs abi nebūtu uzskatījuši par kaut ko noslēpumainu un traģisku. Tieši Franča ietekme visu samaitāja...

Kamēr gremdējos tādās domās, bodītē atskan troksnis. Zasmēns Delušs veikli noslēpj liķiera blašķi aiz kādas mucas; resnais Bužardons nolec no palodzes, uztrāpa ar kāju uz tukšas, noputējušas pudeles, kura aizripo, un tikko noturas kājās. Mazais Ruā, vai slāpdams aizturētos smieklos, stumj viņus no mugurpuses, lai ātrāk tiktu ārā.

Notiekošo lāgā nesaprazdams, mūku viņiem līdzi; šķērsojam pagalmu un pa trepītēm uzrāpjamies sienaugšā. Dzirdu sievietes balsi, kas mūs lamā par blandoņām.

— Nedomāju, ka viņa tik drīz pārnāks,— Žasmēns nočukst.

Tikai tagad saprotu, ka esam ielauzušies veikala dibenistabā un zaguši cepumus un liķieri. Esmu vīlies kā vientuļā krastā izmests jūrnieks, kuram šķitis, ka viņš ar kādu sarunājies, bet piepeši ierauga pērtiķi. Es domāju vairs vienīgi par to, kā tikt prom no bēniņiem, tik ļoti man šis piedzīvojums nepatīk... Pa to laiku satumst... Mani aizvada pa mazajiem vārtiņiem, cauri diviem dārziem un apkārt lielai peļķei; izeju uz dubļainas, slapjas ielas, kurā atspīd gaisma no Daniela kafejnīcas logiem.

Es nelepojos ar to, kā esmu pavadījis pēcpusdienu. Stāvu Četru ceļu laukumā. Piepeši atkal it kā redzu pagriezienā vīrišķīgo un draudzības apstaroto seju, pēdējo rokas mājienu — un pajūgs pazūd skatienam.

Salts vējš purina manu blūzi, tas atgādina šīs tik traģiskās un tik skaistās ziemas vēju. Tagad man turpmākā dzīve vairs nešķiet tik vienkārša. Lielajā klasē, kur mani gaida vakariņās, spējas brāzmas izdzenā vārgo krāsns siltumu. Drebu pie visām miesām, noklausīdamies pārmetumus par nobumbulēto pēcpusdienu. Nav pat iespējams gūt kādu mierinājumu, atgriežoties agrākajā dzīvē un apsēžoties savā parastajā krēslā. Galds nav klāts; visi, piesēduši kur nu kurais, ēdam krēslainajā klasē, turēdami šķīvi klēpī. Klusēdams graužu uz karstiem riņķiem cepto piedegušo plāceni — laikam jau atalgojumu par skolā pavadīto ceturtdienu.

Vakarā viens pats savā istabā ātri apguļos, lai nomāktu sirdsapziņu, kuru jūtu mostamies savu bēdu dziļumos. Taču nakts vidū divreiz pamostos, vienreiz man šķiet, ka nobrakš blakus gulta, kur Molns mēdza strauji apmesties uz otriem sāniem, bet otrreiz liekas — bēniņos švīkst viņa vieglie mednieka soļi...

XII TRĪS Molna vēstules

Visā savā mūžā no Molna esmu saņēmis tikai trīs vēstules. Tās joprojām glabāju kumodes atvilktnē. Un ik reizi, tās pārlasot, mani pārņem tādas pašas skumjas kā agrāk.

Pirmā vēstule pienāca trešajā dienā pēc viņa aizbraukšanas.

«Dārgais Fransuā,

šodien, tikko ieradies Parīzē, aizgāju uz minēto namu. Es tur nevienu nesastapu. Tur neviena nebija. Tur nekad neviena nebūs. *•

Nams, par kuru runāja Francis, ir neliela divstāvu savrupmāja. De Galē jaunkundzes istaba droši vien atrodas augšstāvā. Tā logus stipri aizēno koki. Bet no ietves tos var redzēt ļoti labi. Visi aizkari nolaisti, un jābūt jukušam, lai cerētu, ka vienu dienu šo aizkaru spraugā varētu parādīties Ivonnas de Galē seja.

Nams atrodas bulvārī... Sīks lietus rasināja uz salapojušiem kokiem. Nemitīgi bija dzirdama tramvaju spalgā

zvanīšana.

Gandrīz divas stundas es staigāju šurpu turpu gar māju. Netālu no tās ir vīna tirgotava, kur es iegriezos iedzert, lai mani nenoturētu par bandītu, kas gatavojas kādai ļaundarībai. Pēc tam atsāku bezcerīgo gaidīšanu.

Satumsa. Cita pēc citas logos iedegās ugunis, tikai šajā namā ne. Skaidrs, ka tas ir tukšs. Taču lieldienas tuvojas.

Brīdī, kad taisījos iet prom, kāda meitene vai jauna sieviete — skaidri nezinu — apsēdās uz salijušā sola. Viņai mugurā bija melna kleita ar mazu, baltu, krokotu apkaklīti. Kad gāju prom, viņa, par spīti vakara dzestrumam, palika sēžot, nezin ko gaidīdama. Redzi nu, Parīze ir pilna tādu pašu jukušo kā es.

Ogistēns»

Laiks gāja. Veltīgi es gaidīju kādu vēsti no Ogistēna lieldienu pirmdienā un visas turpmākās dienas, kuras pēc lielās svētku kņadas šķita tik mierīgas, ka atlika vairs tikai gaidīt vasaru. Jūnijs atnāca līdz ar eksāmenu laiku un drausmīgu tveici, kas klājās pār zemi kā smacējošs tvaiks un ko neizkliedēja ne vēja pūsma. Nakts nedeva nekādu spirgtumu un arī nekādu atelpu neizturamajās mokās. Šajā neciešami svelmainajā jūnijā saņēmu Molna otro vēstuli.

«189... jūnijs ’

Mīļais draugs,

šoreiz zudušas visas cerības. To zinu kopš vakarvakara. Ciešanas, ko sākumā gandrīz nemanīju, tagad kļūst aizvien briesmīgākas.

Katru vakaru apsēžos uz tā sola, vēroju, domāju un, par spīti visam,— ceru.

Vakar pēc vakariņām tumsa bija melna un smacīga. Cilvēki uz ietves zem kokiem čaloja. Virs tumšajām

lapotnēm, kas vietām spuldžu gaismā zaļi zalgoja, bija redzami trešo un ceturto stāvu dzīvokļu gaišie logi. Vietumis vasara kādu l®gu bija atrāvusi līdz galam vaļā... Uz galda dega lampa, gainīdama ap sevi jūnija silto tumsu; varēja redzēt gandrīz visu istabu... Ak, ja Ivonnas de Galē logā iedegtos tāda.gaisma, es laikam gan uzdrošinātos uzkāpt pa trepēm, pieklauvēt un ieiet iekšā!...

Meitene, kuru pieminēju iepriekšējā vēstulē, arī bija turpat un gaidīja tāpat kā es. Nolēmu, ka viņa droši vien pazīst šo māju, un apjautājos par to.

«Es zinu,» viņa atbildēja, «ka agrāk šajā namā brīvdienas pavadīja kāda jaunava un viņas brālis. Bet esmu uzzinājusi, ka brālis aizbēdzis no savu vecāku pils un ’ neviens nav varējis viņu atrast, bet jaunava apprecēju- 5 sies. Tāpēc arī nams ir slēgts.»

Es gāju prom. Desmit soļus tālāk kājas sāka ķerties aiz r ietves, un es tikko nenokritu. Naktī — tas bija pagājušo /-nakti—, .kad pagalmos vairs netrokšņoja sievietes un j bērni un es varētu gulēt, sāku klausīties fiakru rīboņā uz * ielas. Tie brauca tikai retumis. Bet, kad viens bija garām, es pats pret savu gribu klausījos, kā tuvojas nākamais — zvaniņa šķinda, pakavu klaboņa uz asfalta... Un skaņas atkārto: «Šī pilsēta ir tukša, tava mīlestība zudusi, nakts nebeidzama, vasara, drudzis...»

Serel, mans draugs, esmu dziļi- izmisis.

Ogistēns»

Cik maz Molns man īstenībā pateica savās vēstulēs! Viņš nepaskaidroja nedz to,, kāpēc tik ilgi klusējis, nedz arī to, ko turpmāk domā darīt. Man šķita, ka viņš atstāj mani — jo piedzīvojums ir beidzies — tāpat, kā atstāj savu pagātni. Es viņam rakstīju, bet atbildes vairs nesaņēmu. Pienāca tikai daži apsveikuma vārdi, kad man pasniedza atestātu. Septembrī no kāda skolas biedra uzzinā-

ll

Iu, ka brīvdienas Molns pavadījis pie mātes Lafcrtēdaži-ļonā. Bet mūs togad brīvdienās pie sevis bija uzaicinājis tēvocis Florentēns no Vjēnansejas. Un Molns aizbrauca atpakaļ uz Parīzi, pirms paguvu viņu sastapt.

Novembra beigās, kad atgriezos mājās un ar drūmu neatlaidību ņēmos gatavoties eksāmenam, lai nākamajā gadā, apejot Burzās normālskolu, kļūtu par skolotāju, saņēmu pēdējo no trim vēstulēm, ko Ogistēns man jelkad rakstījis.

«Joprojām staigāju zem tā loga,» viņš man rakstīja. «Joprojām gaidu — bezcerīgi, neprātīgi. Auksto rudens svētdienu novakarēs, pirms satumst, es nespēju atgriezties savā istabā un aizvērt slēģus, ja neesmu bijis tur,

ledussaltajā ielā.

Esmu līdzīgs Sentagatas ārprātīgajai, kura ik mirkli iziet uz savu durvju sliekšņa un, acis ar roku sargādama, raugās uz Lagāras pusi, vai nenāk viņas mirušais dēls.

Nožēlojams un nosalis sēžu uz sola un iedomājos, kā būtu, ja kāds maigi saņemtu manu roku... Es atskatītos... Tā būtu viņa. «Esmu mazliet aizkavējusies,» viņa vienkārši sacītu. Un visas mokas, viss neprāts izgaistu. Mēs ieejam savā mājā. Viņas kažoks ir ledains, plīvurs — samircis; viņai līdzi istabā ielaužas miglas smarža; un, kad viņa pieiet pie kamīna, es redzu viņas gaišos, apsarmojušos matus, redzu skaisto, maigo profilu noliecamies pār uguni...

Ak vai! Logā balsnī aizkars. Un vai Zudušās pils jaunava ir sapratusi, ka man vairs nav ko viņai sacīt?

Mūsu piedzīvojums ir beidzies. Šogad ziema ir mēma un salta kā kaps. Varbūt, kad nomirsim, vienīgi nāve dos mums šī nepabeigtā piedzīvojuma atminējumu, turpinājumu un beigas.

Serel, reiz es ludzu, lai Tu domā par mani. Turpretī tagad būtu labāk, ja Tu varētu mani aizmirst.

O.M.»

No jauna bija ziema, tikpat stinga, cik iepriekšējā bija pilna noslēpumainas dzīvības; baznīcas laukumā nebija komediantu; skolas pagalmu bērni atstāja pulksten četros... Klasē mācījos viqns un bez prieka... Februārī pirmo reizi pa visu ziemu uzsniga, sniegs pilnīgi pārklāja pērnā gada piedzīvojumu romānu, aizvilka visas pēdas. Kā Molns lūdza savā vēstulē, es pūlējos viņu aizmirst.

TREŠĀ DAĻA

.

I PELDĒŠANAS

Smēķēt cigaretes, slapināt matus ar cukurūdeni, tos sukājot, uz ceļa apskaut papildklases skolnieces, slēpjoties aiz žoga, kaitināt garām ejošu mūķeni ar saucienu «Zemaube!»— tādas ir visu vietējo jauno negantnieku iemīļotās izklaidēšanās. Taču, sasnieguši divdesmit gadu vecumu, šādi negantnieki varēja arī lieliski laboties un reizēm kļuva par gluži tīkamiem jaunekļiem. Sliktāk ir tad, ja tāds negantnieks ar jau vecišķu un it kā izbalējušu seju sāk noņemties ar tenkām par apkārtnes sievām un stāsta visādas muļķības par Zil-bertu Poklēnu, lai tikai sasmīdinātu pārējos. Bet arī tāds gadījums vēl nav bezcerīgs...

Tā bija ar Zasmēnu Delušu, Viņš nemaz nedomāja kārtot eksāmenus, taču joprojām apmeklēja izlaiduma klasi, kaut gan visi to vien vēlējās, lai viņš atstātu skolu. Reizumis viņš

mācījās apmetēja arodu pie sava tēvoča Dimā. Un drīz vien Zasmēns Delušs, Bužardons un vēl viens ļoti piemīlīgs zēns, vārdā Denī — palīgskolotāja dēls—, bija mani vienīgie draugi vecākajā klasē, jo tieši viņi bija palikuši no «Molna laikiem».

Turklāt Delušs patiesi gribēja ar mani sadraudzēties. Atklāti sakot, tieši viņš, lielā Molna ienaidnieks, vēlējās kļūt par skolas lielo Molnu: varbūt visvairāk viņš nožēloja to, ka nebija kļuvis par Ogistēna tuvāko palīgu. Būdams gudrāks un jūtīgāks par Bužardonu, viņš, manuprāt, saprata, cik daudz neparastāku Molns bija padarījis mūsu dzīvi. Bieži dzirdēju viņu atkārtojam: «Lielais

Molns tieši tā sacīja...»—vai: «Jā, lielais Molns teica...»

Turklāt Zasmēns bija ne tikai vairāk nobriedis nekā mēs, viņam bija arī brīnišķīgi izklaidēšanās līdzekļi, kas apliecināja viņa pārākumu: jauktenis suns garu,, baltu spalvu, saukts Bekalī, kurš skrēja pakaļ tālumā mestiem akmeņiem,— pret visu citu veidu sportu gan viņš bija pilnīgi vienaldzīgs; vēl Delušam piederēja vecs, gadījuma pēc nopirkts divritenis, ar kuru viņš pievakarēs pēc stundām dažreiz ļāva mums pabraukāties, taču labprātāk vizināja miesta meitenes; beidzot galvenais — balts, pusakls ēzelis, ko varēja jūgt jebkuros ratos.

Ēzelis gan piederēja Dimā, bet Zasmēns to aizvien varēja dabūt, kad vasarā devāmies peldēties uz Sēru. Tādās reizēs viņa māte deva mums ceļā līdzi pudeli limonādes, ko pabāzām zem sēdekļa kopā ar sausām peldbiksēm. Un tā mēs, astoņi vai desmit vecākās klases skolnieki, Serela kunga uzraudzībā devāmies uz upi — vieni kājām, citi — ierāpušies ēzeļa pajūgā, ko atstājām Granfonas fermā, aiz kuras Sēras ceļš bija pārlieku grambains.

Līdz pēdējam sīkumam atceros vienu tādu pastaigu, kad Zasmēna ēzelis veda uz Sēru mūsu peldbikses, limonādi un Serela kungu, bet mēs gājām ratiem nopakaļ. Bija augusta vidus. Mēs tikko bijām nolikuši eksāmenus. Atbrīvojušies no šīm rūpēm, jutāmies tā, it kā mums piederētu visa vasara un visa laime, un skaistas ceturtdienas agrā pēcpusdienā gājām pa ceļu un dziedājām, paši nezinādami, kāpēc.

So aizkustinošo ainu aptumšoja viena vienīga ēna. Ieraudzījām pa priekšu ejam Zilbertu Poklēnu. Viņai bija smuidrs augums, pusgari svārki, augstas kurpes, viņa šķita reizē maiga un iecirtīga kā jau pusaudze, kas veidojas par jaunavu. Viņa iegriezās sānceļā, droši vien gāja pēc piena. Mazais Kofēns uzreiz sāka kūdīt Zasmēnu, ka vajadzētu viņai sekot.

— Nebūs pirmā reize, kad viņu nobučošu,— Delušs sacīja.

Un viņš sāka runāt visādas divdomības par Zilbertu un viņas draudzenēm, un mēs visi, izlikdamies varen braši, gājām viņam līdzi, atstādami Serela kungu ēzeļa pajūgā turpinām braucienu uz Sēru. Taču sānceļā mūsu bariņš izstiepās garā virknē. Šķita, ka Delušs nemaz negrib mūsu acu priekšā lenkt bēgošo meiteni, viņš nepiegāja viņai tuvāk par soļiem piecdesmit. Dažs iedziedājās kā gailis, dažs iekladzinājās, dažs, kā jau galants kavalieris, īsi iesvilpās, tad, juzdamies mazliet neveikli atkāpšanās dēļ, griezāmies atpakaļ. Pa ceļu saules svelmē vajadzēja skriet. Mēs vairs nedziedājām.

Izģērbāmies un apģērbāmies Sēras krasta kārklājā. Krūmi mūs gan pasargāja no citu skatieniem, bet ne no saules. Brienot pa smiltīm un sakaltušām dūņām, domājām tikai par Deluša atraitnes limonādes pudeli, kas bija ielaista dzesināties pašā Sēras krastā izraktajā Granfonas akā. Tās dibenā aizvien varēja redzēt pelēkzaļas zāles un divus trīs mitrenēm līdzīgus kukaiņus; taču ūdens bija tik dzidrs un tik caurspīdīgs, ka makšķernieki, daudz nedomādami, atspiedās ar rokām pret akas malu un, ceļos nometušies, veldzēja tajā slāpes.

Ak vai, todien viss notika tāpat kā arvien... Kad bijām apģērbušies un sakrustotām kājām sasēdušies lokā, lai divās biezstikla glāzēs savā starpā sadalītu atvēsināto limonādi, katram, ieskaitot Serela kungu, iznāca vienīgi malciņš putu, tās tikai dzeldināja rīkli un padarīja slāpes vēl lielākas. Tad cits pēc cita gājām pie akas, kuras ūdeni sākumā bijām noniecinājuši, un lēnām noliecāmies pie dzidrā līmeņa. Bet ne jau visiem bija zemnieku paražas. Daudzi — arī es — nespēja remdēt slāpes: vieni tāpēc, ka viņiem ūdens negaršoja, otriem rīkli aizžņaudza bailes norīt kādu mitreni, vēl citi, ūdens dzidruma maldināti, nespēja aprēķināt attālumu līdz līmenim un iegremdēja ūdenī ne tikai lūpas, bet arī visu seju, ieraudami degunā valgmi, kas šķita dedzinoši auksta; un vēl bija tādi, kuri nevarēja nodzerties visu šo iemeslu dēļ... Kas par to! Svelmes izkaltētajos Sēras krastos mums šķita, ka šajā akā ietverta visa pasaules valgme. Vēl tagad, lai kur kāds pieminētu aku, man aizvien nāk prātā Granfonas aka...

Mājās gājām pakrēslā — sākumā tikpat bezbēdīgi kā turpceļā. Granfonas celīte, kas veda uz lielceļu, bija vasarā izžūstoša strauta gultne, kuras grambas un dobuļus šķērsoja resnas koku saknes un no abām pusēm apēnoja augsti koki. Daļa peldētāju pārgalvīgi iegriezās šajā gravā, bet mēs ar Zasmēnu, Serela kungu un vēl dažiem zēniem gājām pa irdenu smilšu taku, kura veda gar kaimiņu tīrumu līdztekus izsusējušai strauta gultnei. Dzirdējām pārējos—ēnā neredzamus — netālu čalojam un smejamies, bet Delušs stāstīja savus pieaugušo stāstus... Gar taku augošo koku galotnēs zumēja vakara kukaiņi, un pret gaišajām debesīm varēja redzēt tos vērpjamies ap lapotnes mežģīnēm. Reizēm kāda vabole, dobji iedūkdamās, šāvās lejup. Mierīgās vasaras skaistais vakars! Atgriešanās no vienkāršas pastaigas laukos — bez cerībām un bez ilgām... Taču Zasmēns, pats negribēdams, atkal satrauca rāmo mieru...

Kad bijām sasnieguši nogāzes augstāko vietu, kur gulēja divi lieli, seni akmeņi — stāstīja, ka tie palikuši pāri no kāda cietokšņa,— viņš sāka runāt par muižām, kuras redzējis, un visvairāk par kādu gandrīz pavisam pamestu muižu Vjēnansejas apkaimē — Sablonjēru. Aljē izloksnē, dažus vārdus uzpūtīgi noapajojot, citus manierīgi apraujot, viņš stāstīja, ka pirms dažiem gadiem šīs vecās muižas sagruvušajā kapelā redzējis kapakmeni, kurā iegravēti šādi vārdi:

Se dus bruņinieks GALUĀ,

UZTICĪGS SAVAM DIEVAM,

SAVAM KARALIM UN SAVAI DAIĻAJAI

— Ak tā! Redz, kā!— noteica Serela kungs, viegli paraustīdams plecus, viņam lāgā nepatika mūsu sarunas tonis, taču viņš gribēja ļaut mums runāt kā pieaugušiem vīriem.

Tad Zasmēns ņēmās aprakstīt šo pili, it kā viņš tur būtu piedzimis un uzaudzis.

Atgriežoties no Vjēnansejas, viņi ar Dimā vairākkārt redzējuši mazu, pelēku tornīti, kas slējies pāri egļu galotnēm un modinājis ziņkāri. Tur, meža vidū, bijis vesels jūklis pussagruvušu ēku, ko viņi varējuši apskatīt īpašnieku prombūtnē. Reiz viņi paņēmuši pajūgā līdzi kādu vietējo sargu, kas viņus aizvedis uz dīvaino muižu. Bet stāsta, ka tagad tur viss esot nojaukts, palikusi tikai ferma un mazs vasaras namiņš. Iemītnieki joprojām esot tie paši — vecs, gandrīz izputējis atvaļināts virsnieks un viņa meita.

Viņš runāja... Viņš runāja... Klausījos uzmanīgi, neviļus juzdams, ka Zasmēns stāsta par kaut ko man ļoti pazīstamu, un piepeši, kā aizvien notiek neparastais, viņš pagriezās uz manu pusi un, pieskardamies manai rokai, pār-

steigts par domu, kura nekad agrāk nebija ienākusi viņam prātā, iesaucās:

— Paklausies, bet man šķiet, ka tieši uz turieni lielais Molns — atceries, lielais Molns — būs gājis...

Kā tad,— viņš turpināja, jo es neatbildēju,— atceros, sargs stāstīja par muižas īpašnieka dēlu — lielu savādnieku, kuram bijusi pilna galva visādu neprātību...

Es vairs neklausījos, jau no sākuma pārliecināts, ka nojauta mani neviļ un ka tālu no Molna un tālu no katras cerības man piepeši pavēries ceļš uz Bezvārda muižu... :

II PIE FLORENTENA

Kaut gan zēnībā biju nelaimīgs, noslēgts sapņotājs, es, tiklīdz sapratu, ka no manis ir atkarīgs šo nopietno notikumu atrisinājums, kļuvu apņēmīgs jeb, kā pie mums mēdz teikt, izlēmīgs.

Man pat šķita, ka tieši tajā vakarā pilnīgi pārgāja mana ceļgala kaite.

Vjēnansejā, pilsētā tajā apriņķī, kur atradās Sablonjē-ras muiža, dzīvoja visi Serela kunga tuvinieki un arī tēvocis Florentēns, veikalnieks, kura mājā reizēm pavadījām septembra otro pusi. Tā kā visus eksāmenus biju nokārtojis, negribēju vairs ilgāk gaidīt un pierunāju vecākus laist mani tūlīt ciemos pie tēvoča Florentēna. Taču nolēmu nedot Molnam nekādu ziņu, iekams nebūšu % drošs, ka varu viņam pavēstīt kaut ko iepriecinošu. Patiesi, kāpēc gan izraut viņu no izmisuma, lai pēc tam varbūt iegrūstu vēl dziļākās bēdās?

Vjēnanseja ļoti ilgi bija man mīļākā vieta pasaulē, pēdējo brīvlaika dienu zeme, kurp devāmies visai reti, vienīgi tad, ja izdevās braucienam noīrēt kādu pajūgu. Kādreiz laikam bijis kāds strīds ar Vjēnansejas radiem,

jo Millija, pirms kāpa ratos, aizvien bija ilgi pierunājama. Bet kāda man daļa gar visām ķildām!... Ticis Vjēnansejā, es acumirkli aizmirsu visu un kopā ar tēvočiem, māsīcām un brālēniem nodevos aizraujošu nodarbību un lielisku izpriecu pilnai dzīvei. -

Mēs apmetāmies pie tēvoča Florentēna un krustmātes Zili, kuriem bija dēls Firmēns manā vecumā un astoņas meitas, no kurām vecākajām — Marijai Luīzei un Šarlotei — varēja būt septiņpadsmit un piecpadsmit gadu. Viņiem piederēja ļoti liels veikals baznīcas tuvumā pie viena no ceļiem, kas veda uz šo Soloņas pilsētiņu,— dažādu-preču veikals, kurā iepirkās visi apkārtnes muižnieki un mednieki, kas vientuļi dzīvoja šajā tālajā nostūrī trīsdesmit kilometrus no tuvākās dzelzceļa stacijas.

Šim veikalam, kura plaukti bija piekrauti gan ar pārtikas precēm, gan drēbju baķiem, bija daudzi logi ceļa pusē un stiklotas durvis, kas vērās uz baznīcas laukumu. Bet dīvainā kārtā — šajā nabadzīgajā novadā gan tas nebija nekas neparasts — visā tirgotavas telpā bija nevis dēļu grīda, bet gan zemes klons.

Aiz tās atradās sešas istabas, katra savai precei — cepuru istaba, dārzniecības rīku istaba, lampu istaba... un nezin kādas vēl citas. Bērnībā, kad staigāju pa tādu preču labirintu, man šķita, ka nekad nespēšu gana nolūkoties visos šajos brīnumos. Un pat vēl tajā vasarā biju pārliecināts, ka īstas brīvdienas var pavadīt vienīgi te.

