Veiskopfs Francis K.

Lisija

F. K. Veiskopfs

Lisija jeb kārdinājums

Romāns

VELTĪTS A. V.

Pirmā daļa SAIRUMS

.

PIRMĀ NODAĻA

1

Tik nepieciešami ir sapņi, kad laiki ir drūmi un cilvēkiem nav cerību. Tik nepieciešami bija sapņi Vācijā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmajā gadā; tik nepieciešami — un viegli un lēti iegūstami; daudz vieglāk nekā darbs, daudz lētāk nekā maize.

Par trim grašiem varēji visu pēcpusdienu pavadīt kopā ar Grētu Garbo. Ja biji bez darba, radio par velti tavā saltajā, kailajā istabā uzbūra Valensijas palmas un Elizabetes glītās kājas. Un par trim feniņiem tu nopirki cigareti, kuras spīdīgais nosaukums slēpa stūrīti antīkās dievu pasaules, «Tūkstots un vienas nakts» dvesmu vai atsauca atmiņā Zālamana ķēnišķīgo mīļāko...

— «Juno»! Jaunkundz, sešus «Juno»!

— Jaunkundz, vai jums ir «Abdullah»?

— Es vēlētos divus «Saba»!

Ik pēc brīža atskanēja kāds no dažādo cigarešu šķirņu nosaukumiem. Ik pēc brīža it kā aizsmakusi nožvīkstēja naudas skaitāmā mašīna, aprīdama prāvas monētas un izspļaudama sīknaudu. Aizvien citi klienti drūzmējās garām meitenei, kas apkalpoja naudas maiņas kasi un tabakas preču stendu automatizētajā restorānā «Kvik» Joahims-tālera ielā, soļus desmit no Berlīnes Kūrfirsten-damma.

«Juno» — tas varbūt nozīmēja piecu minūšu ilgu pasapņošanu pirms bezgala garas pēcpusdienas birojā; «Abdullah» — piecu minūšu ilgu aizmiršanos pēc veltīgas darba meklēšanas; «Sa-ba» — piecu minūšu ilgu baudu pēc pusdienām, kurās vienīgais ēdiens bija sardele ar sinepēm.

Sapnis, sapnis, desmit minūšu ilgs sapnis par ievērojami pazeminātām cenām!

Meitenei aiz letes, protams, šo citu cilvēku sapņi nozīmēja vienīgi tvērienu ar roku pa kreisi kasetē, tvērienu pa labi pēc kārbiņas, naudas skaitāmās mašīnas taustiņu piespiešanu.

— «Saba»? Zināms, ka ir! Kādu vēlaties? Par pieci?

Meitenes balss, zema balss, kas visai labi saderējās ar tumšajiem kaparkrāsas matiem, skanēja piesmakuši. Un roka, kura darbojās ar mašīnas taustiņiem, atkal un atkal sniedzās augšup un pārslīdēja jau atglaustai matu šķipsnai, kurai patiesībā bija jākrīt pār pieri. Taču nemieru, kas žņaudza kaklu un lika kustēties rokai, neizraisīja klientu jautājumu, pieprasījumu un vēlmju birums. Meitene jau bija pieradusi pie pircēju pieplūduma dienas vidū, un turklāt viņas maiņa tikko sākusies. Nē, pie visa bija vainojama Varnkes kunga izturēšanās.

Varnkes kungs, uzraudzītājs, ko dēvēja arī par Zivsaci, ja viņa paša nebija klāt, jau krietnu ' brīdi stāvēja, atbalstījies pret virtuves bufeti. Tur viņš bija redzams bieži, jo tā bija vieta, no kurienes vislabāk varēja pārskatīt gan preču automātu telpu un ēdamzāli aiz tās, gan pārdevējas, viesmīļus un apmeklētājus, kas nekā nepirka, bet bija ienākuši, lai vienīgi pievāktu alus un ēdienu paliekas.

Taču todien Varnkcs kungs ne galdiem un letēm, ne klientiem un kalpotājiem neveltīja ne mirkli. Viņš nemitīgi blenza griestos vienā vienīgā punktā, kur nekā nebija, ko redzēt. Tāpēc varēja nodomāt, ka arī viņš pieder pie sapņotājiem; tikai tie', kas viņu pazina, zināja, ka tieši tādos brīžos Varnke ir pati uzmanība: viņš meklē sev upuri. Un meitene pie naudas maiņas kases zināja, ka viņš to jau ir atradis.

Kopš viņa pirms dažām nedēļām bija Varnki strupi atraidījusi (un kā vēl — toreiz viņš galīgi sašļuka, kadmeitene atcirta, ka viņai vispirms jāpavada daži gadi Frīdriha ielā, lai dotos ar viņu kaut vai tikai uz kino), kopš tā laika Varnke meklēja iespēju, lai atriebtos.

Nu tāda bija radusies.

Viņa šodien bija nokavējusi darbu, ieradusies uzņēmumā trīspadsmit minūtes pēc savas maiņas sākuma, un Vīķes jaunkundze, kas strādāja priekšpusdienā, bija sūdzējusies par novēloto nomainīšanu. Taču tas vēl nebija viss. Līdz šim viņa bija uzskatījusi, ka Varnkem nav ne jausmas, ka viņa šajā mēnesī jau divas reizes atnākusi par vēlu, taču, redzēdama viņu tik neatlaidīgi raugāmies griestos, Lisija saprata, ka Varnke to zinājis, bet tikai gaidījis brīdi, kad būs vērts sacelt traci. Nu, pēc Vīķes jaunkundzes sūdzības, bija iegansts to darīt. Nu viņš varēja iesniegt personāla birojam ziņojumu, pieprasot, lai izsaka viņai aizrādījumu, varbūt pat lai nosvītro Ziemassvētku piemaksu vai arī...

Varnke ncļava viņai līdz galam izdomāt, ko vēl viņš varētu savārīt. Viņš izstaipījās, tik braši un veikli sakārtoja pensneju un kaklasaiti, it kā tie būtu sejsegs un bruņas, nevis civiltērpa detaļas, kareivīgi izrieza krūtis un devās ceļā.

Vispirms viņš nosoļoja garām stikla kupolu rindai, zem kuriem atradās siera un laša maizītes, bulciņas ar šķiņķi, sendviči ar olu un sardīnēm. Tās varēja saņemt, iemetot automātā divus grašus. Leiputrija par samaksu.

Kas attiecās uz Varnkes kungu, tad par tādiem salīdzinājumiem viņš daudz nedomāja. Viņu interesēja vienīgi tas, vai Leiputrija darbojas pēc priekšrakstiem, vai savlaicīgi tiek piepildīti vitrīnas trauki lin vai pa rokai ir pietiekami daudz tīru šķīvju.

Viss bija kārtībā, un Varnke pagriezās pa kreisi sodas sifonu un kokteiļu bāra virzienā.

— Vai kā parasti? — kokteiļu gatavotājs jautāja un jau sniedza roku pēc pudelēm, lai sajauktu «Alabamu» (divi pilieni Curacao, drusku vermuta, mazlietiņ citrona), taču Varnkes sarauktā piere un straujais rokas atmājiens lika noprast, ka ierastā pakalpība šobrīd ir nevietā un ka pašreiz Varnke ieradies bārā cita iemesla dēļ.

Bet tikai Varnkes otrs straujais rokas mājiens atklāja kokteiļu gatavotājam viņa ierašanās iemeslu: Varnkes nepatiku bija izraisījis neaiz-vākotais un īsti rindā nenovietotais ievārījuma trauks.

— Saimnieko kā čigāni, — viņš murmināja, bet kokteiļu gatavotājs steidzīgi uzskrūvēja traukam vāku; pēc tam Varnkc devās talak. Niķelētie alus un limonādes automātu krāni bija spoži nospodrināti un nepilēja. Arī pie desu un zupu letes, virs kuras plāvāja viegla žāvētas gaļas smarža, viss bija kārtībā; kafijas bārā todien apkalpoja Lotes jaunkundze; viņai bija kaut kas ar direktoru; Varnke nemaz negāja tur garām.

Turpat aiz kafijas bāra bija bufete ar kūkām, no kurienes viņš bija nācis. Tātad atlika vēl galdiņi, pie kuriem uzkoda stāvot kājās, un tabakas izstrādājumu stends. Tam Varnke nu lēni tuvojās, apiedams galdiņu pēc galdiņa, un gāja tā, lai pievirzītos pie stenda no aizmugures. Brīdi viņš stāvēja, noskatīdamies meitenē klusēdams, vienīgi laiku pa laikam ieklepodamies, lai viņa saprastu, ka viņš vēl tur stāv un meiteni novēro.

Taču viņa par to nelikās ne zinis.

— Ko jums, lūdzu? Viens divdesmit! — Paldies! — Ko jums, lūdzu? — viņa turpināja savu darbu.

Piepeši Varnke ierunājās, un vārdi, kaut gan viņš tos vēlējās izteikt mierīgi un ar pārākuma pilnu balss noskaņu, tomēr izskanēja visai nomākti.

— šrēdera jaunkundze! Ienāciet vēlāk pie manis kantorī! Tā ap pustrim, tad te ir mierīgāk. Tikmēr lai jūs aizvieto Marijas jaunkundze.

Viņš apklusa, acīm redzami gaidīdams mazliet garāku atbildi, nevis vienīgi vieglu galvas mājienu un vārdus: «Labi, Varnkes kungs!» Bet viņš gaidīja veltīgi. Lisijai Srēdera jaunkundzei rūpēja tikgi pircēji, un viņa turpināja:

— Trīs? Divpadsmit feniņi! Dāmai, lūdzu?

Varnke juta, ka pietūkst rēta uz virslūpas. Tā izskatījās pēc sadzijušas kara brūces vai vismaz pēc rētas, kas gūta no zobena cirtiena, taču īstenībā to bija atstājis vienīgi nejauks furunkuls. Viņš juta, ka galva kļūst karsta un smaga. Dusmas žņaudza kaklu; viņš būtu vēlējies tās iespļaut Lisijai sejā, bet savaldījās un tikai sacīja:

— Vēlētos vēl ko piebilst, Srēdera jaunkundze: pustrīs, protams, nenozīmē pāri pusei, bet gan tieši pusē, skaidrs?

To pasacījis, Varnke pagrie'zās tā, ka vizītsvārku stūri vien noplandīja, ne pa labi, ne pa kreisi nepaskatīdamies, šķērsoja ēdienu automātu telpu un ēdamzāli un pazuda gaitenī, kas veda uz tualetēm, virtuvi un nelielo nodalījumu, ko viņš dēvēja par savu kantori.

2

Pēc stundas Lisija ar rokas mājienu ataicināja no sodas sifoniem kolēģi Mariju, atstāja viņu savā vietā pie naudas maiņas kases un devās dziļāk telpās.

Ceļā viņa vēlreiz apsvēra, ko minēt par savas nokavēšanās iemeslu. Vislabāk būtu izgudrot kādu aizkustinošu atgadījumu, — vai nu ka saslimusi māte, vai kaut ko tamlīdzīgu un notēlot sašutumu, ja Varnke viņai nenoticētu. Taču uz tādu rīcību Lisija šobrīd nebija spējīga. Viņa bija pārāk nikna, pārāk sagurusi un nomākta.

Tik sarežģīts stāvoklis! Vislabāk viņa nemaz nebūtu gājusi pie Varnkes. Ko viņai galu galā var padarīt, ja viņa piepeši vienkārši pagrieztos un ar Varnki vispār nerunātu? Atlaist? Lai atlaiž! Cik ilgi gan viņa vairs varēs strādāt? Astoņas deviņas nedēļas, ilgāk patiesība tā vai tā nebūs noslēpjama. Un, ja viņa iztēlojās, kā Zivsacs tās astoņas deviņas nedēļas baudīs savu triumfu, tad viņa labāk ...

Lisija iztrūkās. Vai tās gan nebija ārprātīgas domas? Nostrādāt tās dažas nedēļas taču bija izšķirošais! To taču viņa vēl tikai nesen bija precīzi izrēķinājusi. Vienīgi tā puslīdz varētu segt izdevumus. Puslīdz. Ja negadītos nekas neparedzēts!

Ja negadītos... Bet kaut kas neparedzēts jau bija gadījies! Tādēļ taču viņu aicināja Varnke.

•Bailes, ko viņa tik tikko bija apjautusi, pēkšņi uzgūla krūtīm kā sveša, smaga plauksta. Lisija vēlējās atbalstīties pret sienu, bet nedrīkstēja. Kāds viņu tā ieraudzītu, un rastos aizdomas. Un turklāt pulkstenis bija pustrīs. Viņa nedrīkstēja likt Varnkem gaidīt. Ne minūti.

Lisija veikli satvēra durvju rokturi. Kaut jel viņa zinātu, ko lai saka! Nu nekas, viņa ļaus visam brāzties pār savu galvu un nerunās pretī ne vārda. Kaut jel viņš tēlotu saniknoto, jo niknāku, jo labāk! Ja viņa izturēsies padevīgi un klusi, viss varbūt nebeigsies tik ļauni.

Taču viss norisinājās citādi. Varnke netēloja saniknoto, nekliedza, neārdījās, bet klusi, aizdomīgi klusi jautāja:

— Ak, šrēdera jaunkundze, sakiet — vai jūs neesat slima?

Ko nozīmē tāds jautājums? Kāda nelietība viņam padomā? Lisija klusēja.

Varnke atkārtoja jautājumu:

— Nu kā, vai esat slima?

— Nē.

— Tā. Neesat slima? Dīvaini!

Viņa balss pārmainījās, kļuva skaļa un skarba.

— Ko tad jūs darījāt pie daktera Zeidemaņa kunga? — viņš jautāja.

Lisija samulsusi raudzījās viņam sejā. Viņas lūpas, kas nekad nestāvēja gluži ciet — nomales ieliņas zēni tās dēvēja par vēstuļu kastīti — plati pavērās. Mirkli viņa vienīgi domāja: «Kā viņš to uzzinājis?» Tad viņa iedegās dusmās. Tātad Varnke viņu izspiegojis!

Ja vien varējusi, viņa pēkšņi būtu klupuši Var-nkem sejā ar nagiem, bet viņa stāvēja mierīgi; viņa taču bija apņēmusies ļaut, lai viņa vārdi nobrāž pāri kā lietus.

Varnke redzēja zibšņus viņas acīs, plati pavērto muti, satrauktās pirkstu kustības — un visu pārprata.

Viņa jautājums taču šo sievieti galīgi satriecis! Viņam nemaz vairs nevajadzēs piedraudēt ar sodu par darba kārtības noteikumu vienpadsmitā paragrāfa pārkāpšanu («Nevainojama morālā stāja no dienesta brīvajā laikā»). Nē, lai vēl brīdi Lisija jūtas dziļi nomākta, bet pēc tam viņš uzveiks viņu, izturēdamies kā bruņinieks.

Viņš jau dzirdēja sevi runājam tādā pašā klusinātā, apvaldītā, spēkpilnā tremolējošā balsī, kuras dēļ tik ļoti apbrīnoja Bosharta kungu, «A/s šampanietis» pārstāvi, kas, pateicoties savai balsij, būtu varējis gandrīz vai filmēties. Viņš sacīs Lisijai, ka negaida no viņas nekādu atzīšanos, vismaz pagaidām ne. Viņš spējot iedomāties, cik viņai nepatīkami tā stāvēt viņa priekšā, bet nu pati droši vien esot nākusi pie atziņas, ka rīkojusies nesaprātīgi, ielaizdamās ar kaut kādu tur stulbeni vai salašņu, bet nevis ar Varnki. īstā laime, ka vismaz tagad viņai darīšana ar viņu — godājamu un pieredzējušu vīrieti. Gan viņš ievadīšot visu pareizās sliedēs: gan notikumu ar dakteri Zeidemani, gan visu pārējo.

Gaužām aizgrābjošu skatienu viņš vērās Lisijā.

Kādi pleci meitenei, kādi pleci! Un kājas!

Varnke juta, ka, palūkojoties uz viņas kājām, asinis sāk kūsāt kā zelteris. Tā viņš dēvēja kutelīgo sajūtu, kas viņam vienlaikus šķita lieliska un tomēr nepatīkami uzbudināja.

Un krūtis! Nelielās, mazliet uz augšu pavērstās smailās krūtis!

Aplūkodams Lisijas krūtis, Varnke kļuva poētisks. «Auniņi tie ir,» viņš nodomāja, «mazi, nerātni auniņi, kas grasās badīties!»

Uzbudinoša poēzija! Tā satracināja Varnki. Viņš vēlējās raudzīties kaut kur citur, bet nespēja. Viņam bija jāskatās uz mazajiem, nerātnajiem auniņiem — un ne tikai jāskatās vien, viņam tie bija arī jāaptausta! Tūlīt, nekavējoties viņam tie

17

2 — Llsija

bija jāaptausta! Un piepeši viņa roka jau atradās Lisijai uz pleca un tvarstīja tālāk... taču pēkšņi tā tika nogrūsta sāņus. Un tūlīt pēc tam vaigu apsvilināja spēcīga pļauka. Mirkli vēlāk gaužām tuvu kreisajiem deniņiem kaut kas aizlidoja pa gaisu un ar troksni sašķīda pret sienu. Un vienlaikus atskanēja Lisijas balss:

— Pievaldi nagus, neķītreli!

Ārā gaitenī saskrēja cilvēki, kāds atrāva vaļā durvis un iesaucās:

— Kas te notiek?

Un Lisija attrauca:

— Viņš kļuvis nekaunīgs, neķītrelis tāds!

Tikai pēc tam Varnke, kas līdz tam brīdim bija ļāvis visam grūt pār savu galvu, attapās. Viņš piepūtās un kliedza:

— Arā! Visi ārā no šejienes! Un jūs lidosiet, sapratāt? Nekaunīgā persona! Runā par neķītrību, bet pati sadzīvojusi bērnu diezin no kā ...

Viņš nepaspēja pabeigt. Lisija piesteidzās viņam tik tuvu klāt, ka viņš, aizsargādamies pacēlis roku, nobijies atkāpās.

Taču Lisija tikai nošņāca:

— Jā gan, esmu! Bet nevis tā, kā jūs to iztēlojaties savā netīrajā fantāzijā. Esmu precējusies! Pre-cē-ju-sies! Tā. Un tagad jūs varat iet un mani nosūdzēt, puņķutapa tāds!

Varnkem pietrūka vārdu.

— Ārā! — viņš beidzot rejošā balsī iesaucās, taču Lisija jau bija izslīdējusi cauri viesmīļu un virtuveņu drūzmai, kuri pulcējās pie vaļējām nodalījuma durvīm un no sirds tīksminājās par vareno traci. Tā kā Lisija bija pazudusi, Varnke izgāza dusmas pār tiem, kliegdams:

— Ko jūs te meklējat? Jums laikam pārāk daudz brīva laika? Pag, es jūs paskubināšu!

Redzot viņus bēgam, Varnke atguva pašapziņu! Viņš sakārtoja uz krūtīm saņurcīto kreklu, sakārtoja īstajā vietā pensneju un kaklasaiti un naski devās augšup uz personāla biroju.

Ai, gan viņš vēl ar šo sievišķi, ar šo nekauņu, izrēķināsies! Un turklāt, ja viņa liegsies...

Viņš paņēma kabatas portfeli. Tajā atradās pierādījums: «Topošās mātes uzskaites kartīte», to Vīķe viņam bija apgādājusi, izvilkdama Lisijai no rokassomas.

Viņa klauvējiens pie personāla biroja durvīm nodunēja tik skarbi un kareivīgi kā sitiens pa bungām.

3

Lisija pēdējā mēnesī bija nokavējusi darbu trīs reizes. Kopš namā valdīja iznesīgais racionalizācijas direktora kungs, trīsreizēju darba kavēšanu uzskatīja par kaitēšanu firmai, par iemeslu atlaišanai.

Lisija nebija ievērojusi cieņu, ar kādu jāizturas padotajiem pret priekšniekiem. Tas bija otrs iemesls atlaišanai. Lisija bija nevis Lisijas jaunkundze, bet gan precēta sieva. Tā kā saskaņā ar darba līgumu darbiniecēm apprecēšanās gadījumā

darbu firmā vajadzēja atstāt, — tas bija trešais atlaišanas iemesls.

Trim iemesliem patiesi būtu vajadzējis pietikt, lai uz vietas atlaistu no darba, un ikvienā citā reizē personālšefs Poikerta kungs nevilcinādamies tā arī būtu rīkojies, taču Lisijas dēļ viņš svārstījās. Ne jau tādēļ vien, ka Lisija bija strādīga, uzticama, veikla un skaista, tā sakot, īsta pērle. Poikerta kungs zināja, ka šajos grūtajos laikos arī pērļu vērtība kritusies un ka neviens, kas pelna tikai simt astoņdesmit mārku mēnesī, nav neaizstājams. Nē, viņa svārstīšanās iemesls bija vienīgi vieglas atmiņas par kādu nedēļas nogales izbraukumu uz Teipica ezeru. Ai, tas bija noticis sen, jau pirms gadiem diviem. Arī viņu draudzība toreiz nebija pastāvējusi ilgāk par vienu nedēļas nogali un pēc tam bija pilnīgi izirusi. Un turklāt Poikerta kungs kopš neilga laika bija saderinājies un nejuta nekādu vajadzību atkal domāt par seno piedzīvojumu. Taču vieglas atmiņas tomēr bija palikušas, un tās kavēja izmantot pat trīs pilnīgi pietiekamos atlaišanas iemeslus; atmiņas par gaišo agrīnās vasaras nakti, trauksmaino mēness gaismas un ēnu rotaļu virs ezera, kas bija atklājies skatienam no istabas, no platās, mīkstās gultas.

Zināms, tas viss bija noticis sen, un viņi vairs nebija satikušies, taču tādēļ vien tas jau runāja par labu Lisijai. Viņa nebija mēģinājusi tēlot atstātu pavesto, gaidīdama gandarījuma. Klusi, netērēdama lieki vārdus, viņa bija pie viņa nākusi un tikpat klusi atkal aizgājusi. Poikerts to prata novērtēt. Viņš nebūt nebija nepateicīgs cilvēks. Viņš labprāt būtu to pierādījis. Viņš būtu Lisiju paturējis darbā.

Poikerts pārdomāja. Nokavēšanās nebija Jaunākais. Taisnība gan, to varēja uzskatīt par kaitēšanu veikalam, taču tieši zaudējumi firmai nebija nodarīti. Un arī Varnkes ziņojums par disciplīnas neievērošanu nav īpaši ņemams vērā. Varnke droši vien pats vainīgs pie tā, ka viņa priekšnieka reputācijā iesisti daži robi. Viņš taču arvien sieviešu dēļ iepinies nepatikšanās, un direkcijai jau vairākkārt nācies viņu brīdināt. Nē, Varnkes ziņojums nav bīstams. Lai no viņa atkratītos, Poikertam būtu vienīgi jāpasaka, ka atgadījumu pamatīgi noskaidros. Bet ko iesākt ar racionalizācijas direktora kungu! Ja tas uzzinās, kas noticis, — un viņš to visādā ziņā uzzinās, jo starpgadījumā bijuši klāt pārāk daudz liecinieku —, ja viņš to uzzinās un ieraudzīs Lisiju vēl joprojām strādājam, viņš Poikertam galvu noraus. «Atlaišanas iespēju neizmantošana» jau tā bija viņa mījākais temats. Jau tā viņš šaubījās, vai Poikerts der darbam ar personālu.

Kāda pretīga situācija! Gribētos būt krietnam cilvēkam, bet dzīve to liedz. Iespēju robežas pārlieku šauras. Bet vai tā ir Poikerta vaina? Neviens cits šo šaurību neizjuta tik sāpīgi kā viņš! Diemžēl apstākļi bija spēcīgāki nekā viņa labā griba, un tāpēc Lisija, varētu gandrīz sacīt «apstākļu dēļ», tika atlaista. Nekavējoties. Par rupju darba līguma un disciplīnas pārkāpumu. Taču tā bija rakstīts vienīgi zilajā lapiņā, ko Poikerts viņai nosūtīja lejā. un kopijā, ko pievienoja lietai; apliecībā Poikerts ierakstīja gluži ko citu; «Lai gan bijām joti apmierināti» un «diemžēl sakarā ar nepieciešamajiem taupības pasākumiem». Un viņš vēl lika Lisijai izmaksāt pilnu mēneša algu. Tik tiešām, viņš patiesi centās izturēties godīgi, un Lisijai to būtu vajadzējis augstu novērtēt. Taču viņa noglabāja naudu un dokumentus ar tādu nicinājumu un pašpārliecību, ka viņš nespēja savaldīties, nepiebildis:

— Šķiet, jūs nemaz neapzināties, cik lieliski no šīs ķezas tiekat laukā!

Lisija viņu uzlūkoja izsmiekla pilnu skatienu un atbildēja:

— Lieliski? Nu klausieties jel, tas jau ir īsts teātris! '

Iestājās klusums.

Poikerts jutās dziļi aizvainots. Un viņš nesaprata, vai tas domāts ļauni vai samierinoši, kad Lisija pēkšņi sacīja:

— Nu jā, es jau varu iedomāties, ka jums nav iespējams rīkoties tā, kā vēlaties! Tātad uz redzēšanos, Poikerta kungs!

OTRA NODAĻA

1

Zinātkārais kungs, kas stāvēja pie pēdējā vēl atvērtā «WRK — Weltreisebūro Kurfurstendamm»[1]kases lodziņa, beidzot meta mieru.

Gandrīz veselu stundu viņš nebija jāvis Alfrēdam Fromeijeram atvilkt elpu, izprašņādams par sarežģīto starptautisko dzelzceļu kustību un vilcienu sarakstiem; pēkšņi viņš devās prom, nepasūtījis nevienu biļeti. Paņēma vienīgi līdzi dažus bezmaksas prospektus. Un, pats par sevi saprotams, apsolīja atnākt nākamajā dienā vēlreiz, lai pasūtītu biļetes.

— Kā tad, tas tev atnāks vēlreiz! Par to jau būtu zirgam jāsmejas! — tikko «patīkamais» klients bija aizgājis, Fromeijera kolēģis Plāns, aiz dusmām vai plīsdams, iesaucās, — taču labi, ka viņš vismaz aizgāja. Es jau domāju, ka viņš te pavadīs visu pusdienas pārtraukumu. Tāda nekaunība! Iztaujā vai par divdesmit markām un beidzot nenopērk pat ne bērna biļeti trešajā klasē līdz Granezeram! Nesaprotu, kā jūs šim tipam tomēr vēl spējāt uzsmaidīt, Fromeijer! Es jūs apbrīnoju. Jūs esat ideāls cilvēks darbam pie kases lodziņa.

Keep smiling^2 līdz pēdējam. Patiesi, es jūs apbrīnoju, goda vārds!... Ak jūs jau esat gatavs iet?

Fromeijers bija sakārtojies aiziešanai. Viņš bija uzvilcis mēteli un jau ņēma nost no naglas izkārt-nīti ar uzrakstu «Slēgts no pulksten vieniem līdz trijiem!». Kad viņi izgāja ārā, Fromeijers piestiprināja izkārtnīti pie durvīm. Hāns tās aizslēdza. Pēc tam viņš sacīja:

— Tā. Un nu ejam. Esmu tā izsalcis, ka vēders kurkst!

Viņš paņēma Fromeijeru zem rokas, taču tas atvairījās, sacīdams:

— Nē, šodien neiesim.

— Kā tā? — Hāns brīnījās. — Kas tie par jaunumiem! Neiesim uz «Kviku»? Un ko par to sacīs Lisijas jaunkundze?

Fromeijers tūlīt neatbildēja. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru.

«It kā vajadzētu iziet, bet nezinātu, kur!» Hāns nodomāja. «Kas gan noticis? Vai viņi būtu saķildojušies?»

Taču Fromeijers piepeši ierunājās:

— šodien Lisijas tur nav. Es gribēju sacīt, ka viņa vispār vairs nav «Kvikā», viņa aizgājusi no darba. Un tieši tādēļ man kaut kur jāaiziet.

Viņš steidzīgi paspieda Hānam roku. *

— Uz redzēšanos!

Hāns saskaities iesaucās:

— Kas tad nu vēl nebūs! Vienkārši ņemt un aizskriet. Tā taču nedrīkst! Viņa aizgājusi no darba?

Kāpēc gan? Tas jums man sīkāk jāpaskaidro, tik daudz laika jums taču būs... Nu ko tu neteiksi!

Apstulbušu skatienu viņš noraudzījās pakaļ Fro-meijeram, kas jau devās šķērsām pāri ielai, nevērodams sarkano gaismas signālu. «Ķerts,» Hans beidzot nodomāja. «Galīgi ķerts!»

Tramvaja vagonam, kurā Fromeijers ielēca, bija trīs simti trīspadsmitais numurs. Fromeijers to ievēroja ar nepatiku. Ne tādēļ, ka viņš būtu māņticīgs! Fromeijers ne mazumu lepojās ar saviem progresīvajiem uzskatiem, taču šodien viņš nodevās dažādiem pareģojumiem. No rīta pie pieturas, gaidot autobusu, viņš bija skaitījis minūtes un iznāca nepārskaitlis — laba zīme! Ceļā no autobusa līdz Ceļojumu birojam viņš nebija sastapis nevienu cilvēku uniformā — ļauna zīme! Tas, ka tramvaja vagonam bija mazāks numurs par tūkstoti, Fromeijeram arī ne visai patika. Bet varbūt viņš uzminēs, kādu sīknaudu konduktors izdos no markas. «Ja izdos piecdesmitnieku, viss beigsies labi,» viņš nodomāja.

2

Piecdesmitnieku viņam izdeva. Taču labi nebeidzās.

— Jūs meklējat to? — vārdus gari stiepdama, tādā balsī, kurā bija saklausāma neuzticība un patika ķildoties, jautāja durvju sardze, kurai Fromei-

jērs apvaicājās, vai Ebermaņa kungs, kas dzīvojis ielas nama ceturtajā stāvā, tur vairs nedzīvojot.

— Jūs to meklējat? Tad jau jums, mans kungs, jādodas uz Moabitu, uz izmeklēšanas cietumu!

Viņa brīdi tīksminājās par Fromeijera apjukumu un pēc tam turpināja:

— Jā, tas jau sēž vairāk nekā astoņas nedēļas. Ja jūs to pazināt, varat iedomāties, par ko.

Fromeijera apjukums pārvērtās dusmās. Dusmās par veltīgo nācienu, sabrukušajām cerībām, sievietes ņirgāšanos. Viņš iešņāca viņai sejā:

— Ko? Ko jūs tur sakāt? Kaut kas nedzirdēts! Šķiet, jūs nezināt, ar ko runājat!

Sieviete tūdaļ aprāvās:

— Es taču nekā neesmu teikusi, mans kungs, — viņa stomījās, — es tikai domāju, ja kungs jautā pēc Ebermaņa kunga, viņš laikam to pazīst, un, starp citu, viss taču bija rakstīts avīzē. Vai patiesi kungs nekā nezina?

Viņa uz mirkli nozuda un atgriezās ar kādu jau stipri nobružātu laikraksta lapu un sniedza to Fro-meijeram. Fromeijers izlasīja kāda rakstiņa virsrakstu, kas bija pasvītrots ar sarkanu svītru: ««Eņģelīšu taisīšana» plašā mērogā.» Viņa acis slīdēja pār rindiņām: ...izmeklēšanas gaita ... vecmāte Doroteja Dībova ... astoņpadsmit gadus vecā Anemarija Naterota vārda pilnā nozīmē noasiņojusi ... kriminālpolicija turklāt atklāja veselu . grupu, kas nodarbojusies ar abortu taisīšanu... veda pie kādas līgavaiņa paziņas... minētais Georgs Ebermanis ... vairāk nekā piecdesmit gadījumu ... apcietināts ... tāpat arī visas sievas ar saviem vīriem ... smagi sodi...

Fromeijers jutās galīgi satriekts. Viņš labprāt būtu pacēlis acis no laikraksta, taču manīja, ka durvju sardze viņu vēro. Viņš nedrīkstēja radīt aizdomas. Ek, blēņas! Ko nozīmē «radīt aizdomas»? Vai tad viņš bija kaut ko ļaunu izdarījis? Tas, ka viņš taujā pēc Ebcrmaņa, vēl neko nenozīmē. Viņš tikai atdos sievietei laikrakstu, pasacīs «Sveiki!» un dosies prom.

Taču beidzot viņš paskaidroja sardzei, ka esot atnācis, lai atprasītu no Ebermaņa parādu. Viņš esot Ebermanim piegādājis preces: ziepes un smaržas; gan ne vagoniem, taču šodien arī trīsdesmit markas esot nauda, ar ko jārēķinās.

— Nu, naudu jūs mierīgi varat ierakstīt skurstenī, mans kungs. Tik drīz viņš no cietuma neizkļūs.

— Patiesi? Jūs tā domājat? Tad gan esmu smagi iekritis. Nu ko lai dara? Uz redzēšanos!

Fromeijers devās prom paceltu galvu; šķita, ka pleci kļūtu aizvien platāki, un kājas sper soļus gandrīz izaicinoši un pacilāti. Bet tikai līdz nākamajam ielu krustojumam. Tiklīdz Fromeijers pagriezās ap stūri, stāja un veiklā gaita pagaisa. Tātad ar Ebermani šīs nepatikšanas nebija nokārtojamas. Ko gan lai nu iesāk? Pie kā lai griežas? Fromeijers nepazina neviena, kam varētu uzticēties šādā kutelīgā jautājumā. Un, pat ja būtu tādu pazinis, viņu tomēr māktu šaubas un bažas, jo viņš tik tikko bija uzzinājis, cik nelādzīgi tādas izdarības var beigties.

Ar šausmām viņš domāja par rakstu avīzē. Viņš jau iztēlojās sevi un Lisiju uz apsūdzēto sola; vēl Jaunāk, viņš iztēlojās Lisiju kādas DIbova kundzes rokās, un šīs rokas mirka sārtās asinīs.

Fromeijers sāka steigties — bez mērķa, tikai uz priekšu.

«Nedomāt par to!» viņš sev sacīja, skriedams aizvien ātrāk un ātrāk. «Tikai nedomāt par to!» Taču tas nebija viegli. Domas par «eņģelīšu taisītāju», asinīm, Moabita izmeklēšanas cietumu nebija aizgaināmas; tas bija tik uzmācīgas kā ļauni, smagi murgi pēc nodzīrotas nakts.

— Stulbeni! Uzmanies!

Viņam ausīs nošķinda zvans. Kaut kas nošvirk-stēja tuvu garām: riteņbraucējs, kam viņš tik tikko nebija uzskrējis virsū. Aizelsies, nosvīdis, trīcošām kājām Fromeijers apstājās — pamodies, taču galīgi apjucis. Viņš pavērās apkārt. Nepazīstama apkārtne. Pistoriusa iela? Sazin velns kur tāda atrodas! Visādā ziņā ļoti tālu no biroja. Fromeijers palūkojās pulkstenī. Desmit minūtes pirms trim! Pat, ja viņš brauktu ar taksometru, nepaspētu pēcpusdienā laikus ierasties darbā.

Fromeijers nebrauca ar taksometru. Par braucienu no turienes līdz Kūrfirstendammam būtu jāmaksā vismaz trīs markas. Fromeijeram nebija lieku triju mārku, pašreiz naudas bija vēl mazāk nekā jebkad. Un viņš arī nejuta ne druskas prieka atgriezties birojā. Kas gan viņu tur sagaida? Kaudze vecu rēķinu, kuros viņam jāmeklē kjūdas. Kasieris Golda kungs, kas neieredzēja neprecizitāti, nolasīs nepatīkamu un nosodošu sprediķi. Hāns,

kas, protams, jau uzzinājis, kādēļ Lisija iepriekšējā dienā atlaista no darba, iztaujās viņu kā kri-minālierēdnis.

Viņš saņēmās, iegāja tuvākajā kroga, piezvanīja uz biroju un pasacīja kalpotājam Glīnkem, ka lūdzot Golda kungam atvainot, — viņš nevarot ierasties darbā.

— Šķiet, ka saindēšanās ar desām ... nē, nē, nekas nopietns ... nē, rīt noteikti būšu atkal birojā. Tikai neaizmirstiet tūlīt paziņot Golda kungam, — viņš sacīja.

Glīnke apsolīja visu nokārtot, novēlēja drīzu izveseļošanos un, starp citu, ieteica konjaku ar pienu vai paegļu degvīnu.

Fromeijers pakāra klausuli. Viņš pārdomāja, ko iesākt brīvajā pēcpusdienā. Vispirms, paklausīdams Glīnkes padomam, viņš izdzēra glāzīti paegļu degvīna. Tad paēda. Lēnām, tik lēnām, cik vien iespējams, taču ilgāk par pusstundu uz galda nevarēja atrasties pat lielā porcija sauso zirņu. Ko darīt turpmāk? Ar Lisiju, kā parasti, viņš bija norunājis sastapties tikai vakarā. Vai doties jau tūlīt uz mājām un dažas stundas pagulēt? Tas nebūtu slikti, taču Elerbeka kundze, viņa saimniece, ar savu ziņkārību un aizgādnību tomēr viņam nedos miera. Tad jau labāk pasēdēt kādā nelielā kafejnīcā un paklausīties mūziku. Mūzika izklaidē un nomierina; klausoties mūziku, laiks aizrit tīri nemanot, nebūs sevi jāpiepūlē, nebūs jādomā.

Bet tieši tas viņam bija jādara! Viņam taču jāizlemj, kā rīkoties turpmāk. Nē, arī kafejnīca un mūzika neder.

Beidzot viņš iegāja kādā dienas kinoteātrī. Garā, šaurā zāle bija gandrīz tukša, un no trim dučiem skatītāju diez vai trīs varēja nosaukt par skatītājiem. Pārējie laikam uz turpmākās nakts rēķina, kad nebūs pajumtes, gulēja vai arī nodarbojās ar kaut ko citu, nevis skatījās filmu.

Arī Fromeijers sākumā bija paviršs skatītājs. Notikumiem uz ekrāna sekoja tikai viņa acis. Taču pakāpeniski viņam modās interese, jā, viņš pat kjuva ļoti vērīgs. Tas, kas norisinājās filmā, viņam šķita dīvaini pazīstams.

Bija attēloti divi jauni cilvēki, kas vēlējās apprecēties, viņus apmierinātu gluži mazs dzīvoklītis, visai lēta iekārta. Viņi abi sēdēja un nerima rēķināt; tas bija nepieciešams; iekams nebija nomaksātas mēbeles un iekrātas dažas markas nebaltai stundai, par precēšanos nedrīkstēja ne domāt. Taču, kaut arī viņi ievēroja vislielāko piesardzību, meitene nokļuva mātes cerībās. Ko iesākt? Atbrīvoties no bērna? Jauneklis baidījās meiteni pakļaut briesmām. Laist bērnu pasaulē? Tas nozīmētu trūkumu un atsacīšanos jau pašā kopdzīves sākumā. Beidzot viņi tomēr vēl kaut ko izdomāja: ja dzīvotu ļoti taupīgi, atsacītos no svētdienas izbraukumiem, no cigaretes vakarā un kārotās izejamās kleitas, varētu savilkt galus kopā, ja vien būtu iespējams vēl pāris mēnešus noslēpt meitenes stāvokli kungiem, pie kuriem viņa kalpoja. Taču noslēpumu uzzināja pirms laika; meiteni izmeta uz ielas. Pie «gudrās sievas», kur jaunais pāris beidzot meklēja palīdzību, viņus jau gaidīja kriminālpolicija. Protams, filmas beigās viņi mantoja miljonus un traģēdijai bija Happy-End.

Fromeijcrs saniknots piecēlās un izgāja no zāles, pirms varonis un varone pēdējo reizi bija apskāvušies. Viņš jutās izmuļķots, piesmiets, piekrāpts. Filmai bija tik daudz līdzības ar viņa paša dzīvi, ka ļoti laimīgais nobeigums viņam nešķita kā nākotnes solījums, bet gan kā izsmiekls. Salīdzinājumā ar filmu, kurai spožumu bija piešķīris vienīgi mantojums, paša apstākļi likās vēl jo drūmāki, bezcerīgāki.

Bezmērķīgi viņš klaiņāja pa ielām, līdz beidzot jau bija tik vēls, ka vajadzēja ielēkt tramvajā, lai vēl parastajā laikā nokļūtu mājās.

3

Gaitenis, kura gala atradās viņa istaba un kurš Fromeijeram senāk arvien bija šķitis pārak garš, todien likās pārlieku īss.

Vislabāk viņš būtu spēris gluži mazus, lēnus solīšus; taču viņš zināja: Elerbeka kundze dzirdējusi, ka viņš atver dzīvokļa durvis, un nu gaida, līdz viņš, tāpat kā ik dienas, veikliem soļiem dosies uz savu istabu, un viņa tūdaļ izšausies no virtuves, tiklīdz viņš izturēsies kaut kā neparasti.

Pie durvīm viņš brīdi vilcinājās, pēc tam nospieda rokturi.

Uz sliekšņa kā arvien gaidīja mājaskurpes. Uz atpūtas krēsla atzveltnes kā arvien karājās mājas-svārki. Galdā kā arvien atradās šķīvji, tasītes un olu trauciņi, tur bija siera trauks un zem sildītāja — Bīdermeijera stila lelles — tējkanna. Un pie galda, blakus zeķu kaudzei, sēdēja Lisija un lapīja.

Viss bija tā kā vienmēr, kā tam bija jābūt; un tieši tas dīvaini skāra Fromeijeru, šķita viņam neaptverami.

«Kā tas iespējams?» viņš domāja. Kā te viss varēja palikt bez pārmaiņām, ja cits viss mainījies? It kā nekas nebūtu atgadījies! It kā nebūtu notikusi ne atlaišana no «Kvika», ne arī pieņemts lēmums likvidēt bērnu, ne veltīgā gājiena pie Ebermaņa, ne Ebermaņa apcietināšanas, ne arī noasiņojušās Aneinarijas Naterotas brīdinoša piemēra!

Fromeijeru bija pārņēmušas bailes un nemiers.. Kaut kas, līdz šim arvien saistīts ar viņa dzīvi, kas arvien bijis tās sastāvdaļa, pēkšņi izgaisa, kļuva par apskaužamu pagātni, kura joprojām pastāv, bet aplūkojama vairs vienīgi tā, kā aplūko jaunības dienu uzņēmumus ģimenes albumā vai izbijušas mīļākās vēstuli.

Apmulsis, dažādu izjūtu pārņemts, Fromeijers kā izstumtais palika stāvam durvīs. Pēkšņi viņa noskaņojums spēji mainījās. Viņš vairs netaujāja sev, kā te viss varējis palikt, kā bijis, ja viss cits taču mainījies. Viņš domāja: kāpēc viss cits arī nevarēja palikt tāpat kā līdz šim?

Vai arvien nebija radusies izeja no jebkuras ne-reizes? Un vai gan te nav Lisijas (brīnums, ka viņš līdz šim tik reti par to iedomājies!), vai te nav Lisijas, ko nekad nekas nav spējis salauzt? Jau tas vien, ka Lisija sēž te, viņa istabā, Eler-beka kundzes neprecētā apakšīrnieka istabā, pierāda, cik viņa krietna! Nevienam citam nebūtu izdevies pierunāt Elerbeka kundzi ne tikai attaisnot, bet pat uzskatīt dāmas apmeklējumus par gluži parastu parādību. Lisija to bija paveikusi. Kādu dienu viņa uz īsu brītiņu bija uznākusi augšā, stādījusies priekšā Elerbeka kundzei kā Fromeijera līgava un atklāti pajautājusi, vai tai būtu kādi iebildumi, ja viņa ciemotos pie sava līgavaiņa. Viņa zinot, ka pirmajā mirklī tas izklausoties mazliet dīvaini, bet viņai nepatīkot runāt aplinkus un viņa esot pārliecināta, ka arī Elerbeka kundze cienot tīras attiecības; īsi un skaidri: lai Elerbeka kundze izvēloties, — vai nu atsacīties no ļoti laba īrnieka, vai saprast, ka pašreizējos krīzes laikos nedrīkst uzspiest jaunam vīrietim savu mazumiņu naudas aiznest uz kafejnīcām un krogiem, ja viņš vēloties — lūdzu, ļoti solīdi, pieklājīgi un neuzkrītoši! — būt kopā ar savu līgavu. Un Elerbeka kundze, par lielu izbrīnu Fromeijeram, kas nekad nebūtu uzdrošinājies izteikt tādu priekšlikumu, bija pilnīgi vienis prātis. Kopš tā laika Lisija, ja nestrādāja nakts maiņā, pavadīja vakarus te augšā, tēloja namamāti, šuva, pielaboja veļu, lāpīja, gludināja un vārīja. Jā, arī to Lisija bija panākusi: ja samaksāja par patērēto strāvu, viņa drīkstēja gludināt un uz elektriskās plītiņas, kas jau bija iegādāta nākamās saimniecības vajadzībām, vārīt tēju, kafiju, olas un rīsu biezeni.

Dziļais miers tais vakaros, kurus viņš aizvadīja kopā ar Lisiju, — kamēr viņa šuva vai gludināja,

33

3 — Lisija

viņš spēlēja patafonu, lasīja priekšā «Scherls Magazin», «Wahre Geschichten»[3] vai laikrakstu «Morgenpost», stāstīja, kas jauns atgadījies birojā, vai klausījās Lisijas klāstītos jaunumus, to vakaru dziļais miers viņu apņēma, redzot viņu te sēžam, un viņš juta, ka te ir no visa pasargāts.

— Ka tev šodien labi veicas, Fredij? — Lisija jautāja.

So pāzīstamo jautājumu Lisija izrunāja parastajā tonī — mierīgi, sirsnīgi, brīvi. Viņa smaidīja. Turklāt atbilde, ja viss būtu veicies tā, kā viņš vēlējās (labā atbilde, ko viņa cerēja dzirdēt), nozīmētu vienīgi, ka viņu tuvākā nākotnē sagaida tikai briesmas un sāpes. Briesmas, sāpes un — atsacīšanās. Jo, lai kā arī viņa sākumā tam nebija piekritusi, taču vēlāk bija ļoti apradusi ar domu, ka kļūs māte. Viņas iztēlē bērns jau bija pat sācis dzīvot; viņa to jau bija redzējusi savām acīm, pat sarunājusies un rotaļājusies ar to; viņa jau bija sašuvusi tam veļiņu un pat izvēlējusies pie Vert-heima ratiņus. Tāpēc viņai nenācās viegli atsacīties no bērna, kas it kā jau bija piedzimis. Taču viņā nebija pamanāmas ne bailes no sāpēm, ne atsacīšanās smeldze. Viņa smaidīja. Un Fromei-jers apbrīnodams un mazliet skaudīgi domāja: «Jā, Lisijal Tā tik ir sieviete! Viņa nav salaužama. Ja tā uz viņu noraugās, šķiet, ka viņa nemaz nezin, kas ir rūpes ...»

Taču Lisija bija aizvadījusi ne mazāk grutu dienu kā Fromeijers.

Viņas tēvs, tāpat kā viņa, iepriekšējā dienā bija atlaists no darba. Sagadīšanās? Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada decembrī valsts statistikas iestāžu materiālos varēja konstatēt bezdarbnieku pieaugumu par seši simti trīsdesmit tūkstošiem, tā ka drīzāk tā būtu jāuzskata par sagadīšanos, ja kāds nebūtu zaudējis darbu.

Tādējādi Lisijai todien neiznāca laika ne vien lai atpūstos, bet arī lai nomierinātos, jo vajadzēja vēl žēlot citus un dalīties viņu rūpēs.

Tas bija noticis priekšpusdienā. Un pēcpusdienā viņai neatlika nekas cits kā bezmērķīgi klaiņāt apkārt, tāpat kā Fromeijeram; ja viņa paliktu mājās, vecākie'm rastos aizdomas, bet pārāk agra ierašanās pie Fromeijera savukārt šķistu dīvaina Elerbeka kundzei. Tādēļ viņa bija tikpat nogurusi, tikpat satriekta un tāpat alka mierinājuma kā viņš.

Un pēkšņi tāda nelādzīga vēsts, ka nodoms ar Ebermani cietis neveiksmi!

Taču patiesi — Lisija bija «vienreizēja». Viņa nekrita izmisumā. Viņa manīja, ka Fromeijers stāstīdams uzbudinās, un sacīja:

— Ek, Fredij, gan jau izkulsimies. Gan jau kaut kā tiksim galā.

Viņa runāja pārliecinoši, gandrīz pārāk pārliecinoši. Viņa pat vēl tobrīd mēģināja smaidīt. Taču Fromeijers redzēja, ka viņai nobāl lūpas un pēkšņi jāpieturas pie galda malas. Kā jau dažkārt

pēdējā laikā gadījies, viņai droši vien noreibusi galva.

Viņš satvēra Lisiju aiz pleciem un sacīja:

— Lisija! Kas tev notika? Man tev to nevajadzēja stāstīt.

Taču viņa jau uzlika roku Fromeijeram uz galvas un, lēni velkot pirkstus pār viņa matiem, kā viņam tik Joti patika, atbildēja:

— Vai tev prāts, Fredij? Kaut ko tādu man nestāstīt!

— Es taču tikai domāju ...

— Tālabad? Nelielā reiboņa dēļ? Tā ņiēdz gadīties, ja gaida bērnu! Tāpēc nu gan tev nebūtu jāglabā noslēpumi!

— Lisija, tā taču es to nedomāju!

— Zinu, Fredij, es jau tikai pajokoju. Nāc uzvelc mājassvārkus, apsēdies, paēd!

Lisija nosēdināja viņu krēslā, palīdzēja apmainīt svārkus, nogrieza maizi, ielēja tēju. Un vakariņojot viņa jau kala citus plānus.

Bērnu viņa tātad laidīšot pasaulē, tas nu galīgi esot izlemts, tur nekas vairs netikšot grozīts. Tikai dzemdības nedrīkstēšot izmaksāt tik dārgi, cik tās parasti maksā. Un turklāt esot jāpadomā, lai savlaicīgi vēl kaut ko piepelnītu vai iekrātu. Lisija, piemēram, pameklēšot sev kādu blakusdarbu pie Ašingera vai kur citur un Fredijs — Fredijs lai atsakoties no šās istabas un sameklējot sev lētāku pajumti vai arī, un tas būtu vēl labāk, pārceļoties uz dzīvi pie Lisijas vecākiem. Tur, starp citu, kopš Lisijas brālis Pauls aizbēdzis no mājām, viena istaba esot brīva. Tajā gan neviens pēc tam vairs neesot drīkstējis ieiet; tēvs to esot aizslēdzis, protams, kā saka, uz visiem laikiem! Taču tagad, pēc atlaišanas no darba, ja Lisija aiziešot un pateikšot, ka viņai esot istabai īrnieks, ar viņu noteikti būšot iespējams runāt.

— Turklāt, ja es viņam pateikšu, ka īrnieks ir mans līgavainis un ka vēlamies drīz apprecēties. Un vai zini, pēc tam tūlīt arī apprecēsimies. Pirmkārt, vecāku dēj, otrkārt, lai par tevi birojā nesāktu tenkot; mums vispār vairs nav nekādas vajadzības gaidīt, un vēlāk, kad viss būs galā, varēšu savējiem pavēstīt, ka esam apprecējušies, ka vairs nestrādāju un ka kaut ko gaidām. Līdz bērna piedzimšanai dzīvosim istabiņā, kas nemaksās gandrīz nekā, varēsim nomaksāt dažos termiņos par mēbelēm un, kad mazais būs piedzimis, tad būsim jau sameklējuši jauku, lētu dzīvokli — istabu un virtuvi, tas ir pilnīgi pietiekami. Vairāk mums nevajag.

— Jā, bet ēdamistabas mēbeles?

Ai, patiesi, ēdamistabas mēbeles! Mirkli Lisija iztēlojās skaisti spīdīgās, tumši brūnās mēbeles, ēdamistabas iekārtu «Šarlote», kas izgatavota no Kaukāza riekstkoka, — izvelkamu, dubultplatu bufeti, sešus krēslus un pārvietojamo tējas galdiņu — un atvadījās no visa tā. Ļāva tam visam izgaist nezināmā nākotnē vai vispār nekurienē.

— Ēdamistaba? Tā pagaidām lai paliek mēbeļu veikalā. Vai zini ko: varbūt izdosies pierunāt tos ļautiņus, lai paņem mantas atpakaļ. Tad mēs patiesi tiktu pavisam viegli galā, vai ne?

Brīdi istabā valdīja dziļš klusums. Pēc tam Elerbeka kundze, kam no ilgas stāvēšanas aiz durvīm jau bija notirpušas kājas, izdzirda Lisiju sakām:

— Tā, un tagad uzliec kādu plati, Fredij! Uzspēlē kaut ko!

— Un ko lai spēlē?

— Kaut ko jauku, priecīgu!

— Varbūt: «Man nav ne auto, ne muižas savas»?

— Nē, šodien tā neder. [Tajā pārāk daudz runāts par to, kā nav. Kaut ko citu!

Un tad no gramofona atskanēja:

Ai, donna Klāra,

Cik jauki tu dej,

Un tava mīla Liek prātam mulst...

TREŠĀ NODAĻA

1

— Tajā arvien daudz ļaužu! — savam kaimiņam blakus sacīja kāds no tiem pieciem sešiem bezdarbniekiem, kas šajā pirmajā siltajā marta rītā drūzmējās pie Karštata tirdzniecības nama skatloga. — Tam nav ne jausmas, kas ir krīze! Tas pelna vēl joprojām! Sasodītais tirdzniecības namu mudžeklis! Vieni žīdi, vieni žīdi! PĪicina tautu un paši barojas. īsti rīkļurāvēji. Un muļķu netrūkst un netrūkst.

— Pats taču arī iepērcies pie viņiem, ja vien ir nauda! — uzrunātais atbildēja.

— Es? Ne prātā nenāk!

— Ja ne tu, tad tava sieva... Tomēr! Visi iepērkas pie Karštata, kaut arī šķendēdamies ... Visi tur iepērkas!

— Ilgi vairs nepirks, par to tu vari būt drošs. Lai tikai tiek Hitlers pie teikšanas, tad žīdu veikaliem būs beigas! Tas viņus izmēzīs. Un kā vēl!

— Nu, iekams tas tiks pie teikšanas, jūs visi būsiet jau kājas atstiepuši!

Kāds trešais viņus pārtrauca, iesaukdamies:

— Ja nu Hitlers tomēr viņam kaut ko atmet? Vai tad tam kā trūkst?

Kāds iesmējās.

Pārējie piebiedrojās, sacīdami:

— ,Tas tev ko atmetīs? Vai tev nečūkst? Tam pašam vēl nav un nav gana!

— Tu laikam arī esi tikai tāds žīdu roklaiža!

— Nebūt ne! Bet tavs Hitlers jābāž vienā maisā ar visniknākajiem rīkļurāvējiem! Ļaunāks par jebkuru žīdu...

— Paklau, ja tu turpināsi tādu muļķīgu valodu ...

Pēkšņi saruna ievirzījās citā gultnē. Atskanēja sauciens:

— Paskatieties, tur atkal kāds ticis vaļā no lieka smaguma!

— Kur?

— Kas?

— Lūk, tā sieviete! Starp citu, tamlīdzīgi gadījumi ik dienas notiek vai desmitiem reižu. Ikvienā tirdzniecības namā. Es vēl vakar par to lasīju. Darbojoties īstas bandas. Viens izzog tev kaut ko no kabatas, pasniedz nākošajam, tas savukārt vēl nākošajam un tā joprojām. Pat ja tu nejauši pirmo notver, nozagtā manta jau sen atrodas pie kāda cita.

— Nu, un sievietes šiem puišiem to it īpaši atvieglo. Aizdomājušās diezin kur un nemaz nemana, ja kāds pielien klāt!... Jā, nu viņa izskata vai acis no pieres. Bet ir jau par vēlu, mana mīļā!

Lisija patiesi izskatīja vai acis no pieres, meklēdama naudas maciņu, kas pirms nedaudzām minūtēm viņai vēl bija un pēkšņi pazuda. Tajā bija divdesmit markas, viss šīs nedēļas saimniecības naudas atlikums!

Lisija nesaprata, kā tas bija noticis. Viņa taču ikreiz, samaksājusi par pirkumu, bija rūpīgi aizvērusi somiņu un nemitīgi turējusi roku uz slēdža. Un tomēr maciņš no somas bija pazudis!

Ko lai viņa tagad iesāk? Viņai pat vairs nebija ne divdesmit piecu feniņu, lai aizbrauktu mājās. Un, lai aizietu kājām, bija pārāk tālu, vismaz divu stundu gājiens. Un kas pa to laiku notiks ar bērnu? Drīz taču būs ēdināšanas reize! Turklāt Lisija bija stingri apsolījusi kaimiņienei, kuras uzraudzībā atstāja bērnu, ka atgriezīsies līdz pulksten vienpadsmitiem.

Ko gan lai iesāk? Vai neizstāstīt Karštata šveicaram, kas viņai gadījie's, un nepalūgt, lai aizdod divdesmit piecus feniņus? Vai arī jaunkundzei pie metro kases? Iespējams, ka nauda nemaz nav nozagta. Iespējams, ka viņa to bija pazaudējusi un kāds to atradis un nodevis. Taču kas gan tādos laikos atdos atrastu naudu?

Pazīstama, taču sen vairs nedzirdēta balss viņu iztraucēja no juceklīgajām pārdomām.

— Izbeidz meklēt, Līzbet! Te tas ir!

Kāds viņai sniedza pazudušo naudas maciņu. Lisija to steigšus satvēra. Tikai pēc tam viņa atjē-dzās, ka cilvēks, kas stāv viņai pretī, ir viņas brālis.

— Tu, Paul? Bet kā gan tu... (viņai bija uz mēles «te gadījies», taču, pēkšņas neuzticības pārņemta, viņa sastomījās un pabeidza teikumu citādi): — Kā gan pie tevis gadījies mans naudas maciņš?

Paulam, acīm redzot, tāds jautājums nepatika. Viņš vairījās skatīties Lisijai acīs.

— Es to atradu. Redzeju, ka tev tas pazuda. Stāvēju tieši aiz tevis, — viņš sacīja.

— Kur īsti? Vai Karštata veikalā?

— Kur gan citur?

— Un kāpēc atdod man to tikai tagad? Kāpēc neatdevi tūlīt veikalā? Klausies, Paul, te kaut kas nav skaidrs! Un vispār — kāds gan tu izskaties, zēn?

Soli atkāpusies, viņa nopētīja brāli no galvas līdz kājām.

Nudien, kāds gan puisis izskatījās! Viņu tikko varēja pazīt!

Lisija atcerējās ripsa uzvalku; bez tā viņa Paulu patiesi nespēja ie'domāties. Ripsa uzvalku ar sagumzītajām bikšu starām, kurās neturējās vīles pat pēc tam, kad visu nakti bija atradušās zem matrača. Ripsa uzvalku, kas bija jāvalkā, kaut gan bija vēl divi labi uzvalki (taču tēvs tos bija ieslēdzis, jo, pēc viņa domām, ripsa uzvalks aizvien vēl esot pietiekami labs cilvēkam, kam nav darba). Viņa atcerējās traci dzeltenā polo krekla dēļ, kas slepus bija nopirkts par gadījuma darbā nopelnītu naudu («Ar to sākas un ar piesavināšanos beidzas; ja nav darba, neviens tādus kreklus nepērk un it īpaši polo kreklus!») un garās tēvišķīgās pamācības par to, kas tādam zēnam kā Paulam neesot vajadzīgs.

Un tagad? Tagad Pauls stāv viņas priekšā, smalki uzcirties, īsts kavalieris, it kā būtu laimējis lielo laimestu. Viss, kā vajag: viduklī pieguļoša un plecos bagātīgi izpolsterēta zili pelēka mīksta auduma jaka; vīnsārts svīteris ar tik augstu kakla izgriezumu, ka redzama tikai krekla apkaklīte, gaiši pelēkas pusgarās bikses no auduma skotu rakstā; zeķes tādā pašā krāsā kā bikses; spīdīgi brūni puszābaki ar trīsstūrainiēm misiņa āķiem un platām nošuvēm; sporta cepure, pulkstenis uz rokas, mežģīņu lakatiņš krūšu kabatā. Kā zēns pie visa tā ticis?

Pauls, acīm redzot, uzminēja viņas domas. Viņš centās izvairīties no Lisijas pētošā skatiena, murmināja kaut ko par «svarīgu norunu» un grasījās aizbēgt.

Taču Lisija neļāva viņam aiziet. Abi tik ilgi neesot tikušies, tādēļ taču nevarot vienkārši pateikt vienā elpas vilcienā «Labdien!» un «Uz redzēšanos!», bet esot arī mazliet jāaprunājas!

Paulam, protams, nekāda liela prieka aprunāties nebija. Viņš visādi izvairījās, aizbildinājās ar steidzamu darbu, centās Lisiju nomierināt, iesakot satikties citu reizi: nākamnedēļ, parīt, rīt.

Taču Lisija nepiekāpās. Viņas ziņkāre bija pārvērtusies neuzticībā. Viņa vēlējās uzzināt, kas īsti noticis ar Paulu: kā viņš dzīvo, no kā dzīvo un vēl šo to.

Viņš saprata, ka pretošanās ir veltīga, un padevās. Galu galā arī viņš gribēja dzirdēt, kas jauns Lisijas dzīvē, kas jauns mājās. Tātad viņi, kā Lisija bija sacījusi, aprunāšoties. Bet kur? Kafejnīcā, kas atradās tirdzniecības nama jumta terasē, kā ieteica Lisija, viņam nepatika. Arī konditorejā pretējā ielas pusē viņam nepatika. Visa šī apkārtne viņam nepatika.