Pa dienu ģimene uzturējās lielā virtuvē, ko durvis savienoja ar veikalu, un septembra nogalē virtuves kamīnā spoži dega uguns, pie kuras rīta agrumā mednieki un maluzvejnieki, kas pārdeva Florentēnam savus medījumus un lomus, iedzēra pa glāzei vīna, kamēr mazās meitenes jau piecēlušās skraidīja, klaigāja un šļakstināja smaržūdeni cita citai uz gludi sasukātajiem matiem. Pie sienām karājās vecas fotogrāfijas, seni, nodzeltējuši skolēnu grupu attēli, kuros bija mans tēvs — viņu vajadzēja

ilgi meklēt starp formas apģērbā tērptajiem normālskolas audzēkņiem...

Tur aizritēja mūsu rīta stundas, tur vai ari pagalmā, kur Florentēns audzēja dālijas un pērļu vistiņas; tur, sēžot uz ziepju kastēm, tika grauzdētas kafijpupiņas vai ar! mēs izsaiņojām no kārbām dažādas papīros rūpīgi ievīstītās mantas, kurām ne vienmēr zinājām nosaukumu...

Augu dienu veikals bija pilns zemnieku vai apkārtējo muižu kučieru. Pie stiklotajām durvīm septembra vidū apstājās no tālienes atbraukuši norasojuši pajūgi. Un, virtuvē sēdēdami, mēs klausījāmies, ko runā zemnieces,— viņu stāsti uzjundīja mūsu ziņkāri...

Bet vakarā pēc pulksten astoņiem, kad stallī luktura gaismā deva sienu zirgiem, kuru muguras sviedros kūpēja; mums piederēja viss veikals!

Marija Luīze, vecākā, bet augumā viena no mazākajām manām māsīcām, tirgotavā vēl locīja vadmalas kalnus; viņa aicināja mūs pie sevis, lai nejustos tik vientuļa. Tad Firmēns, es un visas mazās meitenes iebrukām lielajā veikala zālē un zem lampām, kādas mēdz būt iebraucamās vietās, griezām kafijas dzirnaviņas un spēkojāmies uz letēm. Un reizēm Firmēns uzkāpa bēniņos sameklēt kādu gluži nosūbējušu tauri, jo cietais zemes klons aicināt aicināja dejot...

Vēl tagad sarkstu, iedomājoties, ka agrākos gadus de Galē jaunkundze varēja kādā brīdī pārsteigt mūs tādās bērnišķīgās izdarībās... Bet es viņu pirmo reizi ieraudzīju tā augusta vakarā īsi pirms tumsas iestāšanās, kad mierīgi tērzēju ar Mariju Luīzi un Firmēnu.

Jau pirmajā vakarā, ieradies Vjēnansejā, iztaujāju tēvoci Florentēnu par Sablonjēras muižu.

— Tā vairs nav muiža,— viņš sacīja.— Tur viss ir pārdots, un jaunie īpašnieki — mednieki — likuši nojaukt ēkas, lai paplašinātu medību laukus; goda pagalms pārvērties par viršiem un dzeloņplūmēm aizaugušu klajumu. Agrākie īpašnieki paturējuši tikai mazu divstāvu namiņu un fermu. Gan jau tu satiksi de Galē jaunkundzi — viņa pati ierodas pie mums iepirkties — reizēm jāšus, reizēm braukšus, bet vienmēr ar to pašu zirgu — veco Belizēru. Tas ir varen jocīgs pajūgs!

Es biju tā apjucis, ka lāgā nesapratu, ko vēl jautāt, lai uzzinātu jo vairāk.

— Bet vai agrāk viņi bija bagāti?

— Jā. De Galē kungs rīkoja svētkus par prieku dēlam, dīvainam zēnam, kuram galva bija pilna visādu neparastu iedomu. Lai tikai zēnu izklaidētu, viņš darīja visu, kas vien var ienākt prātā. Viņš aicināja šurp parīziešus... jauniešus no Parīzes... un no citurienes...

Sablonjēra jau bija galīgi izputināta, de Galē kundze — tuvu nāvei, kad vecais vēl mēģināja sagādāt dēlam prieku un izdabāja visām viņa iegribām. Pērnziem, nē, aizpērnziem viņi sarīkoja vislielāko masku balli. Puse no lūgtajiem viesiem bija parīzieši, puse — šejienieši. De Galē nopirka vai noīrēja milzum daudz brīnumainu apģērbu, spēļu, zirgus un jahtas. To visu — Francim de Galē par patikšanu. Stāstīja, ka viņš taisoties precēties, ka svētkus rīkojot derībām par godu. Bet puisis bija pārāk jauns. Un viss izkūpēja vienā mirklī; viņš aizbēga, neviens viņu nav vairs redzējis... Pilskundze nu ir mirusi, un de Galē jaunkundze piepeši palikusi viena ar tēvu, veco kuģa kapteini.

— Vai viņa nav apprecējusies?—beidzot pajautāju.

— Nē, neko tādu neesmu dzirdējis. Vai tu gribi piedāvāt viņai roku un sirdi?

Gluži samulsis es, cik vien īsi un atturīgi iespējams, pasacīju, ka to varbūt gan darītu mans labākais draugs Ogistēns Molns.

— Ak tā,— smaidīdams sacīja Florentēns,— ja viņš nedzenas pēc bagātības, tā ir ļoti laba partija... Vai lai es parunāju ar de Galē kungu? Viņš reizēm vēl iegriežas pie manis nopirkt skrotis. Es aizvien viņu pacienāju ar savu labāko degvīnu.

Taču es tūlīt sacīju, lai tēvocis neko neuzsāk, jo vēl jāpagaida. Arī es pats nesteidzos sūtīt Molnam jauno vēsti. Mani mazliet mulsināja tik daudzas laimīgas sagadīšanās vienā reizē. Un tāpēc nolēmu neko neziņot Molnam, iekams neesmu jaunavu vismaz redzējis.

Ilgi nebija jāgaida. Nākamajā dienā mazliet pirms vakariņām jau sāka krēslot; reizē ar tumsu cēlās dzestra migla, kas vairāk iederētos septembrī nekā augustā. Mēs ar Firmēnu, zinādami, ka šajā laikā pircēju nemēdz būt, iegājām veikalā pie Marijas Luīzes un Šarlotes. Es viņiem biju atklājis noslēpumu, kura dēļ šogad ierados Vjēnanse-jā tik agri. Ar elkoņiem atbalstījušies uz letes vai sēdēdami uz tās un turēdami abas plaukstas uz vaskotās virsas, mēs cits caur citu stāstījām visu, ko zinājām par noslēpumaino jaunavu—bet mēs zinājām visai maz—, kad izdzirdām riteņus rībam un saausījāmies.

— Te nu tā jaunava ir klāt,— viņi čukstēja.

Pēc dažiem mirkļiem stikloto durvju priekšā apstājās jocīgs pajūgs. Veca fermas droška ar noapaļotām malām un kokgriezumiem, kādu šajā apkārtnē nekad neesmu redzējis, tajā iejūgts vecs, balts zirgs, kurš, šķiet, ik uz soļa grib noplūkt kādu zāles kušķīti — tik zemu tas iedams noliec galvu; un droškā sēž — es to saku sirds vientiesībā, bet labi zinādams, ko runāju,— visskaistākā meitene, kāda jebkad pasaulē dzīvojusi.

Nekad neesmu vērojis tādu daiļumu un tādu nopietnību vienā sejā. Viņas augums bija iekļauts tērpā tik cieši, ka šķita trausls. Uz pleciem viņai bija plats, tumšbrūns apmetnis, ko ienākot viņa noņēma. Tā bija visnopietnākā meitene, vistrauslākā sieviete.. Smagi, gaiši mati ieskāva viņas pieri un smalki veidoto seju. Uz viņas ārkārtīgi tīrās ādas saule bija uzgleznojusi divus vasarraibumus. Visā šajā skaistumā pamanīju vienu vienīgu trūkumu: skumju, mazdūšības vai dziļu pārdomu brīžos šajā tik skaidrajā sejā parādījās sārti plankumi — tā mēdz būt dažiem ļoti slimiem cilvēkiem, kuri nenojauš savu kaiti. Tādos brīžos sarunu biedra vai vērotāja apbrīna vērtās žēlumā, jo lielākā tāpēc, ka tas nāca negaidīts.

Vismaz es to pamanīju, kamēr viņa lēnām izkāpa no pajūga un Marija Luīze ar jaunām meitenēm piemītošu nepiespiestību viņu iepazīstināja ar mani, tā uzaicinot uzsākt sarunu.

Jaunavai pasniedza pulētu krēslu, un viņa apsēdās, atspiezdamās pret leti, bet mēs palikām stāvam. Šķita, viņa labi pazīst veikalu un viņai tas patīk. Tūlīt tika brīdināta krustmāte 2ilī, viņa ienāca pie mums, un laika sprīdis, kamēr viņa — ar baltu aubi izgreznojusies zemniece tirgotāja, rokas uz vēdera salikusi, galvu viegli šūpodama — prātīgi runāja, attālināja mazliet biedējošo mirkli, kad sarunu ar viešņu vajadzēs uzsākt man.

Taču nekā briesmīga nebija.

— Tātad,— sacīja de Galē jaunkundze,— jūs drīz būsiet skolotājs?

Krustmāte iededza virs mūsu galvām porcelāna lampu, kura vāji apgaismoja veikalu. Raudzījos meitenes maigajā, bērnišķīgajā sejā, tik vientiesīgajās zilajās acīs, un mani jo vairāk pārsteidza viņas ārkārtīgi skaidrā un nopietnā balss. Beigusi runāt, viņa novērsa skatienu un nepakustēdamās gaidīja atbildi, iekodusi apakšlūpā.

— Arī es mācītu bērnus,— viņa sacīja,— ja de Galē kungs man atļautu! Es mācītu mazus zēnus tāpat kā jūsu māte...

Un viņa smaidīja, tā likdama saprast, ka brālēns un māsīcas stāstījuši- viņai par mani.

— Redziet,— viņa turpināja,— zemnieki pret mani vienmēr ir pieklājīgi, laipni un izpalīdzīgi. Un man viņi ir ļoti mīļi. Bet vai tad mana mīlestība ir kāds nopelns? Turpretī attiecībās ar skolotājiem viņi ir ķildīgi un skopi, vai ne? Mūžīgi ir runa par pazaudētiem spalvaskātiem, par burtnīcām, kuras šķiet pārāk dārgas, vai bērniem, kuriem nekā nevar iemācīt... Jā, es strīdētos ar viņiem, tomēr viņi mani mīlētu. Tas būtu daudz grūtāk...

Un nepasmaidījusi viņa atkal iegrima bērnišķīgā sapņainībā, pievērsusi tālei zilo acu stingo skatienu.

Mūs visus trīs mazliet mulsināja tiešums, ar kādu viņa runāja par tādām cildenām, sirdī slēpjamām lietām, par kādām raksta tikai grāmatās. Bridi klusējām; tad pamazām sāka risināties saruna.

Un ar skumjām un rūgtumu par kaut ko pašas piedzīvotu jaunā meitene turpināja:

— Tad es mācītu zēnus būt saprātīgiem, un es zinu, kādā veidā saprātīgiem. Es viņos necenstos ieaudzināt vēlēšanos klejot pa pasauli, kā jūs, Serela kungs, to noteikti darīsiet, kad kļūsiet par palīgskolotāju. Es mācītu viņus atrast laimi pašiem savā apkārtnē, laimi, kuru viņi neprot saskatīt.

Marija Luīze un Firmēns bija tikpat apjukuši kā es. Visi klusējām. Viņa juta mūsu neveiklību un ari apklusa, iekoda apakšlūpā, nolieca galvu un tad zobgaligi pasmaidīja.

— Tā,— viņa sacīja,— viens dūšīgs, bet negudrs jauneklis varbūt mani meklē viņā pasaules malā, taču es esmu tepat, Florentēna kundzes veikalā, zem šis lampas, un vecais zirgs mani gaida pie durvīm. Ja tas jauneklis mani ieraudzītu, viņš neticētu savām acīm, vai ne?

Redzot viņas smaidu, jutu sevi mostamies drosmi un sapratu, ka pienācis īstais bridis it kā jokojot sacīt:

— Un varbūt es pazīstu šo dūšīgo, bet negudro

jaunekli?

Viņa strauji pacēla acis uz mani.

Sājā mirklī iešķindējās durvju zvaniņš un veikalā ienāca divas lāga sievas ar groziem uz rokas.

— Ejiet ēdamistabā, tur neviens jūs netraucēs,— krustmāte mums sacīju, atvērdama virtuves durvis.

Bet, kad de Galē jaunkundze uzaicinājumu noraidīja un gribēja tūlīt braukt prom, krustmāte piebilda:

— De Galē kungs arī ir te, viņš pie kamīna tērzē ar Florenlēnu.

Vienmēr — pat augustā — lielajā virtuves kamīnā sprakšķēdamas spoži liesmoja egļu pagales. Arī te dega porcelāna lampa un pie degvīna glāzītes sēdēja sirmgalvis laipnu, grumbu izvagotu un gludi skūtu seju, gandrīz visu laiku klusēdams kā cilvēks, kuru nospiež gadu un atmiņu nasta.

Florentēns sveicināja.

— Fransuā!— viņš uzsauca kā pārdevējs gadatirgū, it kā starp mums būtu upe vai hektāriem liels lauks.— Nā-kamceturtdien es Sēras krastā rīkoju zaļumsvētkus! Vieni medīs, citi makšķerēs, citi dejos, vēl citi peldēsies... Jaunkundz, jūs ieradīsieties jāšus; mēs ar de Galē kungu par to jau vienojāmies. Esmu visu nokārtojis... Un tu, Fransuā,— viņš piebilda, it kā šī doma viņam tikko būtu iešāvusies prātā,— tu varētu uzaicināt savu draugu Mol-11a kungu... Viņu taču sauc par Molnu, vai ne?

De Galē jaunkundze piecēlās un spēji nobāla. Un tieši tajā brīdī es atcerējos, ka Molns toreiz dīvainajā muižā pie dīķa viņai nosaucis savu vārdu...

Kad jaunava atvadoties sniedza man roku, man bija skaidrāk nekā pēc ilgām sarunām, ka starp mums ir radusies slepena saite, ko pārraut spētu vienīgi nāve, un dzimusi draudzība, cēlāka par vislielāko mīlestību.

...Nākamajā ritā četros Firmēns pieklauvēja pie manām

durvīm — es dzīvoju istabiņā pērļu vistiņu pagalma pusē. Vēl bija tumšs, un es tikai ar lielām pūlēm sameklēju savas lietas uz galda, kas bija apkrauts ar vara svečturiem un gluži jaunām, no veikala ienestām svēto statuetēm, ar kurām istaba tika izrotāta pirms manas atbraukšanas. Dzirdēju, ka pagalmā Firmēns pumpē mana velosipēda riepas un krustmāte virtuvē kur uguni. Kad devos ceļā, saule tikko bija uzlēkusi. Man priekšā bija gara diena: vispirms vajadzēja pabrokastot Sentagatā un izskaidrot vecākiem savu ilgo prombūtni, pēc tam braukt tālāk, lai līdz vakaram nokļūtu Lafertēdažijonā pie mana drauga Ogistēna Molna.

III PARĀDĪBA

Es nekad nebiju braucis ar velosipēdu tik tālu. Šis bija mans pirmais ceļojums. Taču, par spīti slimajam ceļgalam, jau sen biju slepus iemācījies riteņbraukšanu no Zasmēna. Ja ikkatram jaunam cilvēkam velosipēds sagādā prieku, ko gan jūt tāds nabaga jauneklis kā es, kurš vēl nesen gaudeni piekliboja un iedams lēja sviedrus jau ceturtajā kilometrā!... Laisties lejā no pakalniem ieplakās; kā spārnos lidot cauri tālēm, kas ceļa līkumos mainās un uzzied pļavās; izdrāzties cauri ciemiem, acumirklī ietverot tos atmiņā... Pirms tam tikai sapnī biju izjutis tādu burvīgu, vieglu lidojumu. Pat kalnup braucu droši un bez piepūles. Tas, ko baudīju, taču bija Molna dzimtā novada ceļš...

«Mazliet pirms pilsētiņas robežas,» kādreiz stāstīja Molns, aprakstīdams savu dzimteni, «ir liels rats ar lāpstiņām, to griež vējš...» Viņš nezināja, kādā nolūkā rats ierīkots, vai arī izlikās nezinām, lai vēl vairāk uzkurinātu manu ziņkāri.

Tikai pašā šīs augusta dienas pievakarē ieraudzīju plašā pļavā griežamies vēja ratu, kas acīmredzot sūknēja ūdeni tuvējai fermai. Aiz pļavmalas papelēm jau pamanīju pilsētiņas nomales pirmās mājas. Ceļš gar upīti meta līkumu, paverot aizvien jaunas ainavas... Uzbraucis uz tilta, beidzot ieraudzīju pilsētiņas galveno ielu.

Niedrēs paslēpušās, pļavā ganījās govis, es dzirdēju to zvaniņu šķindu un, no velosipēda nokāpis, abas rokas turēdams uz stūres, aplūkoju vietu, kur biju ieradies ar tik svarīgu vēsti. Mājas rindojās aiz grāvja gar ielas malu — uz tām veda šauri koka tiltiņi — un izskatījās kā vakara rāmumā pietauvojušās barkas ar nolaistām burām. Bija stunda, kad ikvienā mājā kur pavardu.

Un piepeši man visu drosmi laupīja bailes un tāda kā neizprotama nožēla, ka esmu ieradies satraukt šo dziļo mieru. Padodamies acumirkļa vājumam, atcerējos, ka Lafertēdažijonā kādā mazā laukumā ir manas krustmātes Muanelas māja.

Muanela bija manu vecvecāku radiniece. Visi viņas bērni bija miruši, jaunāko no viņiem, Ernstu, slaidu jaunekli, kas gatavojās kļūt par skolotāju,— es labi pazinu. Drīz pēc viņa nomira krustmātes Muanelas vīrs — vecs tiesas sekretārs. Un mana krustmāte palika viena savā mazajā, jocīgajā mājā, kur grīdsegas bija sašūtas no lupatiņām, galdus klāja no papīra izgriezti gaiļi, vistas un kaķi, bet sienas sedza veci diplomi, mirušo portreti un medaljoni ar nelaiķu matu cirtām.

Par spīti visām bēdām un sērām, viņa joprojām bija vispriecīgākā savādniece pasaulē. Kad atradu mazo laukumu un viņas namiņu, piegāju pie pusviru durvīm, skaļi saucu viņu un izdzirdu aiz triju istabu anfilādes krustmāti klusi, bet spalgi iekliedzamies:

— Ak kungs! Mīļais dievs!

Viņa izlēja kafiju ugunī — kāpēc gan šajā stundā vajadzēja vārīt kafiju?—un atsteidzās pie manis. Vecās sievietes augums stipri liecās atpakaļ, galvvirsu sedza neaprakstāmi dīvaina cepure, atstādama kailu milzīgo

izvelvēto pieri, kura viņu vērta līdzīgu mongolietei vai hotentotietei; viņa sīki grudzināja, rādīdama mazu zobiņu paliekas.

Bet, kad es viņu apskāvu, krustmāte steigšus un neveikli saņēma manu aiz muguras aizlikto roku. Gluži nevajadzīgā noslēpumainībā — mēs taču bijām divi vien — viņa kaut ko ieslidināja man plaukstā — neiedrošinājos to apskatīt, bet šķiet, tā bija vienfranka monēta... Redzēdama, ka taisos atsacīties vai pateikties, viņa mani iedunkāja, uzsaukdama:

— Ko vēl ne! Es jau nu zinu, ko daru!

Viņa pastāvīgi dzīvoja trūcīgi, mūžīgi aizņemdamās un mūžīgi šķiezdama naudu.

— Es vienādvien esmu muļķe un vienādvien nelaimīga,— krustmāte mēdza teikt spalgā balsī, bet bez jebkāda rūgtuma.

Pārliecināta, ka man, tāpat kā viņai, pastāvīgi trūkst naudas, labā sieviņa, pirms paspēju atjēgties, vienmēr pamanījās iespiest man saujā savus visai trūcīgos dienas ietaupījumus. Tā viņa mani sagaidīja ik reizi.

Vakariņas bija tikpat dīvainas — reizē skumīgas un neparastas — kā pati sagaidīšana. Visu laiku krustmātei pa rokai atradās svece — reizēm viņa to aiznesa, atstādama mani tumsā, reizēm nolika uz galdiņa, kas bija apkrauts ar apdauzītām un ieplīsušām bļodām un vāzēm.'

— Sitai te, —viņa stāstīja, —prūši septiņdesmitajā gadā atsita osas, jo nespēja to paņemt līdzi.

Tikai tad, ieraudzījis lielo, dramatiskos apstākļos sabojāto vāzi, atcerējos, ka te jau reiz bijām vakariņojuši un nakšņojuši. Toreiz tēvs mani veda uz Jonnu pie kāda speciālista ārstēt ceļgalu. Vajadzēja braukt ar ātrvilcienu, kurš atgāja pirms rītausmas. Prātā nāca toreizējās skumīgās vakariņas, notikumi, par kuriem pie sārtena dzēriena pudeles stāstīja vecais tiesas sekretārs, atbalstījies ar elkoņiem pret galdiņu.

Atcerējos arī savas bailes... Pēc maltītes, sēdēdama pie kamīna, krustmāte tēvam klusiņām stāstīja spoku stāstu: «Es atskatījos... Ak dievs, mans mīļais Luij, es ieraudzīju mazu, pelēku sieviņu...» Visi zināja, ka krustmātei galva bāztin piebāzta ar tādām šerminošām blēņām.

Un tā tovakar pēc azaida, kad, brauciena nogurdināts, biju ieģērbts tēvoča rūtotajā naktskreklā un noguldīts lielajā istabā, viņa apsēdās pie manas gultas un sāka runāt sevišķi noslēpumainā un sevišķi spalgā balsī:

— Mans nabaga Fransuā, man tev jāizstāsta tas, ko nevienam vēl neesmu stāstījusi...

«Nu gan esmu iekritis,» es nodomāju, «tagad mocīšos visu nakti tāpat kā pirms desmit gadiem!»

Un es klausījos. Viņa klanīja galvu un raudzījās taisni uz priekšu, it kā stāstītu pati sev.

— Mēs ar Muanelu braucām mājās no viesībām. Tās bija pirmās kāzas, uz kurām devāmies kopš nabaga Ernsta nāves; un es tur sastapu savu māsu Adeli, ar kuru nebiju redzējusies veselus četrus gadus! Kāds ļoti vecs, bagāts Muanela draugs viņu bija ielūdzis sava dēla kāzās Sablon-jēras muižā. Noīrējām pajūgu. Tas mums maksāja bargu naudu. Braucām pa ceļu mājās ap septiņiem no rīta pašā ziemas vidū. Saule lēca. Apkārtnē neredzēja itin neviena cilvēka. Bet ko tad es piepeši pamanīju uz ceļa mums priekšā? Kādu maza auguma cilvēciņu, kādu jaunekli, skaistu kā rīts, viņš stāvēja nekustēdamies un raudzījās, kā mēs tuvojamies. Jo tuvāk braucām, jo skaidrāk saskatījām viņa skaisto seju — tik baltu un skaistu, ka metās baisi!

Drebēdama kā apšu lapa, saņēmu Muanela roku; man šķita, ka mūsu priekšā ir pats mīļais dieviņš! Es vīram sacīju: «Skaties! Tā ir parādība!» Bet viņš, galīgi pārskaities, klusām atcirta: «Redzu gan! Klusē jel, vecā pļāpa!...» Viņš nezināja, ko darīt; tad zirgs apstājās.... Tuvumā ieraudzījām, ka mūsu priekšā stāvošās būtnes seja ir bāla,

piere sviedriem norasojusi, galvā tai melna, netīra berete, kājās — garās bikses. Izdzirdām maigu balsi sakām: «Es neesmu vīrietis, esmu jauna meitene. Esmu izbēgusi, un man vairs nav spēka. Vai jūs, kungi, nevarētu mani uzņemt savos ratos?»

Tūlīt pat teicām, lai kāpj iekšā. Tikko apsēdusies, viņa zaudēja samaņu. Un vai tu vari iedomāties, kas tā tāda bija? Tā bija Sablonjēras jaunekļa — Franča de Galē saderinātā,— mēs taču bijām ielūgti kāzās!

— Bet kāzas nenotika,— es iestarpināju,— jo saderinātā aizbēga!

— Nenotika gan,— krustmāte nokaunējusies piekrita, manī skatīdamās.— Kāzas nenotika. Tāpēc ka negudrais meitēns bija ieņēmis galvā visādas muļķības, ko vēlāk mums izstāstīja. Viņa bija nabaga audēja meita. Viņa domāja, ka tik liela laime nav iespējama; ka jauneklis ir viņai pārāk jauns; ka visi brīnumi, par kuriem viņš stāstījis, ir tikai izdoma; un, kad Francis aizbraucis viņai pakaļ, Valentīna nobijusies. Viņš pastaigājies kopā ar Valentīnu un viņas māsu Buržas arhibīskapa dārzā, kaut arī bijis auksts un pūtis stiprs vējš. Jauneklis — droši vien aiz smalkjūtības un mīlestības uz jaunāko māsu — bijis ļoti uzmanīgs arī pret vecāko. Tad mana muļķīte iedomājusies nezin ko, viņa sacījusi, ka aizies uz mājām pēc lakata; un tur, lai viņai nevarētu sekot, Valentīna pārģērbusies vīriešu drēbēs un kājām aizbēgusi pa Parīzes ceļu.

Līgavainis saņēmis vēstuli, ka viņa aizejot pie kāda jaunekļa, kuru mīlot. Bet tā nebija patiesība... «Esmu laimīgāka upurējoties,» viņa sacīja, «nekā kļūstot par viņa sievu...» Jā, muļķīt, tak viņam ne prātā nenāca precēt Valentīnas māsu; viņš nošāvās ar pistoli; mežā atrada asiņu pēdas, bet līķa gan nekur nebija.

— Un ko jūs iesākāt ar to nelaimīgo meiteni?

— Mājās mēs vispirms iedevām viņai krietnu malku degvīna. Tad meiteni paēdinājām, un viņa pie kamīna aizmiga. Viņa palika pie mums labu da]u ziemas. Pa dienu, kamēr bija gaišs, viņa piegrieza un šuva drēbes, laboja cepures un centīgi tīrīja māju. Viņa arī izlīmēja visas .šīs jaunās tapetes, ko tu te redzi. Un tai laikā, kad meitene te dzīvoja, mūsu mājā sāka ligzdot bezdelīgas. Bet vakarā, kad metās tumšs, Valentīna aizvien atrada kādu ieganstu un izgāja pagalmā, dārzā vai durvju priekšā pat tad, ja sals visu stindzināja ragā. Un mēs viņu atradām raudam tik žēli, ka vai sirds lūza skatoties. «Kāpēc jūs atkal raudat? Kas jums kaiš?»—«Nekas, Muanela kundze!» Un viņa atgriezās istabā.

Kaimiņi sacīja: «Jūs nu gan esat atradusi jauku kalpo-nīti, Muanela kundze!» Kaut arī lūgtin lūdzām viņu palikt, viņa gribēja martā atkal doties ceļā uz Parīzi; es meitenei atdevu kleitas, ko viņa bija pāršuvusi, Muanels nopirka dzelzceļa biļeti un iedeva drusciņ naudas. Viņa nav mūs aizmirsusi, viņa Parīzē, netālu no Dievmātes katedrāles, strādā par šuvēju; vēstulēs Valentīna apvaicājas, vai nav kādu jaunumu no Sablonjēras. Lai viņa beidzot izmestu šīs domas no galvas, es vienreiz aizrakstīju, ka muiža ir pārdota un nojaukta, jauneklis pazudis uz visiem laikiem un jaunava apprecējusies. Manuprāt, tā patiešām arī ir. Kopš tās reizes mana Valentīna raksta daudz retāk...

Tas nebija spoku stāsts, ko savā spalgajā, tādiem stāstiem tik piemērotajā balstiņā man pavēstīja krustmāte Muanela. Un mani pārņēma milzīgs satraukums. Reiz taču mēs zvērējām klaidonim Francim palīdzēt kā brāļi, un nu radās iespēja to izdarīt...

Bet vai šis bija īstais brīdis, vai sagandēt priecīgo ziņu, ko rīt no rīta Molnam pavēstīšu, ja pastāstīšu, ko nupat dabūju dzirdēt? Kāpēc tagad mudināt viņu ķerties pie tūkstoškārt neiespējamā? Mums patiešām bija meitenes adrese; bet kā atrast klaidoni, kurš mētājas apkārt nezin kur?... Lai trakie paliek pie trakajiem, es nodomāju. Delušam un Bužardonam bija taisnība. Cik daudz ļauna mums nodarīja romantiskais Francis! Un es nolēmu nebilst par uzzināto ne pušplēsta vārda, iekams Ogistēns Molns un de Galē jaunkundze nebūs apprecējušies.

Kaut biju tā nospriedis, man uzmācās mokoša nelaimes priekšnojauta — gluži muļķīga sajūta, no kuras ātri vien atbrīvojos.

Svece drīz bija izdegusi; sīca kāds ods; bet krustmāte Muanela, noliekusi galvu ar samta aubi, ko viņa noņēma tikai gulētejot, atbalstījusi elkoņus pret ceļgaliem, atkal un atkal stāstīja to pašu... Reizēm wiņa piepeši pacēla galvu un palūkojās manī, lai redzētu, kādu iespaidu atstāj viņas vārdi, varbūt arī — lai pārliecinātos, vai nemiegu jau ciet. Beigu beigās es, galvu uz spilvena nolicis, aizvēru acis un izlikos snaužam.

— Ak tu jau guli,— viņa noteica klusākā un mazliet bēdīgā balsī.

Man kļuva viņas žēl, un es sacīju:

— Nē jel, krustmāt, ticiet man...

— Jā gan,— viņa atteica.— Un es jau arī saprotu, ka tas viss tevi nemaz neinteresē. Es taču stāstu par tev gluži svešiem cilvēkiem...

Un šoreiz es gļēvulīgi klusēju.

IV svarīga vēsts

Nākamajā rītā, kad izgāju uz ielas, bija tik skaists brīvdienu laiks, visapkārt valdīja tāds miers, pilsētiņas skaņās jautās tāda rimta ierastība, ka es pilnīgi atguvu labā vēstneša priecīgo pašapziņu.

Ogistēns un viņa māte dzīvoja vecā skolas namā. Kad nomira tčvs, kurš jau sen bija aizgājis pensijā un saņēmis krietnu mantojumu, Molns vēlējās, lai nopērk šo namu, kur vecais skolotājs bija nostrādājis divdesmit gadu un kur viņš pats bija iemācījies lasīt. Nevarētu sacīt, ka nams ir mājīgs: masīva kubveida būve, kādas mēdz celt mērijas, un mērija tur kādreiz patiešām atradusies; pirmā stāva logi ielas pusē bija tik augsti, ka pa tiem neviens nevarēja ielūkoties, un pagalms aiz mājas, kur neauga neviens koks un kur nojume aizsedza skatu uz laukiem, bija viskailākais un visskumjākais skolas pagalms, kādu jelkad esmu redzējis.

Līkumotajā gaitenī, uz kuru vērās četras durvis, sastapu Molna māti, viņa nesa veselu kaudzi veļas, ko acīmredzot bija izkārusi žāvēt pašā rīta agrumā. Viņas sirmie mati bija paspēruši, šķipsnas krita pār vaigiem, pareizi veidotā seja zem vecmodīgās aubes — pietūkusi un nogurusi kā pēc bezmiega nakts; Molna mātes galva bija noliekta, viņa šķita iegrimusi domās.

Taču, negaidot ieraudzījusi, viņa mani pazina un pasmaidīja.

— Esat ieradies īstajā laikā,— viņa sacīja.— Redziet, nesu iekšā veļu, ko izžāvēju pirms Ogistēna aizbraukšanas. Visu nakti kārtoju viņa rēķinus un kravāju ceļasomas. Vilciens atiet piecos, bet mēs paspēsim saposties...

Viņa runāja ar tādu pārliecību, it kā pati būtu visu izlēmusi. Taču droši vien viņa nemaz nezināja, kurp Molns dosies.

— Kāpiet, augšā, viņš ir mērijā un kaut ko raksta.

Steigšus metos augšup pa kāpnēm, labajā pusē atvēru

durvis, uz kurām vēl bija uzraksts «Mērija», un nonācu plašā telpā ar četriem logiem — divi bija pilsētiņas, divi lauku pusē, istabas sienas rotāja nodzeltējuši prezidentu GrevI un Kārno portreti. Zāles dziļumā uz gara paaugstinājuma stāvēja liels, ar zaļu vadmalu apklāts galds un municipālpadomnieku krēsli. Pašā vidū vecajā mēra krēslā sēdēja Molns un rakstīja, mērcēdams spalvu veclaicīgā fajansa tintnīcā, kurai bija sirds forma. Sājā vietā, kas šķita īsta lauku rantjē pajumte, Molns patvērās tajos garo brīvdienu brīžos, kad neklejoja pa apkaimi.

Mani ieraudzījis, viņš piecēlās, bet ne tik strauji, kā biju aizlaikus iedomājies.

— Serel!—viņš tikai lielā izbrīnā iesaucās.

Tas bija tas pats spēcīgais puisis ar kalsno seju un noskūtiem matiem. Uz virslūpas sāka spuroties nekoptas Ūsiņas. Joprojām tas pats draudzīgais skatiens... Taču šķita, ka senāko gadu degsmi pārklājis tāds kā miglas plīvurs, ko tikai dažbrīd pakliedēja agrākā lielā jūsma.

Likās, mana ierašanās viņu stipri satrauca. Vienā lēcienā biju uz paaugstinājuma. Taču dīvainā kārtā viņš pat negrasījās sniegt man roku. Viņš pagriezās pret mani, rokas aiz muguras salicis, atspiedies pret galdu un atgāzies atpakaļ, un jau bija pilnīgi iegrimis domās par to, ko tūlīt man sacīs. Tāpat kā agrāk, tāpat kā vienmēr, viņš uzreiz bija pieņēmis lēmumu, neprātodams, kādos vārdos to izteikt, jo viņam aizvien bija grūti uzsākt sarunu, kā tas mēdz būt ar vientuļniekiem, medniekiem un piedzīvojumu meklētājiem. Un tikai tagad, kad stāvēju viņa priekšā, Ogistēns sāka mokoši rast izteiksmi savām pārdomām.

Pa to laiku priecīgi stāstīju, kā esmu atbraucis, kur pavadījis nakti un ka jutos gluži pārsteigts, ieraudzījis Molna kundzi pošam dēlu ceļā.

— Ak viņa tev jau pateica?— viņš vaicāja.

— Jā. Ceru, ka tas nebūs.ilgs ceļojums.

— Tas būs ļoti ilgs ceļojums.

Mirklī apjucis, juzdams, ka tūlīt ar vienu vienīgu vārdu sagraušu viņa apņēmību, neiedrošinājos vēl ko teikt un nezināju, kā lai iesāku savu vēstījumu.

Taču beidzot viņš pats it kā taisnodamies ierunājās:

— Serel,— viņš sacīja,— tu zini, ko man nozīmēja noslēpumainais piedzīvojums Sentagatā. Tā bija manas dzīves jēga un cerība. Ja cerība zaudēta, ko es varu iesākt?... Kā gan lai dzīvo tāpat kā visi citi!

Zini, tur, Parīzē, es mēģināju tā dzīvot, kad redzēju, ka viss beidzies un nav vairs nozīmes meklēt Zudušo muižu... Bet kā lai cilvēks, kurš ielūkojies paradīzē, piemērojas parastu ļaužu parastai dzīvei? Tas, kas citiem šķiet laime, man likās kaut kas smieklīgs. Un, kad reiz pavisam nopietni un no brīvas gribas nolēmu rīkoties kā visi, es uz ilgu laiku uzvēlu sev sirdsapziņas pārmetumus...

Sēdēju krēslā uz paaugstinājuma, noliecis galvu, draugā neskatīdamies, es nezināju, ko domāt par visiem šiem mīklainajiem paskaidrojumiem.

— Moln,— es sacīju,— tu galu galā varētu izteikties skaidrāk! Kam tev šis garais ceļojums? Jāizpilda kāds solījums?

— Patiešām,— viņš atbildēja.— Vai atceries solījumu, ko devu Francim...

— Ak tā,— es atvieglots noteicu,— un runa ir tikai

par to?

— Par to. Un varbūt vēl jāizlabo kāda kļūda. Gan viens, gan otrs!...

Iestājās klusums, un, nolēmis sākt savu stāstu, es meklēju vārdus.

— Ir tikai viens ticams izskaidrojums,— Ogistēns turpināja.— Tiesa, es gribētu vēlreiz redzēt de Galē jaunkundzi, tikai redzēt... Bet tagad esmu pārliecināts, ka toreiz, kad iemaldījos Bezvārda muižā, es biju tik labs un tīrs, kāds nekad vairs nebūšu. Varbūt vienīgi nāvē, kā tev jau reiz rakstīju, es atkal atradīšu tā laika skaistumu...

Viņš mainīja toni un, pienācis man tuvāk, turpināja ar dīvainu kvēli:

— Bet paklausies, Serel! Šis jaunais notikums un garais

ceļojums, mana kļūda, kuru vajag labot, zināmā mērā ir turpinājums manam agrākajam piedzīvojumam...

Brīdi viņš mokoši centās kaut ko atcerēties. Es tikko biju palaidis garām izdevību iejaukties. Ne par kādu naudu negribēju to palaist garām otrreiz; un tad es sāku runāt — pārāk agri —, un es vēlāk rūgti nožēloju, ka nebiju noklausījies viņa atzīšanos līdz galam.

Izrunāju jau iepriekš sagatavotu teikumu, kas pašreizējam brīdim vairs nebija piemērots. Bez neviena žesta, tikai mazliet pacēlis galvu, es sacīju:

— Un ja nu es tev pavēstīšu, ka cerība vēl nav zudusi?...

Viņš palūkojās manī, tad, strauji novērsis skatienu, nosarka tā, kā nekad nebiju redzējis cilvēku nosarkstam: šķila, ka visas asinis saplūst sejā un skaļi pulsē deniņos.

— Ko tu gribi sacīt?— viņš beidzot tikko dzirdami nočukstēja.

Tad vienā paņēmienā izstāstīju visu, ko zināju, visu, ko biju darījis, un viss manā stāstā iegrozījās tā, it kā pati Ivonna de Galē būtu mani sūtījusi pie viņa.

Viņš drausmīgi nobāla.

Visa mana stāsta laikā — viņš to klausījās klusēdams, galvu mazliet plecos ierāvis, kā cilvēks, kurš pēkšņi pārsteigts un nezina, vai aizstāvēties, slēpties vai bēgt,— un es atceros, ka Molns mani pārtrauca vienu vienīgu reizi. Starp% citu pastāstīju, ka visas Sablonjēras ēkas ir nojauktas un agrākās muižas vairs nav.

— Redzi nu,— viņš sacīja, it kā būtu gaidījis attaisnojumu savai rīcībai un savam izmisumam,— redzi nu: vairs nav nekā...

Beigās biju pārliecināts, ka Molns pilnīgi tiks vaļā no savām mokām, sapratis, cik viss nu ir viegli un vienkārši, un pastāstīju par tēvoča Florentēna rīkotajiem zaļumsvēt-kiem, kuros de Galē jaunkundzei jāierodas jāšus un kuros

uzaicināts ari Molns... Bet viņš šķita galīgi apstulbis un joprojām klusēja.

— Tavs ceļojums tūlīt jāātliek,— es nepacietīgi sacīju,— iesim pateikt to tavai mātei...

Abi kāpām lejā uz pirmo stāvu.

— Tie zaļumsvētki?...— viņš stomīgi jautāja.— Vai man patiešām vajag uz tiem iet?

Bet paklausies,— es atteicu,— par to taču nav vairs ko runāt.

Viņš izskatījās tāds, it kā viņu kāds stumtu no muguras.

Apakšstāvā Ogistēns brīdināja Molna kundzi, ka es pusdienošu un vakariņošu pie viņiem, arī pārnakšņošu tepat un ka nākamajā dienā viņš noīrēs velosipēdu un brauks man līdzi uz Vjēnanseju.

— Ļoti jauki,— viņa sacīja, palocīdama galvu, it kā šādu ziņu būtu jau iepriekš paredzējusi.

Sēdēju mazajā viesistabā, kuras sienas rotāja ilustrēti kalendāri, dunči ar izrakstītiem spaliem un sudāniešu blašķes, ko no tāliem ceļojumiem bija atvedis Molna kundzes brālis — vecs jūras kājnieks.

Pirms azaida Ogistēns uz brīdi atstāja mani istabā vienu un blakus telpā, kur māte bija sakravājusi ceļasomas, paklusām viņai sacīja, lai tās neizsaiņo — ceļojumu var vienīgi uz kādu laiku atlikt...

ZAĻUMSVĒTKI

Uz Vjēnansejas ceļa es tikai ar pūlēm spēju sekot Ogistēnam. Mans draugs drāzās kā īsts sacīkšu braucējs. Viņš nekāpa nost no divriteņa pat stāvos pakalnos. Iepriekšējās dienas neizprotamo vilcināšanos nomainījusi drudžaina nervozitāte, vēlēšanās, cik vien driz iespējams, nokļūt galā, un tas mani pat mazliet biedēja. Krusttēva

mājā viņš bija tikpat nepacietīgs, šķita, ka līdz pat brīdim, kad nākamajā lītā ap desmitiem visi bijām sakāpuši ratos un gatavi doties uz upmalu, viņu nekas

nespēj ieinteresēt.

Bija augusta beigas, vasara sliecās uz rudens pusi. Dzeltējuma skarto kastaņu tukšās čaulas jau sāka krist uz baltajiem ceļiem. Brauciens nebija ilgs; Objēru ferma Sēras malā atradās nepilnu divu kilometru attālumā no Sablonjēras. Laiku pa laikam sastapām cilu zaļumsvētku viesu pajūgus un pat jaunus cilvēkus jāšus — tos Floren-tēns pats uz savu galvu bija uzaicinājis de Galē kunga vārdā. Tāpat kā toreiz, kāzu dienā, viesu pulkā bija salūgti gan bagāti, gan nabagi, muižu īpašnieki un zemnieki. Mēs redzējām ar velosipēdu atbraucam arī Žasmēnu Delušu, ko sargs Baladjē reiz bija iepazīstinājis ar manu tēvoci.

— Redzi, tur viņš ir,— Delušu ieraudzījis, Molns sacīja,— cilvēks, kuram rokā bija visa noslēpuma atminējums, ko mēs meklējām līdz pat Parīzei! Te jau trakam jākļūst!

Cik Molns pameta skatienu uz Zasmēna pusi, tik viņa niknums pieņēmās. Turpretim Delušs, domādams, ka esam viņam lielu pateicību parādā, līdz pat galam brauca cieši blakus mūsu pajūgam. Varēja manīt, ka viņš, lai arī diezgan nesekmīgi, bija pūlējies uzcirsties un viņa apdilušo svārku stūri kūļājās gar velosipēda dubļu aizsargiem.

Kaut arī viņš visiem spēkiem centās būt patīkams, viņa vecišķā seja nevienam neiedvesa draudzīgas jūtas. Man puiša bija pat mazliet žēl. Bet pret kuru gan es tajā dienā nejutu žēlumu?...

Nekad nespēju atcerēties šos zaļumsvētkus bez tumšām, gandrīz smacējošām skumjām. No šīs dienas biju gaidījis tik daudz prieka! Šķita, ir apvienojies viss, lai darītu mūs laimīgus. Un laimīgi bijām tik īsu mirkli...

Taču Sēras krasti bija bezgala skaisti! Upmalā, kur apmetāmies, viegli nolaidenā krasta nogāze bija noklāta zaļām pļaviņām, tās gluži kā mazītiņus dārziņus ieskāva kārklājs. Upes pretējā krastā slējās pelēki, stāvi un klinšaini pakalni; uz tālākajiem pauguriem starp eglēm vīdēja mazas romantiskas pilis ar tornīšiem. Reizēm tālumā atskanēja Preveranžas pils medību suņu rejas.

Uz šejieni bijām atbraukuši pa mazu celiņu labirintu — vietām tie bija akmeņaini, vietām smilšaini, un upes tuvumā apakšzemes avoti tos pārvērta par strautu gultnēm. Braucot mums piedurknēs ķērās meža jāņogulāju zari. Un brīžiem mēs ienirām gravu dzestrajā ēnā, brīžiem turpretim, izbraukuši klajumā, iznirām plašas ielejas gaismas palos. Tālu otrā krastā, mums tuvojoties, kāds uz klintīm notupies vīrs gausi cilāja makšķeres. Mīļais dievs, kāds skaistums visapkārt!

Apmetāmies maurā bērzu jaunaudzes vidū. Tas bija plašs, līdzens zālājs, kur, šķiet, pietika vietas nebeidzamām rotaļām.

Zirgus izjūdza un aizveda uz Objēru fermu. Koku ēnā sāka izsaiņot ēdienus un pļavā uzstādīja līdzpaņemtos tēvoča Florentēna saliekamos galdiņus.

Šajā brīdī bija vajadzīgi brīvprātīgie, kas stāvētu pie lielceļa un parādītu pēdējiem viesiem, kur esam apmetušies. Es tūlīt piedāvājos to darīt; Molns nāca man līdzi, un mēs stājāmies sardzē pie uzkaru tilta, kur krustojās vairākas takas un Sablonjēras ceļš.

Gaidīdami mēs staigājām šurpu turpu, runājām par pagātni un kā mācēdami mēģinājām izkliedēt sasprindzinājumu. No Vjēnansejas atbrauca vēl viens pajūgs ar nepazīstamiem zemniekiem, kuriem bija līdzi pieaugusi meita ar lentēm matos. Un vairāk neviena. Ak jā, vēl trīs bērni ēzeļa vilktos ratiņos — Sablonjēras vecā dārznieka bērni.

Bet tajā brīdi ēzelis iespītējās un tālāk negāja, bērni izlēca no ratiem to bakstīt, vilkt un sist, cik jaudas; tad Molns sarūgtināts sacīja, ka laikam ir maldījies...

— Šķiet, es viņus pazīstu,— Molns sacīja.— Man liekas, viņi bija tie, kuri toreiz — pirmaja svētku vakarā — paņēma mani aiz rokas un aizveda vakariņās...

Es pajautāju bērniem, vai viņi pa ceļam nav redzējuši de Galē kungu un jaunkundzi. Viens teica, ka nezinot, otrs atbildēja: «Laikam jau sastapām gan, kungs.» Un tā mēs gudrāki netikām. Beidzot viņi atkal sāka virzīties lejup uz pļavu — vieni vilka ēzeli aiz pavadas, otri stūma ratus, t Joprojām gaidījām. Molns nenovērsdamies raudzījās uz Sablonjēras ceļa pagriezienu, un viņa skatienā jautās : tādas kā bailes ieraudzīt nākam jaunavu, kuru viņš tik ilgi bija meklējis. Viņu atkal pārņēma dīvainas, gandrīz smieklīgas dusmas uz Zasmēnu. No laucītes, kurā bijām uzrāpušies, lai pārredzētu lielāku ceļa gabalu, lejā pļavā pamanījām bariņu viesu, kuru vidū dižojās Delušs.

— Paskaties, kā tas muļķis tur sludina,— Molns sacīja.

Un es viņam atbildēju:

— Liec viņu mierā! Nabaga zēns dara, ko spēj.

Ogistēns nerimās. Lejā no biezokņa laikam izskrēja

kāds zaķis vai vāvere. Zasmēns, gribēdams pierādīt savu brašumu, izlikās to ķeram.

— Paskat tik! Tagad viņš skrien...— Molns noteica, it kā tā būtu nepārspējama varonība.

Šoreiz es nespēju novaldīt smieklus. Molns arī iesmējās, bet tas bija tikai īss jautrības mirklis.

Aizritēja vēl ceturtdaļstunda, un viņš ieteicās:

— Un ja nu viņa nemaz neatnāk?

Es atbildēju:

— Bet viņa taču apsolīja! Esi pacietīgāks!

Viņš atkal lūkojās uz ceļu. Beidzot viņš šo nežēlīgo gaidīšanu vairs nespēja izturēt.

— Paklausies,— Ogistēns sacīja,— es iešu lejā pie pārējiem. Nezin kāpēc man šķiet, ka pašlaik viss ir pret mani: ja es palikšu šeit, es jūtu, viņa neatnāks nekad — tas nemaz nav iespējams, ka tūlīt uz šī te ceļa parādītos viņa.

Un viņš atgriezās pļavā, atstādams mani vienu. Pagājos kādus simt metrus pa celiņu, lai tikai nosistu laiku. Un pirmajā līkumā ieraudzīju Ivonnu de Galē. Viņa kā amazone sēdēja vecā, baltā zirgā, kurš torīt bija tik jestrs, ka viņai vajadzēja pievilkt pavadu, lai tas nesāktu rikšot. Zirgam pa priekšu klusēdams gausi čāpoja de Galē kungs. Acīmredzot viņi pa ceļam ik pa gabaliņam bija mainījušies, katrs savu reizi sēzdamies vecā klepera mugurā.

Ieraudzījusi mani vienu, meitene pasmaidīja, veikli nolēca zemē, atdeva pavadu tēvam un nāca man pretī — es skriešus metos uz viņu pusi.

— Priecājos, ka esat viens,— viņa sacīja.— Veco Beli-zāru uzdrošinos rādīt vienīgi jums, nevaru arī to atstāt kopā ar citiem zirgiem. Tas ir pārāk neglīts un pārāk vecs, turklāt es mūžīgi baiļojos, ka citi zirgi varētu to ievainot. Bet es neiedrošinos kāpt mugurā nevienam citam zirgam, un, kad Belizārs nobeigsies, es nekad vairs nejāšu.

Jutu, ka de Galē jaunkundze, tāpat kā Molns, zem valdzinošā rosīguma, zem šķietami mierīgā laipnīguma slēpj nepacietību, gandrīz vai bailes. Viņa runāja ātrāk nekā parasti. Kaut arī vaigi viņai bija sasārtuši, ap acīm un uz pieres varēja manīt stipru bālumu, kas liecināja par briesmīgu saviļņojumu.

Nolēmām Belizāru piesiet pie koka birzītē netālu no ceļa. Vecais de Galē kungs, kā vienmēr klusēdams, izvilka no seglu somas pavadu un piesēja zirdziņu — man gan šķita, ka mazliet par zemu. Apsolīju atsūtīt no fermas sienu, auzas, salmus...

Un de Galē jaunkundze iegāja pļavā, tāpat kā manā iztēlē viņa parādījās ezermalā tajā rītā, kad Molns viņu ieraudzīja pirmo reizi.

Paņēmusi tēvu zem elkoņa, ar kreiso roku pieturēdama plato, vieglo apmetni, kas ietina viņas stāvu, meitene tuvojās viesiem reizē bazgala nopietna un bezgala bērnišķīga. Soļoju viņai blakus. Viesi, kas bija izklīduši vai gāja rotaļās pļavas viņā malā, tagad sapulcējās sagaidīt Ivonnu de Galē; bridi valdīja klusums, un visi vēroja viņu tuvojamies.