— Nu, atnāc taču pie manis!

— Pie tevis? Nē. Pateicos. Nē, nē! — viņš uzkrītoši strauji atsacījās.

«Kādēļ gan ne? Varbūt viņš bīstas?» Lisija domāja. Viņa sacīja mierinošā tonī:

— LTu vari droši nākt pie manis. Neviena nav mājās. Vienīgi bērns. Vai tu, starp citu, zini, ka man ir bērns?

Viņš zināja. Viņam to kāds bija pastāstījis.

— Zēns, vai ne? — viņš jautāja.

— Un kāds vēl! Sākumā gan bija mazliet pavārgs, kā jau divus mēnešus pirms laika dzimis, taču nu vairs nebūt neizskatās pēc tāda, kas dzimis septītajā mēnesī. Tev vajadzētu viņu redzēt, Paul. Vai nevēlies?

Viņš vēlējās gan un arī apsolīja zēnu visādā ziņā aplūkot, visādā ziņā. Tikai ne tur — augšā. Augšā pie Lisijas ne. Tas neesot iespējams. Pāris vārdos viņš to Lisijai nevarot izskaidrot, bet tas neesot iespējams.

— Vai saproti? — viņš vaicāja.

Lisija nesaprata, bet viņai kļuva skaidrs, ka nekā nepanāks. Nu labi. Bet ko lai iesāk? Uz kurieni lai dodas?

Viņš mirkli padomāja, pēc tam sacīja:

— Es zinu kādu krodziņu Morica laukumā...

— Morica laukumā? Ek, Paul! Man ir tikai pusstunda laika, visvēlākais vienpadsmitos man jābūt mājās; ja nu mēs ilgi braukāsim apkārt, gaidīsim un varbūt pat gabalu noiesim kājām...

— Nebūs vajadzīgs! — viņš māsu pārtrauca. — Es tevi tur nogādāšu. Un pēc tam aizvedīšu arī mājup.

— Aizvedīsi? Tu mani aizvedīsi?

— Jā. Man ir vāģis.

— Tev — kas?

— Vāģis. Jā gan, motocikls!

Viņš to pateica it kā starp citu, viņa sejas izteiksme šķita vienaldzīga, taču īstenībā viņš bija ārkārtīgi sasprindzis un jutās dziji apmierināts, redzot, cik ļoti viņa vārdi pārsteiguši Lisiju.

Viņa stomīdamās jautāja:

— Mo-to-cikls? Kāds, kāds moto-cikls?

— DĶW. Vidējās klases. Divcilindru ar blakusvāģi, vispār, ar ērtībām! Nu, gan pati redzēsi. Tūlīt atbraukšu to šurp. Uzgaidi viņā pusē pieļ krustojuma, es drīz atgriezīšos, un tad brauksim!

Pauls pagriezās. Lisija nosauca viņam pakaļ:

— Tikai pielūko, ka neaizbēdzl

— Nebīsties! Ja saku, ka atgriezīšos, tad atgriezīšos, par to vari būt droša! — viņš attrauca un nozuda.

Lisija gaidīja. Viņu jau sāka mākt šaubas, viņai jau šķita, ka Pauls piemānījis, lai varētu aizbēgt, bet te piepeši viņš piebrauca ar spilgti sarkanu, lakotu motociklu.

Pauls nobremzēja, bet motoru nenoslāpēja. «Vāģis», kas darbojas, atstāj divtik lielu iespaidu. It sevišķi uz sievietēm. To viņš jau bija izmēģinājis, un Lisijas izturēšanās to apstiprināja.

— Nu? — viņš jautāja, brīdi iespaidīgi klusējis. — Te mēs esam! Skaista lietiņa, vai ne? Nopirku lietotu, bet šķiet kā jauns. Viss nevainojamā kārtībā, it īpaši motors!

Viņš ielūdza ar žestu, ar plašu žestu, sacīdams:

— Mana dāma!

Aiz izbrīna gluži apstulbusi, Lisija ne visai veikli ierāpās blakusvāģī.

Pauls piedeva gāzi.

Viņi aizbrauca.

2

Krodzinieks atnesa Paula pasūtītos dzērienus: Lisijai «saldo» — glāzīti ruma ar cukuru, bet Paulam «lielo ar zvaigznīti» — stipro ar nedaudz aveņu ekstrakta. Pēc tam krodzinieks devās uz telpas viņu galu pie letes un atsāka misiņa priekšmetu spodrināšanu, ko bija pārtraucis, ienākot viesiem. Bez viņiem telpā neviena nebija. Tā Paulu un Lisiju nekas netraucēja, un viņi būtu varējuši sākt aprunāties, bet Pauls, acīm redzot, nesteidzās, un Lisija nespēja atgūties no lielā izbrīna par motociklu, par Paula braukšanas iemaņām un uzstāšanos. Kā viņš bija pasūtījis dzērienus! Un ko bija pasūtījis!

Viņa uzmanīgi pielika pie lūpām glāzīti.

Pauls savējo bija iztukšojis vienā paņēmienā un mudināja Lisiju:

— Dzer tukšu, Līzbet, dzer tukšu!

Viņš pasūtīja vēl vienu «saldo» un «lielo ar zvaigznīti». «Kur viņš dabūjis naudu?» Lisija domāja. Viņā no jauna pamodās neuzticība, izkliedēdama samulsumu. *

— Klausies, Paul, — viņa sāka izprašņāt, — ar ko tu pēdējā laikā īsti nodarbojies?

— Nu, ar visu, kas pagadās.

— Ar ko, piemēram?

— Vai nedzirdēji? Ar visu, kas pagadās!

— Paul, vai tā ir nopietna atbilde? Pats taču sacīji, ka aprunāsimies.

— Es? Tu tā sacīji!

— Bet tu man piekriti!

— Ko? Kam?

— Biji ar mieru aprunāties. Netēlo taču muļķi, Paul! Tādēļ galu galā mēs te atrodamies. Tu sacīji: labi, aprunāsimies!

— Nu labi. Kas jauns mājās?

— Paul! Vai tā drīkst?

— Tu domā, ka tā ir nopietna atbilde, vai?

Lisija atzina, ka tā nav nopietna atbilde. Viņa

apņēmās atbildēt nopietni, ja arī Pauls tāpat rīkošoties. — Norunāts? Ar mieru? Tātad: kas jauns mājās? Tēvs atkal strādā. Vai Pauls jau to zinot?

— Nē, vēl ne. Tad jau Borzigs Tēgelā atkal darbojas, vai ne?

— Jā, daļēji. Trīs dienas nedēļā.

— Tā. Tad jau vecais var atkal diplomu piekārt pie sienas!

Lisija iesmējās. Cik labi Pauls pazīst tēvu! Diploms patiesi bija no jauna piekārts savā vecajā vietā goda istabā virs kanapeja. Starp citu, no kā gan Pauls uzzinājis gadījumu ar diplomu? Tas taču bija noticis tikai pēc Paula aizbēgšanas no mājām.

To viņam pastāstījusi māte. Reiz viņi gluži nejauši sastapušies, un viņa par šo gadījumu pastāstījusi; tēvs pirmajās dienās pēc Borziga bankrota, kad vēl nemaz nebijis zināms, vai tiks izsniegta atpakaļ rūpnīcas krājkasē iemaksātā nauda, nemitīgi kvernējis goda istabā un blenzis diplomā «Par divdesmit gadu ilgu uzticamu darbu!», līdz viņa to vairs nav spējusi izturēt un novietojusi diplomu aiz skapja.

— Vai viņš patiesi to atkal izvilcis un piekāris pie sienas?

— Jā, tas atkal atrodas pie sienas virs kana-peja, tāpat kā senāk.

— Nu tad jau viss kārtībā. Droši vien arī lielās tāpat kā senāk: mans uzņēmums tā, mans uzņēmums šitā!

Lisija jau grasījās atbildēt, ka tēvs tomēr mazliet esot pārmainījies, ka vecais vairs neesot gluži tāds pats, kāds bijis senāk, taču pēkšņi viņai iešāvās prātā, ka krietna daja pusstundas jau pagājusi, bet pati nav uzzinājusi, ko vēlējās uzzināt, un viņa steidzīgi sacīja:

— Klausies, Paul, tu nu esi pietiekami daudz jautājis. Tagjid jel pastāsti par sevi! Tu man vēl joprojām neesi paskaidrojis, ko nozīmē vārdi, ka tu nodarbojoties ar visu, kas pagadās!

— Nu, ar darījumiem, gadījuma darbiem. Kā nu kuro reizi.

— Ar darījumiem? Kas tad tie par darījumiem?

Viņš mēģināja mainīt tematu, sacīdams:

— Veikala noslēpums, Līzbet. Vai tu domā, ka Krups savas veikala darīšanas kar pie lielā zvana?

Taču Lisija ar tādu atbildi nesamierinājās. Kas tie par darījumiem, ar kuriem tu noņemies, Paul? Kur tu dabū naudu degvīnam un jaunu mantu iegādei?

Pauls atjokojot joprojām centās izvairīties no atbildes, taču Lisija to nepieļāva. Viņa pētīja aizvien neatlaidīgāk un neatlaidīgāk:

— Kur tu dabū naudu, Paul?... Paul! Pasaki man, kur tu dabū naudu!

Pēkšņi viņš nomurmināja: — Vai tev nav vienalga, kur es ņemu naudu? Man tā ir, un pietiek! Es taču arī nejautāju, kur tu dabū naudu.

— Ar mani ir citādi. Kādēļ man jājautā? Ikviens zina, kur es to ņemu.

— Bet es pats zinu, kur es to ņemu, un diezgan!

Lisija viņu skarbi uzlūkoja. Viņai no jauna iešāvās prātā Paula dīvainā izturēšanās nesen, pasniedzot viņai pazudušo maciņu, un šaubas vērtās aizdomās. Viņa iesaucās:

— Paul, tu noņemies ar kaut kādiem tumšiem darbiem! Paul! Tu nestrādā godīgu darbu...

Viņš māsu pārtrauca, spēju dusmu pārņemts: lai viņa beidzot paliekot mierā, viņš vairs neesot nekāds bērns, viņš sevi neļaušot strostēt. Viņš nestrādājot godīgu darbul It kā tik viegli būtu vispār atrast darbul Lai taču Lisija pamēģinot viņam tādu sameklēt. Bet to viņa, protams, nespējot un, ja viņai pa spēkam neesot palīdzēt, lai tad skaitot morāli pati sev. Viņam esot tādas pašas tiesības dzīvot kaut cik cilvēcisku dzīvi kā Lisijai. Viņai esot viegli augstā stilā runāt par godīgumu un diez ko vēl, viņai katra mēneša pirmajā datumā vīrs atnesot mājās naudu; tad jau esot gaužām viegli dzīvot kārtīgi un godīgi. Bet, ja neesot neviena, kas noliekot naudu galdā, viss izrādoties gluži citādi. Un, ja trūkstot gan

49

4 — Lisija

izlikās, gan pajumtes un jebkurš policists uzskatot par noziedznieku tikai tāpēc vien, ka nav zināms, kur pavadīt nakti, tad ... nē, tad patiesi labāk kaut kā «pašansēt» un kļūt par īstu «nazi», tā vismaz kaut kas atlecot. Viņam esot līdz kaklam apnicis mūžīgi uz ceļiem rāpot. Arī viņš vēloties kaut ko gūt no dzīves. Un, ko viņš nesaņemot ar labu, to paņemot pats.

Pēkšņi viņa balss aizlūza. Viņš atmaiga.

— Ek, Līzbet, viss taču ir izbojāts. Visa dzīve, ko mēs dzīvojam, ir viena vienīga zampa! Ej, atstāj mani, neraizējies manis dēļ. Tā būs labāk! — Pēc brītiņa viņš savaldīgi turpināja: — Blēņas. Gan jau nepazudīšu. Par mani nevienam nav jārūpējas. Palīdzēt jūs tik un tā nevienam nespējat, tad lieciet vismaz mierā! Es ne no viena nekā neprasu. Bet neļaušu arī nevienam jaukt savus rēķinus. Nevienam, vai dzirdi?

Viņš apklusa, sēdēja nikni sakniebtām lūpām, spīvi lūkodamies tālumā, un nerunāja ne vārda.

Arī Lisija klusēja.

Brīdi viņi mēmi sēdēja viens otram pretī. Abi skatījās viens otram garām. Lisija manīja, ka Pauls viņu pašreiz ienīst, un arī viņa izjuta pret brāli vienīgi ienaidu, vienaldzību un nepatiku.

Lisija piecēlās un sacīja:

— Man jāiet! — Un, nolikusi uz galda trīs mārku naudas gabalu, uzsauca: — Krodzinieka kungs!...

Pauls spēji piebīdīja viņai naudu un sacīja:

— Atļauj! Tā ir mana darīšana! Es pasūtīju, tātad arī samaksāšu!

— Lūdzu!

Plecus paraustījusi, viņa iebāza naudu somiņā un pagriezās, lai aizietu.

Pauls viņu aizturēja:

— Uzgaidil Es arī iešu. Sacīju, ka aizvedīšu tevi mājās, tātad arī aizvedīšu.

Brīdi viņa vilcinājās sēsties blakusvāģī, tomēr beidzot tajā iekāpa. Kaut kas Paula stūrgalvīgajos sejas vaibstos viņu aizkustināja. Viņas dusmas izgaisa. Viņa vēlējās brālim pasacīt kaut ko labu, taču saņēmās un izdarīja to, tikai izkāpjot no blakusvāģa. Un arī tad viņai tas izdevās daļēji.

— Paldies, Paul!... Arī par iepriekšējo, — viņa pasacīja.

Viņš kaut ko noņurdēja un it kā pārāk steidzīgi novērsās. Viņa veikli iejautājās:

— Vai tu tomēr neuznāksi man lidzi augšā? Vai neapskatīsi savu māsasdēlu?

Viņš papurināja galvu. Taču, kad viņa, aizgājusi līdz nama durvīm, vēlreiz atskatījās, Pauls lēni nokāpa no motocikla un viņai sekoja.

Lisija satvēra Paulu zem elkoņa. Viņš vāri mēģināja pretoties, taču tūlīt atkal padevās. Roku rokā viņi devās augšā pa kāpnēm. Tikai pie dzīvokļa durvīm viņš atbrīvojās un pārlieku uzsvērti sacīja:

— Bet tikai uz pāris minūtēm, ne ilgāk!

— Labi, labi.

— Nē, patiesi, tikai uz pāris minūtēm. Neiedomājies, ka palikšu.

4*

51

Viņš tomēr palika, staigāja pa dzīvokli kā pa muzeju, aplūkoja mēbeli pēc mēbeles: franču gultu, tualetes galdiņu, trīsdajīgo virtuves skapi ar higiēnisko maizes kārbu, visu.

Pabeidzis apskati, viņš apsēdās virtuves «mājīgajā stūrītī»; patiesībā telpa neatgādināja virtuvi, bet gan īstu dzīvojamo istabu; tajā atradās tahta, riekstkoka bufete un citas mantas, kas iederas istabā; turpat līdzās ratiņos gulēja māsasdēls, un Pauls lūkojās Lisijā, kas gludināja veļu.

Mirdzoši baltais gāzes pavards ar spoži nospodrinātajām niķeļa detaļām, tikko gludinātās veļas smarža, bērna skaņā balstiņa — šis it kā ar roku tveramās un tomēr neaizsniedzamās dzīves siltums, tīrība un kārtība vērta viņu sentimentālu un grūtsirdīgu; tāds noskaņojums dažkārt pārņem, piepeši jūtot mostamies jaunības ilgas vai atceroties cerību pilno pirmo nelaimīgo mīlestību.

Viņš sāka runāt.

Tā nu bija īsta aprunāšanās.

3

īstenībā Paulam — tā bija bijusi vecā Srēdera karstākā vēlēšanās — vajadzēja kļūt par kaut ko labāku, par tehniķi, arhitektu vai varbūt pat inženieri. Tādēļ arī sākumā Pauls bija gājis mācībā pie kāda elektriķa.

Pauls mācījās labi un zeļļa pārbaudījumus izturēja teicami, bet krīzes laikos mācīti strādnieki, ja varēja iztikt arī ar nemācītiem vai mācekļiem, bija lieka greznība, un tādēļ Paulu, tiklīdz viris bija kļuvis par zelli, atlaida.

Bezdarbnieka pabalstu viņš nesaņēma, jo bija vēl pārāk jauns. Gadījuma darbus gandrīz nekad nevarēja dabūt, un, ja arī izdevās tādus atrast, tad par tiem maksāja smieklīgi maz. Taču tēvs gan vēl pelnīja labi un arī Lisija strādāja — naudas pietika visiem.

Paulam bija pašam sava istaba, viņam netrūka ko ēst, nebija jāstaigā cauriem apaviem. Laiku pa laikam māte vai Lisija slepus viņam pat iedeva dažus grašus kabatas naudai.

Pēc tēva, mātes un māsas domām, Paulam klājās labi. Viņam pašam tā nešķita. Viņu nomāca sajūta, ka jādzīvo tēva apgādībā. Taču tas bija vairāk ērtības nekā goda vai lepnuma jautājums. Daudz labāk viņš būtu bijis pats sev noteicējs tikai tādēļ vien, lai nebūtu jāklausās tēva runās par taupības un atturības nepieciešamību; neskaitāmajās pārmetumu pilnajās, pretīgajās runās, kuras nācās dzirdēt ikviena pirkuma, ikvienu jaunu pazoļu dēļ. Viņu nomāca arī kabatas naudas saņemšana. Arī tas nebija goda vai lepnuma jautājums; vienkārši viņu sarūgtināja tas, ka naudas bija pārāk maz, ka viņš nekad nezināja, kad un cik daudz saņems, un — sevišķi sāpīgi bija tas, ka Lisija, meitene, daudz nespēcīgāka un ar vājākām zināšanām, strādā un pelna un spēj viņu pabalstīt. Visvairāk tomēr viņu nomāca doma, ka jāpiecieš viss, ko kāroja iegādāties un kā dēļ, viņaprāt, bija vērts dzīvot.

Viņš vēlējās, lai viņam būtu motocikls «nulle, komats, divdesmit litru BMW divcilindru ar blakusvāģi vai vismaz ar līdzbraucēja sēdekli (tādu viņš jau sev bija izvēlējies mācību laikā; tāds bija dabūjams uz pēcmaksu, turklāt stipri lētāk par veikala cenu). Viņš vēlējās, lai viņam būtu ādas jaka, gari motocikla vadītāja zābaki un cimdi ar manšetēm. Viņš vēlējās, lai viņam būtu sporta uzvalks gaišā krāsā, ar pusgarām biksēm, raibi polo krekli un zils vai sarkans rupjas vilnas dzijas svīteris ar slēgtu apkakli. Viņš vēlējās reiz nedēļā aiziet uz kino (pēc paša izvēles, nevis ar dāvinātām biļetēm) un mazliet naudas dažiem mēriņiem (ne tādēļ, ka viņam pārāk garšotu alus, bet tādēļ, ka gribējās piebiedroties draugiem, kuri, saņēmuši algu, devās uz krogu). Viņš vēlējās, lai viņam būtu draudzene, ar ko aiziet kopīgi uz izpriecu tirdziņu un ar ko vadīt nedēļas nogali, skaista, patīkama, glīti ģērbusies meitene. Viņš vēlējās, lai viņam būtu smalktabakas angļu pīpe un pietiekami daudz tabakas. Bet viņam nebija nekādu izredžu, ka drīzumā vai, pat vēl ļaunāk, ka jel kādreiz viņa vēlēšanās varētu piepildīties.

Darbs? Tas bija «noņemts no uzskaites» — un, proti, uz ilgu laiku, ja pat ne uz visiem laikiem. Pēc trim gadiem, sasniedzis pilngadību, viņš varēs saņemt bezdarbnieka pabalstu. Līdz tam laikam, iespējams, arī Lisija būs jau atlaista no kafejnīcas vai tēvs pārcelts darbā uz nepilnu nedēļu; tad nebūs vairs pat nožēlojamās kabatas naudas, kas pietiek vienīgi cigaretēm, un, protams, arī dienišķā siltā ēdiena.

Aizklejot? Izceļot? Tas viņam nenāca ne prātā. Viņš neticēja, ka citur būs labāk. Viņš gaidīja.

Ko viņš gaidīja, pats nebūtu varējis pateikt. Viņš gaidīja tāpat, kā gaidīja simti, tūkstoši vai simt-tūkstoši citu, nezinādami, cik ilgi jāgaida un ko gaida.

Viņa draugu vidū bija daži, kas bija iestājušies Komunistiskās jaunatnes apvienībā, Cīnītāju savienībā pret fašismu vai Jaunajos sociālistos; viņi sacīja, ka esot jācīnās. Jācīnās? Pret to Paulam nebija nekādu iebildumu. Viņš taču gandrīz arvien piedalījās, ja notika demonstrācijas; pats par sevi saprotams, ka viņš pievienojās, ja tika runāts vai dziedātas dziesmas par sarkano Ve-dingu; un viņam šķita skaidrs un saprotams, ka Veimāras republikas ierēdņi, policisti, armijas vīri, iestādes, uzņēmēji, štālhelmieši un SA^4 vīri ir ienaidnieki. Nē, Paulam nebija nekādu iebildumu pret cīnīšanos, viņš tikai to neiztēlojās kā šūniņu vakarus un mācīšanos kursos, avīžu izplatīšanu un propagandēšanu pa mājām, bet kaut kā citādi.

— Jāorganizējas? Mīļie, man tas nešķiet tik svarīgi! Ja sāksies, ja patiesi sāksies, es tik un tā piedalīšos, par to varat būt droši. Bet skraidīt un propagandēt vai citādi nopūlēties man šķiet pārlieku muļķīgi! — Pauls sacīja.

Viņš slaistījās pa ielām, apstādījumiem. Dažas reizes Pauls iegriezās arī pilsētas jauniešu klubā, bet tur viņš nekad neizturēja ilgāk par divām trim stundām; klubs pārāk atgādināja skolu. Palaikam jaunkundze, kas strādāja dienas kinoteātra kasē -Peldu ielā, viņam uzdāvāja pa brīvbiļetei. Tad viņš visu pēcpusdienu nosēdēja kinoteātrī. Viņš redzēja sievietes vampus un čūskas, karalisko Grētu Garbo, netiklo Marleni Dītrihu un blondo dievieti Lilianu Harveju. Viņš iztēlojās sevi Marija Pila un Morisa Sevaljē vietā, viņš skatīja varoņus vizītsvārkos un golfa spēles meistarus, cilvēkus uniformās un lidotāju kombinezonos, sērdienes, kuras negaidot apprecēja pasakainu bagātību mantinieki, pludmaļu viesnīcu pasauli un džentlmeņus kramplaužus, Happy-End skūpstus un traģisku beigu asaras, noskatījās šajos kadros daļēji gan ar ilgām un izsmieklu, daļēji gan ilūziju un nīgruma pārņemts, taču reizē ar alkām un naidu aizvien jo neatlaidīgāk uzmācās vie'na un tā pati doma — kā rast izeju no šīs bezcerīgās dzīves?

Rast izeju no tās viņš varētu, vienīgi tiekot pie naudas. Bet kā tikt pie naudas? Viņš uzmeta un atmeta simtiem plānu.

Ilgāku laiku viņu nodarbināja doma kļūt par ielas tirgotāju; viņš grasījās pārdot kaklasaites vai kādu traipu tīrīšanas līdzekli. Taču tādam darbam nepieciešama veikla mēle, un turklāt vēl vajadzīgs patents un apgrozāmais kapitāls. Patentu izsniedza vienīgi pilngadīgiem, un par apgrozāmo kapitālu viņš reiz mājās visai uzmanīgi bija ieminējies, taču tēvs sadusmojies tūlīt iesaucās:

— Aizvien jo jaukāk: paunāsies apkārt pa mājām! Tad pie reizes pameklē sev arī citu tēvu. Mans dēls nebūs nekāds pauninieks.

Nekas nesanāca.

Lai pārdotu desiņas, nevajag veiklas mēles, arī patentu reizē ar desu katlu varētu aizņemties, 56 piedāvājot līdzdalību dienas ieņēmumos un turklāt noteiktu piemaksu, taču arī tādā gadījumā nepieciešams apgrozāmais kapitāls, jo kurš gan tādos laikos kādam aizdos līdzi stiepjamu veikalu bez drošības naudas?

Nē, arī tāds plāns neder. Tas nozīmē, ka joprojām jāgaida. Un viņš gaidīja, klaiņāja pa ielām, kādas stundas divas trīs nokvernēja jauniešu darba biržā, apskraidīja bez cerībām uz panākumiem, tomēr neatlaidīgi «darba tirgū» vietas, kur bija pieprasīts darbaspēks, ja bija brīvbiļetes, noskatījās «Braucienu uz balto elli» ar Duglasu Fērbenksu vai «Nāvējošo skūpstu» ar Doloresu dcl Rio galvenajā lomā, klīda gar krogiem, motociklu veikaliem, tirgotavām, kur pārdeva sporta uzvalkus, raibus kreklus, brūnus cimdus ar manšetēm un no rupjas dzijas darinātus svīterus ar slēgtām apkaklēm, līdz kādā dienā atgadījās notikums ar «karsto» kvīti.

Pēc veltīgas darba meklēšanas atgriežoties mājās, pie Stetinas stacijas viņu uzrunāja kāds vīrietis. Vai Pauls nevēloties nopelnīt dažus grašus? Skaidrs? Tad lai skrienot un veikli atnesot kaut ko no bagāžas glabātavas.

— Te ir kvīts. Es būšu viņā ielas pusē krogā, man tur vēl kas nokārtojams.

— Jā, un kas tā par bagāžu? Čemodāns vai kas cits?

— Nejautā tik daudz, jaunais cilvēk, labāk ņem kājas pār pleciem! Es steidzos. Te ir divas markas, par uzglabāšanu būs jāmaksā sešdesmit, pārējais tev dzeramnaudai. Bet žigli!

— Lai noliek! — Pauls attrauca un aizjoza.

Pie stacijas ieejas viņu aizkavēja kāds zēns,

jautādams:

— Tev laikam kaut kas jāatnes tam tur, vai ne?

Pauls pamāja ar galvu. Tūlīt pēc tam viņu pārņēma īgnums par savu rīcību. Kas zēnam par daļu? Pauls grasījās viņam veikli paslīdēt garām. Jaču svešais nelaida. Viņš apjautājās:

— Vai tas vismaz dalās ar tevi uz pusēm?

Zēns manīja, ka Pauls viņu nesaprot, ka Pauls

nemaz nenojauš, kas te notiek, un, ironiski iesmē-jies, sacīja:

— Nu, tevī viņš atradis īsto. Tu, protams, nezini, kas viņam ar tevi padomā!

Nē, to Pauls nezināja. Nelāgi, ka tas jāatzīst, un vispār viņš jutās neveikli un muļķīgi, tādēļ no visas tiesas būtu vajadzējis noskaisties, taču zēns viņam patika: gara auguma puisis ar vasaras raibumiem klātu seju, lempīgām kustībām, mazliet apskrandis; taču skrandainis atstāja īpatnēji elegantu iespaidu; viņš izturējās tā, it kā viņam nebūtu nekādas vajadzības te mētāties apkārt, it kā viņš to darītu vienīgi joka pēc. Starp citu, ne tikai Paulam patika šis puisis, bet arī Pauls puisim. Viņš pastāstīja Paulam, ka kvīts, bez šaubām, esot zagta; tādas dēvējot par «karstajām kvītīm». Ja apzagtais vēl nekā nebūšot pamanījis vai viņam vēl nebūšot radusies iespēja paziņot par zaudējumu bagāžas glabātavai, Paulam izsniegšot bagāžu bez kādas runas; bet, ja 58

ierēdņi jau būšot brīdināti, Paulu nodošot policijai. Spožs darījums, — nekas neesot iebilstams, ja abas puses visu zina un pēc veiksmīgas izdošanās guvumu sadalot uz pusēm, bet īsta krāpšana, ja liekot otram, kas nekā nezina, apdedzināt pirkstus, lai par to viņu pacienātu ar dzeramnaudu.

— Tātad te — krāpšana! — Pauls bija sašutis.

Zēns sirsnīgi iesmējās un sacīja:

— Tad ta beidzot tev pielēcal Tā! Un nu atnesīsim čemodānu, bet sev, un viņš lai paliek, kur bijis.

Pauls īstenībā pret paša gribu noraidoši sakustējās.

Zēns viņu nomierināja:

— Par to zelli neraizējies.

— Tas nav ... es domāju ... — Pauls, galīgi nosarcis, stostījās. Vasarasraibumiem nosētais atkal iesmējās, tad viegli iedunkāja Paulam ar elkoni un sacīja:

— Ak tā! Nu, tad dod man! Ja kas, — tu nekā nezini!

Viņš izņēma Paulam no rokām kvīti un pamācošā tonī piebilda:

— Labi jau, labi... starp citu, kā tevi sauc? Pauls... Tātad, Paul, nav ko sarkt. Mēs visi reiz izturējāmies kā skuķi. Bet ar laiku no tā atradinās!

Nedaudzās minūtēs vasarasraibumiem nosētais puisis — viņu sauca Ervīns — bija atnesis čemodānu. Ieguvumu sadalīja godīgi.

Kopš tā brīža Pauls un vasarasraibumainais bija labi draugi.

Kādā dienā Pauls atstāja savā istabā uz galda lapiņu. Tajā bija rakstīts:

«Mīļais tēvs un māte. Tā kā ar darbu nekas nesanāk un joprojām gaidīt nav jēgas, nevēlos Jums ilgāk būt par nastu. Es aizeju. Par mani nebēdājiet un neraizējieties. Gan jau izsitīšos. Sirsnīgi pateicos Jums par Jūsu mīlestību un visu pārējo. Arī Lisijai. Jūsu Pauls.»

Toreiz tēvs aizslēdza istabu it kā kapenes. Lapiņu viņš mātei atņēma un sadedzināja. Tiklīdz viņa sāka runāt par aizbēgušo, viņš svinīgi paziņoja:

— Man nav dēlal

Pauls pārgāja uz dzīvi pie Ervīna «Monētas» apkaimē. Ervīns sastāvēja kādā jauniešu bandā. Banda saucās «Sarkanais panteris», un tā sagādāja sev naudu ne visai pārticīgai dzīvei, ejot «tumšus ceļus» vai «maku zvejā»: viņi pavedināja šķietami turīgus kungus uz mīlas dēkām ar kādu no zēniem, lai pēc tam tos pārsteigtu un «izspiestu» naudu, vai arī apstāja kādu piedzērušo, neuzkrītoši ievilināja to tumšā kaktā un «apstrādāja».

Arī Pauls piedalījās. Sākumā aiz ziņkāres, vēlāk tāpēc, ka reiz jau bija sācis; vēl vēlāk tāpēc, ka nebija nekādas citas iespējas. Ne vienu vien reizi viņu pārņēma milzīga vēlēšanās atgriezties mājās; nodomu izpildīt kavēja kauns no Ervīna, no tēva, pašam no sevis. Viņš palika «Sarkanajā panterī». Turklāt bandas darbībā iezīmējas jauni vilcieni, kad no patversmes izbēga un pie viņiem ieradās Konnijs, par kuru Pauls jau bieži bija dzirdējis. Konnija vadībā «Sarkanais panteris» specializējās kabatzādzībās standartcenu veikalos, tirgos un tirdzniecības namos. Darbs tika organizēts divās maiņās un notika ik dienas citā kvartālā. Vakarā ieguvumu salika kopā; divas trešdaļas nodeva bandas kasei, ko pārzināja Konnijs, bet atlikušo vienu trešdaļu sadalīja bandas locekļiem.

Dažkārt, pārbaudot laupījumu, izraisījās negantas ķildas. Nevis tādēļ, ka nebūtu apmierināti ar sadali, par to nevarēja būt ne runas, bet gan gluži cita iemesla dēļ. Ja kādā naudas makā atrada tikai dažus feniņus kopā ar bezdarbnieka pabalsta kartīti, pēkšņi kāds sāka murkšķēt, cits tāpat ko atmurkšķēja, un drīz vien viņi visi lādējās un grasījās klupt cits citam pie rīkles. Beidzot Konnijs sacīja:

— Izbeidziet taču, puiši! Taisnība vien ir: apzagt bezdarbnieku ir cūcība, — bet ko tu iesaki darīt? Ja varētu pēc mana prāta, es labāk zagtu tādā zelta veikalā, kurā saviem mīļajiem luteklīšiem iepērkas onkuļi ar resniem cigāriem zobos, bet tur tādā izskatā kā tu neiekļūsi. Un, ja iekļūsi, tevi tūlīt ielenks trīs pārdevēji un neatstāsies ne soli. Nē, strādāt tu vari tikai pie Tītsa vai Vūl-vorta. Dzīve taču ir un paliek cīņa. Tā mans vecais arvien sacīja, iekams nebija aizgājis un nodzēris algu.

Paulam nu bija viss, kas senāk nebija iegūstams: sporta uzvalks, puszābaki ar misiņa āķiem un īsa smalktabakas pīpe. Viņš varēja iet meiteņu — īstu leļļu sabiedrībā, tām bija platīnkrā-sas zēngalviņas un smalka apakšveļa; viņam vairs nebija jāubago kino biļetes, zamšādas tabakas makā (ar rāvējslēdzēju un indiāņu bārkstīm) arvien bija daudz naudas. Viņam pat piederēja motocikls! Nu viņam patiesi būtu vajadzējis justies kā septītajās debesīs, un viņš tā arī ļoti vēlējās justies, taču kaut kas traucēja, kaut ne pārlieku stipri, tomēr nemitīgi urdīja nemiers. Viņam nebūt nebija sirdsapziņas pārmetumu. Viņš vairs nevēlētos dzīvot kā senāk, un, tā kā darbs nu reiz atrodams nebija, nauda dzīvei bija jāsagādā, kā pats prot. Citādi, acīm redzot, nebija iespējams. Tās nebija arī bailes. Protams, jebkurā brīdī viņu varēja notvert, bet ar tādām briesmām viņš rēķinājās tāpat, kā strādnieks rēķinās ar briesmām, ka viņu var ieraut mašīnā un savainot, — tās bija ar arodu saistītas bailes. Viņu kremta un satrauca kas cits. Viņš juta nepieciešamību pēc darba, kura rezultātā, kā viņš izteicās, veidotos kaut kas īsts, redzams, tverams. Uzmanīt, kamēr citi «makšķerē», gan arī ir darbs, dažkārt pat ļoti grūts darbs, bet, to veicot, neveidojas nekas tverams, un pēc tam nevarēja nolikt sev priekšā nekā gatava — un tieši to viņš vēlējās.

Reiz viņu pārņēma vēlēšanās apciemot mājiniekus. Tas notika pirmajās ziemas dienās. Viņš nopirka visiem dāvanas: mātei siltus cimdus un mārciņu «Zuntz sei. Witwe» kafijas, Lisijai prāvu kārbu pralinē un tēvam apbružātās vaska drānas somas vietā, kurā, kopš vien Pauls spēja atcerēties, viņš bija ņēmis līdzi uz darbu maizi, — melnu labas kazadas mapi.

Durvis atvēra tēvs, bet nelaida viņu iekšā. Divas reizes jau bija ieradušies aizgādības iestāžu darbinieki un taujājuši pēc Paula.

— Tādi kā tu manu slieksni nepārkāps! — tēvs noteica un aizcirta durvis. Pauls būtu vēlējies tās izspert ar kāju, satriekt drupu drupās, taču tad viņš izdzirda aiz tām māti raudam un juta, ka pašam sariešas asaras acīs. Un viņš steidzās prom. Viņš grasījās doties uz Panku un iemest dāvanas upē, taču ceļā uz turieni visu pārdomāja.

Pauls iegriezās krogā.

Pie kroga ieejas slaistījās kāda meitene, pārsalusi zila un izbadējusies. Pauls viņu ieaicināja sev līdzi un pacienāja ar cūkas kājiņām un degvīnu. Tam, ko meitene runāja, viņš nepievērsa uzmanību. Viņa domāja, ka Pauls pārdzīvo mīlestības raizes, un centās viņu mierināt. Viņš ļāva meitenei tā domāt un atdāvināja viņai citu pēc citas visas dāvanas — pralinē, kafiju, cimdus un beidzot arī mapi. Taču šķiroties viņš to paņēma atpakaļ: meitene to tik un tā nevarēs izmantot, toties viņam pašam tā lieli noderēs.

Viņš karsti vēlējās sastapt tēvu tad, kad tas būs cietis galīgu neveiksmi, bet viņš pats «izsities virspusē». Taču, reiz nejauši sastopot māti uji uzzinot, ka tēvs atlaists no darba, viņu tomēr nebija pārņēmusi lielā gandarījuma sajūta, par kādu viņš bija sapņojis. Nē, viņam vecā bija gandrīz vai žēl.

Un arī Lisijas viņam bija žēl, kad viņa Kar-štata tirdzniecības namā bija iekritusi «Sarkanā pantera» nagos, un tāpēc, ka viņam māsas bija žēl, viņš izdarīja to, ko neviens no zēniem, ne arī viņš pats nespēja saprast: viņš atņēma Konnijam nozagto naudas maku un devās ar to Lisijai pakaļ.

Kad viņš ar Lisiju stāvēja aci pret aci, viņam, protams, vislabāk būtu paticis tūlīt steigties prom, — taču par vēlu, jo viņa jau bija pasacījusi: «Klausies, Paul, te kaut kas nav skaidrs, un vispār — kāds gan tu izskaties?»

CETURTĀ NODAĻA

1

«Kas gan atgadījies Fredijam? Kāpēc viņš aizvien vēl nenāk?» Lisija domāja.

Galds jau sen bija apklāts; ēdieni, kurus joprojām bija jāatstāj uz liesmas, kļuva negaršīgi.

«Cik tāda gaidīšana muļķīga!» viņa pie sevis pukojās.

Vai muļķīga vien? Vai tā nav arī satraucoša? Ja nu ar viņu kaut kas noticis? Lisija gainīja prom domas, ka ar Frediju varētu būt kaut kas noticis. Droši vien viņam atkal reiz jāstrādā virsstundas. Ir taču mēneša beigas, tad parasti jāpastrādā ilgāk. Līdz šim gan Fredijs arvien, ja bija paredzami papildu darbi, iepriekš bija par to kaut ko ieminējies. Taču nē, ir gan gadījušies arī neparedzēti papildu darbi. Tā, piemēram, decembrī, kad bija saņemts kādas lielas sabiedrības pasūtījums ceļojumam uz Ēģipti. Toreiz Fredijam bija nācies palikt birojā pāri pusnaktij, taču, viņai par mierinājumu, viņš bija atsūtījis telegrammu. Tomēr arī tas viņai nebija pa prātam, un pēc tam viņa bija piezīmējusi, ka telegrammu viņš varējis aiztaupīt, jo telegrammas vairāk sabiedējot nekā nomierinot un turklāt dārgi maksājot. Fredijs būs atcerējies šos vārdus un telegrammu aiztaupījis. Jā, laikam tā būs.

65

5 — Lisija

Lisija paņēma no skapja dažus saplīsušus veļas gabalus, apsēdās pie pavarda un sāka tos pielabot. Taču darbs diez kā nevedās. Atkal un atkal viņa palūkojās pulkstenī.

Piecas minūtes pāri astoņiem.

Parasti šajā laikā viņi jau bija paēduši un izbaudīja mājas omulību.

Pēdējā laikā gan no mājīguma nekas labs nebija iznācis. Fredijam kaut kas nospieda sirdi. Viņš bija nomākts, norūpējies. Viņš gan centās to neizrādīt un nemitīgi paskaidroja, ka Lisijai tikai rēgojoties; reiz tādēļ bija pat izraisījusies īsta ķilda, un kopš tā laika Lisija vairs par to nerunāja — taču viņa zināja, ka Frediju māc rūpes, un nojauta arī, par ko viņš noraizējies. Acīm redzot, kādas nepatikšanas birojā. Iespējams, ka paredzama algas samazināšana. Visur taču tika samazināta samaksa par darbu un alga. Un kā vēl samazināta! Gandrīz nekad ne mazāk kā par divdesmit procentiem. Un divdesmit procentu mazāk — ai, Lisija pati ļoti labi zināja, kādu nemieru un rūpes sagādā domas par tādu iespējamību. Aprēķinošāko viņi sastādīja toreiz pēc Fre-dija veltīgā gājiena pie Ebermaņa, jau bez tam bija radušies daži robi. Tā kā bērns ieradās pasaulē jau septītajā mēnesī, dzīvoklis bija jānoīrē veselus divus mēnešus ātrāk. Dzemdības izmaksāja gandrīz divreiz dārgāk, nekā bija domāts. Fredija tēvu divas reizes atkārtoti operēja; operācija beidzās nesekmīgi, tēvs nomira, un bija jāuzņemas daļa izdevumu par operāciju un apbedīšanu. (To darīja vienīgi Fredija mātes labad;

brā 1 i un viņu sievas bija izturējušies pret Frediju un Lisiju šausmīgi; viņi uzskatīja precības ar «tādu oficianti» par neiespējamām un atkal pazina Frediju vienīgi pēc tam, kad saņēma rēķinus no slimnīcas un apbedīšanas biroja.) Bērnam pirmajā dzīvības mēnesī bija nepieciešama īpaša medicīniska kopšana, tam bija nepieciešama kalnu saulīte. Par to slimo kase nemaksāja, tas bija jāsedz no pašu kabatas. Taču tik daudz naudas nebija. Tad nu gandrīz tūkstoš divi simti mārku vajadzēja aizņemties. Aizdevumu dzēsa pa daļām ik mēnesi. Maksājumi krājaizdevu sabiedrībai nebija daudz mazāki nekā mēbeļu veikalam. Un tie bij a «sālīti». Lisijas nodoms pierunāt firmu, lai mēbeles ar riekstkoka garnitūru paņem atpakaļ, nebija izdevies. «Līgums paliek līgums,» neraugoties uz Lisijas prasmi pierunāt, bija skanējusi atbilde, «kas reiz parakstīts, tas parakstīts!» Un tā nu ēdamistabas iekārta «Šarlote» stāvēja noliktavā neizlietota, bet dārga. Un nākošā mēneša pirmajā datumā jāmaksā arī par uzglabāšanu noliktavā. Nedaudz, tikai dažas markas, taču arī dažām markām Fromeijeru budžetā šobrīd bija liela nozīme. Nauda, kas atlika no Fredija algas pēc parādu un īres maksas nokārtošanas, pietika tieši satiksmes līdzekļu un mājsaimniecības izdevumiem. Fredijs vairs neēda pusdienas «Kvikā», viņš ņēma līdzi maizi un piedzēra tikai krūzīti kafijas. Lisija pusdienās neatļāvās pat kafiju, taču viņš to nezināja. Ēdienu gatavoja tikai reizi dienā, vakarā. Kaut ko iegādāties no jauna, kā arī par izbraukumiem, izpriecām, protams, nebija ne runas.

Ja viņi pašreiz vēl samazinātu Fredija algu, Lisija patiesi nezinātu, kā iekārtoties, lai varētu iztikt.

Pusdeviņi.

Lisija nolika lāpāmo pie malas, piegāja pie loga, palūkojās ārā. Neviena cilvēka. Viņa devās atpakaļ pie pavarda. Zupa jau bija gluži sabiezējusi, gaļa sarukusi, saknes izjukušas.

Un cik milzum daudz naudas maksā gāze, ja to tik ilgi dedzina!

Lisijā uzbangoja dīvaina sajūta, kas viņu pēdējā laikā bieži pārņēma, kaut vai pastaigājoties Pankovas pils parkā un noraugoties, kā tur uz soliem kvern bezdarbnieki, zīmēdami smiltīs figūras, — tā bija baiļu sajūta. Tās bija bailes no nākotnes, no bezdarba. Šīs bailes izraisīja viņā it kā taupības lēkmi: tad viņa staigāja pa māju basām kājām, lai taupītu apavus un zeķes; viņa sajauca dārgo galda margarīnu ar lētāko cepamo margarīnu; viņa piebāza Fredijam cigaretes tik skopi, ka pirms aizsmēķēšanas viņam tās bija jāsavirpina, lai neizbirtu tabaka.

Lisija aizgrieza gāzes krānu tik steidzīgi un apņēmīgi, it kā reizē ar gāzi spētu izdzēst arī bailes. Nejauši viņa aizskāra zupas katliņu, tā vāks skanēdams nokrita uz grīdas, troksnis uzmodināja mazo. Bērns sāka brēkt. Priecīga, ka radusies cita nodarbošanās, Lisija paņēma bērnu uz rokām, šūpoja, klusu dziedādama mazulim un arī sev dziesmiņu: «Ai, mīlulīt, neraudi...»

Bērns nomierinājās, aizmiga. Lisija noguldīja viņu grozā. Mazais pastaipījās, pakustināja lūpiņas, bet nepamodās. Lisija, joprojām noliekusies pār grozu, lūkojās bērnā.

Patiesi dīvaini, ka viņa ir māte!

Ja to viņai kāds būtu pareģojis pirms gadiem diviem trim! Viņa un bērni! Toreiz Lisija to nebūtu spējusi iztēloties. Mīlēt, jā, to viņa bija pratusi arvien; tas nenozīmēja, ka viņa būtu pinu-sies ar jebkuru; viņa savu kārtējo «aizraušanās objektu» labi izvēlējās un nekad neielaidās ar vairākiem reizē, bet allaž satikās tikai ar vienu, kaut arī dažkārt šim vienam savu labvēlību neveltīja visai ilgi; Lisijai patika vīrieši, viņu aizrāva to maiguma izpausmes, un līksmi un brīvi viņa nodevās šai izpriecai; viņa negražojās un nekļuva izlaidīga. Maigas attiecības vienkārši piederēja pie dzīves, pie izpriecām, tāpat kā kino-izrādes, radiopārraides un nedēļu nogaļu izbraukumi, jauki šlāgeri; viņai patika mazliet padejot, labi paēst un platas gultas («tik platas, ka tajās var gulēt, kā vien tīk!»). īsi sakot, viņai patika mīlēt. Bet bērnus radīt? Nē, bērni pārāk piesaista, un viņa nevēlējās būt saistīta.

Pēkšņi kādā dienā viņai tas, kas senāk mīlot bija šķitis brīnišķīgi — gan pārmaiņas, sakari bez jebkādiem pienākumiem, gan vienreizēji piedzīvojumi —, apnika. Varbūt tādēļ, ka viņa bija kļuvusi vecāka. Varbūt tādēļ, ka ietekmēja draudzenes Tonijas piemērs, — tā pēkšņi bija apprecējusies. Varbūt arī vēl tādēļ, ka bija piedzīvojusi pāris vilšanos, vai, kā pati sev apgalvoja, tādēļ, ka īstenībā arvien bija jutusies vientuļa un, nevērojot daudzās pārmaiņas, viņas dzīvē nekas nebija pārgrozījies un ka būtu bijis labi, ja «viss reiz kļūtu citādi».

Iemesls tā nu bija viņas gadu skaits, piedzīvotās vilšanās, Tonijas piemērs un bailes no vientulības, un tas ne gluži nenozīmīgais apstāklis, ka bez Fredija, kam toreiz bija pienākusi kārta, nebija neviena cita, kas viņai būtu paticis labāk un kas būtu viņā vairāk iemīlējies.

Kāpēc viņš Lisijai patika?

Kāpēc kāds vīrietis var patikt? Vai tāpēc, ka viņa balsī jaušams noslēpumains vilinājums? Vai tāpēc, ka viņa lūpu kaktiņu kustības reizē ir saviļņo, ir satrauc? Vai tāpēc, ka viņa mati šķiet tādi kā skolniekam vai karavīram? Vai tāpēc, ka viņam ir acis kā kaķim — zaļas ar brūnu punktiņu vidū? Vai tāpēc, ka viņš ir gudrs, nopietns vai jautrs, drosmīgs vai bērnišķīgs? Vai tāpēc, ka viņš atgādina kādu jaunības sapni? Vai tāpēc, ka ar viņu saskan domas un jūtas? Vai tāpēc, ka viņa pleci kā radīti, lai tiem pieglaustu vaigu, un viņa smiekli izraisa atmiņā pirmo kopā pavadīto stundu? Vai tāpēc, ka viņš prot izskaidrot visu par pasauli un dzīvi? Vai tikai vienkārši patīk — un viss?

Lisijai patika Fredijs. Varbūt ne gluži tā, kā viņa būtu vēlējusies un kā pati sev iztēlojās, tomēr Fredijs viņai patika. Un šis jā, ar ko viņa atbildēja uz jautājumu, vai viņa apprecēsies aiz mīlestības, nāca no sirds, tāpat kā prieks, ko viņa izjuta, domādama, ka pēc tam sāksies jauna dzīve.

Iztēlē, kāda viņai bija par savu jauno dzīvi, neietilpa bērni. Nē, viņi tomēr tajā ietilpa, bet gan tikai tālākā nākotnē. Vispirms jāsamaksa par mēbelēm, jānogulda krājkasē mazliet naudas, Fre-dijam jāgūst dzīvē kādi panākumi. Un, beidzot, nebija taču arī vēlēšanās tūlīt «saistīties». Viņa vēlējās vispirms mazliet padzīvot. Bērni — tam vēl laika diezgan. Gadi divi, trīs ...

Taču vēlāk, lai gan viņi piesargājās, tomēr nebija bijuši pietiekami uzmanīgi. Pēc tam nebija izdevies nodoms ar Ebermani. Turklāt vēl Lisijai bija kāpnēs paslīdējusi kāja un uznākušas sāpes pirms laika.

Bērns nāca pasaulē!

Tas ieradās, kā saka, neaicināts un izjauca visus jaukos nodomus, bet savukārt pats atalgoja Lisiju par to._

Kāds ievērojams romānu meistars un dzīves pazinējs, attēlodams mīlas un dzīves sākuma stadiju jauko kopsakarību, nosaucis pirmo mīlu par bērnu.

Bērns Lisijai bija tikpat kā pirmā mīla. Rotaļīga, valdonīga, bezpalīdzīga pirmā mīla, kas, pārvarējusi vēlmju un sapņu robežu, ik jaunu dienu jo citāda, brīva no pagātnes, nākotnes rūpju nenomākta, atzīdama vienīgi tagadni, smieklus nomainot ar asarām un asaras tūlīt ar smiekliem. Lisija, protams, par to nedomāja. Taču viņa zināja, ka tā ir. Viņa to juta. Tā viņā atplauka, noliecoties pār grozu.

Tā vērta viņu laimīgu.

Pulkstenis nosita deviņi.

Atvairītās bailes, apslāpētais nemiers, visas Jaunās priekšnojautas un bažas nevaldāmi lauzās uz āru un nebija vairs remdējamas. «Viņam kaut kas atgadījies! Viņam kaut kas atgadījies!» Li-sija domāja.

Zvans, kas pēkšņi atskanēja, iedarbojās kā viņas baiso domu apstiprinājums. Durvju zvana skaņa, griezīga un spalga, iedūra sirdī. Izbailēs aizrāvās elpa. Lisijai bija jāapsēžas.

Prātā iešāvās vai nu kaut kad kinoteātrī dzirdēti, vai kādā lubu romānā izlasīti vārdi: «Un te nu tie viņu atnesa ...» Atceroties šos vārdus, acu priekšā notēlojās salīkuši, klusējoši vīri, nestuves, ar baltu palagu pārklāts augums.

Zvans, uz mirkli apklusis, ieskanējās vēlreiz. Bērns nemierīgi sakustējās.

Lisija uzslējās kājās (tas nenācās viegli, viņai bija it kā jāatraujas no krēsla), piegāja pie durvīm un atvēra.

Tur nestāvēja salīkuši vīri ar nestuvēm, tur stāvēja kaimiņiene.

Tikko ieraudzījusi Lisiju, viņa bērtin nobēra:

— Jā, sakiet jel, Fromeijera kundze, kas īsti noticis jūsu vīram? Stāv lejā pie stūra...

Vairāk viņa nepaguva pateikt. Lisija jau bija aizsteigusies tai garām. Viņa jau skrēja pa divi pakāpieniem lejup pa kāpnēm.

Viņi Fredijam to bija pateikuši tikai pēc tam, kad viņš bija pabeidzis darbu. Ir tiešo, ir papildu darbu.

— Suņi tādi! Vispirms Jauj cilvēkam čakli jo čakli saraut virsstundas, saprotams, bez atlīdzības, turklāt pie vispretīgākā darba — kontu saskaņošanas un tamlīdzīgiem darbiem un pēc tam — tfu tu velns!

Viņš nospļāvās. Jau kuro reizi. Nospļāvās un samina siekalas; domās viņš līdz ar tām samina viņus: direktoru Hopi un kasieri Goldu.

Diedelnieki! Viltīgie diedelnieki, zaķpastalas! Jā, viņi turklāt bija zaķpastalas! Laikam baidījās, ka viņš nesaceļ traci. Baidījās no trača darba laikā, kad birojā ir klienti — ar klientiem, protams, rēķinājās! Pret tiem izturējās iejūtīgi un atsaucīgi. Bet pret citiem? Saudzība? Neiedomājama augstprātība. Spējīgi iet pār līķiem, tiešām pār līķiem. Taču ar viņu tā nedrīkstēja rīkoties. Ar viņu ne! Lai pat i nedomā!

Kopš Fredijs bija atstājis biroju, viņš ļoti labi zināja, kā «šiem suņiem» jāatbild, kā pret viņiem jāizturas: jāsit dūre galdā, no visa spēka jāsit dūre galdā, tad šie zeļļi tūlīt kļūst pieklājīgi.

Viņš, protams, nebija triecis dūri galdā. Viņš bija stāvējis gluži mierīgi, kad direktors Hope bija paziņojis, ka, ievērojot vispārējo ekonomisko krīzi, smago satiksmes krīzi ar ārzemēm un it īpaši smago Ceļojumu biroju krīzi, nevarot nepieņemt radikālus taupības pasākumus. Viņš bija noklausījies direktora vārdus, pat muti nepavēris,

tikai nemitīgi domājis: «Kungs dievs, kaut tikai mani neatlaistu! Lai samazina algu par desmit, divdesmit procentiem, divdesmit pieciem procentiem, kaut tikai paturētu darbā!»

Hope laikam viņa izbailes bija pamanījis un baidījies no trača. Tas Hopem nebūtu bijis patīkami, un laikam tādēļ viņš bija piedāvājis Fro-meijeram cigāru, vienu no vidēji resnajiem reklāmas cigāriem, ar kuriem parasti cienāja labākos klientus. Un viņš, Fromeijers, bija sacījis: «Paldies. Ļoti pateicos, direktora kungs!» — un, paņēmis cigāru, grasījies uzvilkt sērkociņu, taču rokas viņam pārāk drebējušas, un, to redzot, kasieris Golds bija steidzies palīgā ar savām amerikāņu šķiltavām. Golds turklāt viņam bija uzsitis uz pleca un sacījis: «Fromeijer, tikai savaldieties! Vienmēr savaldieties — tas ir galvenais. Un it īpaši jūs. Tādam lieliskam darbiniekam taču arvien ir izredzes, kaut arī plosītos visasākā krīze. Vai tā nav?»

Un viņš nekā nebija iebildis, viņš bija Goldam pat uzsmaidījis, kaut gan būtu vajadzējis kraut pa ģīmi, ka šķīst.

— Savaldieties! — viņš pēkšņi iebrēcās. — Savaldieties! Man par prieku, kungs, savaldieties, ja jūs ne par šo, ne par to izmet uz ielas!... Kā? Kas? Taupības pasākumi? Laipni lūdzu, pilnīgi piekrītu! Taču sāciet taupīt tur, kur ir vērts, Golda kungs! Piemēram, ar jūsu paša algu! Vai ar Hopes kunga algu! Vai arī uz speciālo kontu rēķina. Jūs taču zināt: speciālās komisijas un vēl citas naudas! Nu, ko jūs vēl teiksiet par taupības pasākumiem, Golda kungs?

Jā, tā bija jārunā ar Goldu, un, ja Golds te būtu klāt, Fromeijers tā arī būtu runājis. Taču Golda te nebija un nesen, kad tas patiesi stāvēja viņam pretī, Fromeijers tā nebija runājis. Tad viņš bija stomīdamies ieminējies par ārkārtīgi kļūmīgajiem apstākļiem un ka viņš cerot — firma ņemšot vērā viņa īpašo situāciju, un, ja viņš visai nesen nebūtu apprecējies ...

Taču Hope nekavējoties viņu bija pārtraucis:

— Bet mīļais Fromeijera kungs, protams, tas viss ir ļoti pareizi, ko jūs tur sakāt, un neviens nesaprot jūsu stāvokli labāk kā es, bet galu galā jūs taču itin labi zinājāt, ka bijāt birojā pats jaunākais, un jums gān bija jāsaprot: ja sāksies ierobežojumi, es būšu pirmais, ko tie skars; labāk pagaidīšu un vēl neprecēšos. Tik daudz atbildības sajūtas gan varētu sagaidīt no nopietna cilvēka, — kur gan mēs citādi nokļūtu? Ceļojumu birojs taču nav nekāda nodrošināšanas iestāde. Šis ir darījumu uzņēmums, un mums jāievēro rentabilitātes princips, citādi varam tūdaļ bankrotēt, to taču jūs pats saprotat, Fromeijer, man šķiet, ka jūs, darījumu cilvēks, to noteikti saprotat!... Protams, jūsu apstākļi ir sarežģīti, to es ļoti labi zinu, un, ja es varētu rīkoties tā, kā vēlos ... Jūs taču nedomājat, ka es jūs labprāt atlaižu, Fromeijer, it īpaši, ņemot vērā jūsu spējas! Un, pats par sevi saprotams, ka mēs jūs neaizmirsīsim, un, tiklīdz uzņēmums mazliet atzels, jūs būsiet pirmais, kuru pieņemsim atpakaļ. Galu galā krīze taču nevar ilgt mūžīgi, — vai jums arī tā nešķiet, Gold?

Un Golds, šis cūka, protams, bija sacījis, ka

/

krīze nevarbt ilgt mūžīgi un ka veikalam atkal drīz jāatzeļ, un ka pēc tam Fromeijeru tūdaļ pieņemšot atpakaļ.

— Ar priekšnoteikumu, ja jūs līdz tam laikam nebūsiet atradis labāku vietu, he, he. Es par to nemaz nebrīnītos, Fromeijer, goda vārds! Ar tādām spējām, kā jau direktors sacīja!

Un, pats par sevi saprotams, Fromeijers saņēma ļoti labu atsauksmi un lieliskus ieteikumus.

Tos viņš, bez šaubām, saņēma. Tādi taču neko nemaksā. Tādi ir lēti. Tāpat kā kazeņu ogas. Tikai ne tik barojoši.

•— Vai jūs tā nedomājat, Golda kungs?

Fromeijers kļuva ļoti sarkastisks, viņa ņirgām , nebija robežu, kad viņš jautāja, vai Golda kungs nepasacītu, cik šajos laikos esot vērta viņa lieliskā atsauksme un ieteikumi? Ko lai ar tiem īsti iesākot? Vai ar tiem, piemēram, varot paēdināt bērnu?

— Kā jums šķiet, Golda kungs?

Un Golds novērsās un nezināja, ko atbildēt, un arī Hope novērsās un nezināja, ko atbildēt, un tad Fromeijers viņiem pateica atklāti, kā tas īsti esot: viņi esot izspiedēji, sīksti izspiedēji, plēsoņas! Tā taču nesen bijis rakstīts plakātā: «Par darba tautu, pret parazītiskajiem izmantotājiem!» Un darba tauta — tie bija trīs skaistie, gaišmatainie vīri, kas sniedza cits citam roku, bet parazītiski^ izmantotāji — līkdegunīgs briesmonis ar biezām lūpām un melniem, cirtainiem matiem. Zem tā bija paraksts «Zīds» — pag, Golds taču ir ebrejs, par to Fromeijers vēl nemaz nebija padomājis, bet

vai tas nav dīvaini, un varbūt nacistiem patiesi taisnība, ja viņi allaž saka: «Mūsu nelaime ir vienīgi žīdi!» Protams, salīdzinājumā ar Hopi Golds ir tikai tāds mazs pinčers, kas pats trīc par savu vietu; turpretī par Hopi ir zināms, ka visi viņa radi ir austrumprūšu «foni» un bijušie gvardes kavalēristi — ek, ko, visādā ziņā viņi abi, kā Golds, tā Hope, ir sīksti izspiedēji, kuri nenovīd viņam, Lisijai un bērnam pat ne mazumiņu dzīves.

Tieši tā, nenovīdiet ne mazumiņu dzīves, mani kungi! Vai jūs arī zināt, kā to sauc, kas jums padomā? Par slepkavošanu. Tieši tā! Tā ir slepkavošana ar aukstiem ieročiem, skaidrs?

Fromeijers gaužām bravūrīgi stāvēja galīgi satriektajiem pretī, un apritēja krietns brīdis, iekāms viņš apjēdza, ka tur neatrodas ne Golds, ne Hope, bet gan kaut kāds mūris un ka Ilopes kabinetā viss bija norisinājies gluži citādi, nekā viņš iztēlojās domās,

— Ko, bērns arī jums ir? — Hope bija iekliedzies. — Tā taču ir nosodāma vieglprātība, Fro-meijer! Tādos laikos — bērns... Ziniet, man trūkst vārdu. Taču es nevēlos jums vēl turklāt izteikt pārmetumus. Lai Golda kungs šodien jums visu sagatavo, dokumentus un algu par visu aprīli, pilnos apmēros, bez atvilkumiem, un tad jums ar rītdienu vairs nebūs jānāk darbā, bet varēsiet nekavējoties pameklēt sev ko citu. Jūs redzat, Fromeijer, mēs jums parādām tādu laipnību, kāda vien iespējama.