Molns bija iejucis jaunekļu bariņā, no kuriem viņš varētu atšķirties vienīgi ar garo augumu: taču blakus viņam bija gandrīz tikpat slaidi puiši. Viņš nedarīja neko, lai pievērstu sev uzmanību,— nepamāja ar roku, nepaspēra ne soli uz priekšu. Redzēju, ka viņš, pelēkās drānās ģērbies, acis nenovērsdams, kopā ar visiem lūkojas, kā skaistā meitene nāk aizvien tuvāk. Tomēr beigās es ieraudzīju, ka viņš samulsis neviļus pārlaiž delnu pēc zemnieku paražas skūtajai galvai, it kā gribētu noslēpties starp šiem jaunekļiem ar glītajām sasukām..

Tad visi ielenca de Galē jaunkundzi. Viņai stādīja priekšā puišus un meitenes, kurus viņa nepazina... Tuvojās mana biedra kārta;’un es jutos tikpat satraukts, cik satraukts droši vien bija viņš. Pavirzījos tā, lai pats varētu viņus iepazīstināt.

Taču, pirms paspēju bilst kādu vārdu, jaunava ar pārsteidzošu apņēmību un ncfpietnību piegāja pie viņa, teikdama:

— Es jau pazīstu Ogistēnu Molnu.

Un sniedza viņam. roku.

ZAĻUMSVĒTKI (Beigas)

Gandrīz tūlīt pie Ivonnas de Galē sasveicināties piegāja nupat atnākušie, un abi jaunieši tika izšķirti. Diemžēl sagadījās tā, ka brokastu laikā viņi nesēdēja pie viena galdiņa. Taču šķita, ka Molns ir atguvis pašapziņu un drosmi. Sēdēdams starp Delušu un de Galē kungu, iztālēm redzēju, ka biedrs man draudzīgi pamāj ar roku.

Tikai tad, kad svētki jau tuvojās beigām, kad it visur gāja vaļā rotaļas, peldēšanās, kad raisījās sarunas un jaunieši vizinājās ar laivu pa tuvējo dīķi, Molns atkal nonāca meitenes tuvumā. Kopā ar Delušu pļāpājām, sēdēdami līdzatvestajos dārza krēslos, kad de Galē jaunkundze atnāca pie mums, mierīgi pametusi jauniešu bariņu, kurā viņa, šķiet, garlaikojās. Atceros, viņa mums jautāja, kāpēc noairējam pa Objē ezeru kā citi.

— Pēcpusdienā mēs apmetām dažus līkumus,— es atbildēju.— Bet airēšana ir gaužām vienmuļa, un mēs drīz nogurām.

— Kāpēc tad jūs nevizināties pa upi?— viņa vaicāja.

— Straume ir pārāk stipra, tā var mūs aizraut prom.

— Būtu vajadzīga,— bilda 'Molns,— motorlaiva vai tvaikonītis kā toreiz.

— Mums to vairs nav,— viņa gandrīz čukstus atbildēja,— mēs tos pārdevām.

Iestājās neērts klusums.

Žasmēns to izmantoja, paziņodams, ka piebiedrosies de Galē kungam.

— Es labi zinu, kur viņu meklēt.

Dīvaina sagadīšanās! Šie tik ļoti atšķirīgie cilvēki bija viens otram iepatikušies 'un kopš rīta bija nešķirami. Pievakarē de Galē kungs uz brīdi pasauca mani sānis un sacīja, ka man ir ar taktu, godbijību un visādām citām labām īpašībām apveltīts draugs. Varbūt viņš pat bija Delušam uzticējis Belizāra noslēpumu un vietu, kur zirgs piesiets.

Nodomāju, ka man arī vajadzētu iet prom, bet jutu, ka abi jaunieši ir tik neveikli, tik satraukti viens otra klātbūtnē, ka atzinu par prātīgāku palikt pie viņiem.

Nedz Zasmēna taktiskums, nedz mana uzmanība neko daudz nelīdzēja. Viņi sarunājās. Taču Molns ar stūrgal-vilni, kuru pats droši vien neapzinājās, atkal un atkal atcerējās tās tālās, dienas brīnumus, un ik reizi jaunava, kurai tas bija bezgala mokoši, bija spiesta atkārtot, ka viss ir izputējis: tik neparastais un sarežģīti būvētais vecais nams nojaukts; lielais dīķis nosusināts un aizbērts; bērni burvīgajos tērpos izklīduši...

— Ak tā!— Molns tikai izsaucās ar tādu izmisumu, it kā ikviena no šī posta liecībām vērstos pret meiteni vai pret mani.

Mēs gājām visi trīs blakus. Veltīgi pūlējos izkliedēt skumjas, kas pārņēma mūs visus. Molns atkal kā apmāts uzdeva netaktiskus jautājumus. Viņš prasīja paskaidrojumus par visu, ko toreiz bija redzējis: par mazajām meitenēm, vecās karietes kučieri, sacīkšu ponijiem.

—...Ari poniji pārdoti? Muižā zirgu vairs nav?

Meitene atbildēja, ka zirgu vairs nav. Belizāru viņa nepieminēja.

Tad Ogistēns atcerējās priekšmetus, kuri atradās viņa istabā: kandelabrus, lielo spoguli, veco, salauzto lautu... Viņš taujāja par to visu ar dīvainu dedzību, it kā gribēdams pārliecināties, ka no viņa skaistā piedzīvojuma nav palicis pāri itin nekas, ka meitene nevar viņam dot pat ne atlauzu, kas liecinātu, ka viņi abi nav sapņojuši,— tā nirējs iznes no jūras dibena tikai oļus un aļģes.

Mēs ar de Galē jaunkundzi spējām vienīgi skumji smaidīt, un viņa nolēma Molnam visu izskaidrot:

— Jūs nekad Vairs neredzēsiet skaisto pili, ko mēs ar de Galē kungu bijām uzposuši par prieku nabaga Francim.

Mēs visu mūžu darījām tikai to, ko viņš vēlējās... Viņš bija tik neparasts, tik valdzinošs jauneklis! Bet viss izgaisa reizē ar viņu tajā nenotikušās saderināšanās vakarā.

De Galē kungs jau tad bija izputējis, tikai mēs to nezinājām. Francis bija sataisījis parādus, un viņa agrākie biedri, uzzinājuši par brāļa pazušanu, tūlīt ieradās tos atprasīt no mums. Tagad esam nabagi; de Galē kundze ii mirusi, un dažās dienās esam zaudējuši visus draugus.

Pat ja Francis atgrieztos, ja viņš nav miris, ja viņš atrastu savus draugus un līgavu; ja nenotikušās kāzas beidzot notiktu un viss atkal būtu kā senāk,— vai tad pagātne var atgriezties?

— Kas zina...— Molns domīgi noteica. Un viņš nejautāja vairs neko.

Visi trīs klusēdami soļojām pa īso, jau padzeltējušo zāli: Ogistēnam labajā pusē gāja meitene, kuru viņš bija iedomājies zudušu uz visiem laikiem. Kad Molns uzdeva kādu no saviem nežēlīgajiem jautājumiem, viņa atbildēdama lēnām pagrieza uz viņa pusi maigo, bažīgo seju; un reiz, runādama ar Ogistēnu, viņa ar neaizsargāta cilvēka uzticību viegli uzlika delnu uz viņa rokas. Kāpēc lielais Molns palika tik svešs, it kā viņš nebūtu atradis meklēto un nekas cits viņu nespētu interesēt? Pirms trim gadiem tāda laime viņam būtu iedvesusi bailes, viņš no tās varbūt sajuktu prātā. Kur tad radies šis tukšums, šī atsvešinātība, kas tagad viņā mājoja?

Tuvojāmies birzij, kur de Galē kungs no rīta piesēja Belizāru; saule sliecās uz rieta pusi, un mūsu ēnas zālē stiepās garumā; no pļavas otras malas kā priecīga dūkoņa skanēja tāluma pieklusinātas rotaļās ejošu zēnu un meiteņu balsis, un mēs, brīnumaina miera ieskauti, klusējām, kad piepeši izdzirdām aiz mežiņa kādu dziedam upmalā Objē fermas pusē. Tā bija jauna un tāla balss — kāds droši vien dzina lopus dzirdīt, melodijai bija dejas ritms, bet dziedātājs to stiepa un locīja kā senlaicīgu sēru balādi:

Kurpītes sarkanās...

Paliec sveiks, mīļais...

Kurpītes sarkanās...

Ardievu uz mūžiem...

Molns pacēla galvu un klausījās. Tas nebija nekas -sevišķs, tikai viena no dziesmiņām, ko dziedāja aizkavējušies zemnieki Bezvārda muižā, kad viss jau bija pagalam... Nekas vairāk kā atmiņas — visbēdīgākās — par skaista- . jām dienām, kas vairs neatgriezīsies.

— Vai jūs dzirdat?—Molns čukstēja.— Es iešu paska-tīties, kas tur ir,

Un viņš iesteidzās mežiņā. Gandrīz tajā pašā brīdī balss apklusa. Vēl mirkli varēja dzirdēt, kā gans attālinā- J damies svilpj kopā lopus; un tad nekas vairs nebija saklausāms.

Palūkojos uz meiteni. Domīga un nomākta viņa raudzījās- biežņā, kur tikko bija pazudis Molns. Cik daudzreiz ^ viņa vēlāk nolūkosies uz ceļu, pa kuru uz visiem laikiem * aizgājis Molns! _ ,

Viņa pagriezās uz manu pusi.

— Viņš nav laimīgs,— meitene sāpīgi sacīja un piebilda;—Un varbūt es-neko nespēju‘darīt viņa labā?

Es lāgā nezināju, ķo atbildēt, baidīdamies, ka Molns, -kurš laikam gan vienā rāvienā bija aizskrējis līdz fermai un tagad varēja kuru katru mirkli caur mežu .atgriezties, . ' varētu dzirdēt ’mūsu sarunu. Tomēr gribēju meitenei iedvest cerību, sacīt, lai'viņa nebaidās būt stingrāka pret ' i lielo puisi', ka Molnu acīmredzot nomāc kāds noslēpums, ko viņš nekad- nespēs uzticēt nevienam, pat viņai ne,— kad piepeši birzītes otrā malā atskanēja kliedziens; tad izdzirdām zirga pakavu klaboņu un saraustītu sarunu;..

Tūlīt sapflratu — kaut kas atgadījies ar veco Belizāru — un skriešus metos uz Vietu, kur bija dzirdama kņada. De Galē jaunkundze pa gabaliņu man sekoja. Pļavas otrā , mālā laikam bija pamanīta-mūsu rīcība, jo, iedams iekšā’ biežņā, dzirdēju aiz muguras skrienošu cilvēku saucienus. •

Pārāk zemu piesietais Belizārs bija ar vienu kāju sapinies pavadā; tas nebija kustējies līdz brīdim, kad de Galē kungs un Delušs pastaigājoties piegāja tam pavisam

tuvu; izbijies un neparastā auzu daudzuma uzbudināts, vecais zirgs bija sācis trakot; abi vīrieši mēģināja atbrīvot dzīvnieka kāju no cilpas, bet rīkojās tik neveikli, ka iepina to vēl ciešāk, turklāt zirgs kuru katru mirkli varēja viņiem pamatīgi iespert. Tieši tajā brīdī Molns, atgriezdamies no Objē fermas, viņus ieraudzīja. Pārskaities par 'tādu nemākulību, viņš abus tā aizgrūda, ka viņi gandrīz iekrita krūmos. Ļoti uzmanīgi, ar vienu veiklu kustību viņš atbrīvoja Belizāra kāju. Taču bija par vēlu — nelaime jau bija notikusi; zirgam bija vai nu pārrauts nervs, vai kaut kas lauzts, jo viņš stāvēja, galvu bēdīgi nokāris, ar šķībi nošļukušiem segliem mugurā, pievilcis pie vēdera drebošo kāju. Molns noliecās un klusēdams to taustīja.

Kad viņš pacēla galvu, gandrīz vīsi "svētku viesi bija sanākuši apkārt, bet Ogistērts nevienu neredzēja, viņš bija gluži sarkans aiz dusmām. . * ,

— Es gribētu zināt,— viņš kliedza,— kas varēja lopiņu tā piesiet! Un «visu dienu turēt apseglotu! Un.kuram ienāca prātā seglot šo veco zirgu, kuru varētu jūgt vienīgi vieglos ratos!

Delušs gribēja kaut ko sacīt — uzņemties visu vainu.

— Labāk klusē! Tas ir arī tavs darbs! Es redzēju g«n, kā tu vilki pavadu, kad gribēji atpiņķēt!.

Un, atkal noliecies, viņš ņēmās ar delnu berzēt Belizāra potīti.

De Ģalē kungs, kurš vēl nebija bildis ne vārda, muļķīgā kārtā sāka runāt. Viņš šļupstēja: *

— Jūras virsnieki ir paraduš... Mans zirgs...

Molns, stipri pietvīcis, bet .jau mazliet nomierinājies, pagrieza galvu uz vecā vīra pusi un jautāja:

— Ak tas.ir jūsējais?

Cerēju, ka viņš mainīs toni, atvainosies. Molns brīdi smagi elpoja. Un es sapratu, ka viņš ar rūgtu, izmisuma pilnu prieku padara stāvokli vēl nopietnāku, uz visiem laikiem sadedzina tiltus; viņš izaicinoši sacīja:

— Par to es jūs apsveikt nevaru.

Kāds ieteicās:

— Varbūt derētu vēss ūdens... Ja ievestu braslā...

— Vajag,— viņam neatbildēdams, sacīja Molns,— tūlīt pat, nezaudējot ne mirkli, kamēr šis vecais zirgs vēl spēj paiet, aizvest to uz stalli un nekad vairs nevest ārā.

Vairāki jauni cilvēki tūlīt piedāvājās palīdzēt. Bet de Galē jaunkundze viņus noteikti, ar pateicību atraidīja. Pietvīkušu seju, tikko valdīdama asaras, viņa atvadījās no visiem, pat no galīgi apmulsušā Molna, kurš neiedrošinājās uz meiteni paskatīties. Viņa paņēma zirgu aiz pavadas tā, it kā sniegtu tam roku, drīzāk lai tuvotos nekā vestu... Vasaras nogales vējš uz Sablonjēras ceļa bija tik maigs un silts, ka šķita — pašlaik ir maijs, koku lapas drebēja liegā dienvidvējā... Noskatījāmies, kā viņa aiziet — pastiepusi roku no apmetņa apakšas, turēdama šaurajā plaukstā plato ādas pavadu. Tēvs smagiem soļiem gāja viņai blakus.

Cik skumji beidzās šie svētki! Pamazām visi vāca kopā savas mantas, savus traukus; krēsli tika salocīti, galdi izjaukti; pajūgi cits pēc cita aizbrauca, ļaudis māja ar cepurēm un lakatiņiem. Pļavā pēdējie palikām mēs ar Molnu un tēvocis Florentēns, kurš, tāpat kā mēs, klusēdams mocījās ar nožēlām un lielo vilšanos.

Arī mēs devāmies ceļā. Ērtos atsperratus straujā riksī vilka skaists sarkanbrūnis. Riteņi šņirkstēdami griezās uz ceļa, un drīz vien mēs ar Molnu, sēdēdami aizmugurējā sēdeklī, redzējām, kā pagaist skatienam mazais sānceļš, pa kuru bija aizgājis vecais Belizārs un tā saimnieki...

Un tad mans biedrs — es biju pārliecināts, ka viņš nekad neraud,— piepeši pagrieza pret mani ciešanu savilktu seju, un es redzēju, ka viņš nespēj valdīt asaras.

— Vai jūs varētu apturēt?— viņš palūdza, uzlikdams roku Florentēnam uz pleca.— Neraizējieties par mani. Es atgriezīšos viens pats kājām.

Un, ar roku atspiedies pret ratu dubļu aizsargu, viņš nolēca uz ceļa. Mums par lielu pārsteigumu, viņš devās atpakaļ un aizskrēja līdz sānceļam, kuram nesen bijām braukuši garām,— līdz Sablonjēras ceļam. Droši vien viņš iegāja muižā pa to pašu egļu aleju, pa kuru reiz jau bija gājis un kur, aiz egļu zemajiem zariem noslēpies blandoņa, noklausījās skaisto svešo bērnu noslēpumaino sarunu.

Tajā pašā vakarā, skaļi raudādams, viņš lūdza de Galē jaunkundzes roku.

VII KĀZU DIENA

Ir ceturtdiena februāra sākumā, skaista, salta februāra novakare ar stipru vēju. Pulkstenis — pusčetri, četri... Kopš pusdienlaika uz miestu dzīvžogiem vējā žūst veļa. Ik mājā ēdamistabas kamīna uguns gaismā atspīd spožās rotaļlietas, kuras atstātas atpūsties. Pa dienu piekusis bērns apsēžas blakus mātei un lūdz, lai viņa pastāsta par savu kāzu dienu...

Tam, kurš nevēlas būt laimīgs, pietiek tikai uzkāpt bēniņos, un viņš līdz vakaram varēs klausīties aurojošā un gaudojošā vētrā, kura nes nelaimi kuģiniekiem; viņam vajag tikai iziet ārā uz ceļa, un vējš strauji piespiedīs šalli pie mutes kā negaidītu sirsnīgu skūpstu, no kura uznāk raudas. Bet tas, kam mīļa laime, lai iedomājas Sablonjēras māju dubļaina ceļa malā, namu, kur mans draugs Molns atgriezies kopā ar Ivonnu de Galē — kopš pusdienlaika viņa ir Ogistēna sieva.

Saderināšanās laiks ilga piecus mēnešus. Tas bija kluss, tikpat kluss, cik trauksmaina bija pirmā satikšanās. Molns ļoti bieži brauca uz Sablonjēru — gan ar velosipē-

du, gan pajūgu. Biežāk nekā divas reizes nedēļā de Galē jaunkundze, kura šuva vai lasīja pie lielā loga klajuma un egļu meža pusē, gluži negaidot ieraudzīja strauji paslīdam gar aizkaru viņa slaido augumu, jo viņš vienmēr izvēlējās apkārtceļu — aleju, pa kuru bija pirmoreiz iegājis pilī. Taču tas palika vienīgais — turklāt klusais pagātnes atgādinājums. Šķita, ka laime ir iemidzinājusi Molna nesaprotamo satraukumu.

Piecos mierīgajos mēnešos norisinājās vairāki nenozī- . mīgi notikumi. Mani iecēla par skolotāju Senbenuādeša-mas ciemā. Īstenībā Senbenuā nav nekāds ciems. Tā sastāv no tālos laukos izkaisītām fermām, un skolas nams gluži viens slejas pakalnā, ceļa malā. Mana dzīve rit visai vientulīgi; bet, ejot pārtiešām pa laukiem, līdz Sablonjē-rai var aizkļūt četrdesmit piecās minūtēs.

Delušs tagad dzīvo pie sava tēvoča, mūrnieka un būvuzņēmēja, Vjēnansejā. Drīz viņš pats kļūs par saimnieku tēvoča vietā. Viņš bieži mani apciemo. Izpildot de Galē jaunkundzes lūgumu, Molns tagad ir ļoti laipns pret 2asmēnu.

Tā kļūst saprotams, kāpēc ap pulksten četriem pēcpusdienā, kad visi kāzu viesi jau bija .prom, mēs abi divi vēl ģ klaiņojām ap Sablonjēru.

Laulības notika pusdienlaikā tik klusi, cik vien iespējams, vecajā Sablonjēras kapelā,, kas nebija nojaukta un, pa pusei ieslēpusies eglēs, stāvēja tuvējā pakalna nogāzē.

Ātri tika paēstas pusdienas, un Molna kundze, Serela kungs, Millija, Florcntēns un pārējie iekāpa pajūgos. | Palikām vienīgi mēs ar 2asmēnu.

Mēs klīstam pa mežu aiz Sablonjēras mājas, gar lielu atmatu, kur agrāk atradās tagad nojauktās muižas ēkas. Mūs kremt nemiers, kaut arī negribam tajā atzīties un i paši nesaprotam tā cēloni. Veltīgi nopūlamies izkliedēt drūmās domas un pievilt savas bailes, bezmēr-ķīgās pastai- ī gas laikā viens otram rādīdami zaķu migas vai trušu i

svaigi izkašņātu zemi... kādu zvēriem izliktu cilpu... malumednieka pēdas... Taču atkal un atkal mēs atgriežamies jaunaudzes malā, no kuras var redzēt kluso māju ar slēgtām durvīm...

Zem lielā loga ar žalūzijām egļu meža pusē ir vēja šaustītu nezāļu pārņemts koka balkons. Logu rūtīs atspīd blāzma kā no liesmojošas uguns. Brīdi pa brīdim gar logu aizslīd kSda ēna. It visur — gan apkārtējos laukos un sakņu dārzos, vienīgajā no agrākajām saimniecības ēkām palikušajā fermā — valda klusums un vientulība. Fermeri aizgājuši uz pilsētiņu nosvinēt savu saimnieku laimi.

Laiku pa laikam sīka, smidzīga lietus pilns vējš slapji iecērtas sejā un atnes nomaldījušās klavieru skaņas. Tur lejā, namā ar slēgtajām durvīm, kāds spēlē; Brīdi apstājas ieklausīties klusumā. Sākumā nojaušu it* kā ļoti tālu, drebošu balsi, kura tikko iedrošinās izdziedāt savu prieku... Tā skan kā mazas meitenes smiekli, kura savā istabā sameklējusi visas rotaļlietas un izbērusi drauga priekšā... Iedomājos arī biklo prieku, ar kādu sieviete, apvilkusi skaistu tērpu, ir gatava* parādīties tajā un šaubās, vai patiks... Šī man svešā melodija ir arī lūgsna, lūgums laimei nebūt* pārāk nežēlīgai, sveiciens un nomešanās ceļos lainles priekšā...

Es domāju: «Beidzot viņi ir laimīgi. Molns ir tur, pie viņas...»

To zināt, būt drošam par to — tas ir pietiekami, lai tāds labs bērns, kāds esmu es, justos apmierināts līdz sirds dziļumiem.

Domās iegrimis, ielejas valgā vēja kā jūras putu saslapinātu seju — es šajā brīdī jūtu kādu roku pieskaramies plecam.

— Pārklausies!— čukst Zasmēns.

Palūkojos viņā. Viņš ar zīmēm rāda, lai nekustos; un arī viņš klausās, galvu noliecis un uzacis saraucis.

VIII FRANČA SAUCIENS

— Ū-u!

Tagad es dzirdu. Tas ir signāls, sauciens, augsta un zema toņa apvienojums. Nu es atceros: tā kliedza garais komediants, kad pie skolas žoga aicināja savu jaunāko biedru. Tas ir sauciens, kuru dzirdot — Francis lika mums zvērēt — mēs dosimies pie viņa, lai kur un lai kad viņš sauktu. Bet ko viņš grib tieši te, tieši šodien?

— Kliedz lielajā eglājā pa kreisi,— es saku.— Droši vien kāds malumednieks.

2.asmēns purina galvu.

— Tu labi zini, ka tā nav,— viņš atbild.

Tad klusāk piebilst:

— Kopš rīta viņi abi divi ir te tuvumā. Ap vienpadsmitiem pārsteidzu Ganašu, viņš glūnēja laukā pie kapelas. Mani ieraudzījis, viņš aizmuka. Abi droši vien atbraukuši no tālienes ar velosipēdiem, jo Ganašs bija notašķījies ar dubļiem līdz pusmugurai.

— Bet ko viņi te meklē?

— Es nezinu. Taču ir skaidrs, ka mums viņi jāpadzen. Nedrīkst ļaut viņiem klaiņot te apkārt. Citādi atkal sāksies visvisādi trakumi...

Piekritu viņam, kaut arī skaļi to nesaku.

— Vislabākais,— es bilstu,— būtu viņus satikt, uzzināt, ko viņi grib, un vest abus pie prāta.

Salikuši lēnītiņām un klusiņām zogamies cauri jaunaudzei uz eglāju, no kura ar vienādiem starplaikiem skan stieptais sauciens — tas nemaz nebija tik žēlabains, taču mums abiem tas šķita ļaunu vēstošs.

Šajā meža daļā pa rindās sastādīto koku starpām var tālu redzēt, te grūti kādu pārsteigt nepamanītam un pārvietoties neredzamam. Nostājos vienā meža stūrī.

Zasmēns izraugās otru stūri, tā ka mums abiem ir pārskatāmas divas taisnstūra puses un neviens no klaidoņiem nevarēs pazust, iekams nebūsim uzsaukuši. Kad esam ieņēmuši savas pozīcijas, es sāku tēlot miera vēstnesi un saucu:

— Franci! Franci, nebaidieties!... Tas esmu es, Serels; gribu ar jums parunāt...

Brīdi valda klusums; grasos jau saukt vēlreiz, kad no paša eglāja viduča, līdz kuram mans skatiens lāgā nesniedzas, kāda balss pavēl:

— Palieciet savā vietā! Viņš tūlīt aizies pie jums.

Starp lielajām eglēm, kuras no tālienes izskatās saaugušas ciešāk kopā, sazīmēju uz manu pusi nākoša jaunekļa siluetu. Liekas, viņš ir nošķiedies ar dubļiem un novalkātās drēbēs; bikses pie potītēm saņemtas ar velosipēdista knaģiem, pārāk garos matus sedz veca, ar enkuru rotāta cepure; tagad redzu viņa novājējušo seju... Šķiet, viņš ir raudājis.

Man tuvodamies, Francis strikti noprasa:

— Ko vēlaties?— un viņa tonis ir ļoti augstprātīgs.