Fromeijers smējās.

Tie bija nīgri, aizsmakuši smiekli, tie skanēja kā gārdzieni. Laipnība? Ko tu neteiksi! It kā viens no Hopes veikalnieciskajiem pamatprincipiem nebūtu atlaistos darbiniekus tūlīt aizraidīt no uzņēmuma! Klientu dēļ. Tiem jānokļūst ‘saskarē tikai ar darbiniekiem, kas norūpējušies par darbu; tiem, kam uzteikts, darbs maz vairs rūp — tātad prom tos. Tā taču pats Hope viņam reiz gari un plaši bija skaidrojis. Un pēkšņi viņš izturējās tā, it kā izrādītu sevišķu žēlsirdību, atļaujot Fromeijeram jau ar rītdienu vairs neierasties darbā.

Bet šoreiz viņš nebūs sastapis īsto. Fromeijers neļaus sevi piemuļķot. Viņam nospļauties par Hopes laipnību. Viņš nevēlējās saņemt nekādu laipnību —, nekādu žēlastību, viņš vēlējās palikt savā darbā. Un tieši to Hope viņam liedza. Tā Hope viņu apzaga. Neģēlis tāds, skopulis!

Fromeijers bija iekarsis. Viņš trīcēja no dusmām. Ja Hope tagad atrastos te, viņa nagos...

— Es viņu uz vietas nogalinātu kā traku suni!

Fredijs vairākkārt atkārtoja šos vārdus, un turklāt viņam bija gandrīz tāda sajūta, it kā viņš patiesi rīkotos tā, kā klusībā vēlējās. Tā bija uzbudinoša, jauka un patīkama sajūta. Bet pēkšņi viņa oma strauji mainījās. Tas vairs nebija varonīgais Fromeijers, kas tā atcirta nabaga pinče-ram Goldam, ka tas nolīda sānis, vai kas nogalināja sīksto neģēli Hopi kā traku suni. Tā nu viņš tur stāvēja — nevarīgs, izpērts, izstumts, ļoti noilgojies izstāstīt visu Lisijai un baiļu mākts, ka būs viņai jāpastāsta, kas atgadījies. Viņš vienkārši vairs nevēlējās dzīvot, nevēlējās nekā zināt par lo, kas atgadījies un kas vēl atgadīsies. Viņš nebija nekas vairāk kā nožēlojama nelaimju un bēdu čupiņa.

Tādu Lisija viņu atrada lejā uz ielas stūra. Viņa satvēra vīru pie rokas kā bērnu un veda augšup pa kāpnēm.

piektā nodaļa

1

Atkal reiz pierādījās, ka Lisija nav satriecama. Protams, pirmajā mirklī izbailes par Fredija atlaišanu viņu skāra kā zibens spēriens. Viņai acu priekšā viss satumsa, tiklīdz viņa atcerējās mēbeles, par kurām tikai puse summas bija nomaksāta, daudzos maksājumus, kas vēl bija kārtojami krājaizdevu sabiedrībā, īres parādu un to, ka mājas saimnieki ikvienu īrnieku, kas nav samaksājis īri vairāk nekā par vienu mēnesi, bez žēlastības izliek uz ielas. Kā lai turpmāk sedz visus šos izdevumus? Vai no bezdarbnieku pabalsta, vai? Tīrais izmisums!

Jaču izmisumam Lisija neļāvās.

«Tikai nezaudēt drosmi,» viņa sev iegalvoja, «ja tu tagad zaudēsi drosmi, mums visiem trim būs jādodas uz Sprē slīcināties. Un pagaidām vēl ir pārāk auksts laiks!»

Viņa izkliedēja Fredija mazdūšību.

— Redzēsi, Fredij, ka vēl nemaz nebūs tik ļauni. Redzēsi, ka drīz vien tev kaut ko sameklēsim. Smieklīgi! Ņemot vērā manu paziņu loku ...

Viņa nerunāja niekus. Lisijai patiesi bija daudz paziņu. Kopš tā laika, kad viņa strādāja «Kvikā». Tabakas izstrādājumu stenda pastāvīgo pircēju vidū bija bijuši daži laipni, turīgi kungi, kas pirka astoņu un desmit feniņu cigaretes; viņi aizvien bija devuši Lisijai mājienu, ka vajadzības gadījumā varot paļauties uz viņu palīdzību.

Izpalīdzētāji gan vajadzības gadījumu droši vien bija iztēlojušies citādu, nekā tas Lisijai viņiem tagad bija jāizskaidro, un viņai arī visai grūti nācās tēlot palīdzības lūdzēju — bet, kā viņa sev iegalvoja, — citi laiki, citi tikumi, un, ja kungi toreiz tik lepni par to bija runājuši, — kādēļ lai viņus «reiz neturētu pie vārda»?

Tātad viņi tika sameklēti. Cits pēc cita, izmantojot iepriekš labi pārdomātu plānu: vispirms patstāvīgie veikalu īpašnieki, pēc tam veikalu vadītāji, vēlāk filiāļu direktori un nodaļu vadītāji, visbeidzot mākleri un vietnieki.

Viņi izturējās ļoti laipni pret Lisiju. Viņi visi vēl atcerējās savus solījumus un piedāvājumus, — kā nu ne, protams, bet diemžēl ļaunie laiki, īpašie apstākļi vai panīkušie veikali bija laupījuši iespēju acumirklī Lisijai palīdzēt.

Viņa dzirdēja vienīgi atteikumus un mierinājumus, taču tas viņai nekādā ziņā nelaupīja drosmi. Neatlaidīgi un sistemātiski viņa turpināja apzvanīt tos, kuri toreiz bija ar mieru palīdzēt, pieteicās, uzsmaidīja, atgādināja. Un beidzot viņas neatlaidība vainagojās panākumiem. Staudingera kungā, gruntsgabalu māklerī ar labu klientūru, džentlmenī, sākot no matu ūdeņiem un beidzot 3r sevišķu mīlestību pret golfa sportu, viņa atrada vīrieti, kurš neatrunājās ar «veikalu panīk-šanu» un nesolīja «varbūt kādreiz vēlāk», bet gan (izteicis veiklu, diskrētu, bet trāpīgu spriedumu, ka «meitēns vēl joprojām esot formā») apsolīja, ka padomāšot, kas būtu darāms.

— Un, ja es saku, ka padomāšu, tad nesaku tikai tāpat viQn, bet patiesi arī kaut ko izdarīšu!

Viņa it kā nomaldījies skatiens pētīja Lisijas garās, slaidās kājas.

— Uz to jūs varat paļauties, jaun... ai, par-don, kundze... kundze... Kā jūs pirmīt sacījāt? Fromeijera? Nē, tādu vārdu nemūžam neatcerēšos. Taču nav arī nemaz vajadzīgs, vai ne? Vai drīkstu arī turpmāk jūs dēvēt par Lisijas jaunkundzi vai vienkārši par Lisiju, jūs taču atļausiet?

Lisija atļāva. Viņa arī atļāva Staudingeram uzaicināt sevi uz satikšanos kādā no turpmākajām dienām. Reimaņa kafejnīcā pulksten piecos uz tēju.

— Par turpmākajām pūlēm! — viņš piezīmēja. Un tikai mirkli vēlāk atjauta, kādu smalku divdomību pateicis. Viņa smaids tādēļ kļuva vēl jo ilgpilnāks un daudzsološāks.

Lisija atbildēja viņa smaidam. Pat vairāk, viņa dāvāja viņam vienu no tiem burvīgajiem skatieniem, par kuriem senāk viņas draudzenes aizvien bija teikušas: «Tajos slēpjas viņas pievilcība! Blēde tāda!»

Viņa ar prieku secināja, ka neko nav piemirsusi. Viņa varēja būt apmierināta ar sava burvīgā skatiena ietekmi. Staudingers jutās aizgrābts. Šķiroties viņš vētraini skūpstīja Lisijai roku un pārliecinoši apgalvoja:

— Jūsu dēļ, Lisija, iešu caur uguni, ja vajadzīgs!

— Nu, pagaidām gan man pietiktu, ja jūs...

Viņš neļāva pabeigt teikumu. Viņš jau pirmīt

esot sacījis, ka viņam kaut kas padoma, un tadeļ jautājumu varot uzskatīt par nokārtotu. Fredijam būšot darbs, uz to varot paļauties.

— Šodien pat sākšu rīkoties. Un, kad mēs atkal tiksimies, man jau kabatā būs jūsu vīra kungam labas vietas piedāvājums, daiļā kundze!

Tiekoties Reimaņa kafejnīcā, apsolītās labās vietas piedāvājums Staudingeram gan vēl kabatā nebija, taču, kā viņš pārliecinoši apgalvoja, tam neesot nekādas nozīmes. Viņš jau visu esot lieliski ievadījis, viņa nodomam jāizdodas, iespējas esot neapšaubāmi drošas.

— Varat uzskatīt, ka vīrs jau strādā. Punkts. Par to vairs nav galva jālauza.

Viņš izturējās kā īsts bruņinieks. Tiklīdz Lisija bija tikusi galā ar zemeņu kūkas gabalu, viņš jau pasūtīja nākošo (trīs reizes citu pēc citas, vairāk Lisija nejaudāja). Viņš nopirka viņai lielu pušķi gaišu Parmas vijolīšu; beidzot viņš Lisiju aizveda ar taksometru līdz ielas stūrim, soļu desmit no viņas nama vārtiem. Atvadoties Staudin-gers skūpstīja viņai roku vēl dedzīgāk nekā pirms dažām dienām.

Lisijai viņš šķita jocīgs, taču vienlaikus arī aizkustinošs. Viņš bija godīgi iemīlējies, un šī iemīlēšanās piešķīra viņa sejai, kas mazliet atgādināja skaistu reklāmas fotogrāfiju, kaisles un labsirdības vaibstus.

Viņa māja ar roku.

Viņš izliecās no mašīnas un uzsauca:

— Līdz nākamajai reizei būs nokārtots. Goda vārds! Ja ne, nekad vairs mani neredzēsiet!

Tomēr Lisija viņu sastapa vēl trīs reizes, iekāms viņš bija atradis Fredijam darbu. Tas bija tikai gadījuma darbs, turklāt vēl parceju pārdošanas birojā, kam draudēja slēgšana, taču gadījuma darbs tomēr esot labāks, nekā bezdarbs, un turklāt tas būšot tikai pagaidām. Kaut kas līdzīgs avansam, he, he!

Kaut ko līdzīgu avansam Štaudingers par to pieprasīja arī sev. To viņš pačukstēja Lisijai, kad viņa sēdēja blakus taksometrā. Viņš pievirzījās viņai tuvu klāt, satvēra viņas roku, glāstīja to. Lisija atvairījās, taču ne pietiekami pārliecinoši, tāpēc viņam radās zināmas cerības.

Varbūt viņa pretojās vienīgi tādēļ, lai tiktu uzvarēta? Droši vien tikai tādēļ. Pilnīgi skaidrs!

Viņš pieglaudās viņai vēl ciešāk, kļuva nepārprotamāks ir vārdos, ir darbos. Viņa aizvien vēl atvairījās, taču laikam pati vairs nebija īsti pārliecināta par savu atturību un nepielūdzamību, īstenībā Lisija, lai arī bija apprecējusies, lai arī viņai bija bērns un mainījušās senākās dzīves ierašas un tieksmes, ne pārāk atšķīrās no tās meitenes Lisijas, kam patika platās gultas, kurās var gulēt, kā vien tīk, un kas tik ļoti aizrāvās ar priekiem, maigumu, mīlestību. Nē, pašlaik Lisija nebūt nebija vēsāka, pieticīgāka, nepieejamāka par senāko Lisiju, un tādēļ Staudingera kunga priekšlikums, — viņa izturēšanās kļuva aizvien nepārprotamāka, — ko viņa sacītu par mazu sān-lēcienu, neizraisīja viņā ne sašutumu, ne vienaldzību, ne arī kādas citas nepatīkamas izjūtas.

«Viņš nemaz nav tik neizskatīgs,» viņa klusībā sprieda, «patiesi ne ... un ja tas viņam sagādā tādu prieku... un tas patiesi būtu ļoti interesanti ... un kas tur sevišķs... Fredijs taču tādēļ nekā nezaudēs, gluži pretēji.»

Tiktāl aizdomājusies, viņa pieļāva, ka Štaudin-gers apliek viņai roku ap kaklu un pievelk sev klāt — taču pēkšņi viņas skatiens apstājās pie Staudingera mazā pirkstiņa naga, gara, smaila, rūpīgi nopulēta lāpstiņveida naga, un, to ieraugot, vienā mirklī viņas izjūtas mainījās. Atausa atmiņas, pretīgas atmiņas par kādu, kam arī bija tāds pats lāpstiņveida nags. Pēkšņi pamodās naids pret «smalko kungu», kurš iedomājies, ka viss ir pērkams, pretīgums pret kavalieri, kuram viņas raizes un grūtības nenozīmēja neko un kurš vienīgi vēlējās gūt sev prieku.

Lisija viņu spēji atgrūda. To izdarījusi, viņa nožēloja savu rīcību, taču nespēja pārvarēt pretīgumu, un viņai neizdevās arī apmānīt štaudin-geru.

Viņš jutās dziļi aizvainots. Līdz ielu krustojumam, kur Lisija izkāpa, viņš vairs nebilda ne vārda. Beidzot tikai pasacīja:

— Pats par sevi saprotams, ka vīra kungs var stāties darbā, tajā jautājumā nekas nemainīsies!

Lisija viņu vairs nekad neredzēja.

Pēc dažām dienām pārceļu pārdošanas biroju slēdza. Fromeijers atkal palika bez darba. Taču Lisija jau bija izdomājusi ko jaunu. Bosharta kungs, toreiz vēl sausiņu rūpnīcas veiksmīgs pārstāvis, bija devis viņai mājienu. Dibinājās jauna pārtikas preču firma. Saprotams, tai vajadzīgs pārstāvis, un, ja tādā darbā varētu noturēties, tad, pēc Bosharta kunga domām, būtu iegūts ne vien pastāvīgs darbs, bet radusies iespēja arī nopelnīt naudu personīgai mājiņai un mazlitrāžas automobilim.

Fredijs nekavējoties pieteicās, bet labās pārstāvju vietas vairs nebija dabūjamas, varbūt nekādu labu pārstāvju vietu vispār nebija bijis, taču — tā vai citādi — brīvas vēl izrādījās vienīgi «rokturu deldētāju» vietas: darbs pārdevēju brigādē, un, lai to veiktu, bija jāapstaigā kāds pilsētas kvartāls māju no mājas par «vienu mārku dienas izdevumiem un divdesmit pieciem procentiem komisijas naudas no pārdoto preču vērtības»; tā bija dabūjama, nododot ieņemto naudu. Fromeijers apsvēra, ka tas nav viņam piemērots darbs. Viņš devās prom. Taču pēc tam pārdomāja. Varbūt tomēr pamēģināt? Sājos laikos neko nedrīkst atstāt neizmēģinātu. Galu galā viņam taču darījumos laimējas! Un, ja nelaimēsies vai gadīsies kaut kas labāks, viņš taču varēs darbu vienkārši pamest! Turklāt viņš kaunējās atgriezties mājās, nekā nenokārtojis. Tātad darbs tika pieņemts.

Viņu iedalīja Frīdenavas brigādē, yiņš saņēma kaudzi raibu prospektu, trīs paraugpudeles (tukšas, lai nebūtu vērts ar tām aizbēgt) un runas dispozīciju. Brigādes vadītāja viņu mazliet ie'va-dīja pārdošanas praksē. «Pareizs iesākums ir puse darba,» viņa piekodināja Fromeijeram pie pirmām dzīvokļa durvīm, pie kurām viņi piezvanīja, un steigšus noskaitīja sievietei, kas atvēra durvis, veselu vārdu birumu.

— Atļaujiet, cienījamā dāma, esam ieradušies no veselības aizsardzības pārvaldes. Vācu ierēdņu biedrība mums ieteica atnākt pie jums; jūsu vīra kungs taču sastāv ierēdņu biedrībā, vai ne? Nē? Ai, tad esmu kļūdījusies, patiesi, esmu sajaukusi ... Jūs taču atļausiet... Mēs strādājam tautas labklājības interesēs, un mūsu uzdevums ir jūs iepazīstināt ar jaunajām ārstēšanas metodēm. Pamatojoties uz pēdējiem medicīniskās profilakses sasniegumiem ...

Sieviete izbīdīja viņus pa durvīm.

— Tā var gadīties, — brigādes vadītāja sacīja, — pat bieži tā gadās. Pārdevēja darbs nav nekāds vieglais. Nedrīkst piekāpties, tas ir pats galvenais. Tas jums nemitīgi jāpatur prātā!

Fredijs to paturēja prātā. Dienas desmit pēc kārtas. Desmit dienas viņš skraidīja no rīta līdz vakaram pa kāpnēm augšup lejup, izzvanījās pie neskaitāmu dzīvokļu durvīm, bezgalīgi daudz reižu atsāka savu runu. Taču visai reti viņam laimējās nokļūt līdz medicīniskās profilakses sasniegumiem un izdevīgajiem iegādāšanās noteikumiem. Visbiežāk viņam aizcirta durvis deguna priekšā, pirms viņš bija sācis runāt. So desmit dienu laikā viņš iegrāmatoja tikai deviņus īstos un piecus izmēģinājuma pasūtījumus. Vajadzība pēc spēcinošiem uzturlīdzekļiem, acīm redzot, bija visai niecīga; tiem, kas vēl kaut cik nopelnīja, tādu nevajadzēja, bet citiem, kam tie bija nepieciešami, trūka naudas, lai nopirktu.

Pēc desmit dienu ilgas pieredzes Fromeijers nolēma, ka nav jēgas darbu turpināt. Noteiktā alga kopā ar komisijas naudām nesedza pat izdevumus par tramvaju, kurpju pazolēm un uzkodām, kas izmaksāja dārgāk nekā iepriekš; un izsalkums, ar kādu viņš vakaros pārradās mājās pēc darba, kas nesniedza mierinājumu, arī nemaksāja maz. Vārdu sakot, labāk sēdēt mājā un nedarīt nekā, nevis pārdot iesala ekstraktu — tā aiztaupītos pūles, īgnums un nauda.

Laimīgāk nebeidzās arī cits mēģinājums.

Avīzē «Lokalatizeiger» bija izsludināta kasiera vieta. Fredijs pieteicās un saņēma labvēlīgu atbildi. Atbildes raksts bija daudzsološs; firmai, kas izgatavoja apģērbus, bija laba slava. Jauks sākums, taču kasiera vieta nebija vis īsta kasiera vieta, bet tā tikai tapa dēvēta. īstenībā tā bija atkal kaut kas līdzīgs «rokturu deldēšanai». Fro-meijeram bija no kūtriem maksātājiem jāiekasē novēlotie maksājumi, vienlaikus jāpalīdz birojā un jāveic gājieni uz nodokļu iestādēm; kā atlīdzību viņš saņēma desmit procentus no iekasētajām summām.

No turienes Fromeijers aizgāja jau pēc nedēļas.

Sarakstā pirms viņa bija pierakstīti simtiem cilvēku, kas gaidīja atbrīvojamies vietas.

Darba piedāvājumi laikrakstos «Lokalanzeiger» un «Morgcnpost» neparādījās gandrīz nekad.

No Hopes un Golda, kurus viņš sameklēja pēc ilgas vilcināšanās un tikai ar piespiešanos, viņš vienīgi uzzināja, ka krīze joprojām turpinoties, bet, pats par sevi saprotams, neturpināšoties mūžīgi un ka tikmēr nedrīkstot zaudēt pacietību.

Tikai pateicoties Lisijas izturībai un enerģijai, Fromeijers neatsacījās no mēģinājumiem atrast darbu.

— Noteikti kaut ko atradīsi, Fredij, noteikti, noteikti!

Beidzot tomēr kaut ko atrada, pat kaut ko labu: grāmatveža un korespondenta vietu ar noteiktu algu, sešu nedēļu ilgu uzteikšanas termiņu un tiesībām uz atvaļinājumu, sākot ar otro gadu.

Sākumā viņam šķita gluži neticami, ka bezcerīga apšaubāmo darba iespēju medīšana, nebeidzamā kāpelēšana pa kāpnēm un kvernēšana aiz slēgtām durvīm, strādāšana bez noteiktām perspektīvām, darba norīkojumu gaidīšana, mūžīgās bailes no nākamās dienas, ka tas viss tomēr reiz it kā būtu beidzies. Taču tā tas patiesi bija. Pēkšņi viņam atkal bija mierīga darba vieta, droša alga. 'Atgriezās patīkamā sajūta, ka zem kājām ir pamats, ka nevienam nav par nastu!

Tas nebija parasts uzņēmums, kurā viņš bija atradis darbu; tas saucās «Fortunete — institūts seno simbolu pētīšanai un atjaunošanai uz astroloģiski zinātniskiem pamatiem», un tajā izgatavoja pārdošanai amuletus. Taču Fromeijeru tas netraucēja. Citādi bija ar Lisiju. Viņa gan nekā nesacīja, taču Fromeijers manīja, ko viņa domā. Acīm redzot, viņa atkal reiz atceras šo Dzirnavnieku ielas sabiedrību — tā viņš mēdza sacīt. Dzirnavnieku ielas sabiedrību: tēvu, kas savu bērnu labad gan vēlējās sasniegt ko vairāk, bet kuram tomēr, satiekoties ar «smalko, švītīgo znotu», vīdēja cauri arodbiedrības vīrs, brāli, par to Fromeijers zināja maz, taču pietiekami daudz, lai nekā nevēlētos zināt, kaimiņus savās reihs-banneru^5 uniformās un antifašistu cepurēs, rot-frontiešus, kas apskribelēja namu sienas, un Internacionāli.

Skaidrs, ka Lisijai darbs «Fortunetē» atgādināja Dzirnavnieku ielas sabiedrību, tautas muļķošanu vai kaut ko tamlīdzīgu. Neprātīgs priekšstats! Fromeijers par tādu tematu netērēja vārdus, bet viņam šķita, ka uz šādām parādībām tomēr nedrīkst tā raudzīties. Tad jau arī senāk, strādādams Ceļojumu birojā, viņš nebūtu drīkstējis pārdot luksus ce|ojumu biļetes, kas maksāja tūkstoš mārku, ja turklāt bija seši miljoni bezdarbnieku, kuri pat nevarēja atļauties aizbraukt ar tramvaju pēc bezdarbnieku pabalsta!

Nē, tā uz tādām parādībām nedrīkst raudzīties! Un vispār — kāda te tautas muļķošana, — vai gan kāds ar varu spiež cilvēkus iegādāties amuletus un maģiski okultiskos aparātus? Neviens viņus nespiež. Viņi to dara labprātīgi. Un vai tādēļ jūtas sliktāk? Gluži pretēji!

Nē, nē, tas ir tieši tā, kā fon Plātena kundze, uzņēmuma «Fortunete» vadītāja, klāsta to reklāmu vēstuļu uzmetumos, kuras Fromeijeram bija jāraksta: lielākajai daļai mūslaiku cilvēku nepieciešams vairāk lolot labas cerības, vairāk ticēt laimei, viņi katrā ziņā vēlas izvairīties no iznīcinošā ikdienas pesimisma, vārdu sakot, viņiem apnicis mūsdienu tukšais materiālisms. (Lūk, tādēļ arī reklāmu vēstuļu pēdējā rindkopā to saņēmēji tika lūgti uzskatīt Seno simbolu pētīšanas un atjaunošanas institūtu ne tik daudz par veikalniecisku uzņēmumu, bet gan saskatīt tā darbā mēģinājumu pacelties pāri nākotnes materiālisma tendencēm.)

Fromeijeram ļoti patika šī pēdējā rindkopa. Lai cik bieži viņš to arī nerakstīja, arvien juta savu personīgo līdzdalību, un, jo biežāk viņš to rakstīja, jo vairāk viņam šķita, ka pauž pats savas domas.

Patiesi, «Fortunetē» viņš bija atradis īsto vietu. Jebkurā ziņā.

Diemžēl šī jaukā dzīve neturpinājās ilgi. Kādu rītu, tikko četrpadsmit dienas pēc Fromeijera stāšanās darbā, uzņēmuma telpās parādījās vairāki kriminālierēdņi, uzsāka kratīšanu, konfiscēja vēstules un grāmatas, aizzīmogoja naudas skapi un fon Plātena kundzi un viņas sekretāru, kādu atvaļinātu rotmistru fon Jablonski, arestēja.

Apcietināšanas pavēlē, ko uzrādīja atbildīgais kriminālkomisārs, bija rakstīts kaut kas par tirgošanos ar narkotiskām vielām un savedējas lomu, taču fon Plātena kundze — gluži kā par milzīgu pārkāpumu nepatiesi apvainota mocekle — meta viņam sejā vārdus:

— Es zinu īsto iemeslu, kāpēc mūs vajā, komisāra kungs! Sistēma! Mūs vajā tāpat, kā senajā Romā vajāja kristīgos. Bet gan vēl pienāks laiks, kad Prūsija atkal kļūs prūsiska! Tad būs gals šai sistēmai, brīvmūrniecībai un marksismam ...

Divi vīri nostājās viņai katrs savā pusē un aizveda viņu.

— Lieliski, — ekspeditore fon Bodemera jaunkundze čukstēja Fromeijeram, — vai viņa nav vienkārši lieliska? Kā viņa runāja ar komisāru! Tāpat kā karaliene Luize ar Napoleonu, — vai jums arī tā nešķiet? Ko jūs par to sakāt?

Fon Bodemera jaunkundzei pēdējais jautājums bija jāatkārto divas reizes, iekāms viņa saņēma atbildi.

Fromeijers stāvēja, it kā dabūjis belzienu pa galvu. Tātad visas nedienas sāksies atkal no gala: darba meklēšana, kvernēšana un gaidīšana, bailes no nākotnes.

Viņu pārņēma spīvas un svelošas dusmas. Viņš sacīja aizsmakušā balsī:

— Tāpat kā Pasaules ceļojumu birojā. Visur viens un tas pats. Visur žīdi. Vācijai beidzot jā-atmostas!

Fon Bodemera jaunkundze viņu sašutusi uzlūkoja. Tādu atbildi viņa nebija gaidījusi, tādu ne — un no Fromeijera mutes it īpaši ne. Viņa par Fromeijeru bija ļoti labās domās! «Attīstīts cilvēks! Smalks, īsti smalks cilvēks! Un nu viņš pasaka kaut ko tādu, kas izklausās gluži pēc Ādolfa Hitlera.» Taču par Ādolfu Hitleru Bodemeru ģimene bija ne visai labās domās, ne visai labās. Viņš šķita atbaidoši vulgārs. Kā gan ne, mālderis! No otras puses, arī par ebrejiem viņi nebija nekādās labās domās, pat vēl sliktākās nekā par mālderi. Sājā jautājumā uzskati dalījās. Un tā nu notika, ka fon Bodemera jaunkundzes sākotnējais atsalums izvērtās piekrišanā. Viņa čukstēja:

— Pilnīgi pareizi. Jums pilnīgi taisnība, žīdi ir mūsu nelaime!

Skaidrs, ka Bodemera viņu saprata.

Bet Lisija nesaprata.

Kad Fromeijers beigu beigās sāka runāt par to, kas bija noticis, par sistēmu, par Pasaules ceļojumu biroju, Golda kungu un ebrejiem visumā, viņa pakratīja galvu:

— Nē, to es nesaprotu, Fredij. Kāds tam sakars ar ebrejiem?

— Kas gan tur nesaprotams? — viņš saskaitās. — Tas taču ir pilnīgi skaidrs. Sistēma, brīvmūrnieki ...

— Bet, Fredij!

— Lūdzu, nepārtrauc mani! Brīvmūrnieki...

— Bet, Fredij, kas tās par blēņām? Kas tev tādas muļķības iestāstījis?

— Es jau tevi lūdzu, lai tu mani nepārtrauc! — To viņš sacīja paceltāj nīgrā balsī. «Fortunetes» bojā eja, bezcerīgā nākotne un turklāt vēl šie iebildumi, pārgudrība, vēlēšanās pamācīt! Blēņas... Muļķības... iestāstījis... velns parāvis, ko viņa iedomājas? Kā viņa izturas pret viņu! It kā viņš būtu zaļš puika, kam var likt turēt muti. Froriļeijers piesarka un sacīja:

— Un vispār, kas tev nāk prātā? Kā tu ar mani runā! Es tev to aizliedzu!

— Ehē! Tu man to aizliedz?

— Jā gan. Un kā vēl, citādi...

Pēdējos vārdus viņš vairs nesacīja paceltā balsī, bet jau kliedza.

Beidzot arī Lisija zaudēja pacietību. Viņa atkliedza:

— Pielūko, ka tu šos jokus pamazām izbeidz, vai dzirdi!

Viņa acis pielija asinīm. Tādu viņa Frediju vēl nebija redzējusi. Viņš rēca:

— Sen jau esmu izbeidzis, sen jau!

Viņa balss aizrāvās, viņam bija jāatvelk elpa. Tieši tajā brīdī, kad viņš grasījās sākt no jauna kliegt, ieskanējās durvju zvans.

3

,Tas bija Pauls.

Viņa izskats bija atbaidošs: vaigi iekrituši, pats noplīsis, netīrs. Nekādas, ne visniecīgākās pazīmes no elegantā kavaliera ar mežģīņu lakatiņu kabatā, polstētiem pleciem un ar pomādi ieziestiem, uz celiņa pāršķirtiem matiem.

Viss bija norisinājies negaidīti un ātri.

Banda «Pankgrāfs» bija uzbrukusi «Sarkanajam panterim» un sasitusi to drisku driskās.

Tas bijis kāds vecs rēķins, kas tika tā nokārtots. Konnijs, «Sarkanā pantera» barvedis, bija nocēlis pankgrāfiešu barvedim līgavu. Aizvainotās bandas atriebības gājiens pret modro pretinieku beidžās neveiksmīgi: pankgrāfiēši dabūja krietnu kāvienu; viņi pārcieta sitienu un meta mieru: nedēļu, mēnesi, veselu gada ceturksni. «Sarkano panteri» pa to laiku bija pārņēmusi drošības sajūta. Kad ceļā uz «Tēvoča Pelles izpriecu tirdziņu», kur bija jānotiek Konnija dzimšanas dienas svinībām, pankgrāfiēši viņiem uzbruka, krietns nazis bija klāt vienīgi Konnijam. Taču arī viņu, tāpat kā visus viņa draugus, pankgrāfiēši, kas skaita ziņā bija lielā pārsvarā, apbruņojušies sitamiem riņķiem, dunčiem un rungām, notrieca zemē, iekams viņš paspēja uzsākt pretošanos.

Paulam sadūra labo roku, iebelza pa galvu, un viņš zaudēja samaņu. Viņš atjēdzās tikai tad, kad Ervīns bija viņu piecēlis un vilka prom no skaļās burzmas. Paulam asiņoja brūce rokā un vēl otra — skaustā, un viņš izspļāva vienu zobu. Arī Ervīnam no mutes tecēja asinis un bija izsists zobs. Pēkšņi kņadu pārtrauca policijas svilpiens. Ervīns apstādināja taksometru un palīdzēja Paulam iekāpt. Viņi aizbrauca. Bija pats pēdējais brīdis. No divām dažādām pusēm jau parādījās policijas dežūrmašīnu prožektoru gaismas kūļi.

Ervīna svārki ar visiem dokumentiem bija palikuši kaujas laukā; skaidrs, ka policijai jau bija zināms viņa vārds un dzīves vieta Monētu ielā.

TādēJ Paulu, kas bija zaudējis daudz asiņu un kam bija nepieciešams miers un kopšana, nogādāja pie Frainekes kunga, tā dēvētā Turzas. Turza bija lietotu mantu uzpircējs un tirgojās ar zagtiem priekšmetiem. Pēdējā laikā veikals nīkuļoja vai nu tādēļ, ka pārāk daudz zaga, vai tādēļ, ka bija mazinājusies klientu pirktspēja, vienalga, kā tas arī nebija, cenas, ko cerēja dabūt, diez vai bija vairs tāda nosaukuma cienīgas. Par pilnīgi jaunu, hromētu Šveices rokaspulksteni nedeva vairāk par dālderi, par kažokādu mēteļiem labi vēl, ja dabūja piecpadsmit, gredzeniem ar īstiem dārgakmeņiem — divdesmit mārku; paklājus vispār nevarēja pārdot. Arī policija, kopš tika samazināti dienesta ienākumi, daudz vairāk nekā senāk tiecās pēc atlīdzības par vainīgo notveršanu un nemitīgi medīja nozagtās mantas. Ar vārdu sakot, valdīja tāds klusums, kāds jau sen nebija pieredzēts, un Turza priecājās, ja varēja kaut ko piepelnīt, izīrēdams drošas pārnakšņošanas vietas. Viņš labprāt -uzņēma Paulu pie sevis. Ervīns atstāja trim nedēļām uzturnaudu, atgādāja arī Paula veļu un motociklu un pēc tam taisījās, ka pazūd. Savu solījumu, ka pienāks kādā no tuvākajām dienām, viņš neturēja. Arī neviens cits no «Sarkanā pantera» nerādījās.

Tikko Pauls bija pārcietis traumatisko drudzi, viņš devās meklēt savu bandu. Taču viņš to neatrada. Tā bija pilnīgi izklīdināta. Vairums zēnu bija sabāzti aizgādības iestādēs, Ervīns atradās izmeklēšanā, Konnijs, smagi ievainots, gulēja Charité-, ārsti neticēja, ka viņa dzīvību varēs glābt. «Sarkanā pantera» darbības rajonu bija aizņēmusi sveša banda, un tā Paulam tūdaļ paziņoja, ka viņi bez žēlastības izrēķināšoties ar ikvienu savrupnieku, kas atjaušoties «malu medniecību».

Bija jāmeklē jauni sakari, tas Paulam bija skaidrs. Cits nekas neatlika. Bez bandas viņš ju-. tās kā zivs bez ūdens.

Un Pauls meklēja, taču nekā jēdzīga neatrada, vismaz sākumā ne. Bet viņam taču nebija nekur jāsteidzas, viņš varēja vienā mierā pameklēt sabiedrību, kas viņam derētu. Pagaidām vēl nebija apritējušas trīs nedēļas, par kurām Ervīns bija samaksājis, un, kad tas būs pagājušas, viņš vismaz vēl tikpat ilgi varēs tur dzīvot un ēst uz parāda. Turzām taču kā garantija bija motocikls, un ar to viņam pilnīgi pietiek, tā viņš pats bija paskaidrojis.

Paulam nebija jāsteidzas, un viņš nesteidzās. Vispirms viņam bija arī pilnīgi jāizvesejojas. Brūce skaustā gan jau vilkās ciet un arī ievainojums rokā bija sadzijis, taču, acīm redzot, bija savainota kāda cīpsla, jo roka sāpēja pie jebkuras piepūles un vienmēr likās notirpusi. Griezties pēc padoma pie ārsta nebija vēlams, bet Turzām bija neliela pieredze dziedniecībā, un viņa ārstēšanā roka lēnītēm atguva lokanumu.

Kādu dienu Pauls, steidzoties vakariņās, ieraudzīja pie Turzas veikala lielu ļaužu pūli. Ielu krustojumā parādījās pārpildīts policijas automobilis, tam sekoja kravas mašīna, un pūlī pavīdēja policistu uniformas. Pauls iegriezās krogā. No turienes viņš redzēja, ka no veikala izved Turzu, iznes visas mantas, ielādē mašīnā un aizved.

No sarunas, kas norisinājās starp krodzinieku un diviem viesiem pie letes, Pauls uzzināja, ka Turza pats sev uzrīdījis uz kakla policiju. Gau-•žām dīvainā veidā. Kāds viņam pastāstījis, ka notiekot kratīšanas, tiekot meklētas aizdomīgas parfimērijas preces, un Turza gribējis atbrīvoties no dadžu eļļas krājumiem. Acīm redzot, tā bijusi bīstama lieta, draudējušas briesmas, un tādēļ viņš izlējis eļļu ielas notekā. Pudelēm bijis jābūt krietni daudz, jo eļļa izveidojusi īstu mazu strautiņu. Strauts plūdis pa ielu uz leju piecu māju garumā, tad pagriezies ap stūri, tecēdams garām vēl trīspadsmit mājām tieši policijas patruļai gar degunu. Tāpēc lietoto mantu tirgotava pievērsusi policijas uzmanību.

Tā bija nelaime, neapšaubāma nelaime. Ne tikai Turzām, bet arī Paulam. Pēkšņi viņš zaudēja vismaz piecu nedēļu patvērumu, uzturu, veļu, motociklu, proti, visu, kas viņam bija piederējis. Viņš bija pilnīgi izputināts.

Paula apstākļi pasliktinājās briesmīgi strauji. Lai būtu kur dzīvot un ko ēst, viņam bija jāpar-dod svīteris un kaklasaite un jāapmaina mētelis pret vēja blūzi. Tas, ko viņš par to saņēma, pietika tikai divām trim siltām maltītēm un septiņu dienu ilgam patvērumam pie «māmuļas», kas ne visai steidzās kādu pieteikt policijā. Pēc nedēļas viņam vairs nebija ne feniņa. Sakarus viņš vēl nebija atradis. Doties vienam «medīt» viņam šķita pārāk bīstami un bezcerīgi, turklāt arī roka aizvien vēl nebija pietiekami veikla. Draugu, no kuriem varētu kaut ko aizņemties, viņam nebija. Uz parāda, iespējams, varētu dabūt mēriņu alus, glāzīti degvīna, krūzīti kafijas un kādu bulciņu, bet nevis pusdienas un mitekli.

Vēja blūzi viņš pārdeva. Naudas pietika turpmākajām četrām dienām. Kurpes pārmija pret vecām sandalēm. Varēja iztikt tikko vēl divas dienas. Bikses un svārkus viņš apmainīja pret salāpītu buru audekla apģērbu. Naudas iznāca vēl vienai nedēļai. Pēc tam vairs nebija nekā, ko varētu pārdot vai apmainīt.

Varbūt pamēģināt aiziet uz mājām? Nē, neparko pasaulē! Bet ja nu pie Lisijas? Vai viņa nebija neatlaidīgi lūgusi, lai viņš pienāk vēlreiz, un vai viņš jau nebija piekritis? Vienīgi atceroties, kādu Lisija viņu pēdējo reizi bija redzējusi — bravūrīgu, ar naudu pilnām kabatām, ar motociklu, un pārdomājot, kādu bēdīgu iespaidu atstāj pašreiz, viņš atsacījās no sava nodoma apciemot Lisiju. Nē, tad labāk ubagot! Ne jau nu mūžīgi viņam nepaveiksies nodibināt'jaunus sakarus, bet līdz tam laikam kaut kā jāizkuļas.

Taču ari ubagot bija jāprot, to vajadzēja izdarīt organizēti, citādi tik tikko varēja savākt tos dažus grašus, ko maksāja pārnakšņošana «Banānu pagrabā» zem pussagruvušās augļu uzgla-bātavas tirgū un uzturs: lielā porcija «desas galiņš ar apkaltušām bulciņām» vai «sausie zirņi» un kafija. Pagraba mitekļi, kukaiņi, izsalkums un ubagošana, starp citu, nav pats ļaunākais šajā pasaulē. Vēl ļaunāk, nē, pats visļaunākais, ja būtu

jādzīvo tā kā toreiz pirms «Sarkanā pantera» laikiem — tad bija nepiepildāmas vēlēšanās, klai-ņāšana gar pārpilniem skatlogiem, krogiem un kinoteātriem, garām motocikliem, kas uzpilda degvielu, un meitenēm, kuras gaida savus kavalierus. Daudz Jaunāk tādēļ vien, ka viņš jau bija nobaudījis no pārpilnības kausa.

Reiz viņš tomēr mēģināja «vilkt lomu» pats uz savu roku. Taču mēģinājums neizdevās, un tikai laimīgs gadījums viņu paglāba no tirdzniecības nama detektīva rokām, kurš viņu jau bija satvēris aiz apkakles.

Pauls atsāka ubagošanu. Nebija taču nekādas jēgas nodarboties ar kabatzādzībām savrup, ja vajadzēja vismaz triju, lai varētu strādāt kaut cik droši un veiksmīgi. Turklāt tādā izskatā kā šobrīd viņš jau no pirmā acu uzmetiena izraisīja ikviena policista un tirdzniecības nama šveicara aizdomas. Un piedevām joprojām traucēja roka.

Viņš ubagoja. Viņš gaidīja. Viņš gaidīja aiz durvīm, kuras nevēlējās atvērties. Viņš gaidīja vakaru, gaidīja ēdienu, miegu, kas nestu aizmiršanos. Viņš gaidīja izdevīgu pārmaiņu, laimīgu sastapšanos.

Gaidīšana, šķita, nekad nebeigsies. Tā nomāca, bet vienlaikus arī nomierināja. Tā padarīja vienmērīgu viņa dzīves gaitu, protams, vienīgi tik daudz, cik iespējams padarīt vienmērīgus ratos iejūgta veca klepera soļus.

Tā bija dzīve kā pa miegam.

Pēkšņi kādā dienā Pauls pamodās.

Tas notika bezdarbnieku biržas uzgaidāmā telpā. Viņš bija ieradies, lai šo to nopirktu. Te notika kaut kas līdzīgs tirgum. Tāpēc uzgaidāmā telpa, kas ziemu bezdarbnieku jaunatnei kalpoja par vielu, kur sasildīties, bet vasaru, kur pakavēties, bija cilvēku pilna arī šoreiz pavasarī, kad tā vairs netika izmantota ne lai sasildītos, ne arī lai tāpat pakavētu laiku. Zem uzraksta «Tirgoties aizliegts», kas bija vienīgais priekšmets telpā, mainīja cigarešu galus pret mazvērtīgu literatūru vai maizes riecieniem, pārdeva lietotas, uzasinātas bārdas skujamās žiletes, sociālās aizgādības uztura talonus un kailu cilvēku attēlus, aizdeva kartītes bezdarbnieku pabalsta saņemšanai par atlīdzību līdz divām markām (jāatmaksā nākamajā pabalsta izmaksas dienā ar piecdesmit procentu uzviju).

Pauls vēlējās nopirkt cigaretes un uztura talonus. Visai nākamajai nedēļai. Diena bija bijusi ārkārtīgi veiksmīga — viņam kabatā atradās apmēram sešas markas. Varbūt tieši tādēļ pārdevēji un pircēji, preces un uzgaidāmā telpa, sociālās aizgādības uzturs un cigaretes, kas maksāja feniņu gabalā, viņam šķita sevišķi nožēlojami.

Viņam jāizkļūst no šīs vides! Beidzot viņam atkal reiz jāredz, jādzird un jābauda kaut kas cits, nevis šis posts.

4

Nekā nenopircis, viņš atstāja telpu un devās prom: Reinikendorfas, Baltās Pilsētas, Davosas ielas virzienā. Viņu neatvairāmi vilināja Lisijas virtuve ar spīdīgo pavardu, tikko izgludinātās veļas smarža, virtuvē valdošā kārtība un tīrība, tās miers.

Lisija viņu bārs?

Arī tas viņam šķita labi un patīkami, gandrīz vai vilinoši!

Taču pēkšņi atvērtajās durvīs parādījās nevis Lisija, bet Fromeijers, ko viņš neieredzēja un kas arī pret viņu neizjuta nekādu draudzību, turklāt vēl aiz dusmām un satraukuma sasārtis kā vēzis.

Lisija par Paula apciemojumu toreiz pēc satikšanās Karštata tirdzniecības namā vīram bija pavēstījusi visai skopiem vārdiem, bet par viņa atzīšanos nebija ieminējusies nemaz. Tādēļ Fromeijers nezināja, ar ko Pauls nodarbojas, taču jau kopš ilgāka laika viņam šķita, ka ar zēnu kaut kas nav kārtībā, un, pēkšņi ieraugot Paulu tādā izskatā, viņa ļaunās aizdomas apstiprinājās. Cik noplucis bija zēns! īsts klaidonis! Visa tā tiešs atveids, kādēļ Fromeijers ienīda «Dzirnavnieku ielas» sabiedrību, pēkšņi atkal iznira viņa acu priekšā.

Pauls viņam parādījās īstajā brīdī.

— Ā, svaiņa kungs! Kas gan tev te pazudis? Vienīgi tevis man vēl trūka! — Fromeijers iesaucās.

— Esmu atnācis pie savas māsas, nevis pie tevis!

Tieši šo atbildi vēl vajadzēja. Tas taču neiedomājami! Klaidonis kļūst nekaunīgs. Fromeijeram iekšā viss sāka vārīties.

— Tava māsa ir mana sieva, un pie manas sievas nāks tikai tie, kas man patīk! Saprati? Tādi klaidoņi kā tu man nepatīk. Vai saprati? Klaidoņiem jāaizvācas! Tādus es savā mājā neielaižu. Saprati?

— Dārgais, tev laikam griežas? Es nemaz nevēlos ienākt tavā mājā. Man tas ne sapņos nenāk prātā. Es aizeju.

Iejaucās Lisija:

— Paliec, Paul!

Viņa centās pastumt sānis Fromeijeru, kas bija nostājies bravūrīgā pozā uz sliekšņa, it kā grasīdamies aizsprostot ieeju, bet viņš nekustējās ne no vietas un turpināja klaigāt.

Kāpņu telpā pirmajā un trešajā stāvā atskanēja balsis. Lisija satvēra Fromeijeru aiz pleca un sacīja:

— Vai tu neesi prātu zaudējis, Fredij? Ko tu gan iedomājies? Kaimiņi ...

Viņš joprojām klaigāja. Lisija sapurināja viņu. Fromeijers, pabīdījis sievu sānis, ņēmās klaigāt.

— Alfrēd, ja tu tūlīt neizbeigsi...

Pauls pamāja Lisijai. «Liecies mierā!» nozīmēja mājiens. «Nav vērts!» Viņš pagriezās un devās prom.

Fromeijers vēl pavadīja viņu dažiem lamu vārdiem un aizcirta durvis. Pēc tam viņš paskrēja garām Lisijai uz guļamistabu un ieslēdzās.

Pēc stundas Fromeijers ienāca pie viņas virtuvē: izspūris, rokas nokāris gar sāniem, īsts sliktas sirdsapziņas iemiesojums. Viņš lūdza piedošanu.

— Patiesi biju sajucis prātā, Lisija. Jel saproti: notikums šorīt no rīta, pēc tam raizes, kas nu būs... vai tad nevar zaudēt prātu? — Un pēc brīža viņš iejautājās: — Vai tu uz mani ļoti dusmojies?

Viņš veikli satvēra Lisijas roku. Viņa to neatvilka. Fromeijers jautāja vēlreiz:

— Vai tu uz mani ļoti dusmojies?

— Paliec mierā, būs jau labi!

Viņš skūpstīja Lisijai roku, glāstīja to, pieglauda galvu pie viņas pleca. Tagad Lisijai būtu jānoglauž viņam galva, tad patiesi atkal viss būtu labi. Viņa tā arī darīja, bet, vilkdama pirkstus cauri viņa matiem, brīnījās, ka tik ātri pagaisušas dusmas, ka jūt pret viņu tik maz līdzjūtības un ka izlīgšana sagādā tik maz prieka. Taču visvairāk viņa brīnījās par to, un tas viņai šķita pilnīgi neizprotami, ka šo te vīrieti, savu vīru, viņa līdz šim bija pazinusi citādu, proti, slikti pazinusi, un ka reiz bija cerējusi gūt viņa apkampienos visu.

Reiz ...

Cik ilgs laiks īsti aizritējis kopš tām dienām?

Otra daļa MEKLĒJUMI

.

SESTĀ NODAĻA

— Tātad kas notika turpmāk, apsūdzētā? Jūs braucāt uz māju. Un pēc tam?

No savas vietas tiesas zāles pēdējā solā Fro-meijers saskatīja tiesneša seju vienīgi tad, kad tas kaut ko jautāja. Tiesnesim bija putna seja un arī balss līdzīga putnam, aizsmakusi un īgna kā vecam papagailim.

Meiteni apsūdzēto solā šī balss biedēja. Viņa runāja spiedzīgi un ātri, aizžņaugtā balsī, kā nesekmīgs skolēns, kad to aicina pie tāfeles.

— Pēc tam es izlasīju avīzē, ka mans līgavainis nošāvies, jo nevarēja taču atrast darbu, un tad es vairs nepavisam nezināju, ko lai iesāku. Mājās nedrīkstēju palikt, mans tēvs ir ierēdnis, viņš būtu zaudējis darbu, tādēļ aizbraucu. Vēlējos doties pie māsām uz patversmi. Es domāju, ka viņas man neļaus aiziet postā, viņas taču mani pazīst...

— Pareizi, jūs taču esat bijusi aizgādības iestādē! Bet pēc tam, kas notika pēc tam?

— Vecākā māsa man sacīja: «Tu mums sagādā tādas rūpes, Minna; trīs gadus tu pie mums uzvedies labi, un pēkšņi kaut kas tāds. Kur tad ir viņa tēvs? «Miris!» es sacīju, un viņa atbildēja: «Tā jebkurš var pateikt!» — un: «Te tu nevari palikt. Tas ir sods par grēkiem, ar to tev pašai jātiek galā, papriecājusies arī esi pati vien. Mēs tev nevaram palīdzēt.» Un tā esot kristīgo patversme! ...

— Tas nepieder pie lietas, — putna balss pārtrauca meiteni, — turpiniet, tikai bez personīgo domu izklāstal Vai pēc tam jūs devāties pie gudrās sievas?

— Vispirms es vēl aizgāju uz vietējo dzemdību namu. Taču tajā mani atsacījās uzņemt, jo tā iestāde neapkalpojot manu dzimto nomali. Pēc tam, cita padoma nezinādama, devos pie tās sievas.

— No kā dabūjāt adresi?

— No kāda kunga, kas strādāja dzelzceļa stacijā. Es padzīvoju ar viņu, un vēlāk viņš man iedeva desmit markas, sacīdams, lai pieraugot, ka tiekot vaļā, jo citādi man nebūšot nekādas izejas, un tad es devos turpu.

— Kad iegājāt pie tās sievas, vai jūsu sirdsapziņa nepamodās?

— Ieraudzījusi gumijoto drānu uz gultas, es nobijos un apvaicājos sievai, vai tad vēl varēs, jo biju tāda jau diezgan ilgi un domāju, ka varbūt būs par vēlu, bet pēc tam jutos ļoti labi. Viņa sacīja, ka līdz vakaram viss būšot kārtībā un man tūlīt jābraucot prom, taču man likās, ka vispirms jāatrod patvērums, un uz kurieni gan lai būtu braukusi, viņa taču man bija pieprasījusi visu naudu. Es paņēmu no stacijas savu čemodānu un devos uz viesnīcu. Tur nolikos gulēt. Istabene apjautājās, vai es neesot slima. Sacīju, ka ne, un jautāju, vai viņa nevēlētos nopirkt kaut ko no manām mantām. Viņa bija ar mieru, un es varēju samaksāt par istabu. Vakarā dzima bērns ...

Meitene, kas visu laiku bija izturējusies gluži mierīgi, stāvējusi kā sastingusi, sāka skaļi elsot. Pleci, viss augums drebēja. Tiesas zālē sākās kņada. Tiesnesis ķērca vēl aizsmakušākā, vēl īgnākā balsī nekā iepriekš:

— Mieru! Es lūdzu mieru!... Un jūs, apsūdzētā, turpiniet! Kas notika ar bērnu?

— Nezinu, tiesas padomnieka kungs.

Viņa atkal drebēja elsās. Pāris reižu meitene gribēja sākt runāt, bet nespēja. Beidzot viņa saņēmās.

— Nezinu, vai tas vispār piedzima dzīvs, tiesas padomnieka kungs. Es uz viņu pat nepaskatījos. — Meitene runāja ļoti klusā balsī un stomīdamās. — Steidzīgi ievīstīju viņu un pabāzu zem gultas. Vēlāk piecēlos un devos uz mežu. Tas bija drausmīgs gājiens ...

Viņa pēkšņi apklusa, nobālusi kā krīts; tad, pa-tvarstījusi ar rokām pa gaisu un neatradusi atbalsta, viņa novēlās garšļaukus uz grīdas. Satraukuma vilnim pāršalcot zāli, atskanēja ķērkstošā papagaiļa balss:

— Tiesas sēde tiek pārtraukta!

Klausītāji pulcējās nelielās grupiņās gaitenī pie tiesas zāles durvīm. Lielais vairums bija bezdarbnieki, sīki rantjē, pensionāri. Bezcerīgums, kas valdīja tiesu gaiteņos, nomākdams mazo, apspiesto cilvēku, nomākdams to aizvien jo vairāk, šis ar nodomu radītais bezcerīgums viņus neietekmēja. Viņi bija pārāk apraduši ar to, kas te notika. Viņi te ieradās it kā kinoteātrī vai Trepto-vas tautas observatorijā. Daudzi no viņiem vairāk vai mazāk bija kļuvuši par tiesas zāļu pastāvīgiem apmeklētājiem, zināja visus kriminālprocesa «āķus», labi pazina jebkura tiesneša un prokurora īpatnības un pārtraukuma laikā pirms sprieduma pasludināšanas jau varēja pateikt rezultātus kā īsti lietpratēji: «Attaisnos pierādījumu trūkuma dēļ!» — vai: «Divi mēneši nosacīti!» — vai arī: «Viens gads cietumsoda — trūkst vainu mīkstinošu apstākļu!»

Fromeijers pievienojās kādai grupai. Kalsnējs vīrietis ar kailu, apaļu kā ola galvu klāstīja:

— Pilnīgi skaidra lieta, mani kungi. Bērna noslepkavošana. Parasti par to piespriež gadus piecus. Taču varbūt meičai laimēsies un viņa dabūs tikai trīs gadus.

Runātāja kaimiņš, kura ūsas un zemais bass ne visai saderējās ar toņa maigo intonāciju, sacīja:

— Dabūs trīs gadus, un tu saki, laimēsies, nu, pateicos. Un īstenībā nabadzīte nemaz nav vainojama!

Vīrs ar apaļo olas galvu iekarsa:

— Atļaujiet', taču tā šo gadījumu uztvert nedrīkst! Ja viņai piespriedīs trīs gadus, viņa patiesi būs lieliski tikusi cauri.

Kāds jauneklis Hamburgas namdaru apģērbā iejautājās:

— Ak tā? Jūs gan viņai iegrieztu vairāk, vai ne?

— Nē, bet man šķiet, ka trīs gadi visumā būtu piemērots sods. Kur mēs beidzot nokļūsim, es domāju — kā tauta, ja nesaudzēsim pēcnācējus un ...

' Jauneklis viņu pārtrauca pusvārdā:

— Ē, jūs laikam esat sociologs jeb kā īsti tos tipus sauc? Jālaiž tik pasaulē bērni! Jums laikam šķiet, ka vēl pārāk maz bezdarbnieku klaiņā apkārt, vai ne?

— Tādās runās es neielaižos! — apaļgalvis atšņāca.

Ūsainis ar zemo basu daļēji mierinošā, daļēji pārmetumu pilnā balsī sacīja:

— Jā, bet ko gan tā nabadzīte būtu iesākusi...

— liet, Gustav, — kāds cits bass viņu pārtrauca, — tu runā tā, it kā pirmo reizi butu atnācis uz Moabitu! Ko lai viņa būtu iesākusi, to te neviens nejautā. Te jautā vienīgi, vai bērns piedzimis dzīvs; ja viņš bijis dzīvs, bet pēc tam ievīstīts nosmacis, tad tā ir bērna noslepkavošana, par ko met cietumā, un punkts!

Mazs resnītis ar spīdīgi sārtu rievu tuklajā skaustā sacīja:

— Ar sievietēm mūžīgi viens un tas pats. Es vairs nemaz neklausos tādos stāstos par līgavaiņiem, kas aizlaidušies lapās, un bērnu līķiem pēc aborta.

— Kāpēc tad tu te esi atnācis? — namdaris apjautājās.

— Slepkavības prāva, kuru vēlējos noklausīties, ir atlikta. Un nekā cita jēdzīga nebija. Taču tā slepkavība, tā tik ir ko vērts, uz to prāvu jums noteikti jāatnāk!

— Ek tu, arvien ar savām laupīšanas un slepkavības prāvām! — ūsainis sacīja. — Tā tikai vēl trūkst tādos laikos. Nē, tas nav domāts Gustavam. Kaut kas, par ko pasmietie's, lūk, tas ir kas prātīgs. Piemēram, tiesas sēde vakar ceturtajā zālē. Tas patiesi bija teātris! Tāda lellīte, ne vairāk kā divdesmit vai divdesmit vienu gadu veca, izāzējusi kādu krietni padzīvojušu, drebulīgu tēvaini — un kā vēl! Vispirms viņam bija jāsamaksā radibu izdevumi, kuru nemaz nebija. Pēc tam meitene viņam aizrakstījusi: «Brīnos, ka tu nemaz neilgojies pēc sava bērna, atsūti, lūdzu, tos četrus simtus, ja ne, došos pie tavas sievas!» Lūk, un vēlāk ievajadzējās divi simti veļai un zālēm, vēl simts bērnu ratiņiem, atkal piecdesmit vēl kaut kam. Tad viņa ļāva bērnam nomirt un rakstīja: «Kunkulītim vismaz jāuzliek pieklājīga kapa plāksne!» Tā maksāja trīssimt mārku. Jā, un piepeši nerātnis atkal bija dzīvs, tam vajadzēja jaunus ratiņus, un pēc Tam viņš nomira vēlreiz, un tētiņam atkal bija jāmaksā par kapa plāksni, un tā tas aizvien turpinājās. Mēs smējāmies vēderus turēdami, visi zālē smējās. Un nu pasaki — vai tas nav labāks notikums nekā tava muļķīgā slepkavība?

— Tu vienkārši nezini, kas ir labi! — resnais atbildēja, un bija grūti nosakāms, vai viņš tikai joko vai domā nopietni, jo dedzīgi turpināja: — Kas gan tur sevišķs, ja jauna slampa slauc vecu ēzeli? Bet, ja kāds jauns cilvēks noplēš no kājceliņa misiņa stangu un caur durvju lodziņu iegrūž kādai sievietei acī un pēc tam ielaužas, lūk, tas tik ir ko vērts! Vai ja kāds savā vairs nederīgajā caurlaidē izlabo gada skaitli, tāpēc ka īsto aizmirsis mājā un nevēlas samaksāt divdesmit piecus feniņus, un viņam par to piespriež četras nedēļas cietumsoda, bet viņš aiziet un pārgriež sievai un bērniem rīkles aiz...

Galīgi noguris, viņš aizturēja elpu. Iestājoties klusumam, basa īpašnieks sašutis iejautājās:

— Četras nedēļas? Bet viņam taču mājā bija jaunā caurlaide! Kā gan tas iespējams?

— Dokumentu viltošana! — apaļgalvis sacīja. — Es šo gadījumu zinu. Vīrietis bija valsts ierēdnis!

— Jā, bet tomēr.. .

— Tur vairs nelīdz ne «bet», ne «tomēr»! Vīrietis bija ierēdnis. Ar viņu tā nedrīkstēja notikt. Raugoties no savas kārtas goda viedokļa un vispār!

— Kārtas gods? — ņirgājās jaunietis namdara apģērbā. — Aizvien dzirdu: kārtas gods. Vai kāds man nepaskaidrotu, kas tas tāds ir?

Apaļgalvis nošņāca:

— Es jums nekā nepaskaidrošu. Es ar jums vispār nerunāšu. Vispirms jums jāiemācās labākā sabiedrībā uzvesties!

— Ē, es tev gan laikam neesmu labs diezgan tikai tāpēc vien, ka esmu proletārietis, vai ne? Nu, manis pēc. Man nospļauties par sarunu ar tevi! Bet varbūt kāds cits man varētu izskaidrot, kā tas ir ar to kārtas godu? Varbūt tu, kolēģi? — Viņš ar elkoni piegrūda Fromeijeram, kas stāvēja viņam blakus: — Tu taču izskaties pēc tāda labāka cilvēka, vai ne? Vai arī biji tāds, iekāms viņi tevi atlaida. Varbūt tu man paskaidrotu, ko vari nopirkt par savas kārtas godu, saņēmis bezdarbnieka pabalstu.

Visi pavērās uz Fromeijeru. Viņš jutās neērti. Fromeijeram nebija nekādas patikas atbildēt puisim, bet pārējie to acīm redzami gaidīja. Taču pēkšņi viņam pievērsās apa|galvis, sacīdams:

— Pasakiet tam jauneklim reiz skaidri. Bet pamatīgi. Tā kā viņš to pelnījis.

Nu Fromeijeram tomēr kaut kas bija jāsaka. Bet kas? Viņš nebija vienis prātis ne ar apaļ-galvi, ne ar namdari. Viņš prātoja, ko darīt. Taču nāca glābiņš. Tiesas zāles durvīs parādījās kalpotājs un uzsauca gaitenī stāvošajiem:

— Liecinieki Trebūtes lietā, lūdzu! Tiesas sēde turpinās!

Fromeijeram nevajadzēja atbildēt. Taču tādēļ viņam jautājums nešķita atrisināts. Atceļā uz māju viņam visu laiku neizgāja no prāta jaunekļa un apaļgalvja saruna, abi pēc tiesas sēdes, kad Minnai Trebūtei patiesi bija piespriesti trīs gadi cietumsoda, bija sastapušies no jauna.

Vai sods patiesi bija gluži piemērots, kā apgalvoja apaļgalvis? Iedomājoties, ka Minnas Trebūtes vietā uz apsūdzēto sola tikpat labi varēja atrasties Lisija (ja toreiz gājiens pie Ebermaņa būtu beidzies citādi, ja nodomātā rīcība būtu beigusies bēdīgi, tad apaļgalvim nebūtu taisnība). Taču tas vēl nenozīmē, ka viņam ir kaut kas kopīgs ar namdari. Tas, ko jauneklis bija domājis, taujādams par kārtas godu, uzrunādams viņu «tu, kolēģi!», pieminēdams bezdarbnieka pabalstu, proti, ka viņi visi ir vienādi, ka visi ir proletārieši, Fromeijeram nemaz nepatika. Viņš nav nekāds proletārietis, nekāds namdara kolēģis, viņš tāds nevēlas būt. Ari pašreiz ne, kad ir bez darba, kad pat pārstājis to meklēt.

Toreiz pēc ķildas ar Lisiju, «Forlunetes» nelaimes dienas vakarā, viņš tūdaļ bija sācis meklēt darbu. Lisijai nevajadzēja viņu uzmundrināt tā kā pēc atlaišanas no Ceļojumu biroja; viņš nekavējoties bija uzsācis meklēšanu ar lielu degsmi, gandrīz vai ar dusmām. No agra rīta līdz vēlai naktij viņš skraidīja apkārt, bet ko līdzēja viņa centība, ja darba meklētāju saraksts auga augumā, bet «darba tirgus» kļuva aizvien trūcīgāks? Laba, solīda, kārtīga darba vairs vispār nebija. Darbi, kas bija dabūjami, par mata tiesu atšķīrās no staigāšanas pa mājām ar spēcinošajiem uzturlīdzekļiem vai nokavēto maksājumu iekasēšanas.

Reizi pa reizei viņš tomēr mēģināja strādāt gan par lasītāju vervētāju kādam mājas žurnālam ar piegrieztņu pielikumu, gan par ziepju fabrikas aģentu, sludinājumu vācēju un loterijas biļešu pārdevēju. Ienākumu nekādu nebija, tāpat kā pārdodot iesala ekstraktu, tāpat kā saņemot komisijas naudu. Veltas pūles!

Fromeijers meta meklēšanai mieru. Nepiepildītās cerības, veltīgā piepūle nomāca vairāk nekā piespiedu bezdarbība, bezjēdzīgā, bezgalīgā gaidīšana. Viņu nomāca un sarūgtināja arī domas, ka viņš aizvien vēl Lisijas acīs ir avāriju cietušais, neveiksminieks, kam nekur nelaimējas. Viņa vīru gan jebkurā neveiksmē mierināja tāpat kā senāk, taču viņš nojauta, ka tomēr vairs nav gluži tā kā senāk; viņš juta, ka Lisija izliekas, manīja slēptu necieņu un saklausīja netiešus pārmetumus. Viņš piesavinājās jaunus ieradumus. Rītos viņš ilgi gulēja, bieži kvernēja Pankovas pilsoņu parkā, lasīja mazvērtīgus kriminālromānus, devās uz Moabitu klausīties tiesu prāvas.

Kad viņš snauduļoja uz parka soliem, pārtrauca lasīt vai atradās ceļā uz mājām no Moa-bita, viņu pastāvīgi pārņēma vienas un tās pašas domas.

Nē, ar tādiem namdariem un it īpaši ar tādām Trebūtēm jeb kā viņas tur sauc, ar vīriem un meitenēm, sievietēm, un jaunekļiem, ko viņš redzēja uz Moabita apsūdzēto sola, viņam nekā kopīga nav. Pat apziņa, ka arī viņa apstākļi nav daudz labāki, viņu neietekmēja tā, lai viņš justos ar tiem saistīts. Tieši pretēji — no visa, ko viņš tiesas zālēs redzēja, dzirdēja un piedzīvoja, viņš secināja vienīgi to, ka jācenšas nenokļūt nekādā saskarē ar trūcīgajiem cilvēkiem. Trūkums vien jau ir it kā daļa nozieguma, tas nozīmē kaunu un mazvērtības sajūtu.

2

— Lūk, vēstule no «Ozola», — Lisija sacīja, Fromeijeram pārnākot, — paraugies, kas tajā rakstīts!

Fromcijers stundas trīs bija vizinājis pa parku zēnu. Viņš bija sliktā omā tāpat kā arvien, kad bija jātēlo aukle. Viņš iebāza neatvērto vēstuli kabatā un sāka rosīties pie radiouztvērēja.

— Man šķiet, ka tev gan vajadzētu palūkoties, kas tajā rakstīts! — Lisija ierunājās no jauna. — Tā ir ierakstīta. Beidzot viņi varbūt pieprasa, lai tūliņ samaksājam. Man ir tāda muļķīga nojauta.

Fromeijers pikti atmāja ar roku. Taču pēc tam viņš tomēr izvilka no kabatas vēstuli un atplēsa aploksni. Mēbeļu fabrika paziņoja, ka ilgāk gaidīt nevarot; ja sen jau novēlotā atlikuma nomaksa nedēļas laikā netikšot nokārtota, viņiem būšot jāizmanto savas pirkšanas un pārdošanas līguma piektajā punktā minētās tiesības; piektajā punktā bija norādīts, ka līdz pēdējā termiņa nomaksai mēbeles piederot Mēbeļu ražošanas apvienībai «Ozols» un ka pēc triju maksājumu nenokārtoša-nas firmai esot tiesības pieprasīt mēbeles atpakaļ un iepriekš iekasēto naudu paturēt kā atlīdzību par lietošanu.

Fromeijers saplēsa vēstuli smalkās driskās un iemeta tās atkritumu spainī.

— Nu? — Lisija jautāja.

— Brīdinājums. Pēc azaida pieiešu un aprunāšos ar šiem vīriem. Gan jau viņi mani uzklausīs.

— Un ja neuzklausīs?

Fromeijers klusēja, bet kļuva dzirdama kāda sveša, salkana balss. Tā plūda no skaļruņa. Fromeijers bija ieslēdzis radiouztvērēju. Atskanēja dziesma: «Valkā sārtu tērpu, ja mani mīli...»

Fromeijers glāstīja radioaparāta pulēto virsmu. «Cik ilgi vēl?» viņš domāja. Bezdarbnieki gan bija atbrīvoti no radio lietošanas nodevas, taču par radiouztvērēju vēl viss nebija nomaksāts, un tirgotājs jau vairākkārt bija draudējis, ka ņemšot to atpakaļ. Fromeijers izslēdza uztvērēju. Dziesma pārtrūka. Šķita, ka Fromeijers būtu pārgriezis salkanās balss īpašniekam rīkli.

Lisija ierunājās:

— Man šķiet, ka mums būtu ļoti nopietni jāpārdomā, ko turpmāk iesākt gan ar mēbelēm, gan visu pārējo. Namsaimnieks arī negaidīs mūžīgi. Starp citu, viņš nesen bija kādu atsūtījis ar ziņu, — es to biju galīgi piemirsusi, — lai tu aizejot pie viņa ...

— Labi jau, labi, — Fromeijers pārtrauca Li-siju, atkal atmādams ar roku, — labāk pasniedz ēdienu, esmu izsalcis kā vilks!

Lisija noskaitās.

— Labi jau, labi! Tā tu saki arvien un ļauj visam ritēt savu gaitu. Es jau iztēlojos mūs sēžam uz ielas bez mēbelēm un bez dzīvokļa!

Tā runādama, viņa sparīgi lika galdā bļodas un šķīvjus, un trauku šķindoņa it kā akcentēja viņas vārdus. Fromeijers grasījās atbildēt, taču klusēja. Galdā bija pupiņu zupa un siļķe ar vārītiem, ne-mizotiem kartupeļiem — maltīte, kas viņam garšoja. Viņš sacīja samierinošā tonī:

— Gan jau būs labi. Līdz šim taču mums aizvien vēl kaut kā veicies ...

Bet šoreiz neveicās.

Firmas «Ozols» pilnvarotajam Nīčes kungam, kas, līgumu slēdzot, bija izturējies tik laipni un arī vēl pēc tam pa daļai izrādījis atsaucību, pat ne prātā nenāca tādam kūtram maksātājam kā Fromeijeram piešķirt vēl turpmāk pagarinājumu.

— Mēs ar savu labvēlību jau tā esam aizgājuši pārāk tālu. Mēbelēm jau sen bija jābūt atgādātām atpakaļ! Mēs taču palaižam procentus tik tiešām pa vējam, aizvien piešķirot pagarinājumus. Nē, tagad tam jādara gals. Ja pirmdien līdz pulksten astoņiem rītā atlikušie maksājumi nebūs nokārtoti līdz pēdējam feniņam, mēbeles jau priekšpusdienā tiks atvestas atpakaļ. Par to jūs varat būt drošs.

Fromeijers nemēģināja noskaņot Nīči citādi. Viņš manīja, kā* nekas neiznāks. Viņš samierinājās ar mēbeļu zaudējumu. Kur gan lai ņem četri simti piecdesmit markas, kas vēl jāmaksā? Jāuzskata, ka mēbeļu vairs nav. Bet ko lai iesāk bez mēbelēm?

Un turklāt tas vēl nebija viss. Ari namsaimnieks paziņoja, ka viņa pacietība beigusies. Viņš nevēloties noņemties ar īrniekiem, kuri nemaksā. Namsaimnieks uzstāja, lai tūdaļ atbrīvo dzīvokli, un pieprasīja arī iekavēto īres maksu.

— Saprotiet, Fromeijera kungs, . citādi nav iespējams! Tā taču mana iztika. Un, ja jūs parādus nesamaksāsiet, man būs jāķeras pie mēbelēm. Ļoti žēl, bet man tas būs jādara. Man taču tādas tiesības ir, vai ne?

Dzirdot tādus vārdus, Fromeijeram kļuva auksti, bet pēc tam karsti. Pēdējo reizi, palikdams parādā īres maksu, viņš bija namsaimniekam ieķīlājis mēbeles. Mēbeles, kuras saskaņā ar pirkšanas un pārdošanas līgumu viņš nedrīkstēja ne iznomāt, ne ieķīlāt, iekams nebija nokārtots pēdējais maksājums! Viņš jau iztēlojās, ka par divkāršu — gan mēbeju fabrikas, gan namsaimnieka krāpšanu sēž Moabitā.

Lisijai nebija ne jausmas, ka mēbeles ieķīlātas. To viņa uzzināja tikai nesen.

Viņu māca smagi pārmetumi. Ka gan viņa bija spējusi noticēt, ka namsaimnieks bez ķīlas un bez garantijas, vienīgi Fromeijera skaisto acu dēļ būtu bijis ar mieru gaidīt! Kā viņa bija spējusi noticēt, ka ar dzīvokli, kas kļuvis pārāk dārgs, viss beigsies labi!

Bet vai viņa bija noticējusi? Nē, viņa pat nevarēja sevi attaisnot, ka bijusi pārāk lētticīga, pārāk bezrūpīga. Labi zinājusi, kas draud, un tomēr neko nemēģinājusi aizkavēt. Tas bija pats ļaunākais! Viņa bija zinājusi, ka dārgās īres dēļ viss saies grīsti. Ne vienu reizi vien viņa bija teikusi, ka jāizvācas, jāatrod mazs, lēts dzīvoklītis vai pat viena istaba ar nodalījumu virtuvei, taču aizvien sastapusi pretestību no Fromeijera puses, kurš nevēlējās atsacīties no dzīvokļa savas māņticības, nevajadzīga kauna vai tikai laiskuma dēļ, un piekāpusies. Tagad, kad viņš atzina, ka viņam nav bijusi taisnība, tas bija vājš mierinājums. Viņa nedrīkstēja piekāpties, nekādā ziņā nedrīkstēja piekāpties! Taču ko vairs līdzēja visa šī prātošana? Bija jālūko, kā tikt galā ar šo «pārsteigumu». Bet kā?

Kā gan? Arī Fromeijers to vēlējās uzzināt no Lisijas. Fromeijers apgalvoja, ka turpmāk Lisiju arvien paklausīšot, bet patlaban lai viņa dodot padomu, jo aizvien to esot pratusi.

Tā nu viņš runāja bez mitas. Lisija raudzījās viņā, it kā aplūkodama kādu neredzētu kukaini: ziņkāri un noraidoši. Viņa nedusmojās uz Fro-meijeru, taču nesajuta pret viņu arī žēluma; Li-siju pārņēma viena vienīga vēlēšanas: «Kaut viņš beidzot apklustu!»

Pats viņš neatrada nekāda atrisinājuma. Tad Lisija sacīja:

— Labi. Labi jau, labi. Es pamēģināšu.

Lisija viņu sūtīja prom. Viņai neredzot, Fromei-jers bija izņēmis no šķirstiņa piecu mārku naudas zīmi. Tā bija pēdējā, taču kāda gan tam nozīme?

Gezundbrunnenes alus bārā Fromeijers piedzērās un dārdošā balsī sāka zākāt «visu mūsu nelaimi: mēbeļu fabrikas, namsaimniekus, Golda un Hopes kungus, sistēmu un žīdus».

Veltīgi viesmīļi viņu centās apklusināt. Arī zāles pārzinis nekā nepanāca. Beidzot «ārā sviedējs» viņu izmeta uz ielas.

3

Lisija pārdomāja. Cik naudas vajadzīgs, lai visu nokārtotu? Viņa aplēsa: simt markas nepieciešamas, lai iegrūstu namsaimniekam rīklē, tad varbūt viņš atļautu izvākties no dzīvokļa ar visām mēbelēm, kaut arī īres parāda summa pārsniedz divsimt mārku. Septiņdesmit markas nepieciešamas, lai pārkravātos, nokārtotu vairākus nelielus parādus veikalos un samaksātu pirmo īres maksu par jauno dzīvokli. Un divsimt markas droši vien būs jāizdod, lai piedabūtu Nīčes kungu neizpildīt savus draudus un vēl pagaidīt. Par visu kopā sanāca trīssimt septiņdesmit markas. Varbūt pietiktu arī ar trīssimt piecdesmit vai pat trīssimt markām. Bet kur lai tās ņem?

Lisijas tēvam nebija nekā. Krājgrāmatiņa, kas atradās drēbju skapī blakus šķirstiņam, kur glabāja iekasētās arodbiedrības biedru maksas un vēl nepārdotās biedru markas, bija tukša, — to bija iztukšojis bezdarbs. Fromeijera brāļiem nebūtu bijis grūti sadabūt trīssimt septiņdesmit markas, bet no tiem nekāda palīdzība nebija gaidāma. Fromeijers tiem tobrīd bija ģimenes «melnā avs». Nesen tie viņam bija atteikušies aizdot pat nieka trīsdesmit markas. Nē, ar Fromeijera brāļiem nevarēja rēķināties!

Kaut te patlaban būtu Frankes — Tonija Franke, Lisijas jaunības draudzene, un viņas vīrs Maksis, — un ja viņiem būtu nauda! Viņiem nemaz nevajadzētu lūgt. Viņi nevienu nelaimē neatstāj!

Bet Maksis un Tonija atradās tālu. Taču ne tik tālu, ka tos nebūtu iespējams sameklēt. Viņi tikai bija pārcēlušies no Vedingas mazliet tālāk un tolaik dzīvoja dārza mājiņu kolonijā aiz Vcid-manslustes; tomēr viņus nešķīra vienīgi attālums, Lisija jau sen vairs ar viņiem nesatikās. Un turklāt Frankēm droši vien arī nebūtu atlikusi neviena vienīga lieka marka, jo arī viņi visi trīs, tapat kā Fromeijeri, pārtika tikai no bezdarbnieku pabalsta. No Tonijas un Makša naudu dabūt nevarēs. Bet no kā tad? Lisijai nebija cita īsta drauga, un Fromcijeram, ja viņa labi padomaja, vispār nebija neviena vienīga drauga.

Atlika tikai doties uz «Kviku». Lisijai nevedās viegli sevi pārvarēt un pieņemt tādu lēmumu, taču viņai nebija citas izejas.

Lisija bija visu labi pārdomājusi. Viņa grasījās iet pie Poikerta un lūgt darbu. Par apkopēju. Tas nav viegls darbs, turklāt slikti atalgots, bet tieši tādēļ Poikertā pamodīsies līdzjūtība, varbūt viņu ne vien pieņems par apkopēju, bet atvēlēs viņai arī lielāku avansu. Nepieciešamības gadījumā, lai izraisītu viņā vēl lielāku līdzjūtību, Lisija pat dzīrās Poikertam pieminēt nedēļas nogales izbraukumu uz Teipica ezeru. Protams, viņai nebūs viegli Poikertu ta izmantot, un, par to domājot, Lisijai pārskrēja auksti šermuļi, taču viņa nedrīkstēja klīrēties. Poikerls bija pēdējā cerība. Un Lisija zināja, ka vēlīgā noskaņojumā viņš nekā neatsacīs. Tātad viņš jaietekmē.

Lisija nešaubījās, ka viņai tas izdosies; vajadzēja vienīgi sastapties ar Poikertu aci pret aci, runāt ar viņu, uzsmaidīt viņam, veltot aizplīvurotu skatienu.

Taču arī Poikerts, šķiet, par to nešaubījās un tādēļ tiktāl nemaz neielaidās. Viņš izvairījās. Sākumā viņš lika pateikt, ka nav pašreiz iestādē. Sekretārei bija jāpasaka Lisijai, ka viņš uz vairākām stundām aizbraucis uz tirdzniecības palātas sēdi. Taču, kad Lisija, pamanījusi, ka viņš izlokās, atbildēja sekretārei (tik skaļi, ka Poikertam tas bija dzirdams caur aizvērtajām durvīm), ka vēlētos Poikerta kungu sagaidīt atgriežamies no sēdes, viņš aizbēga. Viņš devās prom pa sētas puses durvīm.

Neko darīt. Plāns nebija izdevies. Lisija gāja prom.

Turklāt vēl viņa kāpnēs sastapās ar Varnki. Tas tūlīt aptvēra, ka te kā no debesīm nokritusi liela iespēja revanšēties, un visai saldi, it kā starp viņiem nekad nekas nebūtu atgadījies, apjautājās, kas Lisiju atvedis šurp un vai viņš nevarot palīdzēt.

Acumirkli viņa šaubījās. Tagad nedrīkstēja atcerēties notikušo. Kas zin, varbūt Varnke vēl noderēs? Taču tūdaļ Lisija ieraudzīja viņa zivs acu dzīlēs pavīdam ļaunu prieku un saprata, ko viņš vēlas.

— Palīdzēt? — viņa jautāja. — Man nekāda palīdzība nav nepieciešama. Un it īpaši no jums ne!

Viņa atmeta galvu un, aizsteigusies Varnkem garām, devās lejā pa kāpnēm. Smaids, kas tajā brīdī iegūla viņas lūpās, nenozuda, ne šķērsojot preču automātu telpu, ne uz ielas, gaidot tramvaju, ne arī braucot mājup.

Viņa smaidīja tāpat kā toreiz pirms gadiem deviņiem vai desmit, atgriežoties no Verderas. Toreiz, pēc pirmā izbraukuma ar kavalieri zaļumos, pēc stundām ilgas vizināšanās laivā spilgtajā saulē, kas jāņogu vīnu vērta vēl jo saldāku un stiprāku, pēc apskāviena, kas tur krastmalas zālē bija izrādījies gluži citāds, nekā viņa aizvien bija iztēlojusies «pirmo reizi»: galva reiba, kājas un rokas sāpēja, viņa jutās kā izdegusi, izsmelta, aptraipīta; viņa nezināja, vai nebija jau cerībās un ko sacīlu tēvs, ja viņai piedzimtu bērns; droši vien padzītu no mājām; viss bija izmainījies, visa pasaule kļuvusi pretīga un bezcerīga un vislabāk būtu paslēpties, kur neviens nevarētu ieraudzīt, bet viņa sakoda zobus un smaidīja ...

Jā, viņa smaidīja tāpat kā toreiz, un šis smaids slēpa tās pašas nedienas. Un to pašu spīvo gribu: «Kaut jel neviens nekā nemanītu! Kaut jel neviens nemanītu!»

Pie dzīvokļa durvīm smaids pazuda kā lieks, nomests apģērba gabals.

Viņa ieklausījās. Dzīvoklī ne dzīvības zīmes. Cerams, ka Alfrēda nav mājā! Tobrīd viņai bija tikai vienīga vēlēšanās: būt vienai! Likties gulēt! Aizmigt!

Taču viņa bija maldījusies. Fromeijers bija mājās. Un nebūt ne viens. Tur bija arī Pauls.

4

Pēc nelaimīgā gājiena pie Lisijas Paulu vajāja neveiksmes. Nelaime pēc nelaimes! Sākās ar to, ka viņš saslima. Ar gripu. Divas dienas viņš veica savu maršrutu, nevērodams augsto temperatūru, bet trešajā vairs nespēja nostāvēt kājās. Un tieši tajā dienā būvpolicija slēdza pagraba mājokli; tur viņu jau pazina, un nepieciešamības gadījumā viņš tajā kādu laiku būtu varējis mitināties uz parāda. Vienīgā vērtība, kas viņam vēl piederēja — personas apliecība, bija jāpārdod, lai rastu iespēju vienu nedēļu patverties pie kādas «māmuļas». Kad šis laiks bija pagājis, nevērodams drudzi, viņš atkal sāka ubagot. Taču, vai nu tā bija nedrošības sajūta, kas, atskanot visnie-cīgākam aizdomīgam troksnim, piespieda viņu mesties bēgt un pie daudzām durvīm nemaz nepiezvanīt, vai arī nespēks, — bet dienā viņš savāca tik tikko pusi no tā, cik bija saubagojis senāk. Ja viņš nevēlējās pārnakšņot zem klajas debess, un no tā viņš baidījās (policijas patruļu un arī aukstuma-dēļ), tad bija jāatsakās no desas galiņa, no sausajiem zirņiem un kafijas. Jāsamierinās ar sakaltušu bulciņu, dažām ar taukiem vai margarīnu apziestām maizes garozām, kriksīti siera. Tā bija īsta badošanās.

Reiz viņš mēģināja apmesties naktspatversmē, taču tie tur tūlīt uzprasīja dokumentus, un, pateicoties vienīgi vai nu laiskajam, vai labsirdīgajam ierēdnim, kas viņu atraidīja, ar Paulu nenotika tā kā ar zēnu pie blakus lodziņa, — to bez kavēšanās nodeva policijai.

Viņam jau radās doma pieteikties Jaunatnes sociālās aizgādības iestādē, kas viņu bija meklējusi, taču pēkšņi viņš izlasīja vitrīnā ievietotajā laikrakstā, ka septiņiem «Sarkanā pantera» un «Pankgrāfa» bandas zēniem, ari Konnijam, par kaušanos un smagu miesas bojājumu nodarīšanu piespriesti bargi cietumsodi; pēc tam viņš atkal no jauna sāka apspriest jautājumu par Jaunatnes sociālās aizgādības iestādi. Turklāt negaidot pa-plaiksnījās ari neliels cerību stariņš. Kāda ievērojama Evaņģēliskās bezdarbnieku palīdzības biedrības dāma, pie kuras viņš ubagoja, pajautāja, vai viņš zinot, ka Lauku ielas baznīcā esot vietējās misijas kopēdināšanas punkts. Pauls jau bija dzirdējis par «bulciņu baznīcu», taču ne reizes tur nebija aizgājis; pēc svētdienas priekšpusdienas sprediķa tur izsniedza divas maizītes bez aizdara, tās nebija tādu pūļu vērtas. No dāmas viņš uzzināja, ka pēdējā laikā dodot arī viru un saviesīgajā namā vakaros pēc priekšnesumiem maizi un viru, bet it īpaši trūcīgiem un godīgiem pat bezmaksas gultas vietas. Viņš dabūja ieteikumu, kurā bija īpaši uzsvērts viņa trūcīgums un godīgums, un nākamajā svētdienā posās ceļā uz Lauku ielu. Lūgšanas nams bija ļaužu pārpilns. Mācītājs sprediķoja Ijabu 16/22: «Skaitāmie gadi beigsies» — turpretī sprediķis, šķita, nekad nebeigsies, un, tiklīdz tas tomēr beidzās, izrādījās, ka viras visiem nepietiek. Pauls saņēma vienīgi sakaltušu bulciņu un sarukušu pankūku.

Pēcpusdienu viņš nosnauduļoja saviesīgajā namā, gaidīdams vakariņu viru un guļamvietu. Vira garšoja kā traukūdens, un, to iebaudījis, viņš vēl jo vairāk sajuta izsalkumu. Brīvu guļamvietu nebija, un pulksten deviņos viņam bija jādodas prom uz ielas.

Pie «māmuļas», kur Pauls pēdējā laikā bija pārgulējis, viņš nevarēja iet. Bez iepriekšējas samaksas viņa neļāva pārnakšņot, un viņš taču nebija gājis ubagot, tāpēc kabatā neatradās ne graša. «Banānu pagrabu» nesen bija apskatījusi būvpoli-cija, un pēc tam tas tika uzspridzināts. Tā nu Pauls aizvadīja nakti betona caurulē. Vēl pirms ausmas viņu uzmodināja stindzinošs aukstums. Viņš piecēlās un devās prom bez mērķa, vienīgi tādēj, lai sasildītos, bet viņam nekļuva siltāk, un viņš aiz izsalkuma stipri grīļojās. Pauls juta, ka pakritīs, ja drīz kaut ko neiebaudīs. Bet tas nedrīkstēja notikt. Tas nedrīkstēja notikt, ka viņu nogādātu ātrās palīdzības punktā vai policijas iecirknī, jo viņam nebija dokumentu!

Viņš ilgi stāvēja pie kāda vēl slēgta veikala skatloga, kurā bija izvietotas delikateses, līdz beidzot pienāca kāds policists un, uzmetis neuzticīgu skatienu, nostājās viņam blakus. Tad viņš streipuļoja tālāk. Tika atvērti veikali, bet ubagošanai pa mājām vēl bija pārlieku agrs. Viņš vēlreiz apstājās pie kāda skatloga. Tā bija «Ziemeļzvaigznes» pienotavas filiāle: olas, sviests, siers, maize. Dzeltenā un sārtā Ēdamas siera smarža bija jūtama pat cauri stiklam. Pauls norija siekalas.

Pēkšņi no veikala izdrāzās trīs zēni. Viņus pavadīja saucieni:

— Zagļi! Zagļi! Aizturiet!

Zēni skrēja. Pauls joza līdzi. Atskanot saucienam «Aizturiet!», arī viņš bija meties bēgt.

Viņi nogriezās ap vienu stūri, ap otru, vēlreiz šķērsoja kādu ielu. Vajātāji palika iepakaļ. Zēni bija glābti.

Aizelsušies, sirdīm kāpjot vai pa muti ārā, viņi apstājās kādā tumšā pavārtē un blenza cits citā. Viņi bija trīs. Viens no zēniem, kas arī bija līdz «Ziemeļzvaigznes» veikalā, trūka. Vai viņš būtu notverts? Pārējie par viņu galvas nelauzīja, pat nepieminēja vairs viņu. Viņus urdīja viena vienīga doma: paēst!

Kur maize? Nav! Vai tā nebija pie pazudušā? Nē, tā bija izkritusi bēgot. Desa tāpat. Vienīgi kādu četrstūrainu paciņu viņi bija paglābuši. Zēni pārplēsa iesaiņojuma papīru. Margarīns! Pēc kārtas viņi koda taukus, aprija visu gabalu. Tikai pēc tam cits citu aplūkoja pamatīgāk, uzsāka sarunu. Paulam kļuva skaidrs, ka zēniem nebija ne darba, ne pajumtes. Viens no viņiem pusgadu atradies mācībā pie kāda drogista, vēlāk veikals izputējis, un no tā laika zēns palicis uz ielas. Otrs, kopš pabeidzis skolu, nebija neko strādājis. Pirmais bija bārenis, otrs — aizbēdzis no mājām.

— Mājā nebija izturams, — viņš stāstīja, — tur aizvien notika trači: es dzīvojot uz viņu rēķina.

Zēni dziedāja pagalmos, ubagoja. Taču arī bez viņiem bija pārāk daudz tādu, kas dziedāja pagalmos un ubagoja. Viņi dzīvoja suņa dzīvi. Tomēr zagt viņi nevēlējās. Arī veikalā «Ziemeļzvaigzne» viņi to nebija vēlējušies darīt.

— Mēs iegājām un teicām, lai mums kaut ko uzdāvina, aiz izsalkuma kritām vai no kājām. Kasiere mums pasniedza piecus feniņus. Maksis sacīja: «Ko lai iesākam ar šādu grasi? Mums gribas ēst!» Tad no veikala viņa gala tuvojās kāds vīrs, saukdams:

— Nekauņas! Ārā! Ja ne, pasaukšu policiju!

\

Turklāt viņš draudēja mums ar nūju. Tad Makus iesaucās: «Žigli paķeriet kaut ko un — prom!» Un tā nu mēs laidāmies lapās!

— Un ko jūs domājat darīt turpmāk? — Pauls vaicāja.

To zēni nezināja, viņiem nebija nekāda plāna, nekāda mērķa. Vērojot viņu apmulsumu, auga Paula drosme un uzņēmība. Viņš izteica domu, ka viņiem jāsadarbojas; trijatā būtu pasākami itin jauki darbi, piemēram, varētu marodēt apdzērušos vai kādu «apstrādāt» (piekasīties, iejaukt kautiņā un atbrīvot no kabatas portfeļa) vai arī uzdarboties tirdzniecības namos pēc Konnija receptes.

— Viss gluži vienkārši, bet ļoti ienesīgi. Nu kā, ar mieru?

Taču puiši nebija ar mieru. Viņi baidījās. Pauls mēģināja viņu šaubas izkliedēt, bet tiem radās aizvien jaunas, līdz viņam pietrūka pacietības.

— Ja ne, tad ne! Tad rijiet joprojām tikai margarīnu un tā dēļ iekulieties nepatikšanās! ...

Viņš atstāja puišus stāvam un iegāja «Atce-liņā», savas bijušās bandas bārā. Kopš duršanās ar nažiem viņš tur nebija rādījies aiz bailēm, ka nekrīt nagos «slepenajiem», bet tagad viņam tas bija vienaldzīgi. Lai viņu notver! Izsalkums, ubagošana, vientulība, visa šī dzīve viņam bija apnikusi.

Dzertuve, lai gan vēl agra stunda, bija apmeklētāju pārpilna. Svešas sejas. Tikai dziļāk telpā, atbalstījies pret leti, stāvēja Herberts, lieliskais spēlmanis, kam nebija sveša neviena ruletes spēle, neviens spēju automāts un kas vinnēja ikvienu partiju, vienalga vai tas bija biljards vai bridžs, tiklīdz partneris bija iekarsis un likme kļuvusi lielāka. Tāpēc viņam neklājās slikti, un pat paši apspēlētie viņu uzskatīja par kārtīgu zēnu, jo viņš arvien vinnēja tikai tik daudz, cik otrs spēja samaksāt.

Pauls tuvojās Herbertam, taču tas veikli apcirtās apkārt, uzmeta uz letes vienu mārku un, stīvi sperdams kājas, devās prom. Pauls pavadīja viņu apmulsušu skatienu. Ko tas nozīmēja? Vai viņš jau būtu tā pagrimis, ka Herberts viņu vairs nevēlas pazīt? Vai varbūt viņā saskata okšķeri? Kas gan varētu būt noticis?

— Paklau, Paul!

Sauciens lika viņam saausīties. Viņš atskatījās.

Meitene, kas bija kopā ar kādu lielu un skaļu sabiedrību, viņu aicināja, madama ar roku.

— Jā, tieši tevi es domāju!

Kas gan tā par meiteni? Pauls viņu noteikti pazina. Bet kur viņš ar to iepazinies? Meitene uzminēja viņa domas un sacīja:

— Tu laikam mani vairs nepazīsti, vai ne?

Pēkšņi viņš atcerējās: tā taču bija meitene, kurai viņš toreiz krodziņā pie Pankes bija atdāvinājis pralinē, kafiju un cimdus. Viņu sauca Erna vai Elija. Viņš piegāja pie galda un sniedza tai roku, sacīdams:

— Skaidrs, ka pazīstu tevi. Pankes «pils» Elija!

— Elija ne, taču pārējais ir tiesa. Edīte!... Laikam esi avarējis, vai ne?

— Gandrīz vai.

— Un bads arī droši vien tevi moka?

Jauneklis, kas sēdēja blakus Edītei, aplicis vienu roku viņai, bet otru kādai citai ap pleciem, pārtrauca viņu:

— Kas tas tāds? Kas tev ar viņu par darīšanām?

Tas neskanēja visai laipni. Edīte paskaidroja, kā iepazinusies ar Paulu. Jaunekļa seja atplauka. Viņš pievērsās Paulam, sacīdams:

— Labi, sēdies pie mums! Tevi sauc Pauls, vai ne? Mans vārds ir Valters. Un tie še ir mani draugi. Mēs pašreiz svinam mazus svētkus, jo esmu atkal atgriezies no Sociālās apgādes patversmes. īstenībā viņi gribēja mani vēl kādu brīdi paturēt turpat, lai es kārtīgi atpūstos un tā joprojām, bet es nevēlējos viņus ilgāk apgrūtināt. Ēdot arvien jādzird uz harmonija atskaņotas dieva dziesmas un bībeles izteicieni, bet strādājot jāsaņem kājas spēriens pa dibenu un kāviens ar kapļa kātu, man tā šķita pārāk laba atpūta. Labāk tomēr aizceļoju ...

Turpmākos vārdus noslāpēja smieklu šalts un aurošana. Kad troksnis bija mazliet pierimis, Valters uzsauca viesmīlim:

— Katram pa «saldajam»!

Tiklīdz glāzes atradās galdā, viņš izrīkoja:

— Tagad dzeriet tukšu uz mūsu jaunā drauga veselību! Aiziet: sveiks lai dzīvo!

Pārējie skaļi piebalsoja. Pauls kāri grauza cukura graudiņu, kas bija domāts «saldajam», pēc tam saskandināja ar Valteru un dažiem citiem puišiem un izdzēra rumu. Noliekot tukšo glāzi, viņam drebēja roka, taču viņš nekavējoties tiecās

✓

pēc nākamās piepildītās glāzes, ko Valters viņam piebīdīja.

— Pareizi darīts! — tas viņu uzslavēja. — Ierauj tik pa malciņam!

Tad iejaucās Edīte. Vai Valters neesot prātā jucis? Tik daudz ruma tukšā dūšā! Tas nozīmējot dzert tīru indi. Viņa izņēma Paulam no rokas glāzi. Vispirms viņam esot kaut kas krietni jāuzliek uz zoba, pēc tam, ja tas sagādāšot prieku, varēšot dzert līdz nemaņai.

Un Edīte tūlīt pat pasūtīja ēdienu. Vispirms desiņu viru, pēc tam cūkas kājiņas ar zirņu biezeni un skābiem kāpostiem («dubultporeiju, lūj dzu!»), beidzot kafiju ar kūku «bišu dūriens».

5

Iznākot pēc dažām stundām no «Atceliņa», Paula dzīve bija gluži izmainījusies. Viņš vairs nebija «Nekas» bez dokumentiem, viņam piederēja nevainojama personas apliecība. Pie tās viņš bija ticis ar Valtera palīdzību, kurš bija pavēlējis: «Dodiet taču viņam kādu no rezerves lapelēm.»

Pauls vairs nebija bezpajumtnieks, viņš zināja, ka viņu gaida gulta. Arī pie tās viņš bija ticis ar Valtera palīdzību, kurš bija norīkojis:

— Edīt, ņem viņu pie sevis!

Viņš vairs nebija viens, viņam bija draudzene (arī tā, pateicoties Valtera gādībai, kurš bija ar mieru atsacīties no Edītes, jo «viņa taču tevī ieķērusies» un tāpēc, ka otra meitene Olga, kas arī bija kopā ar viņiem, nebija tīri zemē metama) un, pats galvenais, atkal bija nodibināti sakari ar kādu bandu, ar Valtera bandu «Duļķainās putas».

Banda «Duļķainās putas» nedarbojās ne noteiktā rajonā, ne arī pēc pārbaudītas metodes kā Konnija «Sarkanais panteris». Valters ne visai augsti vērtēja specializēšanos un noteiktību. Viņam patika pārmaiņas, viss neparastais, un viņš lieliski prata izdomāt īpašus stiķus. Gadījās, ka viņš savai bandai dienām ilgi ļāva slinkot, pēc tam notrenkāja to līdz nāvei, taču bandas kasē vienmēr bija nauda, un tai nebija nekādu rūpju.

Pauls atkal jutās tāpat kā «Sarkanā pantera» ziedu laikos. Viņam atkal nekā netrūka, sākot ar mežģīņu lakatiņu sporta uzvalka kabatā un beidzot ar smalktabakas angļu pīpi. Atkal atgriezās pati par sevi saprotamā pastāvīgā sātīguma sajūta un spēja vienaldzīgi doties garām skatlogiem un kinoplakātiem.

Drīz Pauls bija sakrājis arī nepieciešamo naudu motocikla iegādei. Tas bija jānopērk pirmajā izdevīgajā gadījumā.

Villijs, Edītes brālis, kas strādāja kādā alus bārā pie Gezundbrunnenes stacijas par «ārā sviedēju», sagādāja šādu izdevību. Viņi sastapās, devās aplūkot motociklu (tas bija lielisks, vismaz tikpat skaists kā Paula pirmais motocikls) un pēc tam apmetās kādā krodziņā, lai apspriestu darījumu.

Kad viss jau bija nokārtots un viņi jau grasījās apslacīt pirkumu, Villijs pastāstīja, kas viņam atgadījies darbā. Iepriekšējā dienā vajadzējis izsēdināt svaigā gaisā kādu apdzērušos viesi, jo vīrs esot pēkšņi pielēcis kājās un turējis bezgalīgi garu runu tautai. Piedzērušais, kā noskaidrojās Villija stāstījuma laikā, nebija bijis neviens cits kā Fromeijers. Un tas, ko Villijs atstāstīja no Fromeijera runas, pamudināja Paulu atsacīties no tikko nodomātā pirkuma.

— Man tomēr vēl jāapsver, Villij. Es zinu, tādu motociklu patiesi ilgi jāpameklē... bet var gadīties, ka man nauda būs vajadzīga kaut kam citam.

— Un tas tev tikai nule iešāvās prātā?

— Jā, tas man tikai nule iešāvās prātā!

Un te nu Pauls sēdēja Lisijas mājīgajā virtuves stūrītī, brīvi un iznesīgi pārmetis vienu kāju pāri otrai un smēķēja. Nevis īso pīpi, bet gan resnu cigāru ar iespaidīgu etiķeti. Un Lisijai visnotaļ šķita, ka viņš būtu izgriezts no modes žurnāla: labi izgludinātā apģērbā, sapomadētiem matiem un nevainojami spodrs.

Fromeijers nošķiebtajās mājas kurpēs, mances-tras auduma biksēs un krekla bez apkakles viņam līdzās patiesi izskatījās kā trūcīgais radinieks. Un kā tāds viņš arī izturējās, apjucis stāvēdams pie loga un, acīm redzot, nezinādams, kurp raudzīties, kā uzvesties.

Lisija plati ieplestām acīm apstājās uz sliekšņa. Viņa grasījās jautāt, kā Pauls te gadījies, bet mēle neklausīja.

Pauls piecēlās, galanti un mierīgi sakārtoja svārkus un, ar knipi nositis puteklīti no piedurknes, sacīja:

— Jā, tas tik ir viesis, vai ne? Tīri vai jābrīnās! Taču es vēlējos palūkoties, vai šis te kungs, — Pauls norādīja uz Fromeijeru, — tomēr neielaidīs klaidoni savā mājā... ja tam, proti, ir tas! — Runādams viņš bija izvilcis kabatas portfeli un sācis skaitīt uz galda piecdesmit mārku zīmes. To viņš darīja kā kāršu spēlmanis, kurš, ieguvis pašu labāko kārti, izspēlē trumpjus. — Lūk!... Te tev ir klaidonis!... Gluži jauki, vai ne? ... Tās nesmird itin nemaz ... arī tad ne, ja pieder klaidonim ... klaidonim svainim ... vai ne, Fromeijera kungs?

Tur viņš stāvēja vienlaikus kā triumfējošs nelietis filmā, vienlaikus kā Amerikas onkulis, bet visādā ziņā lielisks.

Lisija vērās uz naudas zīmēm. Septiņi papīriņi. Tieši tāda summa, kāda viņai vajadzīga. Viņa nezināja, ko lai saka. Fromeijers bija aizgriezies un ierāvis galvu dziji plecos. Bija saskatāmi vienīgi ausu augšējie galiņi, bet varēja redzēt, ka tās svila.

Mirkli Pauls patīksminājās par skatu, kas viņam atklājās. Pēc tam viņš devās prom. Klusēdams. Par visu bija atmaksāts: par neseno atgadījumu un visiem citiem, kad «smalkais frants» bija izturējies izaicinoši un uzpūtīgi, arī par neizteiktajiem vārdiem un arī par sastapšanos ar Lisiju toreiz, pirmoreiz tiekoties pie Karštata tirdzniecības nama.

Viņš jutās apmierināts, pat vairāk: viņš jutās laimīgs.

septītā nodaļa

1

Sastapšanās ar senu skolas biedru, kurš kopš ilgiem gadiem nav redzēts, gandrīz arvien ir reizē mazliet nepatīkama un komiska. Atmiņā viņš joprojām palicis tāds, kāds bijis: mazliet par daudz izstīdzējis vai pārāk maza auguma zēns ar putainu seju, aizvien sašķiebušos kaklasaiti, aizdomīgām pastmarku kopiju kolekcijām un nelokāmu apņēmību reiz nākotnē doties uz Auslrumāfriku, lai kļūtu par ziloņu mednieku.

Un te pēkšņi viņš ir labi ģērbies, solīds kungs ar angļu Ūsiņām zem deguna, mazliet sasārtu-šiem, noļukušiem vaigiem un sonorā balsī, kura pauž laipnu vienaldzību, jautā:

—• Kā sviežas, veco zēn? Vai arī tev kalpotāji un sekretāres sagādā tik daudz rūpju? Kur tava sieva pavada ziemas sporta sezonu, varbūt arī tu dodies viņai līdzi, veco sliņķi?

Atmiņā vēl aizvien palicis, kā viņš noraksta no tevis pirmās pakāpes vienādojumus, bet te nu viņš garlaikodamies, pašpārliecināti risina kombinētās dzīvības apdrošināšanas rentabilitātes aprēķinus; atmiņā tev viņam vēl aizvien jāpalīdz uzrakstīt sacerējums vācu valodā, un te nu viņš daļēji nicinoši, daļēji nožēlodams apgalvo, ka tev par to, kas ir vācisks, nav ne mazākās jēgas ...

— Vēl divus ķimeļus! — Kacmīrciks pasūtīja, samaksāja, vienā malkā iztukšoja glāzi un sacīja:

— Tā. Nu man jāiet. Ļoti svarīga apspriede. Bet mēs taču vēl tiksimies, vai ne? Un pārdomā, ko tev sacīju. Tā taču nav nekāda dzīve, kādu tu dzīvo. Labi, līdz nākamajai reizei.

Krodzinieks aiz letes pacēla roku un sveicināja tāpat, kā Kacmīrcikam ienākot:

— Heil Hitler, kreisleitera kungs!

Kacmīrciks atbildēja:

— Heil Hitler!

Tas skanēja tik asi un aprauti kā militāra komanda.

Viņš devās uz durvīm atsperīgiem soļiem, elkoņos viegli ieliektām rokām. Šķita, viņā mājotu veseli krājumi pāri plūstoša spēka. Pie durvīm viņš atgriezās un pamāja Fromeijeram. Tad Kacmīrciks nozuda, un bija dzirdams, ka viņš iedarbina motoru. Signāltaure, viņam aizbraucot, noskanēja tāpat kā viņa sveiciens.

Fromeijers lūkojās glāzē, kurā bija atlicis mazliet ķimeļa, it kā tur būtu rodams izskaidrojums visam tam, kas viņam Kacmīrcikā šķita dīvains un gandrīz vai nesaprotams.

Nebūtu Kacmīrciks no sava gluži jaunā mazlitrāžas automobiļa viņu pasaucis, Fromeijers būtu no viņa izvairījies, tāpat kā vairījās, kā pats sacīja, no visiem savas jaukās pagātnes lieciniekiem. Viņam nenācās viegli nogriezties ap stūri vai nozust kādos vārtos, tiklīdz pamanīja nākam pretī senu kolēģi, agrāko laiku paziņu, kādreizējo skolas biedru, jo viņš juta, ka stipri saista viss, kas pieder pie toreizējās jaukās pagātnes; jau mokošā baiļu sajūta vien, ka pret viņu kā bezdarbnieku izturēsies nenopietni, bija pārlieku stipra un arvien no jauna piespieda viņu bēgt. Tāpat, parunājis dažus vārdus, viņš būtu nozudis arī šoreiz, nozudis, neievērodams Kacmīrcika saucienu, aizbildinādamies ar kaut kādām darīšanām, taču Kacmīrciks viņu tūdaļ satvēra aiz piedurknes un ievilka savā Brennabor vāģī. Tāda sastapšanās esot jāatzīmē, Kacmīrciks skaļi paziņoja, slaidā lokā piebraukdams mašīnu pie viena no krodziņiem pretī tiesas namam. Negadoties taču katru dienu, ka pēc divpadsmit (jeb pat jau pēc trīspadsmit?) gadiem atkal sastopot skolas biedru! Un pats par sevi saprotams, ka Fromeijers esot viņa viesis.

— Nekādas ierunas, veco zēn! šķiet, tev diez cik labi vis neklājas, vai ne?

Jautājums Fromeijeram nepatika, tas viņā atkal pamodināja vēlēšanos atbrīvoties no Kacmīrcika, bet te pēkšņi Kacmīrciks jau piebilda (un šo vārdu ietekmē Fromeijers aizmirsa nodomu bēgt un nolēma sekot skolas biedram, kurš jau kāpa ārā no mašīnas un devās uz krogu), ka šajos laikos pats rosīgākais un čaklākais cilvēks varot aiziet postā vienkārši tādēļ, ka nekam nederot šī sistēma.

Kacmīrciks pasūtīja alu un ķimeli, atkal un atkal saskandināja ar Fromeijeru, uzsita viņam uz pleca, dārdoši iesmējās un runāja nemitēdamies.

Fromeijers klausījās. Sākumā ļoti uzmanīgi, jo vārdi taču skāra jautājumus, kas viņu pēdējā laikā bija neatlaidīgi nodarbinājuši: parazitējošais .kapitāls un radoša tautas apvienošanās, kopīgais labums un pašlabums, žīdu graujošā darbība un Vācijas jauncelsme. Taču mazpamazām Fromei-jera uzmanību vairāk saistīja kādreizējā skolas biedra izskats nekā viņa vārdi.

Tātad tas te patiesi bija Kacmīrciks. Tātad tāds kļuvis Kacmīrciks! Gandrīz neticami!

Arēji Kacmīrciks gan ne visai stipri bija izmainījies, vienīgi kļuvis druknāks un zem plakanā deguna uzaudzējis ūsas, melnas Ūsiņas, bet citādi viņš pilnīgi izskatījās pēc tā zēna, kuru viņi skolā arvien dēvēja par kašubu: viņa uzvārda dēļ un arī tādēļ, ka viņš atgādināja iztēlē radīto kašubu — melniem matiem, plakanu degunu, nelielām, durstīgām acīm un greizām uzacīm, kas pie deguna pamatnes bija saaugušas kopā.

Nē, ārēji Kacmīrciks nebija stipri izmainījies, toties jo vairāk bija izmainījusies viņa izturēšanās. Zēns būdams, viņš bija kluss un bikls, visādu lētu joku objekts, gandrīz vai izstumtais, ar vārdu sakot, īsts kašubs. Tagad viņš izturējās pašpārliecināti, pat izaicinoši. Viņa runās par «zemcil-vēkiem», kas «vispasaules žīdu uzdevumā pazudina mūsu vācu tautu», vai «par mums — apzinīgajiem tautiešiem, kas saprot, cik šis laiks nozīmīgs, un vēlas ieviest kārtību» — šajās runās kašubi bija tie citi, tie, kuriem jāpakļaujas un kurus tādi zeļļi kā Kacmīrciks drīkst pazemot un kājām mīdīt.

Kā gan viņš varējis tā pārmainīties?

Fromeijers tam nespēja rast izskaidrojumu, un, jo ilgāk viņš par to domāja, jo vairāk viņa izbrīns vērtās skaudībā, respektā un skaudībā, ilgpilnās alkās sasniegt to pašu, ko sasniedzis Kacmīrciks. Viņa ausīs joprojām skanēja vārdi, kas bija nākuši no Kacmīrcika mutes: dārdoši un spēkpilni kā šis cilvēks pats. Un Fromeijeram šķita, ka viņš būtu runājis visu pārējo kacmīrciku vārdā: to neizskaidrojami pārmainījušos, cieņa un godā nākušo kacmīrciku vārdā, kuri brauc Brennabor automašīnās, izmaksā saviem mazāk laimīgajiem skolas biedriem un zin lielo panākumu noslēpumu: «... proti, ar tautu ir tāpat kā ar dabu. Visas parādības dabā cita citu nomaina, un tautai, kura vairs netur godā savus sākotnējos pamatprincipus, jāiznīkst. Viens no vācu tautas pamatprincipiem ir izkopt savu rases apziņu un darīt galu rases sajaukšanai ar neariešu asinīm un nepieņemamām liberālām un marksistiskām atziņām. Šodien tādas sajaukšanas rezultātā valsts ir kļuvusi haotiska un saimnieciskums izvērties nesaimnieciskumā. Visās nozarēs pār tautas muguru krīt procentu pātaga. Ikviens pats par sevi ir bezpalīdzīgs lielkapitāla upuris, un lielkapitālisti ir žīdi...»

Fromeijers alkatīgi tvēra Kacmīrcika vārdus. Viņš netaujāja, kāda tiem jēga. Viņš necentās meklēt to jēgu. Viņš vienīgi zināja, ka šajos vārdos slēpjas Kacmīrcika augšupceļa noslēpuma atslēga. Viņš vienīgi zināja, ka tam, kas te runā, nav jāauklē bērns, jāpiekopj māja, dienām, nedēļām, mēnešiem ilgi dīkdienīgi jāklaiņā apkārt — un viņš taču bija bijis kašubs, kašubs, nevis Fro-meijers — klases paraugskolnieks un labākais futbola spēlētājs.

Sī atziņa satrauca kā nepazīstams, reibinošs dzēriens. Un vēl vairāk satrauca doma, ka arī kādam citam, arī viņam, iespējams tāds pats augšupceļš kā Kacmīrcikam; ka arī viņš varētu kļūt par ievērojamu kungu, pārvaldīt iestādi, braukt ar dienesta mašīnu tāpat kā Kacmīrciks! Viņam visādā ziņā bija jāizšķiras, ātri jāizšķiras, citādi būs par vēlu.

— Pēc tam kad mēs būsim guvuši virsroku, gribēšana vairs nelīdzēs, manu zēn. Un mēs to gūsim! To tu man vari ticēt. Ādolfs to paveiks. Vai nebūtu jāsmejas, ja viņš ar savas brūnās armijas palīdzību to nepaveiktu! Un vispār: kas gan cits glābs Vāciju no haosa un boļševisma, ja ne mēs? Paši vadošie kungi jau to sapratuši, un, ja viņi nebūtu tik ļoti atkarīgi no kapitāla aizņēmumiem, žīdiem un reakcijas, viņi jau sen būtu laiduši Ādolfu pie teikšanas. Bet, pielūko, tas vēl notiks! Un tad, protams, ne ar vienu, kurš pēc tam vēlēsies pieslieties, vairs nerēķināsies. Nostāties malā un nogaidīt, kamēr izraušam kas-staņus no uguns, un pēc tam palīdzēt tos apēst, nē, mans mīļais, tas neiet. Kas nav ar mums, tas ir pret mums, tas taču skaidrs! Galu galā iztiksim arī paši, bet jums tad nāksies palikt ar garu degunu, par to tu vari būt drošs! ... Nu, vislabāk būs, ja aprunāsimies citā reizē. Es drīzumā došos uz Berlīni. Pazvani tuvākajā laikā uz novada kanceleju . Hedemaņa ielā propagandas daļas štāba priekšniekam Gadevolcam. Tas arvien zina, kad man, kreisleiteram Kacmīrcikam no Tre-binas, te darīšanas. Vari sacīt, ka kārtojamas dienesta darīšanas, — norunāts?

Fromeijers vēl aizvien vērās glāzē palikušajās mirdzošajās degvīna lāsēs.

Tas, ko Kacmīrciks bija sacījis par nostāšanos malā un nokavēšanu, bija saprotams. Tas bija pareizi. Un pareizi bija arī tas, ka dzīve, kādu dzīvoja Fromeijers, nebija nekāda dzīve. Tā jau var zaudēt jebkuru kārtas godu un cieņu, visu prieku un līksmi un justies tā, it kā tu būtu nekam nederīgs krāms.

Fromeijers domāja par savām mājām: par vecmodīgo nomales ieliņas dzīvokli, kurā ir virtuve, kas reizē kalpo par dzīvojamo istabu, un kambaris, bet nekādu citu telpu. «Mājīgā stūrīša» dīvāns, apaļais galds, tualetes spogulis, viens no lielajiem guļamistabas skapjiem bija pārdoti, tomēr dzīvoklis atgādināja mēbeļu noliktavu, tas bija šaurs un nemājīgs.

Viņš domāja par to, ka viņam vēl jānomazgā trauki un jāizvāra kartupeļi, jo Lisija aizgājusi uz Sociālās apgādes nodaļu izcīnīt orderi piena iegādei bērnam (viņa labāk prata sarunāties ar ierēdņiem, turklāt priekšnieks bija sens Fromei-jera paziņa un viņš kaunējās to sastapt).

Viņš domāja par tām divām cigaretēm, ko atļāvās katru dienu un kam vēl pietika kabatas naudas; viņš domāja par mūžīgajiem ar margarīnu apziestajiem maizes riecieniem un miltu virām vakariņās; viņš domāja par ieķīlāto patafonu, par bibliotēku, kas kļuvusi pārāk dārga.

Kacmīrcikam bija taisnība: tādai dzīvei jādara gals, citādi notiks katastrofa. Citādi viņš paliesi aizies postā. Dažkārt, kad viņam uzbruka bezdarbnieku slimība — pēkšņs dusmu izvirdums pusmiegā, pussnaudā, Fromeijeram gandrīz vai šķita, ka viņš jau nokļuvis tiktāl, kad gribas sadauzīt visu drisku driskās. Visu: pašam sevi, Lisiju, bērnu, dzīvokli.

Kacmīrcikam bija taisnība, nav paciešams, ka čakli, darbīgi, kaut kam labākam dzimuši tautieši iet postā un pazušanā, tāpēc — ai, ko nu, visam jāpārmainās, un, ja tiek ieviesta kārtība, tad jāpiedalās arī viņam, citādi nekad vairs nebūs jēdzīga darba, dzīves, nebūs nekā, ko varētu nosaukt par dzīvi.

Bet vai viņi būs tie, kas to paveiks? Un, ja viņi to nepaveiks, vai tad es nebūšu iekūlies vēl lielākā nelaimē? Bet kādēļ gan viņi to nepaveiks? Viens no viņējiem jau kļuvis Braunšveigā par ministru, daudz netrūka, ka Ādolfu Hitleru ievēlēja par valsts prezidentu; viņiem ir nauda, automašīnas, kancelejas, cilvēki — vesela armija!

Un kas viņu šķir no tiem? Tas, ka sistēma nekam neder, ka žīdi ir Vācijas nelaime, ka jāiz-skauž parazitējošais kapitāls, tas viss Fromeijeram nav nekas jauns, ne arī svešs. To viņš zināja jau labi sen, viņam šķita, no paša pieredzes. Un kas vēl? Atbrīvošana no procentu nastas taču nozīmēja, ka pēkšņi izbeigtos dažāda veida augļošana — ar to noņemas mēbeļu fabrika «Ozols», un tādēļ jāmokās arī viņam. Un vācu sociālisms, vācu sociālisms taču nozīmēja, ka tādam Hopem vairs nebūs tiesību izlikt tautieti aiz durvīm vienīgi tāpēc, ka panīkst veikali; tas taču nozīmēja, ka arī Pasaules ceļojumu birojam kopējais labums būs jāvērtē augstāk par pašlabumu.

Ja tā labi padomā, nebūtu nekā ļauna, ja pievienotos Kacmīrcikam. Vienīgi doma, ka viņa pievienošanos nacistiem uzņems Lisija, izraisīja viņā nepatiku. Taču nāks laiks, nāks padoms; nav jau tik steidzīgi, nav viņam viss jāizlemj šodien vai rīt, un pagaidām viņš varēja Lisijai to arī nestāstīt.

Ar īsu, spēju grūdienu viņš atbīdīja glāzi un piecēlās.

Dodoties garām letei, krodzinieks viņu sveicināja, izslējis roku:

— Heil Hitler!

Fromeijers viegli satrūkās. Tad arī viņš pacēla roku, taču nebija saprotams, vai viņš atbild krodziniekam tādā pašā veidā, kā tas viņu bija sveicinājis, vai grasījies piešaut roku pie cepures naga.

2

Lisija apstājās.

Sainītis, ko viņa bija nolikusi bērna ratiņu kājgalī, bija aizslīdējis uz priekšu un spiedās virsū zēnam; tas sāka skaļi raudāt.

Bija sestdiena. Kā ikvienu sestdienu, ari todien Lisija bija apgādājusi svētdienas cepetim, ko Fro-meijeri vēl joprojām gatavoja (kaut gan īstenībā tikai aizstāja to, it kā atcerēdamies labākus laikus), no pilsētas lētās gaļas pārdotavas divas mārciņas gaļas.

Tā bija nenosakāmu dzīvnieku gaļa, un to drīkstēja pārdot vienīgi vārītu, taču tā maksāja tikai pusi no tā, ko prasīja miesnieks par «priekšga-balu, otro šķiru», un, ja prata pagatavot, nemaz nebija manāms, ka gaļa viltotajam zaķim vai kotletēm pirkta lētās gaļas pārdotavā. Iepirkšanās gan prasīja gandrīz vai visu sestdienu. Pusotras stundas pagāja ceļā uz kautuvi; tikpat' ilgi, bieži pat vēl ilgāk, bija jānostāv pārdotavā rindā; un divas stundas aizritēja atceļā. Pēc tam Lisija jutās pārāk nogurusi, lai uzsāktu kādu citu darbu.

Nē, gluži tik lēti, kā šķita, pie svētdienas cepeša nevarēja tikt, — taču, kas gan bija lēts, kas gan bija viegli un bez pūlēm iegūstams, kopš jādzīvo no bezdarbnieku pabalsta? Jebkuru lētāku pārtikas produktu meklēšana, jebkurš mēģinājums atrast kādu palīgdarbu, ikviens gājiens uz Sociālās apgādes nodaļu pēc papildu pabalsta, ikviena diedelēšana un lūgšanās sīktirgotājam, lai turpina dot uz parāda, jebkura iepirkšanās ieilga, izvērtās par mocībām.

Lisija bija nolikusi sainīti īstajā vietā un nomierinājusi zēnu; viņa jau grasījās turpināt ceļu, te viņas skatiens apstājās pie garas, šauras plakāta strēmeles, kas stiepās šķērsām pāri kāda skatloga rūtij.

«Kurpes par pusvelti! Plaša vēriena izpārdošana par dempinga cenām! Izpārdodam visus krājumus!»

Lisija piegāja pie skatloga.

Kurpes izskatījās kārdinošas, un arī cena vilināja. Varbūt ieiet, nopirkt kādu pāri?

Kurpes, kuras viņa bija uzvilkusi — viņas svētdienas kurpes, drīz vairs neatšķirsies no ikdienas apaviem, un tās gandrīz vairs nebija vērts pazolēt, tik izvalkāta un sadilusi bija virsāda.

Viņa aplūkoja kurpju pāri pašā priekšā aiz rūts. Tās bija brūnas zamšādas sporta kurpes ar zemiem papēžiem un apaļām kapēm, stingras, tomēr glītas; tām bija tieši tāds fasons, kāds Lisijai patika. Kurpes bija dārgākas, taču ari skaistākas par visām pārējām un droši vien arī izturīgākas. Tāda zamšāda tik drīz nenolietojas, ja to pareizi kopj.

Lisijai bija jāpasmaida, pieķerot sevi pie domām, ka rīkotos vispareizāk, nopirkdama tieši šīs kurpes; tās nu reiz bija visskaistākās un viņai izskatītos it īpaši labi. Uz viņas kājām vēl aizvien bija vērts paraudzīties. Vēl aizvien?

Smaids apdzisa. Nu viņa pavērās spogulī, kas atdalīja skatlogu no veikala. Pirmajā mirklī viņas seja šķita vēl tāda pati kā senāk: gan acis un mati, gan -vaigu līnijas un lūpu veidojums; droši vien neviens cits nemana, ka mati kļuvuši mazliet strupāki, lūpas bālākas. Taču doma vien, ka viss vēl ir tāpat kā senāk, ka šis vēl jāapzinās ar bailēm, ka varbūt jau rīt matos būs ievijušies pelēki un balti pavedieni, lūpas zaudē-jusas sārtumu, viss sājā pazīstamajā sejā pārmainījies, piepeši lika Lisijai izjust dziļas sāpes, gandrīz tādas pašas kā toreiz skolā, kad pirmo reizi līdz apziņai bija nonākusi doma, ka arī viņai reiz jāmirst.