— Un jūs pats, Franci, ko jūs šeit darāt? Kāpēc nākat mulsināt laimīgos? Ko jums vajag? Pasakiet!

Izdzirdis tik tiešu jautājumu, viņš mazliet piesarkst, sastostās un atbild vienīgi:

— Esmu nelaimīgs, es esmu tik nelaimīgs..

Aptvēris .galvu ar rokām, viņš piespiežas pie koka

stumbra un sāk rūgti raudāt. Tad paejam dažus soļus pa eglāju. Sai vietā valda pilnīgs klusums. Nav pat vēja balss — to apklusina lielās egles mežmalā. Starp rindās sastādīto koku stumbriem atbalsojas un noklust vienīgi jaunekļa slāpētie šņuksti. Gaidu, kad krīze pāries, un, uzlicis roku viņam uz pleca, saku:

— Franci, nāciet man līdzi. Es jūs aizvedīšu pie viņiem Viņi jūs pieņems ka pazudušu bērnu, un visas nelaimes būs galā.

Bet viņš par to negrib ne dzirdēt. No asarām piesmakušā balsi, nelaimīgs, stūrgalvīgs un dusmīgs viņš atsāk:

— Tātad Molnam par mani vairs nav nekādas daļas? Kāpēc viņš neatbild, kad es saucu? Kāpēc viņš nepilda savu solījumu?

— Redziet, Franci,— es atbildu,— fantāziju un bērnišķību laiks ir pagājis. Nesatrauciet ar savām neprātlbām savu mīļo cilvēku — māsas un Ogistēna Molna laimi.

— Bet vienīgi viņš var mani glābt, jūs pats to labi zināt. Vienīgi viņš spēj atrast pēdas, ko es meklēju. Nu jau trīs gadus mēs ar Ganašu veltīgi klejojam pa Franciju. Es ticu vairs vienīgi jūsu draugam. Un nu viņš vairs neatsaucas. Viņš ir atradis savu zaudēto mīlestību. Kāpēc tad viņš tagad nevarētu padomāt par mani? Viņam jādodas ceļā. Ivonna noteikti ļaus viņam braukt... Viņa nekad nav man neko liegusi.

Viņš pagrieza pret mani putekļiem un dubļiem klāto seju, kurā asaras bija ievilkušas netīras svītras, pirms laika novecojuša, noguruša un satriekta pusaudža seju; ap acīm bija vasarraibumi, zods slikti skūts, garās pinkas kārās pāri apkaklei. Viņš bija sabāzis rokas kabatās un trīcēja pie visām miesām. Tas vairs nebija agrākais princis ubaga skrandās. Sirdi viņš, bez šaubām, bija vairāk bērns nekā jebkad agrāk: uzstājīgs, negudrs, gatavs ik mirkli krist izmisumā. Bet bija mokoši vērot tādu bērnišķību jau pieaugušā jauneklī... Agrāk viņā kūsāja tāds lepns jaunības spēks, ka ik trakulība šķita piedodama. Tagad, viņā raugoties, vispirms modās žēlums kā pret neveiksminieku, tad vēlēšanās pārmest bezjēdzīgo romantiska jaunekļa lomu, kuru viņš stūrgalvīgi joprojām tēloja. Un, beidzot, es tīri neviļus nodomāju, ka mūsu skaistais Francis ar cēlo mīlestību sirdi droši vien ir spiests zagt, lai vilktu dzīvību, tāpat kā viņa biedrs Ganašs... Būt tik lepnam un tik zemu krist!

— Ja es jums apsolītu, — bridi padomājis, sacīju, — ka pēc dažām dienām Molns metīsies cīņā jūsu dēļ, tikai jūsu dēļ?

— Viņam izdosies, vai ne? Vai  esat drošs par to?— viņš jautāja, zobiem klabot.

— Domāju gan. Ja piedalās viņš, viss kļūst iespējams!

— Bet kā es to uzzināšu? Kas man pateiks?

— Jūs ieradīsieties te tieši pēc gada šajā pašā stundā: jūs te sastapsiet meiteni, kuru mīlat.

To sakot, man ne prātā nenāca traucēt jaunlaulātos, nolēmu sīkāk iztaujāt Muanelu un pats sameklēt meiteni.

Klaidonis vērās man acis ar tiešām apbrīnojamu vēlēšanos ticēt. Viņam bija piecpadsmit gadu, patiešām ne vairāk kā piecpadsmit gadu!— viņš bija tāds pats pusaudzis, kādi mēs visi bijām Sentagatā tovakar, kad slaucījām klasi, kad visi trīs devām to bērnišķīgi baismo zvērestu.

Franci atkal pārņēma izmisums, kad viņam vajadzēja sacīt:

— Nu, tad mēs ejam.

Droši vien viņam sažņaudzās sirds, pārlaižot skatienu apkārtnes mežiem, kuri viņam atkal bija jāatstāj.

— Pēc trim dienām,— viņš sacīja,— mēs jau ceļosim pa Vāciju. Ratus atstājām ļoti tālu no šejienes. Tad gājām bez apstājas trīsdesmit stundas. Cerējām, ka ieradīsimies laikā un aizvedīsim Molnu pirms laulībām, lai viņš varētu kopā ar mums meklēt manu līgavu, tāpat kā viņš meklēja Sablonjēras muižu.

Tad viņš atkal metās savā drausmīgajā bērnišķībā.

— Pasauciet savu Delušu,— Francis promiedams sacīja,— jo tas būs briesmīgi, ja es viņu sastapšu.

Noraudzījos, kā pelēkais stāvs partiazām izgaist starp eglēm. Pasaucu 2.asmēnu, un mēs atsākām pastaigu. Taču gandrīz tūlīt ieraudzījām Ogistēnu taisām ciet mājas slēģus, un mūs pārsteidza kaut kas dīvains viņa kustībās.

IX LAIMĪGIE

Vēlāk es visos sīkumos uzzināju, kas noticis Sablonjēras mājā.

Pēc pusdienām Molns un viņa sieva, ko joprojām saucu par de Galē jaunkundzi, palika gluži vieni Sablonjēras viesistabā. Kad ciemiņi bija prom, vecais de Galē kungs atvēra durvis, ļaudams stiprajam vējam svilpojot iebrāzties mājā; pēc tam viņš devās uz Vjēnanseju un atgriezās tikai vakariņu laikā, lai visu aizslēgtu un nodotu rīkojumus fermeriem. Tad jaunos ļaudis vairs nesasniedza nekādi ārpasaules trokšņi. Vienīgi līdzenuma pusē kāds kails rožu krūma zars klauvēja pie rūts. Vējainajā ziemas dienā abi mīlētāji bija vieni paši ieslēgušies kopā ar savu laimi kā uz kuģa, kas tikko atstājis ostu.

— Uguns tūlīt izdzisīs,— de Galē jaunkundze sacīja un jau grasījās paņemt kādu pagali no kastes.

Bet Molns aizsteidzās viņai priekšā un pats piemeta ugunij malku.

Tad viņš satvēra meitenes izstiepto roku, un viņi palika tā stāvam, it kā viņus būtu pārsteigusi kāda svinīga vēsts, kuru nav iespējams izteikt vārdos.

Vējš plosījās, un brāzmas šalkoja kā pārplūdusi upe. laiku pa laikam pār rūti slīpi noritēja kāda lietus lāse gluži kā pār ejoša vilciena logu.

Tad meitene atstāja Molnu. Viņa atvēra gaiteņa dūrvis un, noslēpumaini smaidīdama, pazuda. Brīdi Ogistēns puskrēslā palika viens... Maza sienas pulksteņa tikšķi atsauca atmiņā Sentagatas skolas ēdamistabu... Droši vien viņš nodomāja: «Šī taču ir tā māja, kuru tik ilgi meklēju; šis gaitenis kādreiz bija pilns čukstu un dīvainu tēlu...»

Tieši tajā brīdī viņš acīmredzot pirmoreiz izdzirda —

de Galē jaunkundze man vēlāk sacīja, ka arī viņa to dzirdējusi,— Franča pirmo saucienu mājas tuvumā.

Pēc tam jaunā sieviete varēja bez gala rādīt brīnumainās mantas, kuras bija atnesusi: rotaļlietas, bērnības fotogrāfijas — viņa markitantes apģērbā, viņa un Francis klēpī savai tik skaistajai mātei, arī visas atlikušās agrāko laiku jaukās kleitiņas: «Un šo te, ziniet, es valkāju ap to laiku, kad jūs mani iepazināt, kad jūs, šķiet, sākāt mācīties Sentagatas skolā...»— Molns neko nedz vairs redzēja, nedz dzirdēja.

Tomēr kādā mirklī viņš laikam aptvēra savu ārkārtējo, savu neiedomājamo laimi.

— Jūs esat te,— viņš teica piesmakušā balsī, it kā no šiem vārdiem vien viņam sāktu reibt galva,— jūs ejat garām galdam, un jūsu roka brīdi uz tā atdusas...

Un vēl:

— Kad mana māte bija jauna, viņa tāpat paliecās uz priekšu, ar mani runādama... Un kad viņa sēdās pie klavierēm...

Tad de Galē jaunkundze sacīja, ka varētu paspēlēt, pirms iestājas tumsa. Bet viesistabas stūrī biezēja krēsla, un vajadzēja iedegt sveci. Iesarkanais abažūrs vēl vairāk iekvēlināja viņas vaigos sārtumu, kurš liecināja par dziļām bažām.

Tajā brīdī es mežmalā izdzirdu trīsošo melodiju, ko mums atnesa vējš un ko drīz pārtrauca abu neprātīgo otrais sauciens — viņi eglājā bija pienākuši mums pavisam tuvu.

Molns ilgi klausījās meitenes spēlē, klusējot raudzīdamies pa logu. Vairākkārt viņš pavērās maigajā, šaubu un nemiera pilnajā sejā. Tad viņš piegāja pie Ivonnas un vieglītiņām uzlika roku uz viņas pleca. Viņa juta uz sava kakla maigo glāstu un nezināja, kā uz to atbildēt.

— Tumst,— Ogistēns beidzot sacīja.— Iešu aizvērt slēģus. Bet jūs spēlējiet...

Kas tobrīd norisinājās šajā neizdibināmajā, svešādajā sirdi? Es bieži sev to jautāju un uzzināju tikai tad, kad bija jau par vēlu. Vai to krernta nezināmi sirdsapziņas pārmetumi? Neizskaidrojamas nožēlas? Bailes redzēt izgaistam savās rokās šo brīnumaino laimi, ko viņš tik cieši turēja? Bet varbūt — briesmīga vēlēšanās tūlīt pat neglābjami satriekt šo iekaroto brīnumu?

Viņš gāja ārā lēniem, klusiem soļiem, vēlreiz atskatījās uz savu jauno sievu. Mēs no mežmalas redzējām, kā viņš vilcinādamies vispirms aizver vienu slēģi, tad pamet mulsu skatienu uz mūsu pusi, pēc tam aizver otru slēģi un piepeši sāk skriet uz mežmalu, kur mēs stāvējām. Viņš bija klāt, iekams iedomājāmies atkal paslēpties. Viņš mūs ieraudzīja, kad grasījās kāpt pāri nesen ierīkotajam pļavas dzīvžogam. Ogistēns palēca sānis. Atceros viņa apjukumu, līdzību vajātam zvēram... Molns izlikās griežamies atpakaļ, lai pārlēktu pāri dzīvžogam strauta pusē.

Es uzsaucu: .

— Moln! Ogistēn!

Bet viņš pat. nepagrieza galvu uz manu pusi. Tad, pārliecināts, ka vienīgi šādi vārdi var. viņu apturēt, es saucu* vēlreiz:

— Francis ir te! Apstājies!

Beidzot viņš apstājās. Elsdams un neļaudams man kaut ko bilst, viņš teica:

— Viņš-ir te! Ko viņam vajag?

— Viņš ir nelaimīgs,— es atbildēju.— Viņš bija nācis .lūgt tevi palīgā, lai atrastu to, ko pazaudējis.

— Ak’tā...— Ogistēns teica, noliekdams galvu.— Es jau domāju... Es tā pūlējos šo domu atvairīt... Bet kur viņš ir? Stāsti labi ātri!

Sacīju, ka Francis aizgājis un Molns nekādā ziņā tagad vairs nevar viņu panākt. Tas Ogistēnu gluži satrieca. Viņš svārstījās, paspēra dažus soļus un apstājās. Šķita, ka šaubas un skumjas sasniegušas galējo robežu. Pastāstīju,

ko esmu viņa vārdā Francim apsolījis. Sacīju, ka esmu norunājis tikšanos pēc gada šajā pašā vietā.

Parasti tik mierīgais Ogistēns tagad bija ārkārtīgi satraukts un nepacietīgs.

— Kāpēc tu to izdarīji!—viņš iesaucās.— Protams, es varu viņu glābt. Bet tas jādara tūlīt pat. Man viņš jāsatiek, jārunā ar viņu, lai viņš man piedotu un es visu vērstu par labu... Citādi es nevaru atgriezties tur...

Un viņš pavērsās uz Sablonjēras mājas pusi.

— Tātad,— es .sacīju,— kāda bērnībā dota solījuma dēļ tu gribi sagraut savu laimi.

— Ak, ja būtu tikai šis solījums,— viņš atbildēja.

Un tā es uzzināju, ka šos divus jaunos cilvēkus saista vēl kaut kas, taču nespēju uzminēt, kas īsti.

— Lai nu kā,— es bildu,— tagad vairs nav nekādas jēgas skriet viņiem pakaļ. Viņi jau ir ceļā uz Vāciju.

Ogistēns taisījās atbildēt, kad starp mums nostājās kāda būtne izjukušiem matiem un šausmām skatienā. "Tā bija de Galē jaunkundze. Viņa laikam tika skrējusi, jo pār seju plūda sviedri. Viņa acīmredzot bija kritusi un savainojusies, jo piere virs labās uzacs bija noskrambāta un matos sarecējušas- asinis.

Parīzes nabaga ļaužu kvartālos esmu redzējis, kā policisti uz ielas izšķir kautiņu, ko uzsākuši laulātie, kurus visi turējuši par laimīgiem, saticīgiem un godīgiem cilvēkiem. Tracis izcēlies pavisam negaidot, kad viņi sēdušies pie galda, posušies iet svētdienas pastaigā, vēlējuši laimes dēlēnam... un acumirklī viss tiek aizmirsts, viss — izpostīts. Vīrs un sieva šajā tracī ir vairs tikai neprāta pārņemti nabaga velni, un raudošie bērni spiežas viņiem klāt, apkampj viņus, lūdzas, lai tēvs un māte apklust un izbeidz plūkšanos.

Kad de Galē jaunkundze nostājās Molna priekšā, viņa man atgādināja šādu bērnu — izmisuma pārņemtu bērnu. Domāju, ja arī viņā noraudzītos visi draugi, viss ciems,

visa pasaule, viņa tik un tā būtu skrējusi, kritusi, būtu tāda pati — izspūrusi, raudoša, ar zemēm notriepusies.

Bet, sapratusi, ka Molns ir tepat, ka vismaz šoreiz viņš viņu nepametīs, Ivonna paņēma Ogistēnu zem rokas un nespēja novaldīt bērnišķīgus smieklus, kas lauzās caur asarām. Nedz viens, nedz otrs neteica ne vārda. Taču, kad viņa izvilka no kabatas mutautu, Molns maigi to paņēma un uzmanīgi, rūpīgi slaucīja asinis no meitenes matiem.

— Tagad jāiet mājās,— viņš sacīja.

Un es ļāvu abiem iet prom spirgtajā, spēcīgajā ziemas vakara vējā, kurš šaustīja viņu sejas,— viņš atbalstīja meiteni, ja ceļā gadījās grambas, viņa smaidīja, steigdamās uz mājokli, kas uz brīdi bija palicis tukšs.

x FRANČA MĀJA

Par spīti gruzdošajam nemieram, ko nespēja izgaisināt vakardienas scēnas laimīgais atrisinājums, man visu dienu vajadzēja pavadīt skolā. Taču, tiklīdz beidzās vakara mācībstundas, devos uz Sablonjēru. Kad sasniedzu egļu aleju, kura veda uz māju, bija jau tumšs. Visi slēģi — aizvērti. Baidījos būt uzmācīgs, ierodoties tik vēlā stundā nākamajā dienā pēc kāzām. Ilgi klaiņoju gar dārzu un tuvējos laukos, visu laiku cerēdams, ka no aizslēgtās mājas kāds iznāks... Taču manas cerības bija veltīgas. Pat kaimiņu fermā nemanīju ne dzīvības zīmes. Un man vajadzēja atgriezties mājās — visdrūmāko iztēles ainu vajātam.

Nākamajā dienā, sestdienā, mani mocīja tāds pats nemiers. Vakarā steigšus paķēru apmetni, nūju, gabalu maizes, ko pa ceļam apēst, bet, kad krēslā nonācu Sablonjērā, māja bija slēgta tāpat kā iepriekšējā dienā... Otrajā stāvā spīdēja vāja gaisma; taču nedzirdēju ne mazāko troksnīti, nemanīju nevienu kustamies. Tomēr no pagalma es redzēju fermas nama atvērtās durvis, uguni kuramies lielās virtuves pavardā un saklausīju parastos vakariņu stundas trokšņus. Tas mani' nomierināja, kaut ar! neko neizskaidroja. Un es atgriezos vērot atkal, veltīgi gaidīt, kad atvērsies durvis un tajās parādīsies Ogistēna garais augums.

Tikai svētdienas pēcpusdienā es uzdrošinājos zvanīt pie Sablonjēras mājas durvīm. Kāpdams kailajos pakalnos, dzirdēju ziemas svētdienas vakara dievkalpojuma zvanus. Jutos vientuļš un nelaimīgs. Mani pārņēma tāda kā bēdīga nojauta. Un nemaz nebiju tik ļoti pārsteigts, kad, pie durvīm piezvanījis, ieraudzīju iznākam pretī tikai de Galē kungu, kurš klusā balsī man pavēstīja: Ivonna de Galē esot saslimusi, viņai stiprs drudzis; Mol-nam vajadzējis piektdienas rītā doties garā ceļojumā, un neesot zināms, kad viņš atgriezīsies...

Tā kā vecais vīrs — dziļi nobažījies un bēdīgs — neaicināja mani iekšā, es tūlīt atsveicinājos. Kad durvis aizvērās, es vēl brīdi pakavējos mājas priekšā, smagu sirdi un galīgā neizpratnē nezin kādēļ vērodams sakaltušu glicīnijas stīgu, ko vējš skumīgi šūpoja saules starā.

Tātad slepenie sirdsapziņas pārmetumi, kas Molnu mocīja, kopš viņa dzīves Parīzē, bija vēl pieņēmušies spēkā. Un manam vecākajam biedram vajadzēja bēgt no sūri grūti iegūtās laimes...

Ik ceturtdienu un ik svētdienu gāju apjautāties par Ivonnas de Galē veselību, līdz kādu vakaru, beidzot juzdamās labāk, viņa lika aicināt mani iekšā. Ieraudzīju viņu sēžam pie kamīna uguns viesistabā, pa kuras lielo, zemo logu varēja redzēt lauku un mežu. Viņa neizskatījās bāla, kā es iedomājos, viņas vaigi drudžaini dega, un viņa bija ārkārtīgi satraukta. Kaut arī vēl gaužām vārga, Ivonna de Galē bija apģērbusies tā, it kā gatavotos kaut kur iet. Viņa runāja maz, bet katrā teikumā jautās milzīgs sasprindzinājums, it kā jaunā sieviete vēlētos pati sevi

pārliecināt, ka laime vēl nav zudusi... Neatceros, par ko mēs toreiz runājām. Prātā palicis vienīgi mans jautājums, ko uzdevu vilcinādamies: kad Molns atgriezīsies?

— Es nezinu, kad viņš brauks mājās,— viņa uzreiz atbildēja. ,

Ivonnas de Galē acis bija tik lūdzošas, ka es sargājos vēl kaut ko vaicāt. .J

Apciemoju viņu bieži. Daudzreiz tērzējām pie kamīna viesistabā ar zemajiem griestiem, kur satumsa agrāk nekā visās citās telpās. Nekad viņa nerunāja par sevi vai savām slepenajām bēdām. Toties viņa lika man sīki jo sīki stāstīt par mūsu dzīvi Sentagņtas skolas laikā.

Viņa nopietni, ar maigu, gandrīz mātišķu interesi klausījās stāstus par mūsu — lielo bērnu — likstām. Šķiet, nekas viņu nepārsteidza, pat mūsu vispārdrošā-. kās un bīstamākās trakulības ne. Viņu nenogurdināja nedz pastāvīgā, maiguma pilnā uzmanība, ko viņa veltīja de Galē kungam, nedz brāļa nelāgie piedzīvņjumi. Vienīgais, ko viņa pagātnē nožēloja, manuprāt, bija tas, ka _ viņa nav spējusi iemantot pilnību brāļa uzticību, jo savā lielajā nelaimē viņš nebija iedrošinājies *neko sacņt nedz viņai, nedz kādam citam, iedomādamies, ka visam beigas un «nekas nav glābjams* Un tieši tā, cik nopratu, bija smagā nasta, kuru uzņēmusies jaunā sieviete,— bīstama nasta — būt par atbalstu brāļa neprātīgi romantiskajai dvēselei — un grūta nasta — saistīt sevi- ar mana drauga — lielā Molna piedzīvojumus alkstošo sirdi.

Kādu dienu viņa visaizkustinošākajā un, varētu teikt, visnoslēpumainākajā veidā man pierādīja, ka viņā joprojām* ir dzīva ticība brāļa bērnišķīgajiem sapņiem, ka viņa visiem spēkiem cenšas saglabāt kaut drusciņas no sapņa, kurā viņš dzīvojis līdz pat divdesmit gadu vecumam.

Tas notika kādā rudenīgi drūmā aprīļa vakarā. Gandrīz jau mēnesi laiks pieturējās neparasti jauks un pavasarīgs, un jaunā sieviete kopā ar de Galē kungu bija atsākusi savās iemīļotās garās pastaigas. Bet todien vecais vīrs jutās saguris, es biju brīvs, un, par spīti draudīgajiem padebešiem, viņa uzaicināja mani līdzi pastaigā. Vairāk nekā pusljē attālumā no Sablonjēras, kad gājām gar dīķi, mūs pārsteidza negaiss ar lietu un krusu. No spēcīgās lietusgāzes patvērāmies nojumē, taču mūs saldēja vēja brāzmas, un mēs, blakus stāvēdami, domīgi vērāmies satumsušajā ainavā. Vēl tagad atceros viņu — bālu un satrauktu, ģērbušos glītā, vienkāršā tērpā. .

— Jāiet mājās,— viņa sacīja.— Mēs jau tik ilgi esam prom. Var notikt diezin kas!

•Taču, kad beidzot varējām apstāt patvērumu, man par lielu brīnumu, jaunā sieviete negāja vis atpakaļ uz Sablonjēru, bet turpināja ceļu un lūdza mani sekot. Soļojām ilgi, līdz. nonācām pie kādas vientuļas mājas grambai»' na ceļa malā, kurš,.šķiet, veda uz Preveranžu.- Tas bija neliels pilsētniecisks nams ar šīfera jumtu un ne ar ko neatšķirtos no šī novada celtnēm, ja neatrastos tik tālu prom no citiem.

Paskatoties uz Ivonnu de Galē, varēja iedomāties, ka šī māja pieder mums un mēs tajā atgriežamies pēc ilga ceļojuma. Viņa noliecās, atvēra režģotos -vārtiņus un nepacietīgi steidzās' apskatīt vientulīgo vietu. Plašo, zālaino pagalmu, kur garajos, rāmajos ziemas nogales vakaros rotaļājās bērni, bija izvagojis nesenais pērkona lietus. Peļķē mirka ripa. Dobēs, kur mazie bija iesējuši puķes un zirņus, lietusgāze-bija atstājusi tikai baltas grants vagas. Un, beidzot, pie paša slapjo durvju sliekšņa ieraudzījām veselu lietusgāzē izmērcētu cāļu-perējumu. Gandrīz visi bija beigti zem vistas sastingušajiem, izplui-nītajiem spārniem.

Ieraudzījusi šo bēdīgo ainu, jaunā sieviete apslāpēti iekliedzās. Viņa noliecās un, nevairīdamās nedz ūdens, nedz dubļu, starp beigtajiem cāļiem sameklēja dzīvos, kurus salika mēteļa stūrī. Tad iegājām namiņā — viņai bija atslēga. Šaurajā priekšnamā, kur svilpodams iebrāzās vējš, bija četras durvis. Ivonna de Galē atvēra pirmās labajā pusē un ieveda mani pustumšā istabā, kur pēc brīža, kad acis aprada ar krēslu, saskatīju lielu spoguli un mazu gultiņu, kas pēc laucinieku paražas bija apklāta ar sarkanu zīda pēli. Viņa brīdi kaut ko meklēja pārējās telpās un atgriezās, nesdama nosalušos cāļus ar dūnām izklātā groziņā, ko uzmanīgi pabāza zem pēļa. Un tā mēs — nosaluši un satraukti — stāvējām dīvainajā mājā, un šīs dienas pirmais un pēdējais saules stars vērta mūsu sejas vēl bālākas un krēslu — vēl biezāku.

Laiku pa laikam viņa gāja pārlūkot slimo cāļu ligzdu, izņemt no tās vēl kādu nobeigušos putnēnu, lai citi paliktu dzīvi. Un ik reizi mums jautās, it kā klusiņām smilkstētu neredzama būtne, līdzīga vējam, kurš drāzās iekšā pa bēniņu izsistajiem logiem, vai nepazīstamu bērnu noslēpumainām raudām.