Daudz netrūka, un viņa būtu sākusi raudāt, nevaldāmi raudāt šī spoguļa priekšā, kas viņai draudēja ar vecumu, ar noziedēšanas sākumu, ar pirmajām neglītuma iezīmēm. Taču piepeši sāpes pārvērtās dusmās. Viņa sajuta spēju naidu pret to pretīgo pasauli, kas vēlējās cilvēkam ilgi pirms laika laupīt spēkus, jā'unību, svaigumu, jebkuru prieku un ikvienu laimes iespēju.

Pēkšņi Lisija atrāvās no skatloga, no attēla spogulī, kurā vēl nekas un tomēr jau viss bija jaušams.

Viņa turpināja ceļu. Taču iepriekšējās domas viņu neatstāja, mudināja paātrināt soli, vērta viņas lūpas gaužām šauras un stingras.

Straujās kustības acīm redzami sagādāja bērnam prieku. Viņš jautri smēja un sita ar rociņām pa segu. Lisijas lūpas atmaiga un pavērās. Arī viņa atkal smaidīja.

Ļaužu pūlis, pēkšņi izplūzdams pa kādiem ar neīstiem dzeguļiem rotāta īres nama vārtiem, aizsprostoja Lisijai ceļu, iztraucēja viņu domās.

Troksnis. Aurošana. Niknu balsu jūklis. Gaisā izslietas dūres. Augstu pacelts spieķis.

Kas tur notiek?

Spalgs, skāņš svilpiens pāršķēla troksni. Lisija ieraudzīja, ka cilvēki netālu no viņas izklīst. Viņa redzēja, ka policisti paceltiem gumijas stekiem dzenas pakaļ bēgošajiem. Lisija nekādi nespēja aptvert, kas tur notiek.

Liela auguma policists ar sārtu, izvaikstītu seju zem nošķiebtās ķiveres skrēja viņai pretī, saukdams: «Pazūdiet! Pazūdiet no šejienes! Veiklāk! Veiklāk!»

Vienīgi tad, kad policists atvēzējās sitienam, Lisija aptvēra, ka viņa vārdi bijuši domāti viņai. Viņa grasījās kliegt, taču nedabūja pār lūpām ne skaņas. Tikai izpleta rokas pār bērna ratiņiem.

Kliedziens: «Palīgā! Viņi sit nost bērnus!» — atrāva policistu kā aiz auklas atpakaļ. Mirkli viņš stāvēja kā sastindzis un blenza Lisijā; tad pagriezās sānis un devās pakaļ dažiem jaunekļiem, kuri aurodami joņoja prom.

No dzeguļiem rotātā nama izbrauca mēbelēm un mājturības priekšmetiem pielādēta kravas mašīna. Uz ielas braucamās daļas tā apstājās cieši aiz kādas policijas dežūrmašīnas, ko Lisija iepriekš nemaz nebija pamanījusi. Dežūrmašīnā uz pirmā sola uniformās tērptu cilvēku vidū sēdēja kāds vīrietis, sieviete un trīs bērni. Vai tie būtu arestēti?

Lisija, joprojām palikdama turpat, kur bija apstājusies, iznirstot ļaužu pūlim, raudzījās pēc kāda, kam pajautāt. Garām gāja kāds zēns.

— Vai tu nezini, kas te notiek?

— Tie viņus izmeta ārā ... jau otru reizi! — zēns paskaidroja.

Jauns trauksmes signāls aizbiedēja zēnu. No

visām pusēm steidzās atpakaļ izklīdušie policisti. Kāds virsnieks viņus sadalīja divās grupās; viena devās atpakaļ vārtos, otra — uz dežūrmašīnu. Drīz pēc tam abas automašīnas aizbrauca.

Pa vārtiem iznāca kāds pāris — sieviete ar priekšautu, mājas kurpēs un vīrietis melnā apģērbā ar stāvu apkakli un stingru platmali galvā. Viņi palika stāvot netālu no Lisijas un ar skatienu pavadīja automašīnas. Sieviete sāka runāt. Viņa, acīm redzot, turpināja pārtraukto sarunas pavedienu. Bēra vārdus ātri un trauksmaini.

— Kā tad tā, mans vīrs sacīja, kas tā par ķē-pāšanos ar īres maksu; es par to nevaru namsaimniekam atbildēt; šmitke jāizliek, viņš sacīja. Bet kā rīkojas šis tips? Atgriež gāzes krānu. Vienīgi lai mūs intriģētu. Lai cilvēki namā runātu, ka mēs viņu iedzinuši nāvē! Tie viņu tik tikko vēl paspējuši izglābt. Pēc tam viņš saņēma papildu pabalstu un samaksāja īri, un mums viņš bija jāatstāj dzīvoklī. Bet pavasarī ķēpošanās sākās no jauna; nesamaksā īri marta, nesamaksā aprīlī. Tad mans vīrs sacīja; bet nu gan reiz pietiek, nu gan viņš jāizmet ārā! Sacīsim, lai viņu izliek. Tiklīdz viņš laimīgā kārtā izlikts pagalmā, sarodas bezdarbnieki un sanes visas grabažas atkal atpakaļ dzīvoklī!... Nu, bet tagad ir cauri uz visiem laikiem. Smitke laikam bija iedomājies, ka spēs mūs nobiedēt ar pašnāvību, īrnieku padomi vai kaut kā citādi. Nē, mans mīļais, tādas lietas vairs nenotiek. Pagaidām te vēl ir teikšana namsaimniekam un pārvaldniekam... Lai no šā gadījuma mācās visi dārza mājiņu iemītnieki! Vai man nav taisnība, doktora kungs?

Vīrietis melnajā uzvalkā moži pamāja ar galvu.

—7 Un kā vēl, Cīslaka kundze! Gluži manas do-, mas. Tauta atkal reiz japiespiež pakļauties disciplīnai. Citādi nav iespējams. Lūk, vai redzat? — Viņš norādīja uz otru ielas pusi, kur atkal no jauna pulcējās izklīdināto pulks. — Tur jau viņi atkal ir! Vēl nepietiek ar nupat pieredzēto. Es aizvien saku: pārāk maigi izturas pret šo sugu. Viņus vajadzētu savākt reiz par visām reizēm; iztrenkāt tā, lai spalvas put! Tie taču visi ir sarkanie. Nekā cita tie nav pelnījuši. Lūk!

No ielas viņas puses atskanēja sauciens korī:

— Vispirms maize, pēc tam īre! Nost bada valdību!

No pavārtes iznāca policisti un nokabināja gumijas stekus.

Vīrietis steidzīgi pacēla platmali.

— Man tagad jāiet, Cīslaka kundze, uz redzēšanos! Cerēsim, ka nu beidzot tvers vērsi aiz ragiem. Tie jau kļuvuši pārlieku uzpūtīgi.

Viņš steidzīgi attālinājās.

— Neraizējieties, doktora kungs, par tiem tiks padomāts! — durvju sardze nosauca viņam nopakaļ.

Policisti sāka virzīties uz priekšu, sākumā lēni, taču pēc tam svilpes signāls, kam cilvēku pulks ielas viņā pusē atbildēja ar kliedzieniem un svilpieniem, pasteidzināja viņu tempu.

Garām skrienot, kāds no zilajiem uzsauca Li-sijai un durvju sardzei;

— Neapstājieties! Turpiniet savu ceļu!

Sieviete viņam atburkšķēja:

— Labi, labi, parūpējieties labāk par tiem tur!

Viņa pievērsās Lisijai:

— Vai tad nav tiesa, tie kļūst pārāk uzpūtīgi; beidzot reiz par tiem jāpadomā!

Viņa pamirkšķināja Lisijai, gaidīdama piekrišanu. Lisija paveras viņai dziļi acīs un sacīja:

— Jūs kļūstat parak uzpūtigi! Par jums jāpadomā! Un kā vēl!

Sieviete uz mirkli sastinga, pēc tam sāka pen-tērēt:

— Policista kungs! Policista kungs. Te arī ir viena no tiem ...

Taču neviens policists vairāk nebija tuvumā. Otrā ielas pusē viņa ieraudzīja vairs tikai pēdējās ķiveres, kas nozuda aiz stūra pakaļ bēgošajiem.

Lisija devās prom. Viņa nikni stūma sev pa priekšu bērna ratiņus, it kā vēlēdamās sabraukt visus šķēršļus un nepatikšanas, visu. šo pretīgo pasauli.

3

Kad Lisija attēloja Fromeijeram to, ko atceļā bija pieredzējusi, viņš nolika nazi un dakšiņu sānis un jutās priecīgi pārsteigts. Lūk, viņa pati sāk runāt par to, ka tā vairs nevar turpināties, ka visam jākļūst citādi, ka kaut kam jānotiek!

Līdz šim viņš Lisijai nekā nebija slāslījis — ne par pirmo nejaušo sastapšanos ar Kacmīrciku, ne arī par divām turpmākajām tikšanās reizēm. Viņš zināja — Lisija necieš nacistus; viņaprāt, tur vainojama «Dzirnavnieku ielas» pagātne, tā viņam nepatika, un vislabāk viņš to nemaz nepieminēja. Lūk, gan tādēļ viņš bija noklusējis par sarunām ar Kacmīrciku, gan arī tādēļ, ka viņi ar Lisiju pēdējā laikā vispār reti sarunājās (Par ko lai viņi runātos? Sarunas viņus vienīgi atsvešināja, jo nekā cita nebija, ko sacīt, ne ko klausīties kā tikai nepatīkamas lietas!), un arī vēl tādēļ, ka viņš gaidīja labu izdevību, lai iepazīstinātu Lisiju ar saviem jaunajiem nodomiem. Nu tāda izdevība radusies. Tik lieliska izdevība, kādu viņš nekad nebija cerējis sagaidīt; Lisija . taču acīm redzami bija uz tāda paša ceļa kā viņš! Te pēkšņi viņa pasacīja to pašu, ko jau bija pateikusi Cīslaka kundzei: ka nevis par sarkanajiem esot jāpadomā, bet gan par tiem pārējiem; un viņa pasacīja vēl vairāk: vienīgi demonstrantiem esot taisnība — un ne tikai šajā gadījumā vien un ka būtu labi, ja tie ieviestu kārtību.

Pirmajā mirklī Fromeijers aiz pārsteiguma apjuka — viņa taču bija runājusi neapšaubāmi priecīgā balsī. Bet pēc brīža viņš teica:

— Vai tu domā, ka viņi būs tie, kas ieviesīs kārtību? Tad gan jāsmejas! Viņi visi taču ir komunisti. Nevis kārtību viņi vēlas, bet nekārtību. Sagraut viņi vēlas, nevis uzcelt! Citādi nemaz nevar būt, jo aiz viņiem slēpjas žīdi, un, kur ir žīdi, tur iespējama vienīgi šķelšanās un haoss. Ja notiktu tā, kā vēlas komunisti, visi

kļūtu vienādi. Visi tiktu sabāzti vienā maisā! Visu sabiedriskotu!... Nē, nē, pārmaiņām, protams, jānotiek, tā kā pašreiz turpināties nevar: valda bezdarbs, un cilvēkus izliek no dzīvokļiem ... Bet to novērst varētu viens vienīgs cilvēks — vadonis, kurš ar dzelzs roku ieviestu kārtību, aizmēžot visu, kas saindē tautu un tai kaitē, — proti, marksismu un liberālismu — un nodibinot jaunu valsti, kur ikvienam tautietim nodrošināts darbs un pašcieņa!

Viņš bija pielēcis kājās un lieliem sojieni skraidīja šurp un turp pa istabu starp abiem skapjiem — starp drēbju un virtuves skapi, kas pārdalīja telpu «virtuvē» un «guļamistabā».

Viņš runāja un runāja.

«Vai tas ir Fredijs!» Lisija domāja, viņu vērodama. «Šķiet, viņā iemājojis kāds svešinieks un runā ar viņa muti!» Lisijai sāka nākt smiekli. Gan pašai par savām domām, gan arī par to, ka vīrs viņu pēkšņi uzrunā par Līzbeti; tā visu laiku viņu bija uzrunājuši vienīgi vecāki (viņam tas arvien bija šķitis šausmīgi).

Fromeijers apklusa, pēc tam nīgri iejautājās:

— Kas tur smieklīgs? Par ko tu smejies?

Viņa kļuva nopietna.

— Par to, kā tu spried! Kā īsts nacists!

Tas bija vārds vietā. Labāk viņa Fredijam vairs nebūtu varējusi izpalīdzēt! Viņš ievilka elpu.

— Un kas tad par to?

Viņš domāja, ka Lisija pielēks kājās, saskaitīsies, nekavējoties kaut ko atbildēs, bet viņa klusēja. Tas viņu mazliet apmulsināja, un, lai slēptu apjukumu, viņš nošņāca skaļāk, nekā bija gribējis.

— Un vispār tas ir pārmetums nevietā: spriež kā nacists. It īpaši man. Lai tev būtu skaidrs: es pievienošos nacistiem!

Viņš atkal gaidīja, ka viņa kaut ko atbildēs, bet arī šoreiz Lisija klusēja. Tad viņš paņēma no pakaramā cepuri un devās prom.

Brīdi viņa sēdēja ar klēpī saliktām rokām, mazliet piešķiebtu galvu, it kā ieklausīdamās tālā, klusā skaņā; viņa domāja, ka tādā brīdī būtu labi, pat nepieciešami parunāties ar kādu, kas labi izprot pašreizējos notikumus. Vislabāk tam noderētu Tonija un Maksis Frankes.

ASTOTĀ NODAĻA

I

Lai kā Lisija pūlējās risināt sarunas pavedienu ar Toniju Franki, tā atkal un atkal pārtrūka. Senā tuvība negribēja atjaunoties. Ledus nekusa.

Vispārējā situācija, kādā Lisija atradās, viņai atgādināja to stāvokli, kā viņa te sēdēja: kājas krampjaini pārmetusi vienu pāri otrai, lai atstātu nepiespiestības iespaidu, tāpēc tās sāpēja, skausts un mugura bija kļuvuši stīvi, nekustīgi, kvernot uz krēsla maliņas, rokas sajutās pilnīgi liekas, nerazdamas sev vietu, ar vārdu sakot, — viņa bija «sastingusi».

Lisija uzelpoja, kad kaimiņiene, vēlēdamās aizņemties gludekli, izaicināja Toniju ārā. Tikai tad Lisija iekārtojās uz krēsla ērti. Tikai tad viņa ieraudzīja ap sevi priekšmetus.

Viņa pavērās apkārt. No ārpuses dārza mājiņa bija atstājusi ne visai koptu iespaidu, bet istabā bija mājīgi, stipri mājīgāk nekā mēbeļu noliktavā, kādā tobrīd mājoja Fromeijeri; te bija tik mājīgi, ka Lisija atcerējās savu pirmo dzīvokli Baltās Pilsētas jaunajā namā, galvenokārt virtuvi. Virtuvi, kas bija atgādinājusi īstu dzīvojamo istabu.

Te gan bija vienīgi neliels, primitīvi iekārtots nodalījums virtuvei, taču tajā atradās viss nepieciešamais: gan pavards un mazgājamais toveris, gan galdiņš un virtuves skapītis.

Nekrāsots lēta koka skapītis, taču kārtīgi pārklāts ar pernicu, tāpat polstētais sols un plaukts, uz kura bija novietots radiouztvērējs, un arī pats radiouztvērējs — sarežģīta ierīce, kas sastāvēja no kniedēm, tinuma spolēm un kvēlspuldzītēm, droši vien bija paša Makša darbs.

Turpretī platās, zemās gultas ar izgreznotajiem galiem atsauca atmiņā labākus laikus, un arī šūpuļgrozs, bez šaubām, bija iegādāts, kad vēl bija iespējams iesist kādu grasi naudas. Grā-matplauktiņš pie loga Lisijai šķita pazīstams. Vai tikai tas nebija par vienu plauktu paaugstināts un grāmatām bagātīgāk piekrauts Makša vecais grāmatplaukts, ko viņš lepni viņai un To-nijai bija rādījis sava vecpuiša dzīvokļa mazajā jumtistabiņā, pa kuru bija jāstaigā uzmanīgi kā kramplauzim, jo kāpnes tik briesmīgi čīkstēja? Un vai tur, pašā apakšā pa labi, apbružāto, sarkanbrūno sējumu rindā neatradās Bebeļa raksti par sie'viešu jautājumu, kurus Maksis Tonijai un viņai bija iedevis, nē, pat uzspiedis izlasīt, kad tās viņu apciemoja pirmo reizi.

Lisija piecēlās, lai paskatītos, vai grāmata, kas atradās viņas acu priekšā, patiesi bija «Sieviete un sociālisms». Pēkšņi viņai aiz muguras kāds vēra durvis. Lisija apsviedās apkārt. Uz sliekšņa stāvēja Maksis. Nomācošā neveiklības sajūta, kas Lisiju visu laiku te bija mocījusi, izgaisdama tikai pēc tam, kad Tonija atstaja istabu, parņema viņu no jauna vēl spēcīgāk nekā iepriekš.

Viņa karsti vēlējās palikt viena, vēlējās, lai viņai nebūtu jāsastop Maksis un Maksim viņa, lai nebūtu ar Maksi jārunā. Viņa vēlējās, kaut viņas te nebūtu vai arī nebūtu Makša, lai viņi atrastos viens no otra tālu, tālu. Taču viņš jau bija ienācis istabā.

Kaut jel te vismaz būtu Tonija! Līdz šim viņas gan bija sēdējušas viena otrai pretī stingas un saltas, taču viņām visnotaļ bija bijis par ko runāt vai arī viņas varēja izlikties, it kā vienai vēl būtu otrai kas sakāms: ja ne pašām par sevi, tad vismaz par bērniem. Bet kas viņai sakāms Maksim un kas Maksim viņai? Lisija jau sajuta atturīgo klusumu, kas iestāsies pēc pirmajiem sasveicināšanās vārdiem.

Kādēļ gan viņa bija devusies šurp? Viņai taču bija jāzin, ka pēc tik ilgas un nopietnas šķiršanās satikšanās nevarēja būt citāda kā vien vēsa, svešatnības un atturība^ apdvesta. Kā gan viņa bija varējusi iedomāties, ka vienīgi jāatnāk un viss būs tāpat kā senāk un ka pie Tonijas un Makša viņa atradīs to, ko nespēja atrast mājās, bet kas viņai tomēr bija nepieciešams un ko viņa meklēja: uzmundrinājumu, padomu, sirsnību un draudzīgu pamācību.

Vienlaikus Lisija jau sniedza Maksim pretī roku un uzsmaidīja, turklāt sajuzdama, cik neveikls tomēr iznāk smaids un arī kustības. Viņa nosarka un sāka steidzīgi runāt, nedomādama, ko saka:

— Labdien, Maksi! Tev brīnums par tādu ciemiņu, vai ne? Bet man tieši šajā pusē iegadījās darīšanas, un es nodomāju: jāpalūkojas taču reiz, kā Frankes dzīvo, neesi viņus satikusi veselu mūžību! Vai tad, starp citu, nevarējāt arī reiz mani apciemot, galu galā no Reinikendorfas līdz Sēn-holcai ir tikpat tālu, cik no Šēnholcas līdz Reini-kendorfai, bet, ja nu viņi kļuvuši tik iedomīgi un gaida, lai aizsūta ielūgumu vai ierodas vizītē, labi, lūdzu, man nav nekas pretī, es neesmu tāda, es mierīgi ierodos.

Viņa runāja steidzīgi un bez pārtraukuma. Maksis klausījās. Te nu viņš stāvēja, aizvien vēl tas pats garais, kalsnais, it kā pārāk strauji izstīdzējušais skolas zēns. Te viņš stāvēja sajukumiem, izspūrušiem, pavisam gaišiem matiem, ap acīm un muti tā pati miegainā neizpratnes izteiksme, kas gandrīz ikvienam, kas viņu nepazina, lika domāt, ka viņš pat neprot izskaitīt līdz trīs. Te nu viņš stāvēja briesmīgi nopietnu sejū, pat ne aci nepamirkšķinādams, un klusībā droši vien uzjautrinājās par Lisijas izmisīgo runīgumu; noteikti uzjautrinājās, Lisija taču viņu pazina!

Par to iedomājoties, viņa pēkšņi apklusa.

Viņš mierīgi iebāza rokas plato bikšu kabatās; tās bija tik vaļīgas un noļukušas, ka šķita, jebkuru mirkli nokritīs, tad, pamirkšķinājis Lisijai ar aci, it kā beigdams garu runu, sacīja:

— Nu, labi ...

Sājā mirklī Lisija manīja, ka nepatīkamā sajūta, kas viņu tā bija nomākusi, izgaist, jā, viņai pat šķiia, ka nekādas nepatīkamas sajūtas, nekādas šķiršanās, nekādas atsvešināšanās nav bijis.

Un pats par sevi saprotams likās tas, ka Maksis nekavējoties sāk runāt par jautājumiem, kas viņu tieši šajā brīdī nodarbina, gluži tā, it kā viņi pēdējo reizi būtu tikušies nevis pirms daudziem mēnešiem, bet vēl tikai iepriekšējā dienā.

2

Maksis pazina Lisiju tikpat ilgi kā Toniju. Ar abām meitenēm, kuras bija sadraudzējušās jau bērnībā, spēlējot slēpšanos un akmentiņu rotaļu, kopā ejot uz skolu un mācībā, kopā izbaudot pirmās slepenās izpriecas un patstāvīgos svētdienas izbraukumus, viņš bija iepazinies vienā un taja pašā reizē. Viņa smailīte ar pašbūvēto motoru ārpusē pie borta bija sadūrusies ar īrēto laivu, kurā meitenes braukāja pa Tegelezeru, un sasvērusi to slīpi. Laiva apgāzās un meitenes ievēlās ūdenī. Maksis viņas izvilka no ezera. Tajā pašā reizē viņš iemīlējās Tonijā. Varbūt arī Lisijā. Laikam gan noteikti abās, jo sākumā viņš pievērsa abām vienādu uzmanību un tikai pēc kāda laika izšķīrās par Toniju, lēnāko un, kā viņam šķita, — pastāvīgāko. Taču ari pēc tam, kad bija nolēmis apprecēt Toniju, viņš palika labos draugos ar Lisiju.

Kad meitenes iepazinās ar Maksi, viņš atkal reiz bija mainījis darba vietu un arodu.

Atkal reiz — Maksim neko nenozīmēja. Viņš bija izmācījies par mašīnu un instrumentu atslēdznieku, bet, kā pats atzinās, bija jau paspējis «apsildīt degunu» visādos amatos.

Viņš bija strādājis par mācekli pie lauku amatmeistariem un par montāžas atslēdznieku pie Rehlinga un Krupa. Vasarā viņš bija strādājis par mašīnistu Mēklenburgas lielsaimniecībās, bet ziemā par apgaismotāju kāda Pomerānijas nostūra teātrī. Viņš bija gan kurinātājs uz veca šprē upes tvaikoņa, gan celtņa vadītājs Ham-burgā pie Bloma un Fosa.

Maksis bija iepazinis labu daļu pasaules. Kā montētājs viņš bija pabijis Francijā un Beļģijā un kā velmētājs nokļuvis līdz pat Atēnām.

Vēlāk viņā bija strādājis Berlīnē gan pie Berg-maņa, gan AEG\ taču kā no vienas, tā otras vietas pēc neilga laika atlaists. Uzņēmuma rekonstrukcijas dēļ, ja ticētu atlaišanas dokumentiem, bet par «mutes palaišanu», ja pajautāja Maksim pašam.

Dabūt darbu kādā lielākā metālapstrādes rūpnīcā pēc tam nebija ko domāt, vismaz Berlīnē ne. Viņš varēja būt priecīgs, ka iekļuva kādā automobiļu remontdarbnīcā, īstā graustā. Tās īpašnieku bija paralizējusi trieka, un viņš atstāja Maksa ziņā uzņēmuma darbu un vadību. Maksis kļuva par darba darītāju un vadītāju vienā personā.

Stājoties darbā, viņš domāja, ka strādās tur tikai dažas nedēļas. Viņš gatavojās atstāt Ber- [6] [7]

ĪGI

līni. Darbs, kas viņam bija pagadījies uz laiku, likās gluži pieņemams. Tāpēc vēlāk viņš nolēma palikt turpat, palikt Berlīnē un arī graustā. Sākās krīze, un šķita, ka vispratīgāk turēties pie tā, kas ir. Turklāt izrādījās, ka darbs remontdarbnīcā patiesībā ir tieši Makša gaumē; viņam nebija jāmokās ne ar meistariem, ne ar uzraudzītājiem, viņš varēja netraucēti apmierināt savas amatiera tieksmes. Beidzot viņu pārliecināja te palikt arī vēl kaut kas cits: Tonija gaidīja bērnu.

Bija pienācis laiks, tā viņš sev apgalvoja, izbeigt čigāna dzīves veidu.

Viņš to izbeidza, apmetās uz pastāvīgu dzīvi. Taču tādē| viņš «neapvēlās» un nekļuva rāms.

Cik vien viņš spēja atcerēties, tas, ko strādnieki mēdza dēvēt par «kustību», joti gudri izprazdami tās dziļāko jēgu, bija allaž bijusi viņa dzīves sastāvdaļa. Jau tēvs un vectēvs bija piederējuši pie sarkanajiem. Viņiem, Frankes ģimenei, bija savas tradīcijas, un tie, kas bija šīs ģimenes locekļi, kā saka, paši no sevis iesaistījās kustībā. Taču ne tādēļ vien viņš piederēja pie sarkanajiem. Arī ne tādēļ, ka tēvi sacēlās pret veco pasauli un ilgojās pēc kādas citas — jaunas pasaules. Maksis bija rūpīgi izlasījis grāmatas un brošūras, kas atradās viņa grāmatplauktā. Viņam bija skaidrs, ka nederīgajā iekārtā, kura jāgāž un jāaizvieto ar jaunu, visa ļaunuma sakne ir kapitālisms un, lai radītu labāku iekārtu, jālikvidē peļņas saimniecība, un ražošanas līdzekļiem jāpāriet sabiedrības īpašumā. Un viņš labi zinaja, ka nekas netiks dāvināts, bet par visu būs jācīnās.

— Tāpat kā Krievijā, — viņš sacīja, ja izraisījās tāda saruna, — un vajadzības gadījumā ar zobiem un nagiem, — vai sapratāt? Tāpēc, ka brīvprātīgi tie otri neko neatdos. Tas ir skaidrs kā diena!

Maksis zināja, ko vēlas. Bet arī viņa meitenei tas bija jāzina.

Ne tādēļ vien, ka tā bija viņa meitene — kā viņš paskaidroja Lisijai, kas viņu reiz nosauca par tirānu tādēļ, ka viņš negribēja atļaut Tonijai kavēt strādnieku marksisma skolā vakara kursus, — nē, ne tādēļ, bet gan tādēļ, ka ikvienam proletārietim esot jāizprot aktuālie jautājumi un jāzin, ko īsti vēlas.

— Citādi tam novilks ādu pār acīm, saprati? Jau Markss sacījis, ka vienīgi pašu spēkiem strādnieku šķira spēs sevi atbrīvot!

Maksis deva Tonijai grāmatas un laikrakstus un sekoja, lai viņa tos arī izlasītu. Viņš ņēma Toniju līdzi uz lielajām sanāksmēm Sporta pilī un uz paplašinātajiem šūniņu vakariem Engelhartes krogā Epenšteina laukumā. Viņa kopā ar Maksi apmeklēja strāuuieku sporta apvienības «Egle» sarīkojumus un iestājās brīvdomātājos.

Arī Lisiju aicināja līdzi uz Sporta pili un «Egli», deva viņai lasīt «Sarkano Karogu» un «Politisko zināšanu pamatus», un tikai īpaši sagadījušies apstākļi bija par iemeslu, kāpēc Lisija pamazām no viņiem atsvešinājās.

Vispirms jau tālab, ka Lisija no Vedingas tirdzniecības nama meitenes kļuva par kasieres jaunkundzi «Kvikā». Kad Maksis pēc viņas pirmās darba dienas Joahimsfālera ielā pusjoko-dams, pusnopietni vakarā apjautājās, vai Lisija, kļuvusi par «smalku dāmu», turpmāk jel maz ar viņu apsveicināšoties, Lisija viņu izsmēja. Maksis esot dumiķis, viņa vienmēr un visur palikšot tāda pati! Taču, ja arī kase un Kūrfirstendamms, biezāka algas aploksne un saskare ar desmit-feniņu cigarešu pircējiem Lisijas būtību īstenībā neizmainīja — viss jaunais tomēr ietekmēja viņas paradumus un izturēšanos. Un, ja arī mazās dēkas, kādās viņa ielaidās, flirtēšana ar kadru nodaļas priekšniekiem un nedēļu nogaļu izbraukumi ar pielūdzējiem, kuriem piederēja patafoni vai pat mazlitrāžas automašīnas, Lisiju nesamaitāja, tad tomēr aizņēma tik daudz viņas brīvā laika, ka senākajiem draugiem tā atlika maz.

Tonijai savukārt, kopš bija piedzimis bērns, radās īpašas intereses, īpašas rūpes, it sevišķi, kamēr viņa vairs nestrādāja tirdzniecības namā un bija jāraugās, kā līdzsvarot sarukušos ie'nākumus ar pieaugošajiem izdevumiem. Un arī Maksis vairāk nodevās citām domām un mazāk uzmanības pievērsa aizvien vairāk un vairāk izirstošajai draudzībai.

Viņš palika bez darba.

Tas notika tā: jau kopš vesela gada, kad vien bija iespējams, viņš izmantoja remontā esošās automašīnas neatļautiem braucieniem. Te viņš

naktī nogādāja uz provinci aizliegtu skrejlapu saiņus, te svētdienās izveda kādu aģitbrigādi uz lauku ciemiem. Nekad viņam tādēj nebija gadījušās nepatikšanas, jo ne priekšniekam, ne arī kādam no kravas mašīnu īpašniekiem nebija ne jausmas par tādiem braucieniem. Taču reiz tomēr izgāja greizi. Maksi kādā vakarā ceļā no Landjēgernes apturēja, jo nebija kārtībā prožektori un spuldzes mirkšķinājās; kāds no landjē-gerniešiem bez īpaša nolūka pacēla brezentu un atklāja, ka Maksim mašīnā atrodas aizliegti laikraksti. Mašīnu konfiscēja, un Maksis nokļuva izmeklēšanas cietumā. Viņš gan tika cauri vienīgi ar zilu aci; tiesas process netika ievadīts, bet, kad pēc trim nedēļām viņu atbrīvoja, viņa vietā darbā jau sen bija pieņemts cits. Viņš gan drīz vien atrada citu nodarbošanos — kādā nelielā kinoteātrī, un tas, kā viņš pie šās vietas tika, atgādināja filmu: kāda greizsirdīga mīļākā bija aplējusi kinomehāniķi ar sālsskābi, un, tā kā steigā nebija iespējams .atrast citu mehāniķi, tad devās pie Makša, kas savu pienākumu veica tik labi, ka tika pieņemts par smagi sakropļotā pēcteci. Taču pēc dažiem mēnešiem kinoteātris bankrotēja un Maksis vairs citu darbu neatrada.

Toreiz Frankes pārcēlās uz dzīvi Veidmanslus-tes dārza mājiņā, ko viņiem bija atstājis mantojumā kāds Makša bijušais kara biedrs. Dārza mājiņa jau ilgu laiku nebija apdzīvota un vairāk izskatījās pēc pussagruvuša darba rīku šķūnīša nekā pēc cilvēku mitekļa. Taču divu mēnešu laikā Maksis to bija pārbūvējis par īstu apdzīvojamu dārza mājiņu; visus caurumus jumtā un sienās glīti aizlāpījis, sabojātās durvis un logus salabojis, iebūvējis nodalījumu virtuvei, iekārtojis mājīgo stūrīti, satrupējušās grīdas apmainījis pret jaunām un pat iztapsējis sienas.

Pēc tam viņš izravēja nezāles un nolasīja akmeņus no dārza stūrīša pie mājiņas, uzraka divas dārzeņu dobes, izgatavoja no kastu dēļiem trušu būdiņas un saveda kārtībā aizsērējušo ūdens sūkni. /

Ūdens sūkņa iztīrīšana atnesa labumu ne vien Maksim, bet arī visai Treienfeldes dārza mājiņu kolonijai. Savedis kārtībā ūdens sūkni, Maksis ķērās pie panīkušās kolonijas turpmākajiem labiekārtošanas pasākumiem. Tika uzpurināta no miega kolonistu apvienības komiteja, kuras darbība bija aprobežojusies ar dažu sēžu noturēšanu, vienu gada sapulci un ražas svētku sarīkošanu; pie paziņojumu plāksnes parādījās lapiņas, kuras dēvēja par sienas avīzēm un kurās iztirzāja Treienfeldei svarīgus jautājumus; kopīgiem spēkiem tika ieviesta kārtība apgaismošanā, kas ilgu laiku bija kolonijas sāpju bērns, un tad ar streika, sapulču un demonstrāciju palīdzību, par ko rakstīja visi laikraksti, maģistrāts tika piespiests parūpēties par regulāru atkritumu aizvākšanu.

Un, tāpat kā iepriekš, Maksis ierosināja daudzus citus turpmākos pasākumus, aizvien no jauna ieteicot dažādus priekšlikumus. Bet viņš neiestiga «kolonijas politikā», kā pats bija nosaucis savu darbošanos ar Treienfeldes kolonijas jautājumiem. Viņš darbojās Reinikendorfas Austrumu kvartāla bezdarbnieku komitejā; apmeklēja ikvienu sapulci Sporta pilī un ikvienu šūniņas vakaru; viņa netrūka nevienā sava iecirkņa demonstrācijā, nevienā skrejlapu sadales reizē, nevienā sanāksmē, kur aģitēja lasītājus avīzei «Rotē Fahne», nevienā aģitizbraukumā laukos.

Bezdarbnieku slimību — gaidīšanu, snauduļo-šanu, šaubas, dusmu izvirdumus — viņš nepazina.

Jau ilgāku laiku pirms pārcelšanās uz Veid-manslusti Frankes Lisiju vairs nebija ne redzējuši, ne par viņu ko dzirdējuši. Flirts ar Fro-meijeru bija kļuvis par «nopietnu pazīšanos», un Fromeijers darīja visu, lai atbrīvotu Lisiju no viņas «Dzirnavnieku ielas pagātnes». Sākumā viņa bieži un ar sirdsapziņas pārmetumiem domāja par Toniju un Maksi; viņa pat vainoja sevi par atsvešināšanos. Taču mazpamazām sirdsapziņas pārmetumi aizvien vairāk un vairāk apklusa; viņa sev iegalvoja, ka atsvešināšanās ziņā Frankes vainojami tikpat daudz kā pati. Un beidzot, kad pasaulē ieradās mazais un sākās mājsaimniecības rūpes, viņa par Toniju un Maksi nemaz vairs nedomāja. Viņa tos atcerējās tikai vēlāk, kad Fromeijers pārstāja meklēt darbu, kad bija jāpamet skaistais dzīvoklis, kad dzīve kļuva aizvļen grūtāka un sarežģītāka.

3

Vai viņa varot uzminēt, ko Maksis šodien paveicis? Vai viņa nenojaušot, no kāda pasākuma viņš nupat atgriezies? Nē, to viņa nekad neuzminēšot! Viņš esot bijis dzīvokļa apgādes vidutāja lomā. Kādam slimam bezdarbniekam un viņa sievai grūtniecei, kuri mitinājušies pussagruvušā barakā, kur lietainā laikā virs gultas bijis jāpārstiepj brezents, lai varētu gulēt kaut cik sausā gultā. Kopā ar dažiem biedriem Maksis esot novietojis pāri kaut kur citur. Nevis kaut kādā pagaidu mājoklī — nē, tikko uzbūvēta nama dzīvoklī ar vannu, silto ūdeni, tvaika apkuri, siena iebūvētiem skapjiem un ar linoleju izklātām grīdām, īsi sakot: vislabākajā kungu dzīvoklī.

— Nu, ko tu par to teiksi?

Maksis raudzījās viņā šaurām, piemiegtām acīm ar to pašu miegaini nevainīgo sejas izteiksmi, ko Lisija tik labi pazina un kas viņai piepeši lika atcerēties laikus, kad viņa ik dienas sastapās ar Maksi un Toniju, tos laikus, kuri viņai šķita tikpat skaisti, cik tāli, — tie bija aizgājuši, nogrimuši, izgaisuši pagātnē.

— Lieliski! — Lisija atbildēja uz viņa jautājumu.

Viņa to pasacīja gluži neapzināti, nedomājot, taču tas Maksi netraucēja. Gluži otrādi — viņš uztvēra vārdu, ko viņa izmeta, un turpināja:

— Jā, lieliski, vai ne? Bet atļauj man vispirms tev to sīki pastāstīt!

Lūk, precētais pāris jau visus pēdējos gadus bija pūlējies dabūt dzīvokli un beidzot arī atradis; šķita, ka viss ir labākajā kārtībā, sociālā apgāde apņēmās samaksāt par īri, un tika parakstīti līgumi — taču, tiklīdz iepriekšējais īrnieks bija izkravājies, brīvo dzīvokli aizņēma kāds

atraitnis ar trim bērniem, un precētajam pārim atlika vienīgi noskatīties.

Nelīdzēja nekas. Dzīvokļu pārvalde un policija paskaidroja, ka viņiem nav tiesību iejaukties; lieta nododama civiltiesai, cietušajiem esot jāpanāk lēmums par dzīvokļa atbrīvošanu, tikai pēc tam varēšot izlikt atraitni. Bet namsaimnieks domāja, ka divdesmit vienas markas īres naudas dēļ neesot vērts tiesāties; īstenībā viņam arī bija vienalga, kas mīt dzīvoklī, ja tikai tiek samaksāts. Viņš neko neuzsāka. Precētajam pārim nebija naudas tiesas procesam, turklāt viņi klusībā ticēja, ka atraitnis dzīvokli nav viņiem atņēmis aiz ļauna prāta, bet vienīgi tādēļ, ka pats atradies bezizejas stāvoklī un nav bijis citas iespējas. Kāda jēga vērsties pret nabaga nelaimīgo? Tad jau labāk rīkoties tāpat, kā viņš bija rīkojies.

Sanākuši visi kopā: Maksis, daži biedri un precētais vīrs. Viņi izlūkojuši kādu tikko uzceltu blokmāju, kurā bija pieci brīvi dzīvokļi, un aizsūtījuši divus tajā apkārtnē nepazīstamus solīda izskata vīrus pie nama pārvaldnieka. Tie divi palūguši, lai viņiem parāda dzīvokļus, un apgalvojuši, ka piektais viņiem patīkot. Ja pārvaldnieks atdošot par divdesmit markām, viņi to izīrēšot. Kamēr viņi kaulējušies, cits palūdzis uz mirkli iedot pirmā dzīvokļa atslēgu, lai «vēlreiz to aši aplūkotu». Un, kamēr viņa kolēģi vēl strīdējušies ar pārvaldnieku, viņš nodevis atslēgas bie’driem, kas jau gaidījuši aiz tuvākā ielas stūra ar ratiņiem, kuros atradusies visa laulātā pāra iedzīve.

Tieši tajā brīdī, kad pārvaldnieks paziņojis, ka esot ar mieru izīrēt dzīvokli par piecpadsmit inarkām, ieradies viss pulciņš ar dzīvokļa saņēmēju vidū.

— Tā, pārvaldnieka kungs, tas ir jūsu jaunais īrnieks. Viņš tikko aizņēma dzīvokli divus stāvus zemāk. Viņš neizmantos visu dzīvokli, viņam pietiks ar virtuvi. Sabojāts nekas netiks, par to neraizējieties. Tie, kas dzīvos šajā namā, taču ir visai kārtīgi cilvēki. Un par īres naudu jums arī nav jāraizējas, to samaksās sociālā apgāde!

Pārvaldniekam uznāca nervu lēkme. Viņš grasījās uzlauzt virtuves durvis, aiz kurām bija ieslēgusies jaunā sieva, taču tad kāds pasacīja, lai viņš piesargoties, ka neizceļoties «visjaukākais» miera traucējums visā namā, un, starp citu, kolēģu vidū esot daži metālvirpotāji un citi zēni «ar tādiem te muskuļiem», un, ja viņš pamazām nekļūšot prātīgs ...

Viņš tūdaļ kļuva prātīgs. Viņš kļuva mierīgs un lēns un taisījās jo ātrāk prom. Jā.

Un nu dzīvokļa saņēmēji dzīvo savā jaunajā dzīvoklī un sieva cep pankūkas rītdienas sālsmaizes svinībām.

Maksis nobeidza savu stāstu ar skaļiem smiekliem. Arī Lisija smējās. Viņa pilnīgi atradās stāsta varā. Lisijai uz mēles bija daudz jautājumu: kā gan šis vai tas īsti esot norisinājies, taču Maksis viņai neļāva prašņāt. Viņam pašam bija daudz jautājumu.

Maksis vēlējās zināt, kā klājas Paulam. Viņš jau veselu mūžību par zēnu vairs nekā neesot dzirdējis.

Lisija atbildēja izvairīgi.

Tas iekveldināja viņa ziņkāri. Viņš uzdeva jautājumu pēc jautājuma, un nepagāja necik ilgs laiks, kad viņš jau bija uzzinājis pietiekami daudz, lai varētu iztēloties, ko nozīmē Lisijas vārdi «kaut kā»; kad viņa pateica — «kaut kā jau viņš sev maizi nopelna!», Maksis klusu caur zobiem iesvilpās.

— Lūk, tā! — viņš sacīja, notēlodams, it kā kaut ko satvertu un noglabātu.

Lisija nosarka. Pēkšņi viņa atcerējās septiņas pelēkzaļās naudas zīmes, ko Pauls bija noskaitījis viņai priekšā uz galda toreiz, kad viņa atgriezās no neveiksmīgā gājiena uz «Kviku».

Viņa nedroši palūkojās Maksī. Vai ar iesvilpša-nos un vārdiem «lūk, tā!» un žestu, kas nozīmēja zagšanu, nebija domāta arī viņa? Viņa dedzīgi aizstāvēja brāli. Kā gan tieši Maksis varot izrādīt sašutumu pret cilvēku, kurš nevarot atrast darbu un kuram tāpēc jālūko, kā sadabūt naudu dzīvei! Tieši Maksis, kas aizvien apgalvojis, ka vienīgi kapitālisms vainojams, kāpēc šajos laikos tik daudz cilvēku kļūstot par zagļiem un noziedzniekiem!

Maksis iebilda. Tas jau izklausoties gandrīz vai tā, it kā Pauls cīnītos pret kapitālismu! Protams, ja neskaitāmi cilvēki noejot no ceļa un staigājot noskranduši tikai tādēļ vien, ka viņiem jādzīvo bezdarbībā, tad vainojama iekārta, kas miljoniem cilvēku notiesājusi ar bezdarbu; un skaidrs, ka šī iekārta esot noziedzīga un tā jā-gāžot. Bet vai līdzeklis, lai to gāztu, esot... (Viņš atkārtoja žestu, it kā kaut ko satvertu un noglabātu.) Nē, tādējādi izlīdzot vienīgi sev, un, uz cik ilgu laiku, tas, protams, esot cits jautājums. Nē, pret kapitālismu necīnoties pats uz savu roku un savu aprēķinu dēļ! Tā neesot cīņa, ja apblēdījot dažus atsevišķus kapitālistus.

— Un patvarīgā dzīvokļa aizņemšana? — Li-sija viņu pārtrauca. — Vai tas bija kas cits, ja ne blēdīšanās?

— Un kā vēl! — Maksis iebilda. Un kā vēl gluži kas cits. Kādēļ gan Lisija domājot, ka dzīvoklis esot iz ... nu ko, varot pat pasacīt: izblē-dīts! Taču ne dzīvokļa dēļ! Nē, tie divi esot iemitināti, lai aiz bailēm no radībām tajā suņu būdā viņi galīgi nezaudētu prātu; lai viņi padomātu arī par kaut ko citu nekā vienīgi par savām bēdām vien; lai viņi nenorimtu, nepārstātu cīnīties. Dzīvoklis esot vienīgi līdzeklis. Bet Paulam zagšana neesot vienīgi līdzeklis, bet gan pats mērķis! Vai Lisija nesaredzot atšķirību?

Lisija raudzījās viņa kaismi piesārtušajā sejā, un viņai bija jāpasmaida. Ek, šie vīrieši! Arvien viņi tēlo skolotājus. Un turklāt pašiem ļoti nepieciešams mācīties. Tādēļ, ka būtisko, pašu būtisko viņi nesaskata. Viņa krasi pamāja ar galvu, jo viņš savu jautājumu atkārtoja. Jā, viņa saskatot atšķirību. Viņa kopumā visu sapratusi, ko viņš sacījis. Tikai — vai viņš beidzot nevēlēšoties parunāt par kaut ko citu?

Maksis samulsa. Tad ari viņš pasmaidīja. Ak tā, par ģimenei zudušu dēlu runā nelabprāt. Tas aizskarot patmīlību, vai ne?

«Uzminēji!» viņa klusībā nopriecājās. Lai viņš mierīgi tic vien viņas aizskartajai patmīlībai, ja tikai nekā neuzzin par septiņiem piecdesmitniekiem! Patiesi, lietas būtību viņi nesaskata!

Ko darot vecais Srēders? Lisija paraustīja plecus. Pēdējā laikā viņa reti sastopot tēvu. Kādēļ? Ai, viņš labi nesatiekot ar Fromeijeru. Znots viņam liekoties pārāk... Lisija meklēja īsto vārdu, tomēr neatrada to.

Maksis jautāja ar aizturētiem smiekliem:

— Taču ne pārāk smalks?

— Nē. Gandrīz vai. Kaut kas līdzīgs.

Maksis sāka smieties. Viņam kļuva miklas acis, pietūka deniņos dzīslas, un pagāja labs brīdis, iekāms viņš spēja parunāt, bet pēc tam vārdi brāzās kā ūdenskritums. Tātad tas nu atkal esot labi. Vecais Srēders taču aizvien esot vēlējies, lai viņa bērni kļūtu par kaut ko labāku, un tagad, kad Lisijai esot vīrs, kas, šķiet, ir kaut kas labāks, vecajam tas pēkšņi nepatīkot! Taču tādi jau esot vecie rūpnīcu strādnieki! Revolūciju viņi uzskatot par grēku, un neskaitāmi daudz revolucionāro strādnieku, kuriem līdz kaklam mūžīgā algas pazemināšana un kuri prasot izbeigt «izlīgšanu», viņi izmetot no rūpnīcām. Maksis par to varot nodziedāt īpašu dziesmiņu: vecais Srēders arī esot bijis viens no delegātiem, kuri metālapstrādes strādnieku kongresā balsojuši par atlaižamo (viņu ieskaitot) saraksta apstiprināšanu. Jā, tādi viņi esot, uzticīgi un padevīgi saviem vadītājiem pat tad, ja viņi ar tiem neesot apmierināti; pārliecināti, ka darbinieki ministrijās taču tomēr esot gudrāki... turklāt jāpiebilstot, ka ilgi šie ministri gan vairs tur augšā nesēdēšot pēc visa tā, kas šodien esot rakstīts avīzē par Pāpena kunga plāniem ... Ko, starp citu, Lisija sakot par jauno valsts kancleru, viņa taču arī esot prezidenta vēlēšanās balsojusi par Hindenburgu? Nē? Nē? Taču vecais visādā ziņā esot balsojis par Hindenburgu. Tā taču SPD^8 sakot: «Sakaujiet Hitleru, balsojiet par Hindenburgu!...» Nu, tagad viņi varot paskatīties, kā sakauj Hitleru ar Hindenburgu! «Jūsu Hindenburgs padarīja Pāpenu par kancleru, un tas atcēla SA aizliegumu, sadarbojās ar Hitleru un ķērās pie darba, lai aiztriektu pie velna prūšu valdību ar visiem SPD ministriem!» Bet par to viņš patiesībā neesot vēlējies runāt, bet gan ... par ko gan? Pareizi, par veco Šrēderu un viņam līdzīgajiem! Jā, tādi viņi esot, tikpat kā atrāvušies no savas šķiras un kā uzburti uz to, lai viņi vai vismaz viņu bērni izsistos augšup, bet, ja tad viņiem pēkšņi mājās iedodoties tāds «smalks frants» kā znots Fromeijers, tas tomēr neesot pa prātam, un viņos pamostoties proletārietis. Vai neesot tiesa? Tiesa! Un tas esot labi un arī vienīgais mierinājums, jo liecinot, ka šos stūrgalvīgos šrēderus un strādniekus, kas viņiem sekojot, tomēr vēl iespējams pārliecināt. Vie'notai frontei. Kopsolim ar komunistiem. Kopējai cīņai pret nacistiem, kas dienu no dienas kļūstot nekaunīgāki un apšaujot savus pretiniekus kā figūras šautuvē; tā, piemēram, aizpagā-jušā svētdienā Berlīnē divus un provincē sešpadsmit, pēdējā laikā Berlīnē vien četrus, aizvakar

Sarkanās palīdzības ziedojumu vācēju Silēzijas stacijā un šodien kādu reilisbanneru Kladovā. Nacistus vajagot savaldīt, citādi Vācijā notikšot tas pats, kas Itālijā, vai vēl kas ļaunāks. Bet šrēderi un virsšrēderi to nesaprotot vai nevēloties saprast. Brīžiem tas novedot līdz ārprātam! Tā, piemēram, «Cīņas savienības» biedri steigušies palīgā kādai reihsbanneru grupai, kurai uzbrukts, un kopīgi ar to padzinuši SA, bet, kad pēc divām dienām devušies garām reihsbanneru mītnei un saukuši «Lai dzīvo vienotā fronte!», vairums reihsbanneru novērsušies un viens pat iesaucies «Nost!».

Mūsu zēniem pēc tam bija tīri vai asaras acīs. «Draugi,» viņi sacīja, «un ar tādiem mēs grasāmies izveidot vienotu fronti!» Taču pēc tam sanācām kopā un pārrunājām. «Neko darīt,» mēs sprie'dām, «tur nekas nelīdz! Jāsakož zobi un jāturpina izskaidrot! Galu galā arī mēs neesam bez vainas, ja viņi ir tik apmāti. Diezgan ilgi arī mēs esam viņus apsaukājuši par sociālfašistiem. Iekāms kaut ko tādu pārvar... Bet mums tas jāpaveic. Jo, ja mēs to neizdarīsim un nenodibināsim vienotu fronti, tad visi aiziesim bojā.»

Viņš apklusa, pēc tam sacīja:

— Jā, tās, Lisija, ir problēmas. Taču tādas tevi vairs nenodarbina, kopš esi Fromeijera kundze, vai ne?

— Dārgais, tu laikam esi piedzēries!

— Nu, es tikai tā domāju.

Viņš to pasacīja maigā balsī un jokodams, tomēr Lisija juta, ka patiesībā te ieskanējusies nopietnība, pārmetumu pilna nopietnība, kas viņai kremta un sažņaudza kaklu tā, ka viņa nespēja runāt par to, kas bija uz sirds un kādēļ īstenībā te bija ieradusies: ne par Fromcijeru, ne arī par to, ko domāja par viņa nesenajiem vārdiem un vispār par pasauli.

devītā nodaļa

1

Nāca piepilsētas vilciens.

— Uz redzēšanos! — Lisija sacīja un sniedza Maksim roku.

— Uz redzēšanos! Kad tu pienāksi?

— Ceturtdien, kā parasti.

Vilciens apstājās. Lisija iekāpa vagonā.

— Ņem taču zēnu līdzi, — Maksis sauca viņai nopakaļ, pirms aizvērās vagona durvis, — tad tu varēsi palikt ilgāk vai braukt šurpu jau priekšpusdienā!

Viņa pamāja ar galvu. Vilciens sāka kustēties. Maksis pavicināja ar cepuri un devās prom. Lisija paraudzījās uz vietu, kur, iekāpusi vagonā, bija novietojusi savu rokassomu. Tā bija vienīgā brīvā sēdvieta visā nodalījumā, šaura sprauga starp neliela auguma vīrieti, kura garās ūsas šķita it kā patapinātas no Lisijas tēva, un sievieti, kas izskatījās kā veidota no pārrūgušas mīklas. Lisija iespiedās starp abiem, un, lai gan bija pamanījusi viņu dīvainības, turpmāk vairs neņēma viņus vērā; tāpat viņa nepievērsa vairs uzmanību tam, ka vagonā stipri ož pēc dezinfekcijas. Viņas domas joprojām kavējās pie tā, ko bija dzirdējusi un runājusi, viņa vēl joprojām atradās dārza mājiņā, kur dzīvoja Frankes.

177

12 — Lisija

Kopš pirmā apciemojuma pēc ilgās šķiršanās viņa regulāri ik nedējas devās pie Frankēm. Tonija jau krietnu laiku slimoja, un Lisija viņu mazliet atslogoja mājas darbos.

Katrā apciemojuma reizē nolika dedzīgi disputi ar Maksi, kas bija apņēmies Lisiju pārliecināt. Viņai bija jākļūst «politiski izglītotai», jāiegūst «šķiras apziņa», jākļūst «cīnītājai par labāku nākotni».

Viņš ar lielu degsmi ķērās pie darba. Brīžiem, tā Lisijai šķita, ar pārlieku degsmi, it īpaši tad, kad viņš uzstājās pret Fromeijeru, vīra kungu, ko, pēc Makša domām, ja viņš tiešām sadarbojoties ar nacistiem, Lisijai būtu jāatstāj. It kā tas būtu tik vienkārši izdarāms!

Lisija iztrūkās no savām domām. Beidzot viņa attapa, ka blakus sēdošais nelielā auguma vīrietis ar pārlieku garajām ūsām kaut ko stāsta. Un turklāt vēršas arī pie viņas. Viņa cītīgi tam atbildēja ar galvas mājienu, un šķita, viņš nemaz nebūtu pamanījis, cik viņa visu laiku bijusi neuzmanīga. Viņš runāja smalkā vecīgas sievietes balsī par dezinfekcijas līdzekļu smaku, kas vēdīja kupejā.

— ...un vispārīgi, ja tādam cilvēkam kā es, kas trīsreiz smagi ievainots gulējis lauka lazaretē pie Verdenas un tā joprojām, degunā iesitas tāda smaka, tad vislabāk gribētos aizbēgt. Bet dažiem tā patīk. Goda vārds! Tā, piemēram, tam ' četrus gadus vecajam zēnam, par kuru nesen stāstīja mana meita ...

Viņš gari un plaši izklāstīja, ka viņa meitai bijusi draudzene, kuras māsa esot strādājusi par kopēju kādā bērnu slimnīcā, un tajā slimnīcā esot bijis šis četrus gadus vecais zēns.

«...viņš joti priecājies par savu atsevišķo gultu un nemaz neesot gribējis atgriezties mājās, un, kad viņam tomēr bijis jāatstāj slimnīca, viņš vēlējies paņemt līdzi vismaz jauko smaržu. Un tā bijusi tā pati draņķīgā smaka, kas te tā ož. Jā.»

Lisijas kaimiņiene, kas sēdēja viņai otrā pusē,— sieviete, kura izskatījās it kā veidota no pārrūgušas mīklas, ievaimanājās:

— Mans dievs, kas tie par laikiem, kādos mēs dzīvojam!

Vīrelis viņai piebalsoja:

— Tā tas patiesi ir. Vai lasījāt «Mnrgenpost»? Desmit pašnāvības četrdesmit astoņās stundās tikai Berlīnē vien!

Sieviete nopūtās.

— Mīļo stundiņ! Un kļūst aizvien ļaunāk un ļaunāk!

Iejaucās vēl kāda cita sieviete:

— Citādi jau nemaz nevar būt, ja nav vairs neviena ticīgā! Ja nav ticības, nav arī nekādas laimes un kārtības; tad visa dzīve iziet no sliedēm!

Sīks, bāls cilvēks ar sārtiem tuberkulozes slimnieka plankumiem uz vaigu galiem, kurš visu laiku bija sēdējis sagumis kā snaudā, atvēra acis un aizsmakušā balsī ierunājās:

— Ko nu! Dodiet cilvēkiem pietiekami paēst, un visa dzīve būs sliedēs!

Lisijai viņš atgādināja Maksi. Ne tādēļ, ka būtu Maksim līdzīgs pēc izskata! Arī viņa balss skanēja pavisam citādi. Taču viņš tieši tāpat kā Maksis pateica savus uzskatus: pārliecināti un dedzīgi. Viņas domas atkal aizklīda pie Makša. Jā, viņš ir tikpat dedzīgs. Bieži pārāk dedzīgs, tā Lisijai šķita, pārāk nepacietīgs un neiecietīgs. Viņa noteiktība tad atstāj augstprātības iespaidu un atbaida Lisiju; un tomēr arī saista.

Mazā auguma vīrietis pastāstīja kādu citu notikumu:

— Tad nu vīrs, kāds no darba atlaists ierēdnis, paņem atlikušo naudu un samaksā nokavēto īres maksu un pēc tam aiziet un ar bārdas nazi pārgriež rīkles sievai, trim bērniem un pats sev!

Iestājās klusums, ko pārtrauca diloņslimais.

— Te nu, lūk, jums ir!

Viņš pievērsās sievietei, kurai bija adresējis jau savus iepriekšējos vārdus.

— Domājiet, vīrs būtu nogalējis sevi un ģimeni, ja viņam būtu pieticis ko ēst?

Sieviete nepadevās:

— Tā nav vienīgi ēšanas vaina, mīļais kungs. Tās nav saimnieciskās grūtības, kas tagad visvairāk kaitē cilvēkiem! Vislielāko postu nodara tas, ka tik daudziem sirdīs vairs nav tā kunga!

— Ko nu! Ko man palīdz kungs sirdī, ja kabatā nav naudas, lai nopirktu otram bērnam gultu un viens bērnelis miegā nenospiestu otru!... Varbūt jūs domājat: tas cenšas man iepūst miglu acīs, tā taču nemēdz gadīties. Taču ir gadījies. Tieši tā, kā es sacīju. Kādam manam kolēģim. Viens bērns bijis piecus gadus vecs un otrs pusotra, un lielais nospiedis mazo. Un pēc tam vecāki saņēmuši no Vācu ēvaņģēlislu biedrības grāmatu, kurā bijis rakstīts, ka nelaime ir dieva pirksts un ikviena stunda, kurā cilvēku piemeklē ciešanas, ir pārbaudījumu stunda! Toreiz mēs uzņēmumā saziedojām naudu — sanāca četrpadsmit markas, citādi vīrs pat nebūtu spējis zārku nopirkt.

Viņam bija jāapklust. Uznākusi klepus lēkme mocīja tā, ka šķita — viņš nosmaks.

Uzrūgusī izbijusies atvirzījās sānis un ievaimanājās:

— Man dievs, tas taču ir briesmīgi! Kādēļ gan viņš tik daudz runā! Tas taču viņam tik kaitīgi!

Diloņslimais atmāja ar roku. Viņš bija apslāpējis klepu un no jauna pievērsās dievticīgajai.

— Tā, ko jūs nu teiksiet?

Sājā mirklī vilciens apstājās. Sieviete, kura jau grasījās atbildēt, pameta skatienu ārā pa logu un pielēca kājās.

— Sēnholca! Man jāizkāpj!

Viņa steidzīgi savāca savas mantas un atstāja kupeju. Arī uzrūgusī izkāpa. Abas brīvās vietas ieņēma divi citi braucēji: drukns vīrietis zilā montētāja tērpā un kāds, kas Lisijai atgādināja viņas pirmo skolotāju Manski: tas arī bija tāds pats izdilis un bāls, it kā noputējis.

Manske! Lisija pasmaidīja, viņu atcerēdamās. Tas bija pirmais, kas uzzināja, ka viņai tik viegli nevar uzspiest svešus uzskatus.

Negaidot viņas domas pārsviedās no Manskes pie Makša. Arī Maksim būs beidzot jāsecina, ka viņai ir pašai sava galva un ka viņa tik viegli nav pārliecināma, kā viņš varbūt iedomājies! Tas, ko viņš un viņa biedri vēlas, droši vien ir pareizi, protams, labi, bet kā viņi dažkārt izrīkojas, ak manu stundiņ! Un aizvien aizbildinās ar partijas disciplīnu, lēmumiem un rezolūcijām.

— Nē, mīļie! Ar viņiem uz vienu roku? Jā. Bet stāties viņu rindās? Tā ir cita opera!

Pēkšņi Lisija atkal attapa, ka viņas kaimiņš kaut ko stāsta. Viņa grasījās uzmanīgi ieklausīties, taču viņš jau apklusa un jautājoši vērās no cita citā. Acīm redzot, viņš gaidīja, ka pārējie izsacīs savas domas par to, ko viņš bija stāstījis, taču vienīgi montētājs kaut ko bilda — un arī tikai divus vārdus:

— Jauka kārtība!

Vīrs, kas bija līdzīgs Manskes kungam, izlaida no rokām grāmatu, ko bija lasījis, un apgalvoja:

— Ilgi šī kārtība gan nepastāvēs. Tiklīdz Ādolfs Hitlers kļūs par valsts kancleru ...

Viņš apklusa. Diloņslimais bija sācis klusu svilpot. Viņš svilpoja seno ķeizara laiku taures signālu «Tatū-tata! Tatū-tata!» un apklusa reizē ar runātāju.

,Tas pārjautāja.

— Vai jūs ko teicāt?

— Skaidrs. Ka no tā Hitlera arī nekā nav!

Manskes kunga dubultnieks to pārprata.

— Tātad jūs domājat, ka Hitlers to nepaveiks? Bet jūs aizmirstat, ka patlaban viņam reihstāgā ir divi simti trīsdesmit vīri, visspēcīgākā partija! Un jūs domājat, ka tādējādi viņš nekā nespēj panākt?

— Protams, ka spēj. Noteikti spēj. Un, ja tiem tur augšā tas viss itin labi noder un SPD tāpat kā līdz šim kalpos par kāpsli, tad viņš to arī paveiks. Bet, ka pēc tam būs labāk, to jūs man neiestāstīsiet. Strādniekam nekādā ziņa nebūs labāk. Tad tikai tam sāksies īstās bēdas!

— Tad nu gan jūs varen maldāties. Vācu strādniekiem nav labāka drauga par Ādolfu Hitleru, un neviens par viņiem tā necīnās kā viņš!

— Tā gan? Šķiet, ka rūpnieku kungi to nezina, citādi viņi Ādolfam tās kabatas tā nepildītu!

Noputējušais nobāla vēl vairāk;. tikai acu baltumi kļuva sārti. Viņš šņāca:

— Kādas bezjēdzības jūs tur runājat! To visu izdomājusi žīdu prese, jo tā zina, ka Ādolfs Hitlers vēlas nodibināt tautā vienlīdzību un ka tad būs gals izmantošanai un augļošanai. Tādēļ tā uzkūda vācu strādnieku pret Ādolfu Hitleru. Lai saglabātu žīdu kapitāla kundzību! Skaidrs? Vai man jums tas vēl jāskaidro?

— Nē, pateicos, bet varbūt jūs man paskaidrosiet kaut ko citu! Proti, mans šefs noteikti nav nekāds žīds, viņa meita apprecējusi SA varasvīru, un viņš pats, kad vien izdevība, izkar kāškrusta karogu, bet izmantošanu un augļošanu pieprot labāk nekā desmit žīdi kopā: zēniem viņš liek saraut virsstundas, līdz tiem zaļš gar acīm metas, bet meitenēm jāguļas ar viņu uz kušetes, citādi tās izlido no uzņēmuma... jā, un vēl es vēlētos zināt, kā kaut kas tamlīdzīgs saderas ar tautas vienlīdzību un tā joprojām. Vai jūs man to nevarētu paskaidrot?

— Nē, — otrs aizžņaugtā balsī sacīja, — ar jums vispār nav iespējams runāt, jūs esat pārāk sakūdīts!

— Tā gan! Ja kāds no mūsējiem neļauj sevi iebāzt maisā, tad viņš ir sakūdīts. To mēs zinām, kungs, zinām! Bet tā mūs nepaķers! Es labprāt ļauju sevi pamācīt. Tātad kā tas ir ar manu šefu nacistu? Vai arī tas pieskaitāms pie vienlīdzīgās tautas?

Atbildi viņš nesaņēma. Otrs paslēpās aiz savas grāmatas. Tad, noraidoši atmājis ar roku, runātājs novērsās un, atbalstījis galvu pret sienu, aizvēra acis.

Vilciens pienāca Gezundbrunnenes stacijā. Visi piecēlās un gatavojās izkāpt. Vīrs montētāja tērpā uzsita diloņslimajam uz pleca.

— Lūk, par Hitleru, tā ir taisnība, kolēģi. Bet otrā jautājumā par SPD — tas nav tiesa!

Diloņslimais apsviedās apkārt:

— Tā gan? Tas nav tiesa? SPD nekalpo Hitleram par pakāpsli? ... Un kas notika divdesmitajā jūlijā? Kas toreiz leitnanta un desmit vīru klātbūtnē atteicās no amata un sacīja strādniekiem, ka viņiem jāizturas mierīgi, kaut arī Pāpens neievēro konstitūciju un Hindenburgs viņu pilnvaro tā rīkoties? Un kas vispār Hindenburgam devis varu?

Montētājs pretojās:

— To neviens nevarēja paredzēt!

— Tomēr tas bija paredzēts! Mēs to paredzējām un neskaitāmas reizes jums to sacījām, bet jūs taču mūs neuzklausījāt! Jūs ticējāt tikai saviem vadoņiem, un tie jūs kā parasti pārdeva un nodeva!

— Sacījām... pārdeva... nodeva! Tā jūs arvien runājat. Aizvien jūs visu zināt labāk! Aizvien jūs nomelnojat mūsu vadoņus! Aizvien jūs mēģināt šķelt!

— Bet jūs? ...

Jau izkāpjot, viņi sāka viens otram uzbrukt ar vārdiem: iekarsuši, aizvien skaļāk un skaļāk abi reizē runādami.

Vīrietis, kurš izskatījās līdzīgs Manskem, norūca viņiem nopakaļ:

— Kāds viens, tāds otrs! Salašņas! Iekams tie pa vienam un visi kopā nebūs iznīdēti, Vācijā nebūs ne kārtības, ne uzplaukuma. Lūk, doktors Gebclss taču jau pateicis: tiklīdz mēs tiksim pie varas, virvju rūpnieki varēs priecāties!

Viņš uzsmaidīja Lisijai, taču viņa izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējusi. Tad viņš, nīgri ņurdēdams, grasījās iet prom.

Viņa gāja no muguras tiem abiem, kuri, ķildā aizrāvušies, soļoja tuvu līdzās un turpināja dedzīgi strīdēties.

Un klausoties (tikai pa ausu galam, jo viņai vienlaikus bija jādomā par daudz ko citu: par četrus gadus veco zēnu, kas vēlējās paņemt līdzi jauko smaržu; par ierēdņa ģimeni ar pārgrieztajām rīklēm; par Makša runām; par Pāpenu un Hindenburgu, SPD un Hitleru un par ķildu ar Fromeijeru toreiz, kad viņš bija paziņojis, ka pievienošoties nacistiem), vie'nlaikus klausoties un pārdomājot, viņa manīja, ka sajūta, kas jau bija

f

viņu pārņēmusi vagonā gan sarunājoties, gan kavējoties domās, viņā kļūst aizvien mokošāka.

Tā bija nemiera un nomāktības sajūta. Dzīve bija izgājusi no ierastā rituma, un par kaut ko bija jāizšķiras. Bet par ko lai izšķiras? Tas vēl bija jautājums. Un viņā auga nemiers un nomāktība.

Lisija pielika soli. Viņa panāca abus strādniekus.

Viņa steidzās, bet bailes un nemiers dzinās pakaļ un steidzotie’s auga augumā.

2

— Beidzot! — Fromeijers sagaidīja Lisiju, izrādīdams lielu nepacietību. — Ilgi gan biji prom! Gaidu un gaidu, bet tu kā nenāc, tā nenāc!

Lisija apmulsusi lūkojās viņā. Fromeijers viņu gaidījis? Vakariņas sagatavotas atradās skapī, to viņš zināja; zēns bija pie kaimiņienes, par to viņam nebija jārūpējas — kādēļ viņa bija viņam vajadzīga? Kāpēc viņš bija gaidījis? No tā viņa jau sen bija atradusi!

Taču viņai vajadzēja vēl vairāk pabrīnīties. Fromeijers, nevērodams viņas pārsteigumu, turpināja:

— Tev solīdi jāapģērbjas. Tūlīt. Mēs iziesim!

Viņa neticēja savām ausīm:

— Ko?

— Ja, mes iziesim. Pasteidzies, lai nezaudējam vēl vairāk laika. Tā jau ir vēls!

Lisija papurināja galvu. Vai viņa būtu zaudējusi saprašanu? Vai viņš zaudējis saprašanu? Varbūt beidzot viņš... bet tas taču nav iespējams... tomēr, kas zina, varbūt viņš patiesi atradis darbu?

Fromeijers nedeva viņai laika pārdomām vai taujāšanai. Viņš satvēra Lisiju aiz rokas, pieveda pie krēsla, uz kura jau atradās sagatavota viņas izejamā kleita (vēl viens iemesls apmulsumam!) un mudināja:

— Saģērbies! Veikli! Veikli!

Zem krēsla noliktas viņas svētdienas kurpes. Tās spīdēja kā jaunas. Fromeijers tās laikam būs īpaši rūpīgi spodrinājis.

Lisija vispār vairs nekā nesaprata. Viņa pārģērba kleitu, zeķes un kurpes kā pa sapņiem. Ģērbdamās viņa pāris reižu iejautājās:

— Kas gan īsti noticis?

Viņš neatbildēja, tikai smaidīja. Viņš bija gluži pārvērties: kļuvis jaunāks, rosīgs, līksms.

Tiklīdz viņa bija pārģērbusies, viņš pat satvēra Lisiju ap vidu kā dažkārt senāk un grieza riņķī. Pēc tam viņš sievu nopētīja piemiegtām lietpratēja acīm no galvas līdz kājām. Šķita, ka apskates rezultāts viņu apmierina.

— Viss kārtībā! Patiesi izskaties glīti, nav ko iebilst. Vienīgi zeķes varēja būt labākas!

— Bet...

Viņš uzminēja, ko viņa grasījās sacīt, un neļāva turpināt.

— Zinu, zinu: nauda! Lūk, turpmāk arī tas būs citādi, un tad tu iegādāsies ne tikai jaunas zeķes vien!

Viņš nopētīja sievu vēlreiz.

— Vai matus tu vēl nevarētu mazliet sacirtot? Bet ir jau tāpat labi. Protams! Ir jau arī pēdējais laiks doties ceļā. Nāc!

Viņš vilka Lisiju sev līdzi.

Viņi brauca ar tramvaju rietumu virzienā. Ceļā Lisija atkal un atkal centās uzzināt iemeslu, kādēļ vīrs tik ļoti mainījis savu izturēšanos. Bet no viņa nekas nebija izdibināms. Pat brauciena mērķi viņš nevēlējās izpaust. Uz visiem jautājumiem viņa saņēma vienu vienīgu atbildi:

— Pagaidi vien! Neesi tik ziņkārīga! Ļauj sevi pārsteigt!

Beidzot, kad viņi izkāpa — netālu no «Kvika», viņš atrada par vajadzīgu pasacīt:

— Mēs būsim kopā ar kādu manu senu paziņu, skolas biedru. Es viņu nesen nejauši sastapu. Pielūko, lai viņam ar mums būtu patīkami! Viņš, šķiet, kļuvis vīrs ar lielu teikšanu!

— Ehē, viņš vēlas kaut ko tavā labā darīt?

— Es taču aizvien esmu sacījis: tu esi gudra meitene!

Fromeijers viegli piegrūda ar elkoni un smaidīja. Pēc tam viņš pačukstēja:

— Tikai pielūko, lai viņam šovakar patiktu. Tu

taču proti atstāt iespaidu, ja vēlies! To taču tu vēl proti, vai ne? ^

Tagad arī Lisija smaidīja. Tātad viņas nojauta bijusi pareiza, Fromeijeram būs darbs! Par to domājot, pavērās vilinošas izredzes: nebūs vairs jāknapinās, nebūs mūžīgi jāatsakās, mūžīgi jāstaigā uz Sociālās apgādes nodaļu, nebūs jāstāv rindā pie lētās gaļa$ pārdotavas. Dzīve, šī tikko vēl pelēkā un grūtā, bezcerīgi sarežģījusies dzīve k)uva gaiša un viegla, brīnumaini vienkārša. Aizmirsts bija nemiers, kas Lisiju mocīja vēl stacijā; aizmirstas bailes no dzīves, kam nav vairs parastā rituma, un vajadzība izšķirties. Viņā pamodās sen vairs nepazīta viegluma un dzīvesprieka sajūta un vērta viņu pārgalvīgu kā maigs, labs vīns. Un kaut kur tālumā, vēl neskaidri un bikli, atplauka sapnis: gaiša, balta dzīvojamā virtuve ar mājīgo stūrīti un niķelētu pavardu; jauna zīda kleita un zamšādas kurpes; dažas deju mūzikas plates un patafons kā senāk. Pēkšņi viņa sajuta Fromeijera roku, ko viņš jau kopš brītiņa bija pabāzis zem viņējās, un nevilšus to saspieda.

«Kā reiz maijā!» viņa nodomāja un smaidīja, vienlaikus ir šaubu pārņemta, ir aplaimota, kad viņš atbildēja rokas spiedienam.

Šveicars zeltaini sārtā formas tērpā atrāva viņu priekšā durvis, un viņi devās iekšā.

Alus bārs pie Zooloģiskā dārza: mūzika, spilgta gaisma, greznība. Kapella klusi spēlēja «Džo-nij, tev dzimšanas diena ...». Smago kroņlukturu gaismu uztvēra un atstaroja spoguļi cilvēka augumā. Milzu gleznas pie griestiem, sienas apdarinātas ar bronzu un marmoru; svinīgi servētie ēdieni papildināja tās spožās un lielās dzīves kulises, kam bija par mērenu cenu jārada mazajā cilvēkā patīkamā sajūta, ka viņš dzīvo greznāk, nekā viņa apstākļi atļauj, ka pieder pie lielās pasaules un ka dzimis kaut kam labākam — īsi sakot, lai vienu vakaru varētu dzīvē notēlot lomu, ko citādi apbrīnoja tikai savos jaukākajos sapņos.

Jebkurā citā reizē Lisija šai «saltajai greznībai» būtu veltījusi vienīgi kādu draisku joku, bet šodien viņa bija īpašā noskaņojumā.

— Nu? — Fromeijers jautāja.

— Jauki, — viņa atbildēja, — kur tavs draugs? Vai tu viņu jau pamanīji?

— Vēl ne. Taču viņš noteikti jau te atrodas!

Vienu mirkli Lisija iztēlojās kāda liela auguma

slaidu, iznesīgi pie savas lieliskās mašīnas stūres sēdošu filmu zvaigzni, ar kuru kopā dodas kaut kur pie jūras, kur aug palmas, ir baltas smiltis, terase, pastaiga mēnesnīcā — te pēkšņi viņai pretī nostājās drukns vīrietis ar plakanu degunu, mazām, dzēlīgām acīm zem dīvainām, pie deguna pamatnes kopā saaugušām uzacīm, sacīdams:

— Halo, Fromeijer, te tu nu esi! Un tā ir sievas kundze, vai ne? ... Ļoti priecājos, ļoti priecājos!

Troksnis, sasitot papēžus, kas pavadīja pēdējos vārdus, noskanēja kā šāviens. Tas bija šāviens mēnesnīcas idilē, kas Lisijai tikko bija tēlojusies acu priekšā.

3

Kacmīrciks bija pretīgs tips, tas bija skaidrs, un viss, ko viņš tajā vakarā pateica — un viņš nerunāja maz —, Lisijai šķita tukšs un atbaidošs. Bet kāds jauns cilvēks, ko viņš bija atvedis līdzi, — Klauss Kargers saglāba vakaru — un ne tikai šo vakaru vien; ikreiz, kad Lisijai arī nākamajās dienās vajadzēja strīdēties Kacmīrcika uzskatu dēļ (un strīds aizvien izcēlās, tikko Fro-meijers sāka runāt par saviem jaunajiem nodomiem un plāniem), viņa domāja par Klausu Kar-geru un par to, ka arī viņš pieder pie nacistiem.

Viņai bija pietiekami daudz taisnības sajūtas un nepaļāvības uz sevi, lai sev pajautātu, vai tikai šo ilgstošo iespaidu nebija atstājušas jaunekļa acis, viņa savādi zilās acis, kas bija tik nedabiski lielas un kļuva gandrīz melnas, tiklīdz viņš runājot iekarsa. Bet viņa secināja, ka tās nevarētu būt bijušas vienīgi acis; ne arī viņa jaunība un vaļsirdība; nē, pat viņa vārdi ne (kaut gan Lisija ne no Kacmīrcika, ne Fromeijera, ne arī no kāda cita, kurus viņa pazina kā Hitlera piekritējus, nebija dzirdējusi tādus vārdus: par jaunatnes atraisītību un par to, ka nacionālā revolūcija atjaunojot tautu tāpat kā pavasaris zemi un ka vienīgi jauni asni — jauns vadītāju slānis un atjaunota valsts sevi attaisnošot). Nē, tā bija galvenokārt viņa godīgā pārliecība, kas Lisiju bija tik ļoti ietekmējusi; viņa gatavība aizstāvēt to, ko pats sacījis; viņa ticība savu uzskatu pareizībai un diženumam.

Reiz Kacmīrciks viņu bija pārtraucis:

— Ak, izbeidz taču to. Tagad darba diena beigusies, tagad vēlamies būt jautri un nevēlamies nekā dzirdēt par politiku. Un turklāt politika nav domāta dāmām!

Bet viņš atbildēja:

— Tam ar politiku nav nekāda sakara: ne ar interesēm, partijām un pļāpāšanām parlamentā, ne ar apvienošanos. Mēs to visu nemaz nevēlamies. Un arī nepiedalīsimies šādās lietās. Mēs nevēlamies vienīgi turpināt tādu pašu dzīvi kā līdz šim. Tā jau arī nav dzīve. Tad aiziesim postā gan katrs atsevišķi, gan kā tauta. Mēs esam ierauti korupciju pasaulē, bet asiņu balss mums saka, ka jāvalda kārtīgumam, godīgumam un krietnumam. Mēs dzīvojam pasaulē, kurā viss ir pērkams. Bet mēs nevēlamies sevi pārdot. Mums jāredz, ka nauda valda pār darbu, un mūsu gods prasa, lai darbs būtu brīvs un naudas vara tiktu lauzta. Mēs, visa tauta, esam nacionāli paverdzināti. Bet tieksme pēc brīvības ir mūsu rases mantojums kopš gadu tūkstošiem. Mēs piederam pie tautas, kuru plosa kārtas uzpūtība un šķiru cīņa.^ Taču mūsu ticība Vācijai mums pavēl, ka visiem tautiešiem jāturas kopā un ikvienam jāstāv par savu tautu, nevis par kādiem tur nēģeriem vai ķīniešiem. Un mums nemaz nav izvēles, vai cīnīties vai dzīvot mierā. Ja vēlamies dzīvot, mums jācīnās vispirms par Vāciju un pēc tam par Vācijas vietu zem saules. Tā taču nav politika, tas ir mūsu likteņa aicinājums.

Viņš to ne tik daudz sacīja Kacmīrcikam, bet gan Lisijai, un šajā brīdī viņš vienlaikus atgādināja viņai gan ietiepīgu zēnu, gan jaunu varoni, aizkustinošu un apbrīnas vērtu — nesalīdzināmu ar abiem pārējiem.

Mājupceļā Kacmīrciks viņai turklāt bija pastāstījis, ka Klauss bijis aizbēdzis no tēva, jo neesot vairs vēlējies dzīvot no tās naudas, ko komerc-padomnieks Kargera kungs izspiedis no vācu tautiešiem strādniekiem. «Bērnišķīgi uzskati,» Kac-mīrciks smiedamies bija piebildis, «bet nlūsu draugs jau vēl ir joti jauns un nepieredzējis.»

Taču tieši tādēļ, ka viņš bija tik jauns un nenobriedis, ka viņš upurēja sevi bez aprēķina, ka viņš «visu uztvēra burtiski» un viņa darbi un vēlēšanās saskanēja, Kargers Lisijai patika. Sājā ziņā, tā viņai šķita, Kargers līdzinās Maksim.

Starp citu, viņa sargājās Maksim par to kaut ko sacīt. Stāstot par vakaru alus bārā pie Zooloģiskā dārza — to viņa darīja tikai aiznākošajā ceturtdienā —, viņa jaunekli pieminēja vienīgi nevilšus:

— Un tur piedalījās vēl viens, kāds kašuba paziņa.

— Arī nacists?

— Nē, tas ir, jā, bet viņš gandrīz nekā nerunāja un nebija tik apsēsts kā tas otrs.

— Un kas beidzot no tā visa iznāca? Vai tas sprukstiņš tavam Fromeijeram darbu sagādāja?

— Tā pa daļai.

— To es nesaprotu.

— Viņš viņam apsolīja kādu vietu. Pie sevis.

— Kur īsti — pie sevis?

— Viņš sacīja: varbūt štāba apsardzes dienestā.

— Štāba apsardzes dienestā? Tas taču ir SA! Un to tu saki tik mierīgi? It kā tas neko nenozīmētu? Mīļā, Lisij, SA taču nav nekāda krājaizdevu sabiedrība! Vai gan tu nesaproti, ko tas nozīmē, ja tavs vīrs iestājas SA?

Lisija to saprata. Protams, ka viņa to saprata. Maksim nemaz nevajadzēja tā sabozties. Viņam tikai vajadzēja dot padomu, kā lai viņa atrunā Fromeijeru no tādas apņemšanās, tad viss būtu kārtībā. Bet to Maksis nespēja. Viņš spēja tikai izrādīt sašutumu un nodot viņai brāzienu. Tieši tāpat kā tēvs. Ar tēvu viņa jau arī bija saķildojusies Fromeijera dēļ. Un kāds bija vecā Srēdera pēdējais padoms? «Ja tavs virs iestājas SA, vari pameklēt sev citu tēvu!»

It kā viņa būtu atbildīga par Fromeijera uzskatiem! It kā viņa simtkārt nebūtu mēģinājusi viņu noskaņot citādi! Taču viņa vienīgā atbilde aizvien bija šāda: «Vai tu man nevarētu pateikt, kā citādi lai es izkļūstu no grūtībām?»

Protams, Maksis zināja vēl kādu ce|u, bet, lai pa to ietu, jābūt citādam cilvēkam, ne tik piekāpīgam un svārstīgam ka Fromeijers. Fromeijeru sagandējis bezdarbs. Ja viņš drīz atkal neatradīs nodarbošanos, kas darītu galu piespiedu dīkdienībai, bezcerīgajai gaidīšanai, viņš aizies bojā. Vai gan tad nebija labāk, ja viņš atjauj Kacmīr-cikam iekārtot sevi apsardzes dienestā vai kādā citā darbā? Galu galā, iestājoties SA, nebija visādā ziņā jākļūst par klaidoni vai slepkavu, nacistu vidū taču ir arī tādi kā Kargers.

Nē, kam nepatīk, ka Fromeijers vēlas iestāties SA, lūdzu, lai kārto savus rēķinus ar Fromeijeru un atstāj Lisiju mierā!

Taču līdz ar to Lisijai pašai šis jautājums tomēr nekādā ziņā nebija atrisināts. Kaut arī viņa tēvam un Maksim varēja pasacīt, ka viņai gar to, ar ko nodarbojas Fromeijers, nav nekādās daļas, un tas, ko viņš domājot, esot viņa paša darīšana, bet tas, ko viņa, — gluži cita lieta — pati sevi viņa tomēr nespēja pārliecināt!

Ja Fromeijers iestājas SA un viņa paliek pie viņa, tas nozīmē: ja kopīgi rīkojas — kopīgi arī jaatbild! No otras puses, — bija viegli pateikt: aizej no viņa! Ko lai viņa iesāk, no vīra izšķīrusies? Un vai vispār ir skaidrs, ka tiem, kuriem pievienojas Fromeijers, nav taisnība? Maksis, protams, saka: nav. Bet, ja pajautātu, piemēram, Kargeram, dzirdētu pretēju viedokli. Un turklāt abi — kā Kargers, tā Maksis — ir ļoti godīgi cilvēki un tic vislabākajam.

Sis Kacmīrciks, zināms, ir tumša parādība, bet vai arī pretējā pusē nav viņam līdzīgu? Tā nesen viņa bija sastapusi savu brāli Paulu kāda puiša sabiedrībā ar nozīmīti «Antifašistiskā akcija».

— Mans svainis Villijs, — Pauls bija ar viņu iepazīstinājis, — manas līgavas brālis, Engelharta bāra ārā sviedējs un arī citādi «uz goda»!

«Uz goda» laikam nozīmēja, ka viņš Paulam patīk. Un kas patīk Paulam? Bokseri, sacīkšu braucēji, zelta meklētāji, rūdīti bandīti un līdzīgi tipi! Sis Villijs bija kauslis, tas redzams pa gabalu; īsts kauslis, ne kripatiņas labāks par Kac-mīrciku.

Jo ilgāk Lisija to visu pārdomāja, jo neizprotamāka viņai šķita pasaule.

Viņa atkal izjuta, cik grūti orientēties, un viņai no jauna uzmācās vēlēšanās aizbēgt no savām bailēm un nemiera, no savām pārdomām, no sevis pašas. Taču tas nebija iespējams.

Kad viņa kalpoja Mozes tirdzniecības namā Vedingas laukuma, viņai bija draugs taksometra šoferis, kas nebija pratis izmantot savu aktiera talantu. Viņš arvien, lai radītu kādā sabiedrībā patīkamu noskaņojumu, bija sacījis mākslotā, zemā krūšu balsī: «Ja dzīvi nevajadzētu dzīvot, pasaulē klātos ļoti labi.»

Lisija pēdējā laikā bieži atcerējās šo aušīgo teicienu. Tādās reizēs viņa aizvien smaidīja. Tas bija mazliet skumīgs smaids, un viņa nebūtu varējusi pasacīt, vai smaida tādēļ, ka šis teiciens vispār zaudējis savu smieklīgumu, vai tādēļ, ka bez vēsts izgaisis senāko laiku jaukums.

DESMITA NODAĻA

I

Beidzot parādījās Fromeijers.

Viņš bija tērpies SA uniformā, un uz brūnā krekla zīmotnēm mirdzēja sudrabs. Fromeijera acis meklējot pārslīdēja kroga telpai, un, ieraudzījis viņā galā pie kāda galda Kacmīrciku, viņš pašāva gaisā roku. «Heil Hitler!» viņš notarkšķi-nāja tādā tonī, it kā sniegtu militāru ziņojumu.

Ikvienā citā reizē Kacmīrciks būtu atbildējis tikpat braši, taču šodien viņš apmierinājās ar «vāciskā sveiciena» mājienu un neskaidru «Heit-ler!». Viņa seja pauda nepacietību un ziņkāri. Viņš jau gaidīja veselu stundu. Kacmīrciks steidzīgi jautāja:

— Nu? Kā veicās?

Iepriekšējā dienā viņš nejauši bija uzzinājis, ka Fromeijera vecākajam brālim — Potsdamas prezidija kancelejas sekretāram pieejami dokumenti, pēc kuriem jau sen tīkoja novada partijas vadība un kuri Joti noderētu jaunajā vēlēšanu kampaņā, kas tikko bija sākusies. Tūlīt viņam bija ienākusi prātā doma ar Fromeijera palīdzību pielabināties kancelejas sekretāram. Sākumā Fromeijers par šo plānu nebija gribējis ne dzirdēt, pārliecināts, ka brālis viņu «noteikti nepazīs»; taču pēc tam Kac-mīrcikam tomēr bija izdevies, daļēji pierunājot un dodot solījumus, daļēji piespiežot, daļēji kā bijušajam skolas biedram un daļēji kā ievērojamam partijas biedram noskaņot Fromeijeru braucienam uz Potsdamu. Mēģinājufns bija pūļu vērts. Ja tas izdotos, būtu palīdzēts ne vien novada vadībai, bet arī Kacmīrcikam.

Laiki nebūt nebija rožaini. Partija pēc notikušajām sarunām starp Hitleru un Hindenburgu atradās aizstāvēšanās pozīcijās; daudzi, kas bija ticējuši, ka jūlija vēlēšanās jau viss tiks labvēlīgi atrisināts, tūlīt pārgāja štālhelmiešu un vācu nacionālistu pusē, jo šķita, ka Pāpens nodomājis valdīt, ignorējot nacionālsociālistus vai pat nostājoties pret tiem; kases bija iztukšotas, un Brūnajā namā Hedemaņa ielā jau slepus runāja par neatliekamiem taupības pasākumiem un algotā pārvaldes personāla samazināšanu. Šķita prātīgi savlaicīgi novada vadībai atgādināt par sevi ar paveikto. Kacmīrcikam pilnīgi bija pamats nepacietīgi un ar ziņkāri gaidīt Fromeijera ziņojumu.

— Viss kārtībā! — Fromeijers ziņoja.

Dzirdot šos vārdus, Kacmīrcika platā seja iz-

blīda vēl platāka.

— Sēdies! Sēdies! Tas jāapslaka!

Viņš novilka Fromeijeru sev līdzās uz sola un dārdošā balsī pasūtīja:

— Divus baltos ar ekstraktu!

Viņš ielēja gaišajā alū ķimeli vispirms Fro-meijeram un pēc tam pats sev.

— Uz veselību, Alfrēd! To tu labi izdarīji! Bet vai man nebija taisnība? Ja tuvojas uniformā, turklāt vēl ar «bleķiem» uz uzplečiem, — viņš norādīja uz Fromeijera jauno dienesta pakāpes nozīmi, — tad šīs ierēdņu dvēseles raugās uz tevi gluži citādām acīm. Taču sāc nu stāstīt!

Fromeijers stāstīja.

Brālis sākumā bijis gaužām stīvs, ka sasalis, taču Fromeijers izlicies neko nemanām, par pagātni vispār nerunājis, bet vienīgi teicis, ka tā kā līdz šim vairs ilgi nevarot turpināties ne nopietnos jautājumos, ne sīkumos un ka visiem īstiem vāciešiem jāsaliedējoties un jāpalīdzot sagatavot ceļu jaunam laikam.

— Nu, un tad viņš atkusa un sacīja, ka tādas esot arī viņa domas un ka viņš bijis nacionālists pēc pārliecības jau iepriekš, nevis tikai kopš divdesmitā jūlija kā viņa valdības padomnieks, kurš senāk bijis demokrāts un nu pēkšņi uzvilcis meln-baltsarkano karogu — jā gan, un beidzot viņš mūs ielūdza svētdien uz kafiju.

— Kādus, «mūs»?

— Mani un Lisiju, manu sievu. Bet vai tā ies?

— Kāpēc lai viņa neietu?

— Tādēļ, ka viņai ir savs pašlepnums. Ja pret viņu kāds izturas tā, kā izturējušies mani brāļi, tad dziesma ir izdziedāta — un kā vēl. Tādu viņa vairs nekad neciena!

— Ak, tās taču blēņas. Kas reiz bijis, šodien jau aizmirsts. Pielūko, nemaz nebūs ilgi, un tavi brāļi uzskatīs par godu, ja būs iespēja ar jums saieties un noskūpstīt tavai sievai roku. Tas tev viņai jāpasaka!

— Pateikt viņai jau es to pateikšu, bet, vai ar to būs kas līdzēts, tas cits jautājums!

— Nu,, tas man šķiet jocīgi! Kuram tad jūsu mājā ir bikses kājā: tavai sievai vai tev? Man šķiet, tev reiz jāparunā ar viņu nopietna valoda, citādi ar tavu brāli viss vēl saies grīsti!

— Ko tu, — nesaies vis! Nekādā ziņā. Būs jau labi, par to tev nav jābīstas. Taču, ko es vēl gribēju jautāt: kā īsti ir ar dzīvokli?

— Ar dzīvokli? — Kacmīrciks izlikās, ka viņam vispirms jāatsauc atmiņā tas, ko vakar, lai drīzāk iekustinātu Fromeijeru, bija sacījis par dzīvokli, kurš kāda Vilmersdorfas partijnieka mājā stāvēja neapdzīvots; Kacmīrciks to bija apsolījis Fromeijeram, bet viņam, protams, nenāca ne prātā jau tūlīt izpildīt savu solījumu; viņš bija licis Fromeijeru ārpus kārtas pēkšņi paaugstināt par šārfīreru, pagaidām ar to pietiktu; ja viņš apgādātu arī dzīvokli, tad neapšaubāmi izdarītu pārāk daudz labuma, izlutinātu Fromeijeru, pataisītu iedomīgu. — Ar dzīvokli? Ai, pareizi, tuvākajā laikā apjautāšos!

Fromeijers pielēca kājās: — Apjautāsies? Tu taču ...

Kacmīrciks viņu pārtrauca:

— Mans mīļais, es domāju, tev nav iemesla par mani žēloties. Es tavā labā jau esmu darījis krietni daudz, — viņš, kā jau reiz iepriekš, norādīja uz Fromeijera apkakles zīmotnēm, — ikviens cits būtu ļoti priecājies un bijis pateicīgs!

Apelēšanai pie Fromeijera jūtām nebija efekta. Fromeijers sacīja:

— Ko nu, tu pats teici, ka man jāsaņem bleķis, lai vieglāk piekļūtu savam brālim!

Kacmīrciks mēģināja vēlreiz:

— Pareizi, Alfrēd, pareizi! Bet tev taču jāatzīst, ka paaugstināšana ir jauka lieta, jau skanošā dēļ vien, ko tā ienes vairāk. Un tu zini, es esmu tev apsolījis ...

Fromeijers purpinādams viņu pārtrauca:

— Tu man apsolīji, ka dabūšu dzīvokli, un, ja es dzīvokli nedabūšu ...

Viņš nobijās pats no saviem draudiem un piebilda:

— Patiesībā tavās paša interesēs ir apgādāt man dzīvokli. Citādi es patiesi nezinu, kā pielauzīšu savu sievu, lai viņa nesaceļ skandālu un nesalaiž grīstī izlīgšanu ar potsdamiešiem!

Kacmīrciks viņu asi uzlūkoja. Vai vārdi par sievu nebija tukšas izrunas? Taču viņš attapās, ka Fromeijers jau iepriekš viņam bija devis mājienu: par Lisijas Dzirnavnieku ielas pagātni un par to, ka viņa nekā nevēloties dzirdēt par viņa jaunajiem pasaules uzskatiem; un viņš arī atcerējās, ka Fromeijers bija sacījis: tiklīdz viņš būšot izrāvis sievu no tās vides, viss izskatīšoties citādi, īstenībā kauns, ka Fromeijers netiek galā ar sievu. Viņai reiz būtu jāparāda, ko nozīmē īsts vīrs. Nemaz nenāktu par ļaunu! Kacmīrciks ar patiku atcerējās Lisijas garās, slaidās kājas, ko viņš bija ievērojis toreiz alus bārā pie Zooloģiskā dārza, kad viņa dejoja ar Kargeru. Viņa patiesi spēja sagrozīt galvu, bet tas laikam būtu to vērts!

Fromeijers, kuru kaitināja Kacmīrcika klusēšana, saniknots un nemiera mākts iecirtīgā tonī atkārtoja:

— Ja nedabūšu dzīvokli...

Kacmīrciks atguvās no savām domām un norūca:

— Paklau, nesāc taču kurnēt! Labāk pielūko, lai izdodas nodoms ar tavu brāli, tad tūlīt arī saņemsi dzīvokli!

— Tūlīt! To jau es arī vakar dzirdēju. Un šodien ...

Viņš grasījās turpināt, bet Kacmīrciks pielēca kājās un uzbļāva viņam:

— Man šķiet, jūs aizmirstat, ar ko jums darīšana, šārfīrer Fromeijer! Ja es jums saku, ka dzīvokli saņemsiet, tiklīdz iepazīsimies ar dokumentiem, tad tas ir oficiāls partijas paziņojums, skaidrs?

— Tieši tā, kreisleitera kungs!

Ari Fromeijers bija pielēcis kājās. Viņš ieņēma militāru stāju un noskandēja atbildi kā uzvilkts pulkstenis. Kacmīrcika īgnums apsīka. Jau daudz maigākā, kaut aizvien vēl tarkšķinošā dienesta tonī viņš sacīja:

— Tad jau viss tā kā būtu skaidrs. Nu tu zini, ka vienīgi no tevis paša atkarīgs, vai un kad tu tiksi pie dzīvokļa. Tātad papūlies. Heil Ilitler!

Viņš braši pacēla roku sveicienam un aizsoļoja Fromeijeram garām uz durvīm.

Fromeijers noraudzījās viņam pakaļ gan ar niknumu, gan apbrīnu.

šis Kacmīrciks! Tas tik bija puika! Kaut jel reiz vismaz pusi varētu sasniegt no tā, ko viņš. Kā nekā iesākts jau bija, solis uz priekšu sperts, to Fromeijers juta gluži skaidri.

Sākot ar pārcelšanos uz jauno dzīvokli PrāgāS laukuma frontālajā namā ar trim istabām, ziemas dārzu un parādes uzeju otrajā stāvā, sākot ar šo pārcelšanos, Fromeijers turpmāk datēja savu jaunās dzīves posmu.

Patiesi, no tā brīža viņa dzīve stipri izmainījās. Jau tas vien, ka viņš nu dzīvoja pilsētas rietumos, kvartālā, «kur izskatījās pavisam citādi nekā Nomales ielā», tādā ēkā, kura būvēta tikai «labākiem ļaudīm»; jau tas vien viņam sagādāja senāk nepazītu drošības sajūtu un pašcieņu. Turklāt neviens nekā nezināja par viņa postu pagātnē, par bezdarbnieka pabalstu, īres parādiem un bērnaukles darbu; gluži pretēji — acīm redzamo privilēģiju dēļ, pateicoties namsaimniekam, viņš ieguva noslēpumainu ievērojama vīra slavu. Un tam visam pievienojās vēl kaut kas. Iepriekšējā dzīves vietā jaunizceptais «Ādolfa Hitlera politikas kareivis» savas uniformas dēļ nebija juties īsti laimīgs. Pēc iespējas viņš bija izvairījies brūnajā kreklā parādīties uz ielas. Ne tik ļoti naida pēc, ar kādu turienes ļaužu vairākums izturējās pret nacistiem, bet vairāk aiz bailēm, ka viņu neuzskata par mazliet prātā jukušu. (Vairākkārt viņam bija nācies paciest tamlīdzīgas piezīmes: «Ko? Tas jau iestājies SA? Lai nu pārāk neplātās, pirms divām nedēļām pats vēl nezināja, ko īsti vēlas.») Te viņam nekas tāds nevarēja atgadīties. Te viņš bija ieradies jau kā šārfīrers, kā vecs cīnītājs. Te viņš valkāja savu uniformu lepni un brīvi. It īpaši, kad pēdējā laikā ar savām sud-

rabotajām zīmotnēm uz apkakles sāka ietekmēt arī tos radiniekus un paziņas, kuri bezdarba laikā no viņa bija novērsušies. Uniformas dēļ viņi Fro-meijeru atkal uzskatīja par sev līdzīgu, jā, pat vēlējās ar viņu saieties. Tā nodrošināja viņam privileģētu stāvokli šo ierēdņu, kalpotāju, veikalu īpašnieku un firmu pārstāvju vidū, kuru senākā mierīgā dzīve krīzes jūklī bija zaudējusi vienīgi drošību, bet nevis vienmuļību. Viņu uztverē uniforma slēpa vilinošus piedzīvojumus, varas un ietekmes spožumu, aicinājumu uz lieliem darbiem, īsi izsakoties, visu, kas viņiem bija liegts un tādēļ radīja viņos skaudību un apbrīnu. Šī apbrīna Fro-meijeram nepalika apslēpta. Tā padarīja viņu jo iedomīgāku uz sevi un savām izredzēm. Viņš iztēlojās, ka ir izdarīgs cilvēks, kam pieder pasaule. Beidzot — un tas bija galvenais, kas viņu vērta par «citu cilvēku», — viņam atkal bija diendienā sistemātiska nodarbošanās. Un, kaut arī šī nodarbošanās galvenokārt bija marša soļu vingrinājumi un dežūras, tomēr viņa skatījumā tā bija nesalīdzināmi labāka par piespiedu bezdarbību vai ienīstajiem saimniecības darbiem. Turklāt tā ienesa naudu. Ne daudz, tomēr pietiekami, lai viņu atbrīvotu no satraucošās un apkaunojošās sajūtas, ka viņa vienīgais glābiņš ir bezdarbnieka pabalsts. Viņš bija arī pārliecināts, ka šārfīrera eksistence ir tikai īss pārejas periods. Nākotnē gaidīja spožas dienesta pakāpes un tituli, krietnāki atalgojumi.

Tikai viens apstāklis jauca viņa plānus: Lisijas izturēšanās. Nu, kad beidzot dzīvoklī un vispār

204 dzīvē varēja uzelpot mazliet brīvāk, nu, kad bija izbeigusies ilgā stāvēšana rindā pie lētās gaļas pārdotavas, diedelēšana Sociālās apgādes nodaļā, lielās mokas katrā īres maksas termiņā, nu, kad šad un tad jau varēja atjauties apmeklēt krodziņu, kafejnīcu vai kino, kad viņiem radās nemitīgas augšupejas izredzes, nu — pēc Fromei-jera domām, visdabiskāk būtu, ka viņam ar Lisiju atkal atjaunotos iepriekšējā saskanīgā dzīve.

Tas, protams, būtu iespējams vienīgi tad, ja Lisija atsacītos no saviem nepareizajiem un kaitīgajiem uzskatiem. Ja viņa, piemēram, atteiktos greizi lūkoties uz nacistiem (pie kuriem taču arī viņš nu piederēja). Ja viņa saprastu, ka SA vīra sievai neklājas lasīt «Arbeiter Illustrierte Zeitung» vai sarkano «Welt am Abend». Ja viņa, īsi izsakoties, izbeigtu būt vienīgi Fromeijera kundze, bet kļūtu par šārfīrera Fromeijera kundzi vai, vēl labāk, par partijas biedri Fromeijeri.

Taču par to Lisija nevēlējās ne dzirdēt. Tam viņa pretojās visā nopietnībā. Un viņam, lai arī kā viņš nopūlējās, neizdevās pieveikt sievas pretestību vai iedvest viņai kaut cik labākas domas par saviem biedriem, savu vadoni un jauno pārliecību. Viņa demonstratīvi neklausījās, tiklīdz viņš uzsāka kādu no savām pārliecināšanas runām, viņa neredzēja vīru. Fromeijera nemaz tur nebija. Parasti viņam tad drīz vien zuda patika turpināt sprediķi kurlām ausīm un viņš taisījās, ka tiek. Ja viņš tomēr neatkāpās no sava nodoma, sāka runāt skaļā un kaismīgā balsī vai pat mēģināja pielabināties ar glaimu un maiguma palīdzību, izcēlās ķildas.

Tās norisinājās gandrīz arvien vienādi.

Lisija aiz pretīguma novērsās, kļuva rupja, pieprasīja, lai viņu atstāj mierā.

— Izbeidz taču runāt tādas muļķības, mīļais. Neesi taču to visu savā galvā izperinājis!

Fromeijeram tādas piezīmes, kā viņš pats sacīja, krita uz aknām. Viņš sadusmojās. Neesot savā galvā izperinājis — tas taču kas nedzirdēts! It kā Lisijas uzskati par nacistiem būtu viņas pašas galvā izperināti! It kā to rašanās nebūtu nomanāma jau pa gaballi! īstā komūna! Protams, kas gan cits, ja viņa sagājušies tikai ar tādiem cilvēkiem kā Frankes. Taču tas nu esot turpinājies pietiekami ilgi. Tam nu būšot jādara gals un, proti, uz ātrāko, citādi viņa kaut ko piedzīvošot, skaidrs?

Taču tad gan viņš Lisiju slikti pazina. Viņa neatļāva dot sev nekādus priekšrakstus par to, ar ko drīkst saieties, gar to nevienam nebija nekādas daļas, arī Fromeijeram ne! Viņa taču viņam ari nedeva nekādus priekšrakstus. Un sev draudēt viņa it īpaši neatļaus, par to gan jāpasmejas! Ellē!

Tiklīdz Lisija sāka runāt, viņš vairs netika pie vārda. Viņam nekas cits neatlika kā padoties. Tad viņš skaļi aizcirta aiz sevis durvis un devās uz savas triecienvienības mītni.

Tādas sadursmes atkārtojās vairākas reizes, tad Fromeijeram pārliecināšanas mēģinājumi bija apnikuši līdz kaklam un viņš no tiem atteicās. Kādēļ šķiest laiku un bojāt nervus, viņš sev jautāja. Ja Lisija par Vācijas uzplaukumu nekā nevēlas zināt, ja viņa nevēlas saprast, nevēlas darboties līdzi, labi, lai paliek. Turklāt vācu sieviete nav radīta politikai, bet gan pavardam un gultai! Taču īstenībā tas viņu kremta; arī par gultu viņa sen jau vairs nevēlējās ne dzirdēt. Un, ja viņa nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās ar viņa politiku, tad diemžēl tas nenozīmēja, ka viņa nemaz tajā nejaucas. Gluži otrādi. Viņai par to bija pašai savas domas, kas viņam ļoti nepatika. Taču — velns lai parauj! — viņš vēlējās mājā mieru. Tāpēc viņš vairs nepieskārās šiem jautājumiem. Ar laiku, tā viņš prātoja, viss ieies īstajās sliedēs. Ar laiku Lisija beidzot kļūs prātīga un atkal izturēsies pret viņu laipni. Un ja ne... ir jau arī vēl citas sievietes. Patiesībā, tā viņam šķita, neviens gan nedrīkstētu nekā teikt, ja viņš jau tūlīt «izmestu kādu līkumu». Taču viņš to nedarīja. Aiz pieklājības, tā viņš sev mēģināja iegalvot; taču īstenībā — aiz bailēm no skandāla, aplipšanas, atraidījuma.

3

Vai nebūtu labi atkal reiz aizbraukt uz Veid-manslusti?

Protams, ka labi, pat ļoti labi. Tikai ne visai viegli.

Tādu domu pārņemta, Lisija sēdēja pie loga un šuva.

Šuveklis — viņa aizdiedza dīvāna spilvenu, ko tikko bija piepildījusi ar kapoku — neprasīja

lielu uzmanību, un ārā, aizlijušajā Prāgas laukumā, arī nekas tāds nebija redzams, kas varētu saistīt vai izklaidēt. Tā Lisija domās stingri nolēma atkal atsākt braucienus uz Veidmanslusti. Tā kā Fromeijers bija izbeidzis viņai pārmest par saiešanos ar Frankēm, viņa bija šos sakarus pamazām pārtraukusi. Aiz īgnuma pret Maksi, kas neticēja, ka pāris apciemojuma reizes pirmajā laikā pēc pārcelšanās uz jauno dzīvokli viņa bija izlaidusi vienīgi laika trūkuma un nejaušības dēļ, nevis ar nolūku pārtraukt tikšanos; varbūt arī aiz kauna; taču par to Lisija tobrīd nevēlējās domāt. Viņa tikai prātoja, ka nebūs tik viegli atkal sasaistīt pārrauto pavedienu.

Nebūs tik viegli? Kāpēc gan? Kāpēc viņa nevarētu tūlīt rīt vai parīt ap pusdienas laiku (lai viņus noteikti sastaptu mājās) aizbraukt; kāpēc viņa nevarētu negaidīti ieiet istabā, kad Frankes sēdēja pie galda, un ar dažu labu joku pārvarēt pirmo samulsumu. «Labu ēstgribu, mīļie! Sen neredzēta, vai ne? Patiesi būtu paši varējuši kaut reizi iegriezties, bet lepni gaidījāt, līdz es atkal atkuļos. Tā nu nav īsta draudzība!»

Nē, nē, tā gan nevarēja izturēties; jārunā citādi, nopietnāk, neaušojoties: «Nu labi, piekrītu, nedrīkstēju nerādīties; tas nebija draudzīgi.» Bet kāpēc gan Maksis aizvien kurnēja: «Ar dzīvokli sākas un ar draudzēšanos ar nacistiem beidzas!» — un: «Ek, kopš cienītā dzīvo rietumos, protams, mūs vairs nepazīst!» Tas var galīgi nokaitināt. Patiesi. Taču tas nu ir aizmirsts, un mainījies, protams, nav nekas, un nekas ari nemainīsies, vai ne, Maksi? ,

Un Maksis varbūt savilks lūpas un sacīs šķietami labsirdīgi, bet īstenībā ļoti vēsi un rūgti: «Ta? Tātad nekas nav mainījies un nekas nemainīsies? Bet, Lisija! Tam taču tu pati netici!»

Un viņa, ko viņa uz to atbildēs?

Jā, ko viņa uz to varēja atbildēt?

Lisija aplūkoja sevi. Viņa bija apģērbusi jauno adīto kleitu, zilu, ar sarkanu jostu un lielām, sārtām koka pogām; tā viņai piestāvēja lieliski, tā izskatījās kā modelis un bija maksājusi tjkai nieka divdesmit markas... Protams, arī šīs divdesmit markas bija jāietaupa, un vēl nesen Lisija nespēja ietaupīt pat divas markas.

Ne visai niecīga pārmaiņa salīdzinājumā ar pagātni. Un tā nebija vienīgā pārmaiņa.

Vēl nesen dzīvpklis nebija īpaši mājīgs, jo tajā nebija pietiekami daudz mēbeļu, bet tagad tas jau atstāja gluži patīkamu iespaidu. Spilvens, ko Lisija tobrīd sašuva, pēc nedaudzām dienām greznos jaunu tahtu, kuras rāmis jau atradās dzīvoklī, bet matracis tiks atgādāts «savākšanas kārtībā», ko veica Fromeijera triecienvienība. Varbūt arī tas būs no S. F. Markuszona, rietumu mēbeļu nama; no turie'nes jau bija atvesti rāmji un daži citi dzīvokļa iekārtas priekšmeti. Mēbeļu nams atradās turpat blakus triecienvienības mītnei, un S. F. Markuszons jau sen bija darījis visu, lai ar stingru nolīgumu palīdzību novērstu nepatīkamus starpgadījumus ar četrdesmit otro triecien-vienību. Ik mēnesi piecpadsmitajā datumā divi triecienvienības vīri civilapģērbos, bet apgādāti

209

14 — Lisija

ar nepieciešamajām pilnvarām saņēma norunāto summu, un turklāt aizvien un aizvien atkrita ari pa dažam labam mēbeļu gabalam. S. F. Markus-zons neskopojās, to atzina ikviens četrdesmit otrās vienības vīrs, taču S. F. Markuszons tomēr joprojām palika, kā Fromeijers pēc sava šturm-fīrera parauga nekad neaizmirsa piebilst, «par spīti visam, ierāvējs kapitālists, kuru nav ko žēlot». Un arī Lisija neuzskatīja par ļaunumu, ja Markuszons tiek izmantots, jo tiem, kas viņu izmantoja, gandrīz visiem brūnā krekla kabatā bija bezdarbnieka reģistrācijas kartīte, turpretī Mar-kuszonam bankā bija noguldīts savs apaļš miljons. Maksis, protams, iebilstu, ka ir atšķirība, vai kādu miljonāru ik mēnesi atbrīvo no dažiem simtiem mārku vai arī viņu un viņam līdzīgos ekspropriē reiz par visām reizēm, kā to izdarījuši boļševiki Krievijā. «Taču mēs Vācijā,» Lisija nodomāja «vēl tik tālu neesam tikuši, un tikmēr lai Markuszoni zaudē vien mazliet asiņu!» Un tādēļ tas, pret ko iebilstu Maksis, Lisijas sirdsapziņu nemocīja.

Viņa nu reiz nebija nekāda askēte! Ja vajadzīgs, viņa badojās, atsacījās, nesa upurus; viņa to darīja bez lielas žēlošanās, mierīgi un ar drosmi, kas pati par sevi saprotama, taču viņai nekādā ziņā nepatika drosmīgas cietējas loma, un viņa smieklīgi zemu vērtēja traģikas diženumu. Viņa atstāja kinoteātri, tiklīdz manīja, ka filma nebeigsies labi. Dzīvē diemžēl tā rīkoties nebija iespējams. Toties viņai šķita, ka jo lielākas ir tiesības uz noteiktām dzīves ērtībām, piemēram, uz zilu adītu kleitu, kas izskatās pēc modeļa, vai uz platu tahtu ar daudziem spilveniem. Uz tā-' dām nelielām ērtībām ir tiesības, taču tās tomēr nav tik daudz vērtas, lai to dēj viņa sevi «pārdotu». Tieši tā domā Maksis! Viņš gan savas domas neietērpa vārdos, bet Lisija juta visai skaidri: viņš tā domā!

Nē, viņa nebrauks uz Veidmanslusti, lai cik vilinoši arī būtu reiz atkal sastapties ar cilvēkiem, ar kuriem iespējams runāt atklāti. Viņa dažkārt jutās gaužām vientuļa. Sā nama iedzīvotāji nedzīvoja tā kā Nomales ieliņā — kā viena, kaut arī ne vienmēr saticīga un miermīlīga ģimene, kur cits citu labi pazīst un kam patiesībā ir vienas un tās pašas rūpes un vienas un tās pašas cerības. Te kaimiņus — akadēmiķus, pensionētus virsniekus, augstākus ierēdņus, viņu sievas, bērnus un kalpotājus — sastapa visai reti un, ja cits citu sastapa, tad tik tikko pavirši pasveicināja, un tas arī bija viss. Pat bezdarbnieki, kas dzīvoja sētas mājā, Lisijai šķita pavisam citādi nekā tie, kuri dzīvoja Nomales ieliņā. Viņi bija biklāki un atturīgāki, allaž bailīgi, centās noslēpt savu bezdarbu.

Lisija vairs nedomāja un nerunāja tā kā Nomales ieliņā: «Mēs te!» — bet aizvien sajuta: «Te esmu es, un tur tie citi.» Un tie citi viņai labākajā gadījumā bija vienaldzīgi. Viņa nemaz nevēlējās ar tiem nokļūt tuvākā saskarē.

Vienīgi ar ārstu, kas dzīvoja apakšējā stāvā — viņa uzvārds bija Dancigers, viņš bija maza auguma, drusku kliboja, un viņam bija pārāk liela galva, bet tai savukārt pārlieku augsta

14*

211

piere — vienīgi ar šo dakteri Dancigeru bija citādi. Lisijai šķita, ka viņš ir tāds cilvēks, pret kuru var izturēties nepiespiesti, pat draudzīgi.

Reiz viņš bija uzgājis augšā pie Fromeijeriem, tūlīt nākošajā naktī pēc viņu iekravāšanās. Fro-meijers viņu uzbungāja no miega, jo bērnam pēkšņi bija sācies stiprs drudzis.

Toreiz Lisija baidījās, ka zēnam varētu būt difterija. Taču viņam nāca vienīgi zobiņi, kā ārsts konstatēja, tik sirsnīgi smaidīdams, ka tūlīt ieguva Lisijas simpātijas. Tiklīdz ārsts bija aizgājis, Fromeijers piesita sev pie pieres. Kā viņš par to neesot padomājis! Dancigers — jau no vārda vien bijis jāsaprot — esot žīds! Tas, protams, nekad vairs nedrīkstot pārkāpt viņu slieksni! Ar to nedrīkstot ielaisties ne visniecīgākajās darīšanās! To vispār nedrīkstot pat pazīt!

— Vai dzirdi, Lisija? Tu viņu nepazīsti! Tā kā lai tev neienāktu prātā ...

Kas vēl nebūs! Vēl tagad, tikai atceroties vien, Lisijas seja ieguva stūrgalvīgu izteiksmi: tagad tieši par spīti. Protams, ka viņai ienāca prātā! Vēl vairāk tas viņai būtu ienācis prātā, ja tūlīt no rīta pēc Dancigera nakts vizītes nebūtu kaut kas atgadījies, kas viņu nu kavēja rīkoties tā, kā viņa labprāt vēlētos, proti, citādi, nekā bija uzstājis Fromeijers. Tajā rītā ārsts bija sastapis Li-siju un Fromeijeru — Fromeijeru pilnā uniformā ar kāškrusta saiti ap roku. Kopš tā brīža Lisija vairs nespēja lūkoties ārstam acīs, juzdamās neveikli arī tad, ja sastapa viņu vienu, un arī viņš izturējās nebrīvi, apmulsis, acīm redzami piesardzīgi. Viņa piesardzība savukārt aizvainoja Li-siju. It kā viņa būtu vēlējusies viņam uzbāzties! Nē, viņš varēja būt bez rūpēm; viņa neuzbāzīsies, viņai Dancigers nav vajadzīgs, viņa atsacīsies no tuvākas'pazīšanās! «Būs arī tā labi, Dancigera kungs!»

Jā, bija arī tā labi. Varēja arī nesaie'ties ar cilvēkiem, kuri patika. Varēja arī nebraukt uz Veidmanslusti. Varēja. «Taču,» viņa klusībā nodomāja, «jauki ir arī citādi!»

Kā jau dažkārt, arī tobrīd viņai uzmācās doma, vai nevajadzētu sadzīvot ar Fromeijeru labāk. Vai viņš pēdējā laikā nav kļuvis saudzīgāks? Viņš vairs nemocīja ar muļķīgajiem pārliecināšanas mēģinājumiem. Viņš arī citādi lika viņu mierā, pat izrādīja uzmanību, kādu viņa sen vairs nebija baudījusi, reiz atnesdams nelielu dāvanu, citreiz — aicinādams uz kinoteātri.

Un viņa? Vai viņa nebija nepateicīga? Zemiska? Kādēļ viņa nevarētu izturēties draudzīgāk, sirsnīgi, varbūt pat maigi?

Galu galā viņa taču bija Fromeijera sieva, kādreiz bija bijusi viņā iemīlējusies (un kā vēl iemīlējusies, vairāk nekā visos citos!), viņai bija no Fromeijera bērns!

Taču pēc tam viņa vīru iztēlojās savā acu priekšā pilnīgi citādu, atsvešinājušos; jutās atstumta. Kādēļ? To viņa nespēja pasacīt. Varbūt uniformas dēļ, varbūt tikko iegūtās pašpārliecības dēļ, gluži jaunās spēka apziņas dēļ, visas it kā gatavi nopirktās un nepiestāvošās kareivīgās stājas dēļ.

«Tas vairs nav viņš!» viņa secināja. Iedoma-joties vien, ka viņai ar viru atkal varētu «kaut kas būt», viņa nodrebēja. «Neiespējami!» Lisija nodomāja.

Tad pēkšņi kādā rītā viņa nejauši iegāja vannas istabā, kad Fromeijers stāvēja zem dušas.

Viņa satrūkās. Bija jau pagājis ilgs laiks, kopš viņa vīru tādu redzējusi. Ieraugot kailo vīrieti, viņu pārņēma dīvaina, gandrīz nepatīkama sajūta. Viņa pārlaida acis: tas pats labi pazīstamais augums, visas tās pašas zināmās līnijas, apa|umi, muskuļi — un tomēr Lisija neticēja savām acīm. Kaut kas šajā augumā viņai šķita nepierasts, svešs. Un pēkšņi viņa izbrīnījusies apzinājās: trūka uniformas, viņa vairs nespēja uz šo vīrieti bez uniformas noraudzīties, viņa kailais augums Lisijai šķita kā meli, kā sen izmainījušās, sairušās, satrupējušās būtības apliecinājums. Šķita, šis kailais vīrietis būtu vēl tas pats, kas senāk; bet vīrietis uniformā, viltus karotājs, aiz-tapinātais karavīrs vismaz ļava skaidri saredzēt starpību salīdzinājumā ar senāko cilvēku un pasargāja no kādas ilūzijas atdzimšanas... un tas bija labi!

Nakti pamodusies un izdzirdusi viņu blakus gultā mierīgi un dziļi elpojam, Lisija atbalstījās uz elkoņa, aplūkoja viņu, meklēdama pazīstamajos vaibstos jauno, svešo, un jautāja sev: «Vai tas ir iespējams? Vai esmu viņu mīlējusi? Patiesi? Viņš man bijis tuvs?»

Pēkšņi viņā pamodās kaut kas līdzīgs naidam, bet šis satraukums pamazām vērtās dziļas skumjās, ledainā vientulības sajūtā, lielās un izmisīgās ilgās pēc īsta, tuva cilvēka.

Trešā daļa BĒGŠANA NO VIENTULĪBAS

.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

I

Tikai daži no simt piecdesmit vai divsimt cilvēkiem, kas stāvēja rindā pie lodziņa garās, šaurās zāles vienā galā, Fromeijeram ienākot, pagriezās, un arī tie, uzmetuši viņam paviršu skatienu, mirkli vēlāk turpināja -savas paskaļās sarunas vai no jauna iegrima trulā snauduļošanā.

Spīvas vēlēšanās pārņemts tūlīt atkal doties prom, Fromeijers tomēr palika stāvam pie durvīm. Viss, ko viņš te redzēja, saoda un dzirdēja — olīvkrāsas sienas, puspleca augstumā nokrāsotas tumši zaļā eļļas krāsā, kailā, melnā koka plāksne darba vietu piedāvājumiem, trūcīgo ļaužu izgarojumu dvinga un lizola smaka, spiedogu troksnis un aprautās sarunas pusbalsī, — tas viss izraisīja viņā nepatiku. Galvenokārt šīs mūždien vienas un tās pašas bezdarbnieku sarunas, kas norisa reģistrācijas punktos!

— Ko? Tikai trīs nedēļas? Un tu vēl kurni? Draudziņ, es jau te apgrozos gandrīz trīs gadus.

— Tiklīdz pie teikšanas tiks nacisti, būsim galīgi dimbā!

— Pasniedz jel cigaretes galu!

— Un tad es nopirku desmit mārciņas kartupeļu un trīs siļķes, samaksāju piecas markas par

īri, vēl iegādājos zeķu pāri bērnam, un visa nauda bija iztērēta.

— Jā, vai zini, kad tik proletāriešiem būtu kāda teikšana!

— Tas viss ir tīrās blēņas! Vienīgais, kas tavos spēkos, — par to nedomāt!