— ŠI,— beidzot sacīja mana ceļabiedre,— bija Franča māja, kad viņš bija mazs. Zēns gribēja, lai viņam vienam pašam būtu māja tālu prom no visiem, kur viņš varētu rotaļāties, priecāties vai arī kādu laiku padzīvot, kad ienāk prātā. Tēvam šī iegriba šķita tik neparasta un jocīga, ka viņš to izpildīja. Un, kad vien Francim iegribējās — ceturtdienā, svētdienā, vienalga, kad, — viņš devās uz savu māju un dzīvoja tur kā pieaudzis cilvēks. Bērni no tuvējām fermām nāca pie viņa rotaļāties, palīdzēja saimniecībā un dārza darbos. Tā bija brīnišķīga spēle! Kad pienāca vakars, viņš nebaidījās iet gulēt viens pats. Bet mēs viņu tā apbrīnojām, ka mums ne prātā nenāca bažīties.

Tagad nu jau sen,— viņa nopūzdamās turpināja,— māja stāv tukša. De Galē kungs, gadu un bēdu salauzts, nekad nav neko darījis, lai Franci atrastu un aicinātu atpakaļ. Un ko gan lai viņš darītu?

Es bieži atstaigāju uz šejieni. Apkārtnes zemnieku bērni joprojām nāk rotaļāties pagalmā. Un man patīk iztēloties, ka tie ir senie Franča draugi, ka viņš pats vēl ir bērns un drīz atgriezīsies kopā ar savu izraudzīto līgavu.

Mazie mani labi pazīst. Es ar viņiem rotaļājos. Sis cāļu perējums bija mūsējais...

Bija vajadzīga šī lietusgāze un bērnišķīgais uztraukums cāļu dēļ, lai viņa man uzticētu savas lielās bēdas, par kurām nekad nebija bildusi ne pušplēsta vārda, lielās skumjas par savu tik neprātīgo, burvīgo un apbrīnoto brāli, ko bija zaudējusi... Un es klausījos, neko neatbildēdams, asaras valdīdams...

Kad durvis un vārti bija aizslēgti un cāļi novietoti dēļu šķūnītī aiz nama, viņa grūtsirdīgi atbalstījās uz manas rokas — un es vedu viņu mājās.

Aizritēja nedēļas un mēneši. Aizgājušais laiks! Zudusī laime! Tas biju es, kurš turēja visu mūsu zēnības gadu fejas, princeses un noslēpumainās iemīļotās roku un mierināja viņu bēdās, bet mans biedrs bija aizbēdzis. Ko gan es tagad varu pastāstīt par to laiku, par vakariem, kad es pēc stundām Senbenuādešamas skolā tērzēju ar Ivonnu de Galē, par pastaigām, kad mēs apņēmīgi klusējām par to vienīgo, par ko vajadzēja runāt. Prātā palikusi tikai skaistā novājējusī seja, kas arī jau sāk pagaist, acis, kuras, manī raugoties, nolaiž plakstus, lai skatītu vairs tikai savu iekšējo pasauli.

Un es paliku uzticams biedrs gaidīšanā — par to mēs nerunājām — visu pavasari un visu vasaru, kādu nekad vairs nepiedzīvošu. Vairākkārt mēs pēcpusdienās gājām

uz Franča māju. Viņa atvēra durvis, lai izvēdinātu telpas, lai nekas nebūtu appelējis, kad jaunais pāris atgriezīsies. Viņa ēdināja tramīgos mājputnus saimniecības pagalmā, un ceturtdienās un svētdienās mēs uzmundrinājām apkārtnes zemnieku bērnus, kuru klaigas un smiekli šajā vientuļajā vietā vērta mazo, pamesto māju vēl tukšāku.

XI SARUNA LIETŪ

Augusts — brīvdienu laiks — mani šķira no Sablonjēras un jaunās sievietes. Abus atvaļinājuma mēnešus pavadīju Sentagatā. Atkal ieraudzīju plašo, sauso pagalmu, pļavu, tukšo klasi... Viss atgādināja lielo Molnu. Viss bija pilns pagājušās zēnības atmiņu. Šajās garajās, bezkrāsainajās dienās es ieslēdzos arhīva telpā, 'klusajās klasēs. Lasīju, rakstīju, gremdējos atmiņās... Tēvs gāja tālu makšķerēt. Millija viesistabā šuva vai spēlēja klavieres kā senās dienās... Un pilnīgi klusajā klasē, kur viss — saplēstie zaļa papīra vainagi, par apbalvojumu pasniegto grāmatu ietinamie papīri un ar sūkli nomazgātās tāfeles — liecinā--ja, ka gads ir beidzies, apbalvojumi izdalīti, ka viss gaida rudeni, oktobri, jaunus darbus, es domāju, ka mūsu jaunība beigusies un laime pagājusi mums garām; ari es gaidīju laiku, kad atgriezīšos Sablonjērā, kad pārnāks Ogistēns, kurš varbūt nekad vairs nepārradīsies...

Tomēr bija arī kāds priecīgs jaunums, ko pavēstīju Millijai, kad viņa sāka mani iztaujāt par jaunlaulāto. Es baidījos no viņas jautājumiem, no viņas paraduma ļoti nevainīgi un reizē visai viltīgi samulsināt iztaujājamo, atminot viņa visslēptākās domas. Es izvairījos no garākas sarunas, paziņodams, ka mana drauga Molna jaunā sieva oktobrī kļūs māte.

vj

Atceros dienu, kad Ivonna de Galē pateica man šo

svarīgo vēsti. Brīdi valdīja klusums; es, kā mēdz būt ar jauniem puišiem, mazliet samulsu. Un, nemaz nepadomādams, ko saku, gribēdams izkliedēt šo apjukumu un tikai vēlāk saprazdams, kādas ciešanas ar saviem vārdiem uzurdu, pajautāju:

— Tad gan esat laimīga, vai ne?

Taču viņa bez kādas blakus domas, bez nožēlas un rūgtuma ar starojošu lairfLīga cilvēka smaidu atbildēja:

— Jā, ļoti laimīga.

Pēdējā brīvdienu nedēļā es posos tiešā ceļā uz Senbe-nuādešamu — šī nedēļa parasti ir visskaistākā, un -visromantiskākā lielo lietavu nedēļā, kad sāk kurināt kamīnus, un to es parasti pavadīju, medīdams Vjēnansejas melnajos. un slapjajos eglājos. Firmēns, krustmāte 2ilī un māsīcas uzdotu man pārāk daudz jautājumu, uz kuriem es negribēju atbildēt. Šoreiz atsacījos no nedēļu ilgas satraucošas mednieka dzīves un atgriezos savā skolas namā četras dienas pirms mācību sākuma.

Vēl nebija satumsis, kad iebraucu pagalmā, ko jau klāja nodzeltējušas lapas. Tiklīdz-pajūgs aizbrauca, dobji skanīgajā un piesmakušajā ēdamistabā- skumīgi izsaiņoju mātes līdziedotos ēdienus. Negribīgi kaut ko uzkodis, es, nepacietības un bažu dzīts, paņēmu apmetni un devos drudžainā pastaigā, kas mani veda tiešā ceļā uz Sablon-jēru.

Es negribēju tur nelūgts ielauzties jau pirmajā vakarā pēc atbraukšanas. Taču biju drosmīgāks nekā februārī, un, apgājās apkārt ēkai, kur gaisma dega vienīgi jaunās sievietes istabas logā, es mājas aizmugurē pārkāpu pāri dārza sētai un notumsā apsēdos uz sola pie dzīvžoga — laimīgs par to vien, ka esmu te, pavisam blakus tam, kas mani aizrauj urt satrauc- vairāk, par visu pasaulē.

Satumsa nakts. Sāka smidzināt. Galvu noliecis, es skatījos, kā lietus pamazām samērcē manas kurpes, kuras no

slapjuma spīd, bet manas domas bija citur. Tumsa mani lēnām ietina, aukstums apņēma aizvien ciešāk, bet tas netraucēja manus sapņus. Ar maigumu un grūtsirdību es domāju par to, kādi šajā septembra vakarā ir dubļainie Sentagatas ceļi, iztēlojos miglas klāto laukumu, skārņa pārdevēju, kas svilpodams iet uz sūkni, apgaismoto kafejnīcu, jautro ormani ar atvērto lietussargu bruņām virs ratiem, kurš pirms brīvdienu beigām ieradās pie tēvoča Florentēna... Un sērā noskaņā vaicāju sev: «Kāda nozīme visai šai laimei, ja nedz Molns, mans biedrs, nedz viņa jaunā sieva nespēj būt laimīgi?...»

Šajā bridi pacēlu galvu un ieraudzīju viņu stāvam pāris metru attālu. Viņas soļi smiltis bija tik klusi, ka man tie saplūda ar lietus čaboņu dzīvžogā. Ivonnas de Galē galvu un plecus sedza liels, melns lakats. Viņa droši vien bija ieraudzījusi mani pa savas istabas logu dārza pusē. Viņa tuvojās man. Tā kādreiz māte bažījās un mani meklēja, lai pasacītu: «Jāiet mājās,»— bet viņai pašai iepatikās pastaiga lietū un tumsā, un viņa tikai maigi teica: «Tu vēl saaukstēsies,»— un palika kopā ar mani ilgā sarunā...

Ivonna de Galē sniedza man karstu roku un, vairs negribēdama mani aicināt iekšā Sablonjēras namā, apsēdās uz nosūnojuša un apsūbējuša sola sausākajā pusē, bet es, stāvēdams pie šī sola, atspiedos pret to ar vienu celi un noliecos, klausīdamies viņas vārdos.

Vispirms viņa mani draudzīgi norāja, ka esmu tā ' saīsinājis savu atvaļinājumu.

— Man gan vajadzēja,— es atbildēju,— atgriezties vēl agrāk un būt kopā ar jums.

— Tas tiesa, — viņa nopūzdamās pavisam klusu sacīja,— es joprojām esmu viena. Ogistēns nav pārradies...

Uztverdams šo nopūtu kā nožēlu, kā slēptu pārmetumu, es sāku lēnām runāt:

— Tik. daudz neprātību tik cildenā galvā! Varbūt piedzīvojumu kāre ir stiprāka par visu...

Bet jaunā sieviete mani pārtrauca. Un tieši tur un tajā vakarā viņa pirmo un pēdējo reizi runāja ar mani par Molnu.

— Nesakiet tā, Fransuā Serel, mans draugs,— viņa klusām teica.— Vienīgi mēs — vienīgi es esmu vainīga. Padomājiet, ko mēs izdarījām...

Mēs viņam sacījām: «Lūk, te ir laime, lūk, tā, kuru tu meklēji visu jaunību, lūk, jaunava, visu tavu sapņu piepildījums!» Ja nu viņu tā stūmām un grūdām, kā lai viņš nesāktu svārstīties, kā lai viņu nesagrābtu bailes un beigās — izbīlis, kā lai viņš turētos pretī kārdinājumam aizbēgt!

— Ivonna,— es čukstēju,— jūs taču labi zināt, ka jūs bijāt tā laime, jūs bijāt tā jaunava.

— Ak,— viņa nopūtās,— kā gan es drīkstēju kaut brīdi būt tik iedomīga un tam noticēt! Sī doma ir visu nelaimju cēlonis. Es jums sacīju: «Varbūt es nespēju neko palīdzēt.» Taču sirds dziļumos es domāju: «Ja viņš tik ilgi ir mani meklējis un es viņu mīlu, es taču spēšu darīt viņu laimīgu.» Bet, kad viņš bija man blakus ar visu savu drudžaino nemieru, saviem neizprotamajiem sirdsapziņas pārmetumiem, es sapratu, ka esmu tikai nabaga sieviete—tāda pati kā visas citas... «Es neesmu jūsu cienīgs,» viņš atkārtoja, kad pēc mūsu kāzu nakts ausa gaisma. Un es mēģināju viņu mierināt. Viņa bailes nebija remdināmas. Tad es sacīju: «Ja jums jādodas prom, ja esmu sastapusi jūs brīdī, kad neviens nespēj jūs darīt laimīgu, ja jums mani uz laiku jāatstāj, lai pēc tam jūs atgrieztos pie manis ar mieru sirdī, es pati jūs lūdzu: dodieties ceļā!»

Tumsā redzēju, ka viņa paceļ skatienu uz mani. Viņa it kā bija izsūdzējusi grēkus un bažīgi gaidīja, vai es viņas rīcību atzīšu par labu vai nopelšu. Bet ko es varēju sacīt?

Tā, es gara acīm redzēju kādreizējo lielo Molnu, neveiklu un mežonīgi biklu, kurš drīzāk bija gatavs izciest sodu nekā atvainoties vai lūgt atļauju, kuru viņš droši vien būtu saņēmis. Visdrīzāk Ivonnai de Galē vajadzēja būt nelokāmai, saņemt viņa galvu savās rokās un sacīt: «Kāda gan nozīme tam, ko esat darījis, es jūs mīlu; vai gan visi cilvēki nav grēcinieki?» Droši vien viņa rīkojās ļoti muļķīgi, mudinādama Molnu atgriezties uz piedzīvojumu ceļa... Bet kā es varēju nosodīt tādu dvēseles dāsnumu, tādu mīlestību!...

Ilgu laiku klusējām un, līdz sirds dziļumiem saviļņoti, klausījāmies, kā no dzīvžoga un koku zariem krīt lietus lāses.

— Un tā viņš no rīta devās prom,— Ivonna turpināja.— No tā brīža nekas mūs vairs nešķīra. Viņš mani vienkārši apskāva kā virs, kas atvadās no savas jaunās sievas pirms gara ceļojuma...

— Un viņš ne reizi nav jums atrakstījis?—es vaicāju.

— Ne reizi,— viņa atbildēja.

Un tad mums abiem ienāca prātā, kādi piedzīvojumi Molnarn tagad gadās Francijas vai Vācijas ceļos, un mēs sākām runāt par viņu, kā nekad nebijām runājuši. Atmiņā nāca aizmirsti sīkumi, seni iespaidi, kamēr lēnām virzījāmies uz mājas pusi, ik soli apstādamies, lai labāk spētu dalīties atmiņās... Ilgi — līdz pat dārza vārtiem — es tumsā dzirdēju dārgo, kluso jaunās sievietes balsi; un es, atguvis agrāko jūsmu, nenoguris dziļā draudzībā runāju par cilvēku, kurš bija mūs atstājis...

XII NASTA

Mācībām vajadzēja sākties pirmdien. Sestdienas vakarā • ap pulksten pieciem kāda sieviete no muižas ienāca skolas pagalmā, kur es zāģēju malku ziemai. Viņa atnesa

man ziņu, ka Sablonjērā piedzimusi meitenīte. Dzemdības bijušas grūtas. Pulksten deviņos vajadzējis vest vecmāti no Preveranžas. Pusnaktī zirgs jūgts atkal, lai brauktu pēc ārsta uz Vjerzonu. Vajadzējis lietot stangas. Mazulītei savainota galviņa, viņa daudz raudot, bet liekoties, ka citādi esot vesela. Ivonna de Galē esot ļoti vārga, bet visu pārcietusi un turējusies apbrīnojami dūšīgi.

Pametu iesākto darbu, ieskrēju uzģērbt citu mēteli un, visumā apmierināts ar jaunumiem, sekoju sieviņai uz Sablonjēru. Baidīdamies, ka viena no vājiniecēm varētu būt aizmigusi, uzmanīgi kāpu pa šaurajām koka trepēm uz augšstāvu. Tur de Galē kungs nogurušu, bet laimīgu seju ieveda mani istabā, kur pagaidām bija nolikts šūpulis ar aizvilktiem aizkariņiem.

Nekad agrāk nebiju apmeklējis māju, kur tikko piedzimis bērns. Cik neparasti, noslēpumaini un skaisti tas man likās! Vakars bija tik jauks — īsts vasaras vakars —, ka de Galē kungs nebaidījās atvērt logu pagalma pusē. Atbalstījies ar elkoņiem uz palodzes, viņš — pārguris un laimīgs — stāstīja par pagājušās nakts dramatiskajiem notikumiem, un es, viņā klausīdamies, neskaidri jutu, ka telpā kopā ar mums ir kāds svešinieks... Aiz aizkariņiem atskanēja garš, stiepts bērna brēciens. Tad de Galē kungs man pusbalsī teica:

— Mazā raud savainotās galviņas dēļ.

Ar ierastu kustību — bija jūtams, ka viņš to dara kopš rīta,— vecais vīrs sāka šūpot mazo vīstoklīti aiz aizkariem.

— Viņa jau smējās,— viņš sacīja,— un viņa ņem pirkstu. Bet jūs taču meitenīti vēl neesat redzējis?

Viņš pašķīra aizkarus, un es ieraudzīju sīku, sarkanu sejiņu, garenu, stangu deformētu pakausīti.

— Tas nekas, — de Galē kungs mani mierināja,

— ārsts sacīja, ka viss pāries pats no sevis... Pasniedziet pirkstu, mazā to saspiedīs.

Es atklāju tikpat kā nepazīstamu pasauli. Jutu sirdī ' ieplūstam dīvainu prieku, kādu nekad agrāk nebiju jutis.

De Galē kungs uzmanīgi pavēra jaunās sievietes istabas durvis. Viņa nebija aizmigusi.

— Jūs varat nākt iekšā,— viņš aicināja.

Ivonna gulēja gultā, seja bija drudžaini pietvīkusi, gaišie mati iziruši pār spilvenu. Viņa sniedza man roku un gurdi smaidīja. Es viņu apsveicu ar meitiņu. Mazliet piesmakušā balsī, kurā jautās neparasts skarbums — skarbums, kāds piemīt no cīņas pārnākušajiem,— viņa smaidīdama teica:

— Jā, bet viņu man sabojāja.

Vajadzēja tūlīt iet prom, lai nenogurdinātu vājinieci.

Nākamajā dienā — svētdienas pēcpusdienā—es gandrīz priecīgi steidzos uz Sablonjēru. Pie durvīm ar spraudītēm bija piestiprināts uzraksts, kurš lika man nolaist jau pacelto roku:

. «LŪDZAM NEZVANĪT»

Nevarēju saprast, kas noticis. Diezgan skaļi pieklauvēju. Dzirdēju no iekšpuses tuvojamies slāpētus soļus. Durvis atvēra kāds man nepazīstams cilvēks, Vjerzonas ārsts.

— Kas noticis?—es uzreiz jautāju.

— Cst! Cst!— viņš mani dusmīgi čukstus apklusināja.— Mazā šonakt gandrīz nomira. Un mātei klājas pavisam ļauni.

Galīgi apjucis, uz pirkstgaliem kāpu ārstam līdzi otrajā stāvā. Aizmigusi meitenīte šūpulī gulēja pavisam bāla, gluži balta kā mazs mironītis. Ārsts domāja, ka viņu varēs glābt. Bet par māti viņš negalvoja... Man, vienīgajam ģimenes draugam, viņš ilgi kaut ko skaidroja. Runāja par plaušu karsoni, par emboliju. Viņš šaubījās, nebija

drošs ne par ko... Ienāca divās dienās drausmīgi novecojušais de Galē kungs — pusnemaņā un drebošs. Viņš mani ieveda istabā, lāgā nesaprazdams, ko dara.

— Vajag izturēties tā,— viņš čukstēja,— lai viņa pārāk neizbītos. Ārsts lika iedvest viņai pārliecību, ka viss ir labi.

Ivonna de Galē gulēja tāpat kā vakar, atpakaļ atmestā seja kvēloja. Piere un vaigi viņai bija tumši sarkani, acis brīžiem izvalbījās, it kā viņu kāds žņaugtu, viņa cīnījās pret nāvi ar neaprakstāmu vīrišķību un lēnīgumu.

Viņa nespēja parunāt, bet sniedza man roku, kura dega kā ugunī, ar tādu draudzību, ka es tikko spēju savaldīt raudas.

— Labi, labi,— de Galē kungs ļoti skaļi sacīja tik baismā jautrībā, kas atgādināja ārprātu,— jūs jau redzat, ka slimniece nemaz tik slikti neizskatās!

Un es nezināju, ko atbildēt, bet turēju savā rokā ugunīgi karsto jaunās mirstošās sievietes delnu...

Viņa pūlējās saņemties un man kaut ko pasacīt, kaut ko lūgt; viņa pavērsa skatienu uz mani, tad uz loga pusi, it kā dodama zīmi, lai izeju ārā kaut ko sameklēt. Kādu sameklēt... Tad viņai uznāca briesmīgs elpas trūkums; skaistās, zilās acis, kurās pirms mirkļa lasīju traģisku lūgumu, izvalbījās; vaigi un piere kļuva zilgani, viņa klusēdama cīnījās, cenzdamās valdīt šausmas un izmisumu. Ārsts un sievietes metās pie viņas ar skābekļa balonu, dvieļiem un flakoniem; bet sirmgalvis, pār meitu noliecies, kliedza piesmakušā un drebošā balsī, it kā viņa jau būtu tālu prom:

— Nebīsties, Ivonna! Nekas nenotiks! Tev nevajag baidīties!

Tad lēkme pierima. Viņa spēja mazliet ievilkt elpu, taču joprojām slāpa, acis bija pārgrieztas, galva atmesta atpakaļ, viņa aizvien vēl cīnījās, taču nespēja pat ne mirkli manī paskatīties un kaut ko pasacīt, izrauties no bezdibeņa, kurš jau bija viņu satvēris.

...Un, tā kā es nespēju nevienam palīdzēt, man vajadzēja saņemties un iet prom. Protams, es būtu varējis vēl brītiņu uzkavēties; šī doma manī iesveļ skaudru nožēlu. Bet ko lai dara? Es joprojām cerēju. Centos sevi pārliecināt, ka beigas vēl nav tik tuvu.

Nonācis pie eglāja aiz mājas, domādams, kā jaunā sieviete skatījās uz loga pusi, es uzmanīgi kā sargkareivis vai cilvēku mednieks vēroju mežu, caur kuru Ogis-tēns reiz bija ieradies šajā mājā un pērnziem aizbēdzis. Ak vai! Nemanīju ne dzīvības zīmes. Pat ne aizdomīgu ēnu; pat ne zars nepakustējās. Bet tālumā, alejā, kas veda uz Preveranžu, izdzirdu ļoti smalku zvaniņa skaņu, drīz ceļa līkumā parādījās puisēns mazu, sarkanu cepurīti galvā, skolnieka formas blūzi mugurā, viņam sekoja garīdznieks... Un es gāju prom, asaras rīdams.

Nākamajā dienā sākās jaunais mācību gads. Pulksten septiņos pagalmā jau bija divi vai trīs zēni. Es ilgi vilcinājos, pirms nokāpu lejā pie viņiem. Un, kad beidzot parādījos, vērdams vaļā uz diviem mēnešiem slēgtās piesmakušās klases durvis, notika tas, no kā es baidījos par visu vairāk pasaulē: redzēju, ka lielākais no zēniem atstāj pārējos, kas rotaļājās pļaviņā, un nāk pie manis. Viņš nāca pateikt, ka «Sablonjēras jaunā kundze vakar, tumsai iestājoties, nomirusi»...

Man galvā viss sajaucās, viss saplūda kopā šajās sāpēs. Šķita, ka nekad vairs nepietiks drosmes stāties klases priekšā. Bija tik grūti šķērsot tukšo skolas pagalmu, ka aiz nespēka kājas ceļgalos ļodzījās. Viss ir mokošs, viss ir rūgts, jo viņa mirusi. Pasaule tukša, brīvdienas beigušās. Beigušies garie izbraukumi pajūgā; beigušies noslēpumainie svētki... Tas viss pārtapa mokās.

Pateicu bērniem, ka rīta pusē stundas nenotiks. Viņi mazos pulciņos devās pāri laukiem aiznest jauno ziņu citiem. Bet es paņēmu melno platmali un vienīgos melnos svārkus un nomākts devos uz Sablonjēru.

...Lūk, es stāvu pie nama, ko tik aizrautīgi meklējām veselus trīs gadus! Un vakar vakarā šajā namā nomirusi Ivonna de Galē, Ogistēna Molna sieva. Svešinieks māju noturētu par kapelu — tāds klusums kopš vakardienas valda šajā bēdīgajā vietā.

Lūk, ko mums gatavojis skaistais mācību gada sākuma rīts, nodevīgā rudens saule, kas mirgo caur zariem. Kā lai apslāpēju nikno protestu, kā lai pārvaru smacējošās asaras! Mēs atradām skaisto meiteni. Mēs viņu iekarojām. Viņa bija mana biedra sieva, un es jutu pret viņu to dziļo un slēpto draudzību, kas nekad neizpaužas vārdos. Es lūkojos viņā un jutos priecīgs kā mazs bērns. Varbūt es kādu dienu apprecētu citu meiteni, un Ivonna de Galē būtu pirmā, kurai es uzticētu savu lielo noslēpumu.

Pie zvana uz durvju stūra joprojām bija vakardienas uzraksts. Zārks jau bija ienests priekšnamā. Augšstāva istabā mani sagaidīja zīdītāja, kura pastāstīja par Ivonnas pēdējiem brīžiem un klusi pavēra durvis uz viņas istabu. Te viņa guļ. Nav vairs nedz drudža, nedz cīniņa. Nedz ugunīgā sārtuma, nedz gaidīšanas... Tikai klusums un ar vati aplikta nejutīga, balta seja, salta piere biezu, cietu matu ielokā.

De Galē kungs ir notupies kaktā ar muguru pret mums, kājās viņam nav ne zeķu, ne kurpju, viņš trakā apmātībā vandās pa atvilktnēm, kas izrautas no kāda skapja. Laiku pa laikam viņš atrod kādu senu, jau nodzeltējušu meitas fotogrāfiju, tad viņu sagrābj krampjainas elsas, tās rausta vecā vira plecus kā smieklu lēkmē.

Apbedīšana paredzēta pusdienlaikā. Ārsts baidās, ka drīz var sākties trūdēšana, kas embolijas gadījumos

reizēm esot ļoti strauja. Tāpēc seja, tāpat kā viss ķerme-. nis, aplikta ar fenolā samērcētu vati.

Kad ģērbšana bija pabeigta — viņu ietērpa brīnumainā tumšzila samta kleitā, kas vietām bija nokaisīta ar sudraba zvaigznītēm, bet vajadzēja saplacināt kleitas skaistās, platās, tagad jau no modes izgājušās piedurknes —, brīdī, kad bija laiks nest augšā zārku, pamanīja, ka pārāk šaurajā gaitenī to nav iespējams apgriezt. Vajadzēja zārku virvē ievilkt pa logu un tādā pašā veidā nolaist lejā. Bet de Galē kungs, kurš joprojām rakņājās pa vecām mantām, meklēdams nezin kādas pazudušas piemiņas lietas, piepeši iejaucās ar negaidītu stūrgalvību.

— Drīzāk,— viņš teica raudās un dusmās drebošā balsī,— drīzāk es pats paņemšu viņu rokās un nonesīšu lejā nekā ļaušu darīt kaut ko tik briesmīgu!

Un viņš būtu tā rīkojies, lai arī aiz vājuma pakristu pusceļā ar visu savu nastu!

Tad es pagāju uz priekšu un darīju vienīgo, kas bija darāms: ārstam un kādai sievietei piepalīdzot, paliku vienu roku mirušajai zem muguras, otru — zem kājām un piespiedu viņu sev pie krūtīm. Viņa sēdēja uz manas kreisās rokas, ar pleciem balstījās pret labo roku, galva bija atslieta pret manu. zodu — un viņa gūlās uz manas sirds ar drausmīgu smagumu. Lēnām, pakāpienu pa pakā: pienam kāpu lejup pa stāvajām trepēm, un lejā pa to laiku viss tika sagatavots.

Drīz man rokas vai lūza aiz noguruma. Ik uz pakāpiena, juzdams uz krūtīm grūto nastu, aizvien vairāk aizelsos. Aptvēris ļengano, svina smago ķermeni, es noliecu galvu pie nelaiķes galvas, smagi elpoju, un man līda mutē viņas gaišie, miklie mati — mirušie mati, kuriem bija zemes garša. Sī zemes uri nāves garša, šī nasta uz sirds bija vienīgais, kas man palika no lielā piedzīvojuma, no jums, Ivonna de Galē, -tik ļoti meklētā un tik ļoti mīlētā sieviete...

XIII MĒNEŠA kontroldarbu burtnīcas

Sēru atmiņu pilnajā mājā, kur sievietes augu dienu šūpoja un aijāja vārgo zīdainīti, vecais de Galē kungs drīz vien * iegūla slimības gultā. Kad sākās pirmais lielais ziemas aukstums, viņš mierīgi izdzisa, un es nevarēju novaldīt asaras, stāvēdams pie šī apburošā cilvēka nāves gultas,— tas taču bija viņš, kura iecietība un iztēle, apvienojusies ar dēla fantāziju, kļuva par visa mūsu piedzīvojuma cēloni. Viņš nomira laimīgā nāvē — pilnīgā neziņā par visu notikušo un arī gandrīz pilnīgā klusumā. Tā kā šajā Francijas daļā viņam jau sen nebija nedz tuvinieku, nedz draugu, viņš testamentā uzdeva mani par vienīgo mantinieku līdz Molna atgriešanās brīdim — man vajadzēs sniegt Molnam norēķinus par visu, ja vien viņš kādreiz atgriezīsies... Un kopš tā laika es dzīvoju Sablonjērā. Senbenuā es ierados tikai pasniegt stundas, iziedams no mājām agrā rītā, pusdienlaikā paēzdams muižā'pagatavotu ēdienu, ko uz krāsns atsildīju, un pēc stundām tūlīt devos atpakaļ. Tā es varēju būt pie bērna, kuru apkopa sievietes no fermas. Turklāt tā bija arī vairāk iespējams sastapt Molnu, ja viņš kādu dienu atgrieztos Sab-lonjērā.

Es nezaudēju arī cerību, ka reiz šajā mājā starp mēbelēm vai atvilktnēs atradīšu kādu papīru, kādu liecību, no kuras varēšu noprast, ar ko Ogistēns nodarbojās visus iepriekšējos gadus, kad viņš klusēja, varbūt pat aptvert bēgšanas iemeslus, vismaz uziet viņa pēdas... Biju jau veltīgi pārmeklējis nezin cik plauktu un skapju, pieliekamajos racies visvisādās vecās papes kārbās, kuras bija pilnas gan senu vēstuļu sainīšu un nodzeltējušu Galē ģimenes fotogrāfiju, gan piebāztas ar mākslīgiem ziediem, spalvām, pušķiem, no modes izgājušiem mākslīgiem putniem. No šīm kastēm plūda tāda kā vītuma smarža,

kaut kāds apdzisis aromāts, kas piepeši uzvēdīja atmiņas un nožēlas un pārtrauca meklējumus uz visu dienu.

Kādā brīvdienā es bēniņos beidzot uzgāju vecu, mazu, peļu apgrauztu cūkādas lādīti, garenu un plakanu, un pazinu to — tā bija Ogistēna skolas lādīte. Pārmetu sev, ka neesmu tūlīt sācis meklējumus no šejienes. Viegli atlauzu sarūsējušo atslēgu. Lādīte bija līdz malām pilna ar Sentagatas skolas burtnīcām un grāmatām. Aritmētika, literatūra, uzdevumu krājumi un nezin kas vēl. Drīzāk ar maigumu nekā ar ziņkāri sāku rakņāties šajā kaudzē, pārlasīdams diktātus, kurus vēl pratu no galvas, tik daudzas reizes mēs tos pārrakstījām. Ruso «Akveduks», P.L.Kurjē «Piedzīvojums Kalabrijā», «2orža Sanda vēstule dēlam»...

Tur bija arī mēneša kontroldarbu burtnīca. Tas mani pārsteidza, jo šīs burtnīcas aizvien, palika skolā, audzēkņi tās nekad nenesa uz mājām. Tā bija zaļa, gar malām nodzeltējusi burtnīca. Audzēkņa vārds — Ogistēns Molns — uz vāka bija uzrakstīts lieliskā, noapaļotā rokrakstā. Es atvēru burtnīcu. Pēc uzdevumu datuma—189... aprīlis — es sapratu, ka Molns to sācis nedaudzas dienas pirms aizbraukšanas no Sentagatas. Pirmās lappuses bija aprakstītas svētbijīgi kārtīgi, kā mēs vienmēr rakstījām šos sacerējumus. Taču pierakstītas bija tikai trīs lappuses, tālākās bija tukšas, tāpēc jau Molns burtnīcu bija paņēmis.

Nometies ceļos un iegrimis domās par bērnišķīgajiem paradumiem un notikumiem, kuri zēnības gados šķita tik svarīgi, es izklaidīgi šķirstīju pustukšās burtnīcas lapas. Un tad es atklāju, ka aprakstītas ir arī citas lappuses. Četras izlaistas, tālākās atkal klāj Molna rokraksts.

Tas joprojām bija Molna rokraksts, bet ātrs, neskaidrs, tikko salasāms; starp mazajām dažāda garuma rindkopām bija atstātas tukšas līnijas. Vietām bija tikai nepabeigti teikumi. Reizēm kāds datums. Jau no pirmajām rindām

sapratu, ka te varētu būt ziņas par Molna agrāko dzīvi Parīzē, zīmes, pēc kurām varu atrast viņa pēdas, un es nokāpu lejā ēdamistabā, lai brīvā brīdī dienas gaismā pārlasītu šo interesanto dokumentu. Bija skaidra, mainīga ziemas diena. Te spoža saule zīmēja loga krustus uz baltajiem aizkariem, te spēja vēja brāzma meta rūtīs ledaina lietus šaltis. Pie šī loga kamīna uguns siltumā es lasīju rindas, kuras man tik daudz ko izskaidroja un kuras esmu te ļoti precīzi pārrakstījis.

XIV NOSLĒPUMS

Vēlreiz pagāju garām viņas logam. Rūtis joprojām ir putekļainas, aiz tām vēl arvien balsnī dubultie aizkari. Ja Ivonna de Galē atvērtu logu, man nebūtu ko viņai sacīt, jo viņa ir apprecējusies... Ko tagad darīt? Kā dzīvot?

Sestdien, 13. februārī. Krastmalā satiku meiteni, kura jūnijā man visu pastāstīja un kura, tāpat kā es, gaidīja pie slēgtā nama... Es viņu uzrunāju. Kamēr viņa gāja man blakus, es no sāniem vēroju meitenes sejas nelielos trūkumus: mazu grumbiņu mutes kaktiņā, mazliet iedubu-šos vaigus, pūderi pie nāsīm. Viņa spēji pagriezās un, raudzīdamās man tieši sejā — varbūt tāpēc, ka no priekšas viņa ir glītāka nekā profilā,— aprautā balsī sacīja: «Jūs man liekaties ļoti jocīgs. Jūs man atgādināt kādu jaunu cilvēku, kurš kādreiz Buržā mani aplidoja. Viņš pat bija mans saderinātais...»

Un, kad jau bija gluži satumsis, uz melnās, slapjās ietves, kurā atspoguļojās gāzes laternu gaisma, viņa piepeši pienāca man pavisam klāt un palūdza, lai aizvedu

viņu un viņas māsu uz teātri. Pirmo reizi pamanīju, ka viņa ģērbusies sērās, ka galvā viņai ir dāmas cepure, kas nepiestāv jaunajai sejai, rokā — lietussargs, tik tievs kā spieķis. Esmu cieši viņai blakus, kad pakustinu roku, pirksti aizskar viņas ņiebura krepu... Apgalvoju, ka man grūti izpildīt viņas lūgumu. Meitene sadusmojas un grib tūlīt iet prom. Un tad es lūdzu viņu palikt, lūdzu nākt uz teātri. Kāds strādnieks tumsā iet mums garām un pusbalsī pajoko:

«Neej vis, meitiņ, viņš tev nodarīs ļaunu!»

Un mēs abi briesmīgi samulstam.

Teātrī. Abas meitenes — mana paziņa, kuras vārds ir Valentīna Blondo, un viņas māsa — ierodas teātrī ar ļoti vienkāršām šallēm ap pleciem.

Valentīna sēž man priekšā. Ik pa brīdim viņa nemierīgi atskatās, it kā vaicādama, ko es vēlos. Un es viņas tuvumā jūtos gandrīz laimīgs; ik reizi es viņai uzsmaidu.

Mums visapkārt ir sievietes pārāk dekoltētos tērpos. Un mēs par to uzjautrināmies. Sākumā viņa smaida, tad saka: «Es nedrīkstu smieties. Arī mana kleita ir pārāk dekoltēta.» Un viņa ietinas šallē. Patiešām, zem melnā mežģīņu četrstūra var redzēt, ka meitene, steigā pārģērbdamās, ir nolaidusi no pleciem savu vienkāršo slēgto kreklu.

Viņā ir kaut kas līdzjūtību modinošs, bērnišķīgs; viņas skatiens pauž sāpes un drosmi, un tas mani valdzina. Blakus viņai, vienīgajai būtnei pasaulē, kura man varēja pateikt, kas noticis ar cilvēkiem muižā, es nemitīgi domāju par savu toreizējo neparasto piedzīvojumu... Es gribēju viņu iztaujāt par mazo namiņu bulvārī. Bet viņa savukārt uzdeva man tik kutelīgus jautājumus, ka es nespēju neko atbildēt. Jūtu — kopš tā brīža nedz es, nedz

viņa nekad vairs par to nerunāsim. Un tomēr es zinu arī, ka viņu vēl sastapšu. Kāds no tā labums? Un kāpēc?... Vai tagad es esmu nolādēts sekot pa pēdām ikvienai būtnei, kura modina kaut visneskaidrāko, vistālāko mana neveiksmīgā piedzīvojuma atbalsi?

Tikai pusnaktī tukšā ielā es sev jautāju, ko man dod šis. jaunais dīvainais notikums. Eju gar sarindotām papes kastēm līdzīgām mājām, kur visi guļ. Un piepeši atceros, ko izlēmu pirms mēneša: gribēju aiziet uz turieni nakts vidū, apiet mājai apkārt, atvērt dārza vārtiņus, ieiet iekšā kā zaglis un sameklēt jelkādu zīmi, kas ļautu man atrast "zudušo muižu, lai viņu vēlreiz ieraudzītu, tikai ieraudzītu... Bet esmu noguris. Esmu izsalcis. Arī es pirms došanās uz teātri steidzos pārģērbties un nepaspēju paēst.., Satraukts un nemierīgs, neskaidru sirdsapziņas pārmetumu mocīts, es tomēr ilgi sēžu uz gultas malas, pirms liekos gulēt. Kāpēc?

Vēl gribu piebilst: meitenes nevēlējās, lai pavadu viņas uz mājām, nevēlējās sacīt, kur dzīvo. Taču es viņām sekoju, cik ilgi vien spēju. Zināju, ka viņas dzīvo mazā, līkā ieliņā netālu no Dievmātes katedrāles. Bet kādā namā? Nojautu, ka viņas ir šuvējas vai modistes.

Paslepus no māsas Valentīna nolika man satikšanos ceturtdien pulksten četros pie tā paša teātra, kur bijām šovakar.

«Ja manis nebūs ceturtdien,» viņa sacīja, «nāciet tajā pašā stundā piektdien, sestdien, katru dienu.»

Ceturtdien, 13. februārī. Eju viņu gaidīt stipra, lietu vēstošā vējā. Lietus var uznākt kuru katru brīdi...

Smagu sirdi eju pa krēslainām ielām. Nokrīt lāse. Baidos, ka tūlīt sāks līt. Ja sāksies gāze, viņa var neatnākt. Bet vējš no jauna pieņemas, un lietus pagaidām vēl nav. Tur augšā, pēcpusdienas debesu pelēkumā,— brīžiem tās ir pelēkas, brīžiem iemirdzas — vējš aizdzen lielu mākoni. Un es stāvu te — piesaistīts zemei, bezcerīgās gaidās.

Pie teātra. Pēc stundas ceturkšņa esmu pārliecināts, ka viņa neatnāks. Stāvēdams krastmalā, no tālienes raugos uz tiltu, pa kuru viņai jānāk, uz ļaužu straumi. Ar skatienu pavadu visas sērās tērptās jaunās sievietes, kuras redzu nākam, un jūtos gandrīz vai pateicīgs tām, kuras visilgāk līdzinās viņai un pienāk man vistuvāk, ļaudamas cerēt.

Stundu ilga gaidīšana. Esmu paguris. Kad sāk tumst, kārtībnieks stiepj uz tuvāko iecirkni kādu dauzoņu, kurš aizžņaugtā balsī izkliedz visus lāstus un visas neķītrības, kādas vien zina. Policists ir pārskaities, bāls un mēms. Jau gaiteni viņš sāk nelaimīgo dunkāt, tad aizver durvis, lai viņu piekautu pēc sirds patikas... Man ienāk prātā drausmīga doma, ka esmu atsacījies no paradīzes un mīņājos uz elles sliekšņa.

No tā visa noguris, atstāju salikšanās vietu un iegriežos šaurajā ieliņā ar zemām mājām starp Sēņu un Dievmātes katedrāli, es gandrīz zinu, kurā namā viņas dzīvo. Vientulīgs staigāju šurpu turpu. Laiku pa laikam kāda kalpone vai mājasmāte iznāk sīkajā lietū un vēl pirms tumsas iet nopirkt kaut ko ikdienā nepieciešamu... Man te nav ko meklēt, un es eju prom... Gaišajā lietū, kas, šķiet, neļauj krēslai sabiezēt, es atgriežos vietā, kur mums vajadzēja satikties. Tagad tur ir vairāk cilvēku — melns pūlis...

Minējumi. Izmisums. Nogurums. Tveros pie domas: rit. Rit šajā pašā stundā, šajā pašā vietā atgriezīšos gaidīt viņu. Un es nepacietīgi domāju, kaut rītdiena būtu jau pienākusi. Ar skumjām prātoju par šo vakaru, par rītdienu, kas paies bezdarbībā... Bet vai tad šodiena nav jau gandrīz pagājusi?... Atgriezies savā istabā, sēžu pie kamīna un dzirdu avīžpuikas izkliedzam vakara laikrakstu jaunumus. Arī viņa, bez šaubām, tos dzird kaut kur pilsētā, vientuļajā mājā pie Dievmātes katedrāles.

Viņa: gribu sacīt — Valentīna.

Šis vakars, kuru vēlos iespējami ātrāk pazudināt, mani dīvaini nospiež. Šajā laikā, kad stundas rit, kad diena drīz beigsies un es vēlētos, kaut tā jau būtu beigusies, ir cilvēki, kuri tai uzticējuši visas savas cerības, visu mīlestību un pēdējos spēkus. Ir cilvēki, kuri mirst, citi, kuriem beidzas maksājumu termiņš un kuri vēlētos, kaut šis vakars būtu bezgalīgs un rītdiena nepienāktu nekad. Ir vēl ļaudis, kuriem austošais rīts šķitīs kā sirdsapziņas pārmetums. Un ir nogurušie, un nakts viņiem nekad nebūs pietiekami gara, lai gūtu tik vajadzīgo atpūtu. Un man, man, kurš aizlaidis dienu tukšumā, kādas man tiesības saukt rītdienu?

Piektdienas vakars. Es domāju, ka turpinājumā varēšu rakstīt: «Nesastapu viņu.» Un viss būtu beidzies.

Bet šovakar, pulksten četros ieradies pie teātra, ieraugu: viņa ir te. Smalka un nopietna, ģērbusies melnās drānās, bet nopūderētu seju un ar krokotu apaļu apkakli, kas vērš viņu līdzīgu kaut ko nodarījušam Pjero. Viņa izskatās reizē skumja un šķelmīga.

Viņa ieradusies pasacīt, ka grib mani atstāt, ka vairs nenāks uz šejieni.

Un tomēr, tumsai iestājoties, mēs abi lēnām staigājam viens otram blakus pa Tilēriju grantētajiem celiņiem. Viņa stāsta, ko piedzīvojusi, bet tik aizplīvuroti, ka lāgā viņu nesaprotu. Viņa saka «mans mīļākais», runādama par saderināto, ar kuru nav apprecējusies. Un man šķiet, ka viņa to dara ar nolūku, lai mani nepatīkami pārsteigtu, lai es viņai nepieķertos.

Ir vairāki teikumi, kurus pierakstu nelabprāt.

«Neuzticieties man it ne drusciņ,» viņa sacīja, «es vienmēr esmu darījusi tikai muļķības.»

«Es klaiņoju pa ceļiem gluži viena.»

«Es novedu savu līgavaini izmisumā. Es viņu pametu, jo viņš mani pārāk apbrīnoja; viņš redzēja tikai to, ko pats iztēlojās, nevis mani, kāda es biju. Jo man ir ļoti daudz trūkumu. Mēs būtu gaužām nelaimīgi.»

Ik brīdi manīju, ka viņa mēģina sevi parādīt sliktāku, nekā īstenībā ir. Manuprāt, viņa grib pati sev pierādīt, ka toreiz rīkojusies pareizi, pastrādādama to muļķību, par kuru viņa stāsta, ka viņai nekas nav jānožēlo un ka viņa nav tādas laimes cienīga, kāda toreiz viņai pavērusies.

Citā reizē.

«Man jūsos patīk tas,» viņa saka, ilgi vērdamās manī, «man jūsos patīk, pati nevaru pateikt, kāpēc,— manas atmiņas.»

Citā reizē.

«Es viņu joprojām mīlu,» viņa saka, «vairāk, nekā jūs domājat.»

Un tad piepeši, aprauti, skarbi, skumji:

«Ko jūs galu galā gribat? Vai tad jūs arī mani mīlat? Jūs arī lūgsiet manu roku?...»

Es kaut ko nomurmināju. Nezinu, ko es atbildēju. Varbūt es sacīju «jā».

Te dienasgrāmatai līdzīgie ieraksti pārtrūka. Sākās neizlasāmu, bezveidīgu, sastrīpotu vēstuļu melnraksti Nedrošā saderināšanās!... Paklausīdama Molna lūgumam, meitene pameta darbu. Viņš gatavojās kāzām. Taču atkal un atkal viņu sagrāba vēlēšanās doties meklējumos, vēlreiz uziet zudušās mīlestības pēdas, droši vien viņš vairākkārt pazuda; un šajās vēstulēs viņš traģiskā neizpratnē mēģināja taisnoties Valentīnas priekšā:

XV NOSLĒPUMS (Turpinājums)

Tad dienasgrāmata atsākās.

Molns bija pierakstījis atmiņas par viņu abu uzturēšanos laukos — nezinu, kur īsti. Bet dīvainā kārtā no šī brīža — varbūt aiz slepenas kautrības — dienasgrāmatas ieraksti bija tik saraustīti, tik bezveidīgi un sasteigti, ka man vajadzēja visu šo viņa dzīves posmu pārstāstīt saviem vārdiem.

14. jūnijs. Kad viņš vēlā rīta stundā pamodās iebraucamās vietas istabā, saule bija iekvēlinājusi melnā aizkara sarkanos rakstus. Apakšstāva lielajā istabā laukstrādnieki dzēra brokastu kafiju un skaļi sarunājās: strupos, bet rāmos teikumos viņi sunīja kādu saimnieku. Molns pa miegam droši vien jau ilgi bija klausījies mierīgajā troksnī, jo sākumā viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību. Saules nosārtināto vīnogu ķekariem klātais aizkars, rītišķās balsis, kas atplūda līdz klusajai istabai,— tas viss sakusa vienā izjūtā — Molnam šķilā, ka viņš pamodies lauku mājā brīnišķīgo lielo brīvdienu sākumā

Viņš piecēlās, vieglītēm pieklauvēja pie blakus durvīm un, atbildi nesagaidījis, lēnām tās atvēra. Tad viņš ieraudzīja Valentīnu un saprata, no kurienes staro tik liela un mierpilna laime. Viņa gulēja pilnīgi nekustīga un klusa, nebija dzirdama pat viņas elpa — tā droši vien guļ putni. Ilgi viņš raudzījās bērnišķīgajā sejā ar aizvērtajām acīm, šajā tik rimtajā sejā, un juta, ka negribētu nekad modināt Valentīnu, nekad — viņu satraukt.

Pamodusies viņa nepakustējis — tikai atvēra acis un raudzījās viņā.

Kad meitene bija apģērbusies, Molns atkal iegāja pie viņas.

«Mēs esam aizgulējušies,» Valentīna sacīja.

Un viņa tūlīt sāka darboties kā namamāte savā mājoklī.

Viņa sakopa istabas, izsukāja apģērbu, kas Molnam iepriekšējā dienā bija mugurā, un, ieraudzījusi viņa bikses, nolaida rokas. Bikšu galus klāja bieza dubļu kārta. Brīdi vilcinājusies, viņa sāka rūpīgi un uzmanīgi kasīt nost lielākos dubļus ar nazi.

«Tā darīja zēni Sentagatā,» Molns sacīja, «kad bija novārtījušies dubļos.»

«Man to iemācīja māte,» teica Valentīna.

...Un droši vien tādu dzīvesbiedri pirms sava noslēpumainā piedzīvojuma varēja vēlēties mednieks un zemnieks, kāds bija lielais Molns.

15. jūnijs. Fermā sarīkotajās vakariņās, kur viņi bija ielūgti, pateicoties draugiem, kas, Molnam par lielu nepatiku, viņus iepazīstināja ar citiem kā vīru un sievu, Valentīna izturējās bikli kā jaunlaulātā.

Katrā balti apklātā galda galā stāvēja svečturis ar iedegtām svecēm kā vienkāršās lauku kāzās. Tikko cilvēks nolieca galvu šajā nespodri vizmojošaja gaismā, sejā iezīmējās dzijas ēnas.

Patrisam, fermera dēlam, pa labi sēdēja Valentīna, aiz viņas — Molns, kurš īgņojās līdz pat maltītes beigām, kaut arī visi gandrīz vienmēr uzrunāja tieši viņu. Kopš Molns bija nolēmis uzdot vientuļajā ciemā Valentīnu par savu sievu, lai izvairītos no liekām runām, viņu kremta vienas vienīgas nožēlas, vieni vienīgi sirdsapziņas pārmetumi. Un, kamēr Patriss kā lauku muižnieks vadīja vakariņas, viņš domāja:

«Šai vakarā man pašam vajadzētu sēdēt sava kāzu mielasta galda galā tādā pašā istabā ar zemiem griestiem,1 skaistā istabā, ko es tik labi pazīstu.»

Sēdēdama blakus Molnam, Valentīna bikli atsacījās no visa, ko viņai piedāvāja. Viņa izturējās kā jauna zemniece. Ik reizi, kad viņai atkal kaut ko pasniedza, viņa pavērās savā draugā, kā patvērumu meklēdama. Jau ilgi Patriss veltīgi lūdza, lai viņa iztukšo savu glāzi, līdz Molns noliecās pie meitenes un klusām sacīja:

«Vajag dzert, mīļā Valentīn.»

Tad viņa padevīgi iztukšoja glāzi. Un Patriss smaidīdams apsveica jauno cilvēku, ka viņam ir tik paklausīga sieva.

Taču viņi abi — Valentīna un Molns — palika klusi un domīgi. Vispirms jau viņi bija noguruši; turklāt gājienā pa dubļaino ceļu viņu kājas bija saslapušas un sala uz virtuves tīri nomazgātajām grīdas plāksnēm; un vēl — jauneklim laiku pa laikam vajadzēja sacīt:

«Mana sieva Valentīna... Mana sieva...»

Un ik reizi, piesmakušā balsī izrunājot šos vārdus krēslainajā telpā svešo zemnieku vidū, Ogistēnam šķita, ka viņš pieļauj kļūdu.