Nedomāt par to! Ta bija Fromcijera vēlēšanās. Patiesībā viņš bija grasījies visai ātri nokārtot savu pienākumu un tūlīt doties prom; viņam bija jānodod kādam rūpnīcas organizācijas šūniņas vīram, kuram te bija veicama aģitācija, vēlēšanu uzsaukumu sainītis, taču šis cilvēks vēl nebija ieradies, un tāpēc Fromeijeram vajadzēja uzkavēties.

Nedomāt par to? Tas nebija iespējams. Viņš nespēja nedzirdēt.

— Nē, tur ar nekas nesanāca. Pirms diviem mēnešiem viņi to būdu aizklapējuši. Visi atlaisti.

— Nu, tam nu gan es atklāti pateicu savas domas! «Varbūt man ar vēderu naudu pelnīt,» es sacīju. Gluži skaļi. Viņi visi uz mani paskatījās.

— Paklau, kolēģi, redz, kā tas ir: naudas diezgan, tikai kapitālisti vēlas pelnīt aizvien vairāk.

šie vārdi no jauna atgādināja tikai nesen ar citādu dzīvi nomainīto visai bezcerīgo bezdarba eksistenci. Darba biržas atmosfēra spieda Fro-meijera galvu un sirdi kā neizsakāms smagums. Sasodīts, kādēļ gan viņš bija uzņēmies šo pienākumu? Viņš būtu varējis mierīgi ļaut kādam citam kātot uz bezdarbnieku reģistrācijas punktiem. Taču nemitīgi pildīt vienīgi tā dēvēto ielas die-

nestu (stāvēt ar ziedojumu kārbu uz stūra un kliegt: «Ziedojiet visi pirmajam sarakstam, Ādolfs Hitlers gūs virsroku!») — tas arī nekāda prieka ilgi nevarēja sagādāt. Galu galā jūties kā ubags, un, kopš vairākums paredzēja, ka nacionālsociālisti zaudēs daudz balsu, ziedojumu vācēji — SA viri aizvien biežāk pamanīja vienaldzīgas, ironiskas, naidīgas sejas. No divdesmit garāmgājējiem labi ja viens kaut ko iemeta kārbā, un vakarā, to atverot, grašu un sīknaudas vidū aizvien atrada dažas bikšu pogas. Jā, nesen Fromeijers savā kārbā bija ieraudzījis pat kādu padomju monētu ar sirpi un āmuru! Kļuva arī jūtami auksts; mēteļu nebija. Apģērbu darbnīcai trūka naudas, un vilnas svīteris zem brūnā krekla visai maz pasargāja no miklā aukstuma; vācot naudu, nežēlīgi sala.

Nē, itin labi, ka viņš reiz bija pieteicies citam uzdevumam, it īpaši šodien, kad ik mirkli varēja gadīties, ka tiek atsaukts no ziedojumu vākšanas un nosūtīts uz kādu streikojošu ielu dzelzceļa depo kā papildspēks streikojošajiem satiksmes darbiniekiem; ar tiem, kaut gan to vairākums bija sarkanie, viņi pēkšņi bija sākuši sadarboties.

Starp citu, traka būšana gan šis streiks, gan tas, ka tajā iesaistās partija!

Vispirms novada vadība bija devusi norādījumu: «Neiejaukties!» Streiks, tā tika paskaidrots, esot lemts neveiksmei, komūna to esot sagatavojusi kā priekšvēlēšanu trumpi. Viņi tomēr ārkārtīgi pārrēķināšoties; divu dienu laikā streiku

likvidēšot, un vienīgā ieguvēja būšot NSDAPV Taču drīz vien izrādījās, ka šis streiks ir nopietns pasākums, jo satiksmes darbinieki ne ausu necels par «šķīrējtiesas» lēmumiem, streika aizliegumiem un samierināšanas runām, un komunisti gūst tādus panākumus, kādus sen nebija guvuši. Tad tika dots pretējs norādījums: «Visus spēkus iesaistīt streikā!»

Un tā nu notika, ka viņi plecu pie pleca stāvēja streikotāju sardzē pie depo, apturēja vagonus, kas no turienes izbrauca, cīnījās ar policiju un dūžiem.

Juceklīgs stāvoklis. Fromeijers nespēja orientēties. Aizvien viņš bijis noskaņots pret Lisijas senāko vidi, un te piepeši...

Pēkšņi viņš tika iztraucēts no pārdomām. Atsprāga durvis. Tajās parādījās vīrietis ādas cepurē un autovadītāja jakā un straujā, piesmakušā balsī jautāja:

— Vai te ir kāds no bezdarbnieku komitejas?

Priekšējie sauca:

— Aizveriet durvis! Tādas siltuma pārpilnības mums te nav!

Daži smējās. Uz mirkli skatieni pievērsās durvīm, taču pēkšņi visu uzmanību saistīja kas cits. No kāda lodziņa atskanēja rejoša balss:

— Mutes ciet! Vai neprotat izlasīt, kas rakstīts uz sienas? Te jāklusē! Jūs neesat krogā!

Kāds gausā, it kā miegainā balsī — Fromei-jeram tā šķita ļoti pazīstama — atbildēja: [9]

— Jums pilnīga taisnība, kungs. Te nav nekāds krogs. Mūsējiem vispār krogi nav domāti. Mūsējiem, ja daudz, ir striķis, ar ko pakārties ... proti, ja viss notiktu pēc jūsu prāta!

Vai tas nebija... Jā, tas bija Maksis Franke!

Arī vīrs uz sliekšņa viņu pazina un iesaucās:

— Ei, Maksi! Tūlīt nāc man līdzi lejā! Biezs gaiss! Ezera ielā apšaudīšanās!

Sarunas aprima. Pēkšņajā klusumā, kad Maksis Franke devās pie vīra autovadītāja tērpā, viņa smagie soļi skanēja divtik skaļi. Piegājis pie šofera, Maksis uzlika viņam roku uz pleca un jautāja:

— Apšaudīšanās? Kur? Kādēļ?

Tas pastāstīja. Ezera ielā garāmgājēji, lielākoties bezdarbnieki, apturējuši streiklaužu automašīnu, un «dzelteno» policijas apsardze atbildējusi ar šāvieniem uz akmeņiem, kuri raidīti mašīnas logos. Vairāk vīrietis nekā nezināja. Kolēģis ar streika organizatora lentu ap roku esot viņu atsūtījis, lai atvedot kādu no ziemeļaustrumu kvartāla bezdarbnieku komitejas.

— Proti, tādēļ, ka tur ir visai daudz jūsējo. Tad nu es nekavējoties devos šurp, jo...

— Labi, — Maksis viņu pārtrauca, — iešu līdzi. Ejam!

Pēdējā acumirklī, stāvēdams jau uz sliekšņa, viņš pamanīja Fromeijeru. Maksis vilcinājās, padomādams, vai to uzrunāt vai ne. Nacisti taču piedalās streikā ne aiz brīvas gribas un, protams, tikai pagaidām, taču kā nekā nu bija jāizmanto jebkurš gadījums, lai ar viņiem padiskutētu. Bet vai tas tur bija no labākajiem? Un vai tagad bija īstais laiks izskaidroties?

Maksis apņēmīgi devās prom.

Fromeijers, kas bija redzējis Makša vilcināšanos un pareizi to sapratis, nosarka. Viņš gribēja izvilkt no kabatas cigareti, izlikties, ka viņam gar Maksi un Makša darīšanām nav nekādas daļas, taču tūlīt aiz dažiem iemesliem, kas pašam nebija skaidri, viņš pēkšņi mainīja savu nodomu.

— Ek, — viņš noņurdēja, — es arī došos līdzi! — Un pievienojās Maksim Frankem un viņa ceļa biedram.

2

Laiks bija mikls, auksts, drūms.

No netīrajām debesīm, kas šķita pārkārušās tieši jumtu korēm, smidzināja smalks, pelēkbal-tām sniega pārslām sajaucies lietus. Garās rindās sastājušos taksometru šoferi īgni vēroja klusās metro stacijas ieejas, vientuļās tramvaju pieturas un neparasti dzīvās ietves. Šodien būtu bijuši lieliski apstākļi labai izpeļņai, bet izpeļņas nebija. Cilvēkiem bija pārāk maz naudas. Viņi gāja pat visgarāko un grūtāko ceļu kājām vai arī devās, ja vien bija iespējams, uz tuvākā ne-streikojošā elektriskā dzelzceļa pieturu vai izmantoja (bet tas bija niecīgs mazākums) nedau-dzēs kravas mašīnas, kas it kā improvizēti autobusi uzturēja satiksmi starp pilsētu un tās nomalēm.

Fromeijers soļoja līdzi abiem, kas satraukti sarunājās; nevis Maksim gluži blakus, bet gan pa kreisi pussoli iepakaļ, kā adjutants, kas pavada savu komandieri karaspēka daļas pārbaudē.

Laiku pa laikam, kad atkal un atkal uzmācas nepatīkamā un aizvien no jauna atgainītā doma, kāpēc īsti nācis līdzi, viņš saguma un ievilka galvu plecos. «Un tas esot rūdīts cīnītājs un brūnais kareivis!» Maksis domāja, klusībā vērodams Fromeijeru. Izskatās kā nelaimes čupiņa jau pirms laika! Nē, pateicos! Bet varbūt tieši tā ir pazīme, ka viņam apnicis tēlot tādu kareivi un ka ar viņu iespējams parunāt prātīgu valodu.

Viņi bija nogriezušies sānielā. Te uz ietves nebija drūzmas. Reti redzēja kādu cilvēku. Tukšajā klusumā debesis šķita vēl zemākas un gaisma vēl drūmāka. Likās, ir vēls vakars, nevis priekšpusdiena.

Pēkšņi Fromeijeram iešāvās prātā dzejolis «Pašķiriet ceļu mūsu solim, jūs, tautas, mēs esam pēdējie goti!» — viņa mīļākais skolas laiku dzejolis. «Tāds neprāts!» viņš domāja, bet šie vārdi mazāk bija tēmēti uz dzejoli, tie vairāk bija adresēti jau pirmīt atgainītajām domām. Kāds neprāts, ka viņš dodas līdzi! Augšā darba biržā vīrs no NSBO^10 jau noteikti gaida uzsaukumus,

kurus Fromeijers tagad le lietū nēsā līdzi. Viņš vairs nebija tos iesaiņojis un, lai gan bija pabāzis zem krekla, gribēdams pasargāt no samirk-šanas, tie' kļuva mikli un sadriskājās. Sasodīts! Tūlīt viņš griezīsies atpakaļ! •

Te Maksis viņu uzrunāja:

— Kā tu nokjuvi Vedingā? Es domāju, ka tu pašlaik atrodies Vilmersdorfā?

— Pareizi. Taču mūsu nodaja šonedēļ nozīmēta sp. u.

Viņš manīja, ka Maksis šos saīsinājumus nesaprot, un paskaidroja: — Sp. u. nozīmē — speciāliem uzdevumiem. Mēs esam norīkoti galvenās daļas štāba sp. u. Sakarā ar vēlēšanām un tā joprojām. Un to, kas nozīmēts sp. u., iespējams, ka dienesta interesēs aizsūta pat uz Berlīnes pretējo nostūri. Dienests paliek dienests!

Maksis izvaikstīja seju, it kā nevarēdams norīt pārāk karstu kumosu. Viņš pūlējās apspiest zobgalīgu smīnu. Triecienuzbrukums ... speciāliem uzdevumiem ... galvenās daļas štābs ... dienesta interesēs! Viņam vēl ilgi nebūs gana tēlot kareivi. Un tādos vārdos mierīgi jānoklausās! Tobrīd visnotaļ nebija izvirzīts uzdevums «sitiet fašistus, kur vien tos sastopat!», bet gan «diskutējiet ar apmulsinātajiem darba cilvēkiem fašistu rindās!». Viegli pasacīt! Bet tas bija ļoti svarīgi un pareizi, un tādēļ Maksis apslāpēja savas zobgalības. Taču mēmi uzklausīt šīs blēņas viņš tomēr nespēja. Uzsvērti naivā balsī viņš iejautājās:

— Un vai tu vismaz saņem kādu piemaksu par šo speciālo dienestu jeb kā to sauc?

Fromeijers nemanīja, kas Maksim padomā. Viņš vientiesīgi atbildēja:

— Piemaksu! Dārgais, ko tu gan iedomājies! Kas tev iešāvies prātā?

— Nu, es tāpat vien pajautāju. Tā, piemēram, pazolēm. Tās taču daudz ātrāk noplīst, tā skraidot šurp un turp no viena stūra uz otru. Varbūt kungi štābā to nemaz nezina, tādēļ ka viņi visur braukā ar mašīnām?

Pēkšņi Fromeijers noprata Makša nodomu. Viņu pārņēma gaužām spēja nepatika, kura viņu māca jau ilgāku laiku un no kuras viņš ar pūlēm centās atbrīvoties (par to, ka skraidīja te līdzi, ka bija samirkuši uzsaukumi, ka viss bija sarežģījies un kļuvis nesaprotams: kā, piemēram, viņam iešāvies prātā izplatīt uzsaukumus par sarkano izraisīto streiku?). Aizsmakušā balsī, kurā bija jaušamas dusmas, viņš iesaucās:

— Ko tu ar to gribi sacīt?

Atbildi viņš nesaņēma. Iela, pa kuru viņi steidzās, krustojot galveno ielu, krasi pagriezās sānis. Tajā mirklī ielas viņā galā bija dzirdama kņada, kur kliedzieni jaucās ar izbaiļu saucieniem, svilpieniem, plīstošu stiklu šķindu un šāvienu troksni.

Vīrs ar autovadītāja cepuri iesaucās:

— Paklau, jau atkal!

Maksis pavēlēja:

— Veikli uz turieni!

Viņi metās skriet: Maksis pa priekšu, abi pārējie aiz viņa. Fromeijers devās līdzi nelabprāt, aiz bailēm, ka viņu neuzskata par gļēvuli, ja viņš

pēkšņi grieztos atpakaļ. Viņiem pretī jau drāzās bēgošie.

Viņi nogriezās ap stūri un ieraudzīja savā priekšā plato ielu. No kreisās puses skanēja kņada, vēlās šurp skaļš pūlis. Pa labi iela bija tukša kā izslaucīta. Vienīgi netālu no krustojuma šķietami mierīgi un it kā visa ta, kas te notika, neskarti, stāvēja divi vīri un darbojas ap tramvaja sliedēm. Maksis piegāja pie viņiem. Vīrs autovadītāja jakā pēkšņi pazuda, bet Fro-mcijcrs vēl aizvien skrēja Maksim nopakaļ. Pieskrējis tuvāk, viņš ievēroja, ka abi vīrieši pūlas sabojāt sliežu pārmiju. Viņi strādāja saspringti un veikli, taču nebija manāmas ne bailes, ne satraukums.

Maksis viņiem uzsauca:

— Kas te notiek?

— Kas te notiek? — viens no viņiem atrūca, nepaceldams acis no darba. — Policisti ārdās, tādēļ ka mūsu zēni paradījuši dzeltenajiem, ka joki nav! — Viņš uzsita pēdējo spēcīgo vesera sitienu pa lauzni un nolaida rokas. — Man šķiet, Org, ka esam paveikuši! — viņš pievērsās savam biedram. — Ai, ai, te jau izskatās gluži kā kara laukā! Tur mēs arvien, ja bija jāatkāpjas, sabojājām sliedes. Tad nu mēs esam gan iemācījušies sabojāt, to tik es jums varu pasacīt. — Pēkšņi viņš apklusa, tad iesaucās: — Uzmanību! Klusām pazūdiet!

Viņš aizmeta veseri un lieliem soļiem aizsteidzās. Biedrs viņam sekoja. Viņi nozuda ielā, pa kuru tikko bija ieradušies Fromeijers un Maksis.

Abi vēl lūkojās pakaļ bēgošajiem, kad no labās puses viņiem aizrlbināja garām smaga pelēkzaļa mobilās policijas automašīna un simt soļu tālāk, bremzēm spalgi iekaucoties, apstājās. Svilpieni. Komandas. No mašīnas izlēkušie vīri jau bija nostājušies garā ķēdē un devās uzbrukumā pūlim.

3

Fromeijers juta, ka viņam sāk trūkt spēka. Viņš vairs ilgi tā nespēs skriet. Viņš palūkojās atpakaļ. Viņu neviens nevajāja. Un viņš nemanīja arī neviena no tiem, ar kuriem kopā bija bēdzis cauri pagalmiem un piemāju dārziem.

Fromeijers apstājās. Viņam drebēja kājas un mežonīgi dauzījās sirds. Viņš atbalstījās pret laternas stabu. Ievilkdams pirmos elpas vilcienus, viņš nedomāja neko, tikai ļāvās atslābumam. Taču pēc tam viņu pārņēma bērnišķīgas, bezpalīdzīgas dusmas.

Kā viņš te iepinies? «Te» ietvēra šo bēgšanu, satiksmes strādnieku streiku, visu šo sarežģīto un draņķīgo situāciju, kādā viņš nokļuvis. Kā viņš te iepinies, te viņu tik tikko neapcietināja, tik tikko nešāva uz viņu tāpat kā pirmīt uz to zēnu?

Fromeijeram uznāca reibonis. Viņam bija cieši jāaptver stabs, lai nesaļimtu. Galvā, pakrūtē bija jūtams nepatīkams tukšums. Viņš vēlējās iedzert kādu spēcinošu, karstu malku. Dažu soļu atstatumā viņš pamanīja kroga izkārtni. Nedrošiem soļiem viņš devās turpu.

— Tā, tc nu būtu! Pavisam piecdesmit pieci feniņi! — krodzinieks sacīja, atnesis mēriņu alus un glāzi degvīna, un stiepa roku, lai nekavējoties saņemtu naudu. Vienlaikus viņš neuzticīgi aplūkoja viesi, kas viņā izraisīja šaubas. Nu tikai Fromeijers pamanīja, ka viņa zābaki notriepti ar smiltīm un dubļiem, ka brūnā krekla labā piedurkne nokaras vienas driskās un pazudusi cepure.

— Laikam atgadījies kas nopietns? — krodzinieks iejautājās. — Atkal reiz saskrējāties ar «sarkano fronti», vai ne?

Iekāms Fromeijers bija pārdomājis, ko lai atbild uz šo jautājumu, krodzinieku sauca no dibenistabas. Esot ieradies nodokļu iekasētājs un prasot pēc viņa, paziņoja sagurusi sieviete pūžņojošām acīm; tā palika kroga istabā un pēc krodzinieka aiziešanas klusā, vienaldzīgā balsī apvaicājās, vai Fromeijers vēl kaut ko nevēloties.

Fromeijers, kas jau bija grasījies doties prom, nu pasūtīja vēl vienu krūzīti melnas kafijas, sēdēja, bet nedzēra, abām rokām aptvēris krūzīti kā krāsniņu. Valdīja klusums. Klusums nomierināja. Siltums, kas spiedās cauri porcelānam, nomierināja. Sēdēšana te nomierināja. Vienīgi domas satrauca. Tās atkal kavējās pie zēna, uz kuru, bēgot cauri pagalmiem, šāva, pie visa tā, kas bija atgadījies pirms tam.

No mobilās policijas automašīnas izlēkušie vīri bija devušies uzbrukumā. Vienā mirklī pūlis bija izklīdis un policisti, sadalījušies pulciņos, medījuši pēdējos noklīdušos cīnītājus, kuri nebija paspējuši paglābties sānielās vai namu vārtos.

Uz asfalta cepuru, lietussargu, spieķu un somu

vidū gulēja desmit vai divpadsmit nekustīgi augumi. Uz policijas mašīnu veda arestētos.

Maksis bija izrāvis Fromeijeru no sastinguma un ievilcis kāda nama pavārtē. No turienes viņš redzēja, ka šur tur zaļie panāca, notrieca zemē, uzrāva atkal kājās un vēlreiz notrieca zemē kādu vajāto.

Nama pavārte bija pārpilna cilvēkiem, kas, tāpat kā Fromeijers, vēroja notikumus uz ielas.

— Suņi tādi! — gandrīz aizslāpušā balsī izsaucās kāds noskrandis vīrietis, spiezdamies cieši klāt Fromeijeram. Tas novērsās. Viņu traucēja smaka, kas plūda no skrandainā, — bezcerīguma piesātinātā, pretīgā sviedru, slikta uztura, puvuma un pelējuma smaka — bezdarba smaka, un Fromeijers nevēlējās, lai viņam to atgadina,

— Suņi tādi! — noskrandušais atkārtoja, — Aplūkojiet tos labi, iegaumējiet tos, biedri!

Viņš satvēra Fromeijeru aiz rokas, taču tā tūlīt tika atvilkta. Biedri? Nē, tiktāl taču vēl nebija! Frome»jers atvirzījās sānis. Tajā acumirklī viņš pamanīja, ka jauneklis, ko divi policisti veda uz savu mašīnu, pēkšņi izraujas un bēg. Zaļie viņam sekoja. Taču, paskrējuši nedaudzus soļus, viņi apstājās un pacēla karabīnes.

— Aizveriet! — Fromeijeram aizmugurē skaļi iesaucās kāda sieviete. — Dieva dēļ, aizveriet!

Jauneklis laikam juta, kas notiek aiz viņa; tieši tajā brīdī, kad atskanēja policistu šāvieni, viņš apmeta līkumu. Lodes netrāpīja. Sargi nekavējoties izšāva otrreiz. Zēns atkal meta līkumu, bet šoreiz pārāk vēlu; puspagriezienā viņu trāpīja. Viņš iekliedzās, satvēra kreiso gurnu, paklupa.

Šķita jau, ka viņš nokritīs, te pēkšņi viņš milzīgā sasprindzinājumā atkal uzrausās kājās un grīļodamies nokļuva līdz pavārtei. Divas, četras, sešas rokas sniedzās viņam pretī un uztvēra viņu. Kritienā pavērās viņa vanderfogelieša' blūze, kļuva redzams brūns krekls un SA josta.

— Aizveriet! — no jauna iesaucās sieviete, kas stāvēja Fromeijeram aiz muguras. Un «aizveriet» nu sauca arī kāds cits stingrā, bet mierīgā balsī. Fromeijers to pazina. Tā bija Makša Frankes balss.

Rībēdami aizkrita smagie nama vārti. Kļuva tumšs kā naktī. Nokrakšķēja bulta. Drīz pēc tam pret koka vārtiem sāka rībēt karabīnu sitieni.

— Atveriet, — aiz tiem kliedza, — ja ne, šausim!

Sākās panika. Haotiskā jūklī visi spiedās uz otru izeju, kas veda uz pagalmu. Fromeijers, kas bija viens no pēdējiem, izmisīgi centās ātrāk tikt uz priekšu, bet juta, ka viņu kāds pēkšņi satver aiz jostas un pietur. Viņš grasījās nokratīt svešā roku, te negaidot viņš izdzirda Makša Frankes balsi.

— Paliec! Mums jāpaņem līdzi zēns!

Kāds, kas Fromeijeru nemaz neredzēja, jautāja:

— Kā tu domā tikt ar ievainoto pāri sētas mūrim?

Maksis viņu pārtrauca:

— Jātiek! Mēs taču viņu nevaram te pamest. Kur viņš īsti atrodas?

— Te, — neredzamais sacīja, — pie sienas.

1 «Wandervogel» — vācu buržuāziskās jaunatnes biedrība (dib. 1901. g.).

Bet es domāju ... pieliec roku ... viņš ir nesamaņa ...

Pret durvīm bira dārdošu belzienu krusa. Koks iečīkstējās un ieplaisādams padevās.

Neredzamais sauca:

— Viņi izlauzīs durvis!

— Bēgam! — Maksis pavēlēja. — Nav vairs nekādas nozīmes! Nejaujiet sevi notvert!

Viņš iegrūda Fromeijeram dunku. Viņi aizskrēja. Aiz viņiem uzlauza durvis. Mūrim viņi parkļuva pāri bez grūtībām. Bet aiz mūra trešajam (Fromeijers, tagad mēģinādams atcerēties, attapa vienīgi to, ka tam uz svārku atloka bija zīmotne <rSozialistische Arbeiterjugend»[11]) dārza dobju slidenajā augsnē paslīdēja kāja, un tas paklupa. Maksis jauneklim palīdzēja piecelties, taču krītot tas laikam bija sastiepis kādu cīpslu, jo kliboja, un Maksim to vajadzēja atbalstīt. Policisti panāca Maksi un svešo tieši tajā brīdī, kad Fromeijers lēca pāri otram mūrim. Tālāk viņš skrēja pa kaklu pa galvu viens, pat ne reizes neatskatīdamies.

Atgriezās krodzinieks.

Fromeijers uztrūkās no domām. Viņš steidzīgi izdzēra kafiju. Tā pa to laiku bija atdzisusi un kļuvusi negaršīga. Neatsveicinājies viņš smagiem soļiem devās prom.

Patiesībā viņam būtu bijis jāsameklē štābs vai savas vienības mītne un jāsniedz ziņojums, bet viņš to nevēlējās. Viņam bija «apnicis līdz kaklam». Viņš vairs nekā nevēlējās zināt ne par

apšaudīšanos, ne par bēgšanu, ne par sp. U., ne arī par visu to dzīvi, kādu viņš tobrīd dzīvoja. Viņā no jauna pamodās tas pats bērnišķīgais, bezpalīdzīgais niknums, kas viņu bija pārņēmis pirms dažām stundām. Ar skaudību viņš domāja par Kafmīrciku, kas drošībā un siltumā sēž savā jaunajā birojā novada apģērbu darbnīcā. Jā, tas pratis dzīvē iekārtoties! «Bet mūsējie grimst arvien dziļāk!» viņš nodomāja.

Tad viņš, lietum līstot, smagiem soļiem, izmircis, pārsalis, ar tādu pašu nelabuma sajūtu pakrūtē kā toreiz bērnība, kad bija noklīdis mātei, devās mājup, ilgodamies vienīgi atkal reiz stāvēt aiz pults WRK, nē, ne WRĶ, pat ne «Fortunetē», bet kaut vai kādā panīkušā tirdzniecības uzņēmumā, kam nebūtu nekā kopīga ne ar tautas apvienošanu, ne ar nodokļu žņaugu likvidēšanu. Viņš vēlējās dzīvot pavisam ikdienišķu dzīvi kā gluži neievērojams ierēdnis.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

1

Aukstums, kas šajās pēdējās novembra un pirmajās decembra dienās pieņēmās, vērta dienestu vēl nepatīkamāku. Mēteļu joprojām nebija. Uzturs triecienvienības mītnē kļuva acīm redzami trūcīgāks, un it bieži zirņu virā nepeldēja pat neviens vienīgs skops gaļas kriksītis. No algām izdarīja atvilkumus. Noskaņojums partijā un SA bija bēdīgs. Gāja no kalna lejup, no šās sajūtas nevarēja atbrīvoties. Tas jau bija sācies pirms reihstāga vēlēšanām. Pēc tam bija sekojusi sakāve vēlēšanās: divu miljonu balsu zaudējums! Un kopš tā laika ikvienas novada vai landtāga vēlēšanas cieta zaudējumus. Doktors Gebelss gan diendienā rakstīja avīzē «Angriff» garus ievadrakstus, kuros pierādīja, ka nacionālsociālistu partijā veikts tikai tīrīšanas process un ka nu pēc atbrīvošanās no visiem nedrošajiem elementiem gatavojoties jauns «formaršs» — bet pietika redzēt, kā tika saskaldīta Prāgas laukuma partijas sekcija, jā, pat četrdesmit otrā triecienvie-nība, lai vārdus par tīrīšanas procesu un virzīšanos uz priekšu uzņemtu ar neuzticību. Aizvien vēl arī neaprima valodas par smagajām domstarpībām Minhenes Brūnajā namā, par draudošo ievērojamāko «unterfīreru» atbirumu un par tuvākajā nākotnē sagaidāmo partijas šķelšanos.

Un tad radās tādi cilvēki kā šis Kacmīrciks, īsti aizmugures ērzeļi, kam nebija jāpārtiek no kazarmu uztura, kam nebija jāpilda dienests brīvā dabā bez mēteļiem un kas runāja augstā stilā.

— Pašlaik vairāk nekā jebkad jāsakož zobi un jāsasniedz mērķis!

Viņi kā gramofona plates mala to pašu, ko doktors rakstīja avīzē <rAngriff». «Tikai grūtajā krīzes laikā vācietis parāda sevi darbos. Kas pašlaik atsakās kalpot, tas tikai pierāda, ka nav radīts dižiem darbiem!»

Aizvien un aizvien tikai to: tieši pašreiz mums jo stingri esot jāizvērš mūsu triecienuzbrukums marksistiem, jo satiksmes darbinieku streika laikā ar tiem esot bijis pārāk ciešs kontakts. Nu no tā jāatsakoties. Nu esot atkal spēkā lozungs: «Pārraujiet «Sarkano fronti»! Uzmanību — SA soļo, dodiet ceļu!»

Un turklāt bija jāpriecājas, ja pašu nesamala miltos. Ejot pa ielām, pat šeit rietumos pārņēma tāda sajūta, it kā atrastos ienaidnieku zemē.

Kad Fromeijers tajās nedēļās atgriezās mājup no kāda uzdevuma vai telpu apsardzes, viņam šķita, ka kaulos nebūtu iegulis parastais nogurums, bet viņu pārņēmusi kāda nemanot piezagusies ļaundabīga slimība.

Tad viņš klusēdams sēdēja uz gultas malas, lūkojās uz savām kājām, un šķita, ka viņš nekādi nevar saņemt spēku novilkt garos zābakus.

Tādos acumirkļos Lisija izjuta pret viņu ne vien līdzjūtību, bet arī — atkal kopš ilgāka laika — īpašas simpātijas. Viņai nenācās grūti uzminēt, ka viņš «savā brūnajā ādā» nejūtas labi, un viņa tūdaļ vēlējās iejaukties, rīkoties, palīdzēt. Taču vienaldzības un atsvešināšanās laiks nebija tik viegli aizmirstams; turklāt Lisija klusībā sprieda, ka Fromeijeram neko nekaitēs, ja viņš vēl mazliet zaudēs no savas aiztapinātās augstprātības, tāpēc, brīdi klusējot vīru vērojusi, viņa reiz kādā vakarā, kad viņš atkal raudzījās uz savu zābaku purngaliem, teica:

— Man šķiet, ka mums būtu jāpadomā, vai tu nevarētu atrast kādu jēdzīgāku darbu. Pašreizējā dzīve taču nav tev radīta. Es jau arī sev esmu kaut ko izdomājusi. Klausies!

Meklēt jēdzīgāku darbu? Ko gan tas nozīmēja? Vai viņa tādējādi vēlējās pasacīt, ka viņa pašreizējā nodarbošanās ir bezjēdzīga? Tas taču ...

Fromeijers grasījās pielēkt kājās, sacelt traci. Bet viņš to nedarīja, klusēja, sēdēja kā sēdējis, blenzdams uz saviem smagajiem zābakiem. Tas nebija vienīgi dziļais nogurums, kas nomāca gan dusmas, gan jebkuru vēlēšanos kustēties un lika viņam sastingt pilnīgā mierā. Tās nebija arī domas, ka Lisijai varbūt ir taisnība. Tās bija gali venokārt atmiņas, ko atmodināja Lisijas vārdi: atmiņas par to, ka pēc pirmās atlaišanas no darba un arī vēlāk viņa aizvien no jauna bija viņam iedvesusi drosmi, un cik viegli bija kļuvis ap sirdi, kad viņš savā bezcerībā sajuta, ka kļūmīgu situāciju izkārtot uzņēmušās viņas veiklās, gādīgās rokas. Un aiz vārdiem, ko viņa sacīja, viņš saklausīja citus, kādreiz teiktos: «Tad nu gan būtu jāsmejas, Fredij! Viss jau vēl nemaz nav tik Jauni. Gan jau izkulsimies, Fredij!»

Tikmēr viņa jau runāja par plāniem, ko bija iecerējusi, par gājieniem, kurus grasījās veikt, par apciemojumiem, kas varētu būt noderīgi. Viņa sastingums izzuda. Viņš uzmanīgi klausījās. Viņš atsila. Turklāt viņš klusībā apņēmās savus uzskatus, atgriežoties civilajā darba dzīvē, nemainīt. Un, protams, viņš turpinās pat ar vēl lielāku degsmi darboties nacionālsociālisma labā. Tomēr viņš jau svārstījās, vai neuzskatīt savu dienesta laiku SA par pārejas periodu, gandrīz vai jaunības aizraušanos, ar ko mazliet gan lepojas un neatceras bez skumjām, bet no kā apņēmīgi un saprātīgi atsakās.

Un, ļaudamies Lisijas plāniem aizvest sevi nākotnē, kur jau piepildījusies vēlēšanās — ieņemt nelielu, bet drošu posteni aiz darījumu pults — un kur viņa sapņi pēc nokārtotas un mierīgas dzīves jau īstenojušies, viņš lēni nomauca no kājām smagos zābakus, un viņam šķita, ka novelk tos uz visiem laikiem.

Patiesi laiks pameklēt prātīgu darbu!

2

Fromeijera jaunā apņemšanās netika īstenota. To izjauca viena no tām tik groteskajām nejaušībām, kādas var notikt dzīvē.

Vispirms viņš tikai vēlējās dabūt dažas brīvas-dienas, lai mierīgi pārdomātu jaunos plānus un varbūt pat mēģinātu vienu otru apciemot. Taču, kad šturmfīrers paskaidroja, ka brīvdienas nevarot dabūt, jo esot paredzama slepena speciāla pārbaude, kurā nedrīkstot trūkt «pat nevienas kājas», Fromeijers bez lielas domāšanas bez atļaujas palika mājās un paziņoja, ka jūtoties nevesels.

Slepena speciāla pārbaude — tas droši vien nozīmē uzbrukumu reihsbanneru mītnei vai kādai Cīņas savienības nodaļai. Tādam nolūkam viņam savu kaulu bija žēl. It īpaši tobrīd, kad viņš vēlējās dzīvē iekārtoties citādi. Ja tie štābā viņa saslimšanas paziņojumu neņems vērā vai par izvairīšanos no dienesta pat izsvītros no sarakstiem — vēl jo labāk! Tad viņam vismaz nevajadzēs noņemties ar kutelīgo jautājumu, kā izkļūt no SA. Tā viņš īsi un ātri būs atbrīvojies no brūnā krekla. Turklāt šķietami bez paša iejaukšanās.

Viņu neizsvitroja, viņu paaugstināja!

Speciālo pārbaudi bija paredzējuši daži opozicionārie SA vadītāji, kuri bija cerējuši tādā veidā izraisīt cīņu, ko Gregors Strasers — opozicionārās partijas vadītājs, šķiet, jau sen bija gatavojis. Bija izraudzīts izdevīgs brīdis. Valsts kanclers Sleihcrs grasījās nodibināt «Strādnieku un kareivju fronti», kas aptvertu arodbiedrības un reihsvēru, kā arī tā dēvēto NSDAP strādnieku flangu, un piedāvāja Štraseram vicekanclera posteni. Rīkošanās bija cītīga, bet, kā jau vairākkārt, tā arī šoreiz Strasers izvairījās no galīga lēmuma. Viņa SA sabiedrotie jutās pamesti likteņa varā. Viņu pasākums izjuka, pirms viņi bija paspējuši sākt darboties. Viņus atstādināja no amata, viņu «unterfīrerus» attiecīgi izformēja, vienības izretināja vai pilnīgi likvidēja.

Tādos apstākļos Fromeijera ziņojums par saslimšanu ieguva citu jēgu un īpašu nozīmi. Pēkšņi tas izvērtās demonstrācijā pret opozicionāriem, uzticības apliecinājumā Hitleram, rīcībā, kas pelnīja atalgojumu. Fromeijeru iecēla par šturmfīreru, un viņam uzticēja no jauna safor-mēt likvidēto četrdesmit otro nodaļu.

Raugoties no štāba šturmfīrera posteņa augstumiem, pasaule šķita gluži citāda nekā no parasta šārfīrera perspektīvas. Ne vienīgi tādēļ, ka Fro-meijeram dzīvē pavērās vēl viena saules puse (alga, ko, starp citu, vairs nedēvēja par algu, bet par atlīdzību vadītājam, ik mēneša pirmajā datumā pilnā apmērā bija nolikta galdā; apģērbu darbnīcā, protams, atradās vēl viens labs, silts mētelis «mūsu rūdītajam cīnītājam»; un zirņu zupas vietā, ko gatavoja no desām, viņš varēja atļauties pusdienas ar trim ēdieniem); arī nacionālsociālisma nākotne pēkšņi tēlojās stipri rožaināka. Tā, piemēram, Fromcijcrs tūlīt pirmajā vizītē pie tuvākā policijas iecirkņa priekšnieka uzzināja, ka pretīgās scēnas satiksmes darbinieku streika laikā (kad policija uzbruka brūnā krekla valkātājiem un pat šāva uz tiem) esot aizmirstas. Pārejošas grūtības, nekas cits! Tādējādi viņš kādā vadītāju apspriedē nāca pie secinājuma, ka, nevērojot cīņu starp partiju un valdību, ceļš uz valsts kanceleju un prezidenta pili nekādā ziņā neesot slēgts — par netiešiem sakariem ar reihs-

\

vēru nemaz nerunājot! To viņam labvēlīgi un familiāri bija pačukstējis kāds no priekšniekiem, kad viņš reiz kārtoja darīšanas štābā; septiņi bada gadi drīz būšot beigušies, kasē beidzot ieplūdīšot jauni līdzekji, jo daži no bijušajiem partijas atbalstītājiem, kuri pēdējā laikā bija savas kabatas aizpogājuši, grasoties tās atkal atvērt.

Nav brīnums, ka domas un vēlmes, kas Fro-meijeram vēl nesen bija šķitušas tik vilinošas, šādos apstākļos pēkšņi zaudēja pievilcību. Vēl vairāk — viņam tās likās ne tikai ne visai drošas, bet gan bezjēdzīgas, smieklīgas, pat bīstamas. Viņš nesaprata, kā varējis lolot cerības atrast kādu darbu. Tagad, šajā vispārējā kraha un pieaugošā bezdarba laikā! Tāds neprāts! Tādas bīstamas un smieklīgas ilūzijas!

Vai Lisijai arī tā nešķiet?

Viņai tā nešķita, taču viņa neuzskatīja par vajadzīgu paskaidrot, kāpēc viņai tā nešķiet un kādās domās viņa vispār ir par Fromeijera jaunajiem uzskatiem. Nebija vērts. Viņš taču atkal bija vīrs uniformā ne vien ārēji, bet arī iekšēji. Viņš taču atkal bija viltus kareivis ar aiztapināto pašpārliecību. Viņš taču atkal bija svešinieks, pret kuru viņa neizjuta neko citu kā tikai vienaldzību. Vai vispār viņu kādreiz bija pārņēmusi līdzjūtība, no jauna pamodušās simpātijas, ticība, ka viņi atkal varētu būt tuvi?

Lisija it kā sastinga. Viņai sala. Klusēdama viņa novērsās un atstāja viņu stāvam.

Viņš kodīja lūpas, tēloja pārāko, pavadīja viņu

vārdiem;

— Protams! īsti sievišķīgi! Tādas jūs esat aizvien — ne vēsts no loģikas!

Viņa nebilda ne vārda.

Un arī nākamajā dienā, kad Fromeijers vēlreiz mēģināja viņu pārliecināt, viņa klusēja; tāpat ka iepriekš izaicinoši izlikās neko nedzirdam; izturējās tā, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Atmiņas par nesekmīgajiem pārliecināšanas mēģinājumiem, kas bija beigušies ar vētrainām scēnām, vēl bija pārāk svaigas; viņš atteicās no sava nodoma.

3

Pirmās Ziemsvētku dienas vakarā pēc svinībām, kur notika vienības apdāvināšanās, Fromeijers atveda līdzi uz māju divus vīriešus. Priekštelpā nedega spuldze. Lisija velti centās saskatīt vīriešu sejas.

— Viesi! — Fromeijers sacīja, noģērbdams mēteli un izvilkdams no kabatām divas lielas pudeles. — Uzmini: kas?!

Samirkušo ādas izstrādājumu un uniformas auduma smaka izsacīja pietiekami daudz.

— Es neesmu ziņkārīga! — viņa atbildēja.

— Nu, paraudzīsimies, vai tu tomēr neiepletīsi acis aiz brīnumiem.

Abi nostājās istabas spuldzes gaismas lokā.

Fromeijeram bija taisnība. Lisija neticēja savām acīm. Divi puiši pilnīgi jaunās SA uniformas bija — viņas brālis Pauls un viņa draugs Villijs!

— Nu? — Fromeijers jautāja, jau rosīdamies gar bufeti. — Vai es neteicu, ka tu iepletīsi acis aiz brīnumiem?

Viņš bija atkorķējis pudeli un, izņēmis no bufetes četras liķiera glāzītes, novietoja tās uz galda, skaisti izkārtodams rindā kā svina zaldātiņus. Turklāt viņš aicināja puišus, kas joprojām stāvēja pie durvīm, nākt tuvāk.

— Nāciet, nāciet tālāk! Noņemiet jostas, iekārtojieties ērti, sēdieties, dzeriet!

Viņš piepildīja glāzes. Abi viesi piegāja pie galda. Bija skaidri redzams, ka viņi nejūtas visai ērti. Viņu skatieni kavējās pie Lisijas, kas no brīža, kopš bija viņus pazinusi, apklusa un nekustējās ne no vietas.

Fromeijers mazliet pacēla balsi:

— Nu tagad beidz brīnīties, Līzbet! Nāc labāk tuvāk un iedzer līdz ar mums. Tāds gadījums, ka divi vācu tautieši atraduši ceļu pie Ādolfa Hitlera, ir jānosvin!

Viņš pacēla pret abiem glāzi un pamāja, lai tie seko viņa piemēram.

— Siegheil! — viņš iesaucās un bravūrīgi iztukšoja glāzi.

— Siegheil! — atsaucās Villijs.

— Prozit! — nošļupstēja Pauls, pievērsies ne tik daudz Froineijeram kā Lisijai, kas nu beidzot tuvojās galdam. Viņš cītīgi bīdīja viņai tuvāk ceturto glāzi. — Prozit, — viņš atkārtoja.

241

16 — Ljsija

Viņa nepacēla glāzi. Iesānis brāli uzlūkojusi, viņa sacīja:

— Piebalso vien droši: Siegheil\ No tevis var visu sagaidit!

Iepriekš viņa bija runājusi klusā un vienaldzīga balsī, nu tās tonis kļuva ass; viņa pati brīnījās par neganto naidu, kas ar varu lauzās ārā.

— Tu taču mūžīgi esi bijis salašņa. Bet šis tavs draugs, — viņš taču kādreiz bija «Antifa» biedrs; kāpēc tad nu viņš piepeši no tiem aizbēdzis un kļuvis par nacistu ...

Fromeijers neļāva viņai turpināt. Ko tas nozīmējot, viņš niknā balsī uzkliedza. Vai Lisija neesot prātu zaudējusi? Viņš aizliedzot tādas musinošas runas! Katra teikuma beigās viņš trieca galdā dūri, tā ka glāzes vien palēcās.

Pauls, kas sākumā bija stāvējis gluži apjucis, piebalsoja:

— Tas taču ir kas nedzirdēts! Tāda nekaunība!

Villijs brīdi klausījās viņu klaigās, pēc tam ar

veiklu roku satvēra vispirms vienu, pēc tam otru aiz svārku apkakles un augšdelma un piespieda apsēsties.

— Mieru! — viņš pavēlēja gluži tā, it kā pildītu savu darbu Engelharta zālēs. Viņi kurnēdami padevās. Viņš piepildīja glāzes, dzēra pats un uzmanīja, lai arī viņi, dzertu. Mieru! Kāpēc jāuztraucas? Ja jaunā kundze patiesi vēloties uzzināt, kāpēc viņš no Cīņas savienības pārgājis SA, tad viņš taču varot to paskaidrot!

Viņš no jauna piepildīja glāzi, iztukšoja to, piepildīja vēlreiz. Viņš to varot paskaidrot tūlīt. Tātad tādēļ, ka viņam līdz vēmienam esot bijušas apnikušas mūžīgās' vakara nodarbības, mūžīgā teorija un tā joprojām. Tādēļ, ka tas viss neesot domāts viņam, zēnam, kam spēks kaulos; viņš neesot vēlējies mūždien klausīties par disciplīnu, individuālā terora noraidīšanu un ka to visu tur saucot! Viņš vēlējies likt lietā savas rokas! Un viņš ar mīlestību pamatīgi aplūkoja savas rokas. Tādēļ, ka vienīgi pareizais esot: sist, iepriekš daudz nedomājot. Un tā rīkojoties SA! Viņš atkal satvēra pudeli, taču tā bija tukša. Fromeijers grasījās atkorķēt otru, bet Villijs izņēma viņam to no rokām, uzsita pa pudeles dibenu vienreiz, otrreiz, un aizbāznis ar klusu paukšķi izsprāga no pudeles kakla.

Un kāpēc, Villijs turpināja, lai viņš nepievienotos nacistiem? Tie arī esot pret biržām un kapitālu, vai ne, šturmfīrer? Tie arī esot par revolūciju, un vispār varot tikai sacīt: uz goda. Jā. Un, starp citu, tā esot viņa paša darīšana, un nevienam citam par to neesot nekādas daļas, skaidrs?

— Urā! — Pauls iesaucās, un šajā «urā» saucienā izskanēja visa viņa jaunizceptā kareivī-guma degsme. — Sadod vien viņai pamatīgi, Villij!

Pauls nesavaldīgi mētaja rokas, taču drīz vien saguma un atslāba, tāpat kā toreiz krodziņā Morica laukumā, kad Lisijas vārdi pirmo reizi bija skāruši viņa sirdsapziņu.

— Mēs esam samaitāti, Lisij, — viņš raudulīgā balsī atzina, — pilnīgi un galīgi samaitāti, tur vairs nekas nelīdz!

Lisija tādās runās neielaidās. Viņa neticēja

Paula nomāktībai. Un patiesi, viņa oma atkal pārmainījās; viņš apslāpēja asaras un izmeta trumpi.

— Ak, ko! Tas viss taču ir blēņas! Mēs arī reiz gribam tikt pie labāka kumosa! Mēs arī reiz gribam dzīvot! Un to mēs sasniegsim, vai ne, Alfrēd? Mēs reiz kļūsim visai ie'vērojami vīri, valdības padomnieki vai kaut kas cits smalks. Un tad lai nelabais parauj visu pārējo!

Viņi sāka dziedāt aizsmakušās, guldzošās balsīs, katrs savā toņkārtā.

Fromeijers bija paķēris jājampātagu — Kac-mīrcika dāvanu uz Ziemassvētkiem: nīlzirgādas pātagu ar sudrabotu rokturi, kurā bija iegravēti vārdi «Mūsu gods ir uzticība», un cilāja to kā takts zizli. Tikko nobeidzis pantu, viņš spēji uzsita pa tahtas spilveniem, kas atradās viņam blakus.

Lisija stāvēja nepakustēdamās; viņai bija tāda sajūta, it kā dzīvība viņā būtu sastingusi. «Kā no koka,» viņa domāja, «arī rīkle kā no koka.» Lisija nespēja izrunāt ne vārda.

Pa to laiku Fromeijers — pēc tam, kad trešo reizi bija «stādījis uz sava kapa lilijas, vivalerā!» spēcīgi cirta ar pātagu pa spilvenu. Tad viņš nokomandēja:

— Un tagad atskanēs dziesma par mirušo šturmfīreru, sākam!

— Nav iespējams! — pretojās Villijs.

— Ko tas nozīmē? Ja es tev pavēlu, ka jādzied, tad dziedi! Tatad — sākam!

— Tomēr tas nav iespējams, — Villijs palika pie sava, — mēs to, paklau, vēl neprotam!

— Ak tā! Tas ir kas cits. Es jau domāju ... Nu, tad rīkosimies tā: es jums dziedāšu šo dziesmu priekšā, un jūs piebalsosiet. Tātad uzmanību!

Viņš sāka dziedāt fortissimo: Mierīgu dusu, šturmfīrer Vesel ...

Pauls un Villijs mēģināja uztvert dziesmas tekstu, tomēr nespēja un samierinājās ar melodiju vien. Viņu auros Fromeijera vārdi drīz vien nebija vairs sadzirdami.

Lisija vēl aizvien stāvēja tāpat kā iepriekš. «Kaut jel būtu iespējams atrasties tālu, tālu no šejienes,» viņa vēlējās, «kaut kur ļoti, ļoti tālu!» Taču viņa nepakustējās ne no vietas.

Tikai tad, kad Fromeijers kājas smagajos, netīrajos zābakos piepeši uzcēla uz jaunā firziķ-krāsas tahtas pārklāja, kas nebija iegūts no S. F. Markuszona dāvanu noliktavas, bet gan iegādāts par pirmo atkal tieši no saimniecības naudas ietaupīto piecdesmit mārku naudas zīmi, — tikai tad Lisija pamodās.

— Pievāc pleznas! — viņa pavēlēja ne skaļi, bet tādā tonī, ka Fromeijers tūdaļ apklusa un piecēlās. Viņš tur stāvēja kā ar ūdeni apliets pūdelis un nezināja, kurp skatīties.

Tāda cūcība! Viņa devās garām abiem pārējiem, kas arī bija mitējušies dziedāt un piecēlušies; devās pie tahtas un sāka tīrīt un berzēt pārklāju. Turklāt viņai bija skaidrs, ka runa nav par firziķkrāsas samtu, bet gan gluži par kaut ko citu, svarīgāku. Par nejauko un sarežģīto dzīvi, kurā viņa atkal reiz nespēja orientēties.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

1

Pārnākusi no iepirkšanās, Lisija izbēra kafiju skārda kārbā ar pārlieku izgreznoto uzrakstu «Rīta stundai nepieciešama kafija», novietoja olas, puķukāpostus un gaļu uz virtuves galda un sāka izsaiņot tikko pazolētās kurpes, kas bija atradušās iepirkumu tīkliņā pašā apakšā. Kurpes bija ievīstītas vecā laikrakstā, un Lisija jau grasījās iemest saburzīto papīru atkritumu spainī, kad pēkšņi viņas skatienu saistīja kāds vārds, kāds pazīstams vārds, cilvēka uzvārds. Franke? Vai tur kaut kas nebija rakstīts par kādu Franki?

Patiesi! Viņa nebija maldījusies! Tas bija pazīstamais uzvārds blakus vēl dažiem citiem — svešiem uzvārdiem. Viņa lasīja: «Antons Holcs, Maksis Franke, Šū kundze...» Viņa pārlaida skatienu rindām virs tiem: «...amnestēto vidū ir arī sakarā ar satiksmes darbinieku streiku uz ilgāku laiku ar brīvības atņemšanu notiesātie ...»

Sekoja uzvārdi, pavisam desmit vai divpadsmit, otrais bija Makša uzvārds. Bet vai tas patiesi būtu Maksis, kuru viņa pazina? Berlīnē taču ir tik daudz Frankes, un droši vien arī daudziem no tiem ir vārds Maksis. Vai tā nebūtu apbrīnojama nejaušība, ja Lisija tādā veidā būtu uzzinājusi jaunumus par Maksi Franki. Un vēl kādus jaunumus! Nē, par tādu atgadījumu viņa jau būtu

kaut ko dzirdējusi senāk. Bet viņai taču kopš nedēļām un mēnešiem ar Frankēm vairs nebija nekādas saskares. Un, ja viņa tā labi padomāja: notiesāts par piedalīšanos streikā, — tad tas izklausās gan pēc Makša. Viņai pat liktos dīvaini, ja notiesātais būtu bijis kāds cits Franke.

Tūlīt nākamajā dienā viņa aizbrauca uz Veid-manslusti. Sala. Ceļā no stacijas līdz kolonijai Lisija nesastapa neviena cilvēka. Nogriezusies no šosejas pa labi, atlikušo ceļu cauri ģimeņu dārziņiem, nevērojot pretvēju un dziļo sniegu, viņa skrēja kā vajāta. Lisija aizelsusies sasniedza dārza mājiņu. Tad brīdi pagaidīja, iekāms mazliet nomierinās sirds, pēc tam nospieda rokturi.

Durvis nepadevās.

Aizslēgtas? Kas tie par jauniem paradumiem?

Lisija pieklauvēja. Mājiņā nekādas rosības. Viņa pieklauvēja vēlreiz, skaļāk nekā iepriekš. Klusums. Viņa sāka dauzīt durvis ar dūrēm.

No tuvējās mājiņas šļūcošiem soļiem nāca kāds večuks, ķērcošā balsī pavēstīdams, ka Latereita kunga neesot mājā un tas pārnākšot tikai vakarā. Vai Lisija vēloties viņam kaut ko atstāt?

— Latereita kungs? Vai te nedzīvo Frankes?

— Nē, tie vairs te nedzīvo. Jau kopš diviem mēnešiem.

Večuks pienāca tuvāk. Lisija atcerējās, ka bija viņu pāris reižu jau redzējusi Franku dārziņā. Senāk viņš bijis dārznieks, bet pēdējā laikā palīdzēja kolonistiem apkopt dārzeņu dobes. Viņu dēvēja par kolonijas «izziņu biroju». Viņš bija redzami iepriecināts, kad Lisija viņam lūdza tuvākus paskaidrojumus. Arī viņš nu atcerējās, ka Lisiju jau senāk redzējis.

- Frankes kundzes draudzene, vai ne?

Viņš tīri vai atplauka, ka Lisija tik daudz ko nezina. No večuka viņa uzzināja, ka iepriekšējais dārza mājiņas īpašnieks, Makša sens biedrs, pēc tam kad viņa cigāru veikals izbankrotējis, visu savu īpašumu, arī dārza mājiņu, pārdevis. Jaunais īpašnieks Latercita kungs izlicis Frankes no mājiņas tajā pašā dienā, kad Maksi arestējuši un lielā steigā notiesājuši uz sešpadsmit mēnešiem.

— Frankes kundzei aiz bailēm un uztraukuma uznāca sirds lēkme, un viņa gulēja kā nedzīva. Mēs visi, arī dakteris, jau domājām, ka viņai beigas; taču beidzot tas viņai tomēr iešļircināja un viņa atguva samaņu.

Večuks pūlējās sīki atstāstīt, ko par šo gadījumu sacījis ārsts, bet Lisija nepacietīgi viņu pārtrauca pusvārdā:

— Un kas ar Frankēm notika pēc tam?

Večuks, aizvainots par to, ka Lisija izrāda

tik mazu interesi par jauko slimības vēsturi, aiz īgnuma pilnīgi ierāvās sevī, kļuva mazrunīgs un dzēlīgs. Kas esot noticis pēc tam? Vairs itin nekas sevišķs. Kāda draudzīga ģimene Reiniken-dorfā uzņēmusi Toniju ar bērnu pie sevis. Un Maksis vairs nesēžot. Tas esot viss.

Lisija viņam pateicās. Pēc tam viņa vēlējās uzzināt draugu vārdu un adresi Reinikendorfā. Tikai daļēji Lisijas pateicības atkausēts, večuks vispirms attrauca, ka to nezinot, taču drīz vien vēlēšanās pasacīt, ko zināja, dusmas uzveica.

Bridi viņš vēl lika Lisijai pagaidīt, tad klāja vaja visu.

— Viņus sauc Raškes, dzīvo Papīru ielā septiņi, ceturtajā stāvā. Iespējams arī, ka septiņpadsmit, to es tik labi nezinu. Vīrs ir Berlīnes alus darītavas ormanis, bet sieva strādā ...

Viņš apklusa. Lisija jau bija gabalā.

Kad Lisija piezvanīja pie Raškes durvīm Papīru ielā septiņi, ceturtajā stāvā, tās atvēra astoņus vai desmit gadus veca meitene. Lisija pajautāja, vai tur nedzīvojot Frankes.

Dzīvojot. Bet Makša neesot mājā, un Tonija patlaban guļot.

Taču Tonija jau stāvēja mazajai aiz muguras un jautāja, kas pēc viņiem vaicājot. Stāvot aci pret aci ar Lisiju, viņas bālā, slimīgi izdēdējusī seja kļuva vēl bālāka un vaibsti vēl skarbāki.

— Makša nav mājās!

Tā bija vienīgā sasveicināšanās. Gandrīz vai šķita, ka viņa nemaz nevēlētos Lisiju ielaist dzīvoklī.

Pēc tam viņas sēdēja mazajā pārkurinātajā virtuvē viena otrai pretī tāpat kā toreiz, kad sastapās Veidmanslustē. Bet nu starp viņām valdīja ne tikai atsvešināšanās vien. Ik pēc brīža saruna pārtrūka.

Pēkšņi Tonija pasacīja:

— Ja Raškes nebūtu palīdzējuši, mēs būtu aizgājuši bojā, gan zēns, gan es. Taču pārliecinājos, ka tomēr ir vēl arī draugi!

Lisija juta šos vārdus kā pliķi sejā. Viņa mēģināja kaut ko labot.

— Ja vien es būtu zinājusi, bet es taču nekā nezināju.

— Tā jau ir tā nelaime!

Vēsa un saskaitusies Lisija pēc vienas stundas devās prom.

— Dzīvo sveika! — Tonija pie durvīm sacīja; tas izskanēja kā «nenāc vairs!».

Un Lisija aši norija «Uz redzēšanos», kas viņai jau bija uz mēles.

Srēdera kundzei, kas stāvēja pie veļas tovera, ieslīdēja ūdenī vesela paciņa «Persil», meitai tik negaidīti parādoties virtuvē.

— Ai, Līziņ, kas tev atgadījies?

Viņa nespēja iedomāties, ka Lisija patiesi ienākusi vienīgi tādēļ, «ka viņai tepat netālu Reini-kendorfā esot bijušas kaut kādas darīšanas». Neko nelīdzēja arī visnoteiktākie apgalvojumi, ka nekas ļauns neesot atgadījies. Srēdera kundzes neticība nezuda.

— Man jau nu tu gan nekā neiestāstīsi, bērns! Pēc degungala vien redzams, ka tev kaut kas nav pa prātam. Nu, žigli, pastāsti, kas atgadījies! Nepatikšanas mājā? Vai ar zēnu kaut kas nav kārtībā?

— Nē, nē, man patiesi nekas nekaiš. Esmu tikai mazliet nogurusi.

No viņas nekas nebija izdibināms, un tā nu māte pārstāja taujāt par Lisijas rūpēm, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņai pašai kaut kas bija uz sirds.

— Zini, — Srēdera kundze iesāka, vārīdama kafiju. — Man pēdējā laikā nepatīk tēvs!

— Tā? Kas tad noticis?

Mātes piecdesmitajā dzimšanas dienā tēvs gan bija atkal ar Lisiju izlīdzis; toreiz izsacītie draudi, kad viņi ķildojās par to, ka Fromeijers iestājies SA, neesot bijuši domāti tik nopietni, tomēr vecais nekad nepavadīja savu sievu ik pa divām trim nedēļām viesos pie Lisijas un mazdēla; un tādēļ Lisija tēvu jau sen nebija redzējusi. Viņš taču nebūs saslimis?

Nē, viņš neslimojot, bet kaut kas ar viņu neesot, kā vajag. Pēdējā laikā viņš visai bieži liekot uz sevi gaidīt, viņš, pašas precizitātes paraugs! Un viņš atstājot māju pat vakaros, kad neesot paredzēta ne arodbiedrības sēde, ne arī skata spēļu vakars.

— Kaut kas ar viņu nav kārtībā. Es viņu vairs neizprotu. Pagājušo svētdien viņš pat bija saķildojies ar tēvoci Augustu, turklāt vēl par arodbiedrības vadīšanas jautājumiem! Abi bija ļoti nikni. Tēvs nemitīgi klie.dza, ka tā kā līdz šim vairs nevarot turpināties, arodbiedrībām nu reiz kaut kas jāuzsākot pret reakciju, un, ja beidzot netikšot izbeigta klusēšana un piekāpšanās, viss būšot čupā — ir organizācija, ir valsts! Tēvocis Augusts, protams, arī neklusēja, un pēkšņi viņi metās viens otram virsū kā gaiļi. Vēl pašā pēdējā mirklī abi atjedzās. Ak mans dievs, kas tie par laikiem! Es neko vairs nesaprotu!

Nopūzdamās viņa pielēja tasītes un bez vajadzības maisīja savu nesaldināto kafiju. Kā lai cilvēks to saprotot? Arodbiedrība taču vīram aizvien bijusi tas pats... tas pats, kas vectētiņam un vecmāmiņai baznīca, un te pēkšņi viņš to ņemot un nozākājot! Un Augustu, savu vecāko brāli, savu lepnumu un paraugu, viņš apsaukājis par bonzu, un tas savukārt viņu par boļševiku! Bet pie visa esot vainojama nepilnā darba nedēļa. Ja vīrieši trīs dienas nedēļā klīstot apkārt bez darba, viņi, protams, sākot nodoties muļķīgām domām.

— Viss iet juku jukām, — māte vaimanāja, — visa pasaule sagriezusies otrādi. Vai tu vari iedomāties, nesen viņu pat arestēja!

Lisijai šķita, ka nav labi sadzirdējusi.

— Kā? Arestēja? Tēvu?

— Jā. Arestēja. Par... kā gan to saka? Ai jā, par pretošanos valsts varai vai tamlīdzīgi!