17 jūnijs. Sīs pēdējās dienas pievakare sākās slikti.

Patriss ar sievu pavadīja viņus pastaigā. Pamazām vien abi pāri nelīdzenajā, viršiem noaugušajā nogāzē attālinājās viens no otra. Molns un Valentīna apsēdās jaunaudzī-tē starp diviem paegļiem.

Vējš nesa līdzi lietus lāses, un debesis bija zemas un apmākušās. Novakarei bija lūgta garša, šķita, tā ir pilna skumju, ko nespēj izkliedēt pat mīlestība.

Viņi ilgi palika savā slēptuvē, patvērušies zem zariem, tikai retumis pārmīdami kādu vārdu. Sāka skaidroties. Laiks atkal bija jauks. Nu viņiem šķita, ka viss būs labi.

Un viņi sāka runāt par mīlestību, Valentīna runāja un runāja..

«Zini,» viņa sacīja, «mans līgavainis, kā jau tīrais bērns, man solīja, ka mums tūlīt būšot sava māja, tāda kā būda laukos. Viņš apgalvoja, ka tā esot pilnīgi gatava. Mēs tajā ieradīšoties, kā atgriezdamies no tāla ceļojuma, mūsu kāzu dienas vakarā tieši tajā stundā, kad nakts jau ir pavisam tuvu. Un gar ceļu un pagalmā aiz kokiem noslēpušies nepazīstami bērni mūs godināšot, saukdami. «Lai dzīvo jaunā sieva!» Vai tā nav tīrā neprātība?»

Molns klausījās apjucis un nobažījies. Sājos vārdos viņam jautās kaut kad jau dzirdētas balss skaņas. Un meitene to visu stāstīja it kā ar vieglu nožēlu.

Taču tūlīt viņa nobijās, ka ir draugu aizvainojusi. Un viņa pagriezās pret Ogistēnu spējā maigumā, sacīdama:

«Gribu atdot jums visu, kas man pieder: kaut ko tādu, kas man bijis visdārgākais... un jūs to sadedzināsiet!»

Tad, baiļpilnu skatienu cieši pievērsusi Molnam, viņa izvilka no kabatas mazu vēstuļu žūksnīti — sava līgavaiņa vēstules.

Molns acumirklī pazina smalko rokrakstu. Kā viņš jau agrāk nebija to iedomājies! Tā klaidonis Francis bija rakstījis muižas istabā atstātajā izmisuma pilnajā zīmītē, kuru Ogistēns bija redzējis.

Tobrīd viņi soļoja pa šauru celiņu, kas veda pa pēcpusdienas saules slīpo staru apspīdētu siena pļavu, kur ziedēja mārpuķītes. Molns bija tā satraukts, ka vēl lāgā nesaprata, kādu likteņa pavērsienu tas viss viņam nozīmē. Viņš lasīja, jo viņu lūdza lasīt. Bērnišķīgi, sentimentāli, jūsmīgi teikumi... Pēdējā vēstulē bija šādas rindas:

«Ak, mīļā Valentīn, Jūs esat pazaudējusi sirsniņu, tas nav piedodams! Kas ar mums notiks? Es gan neesmu māņticīgs...»

Molns lasīja — vai pusakls aiz žēlabām un dusmām, sastingušiem vaibstiem, gluži bāls, zem acs viņam raustījās plakstiņš. Valentīna, nobijusies no viņa izskata, palūkojās, kuru vietu viņš lasa un kas viņu tā sadusmojis.

«Tā bija rota,» viņa steigšus skaidroja, «viņš man to uzdāvināja un lika zvērēt, ka glabāšu mūžīgi. Tā bija viena no viņa neprātīgajām iedomām.»

Bet viņa tikai vēl vairāk sakāpināja Molna izmisumu.

«Neprātīgajām!» viņš iesaucās, bāzdams vēstules kabatā. «Kāpēc tu visu laiku atkārto šo vārdu? Kāpēc tu nekad neesi gribējusi viņam ticēt? Es viņu pazinu, viņš bija visbrīnišķīgākais puisis pasaulē!»

«Jūs viņu pazināt,» viņa dziļā saviļņojumā sacīja, «jūs pazināt Franci de Galē?»

«Viņš bija mans labākais draugs, mans brālis piedzīvojumu ceļos, un nu esmu viņam atņēmis līgavu!

Ak vai,» viņš nikni turpināja, «cik daudz ļauna jūs mums esat nodarījusi, jūs, kura nekad neesat gribējusi ticēt nekam. Jūs esat visu nelaimju cēlonis! Jūs esat viņu pazudinājusi, jūs esat visu pazudinājusi!»

Viņa gribēja Molnam kaut ko sacīt, satvert viņa roku, bet viņš meiteni rupji atgrūda.

«Ejiet prom. Atstājiet mani mierā!»

«Labi, ja jau tā,» viņa — pietvīkusi un stostīdamās, gandrīz raudādama — sacīja, «es patiešām iešu prom.

Atgriezīšos savās mājās Buržā, pie savējiem — kopā ar māsu. Un, ja neatnāksiet man pakaļ — jūs taču zināt, ka tēvs ir pārāk nabadzīgs, lai paturētu mani pie sevis,— tad es došos atpakaļ uz Parīzi, es klejošu pa ceļiem, kā jau reiz esmu darījusi, es droši vien paklīdīšu pavisam, jo man jau vairs nav darba...»

Un viņa aizgāja pēc savām mantām, lai steigtos uz vilcienu, bet Molns, uz viņu pat nepaskatījies, gāja tālāk uz labu laimi.

Ieraksti dienasgrāmatā atkal beidzas.

Vēlreiz sekoja vēstuļu melnraksti — apmulsuša, ceļu pazaudējuša cilvēka vēstules. Atgriezies Lafertēdažijonā, Molns rakstīja Valentīnai, it kā lai apstiprinātu un sīki pamatotu savu lēmumu nekad vairs nesatikties ar viņu, bet īstenībā viņš varbūt vēlējās vienīgi saņemt viņas atbildi. Vienā no šīm vēstulēm viņš jautāja to, ko savā satraukumā pat nebija iedomājies pavaicāt: vai viņa zina, kur atrodas muiža, kuru viņš tik ilgi meklējis. Citā viņš sirsnīgi lūdza Valentīnu samierināties ar Franci de Galē. Viņš solījās Franci atrast... Šķiet, neviena vēstule, kuru melnrakstus lasīju, nav tikusi nosūtīta. Bet, domājams, divas vai trīs reizes viņš Valentīnai aizrakstījis, taču nekad nav saņēmis atbildi. Tas viņam droši vien ir bijis briesmīgu, nežēlīgu cīņu laiks, pilnīgas vientulības laiks. Cerība kādreiz sastapt Ivonnu de Galē bija pilnīgi zudusi, un viņa lielā apņēmība sāka pamazām izplēnēt. Un pēc lappusēm, kuras tūlīt sekos,— dienasgrāmatas pēdējām lappusēm — noprotu, ka vienā skaistā brīvdienu sākuma rītā viņš noīrējis velosipēdu, lai dotos uz Buržu apmeklēt katedrāli.

Viņš devās ceļā rīta agrumā un brauca pa skaistu,

taisnu ceļu cauri mežiem, sacerēdams neskaitāmus sava \

brauciena ieganstus, lai ar cieņu, nelūdzot samierināšanos; sastaptu meiteni, kuru pats padzinis.

Četras pēdējāslappuses, kuras spēju izburtot, vēstī par šo ceļojumu un par pēdējo kļūdu...

XVI NOSLĒPUMS (Beigas)

Buržas otrā malā, tur, kur beidzas jaunās priekšpilsētas, Molns pēc ilgas meklēšanas atrada Valentīnas Blondo vecāku māju. Uz sliekšņa stāvēja sieviete — Valentīnas māte — un šķita viņu gaidām. Viņai bija labsirdīga ģimenes mātes seja, izplūdusi, novecojusi, tomēr vēl skaista. Viņa ziņkārīgi raudzījās svešiniekā un, kad viņš vaicāja, vai šeit dzīvo Blondo jaunkundzes, klusā, laipnā balsī atbildēja, ka piecpadsmitajā augustā viņas devušās atpakaļ uz Parīzi.

«Meitenes aizliedza man sacīt, kurp aizbraukušas,» viņa piebilda, «bet, ja raksta uz agrāko adresi, vēstules viņām nosūta.»

Iedams prom cauri mazajam dārziņam un stumdams velosipēdu, viņš domāja:

«Viņa aizbraukusi... Viss ir beidzies, kā es gribēju... Es pats viņu piespiedu tā rīkoties... «Es kļūšu par paklīdeni,» viņa sacīja. Un es esmu iegrūdis viņu šajā bezdibenī! Es esmu pazudinājis Franča līgavu!»

Un kā neprātīgs viņš čukstēja: '«Jo labāk! Jo labāk!»— skaidri zinādams, ka īstenībā tas ir jo ļaunāk, un viņam šķita — pirms viņš tiks līdz vārtiņiem, viņam saļodzīsies ceļgali un viņš pakritīs šīs sievietes acu priekšā.

Par brokastīm nemaz nedomādams, Ogistēns iegriezās kādā kafejnīcā, kur ilgi rakstīja Valentīnai tikai tādēļ,

lai izkliegtu savu izmisumu, kas žņaudza viņu nost. Vēstulē bez gala atkārtojās: «Kā Jūs varējāt! Kā Jūs varējāt izšķirties par tādu soli! Kā Jūs varējāt sevi tā pazudināt!»

Netālu no viņa dzēra virsnieki. Viens no tiem skaļā balsi stāstīja par kādu sievieti, un Molns uztvēra dažus teikumus: «Es viņai sacīju... Jums vajadzētu mani pazīt... Katru vakaru tiekos ar jūsu vīru!» Pārējie smējās un, galvu pagriezuši, spļāva uz grīdas aiz sola. Novārdzis un noputējis Molns viņus uzlūkoja kā ubags. Ogislēns iztēlojās, ka viņiem klēpī sēž Valentīna.

Viņš ilgi braukāja ar divriteni ap katedrāli, sev iegalvodams: «Galu galā es taču te ierados katedrāles dēļ.» No visām malām varēja redzēt dievnamu, kurš, milzīgs un vienaldzīgs, tukšajā laukumā slējās pret debesīm. Sīs ielas bija šauras un netīras kā ieliņas ap ciemu baznīcām. Šur tur rēgojās kādas priekamājas izkārtne, kāds sarkans lukturis. Molns juta savas sāpes gaistam šajā netīrajā, netikumu apsēstajā kvartālā, kurš, kā senos laikos, tvērās zem baznīcas Velvēm. Viņam, zemniekam, uzmācās bailes un derdzīgums pret šo pilsētas baznīcu, kur slēptos stūros stāv visu netikumu tēli, kura uzcelta starp izvirtības zaņķiem un kur visskaidrākajās mīlestības ciešanās nevar gūt mierinājumu.

Molnā izaicinoši skatīdamās, garām paiet divas apkampušās meitas. Aiz riebuma vai arī spēles prieka, lai atriebtos savai mīlestībai vai pazudinātu to, Molns lēnām brauc viņām nopakaļ, un viena no tām, nožēlojama meiča, kuras plānos, gaišos matus pakausī satur lieks šinjons, aicina viņu uz satikšanos pulksten sešos Arhibīskapa dārzā — tajā pašā dārzā, kur Francis kādā savā vēstulē aicināja uz satikšanos nabaga Valentīnu.

Viņš nesaka «nē», zinādams, ka pulksten sešos būs jau tālu no pilsētas. Un nolaidenās ielas namiņā meiča ilgi stāv pie zemā loga, rādīdama Ogistēnam nesaprotamas zimes.

Molnam vajadzēja steigties mājup.

Pirms došanās ceļā viņš nespēja apspiest rūgto vēlēšanos pēdējo reizi paiet garām Valentīnas mājai. Viņš lūkojas platām acīm, uzņemdams dvēselē skumju smagumu. Tā bija viena no pēdējām priekšpilsētas mājām, aiz kuras iela pārvērtās par ceļu... Tai pretī pamests zemes gabaliņš veidoja kaut ko līdzīgu mazam laukumiņam. Nedz pie logiem, nedz pagalmos — nekur nemanīja ne dzīvas dvēseles. Tikai kāda nopūderējusies, smulīga meiča slāja gar aklu, garu mūri, vilkdama aiz rokas divus noskrandušus bērnus.

Te bija pagājusi Valentīnas bērnība, te viņa bija uzticīgi un prātīgi raudzījusies pasaulē. Aiz šiem logiem viņa strādāja un šuva. Un pa šo priekšpilsētas ielu bija nācis Francis uz viņu palūkoties, viņai uzsmaidīt. Bet tagad te vairs nav nekā, itin nekā... Bija skumīga novakare, un Molns zināja vienīgi to, ka šajā pēcpusdienas stundā Valentīna kādā tālā vietā kavējas atmiņās šajā bēdīgajā laukumā, kur viņa nekad vairs neatgriezīsies.

Garais mājupceļš, kas Molnu gaidīja, kļuva par pēdējo patvērumu mokās, par pēdējo piespiedu izklaidēšanos, pirms viņš pilnīgi iegrima savās ciešanās.

Viņš sāka braukt. Ielejā gar ceļu piemīlīgas fermu mājiņas starp kokiem ūdens malā rādīja smailas, zaļiem treliņiem izrotātas ģēveles. Māju pagalmu zālienos jaunas, vērīgas meitenes droši vien sprieda par mīlestību. Varēja iedomāties, kādas dvēseles, kādas skaistas dvēseles tur mita...

,

Bet Molnam tajā brīdī pastāvēja tikai viena vienīga mīlestība, šī nepiepildītā, tikko nežēlīgi pazemotā mīlestība, un viena vienīga meitene, kuru viņam vajadzēja sargāt un glabāt — tieši viņu Molns tikko bija pazudinājis.

Dažas steigā uzrakstītas dienasgrāmatas rindas man pavēstīja, ka viņš izdomājis, kā atrast Valentīnu, lai maksātu ko maksādams, iekams nav par vēlu. Datums lappuses stūrī vedināja mani domāt, ka tieši šim ilgajam ceļojumam Molna kundze posa savu dēlu, kad es ierados Lafertēdažijonā un visu izjaucu... Kādā skaistā augusta rītā Molns mērijas istabā pierakstīja savas atmiņas un savus nodomus, kad es atvēru durvis un pavēstīju viņam lielo jaunumu, ko viņš vairs negaidīja. Senais piedzīvojums viņu atkal sagrāba savā varā un sastindzināja, un viņš neiedrošinājās nedz ko iesākt, nedz atklāt savas domas. Tad sākās sirdsapziņas pārmetumi, nožēlas un mokas, kas reizēm pieklusa, reizēm uzliesmoja, līdz pat kāzu dienai, kad klaidoņa sauciens eglājā gluži kā uz teātra skatuves atgādināja viņam pirmo zēna gados doto zvērestu.

Tajā pašā mēneša kontroldarbu burtnīcā viņš steigā bija uzrakstījis rīta agrumā, kad ar viņas atļauju, bet uz visiem laikiem pameta Ivonnu de Galē, kura iepriekšējā dienā bija kļuvusi viņa sieva:

«Dodos prom. Man katrā ziņā jātiek uz pēdām diviem klaidoņiem, kuri vakar ienāca šejienes eglājā un ir aizbraukuši ar velosipēdiem uz austrumiem. Pie Ivonnas atgriezīšos vienīgi tad, ja varēšu atvest līdzi un iekārtot «Franča mājā» Franci un Valentīnu, kuri būs salaulājušies.

Šī burtnīca, kuru sāku kā slepenu dienasgrāmatu un kura kļuvusi par grēksūdzi, ja es nepārnāktu, pāriet mana drauga Fransuā Serela īpašumā.»

Steiga viņš droši vien iebāza burtnīcu starp citām burtnīcām vecajā skolas lādītē un — pazuda.

EPILOGS

Laiks gāja. Vairs tikpat kā necerēju kādreiz vēl sastapt savu biedru, un drūmas dienas ritēja zemnieku bērnu skolā, skumjas dienas — tukšajā mājā. Francis neieradās uz norunāto tikšanos, turklāt krustmāte Muanela jau sen vairs nezināja, kur dzīvo Valentīna.

Vienīgais prieks Sablonjērā bija meitenīte, kuru izdevās izglābt. Septembra beigās viņa jau bija kļuvusi par dūšīgu un glītu meitēnu. Drīz mazajai būs gads. Cieši pieķērusies pie krēsla režģiem, viņa to stūma uz priekšu viena pati, mēģinādama staigāt un nebēdādama par kritieniem, viņa sacēla troksni, kas atbalsojās visā pamestajā mājoklī. Kad paņēmu mazo rokās, viņa nekad neļāva sevi noskūpstīt. Viņa visai mežonīgi, taču piemīlīgi dīdījās ar kājelēm un, skaļi smiedamās, ar plaukstu grūda prom manu seju. Varēja cerēt, ka ar savu draiskulību, bērnišķīgo jautrību un trakulībām viņa drīz vien izgaisinās grūtsirdību, kas valdīja mājā kopš viņas dzimšanas. Es reizēm sev sacīju: «Lai cik nepakļāvīga viņa ir, viņa, bez šaubām, mazliet būs arī mans bērns.» Taču arī šoreiz liktenis bija lēmis citādi.

Septembra beigās kādā svētdienas rītā ēs piecēlos ļoti agri, pat agrāk nekā zemniece, kura auklēja meitenīti. Taisījos iet makšķerēt uz Šēru kopā ar diviem Senbenuā vīriem un 2asmēnu Delušu. Ļaudis no apkārtējiem cie-

miem bieži ņēma mani līdzi garos maluzvejnieku gājienos: dienā — ar makšķerēm, naktī — ar aizliegtiem tīkliem... Vasarā mēs visas brīvās dienas makšķerējām no rītausmas līdz pusdienlaikam. Gandrīz visi vīrieši tā piepelnījās. Man tā bija vienīgā izklaidēšanās, vienīgie piedzīvojumi, kas atgādināja agrākos laikus. Un man iepatikās tālās pastaigas, ilgā makšķerēšana upmalā vai dīķa meldros.

Torīt jau pussešos biju kājās un pagalmā, iegāju šķūnītī, kas bija piebūvēts pie mūra žoga, kurš šķīra Sablonjēras angļu parku no fermas sakņudārza. Mēģināju atšķetināt savas makšķeres, ko iepriekšējā ceturtdienā biju sametis vienā kaudzē.

Diena vēl nebija īsti uzaususi; zemi klāja skaista septembra rīta krēsla; un šķūnītī, kur es steigā kārtoju savus zvejas rīkus, valdīja pustumsa.

Klusēdams tur darbojos, kad piepeši izdzirdu atveramies vārtiņus un čirkstam soļus uz grants celiņa.

«Kaut kas traks,» es nodomāju. «Mani biedri ir klāt agrāk, nekā es viņus gaidīju. Un es vēl neesmu saposies!...»

Taču pagalmā ienākušo cilvēku nepazinu. Cik varēju saskatīt, tas bija liela auguma bārdains puisietis, ģērbies kā mednieks vai maluzvejnieks. Viņš nenāca mani meklēt tur, kur citi šajā stundā vienmēr zināja mani atrast, bet devās tieši uz ieejas durvīm.

«Ak tā,» es nodomāju, «tas ir kāds no viņu draugiem, ko viņi uzaicinājuši, man nezinot, un atsūtījuši noskaidrot, cik tālu esmu.»

Svešais vieglītēm, klusu mēģināja atvērt durvis. Bet es, no mājas izejot, tās biju aizslēdzis. Tad viņš gribēja iekļūt pa virtuves durvīm. Pēc tam, brīdi vilcinājies, pagriezās uz manu pusi, un austošās dienas gaisma iespīdēja viņa bažīgajā sejā. Tikai tad es pazinu lielo Molnu.

Labu brīdi stāvēju saviļņots, izmisis, mani piepeši

sagrāba visas sāpes, ko atmodināja viņa pārnākšana. Viņš aizgāja aiz mājas, apgāja tai apkārt un stomīgiem soļiem nāca atpakaļ.

Tad es gāju viņam pretī un, ne vārda neteicis, raudādams viņu apskāvu. Viņš uzreiz visu saprata.

— Viņa ir mirusi,— viņš aprauti sacīja,— vai ne?

Molns palika stāvam kā kurls, nekustīgs, briesmīgs.

Saņēmu Ogistēna roku un lēnām vedu viņu uz mājas pusi/' Nu jau bija gaišs. Tūlīt pat, lai tiktu pāri visgrūtākajam, vedu viņu augšā pa kāpnēm uz nelaiķes istabu. Tajā iegājis, viņš nokrita ceļos pie gultas un tā palika, iespiedis seju rokās.

Beidzot viņš piecēlās — pārvērstu skatienu, grīļodamies, nesaprazdams, kur atrodas. Atkal paņēmu viņu aiz rokas un atvēru durvis, kas savienoja šo telpu ar mazās istabu. Meitiņa viena pati bija pamodusies un, kamēr auklīte rosījās pa apakšstāvu, mierīgi sēdēja gultiņā. Ļoti skaidri varēja saskatīt uz mūsu pusi pavērsto izbrīnīto bērna sejiņu.

— Tā ir tava meita,— es sacīju.

Viņš aiz pārsteiguma sarāvās un pavērās manī.

Tad Molns satvēra bērnu un pacēla to izstieptās rokās. Sākumā viņš mazo nevarēja lāgā saskatīt caur asaru miglu. Lai mazliet atvairītu maiguma vilni un apturētu asaras, viņš, meitiņu cieši pie krūtīm piespiedis — tā sēdēja uz viņa labās rokas —, pagrieza noliekto galvu uz manu pusi un teica:

— Es atvedu viņus abus... Tu varēsi viņus apciemot viņu mājā...

Patiešām, no rīta, kad domīgs un gandrīz laimīgs gāju uz Franča māju, ko Ivonna de Galē bija man rādījusi tukšu, jau no tālienes ieraudzīju jauno namamāti ar apaļu krokotu apkaklīti, viņa slaucīja savu durvju priekšu par lieliem brīnumiem un priekiem vairākiem sapostiem zemnieku bērniem, kuri gāja uz dievkalpojumu...

Taču mazajai vairs nepatika tik ciešas skaujas, un, tā kā Ogistēns bija noliecis galvu sānis, lai slēptu un savaldītu asaras, un joprojām neskatījās uz meitenīti, viņa ar savu sīko delnu pamatīgi iebelza Molnam pa bārdaino, no asarām slapjo muti.

Tad tēvs pacēla savu meitu augstu jo augstu izstieptās rokās un skatījās viņā smiedamies. Mazā aiz prieka sita plaukstas.

Dažus soļus atkāpos, lai varētu labāk viņos noraudzīties. Mazliet apbēdināts, tomēr izbrīnījies redzēju, ka meitiņa beidzot ir atradusi cilvēku, kuru neapzināti gaidījusi. Molns man bija atstājis vienu vienīgu prieku, un es skaidri jutu, ka viņš atnācis to atņemt. Un es jau iztēlojos, kā viņš, tīdams savu meitu apmetnī, naktī kopā ar viņu dodas jaunos piedzīvojumos.

SATURS

PIRMĀ DAĻA

I. Pansionārs .......

II. Pēc pulksten četriem .. . • •

III. «Es iegriezos grozu pinēja

darbnīcā» .......

IV. Bēgšana ........

V. Pajūgs atgriežas .....

VI. Pie loga klauvē......

VII. Zīda veste .......

VIII. Piedzīvojums ......

IX. Atpūta .........

X. Aitu kūts........

XI. Noslēpumainais nams . • •

XII. Vellingtona istaba.....

XIII. Dīvainie svētki ......

XIV. Dīvainie svētki (Turpinājums)

XV. Satikšanās .......

XVI. Francis de Galē......

IV. Kurā ir runa par noslēpumaino

muižu .........

tresa daļa

I. Peldēšanās .......

II. Pie Florentēna......

III. Parādība ........

IV. Svarīgā vēsts ......

V. Zaļumsvētki.......

VI. Zaļumsvētki (Beigas) . . . .

VII. Kāzu diena .......

VIII. Franča sauciens......

IX. Laimīgie ........

X. Franča māja.......

XI. Saruna lietū.......

XII. Nasta ...... . . .

XIII. Mēneša kontroldarbu burtnīcas

XIV. Noslēpums .......

XV. Noslēpums (Turpinājums) . .

XVI. Noslēpums (Beigas) . . . .

Epilogs

Ален-Фурнье БОЛЬШОЙ МОЛЫ1 Роман

Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке Серия «Зарубежный роман» Перевела с французского Скайдрите Яунарая Художник Майя Драгуне

ИБ№ 4674

Alčns-Furnjē «LIELAIS MOLNS»

Redaktore L. Rarabeka Mākslinieciskais redaktors I Zvagūzis Tehniskā redaktore M. Jaunzcme Korektors G Jegeris

odota salikšanai 26.07 85. Parakstīta iespiešanai S.01.86 Formāts 70X108/32. Tipograhjas papīrs « 3. Baltikas garnitūra Augstspiedums. 9,1 u/sk »spiedi . 9,36 uzsk krasu nov ; 9,36 izdevn. īeUeņs 60 000 eks. Pasūt №971-5. Cena (\ ļ. in I’/devniPcibfl «Liesmā^0, 2z.r>t,4/ Rig « domju bolv 2,! izdevn № 29/32264/0-1020 Izdevums sagatavots dialoga sistēma DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram Programmētajā S. Palodē, espiesla Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli irāHjas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Upogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa eU

30/40 Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija 2200G4 Rīgā Vienības gatve 11

2

Vardu spēle: boeuf — vērsis, vache — govs (tulk.).

Content

Furnjē Alēns Lielais Molns

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

EPILOGS

SATURS

2