Viņa sāka jo sīki atstāstīt notikumu. Pēc kādas garas un trauksmainas sēdes Srēders grasījies vēl aši izdzert alus bārā mēriņu alus, te pēkšņi ieradusies policijas patruļa un pavēlējusi nekavējoties slēgt bāru, jo tā darba laiks jau esot beidzies. Srēders savu glāzi bijis iztukšojis vēl tikai līdz pusei un palicis pie letes, lai izdzertu atlikumu. Tas sakaitinājis vienu no policistiem, viņš satvēris veco aiz apkakles un grasījies izbīdīt ārā pa durvīm. Srēders pretojies, atspēries ar kājām pret leti, neļāvies. Neko citu viņš neesot darījis, bet arī ar to policistiem pieticis. Viņi aizveduši tēvu līdzi. Policijas iecirknī viņu gan tūlīt atbrīvojuši, taču protokols par vardarbīgu pretošanos virzīts tālāk, un sazin nelabais kā tas viss vēl beigšoties.

Mātei stāstot, Lisija sēdēja, lūkodamās vienaldzīgu skatienu. Mātes balss skanēja kā čalošana, vienmuļi un iemidzinoši. Bet Lisija ne tādēļ vien neklausījās uzmanīgi; viņa kavējās domās. Viņa iztēlojās tēvu: lielu, smagnēju, rudām ūsām un stāvus sasukātiem, īsi apgrieztiem matiem — vēl joprojām prūšu apakšvirsnieku, tādu pašu, kāds viņš uzņēmumā blakus istabā stāv savu kaprāļu priekšā pie kaut kāda pa pusei šāviņu sagrauta nama mūra sienas Aragonā. Jā, lai arī viņš pildīja arodbiedrības biedra funkcijas un viņam bija kabatā partijas biedra karte, vecais Srēders slepus cienīja mazliet kareivisku dresūru un militāru stāju un neizsakāmi respektēja kārtību un disciplīnu. Un tādēļ vien šķita neaptverami, ka viņš ticis arestēts par pretošanos valsts varai. Patiesi, pasaule apgriezusies otrādi! Tā bija, kā māte sacīja: viss sajucis.

Šrēdera kundze pameta skatienu pulkstenī un izbijās.

— Man šķiet, — viņa nedroši iesāka, — ka vislabāk būtu, ja tu tūlīt dotos prom, Līziņ.

Lisija uztrūkās no domām. Viņai atkal šķita, ka būtu pārklausījusies.

— Tūlīt? — viņa jautāja. — Jebkuru mirkli taču jāpārnāk tēvam, vai varbūt ne?

Srēdera kundze nemierīgi grozījās uz sēdekļa. Jā, viņa izdvesa, iespējams, ka tēvs drīz pārnākšot, un tieši tādēļ — proti, lieta esot tāda: tēvs nesen sastapis Paulu uniformā, un kopš tā laika viņu pārņemot niknums, tiklīdz kaut kas atgādinot vien, ka eksistējot nacisti, un, tā kā Fromei-jērs taču esot SA vīrs, ieraugot Lisiju, vecajam varot uznākt dusmu lēkme.

Tieši tādēļ, ka arī viņa to saprata, apslēptais pārmetums skāra Lisiju divtik smagi. Nebija iespējams sevi attaisnot, visu izskaidrot, atspēkot! Viņa piecēlās.

— Ak tā, — viņa sacīja, — jā, tad gan došos prom!

Srēdera kundze, apjukusi un tomēr redzami atvieglota, palīdzēja viņai uzvilkt mēteli. Turklāt viņa nemitīgi centās iegalvot meitai: Lisija, cerams, zinot, kā viņa to esot domājusi, meitas apciemojums, protams, viņu esot ļoti iepriecinājis, un cerams, ka viņas drīz atkal tikšoties ne vien pie Lisijas, bet arī te, jo — vai gan neesot tiesa — tēvs taču nebūšot mūžīgi tādā ārprātīgā noskaņojumā, bet šodien, kā viņa jau sacījusi...

Lisija sajuta mutē sāju garšu.

Viņai bija tāpat ap sirdi kā toreiz, kad viņa bija kaut ko «savārījusi» mācībās vai bez atļaujas apģērbusi svētdienas kleitu un to notraipījusi. Šodien viss gāja greizi. Visgarām šķautnes, pret kurām atdūrās. Un turklāt vēl izredzes uz bezcerīgi garu vakaru, vispirms vienatnē plašajā dzīvoklī un pēc tam vēl vientulīgāku blakus Fro-meijeram divvietīgajā gultā, kuras platums viņai pēdējā laikā, ai, patika vienīgi tādēļ, ka varēja, cik vjen iespējams tālāk atvirzīties no vīra.

Kopš vakara alus bārā pie Zooloģiskā dārza viņa Klausu Kargeru vairs nebija redzējusi. Kad Lisija pēkšņi viņu satika nedaudzu soļu atstatumā no sava nama durvīm, viņai šķita, ka šī sastapšanās ir kaut kas vairāk nekā vienīgi nejaušība.

Klatiss Kargers devās uz Sporta pili, uz sapulci, kurā runāšot Hitlers. Viņam nemaz nenācās ilgi kavēt laiku, lai pierunātu Lisiju nākt līdzi, Fromeijers nekādā ziņā neiebildīšot, iespējams pat, ka viņa vīru tur sastapšot, un vispārīgi tā esot kauna lieta, ka viņa vēl nekad neesot dzirdējusi runājam fīreru, nē, viņam nemaz nenācās ilgi kavēties, lai Lisiju pierunātu.

2

Lisija sēdēja Klausani Kargeram blakus pirmajā balkonā pie pašas balkona malas un lūkojās lejup lielajā zālē. Zāle bija pilna, taču vēl aizvien spiedās iekšā jauni atnācēji, palielinot troksni, siltumu, kopīgo gaidpilno satraukumu.

Lisija jau dažkārt bija bijusi Sporta pilī kopā ar Maksi un Toniju, bet par to viņa tobrīd nevēlējās domāt. Tikpat jauns un pievilcīgi svešs kā sajūta, sēžot blakus Klausam Kargeram, te bija viss: zāle, cilvēki, noskaņojums.

Kapellas vīri brūnās uniformās, izvietojušies runātāju tribīnes tuvumā, sāka spēlēt maršu. Truli, it kā mazu lielgabalu šāvieni, nodunēja pirmie bungu dārdieni, tad kā zalves pievienojās bungu rīboņa, atskanēja ragu mūzika, šķīvju šķindoņa un stabuļu svilpieni — viss skaļais^ militārās kauju mūzikas troksnis.

— Fūzela ka pelia! — Klauss uzsauca Lisijai. Nosaukums viņam bija jāatkārto divas reizes, iekams Lisija to beidzot pareizi saprata, un arī tad vēl viņa domāja, ka Klauss joko.

— Nē, — viņš paskaidroja, — to patiesi tā dēvē!

Turklāt viņš bija pieliecies viņai pie auss, viņa juta uz vaiga Klausa silto elpu, manīja, ka viņas mati skar Klausa lūpas. Viņš čukstēja:

— Patiesībā man gan labāk patīk citāda mūzika, stīgu kvartets vai kas līdzīgs, taču dažkārt arī šāda mūzika ir skaista, tieši šāda! Tā, piemēram, šodien un arī citreiz, kad sapulcējušies tik daudz cilvēku ... Ai jā, cik jauki, mūzika un daudz cilvēku . .. tādās reizēs es arvien jūtos kā iereibis!

Atslējies atpakaļ, viņš lūkojās Lisijai tieši sejā. Lisija manīja, ka viņas acis aptumšojas, un aši piecēlās:

— Jāparaugās, vai drīz nesāksies! — viņa sacīja un noliecās tālu pāri balkona malai.

No zāles ieejas līdz runātāju tribīnei tika atstāta brīva šaura eja; goda sardzē divās rindās stāvēja īpaši gara auguma SA vīri. Pie ieejas un tribīnes piepeši parādījās puiši melnās uniformās.

— SS miesas sardze, — Klauss paskaidroja, — nu drīz sāksies!

Tiklīdz viņš to bija pateicis, nākdams no ārpuses, zālē nošalca pirmais daudzbalsīgais sauciens: «Heiiil!»

Kapella pēkšņi pārgāja no iesāktā mūzikas gabala uz «Badenveilera maršu». Lisija to labi pazina, jo Fromeijers to ik rītu svilpoja skujoties, un, ja viņa tā labi padomaja, tad atcerējās, ka reiz bija dzirdējusi, it kā «Badenveilers» esot Hitlera mīļākais maršs. Vai tas esot tiesa?

Klauss pamāja ar galvu, viņš priecājās, ka Lisija to zina. Viņš vēlējās kaut ko sacīt, taču nepaspēja. Lejā zālē visi bija piecēlušies no savām vietām, un arī visapkārt viņiem cilvēki cēlās kājās. Pa eju cauri zālei dimdošā kopsolī maršēja kādas SA vienības vīri ar kāškrusta karogiem. Gaisā šāvās rokas, «tleil» saucieni uzbangoja kā viļņi un norima tikai pēc tam, kad karogotā nodaļa bija nokļuvusi līdz tribīnei un izvietojusies plašā puslokā ap runātāja pulti kā dzīvas kulises brūnā, sarkanā, melnā un baltā krāsā.

Kapella spēlēja tušu.

Aiz runātāja pults pēkšņi stāvēja kāds vīrietis. Lisija nemaz nebija pamanījusi, kā viņš tur bija nokļuvis. Viņš sveica sapulci ar augšup izslietu roku, dzīvi žestikulēdams, apklusināja aplausus un sāka runāt:

— Mani partijas biedri, vācu vīrieši un sievietes!

Iestājās klusums. Runātājs pienāca pie pašas tribīnes malas. Dīvaini, viņš bija maza un sīka auguma, un šķita gandrīz vai neticami, ka dobjajā, zemajā balsī, kas pārskanēja zāli, runātu viņš. Lisija ielūkojās viņā vērīgāk. Galva bija nesamērīgi liela, salīdzinot ar augumu, bet piere nesamērīgi liela, salīdzinot ar visu galvu, un, patiesi, viņš kliboja — un vispār, viņš šķita līdzīgs ārstam, kas dzīvo pirmajā stāvā, vienīgi bija melnīgsnējāks un žestikulēja vairāk nekā dakteris Dancigers.

257

17 — Lisija

Klauss iztraucēja Lisiju no domām.

— Doktors, — viņš uzsauca, — Gebelss! Viņš tikai ievada sapulci, un pēc viņa runās fīrers!

Tikmēr mazais bija arī beidzis un atkāpās. Aiz runātāja pults nu stāvēja kāds cits, augumā lielāks un druknāks par Gebelsu, bāls, pār pieri nokārušos melnu matu šķipsnu, uz krūtīm sakrustotām rokām, taisni uz priekšu vērstu skatienu — Hitlers.

Muzikanti nodārdināja otru, skajāku un garāku tušu. Atkal visi bija uzšāvušies kājās, atkal augšup tiecās rokas, atkal apdullinošā dunā saplūda saucieni:

— Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heiiil!

Sieviešu balsis aizrāvās, gaisā lidoja puķes.

Saucieni jaucās ar grandošiem aplausiem un dobji rībošu kāju dimdoņu.

Lisija ar dziju izbrīnu raudzījās, kā pārmainās viņai apkārt stāvošo cilvēku sejas. Tās bija neapmierināto, prātīgo, kājām mīdīto, neveiksmīgo sejas šaurām lūpām, nespodrām acīm, dzijām sarūgtinājuma un skaudības rievām izvagotas. Bet nu tās pauda gaišas cerības: drīz, drīz tas vīrs tur lejā viņiem pateiks, kā vienā mirklī kļūt ievērojamam, spēcīgam, laimīgam un veiksmīgam!

Viņa pavērās uz Klausu. Viņš stāvēja, sasprindzinājuma un līksmes pārņemts. Nu viņš pamanīja Lisijas skatienu, uzsmaidīja viņai, noliecās pie viņas un čukstēja:

— Vai nav lieliski? Iegūt tādu sabiedrības atsaucību? Vai tas nemudina atbrīvoties no visām sīkajām savtīgajām domām? Vai tas neizraisa ticību?

Viņa nezināja, ko viņš ar to vēlas pasacīt, bet redzēja, cik viņš ir līksms un atraisīts, un viņa prieks un dziļais satraukums daļēji pārņēma arī Lisiju; viņa jutās tāpat kā toreiz pirms daudziem gadiem, kad viņu pirmo reizi aizveda līdzi uz teātri; viņa bija satraukuma un bijīgu gaidu pārņemta.

Hitlers runāja. Klausītāji nolīka tālu uz priekšu, it kā viņš tos pievilktu.

— Tie nav mani vārdi, kurus es te saku, — viņš iesaucās, — tos runā tu, tautieti! Tu, tu un tu!

Vienlaikus viņš norādīja gan šur, gan tur zālē. Un patiesi, neievērojamais cilvēks, redzēdams runātāja skatienu un pirkstu pavērstu pret sevi, dzirdēja to, ko pats būtu vēlējies skaļi pasacīt, taču neuzdrošinājās atklāti izteikties vai pasacīja tikai tad, kad sēdēja pie alus glāzes, klusi tērzēja ar draugiem, sapņoja. Vienīgi te, milzīgajā zālē, fīrera vārdi, izkliegti tūkstošiem klausoties, izskanēja gluži citādi nekā pie ierasta galda vai savstarpējās sarunās: nozīmīgi, jā, pat cēli. Un gluži citāda neievērojamajam cilvēkam šķita arī valoda. Tā bija viņa valoda un tomēr vairs ne viņa, tik smalka un dzirkstoša tā bija kļuvusi. Tā bija spīdošu salīdzinājumu un ainu pārpilna, tajā līkumoja sarežģītu teikumu virtenes, mirdzēja noslēpumaini svešvārdi. Tajā allaž viss bija par vienu pakāpi pārspīlēts, attēlots ar tādu pašu vēsu greznību, kāda valdīja alus bāru iekārtojumā, ēdienu, krēmu un želeju garnējumos otrās šķiras uzdzīves bāros, firmu izkārtnēs, kurās uzraksta «velosipēdu veikals» vietā vismaz bija rakstīts «Ziemeļu velosipēdu centrs», un ielu tirgotāju reklāmās, kur varēja izlasīt ne mazāk sarežģītu tekstu kā, piemēram, «īstās vācu smaržīgās vijolītes».

...izrādījies, ka deviņdesmit procentu kapitāla īpašnieki, tāpat kā tā dēvētie kultūras vidutāji, veicina žīdu graujošo darbību. Un vācu tautas saimniecisko dzīvi un kultūru, man jāsaka, — dzelžaini tur savās važās žīdi.

Vardi burbuļoja un mutuļoja kā no neizsīkstoša geizera. Vīrs tribīnē jau bija kļuvis sarkans kā vēzis. Viņam pār seju jau nokārās vairs ne tikai viena vien šķipsna, bet vesels izspūrušu miklu matu lēkšķis. Apkakle un kaklasaite jau bija galīgi sagumzījusies. Taču vārdi plūda nemitīgi, balsī nebija manāmas nekādas atslābuma pazīmes.

Gluži pretēji, — ikreiz, kad publika izrādīja piekrišanu, tā guva jaunu spēku, pieauga stiprumā, nemitēdamās sprēgāt sprēgāja pāri klausītāju galvām.

Atkal un atkal viņš mēģināja visiem iekalt prātos:

— Varai ir jābūtl Nost pretīgi humāno morāli! Varu, varu, varu! Nav dzīve bez uzvaras, nav uzvara bez cīņas, nav cīņas bez barbariskas nesaudzības!

Un pēc ikkatra uzsaukuma pielietot varu auga piekrišana, sarūgtināto, zem kājām pamatu zaudējušo un apdraudēto masas jutās spēcīgākas; tās

jau priekšlaikus izbaudīja atriebības saldmi, ko juta pret neievēlētajiem, tās bija apreibinājusi atraisītā necilvēcība.

Pēkšņi runātājs pārvērtās. Ne viņš pats runāja, bet vārdi no viņa it kā izvirda; viņš vairs bija vienīgi rupors, savas otras sejas mēle; viņš stostījās, kliedza, guldza, elsoja, izgrūda saraustītus teikumus, atsevišķus vārdus, nenosakāmas skaņas. Desmitiem, simtiem, tūkstošiem pūlī aizrāvās līdzi, nokļuva tādā pašā ekstāzē. Šur un tur kāds uzšāvās kājās un kliedza kaut ko nesaprotamu. Kāda sieviete plēsa sev drēbes, cita locījās kā ieņemšanas brīdī; vīri, jaunekļi, sievietes, meitenes izturējās kā apsēsti.

Un pēkšņi runātājs apklusa. Kā sastindzis viņš stāvēja vienu, divas, trīs sekundes; tad viņš mežonīgā balsī iesaucās:

— Mūsu liktenis: Vācija!

Viņa kliedzienu apslāpēja satracinātais pūlis, nu jau tas bija apvienojies it kā vienā, vienā vienīgā pulsējošā ķermenī, kas, krampjos raustīdamies, drudžaini tiecās pretī runātājam tribīnē: fīreram, pavedinātājam, glābējam, postītājam.

Lisija pielika delnu pie pieres. Viņai reiba galva. Viņa meklēja atbalstu, atrada Klausa Kar-gera roku. Taču Klauss nepalūkojās viņā, nelikās viņu nemaz redzam, un šķita, viņa roka nejuta viņējās spiedienu.

«It kā viņa paša te nemaz nebūtu,» Lisija domāja, «viņa miesa palikusi te, bet gars atrodas diezin kur!»

Pēkšņi it kā no nenoskaņotām, slikti spēlētām; bet milzīgām ērģelēm telpu pāršalca dziesma: Lai karogi plīvo, ciešāk slēdzieties rindās ...

Klauss dziedāja līdzi. Lisija sadzirdēja viņa balsi daudzu citu vidū. Arī balss, tāpat kā skatiens, kā visa viņa būtība bija pārmainījusies: tā bija tik skanīga un skaidra, it kā būtu atgriezušies viņa zēna gadi. «Vai tas ir jauki?» Lisija domāja. «Tāda atdeve, tāda — kā gan viņš sacīja, — tāda sabiedrības atsaucība? Tāda domu izpausme! Tāda aizmiršanās!»

Dziedāšana visapkārt bija kļuvusi vēl skaļāka. Vai arī viņai pievienoties? Taču viņas balss bija ka iesalusi. Dziedošo, gavilējošo cilvēku vidu Lisija sajutās gluži pamesta, izstumta. Un viņa ilgodamās domāja: «Protams, tas ir jauki, protams! Ai, arī es vēlētos, kaut jel reizi tā spētu; arī es vēlētos, kaut jel reizi spētu atbrīvoties no vientulības!»

3

Lisija un Fromeijers tieši ēda vakariņas, kad nepieklauvējis istabā iedrāzās Kacmīrciks un paziņoja:

— Tātad viss kārtībā! Nupat zvanīja no policijas prezidija; SA parāde rīt Bīlova laukumā atļauta, komunistu atbildes demonstrācija aizliegta, un tiek darīts viss, lai mūsu zēni netraucēti varētu uzsoļot!

— Urā! — Fromeijers iekliedzās pilnā rīklē. Steidzīgi norijot kumosu, kāda drusciņa iekļuva balsenē, viņš kļuva zili sarkans un sāka rejoši klepot. Kacmīrcikam tas šķita uzjautrinoši. Smiedamies viņš sita Fromeijeram pa muguru un

sauca:

— Nenoslāpsti! Nenoslāpsti! Mums nepieciešami dzīvi, nevis miruši cīnītāji!

Fromeijers, atguvis elpu, sēca:

— Labi, labi, Tedij!

Kopš Kacmīrciks strādāja novada kancelejā un diendienā sastapās ar Berlīnes partijas un SA virsotnēm, viņš to arvien dēvēja tikai priekšvārdā.

— Tad jau labi! Tātad patiesi viss kārtībā? Traks numurs! Tas taču jāatzīmē, vai ne, Tedij?

— Skaidrs kā diena! — Kacmīrciks, smaidīdams pār visu plato seju, sacīja: — SA demonstrācijas gājiens gar Kārļa Lībknehta namu! Kaut kas tāds vēl nekad nav noticis. Protams, ka tas jāatzīmē. Turklāt visai spoži. Un pat tūlīt rītvakar!

Lisija nespēja savaldīties. Viņa jautāja:

— Jau atkal svinības? Jūs taču tādas jau sarīkojāt pirms dažām dienām.

Fromeijers saskaitās. Viņš, redzami saniknots, grasījās Lisijai atbildēt, taču Kacmīrciks viņu atturēja.

— Pareizi, daiļā kundze, — viņš glaimīgā balsī noskandēja, palocīdamies Lisijai, — taču tās bija veltītas uzvarai vēlēšanās Lipē, bet rīt atzīmēsim to, ka SA pirmo reizi soļo pa Bīlova laukumu. Un kas zina, varbūt mēs drīzā laikā svinēsim vēl pavisam ko citu.

Viņš nozīmīgi apklusa, un viņa sejā parādījās noslēpumainā izteiksme, kāda tajā pēdējā laikā bija redzama bieži.

Taču Lisija viņam nesagādāja prieku, izrādīdama ziņkāri. Viņa tikai paraustīja plecus un pasacīja:

— Nu, ja jums citādi nav iespējams, apdzerieties vien atkal kārtējo reizi!

Fromeijers nosmīnēja.

— Lūk, saņēmi savu tiesu, Tedij, — viņš noteica apmierinātā balsī. — Turpmāk Jauj man atbildēt, kad viņa kļūs rupja!

Kacmīrciks iebilda:

— Nē, nē, pret daiļo dzimumu jāizturas maigi.

Viņš no jauna pievērsās Lisijai: — Apdzerties,

jūs sakāt? Tādu pretīgu vārdu! Apdzerties, — bet mēs vēlamies tikai mazliet uzjautrināties! Taču man pēkšņi kaut kas iešāvās prātā: kā būtu, ja arī jūs dotos mums līdzi? Tad jūs varētu uzraudzīt, lai mēs pārāk daudz nedzertu. Nu, ko jūs par to sakāt?

Lisijai jau bija uz mēles «nē», taču pēdējā acumirklī viņa izlēma citādi.

— Un ko jūs man piedāvātu, ja es dotos jums līdzi?

Fromeijers iepleta muti un acis. Ko viņa sacīja? Viņa vēlas nākt līdzi? Tur, protams, kaut kas slēpjas! Tāpat kā nesen bija ar sapulci!

Taču viņa aizdomas vēl nebija kļuvušas konkrētas, kad tās jau apstiprināja Lisijas un Kacmīr-cika saruna.

Kacmīrciks sacīja:

— Ko piedāvātu? īstu pilzenieti, piemēram!

— Nepietiek.

— Nu tad vīnu.

— Vēl nepietiek.

— Nepietiek? Ak tā, es saprotu: kaut ko sirdij?

— Ta, ta, ta, ta ... taču pavadīt laiku tikai ar jums diviem vien — nepietiek nekādā ziņā!

Kacmīrciks bija sajūsmā. Viņš jau sen zināja, ka šī sieviete ir lieliska! Kaut tikai viņai rastos īstā gaume, ar ko izklaidēties — no tā zēna, tā fantasta, uz kuru viņa, acīm redzot, bija metusi acis, viņš Lisiju cerēja atradināt. Un ar Fromei-jeru, tas jau skaidrs pašā sākumā, nav ko rēķināties. Kacmīrciks pamirkšķināja viņam ar aci. Kā tas skatījās! Jāpārsmejas! Kacmīrciks jutās neizsakāmi labi. Viņš lielmanīgā balsī sacīja:

— Viss būs nokārtots, mana cienītā. Jums jā-būt apmierinātai, visu noorganizēs pēc jūsu vēlēšanās! Un uz kurieni mēs dosimies? Pie Ķempi nska?

Arī Lisija kļuva pārgalvīga. Nē, viņa izlēma, pie Kempinska ne — un vispār ne uz vienu no lielajiem bāriem, bet gan uz kādu mazu, mājīgu kaktiņu.

Kacmīrciks sasita papēžus.

— Kā pavēlat! Tātad man ir priekšlikums: «Erdenes lāsīte» Kleista ielā. Tas ir tieši tas, ko jūs vēlaties, — neliels un mājīgs kaktiņš.

Visu dienu Lisija bija ar prieku gaidījusi vakaru, un, kad viņa pulksten astoņos, pusstundu pirms vīriešiem, un vispār kā pirmais viesis iegāja telpā, kurā bija klāti galdi un daudz dziļu nišu, viņa klusībā atvainojās par Kacmīrcikam nodarīto pārestību; viņa nebija cerējusi, ka viņš spētu iedomāties, kur viņai patiktu. Taču te viņai patika. Te varēja justies labi.

Viņa lēni staigāja no nišas uz nišu un beidzot atrada vietu, kura šķita vispiemērotākā. Viesmīlim viņa palūdza, lai viņš vēl brītiņu paciešoties.

— Mani kavalieri drīz ieradīsies!

Lisija viņam uzsmaidīja gluži sapņaini. Jā, gramofonu viņš varētu uzspēlēt, tas viņai būtu patīkami, pat ļoti patīkami.

Un tad viņa apsēdās un gaidīja, iekļāvusi galvu plaukstās, puspievērtām acīm, klausīdamās dziesmu par iemīlējušos Polliju, kas nespēj būt vienaldzīga un cietsirdīga.

Un tad ieradās vīrieši, Alfrēds, Kacmīrciks un arī Klauss, un tika likts galdā vīns, kādu Lisija mīlēja, — skābeni salds, kas smaržoja pēc puķēm, un gramofons joprojām atskaņoja dziesmu: «Jā, tad atlika tikai vienkārši atgulties, Rāmu sirdi tad nevarēja paturēt azotē...» īsi sakot, netrūka nekā, kas vajadzīgs, lai justos labi, — vienīgi vīrieši izturējās nebrīvi un bija mazrunīgi, traucēdami visu mājīgumu. Viņi tur saīguši kver-nēja. Kā nenovīdīgi radi, kam aizgājis secen mantojums. Pie velna!

Viņa pievērsās Klausām:

— Kas gan jums vainas? Tās esot svinības? Vai tad pēcpusdienā nav paveicies?

— Un kā vēl veicās! Pārāk labi veicās. Kā lieliskās bērēs. Priekšā policija, aizmugurē policija, pa labi policija, pa kreisi policija, un visas ielas kā izslaucītas — taču ne mūsu, bet policijas dej! Pēkšņi viņš gaužām sarūgtinātā balsī izsaucās:

— Un to dēvē par uzvaras gājienu! Nē, pateicos; labāk nemaršēt nemaz nekā staigāt, policijai astē ieķērušies. Un vispārīgi — kas mums tur lejā meklējams? Kāpēc provocējam strādniekus? Mums būtu jāsojo gar Vācijas banku, Vertheimu un Dā-lemas miljonāru villām. Tur mums jāuzstājas ar demonstrācijām. Un ne tikai demonstrācijām vien.

— Ar ko gan vēl? — Fromeijers iejautājās, un bija skaidri manāms, ka viņš meklē ķildu, lai atbrīvotos no īgnuma, kas viņā uzkrājies.

— Ar ko vēl? Mums tie jāekspropriē. Mums būtu jāatņem tiem viss, ko tie sarausuši!

— Tas ir skaidrs marksisms!

— Tā? Kopš kura laika gan? Vai pēc mūsu partijas programmas mēs, nacionālsociālisti, necīnāmies pret reakciju un kapitālu, pret ārkārtīgi plāno virsējo slāni? Vai mūsu laikraksti aizvien nav rakstījuši, ka Pāpena kungs, kapitāla kalps, mums jāaizmēž?

Kacmīrciks viņu pārtrauca, iesaukdamies:

— Bet nu gan pieliec punktu, mazais! Tas, ko tu sacīji par cīnīšanos pret Pāpena kungu, vairs nav pareizi.

Klauss atmāja ar roku.

— Kādas muļķības tu gan runā, Kac? Vai tā viena glāzīte tevi jau pieveikusi?

Kacmīrciks vērās viņā daļēji līdzjūtīgu, daļēji ļaunu skatienu.

— Nu paklausieties, ko tas gailēns runā! — viņš ņirgājās. — Viņš jau vēlas teikt savu vārdu, bet pat kārtīgi «Angriff» nelasa! Kurā vietā tur rakstīts par opozīciju pret kungu klubu vai kas tamlīdzīgs? Tā tas reiz bija, jaunais draugs! Tagad vairs neuzbrūk, tagad debate.

Viņš piespieda roku pie mutes, it kā viņam būtu nevilšus pasprucis kāds noslēpums, bet tie, kas viņu pazina, zināja, ka viņa indiskrētās valodas vienīgais nolūks bija parādīt, ka viņš ir ievērojams un labi informēts vīrs. Taču Klauss to ne manīja, ne dzirdēja. Viņš satrauktā balsī jautāja:

— Debatē? Kas ar ko, ģeķi tāds?

— Pats esi ģeķis! — Kacmīrciks atbildēja tik

pat asi. — Kas ar ko? Fīrers ar Pāpenu. Vari man droši ticēt. Pēc dažām dienām par to jau rakstīs avīzēs, un cerams pat, ka viņi vienojušies. Jā, jā, mans mīļais, es nejokoju. Tev pat nav īsta priekšstata par partiju. Tu aizvien esi dzirdējis tikai par uzvarām Lipē un par to, ka mēs neapturami soļojam uz priekšu, bet es zinu labāk un teikšu tev: ja drīz netiksim pie siles, paliksim tukšiem vēderiem. Mēs nespēsim mūžīgi aizraut masas. Tās no mums novērsīsies, ja aizvien tikai bļaustīsimies: «Nākamgad uzvarēsim!» Svilst,

es tev saku. Pēdējais brīdis Hitleram tikt pie varas!

Klauss piecēlās. Krēsls, spēcīgi atgrūsts, rībēdams aizslīdēja pa grīdu.

— Neņem galvā! — Fromeijers čukstēja, taču Klauss viņa vārdus atstāja bez ievērības. Skaļā un stingrā balsī viņš sacīja:

— Pie varas gan! Taču kā SA vadītājam. Ar ieroci rokā. Ar vācu revolūcijas palīdzību. Ne ar iztapēju palīdzību. Bez izdabāšanas un debatēšanas.

Viņa seja bija nobālusi. Roka, kurā viņš krampjaini bija satvēris glāzi, trīcēja. Un uz rokas drebēja mazs sārtas gaismas plankumiņš, ko nez no kurienes bija uztvēris un atstaroja glāzes stikls.

«Kā sirds,» Lisija domāja, «kā spīts, neprāta, saviļņojuma pilna sirds! Kā viņa sirds!» Kacmīr-cika smiekli iztraucēja Lisiju no domām.

— Tā gan? — Kacmīrciks rēca. — Bez debatēšanas un bez jebkādas palīdzības? Un kā lai mēs tādā gadījumā iegūstam pašreizējās valdīšanas labvēlību?

— Kas saka, ka mums tā jāiegūst?

— Kas? — Kacmīrciks uz mirkli apklusa un ērti atslīga krēslā. — Ādolfs Hitlers! Jau savā grāmatā «Meiti Kampj». Bet es tač-u tev saku: tu pat īsti lasīt neproti!

Viņš ņirdza. Klauss bija bez padoma un blenza Kacmīrcikā. Pēkšņi viņš iesaucās:

— Tas nav tiesa! Tie ir meli! Vācu jaunatne nekādu pašreizējās valdīšanas labvēlību iegūt nevēlas; vācu jaunatne vēlas gāzt veco iekārtu un nodibināt jauno valsti. Tādēļ tā ir nacionālsociālistiska. Un tādēļ tā seko Ādolfam Hitleram. Un tā vai nu palīdzēs uzvarēt vācu revolūcijai, vai arī ies bojā! — Viņš spēji novērsās un devās prom. Ickāms pārējie apjēdza, kas notiek, viņš bija aizgājis.

— Vienmēr tāds pats, — Lisija klusi pie sevis sacīja, atcerēdamās pirmo sastapšanos ar Klausu, — gan varonis, gan zēns! — Un viņa sacīja Kac-mīrcikam un savam vīram:

— Jums šķiet, ka esat nacionālsociālisti? Jā-smeias!

Abi klusēdami blenza Lisijā. Tad Kacmīrciks sāka neganti smieties.

— Lieliski gan, — viņš šķendējās, — tas ir lieliski! Pienācis laiks, kad cālēni mums, vecajiem cīnītājiem, mācīs, kas ir nacionālsociālisms!

4

Visu pēcpusdienu Lisija bija pavadījusi pie kādas bijušās skolas biedrenes. Sen aizmirsto viņa bija nejauši sastapusi uz ielas un jau pirmo trīs minūšu laikā uzzinājusi, ka viņas vīrs esot kāda tirdzniecības nama direktors. Pietiekams iemesls, lai nevilcinoties pieņemtu uzaicinājumu uz kafiju un kūkām. Varbūt tirdzniecības nama direktors varēs apgādāt kādu darbu, un tas nozīmētu — kļūt neatkarīgai no Fromeijera, veidot pašai savu dzīvi, kļūt brīvai.

Taču, dzerot kafiju, pamazām noskaidrojās, ka tirdzniecības nams ir tikai neliels pašu nepieciešamāko preču veikals un direktors — parasts iekasētājs, tādējādi Lisija pēc dažām stundām veltīgi izšķiesta laika vīlusies un saīgusi devās mājup.

Kad viņa iznāca no nama, jau krēsloja. Dorotejas iela bija tukša, Frīdriha ielā kā arvien valdīja dzīva rosība; viņa nepamanīja, ka todien visi bija satrauktāki nekā parasti. Tikai Unter deri Linden viiia ievēroja, ka uz ielas pārāk daudz cilvēku un tie visi steidzas, un visus pārņēmis uzbudinājums; pie laikrakstu vitrīnām žestikulēdami stāvēja pulciņos ļaudis; no Parīzes laukuma puses skanēja skaļas balsis.

Tikai tad Lisija uzzināja lielo jaunumu: Hitlers kļuvis par valsts kancleru.

Plašajā laukumā pie Brandenburgas vārtiem mudžēt mudžēja cilvēku bari. Gandrīz visi tie bija greznojušies melnbaltisarkanām lentītēm vai kāškrusta nozīmēm. Ielu tirgotāji piedāvāja papīra puķes, Hitlera uzņēmumus, kāškrusta karodziņus, saukdami: «Vācu tautas lielajai dienai!»

Atsoļoja divas garas policistu ķēdes un šķērsām cauri pūlim atbrīvoja platu eju; tie bija manāmi apjukuši un nedroši, vienīgi komandieris smējās un atkal un atkal cēla roku hitleriešu sveicienam.

Lisija bija izlauzusies cauri līdz pašiem vārtiem. Viņai bija izdevies iekarot vietu uz kādiem apgāztiem ratiem; tā nu viņai pavērās skats pāri priekšā stāvošo galvām.

Viņpus vārtiem atskanēja marša mūzika. Kāds sauca: «Viņi tuvojas, viņi tuvojas!»

Pēkšņi vārtos jau atskanēja zābaku dimdoņa: parādījās pirmā SA vīru kolonna. Ar uzsaukumiem un karogiem priekšgalā, egļu zariem pie cepures. Malējie nesa lāpas. Vīri bija nosvīduši un satraukti, drīzāk līdzinājās skurbuma pārņemtiem lielā laimesta izvilcējiem nekā cīņā iekarsušiem uzvarētājiem. Taču valdīja tumsa, un nakts vērta gājienu šķietami bezgalīgu, daudz varenāku, nekā tas bija īstenībā.

Gan pulciņš viņai blakus uz ratiem, gan citi pulciņi visgarām pūlī aizvien vairāk nokļuva tāda kā neprātīga satraukuma varā, ko Lisija jau bija pieredzējusi Hitlera sapulcē. Cilvēki dziedāja, klaigāja; Lisijai, kas tur stāvēja mēma un stinga, viņi nepievērsa uzmanību. Vienīgi kāds automašīnu braucēju pulciņš, vīrieši un sievietes, kas bija uzrāpušies uz savu mašīnu jumtiem un īpaši skaļi uzgavilēja SA, bija ievērojuši Lisiju. Viņa to manīja. Viņa uztvēra skatienus, kas pauda izbrīnu, vienaldzību, pat naidu. So skatienu ietekmē mainījās Lisijas pašas attieksme pret notiekošo. Ja iepriekš viņa uz visu bija nolūkojusies tikai it kā no malas, tad nu viņa sajutās sveša un atstumta; viņas izturēšanās atklāti un izaicinoši pauda pret tiem naidu, kas viņu bija pārņēmis. Un, vērojot šos vīriešus pūkainajos mēteļos un sievietes kažokos uz savu lepno automašīnu jumtiem, skatoties, kā viņi māj, smejas, sūta gaisa skūpstus, Lisijas apziņā pēkšņi atausa kaut kas sen aizmirsts: Dzirnavnieku iela un tās iedzīvotāju naids uz tiem otriem — uz smalkajiem cilvēkiem, nāvīgajiem proletāriešu ienaidniekiem.

Lisija aizmirsa visu pārējo. Viņas nedalītu uzmanību saistīja vienīgi «ienaidnieki», kas atradās pretī uz automašīnu jumtiem. Pēkšņi viņa izdzirda kādu pazīstamu balsi saucam savu vārdu. Lisija spēji apgriezās. Viņa nebija maldījusies.

Tas bija Klauss Kargers. Tajā mirklī viņš soļoja garām kādas nodaļas priekšgalā līdzās karogam; uz viņa brūnā krekla mirgoja zvaigznīšu un aukliņu sudrabs; pie cepures, ko viņš bija atstūmis tālu pakausī, tā ka uz pieres zem cepures naga varēja redzēt gaišo malu cekulu, bija piesprausta maza, sarkana rozīte.

«Tāds pats kā tēvocis Augusts,» viņai iešāvās prātā, «kad viņš tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā devās karā!» Toreiz viņa bija maza meitene, tēvam vajadzēja viņu pacelt uz pleca; arī tas notika tepat pie Brandenburgas vārtiem, arī toreiz dziedādami, ar rokām mādami, visapkārt stāvēja cilvēki, un arī toreiz visi kareivji bija piesprau-dušies puķes; ,un tēvs aizvien sacīja, juzdamies varen lepns un laimīgs, ka nu vairs nepastāvot nekādas partijas, bet esot tikai viena vienota vācu tauta, un nu darba cilvēks pierādīšot, ka Vācijas trūcīgākais dēls esot arī tās pats uzticamākais dēls; toreizējos notikumus viņa nesaprata, taču tie bija diženi, lieliski, brīnumaini.

Ko tas nozīmē? Kāpēc cilvēki visapkārt raugās uz viņu? Ai jā, Klauss Kargers viņai kaut ko sauca, un viņa biedri piebalsoja, un arī Lisija pati tiem pievienojās, sākumā neapzināti, bet vēlāk domādama pavisam kaut ko citu nekā tie tur lejā, taču tas nebija svarīgi; Klauss bija uzsaucis kādu vārdu, un viņa tam atbildēja: «Sieg Ileil!»

Cik ātri cilvēki spēja pārmainīties! Un cik pamatīgi. Pēkšņi ienaidnieki pretī uz automašīnām vairs nebija nekādi ienaidnieki; viņi uzsmaidīja

Lisijai, lūdza nākt pie viņiem. Un kāds vīrietis jau sniedza viņai roku, palīdzēja nokļūt’ uz automašīnas jumta; kāda sieviete viņu apskāva, bet cita uzdāvināja karodziņu. Viņa atbildēja Smaidiem, māja ar karodziņu tāpat kā pārējie. Taču viņas domas kavējās citur. Viņa domāja par Maksi. Ko gan viņš par to visu saka? Tātad tie te tomēr uzvarējuši! Ko tu neteiksi! Un kādēļ tie citi neko nedara? Tiem taču būtu kas jādara — jeb vai tas patiesi būtu tā, kā sacīja Fromeijers un viņa domu biedri: «Laidiet tikai Hitleru priekšgalā, un tie nemaz neuzdrošināsies izlīst no savām peļu alām.» Kā tas īsti ir? «Ai nē, man patlaban nav nekādas vēlēšanās nodoties pārdomām, es vēlos...»

Laukumu pāršalca dziesma, ko Lisija nesen bija dzirdējusi Sporta pilī. Viņa aizvēra acis, atbalstījās kādam pret plecu, satvēra kāda roku, ausīs skanēja Klausa Kargera augstā, skaidrā, dīvaini pārmainījusies balss, un viņai kļuva silti un viegli ap sirdi. Silti un viegli, tāpat kā reiz senāk pēc malka vīna, ko steigā bija iebaudījusi divu deju starplaikā; toreiz, kad dzīve vēl bija skaistāka, interesantāka, bezrūpīgāka.

Ai, kaut jel atgrieztos toreizējie jaukie laiki! Kaut atgrieztos? Vai gan tie jau nesākas? Vai pašreiz te tie jau neatgriežas?

Kā reibonī, aizvien vēl aizvērtām acīm Lisija dziedāja līdzi: «Drīz visās iejās plīvos hitleriešu karogs ...»

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

1

Viena diena pagājusi, kļuvusi par vakardienu; trīsdesmitais janvāris ieslīdējis pagātnē.

Aizdunējuši SA un štālhelmiešu bataljonu pēdējo kolonnu parādes soļi, aizskanējuši ragu mūzikas pēdējie pūtieni, apdzisušas pēdējās lāpu liesmas, un vienīgi tie divi, kuriem parādes maršs, trompešu skaņas un lāpu gājiens bija veltīts, varbūt vēl brītiņu uzkavējās valsts kancelejā pie logiem: pie viena satrauktais, nosvīdušais jaunais kanclers un pie otra pelnu pelēkais, it kā koka bluķī cirstais ģenerālis, kas kancleru bija iecēlis.

Vecum vecs ir pelnu pelēkais, savu mūžu aizvadījušais, nosirmojušais vīrs. Vai gan viņš nojauš, ko visu tas akmens, kuru viņš iekustinājis, aizraus sev līdzi? Vai viņš nojauš, cik nozīmīga ir diena, kas tikko aizritējusi? Stundām ilgi viņš bija stāvējis pie loga un ar kruķi sitis līdzi pazīstamo militāro maršu takti (jo nostāvēt prūšu ģenerāļi iemācās tik labi, ka viņi to vēl spēj, ar vienu kāju jau kapā iekāpuši). Vai viņš patiesi tic tam, ko tie trīs, kurus viņš uzklausa — dēls, valsts sekretārs un šis tik patīkamais Pāpena kungs, — viņam pačukstējuši: vācu nācijas lielā stunda esot situsi un lejā, tāpat kā tūkstoš deviņi simti

četrpadsmitajā gadā, atkal gavilēdama soļojot vienprātīga tauta? Vai varbūt tā ir patiesība, nevis anekdote, ka tajā stundā viņš jautājis, no kurienes gan uzradušie's daudzie kara gūstekņi dīvainajās haki krāsas uniformās?

Vai kāds zina, kas norisinās zem pelnu pelēkajiem, spurainajiem matiem, aiz glūnošajām sirmgalvja acīm? To vecum vecais pats vairs nepateiks. Mēmi, tāpat kā viņš nupat novēršas no loga, viņš vispār drīz aizies no dzīves. Un viņa vietā stāsies vīrs, kas stāv pie blakus loga, — satrauktais, nosvīdušais, ar lielām pūlēm par kancleru kļuvušais.

Taču par to vīrs pie blakus loga vēl nedrīkst domāt. Viņš vēl pārāk nestabili stāv uz valsts kancelejas parketa. Taču pie tās daļiņas varas, ko pēc ilgas, sīkmanīgas kaulēšanās viņam piešķīruši lielie dūži, viņš turēsies par katru cenu; partnerus, kuri iedomāsies viņu apvest ap stūri, viņš nobīdīs sānis vai aizvāks no ceļa; viņš ar saviem sabiedrotajiem sagrābs visu varu un nodibinās savu valsti, trešo reibu. Un, tā kā viņš aizvien ticējis pats un mācījis citiem, ka valdīt iespējams, vienīgi dodot vaļu «vienlaikus vājumam un necilvēciskumam», viņš savai SA atļaus ne tikai kādreiz pieprasīto «trīs dienu pilnīgas rīcības brīvību», bet gan piešķirs tādu nedēļām un gadiem ilgu; viņš ierīkos koncentrācijas nometnes, vajās žīdus līdz pēdīgam, bendes kaplim neļaus stāvēt dīkā nevienu mēnesi, līdz nāvei sadauzīto un bēgot nošauto sievām, kam par to visu nebūs ne jausmas, piesūtīs noslepkavoto pelnus sainītī pa pastu, vācu dzejnieku grāmatas sadedzinās, rūpnīcas pārvērtīs par kazarmām, izsalkušajiem paziņos, ka lielgabali nepieciešamāki par sviestu un ka rūda stiprinās tautu vairāk nekā kausēti tauki; Vāciju, kulturālu un civilizētu zemi Eiropas sirdī, viņš padarīs par tumšāko pasaules nostūri, par placdarmu barbarismam, par kara drupu lauku.

Taču tas viss vēl slēpts nezināmā nākotnē; viens uz to tikko vēl cer, otrs no tā jau it kā mazliet bīstas, un vienīgi nākamais propagandas ministrs, nojautu pārņemts «eņģelis», jau šodien piemin savā dienasgrāmatā par reihstāga ugunsgrēka liesmām, sacīdams: «Pagaidām vēlamies atturēties no reāliem pasākumiem. Vispirms ļausim uzliesmot boļševistiskās revolūcijas mēģinājumam.»

2

Lisija pamodās. Blakus viņai šūpulī raudāja bērns. Fromeijera gulta jau bija tukša. Cauri nolaistajām žalūzijām istabā spiedās apslāpēta saules gaisma, tomēr tā bija tik gaiša, ka skapji un krēsli meta tumšas ēnas. No virtuves atskanēja ūdens šlakstoņa un trauku šķindoņa.

Lisija izstaipījās, pārbaudot pabāza no segas apakšas kāju — istaba jau bija iesilusi!

— Kaluveita kundze! — Lisija sauca, un viņai nāca smiekli par savu miegaino balsi. — Kaluveita kundze!

Uzkopēja atbīdīja durvis un, vienā rokā turēdama trauku dvieli, otrā slapju šķīvi, ienāca istabā.

— Heil Hitler! — viņa sveicināja, pacēlusi roku ar dvieli. — Fromeijera kungs jau aizgāja un lika jums pateikt, ka viņam šodien esot spe-ciāldienests.

Lisija apmulsusi pavērās sievietē. Vai viņa vēl sapņotu? Vai Kaluveite būtu prātu izkūkojusi? Taču pēkšņi viņa atcerējās: «Vakar, patiesi vakar!»

Kā vilnis, kā liegi aijājošs vilnis Lisiju no jauna pārņēma iepriekšējā vakara skurbums, maigā un vieglā laimes sajūta. «Vēl brītiņu jāpa-guļ,» Lisija domāja. «Vēl brītiņu jāpaguļ un pēc tam jāiet vannā!» Viņa atslīga spilvenos un sacīja: — Kaluveita kundze, lūdzu, jel parūpējieties jūs šodien par mazo. Viņš jau ir stipri izsalcis, un es vēl esmu gaužām samiegojusies. Man šķiet, ka esmu pārāk ilgi gulējusi!

Uzkopēja jau noliecās pār šūpuli un izcēla bērnu. Turklāt viņa juku jukām runāja te ar Lisiju, te ar zēnu.

— Guliet vien mierīgi, Fromeijera kundze! Nu, nu, nebrēc taču tik skaļi! Es zinu gan, kā ir, ja pārāk ilgi guļ, pēc tam jūtas kā salauzts. Nu, nu, kas tā dusmojas, tūlīt dabūsi ēst! Es jau pirmīt pienu sasildīju, jo domāju: šodien Fromeijera kundze droši vien atpūtīsies. Tā arī ir. Pēc tādas dienas! Nu jā, jā, ejam jau, ejam! Es taču aizvien esmu sacījusi: fīrers Hitlera kungs ... Jā, jā, tūlīt dabūsi garšīgu ņammulīti!

Durvis aiz sievietes un bērna aizvērās. Istabā iestājās klusums. Lisija aiztaisīja acis. Viņu ieaijāja liegais vilnis.

Lisija piecēlās tikai pēc stundas.

Dzelteniem podiņiem klātā siena, baltā vanna, lokanā, sudrabainā tērauda dušas caurule, niķelētie siltā un aukstā ūdens krāni, — par tiem Lisija aizvien bija sevišķi priecājusies, — šodien viņai bija divkārt patīkami. Brīdi viņa sapņaini nolūkojās ūdens strūklā, kas kūpēdama un šņākdama šāvās vannā, pēc tam pievērsās spogulim.

Lisija vērīgi pētīja savu seju. Lūpās bija tik sārtas un pilnīgas, kādas tās sen vairs nebija izskatījušās: vaigi atkal bija maigi, apaļīgi kā meitenes gados, acis un mati mirdzēja tikpat glāsaini kā senāk.

«Brīnišķīgi!» Lisija secināja. Viņa veikli izslīdēja no naktskrekla un nu stāvēja kaila pie spoguļa.

Arī kakls, pleci, krūtis bija «brīnišķīgi». Lisija apmierināti nodomāja, ka nevienam ne prātā nenāktu doma, ka viņa jau ir māte.

Viņa aptvēra krūtis. Stingri, bet maigi to apaļumi iekļāvās plaukstās. «Kā divi āboltiņi!» viņa atcerējās studentu, ārzemju studentu, ar kuru kopā reiz bija pavadījusi Lieldienas Reinsbcrgā. Viņam bija neizrunājams vārds, un viņš prata tikai dažus vārdus vāciski, tomēr viņi sapratās ļoti labi. Jaunekļa melnajiem matiem piemita zils spīdums, un acis viņam bija kā kazeņu ogas, un vēlāk viņš aizvien Lisijai dziedāja dziesmas par savu dzimteni; dažkārt viņš skaitīja arī dzejoļus, kas skanēja kā dziesmas. Kādu no dzejoļiem, cik vien labi prazdams, viņš bija Lisijai arī pārtulkojis; tas sākās ar vārdiem, kuri viņai nu nejauši bija pagadījušies uz mēles: «Kā divi Austrālijas āboltiņi ir tavas krūtis ...» Viņa mēģināja atce-rētie's jaunekļa balsi, taču tas viņai nekādi neizdevās; ausis nemitīgi atbalsojās kāda cita — augsta, skaidra, brīžiem pēkšņi kā zēna gados aizlūstoša balss. Beidzot viņa no sava mēģinājuma atsacījās. Kādēļ gan atcerēties pagājušo? Vai nupat nesākas jauka un laimīga nākotne? Tāda sajūta viņu pārņēma, gluži tāpat kā iepriekšējā vakarā, un turklāt viņai kļuva viegli un līksmi ap sirdi.

Dejojošā solī viņa atvirzījās no spoguļa. Drīz vien Kaluveita kundze, kā vienmēr, kad Lisija ar baudu mazgājās, dzirdēja viņu skaļā balsī izjusti dziedam:

Reiz kādā mazā konditorejā,

Tur sēdējām mēs,

Trala-lalā!

Vienīgi izsalkums pamudināja Lisiju doties no vannas istabas uz virtuvi. Kaluveites virtuvē nebija, viņa droši vien spodrināja ēdamistabā grīdu, taču uz pavarda jau kūpēja ūdens kafijai, viens virtuves galda stūris bija klāts brokastīm, un pie tā atradās dziļais, ar zilu samtu pārvilktais guļamistabas atzveltnis, ko Lisija bija pati sev nopirkusi dzimšanas dienā. Lisija smaidīja. Kalu-veite zina gan, kas piederas, lai īsti svētdienīgi «pabumbulētu»! Nekas nebija aizmirsts, pat ne medus trauciņš. Tur tas tumši zeltaini mirgoja starp maizes groziņu un sviesta trauciņu.

Acumirklīgs skatiens šūpulī. Zēns paēdis un apmierināts gulēja un, klusu viens pāls runādamies, rotaļājās ar pūkaino jēriņu.

Lisija devās pie pavarda un uzlēja kafiju: du-bultdevu pupiņu un nedaudz ūdens. Tad, uzvilkusi ceļgalus līdz zodam, tīksmi izbāzusi mēles galiņu, viņa iekārtojās atzveltnes krēslā.

Smaržoja kafija. Maizītes bija mīkstas un turklāt drupanas. Medus gausā straumītē plūda no karotes un daudzos mazos riņķīšos vijās uz sviesta kā dzintardzeltena čūska. «Ja nu vēl būtu divatā!» viņa domāja.

Mazās konditorejas dziesmiņas melodija viņai todien neizgāja un neizgāja no prāta.

Un elektriskās klavieres klusu Jo klusu spolē,

Trala-lalā!

Saulstaru kūlītī, kas iespīdēja telpā, krizdams no loga pāri galdam līdz pat pavardam, virmoja neskaitāmi sudrabaini puteklīši, Lisija vērās mirgojošajā ņirboņā puspievērtām acīm.

Melodiju

Trala-lalā!

Aiz gaismas kūļa, tur, kur galds vairs nebija klāts, atradās kāds laikraksts. Raugoties no Lisi-jas puses, lielo, sarkani pasvītroto ievadrindu burti gulēja otrādi. Lisija mēģināja rindas izlasīt. Tā bija rotaļa, ne visai viegla, ja turklāt vēlējās joprojām turēt acis pusviru.

Viņa sāka burtot: «V ... ē ... vē...»

Par mīlu un sāpēm,

Trala-lalā!

«Vē... r... m... vērm... e... Vērine... ļ... u ...

Vērmeļu pil... vērmeļu piliens... prieka kausā... Traģiska izskaņa... Nakti ceļā uz mājām bruņotā uzbrukumā krituši divi SA vīri... Sturm-fīrers Klauss ...»

Lisija uzšāvās kājās.

Viņa pierāva laikrakstu klāt. Vārdi ņirbēja cits caur citu.

Sarkanie pasvītrojumi šķita kā asinis. Viņa ar roku aizklāja acis. Nē, tas nevarēja būt tiesa! Viņa laikam kļūdaini izlasījusi, laikam maldījusies. Tas taču nav iespējams!

Viņa lēni nolaida roku. Lēni viņas skatiens meklēja tos divus vārdus, no kuriem tas tikko bija aizbēdzis. Lūk, tur tie ir: skaidri, saprotami, neapšaubāmi. Tā nebija maldīšanās. Tas ir viņa vārds!

Spēji, it kā stāvot viņai pēkšņi būtu nopļautas kājas, Lisija novēlās knūpus zemē.

Viņa nekliedza. Kaluveita kundzi šurp atsauca tikai kritienā līdzi norauto krūzīšu un šķīvju šķindoņa.

3

Drīz vien Lisija nāca pie samaņas un vairs nezaudēja varu pār sevi; arī vakarā ne, kad Fromei-jers stāstīja, kā norisinājies atgadījums ar Klausu Kargeru.

Vienu mirkli viņa tik tikko nezaudēja pašsavaldīšanos. Tas notika tajā brīdī, kad Fromeijers piebilda, ka sākumā, kad pārējie pēc parādes Vilhelma ielā nolēmuši «vēlreiz izsoļot pa Sarloten-burgas komunistu kvartālu, lai tiem plukatām parādītu, kāda stunda situsi», Klauss nemaz neesot vēlējies iet līdzi.

Viņa spēji iejautājās:

— Kā? Kā tu teici? Kāpēc viņš nevēlējās?

Fromeijers samulsa. Acīm redzot, viņš tādu jautājumu nebija gaidījis.

— Tu jau zini, — viņš beidzot atbildēja, — ka Klausam piemita šādi tādi untumi. Toreiz arī, kad soļojām gar Lībknehta namu. Un tieši tāpat gadījās vakar. Viņš vēlējās, lai mēs puišus pārliecinātu, nevis iznīcinātu. Pateikdamies par to, tie viņu noknieba. Turklāt vēl no aizmugures!

— No aizmugures? Tu taču sacīji, ka viņš gājis vienības priekšgalā!

Nu Fromeijers kļuva rupjš. Ko viņa īsti vēloties panākt ar saviem jautājumiem, viņš uzkliedza. Ja Lisija viņam neticot, lūdzu, — viss notikums melns uz balta. Turklāt pēc oficiālām ziņām! Viņš norādīja uz laikrakstu «Angriff», ko bija atnesis līdzi. — Lūk, teitan par to rakstīts: «Sarkanie joprojām plosās slepkavodamil Šturmfīrers Kar-gers nošauts no aizmugures!»

Lisija apklusa.

Kad nākamajā dienā ieradās Pauls un paziņoja, ka viņš ne vien esot piedalījies gājienā uz Šarlo-tenburgu, bet pat atradies netālu no Klausa tajā brīdī, kad tas pēc pirmajiem šāvieniem saļimis, arī tad Lisija tikai pajautāja, vai tas esot

«vilcies ilgi». Vairāk viņa nekā nevēlējās zināt. Kāpēc arī? Klauss Kargers miris. Tāda fakta priekšā vairs nekam citam nav nozīmes.

Turpmākās dienas un nedēļas Lisija pavadīja dīvainā iekšēja sastinguma stāvoklī.

Arēji nekas daudz nebija manāms. Viņa arī turpmāk valdīja pār sevi. Eda, dzēra, noņēmās ar bērnu, lasīja laikrakstu, gāja iepirkties, izrīkoja Kaluveita kundzi, taču viņai šķita, ka to visu dara nevis pati, bet gan kāds cits, kurā viņa no malas noraugās un noklausās.

Fromeijers saņēma paaugstinājumu pēc paaugstinājuma. Viņa modernā piegriezuma uniformu jau greznoja štandartenfīrera dienesta pakāpes zīmotnes, viņš lika savam adjutantam ar dienesta automašīnu rītos un pēc pusdienām atbraukt sev pakaļ, un gandrīz ik vakaru viņam bija jāpiedalās kādā svarīgā vadītāju apspriedē.

Viņš nesa mājās daudz naudas, un viņa dzīvoklis drīz ieguva citādu izskatu. Fromeijeri nu nekādā ziņā nedzīvoja sliktāk nekā nama ievērojamākie iedzīvotāji: tiesas padomnieka ģimene pirmajā stāvā un pulkvedis otrajā. Tika pieņemta kāda jauna meitene, bērnu aukle no Montesori nama Dālemā. Kaluveita kundze pārņēma visus mājaš darbus. Istabās parādījās eļļas gleznas zeltītos ietvaros un biezi paklāji, un kādu dienu no telefona centrāles ieradās trīs strādnieki, lai ievilktu «kungu istabā» tālruni; tā bija skaidri redzama pazīme, ka Fromeijeri strauji virzās augšup.

Lisija to visu vēroja kā caur tālskati, redzēdama, kas notiek tuvumā, bet apzinādamās, ka viņu no tā visa šķir liels attālums. Cilvēki, ar kuriem viņa sastapās, atgadījumi, kuru lieciniece kļuva, pārmaiņas, kas viņu skāra, — palika it kā aiz stikla, neiespiedās Lisijas dzīvē.

4

Fromeijers ļoti maz apjauta, ko pārdzīvo Lisija, un, ja ko manīja, tad uzskatīja to par «melanholiskiem untumiem» vai «kādu no tām smeldzīgajām sirdssāpēm, ko sievietes dažkārt iztēlojas». Viņam nebija ne laika, ne patikas par to domāt. Turklāt, ja vēlējās arī turpmāk tikt uz augšu, bija jākārto svarīgākas darīšanas! Vajadzēja izmantot tik daudz iespēju, uzturēt tik daudz senāko sakaru, nopietni veikt tik daudz lielu un mazu pienākumu. Bija jāpilda dienests. Jāpiedalās neskaitāmās sapulcēs, svinībās, apspriedēs un pārbaudēs. Viņam bija darba biedri, priekšnieki, draugi un labvēļi. Viņam bija beidzot arī sievietes: admirāļa pils subretes un- Neibabelsbergas topošās filmu zvaigznes, dēku un lielās pasaules smaržu apdvestas, tomēr ar viņām Fromeijers varēja saprasties daudz labāk nekā ar Lisiju jau tādēļ vien, ka viņas gan pazina starojošo štanderten-fīreru, vīrieti ar nākotni, panākumiem bagāto varoni, bet nekā nezināja par atlaisto ierēdni, neveiksmīgo ceļojošo aģentu, salstošo SA vīru ar grabošo ziedojumu kārbu rokās.

Nē, Fromeijeram nebija iespējams un viņš nevēlējās pētīt Lisijas dvēseles noskaņojumu. Turklāt viņš uzskatīja, ka vislabāk atstāt Lisiju viņas pašas ziņā: jo drīzāk tad pāries untumi.

Kacmīrciks domāja citādi. Viņš vēroja uzmanīgāk. Viņš manīja, ka Lisija cieš, un noprata, kādēļ, un tas, ko viņš manīja un noprata, apstiprināja viņa iepriekšējo viedokli: «tā ir lieliska sieviete!». Domas par Lisiju viņu satrauca un uzbudināja. Viņam Lisija jāiegūst! Pašreiz, kad mazā Kargera vairs nav, diez vai nu būtu tik grūti viņai piekļūt. Vientuļas sirdis taču alkst mierinājuma, tās ilgojas iejūtības un maiguma! Bet šķita, ka Lisija nemaz nebūtu pamanījusi, ka pie Kacmīrcika viņas sirds rastu visu to, ko tā alkst. Izdarījis savu secinājumu, Kacmīrciks īpaši uzsvēra — «vēl ne», jo bija stingri pārliecināts, ka gan jau laika gaitā Lisijas sirds atradīs īsto ceļu. Pagaidām viņa vēl pārāk sapinusies savās bēdās. Taču tā ir pārejoša parādība. Tajā jautājumā Kacmīrcika un Fromeijera domas saskanēja. Turpretī gluži citādās domās Kacmīrciks bija par to, kā pret Lisiju jāizturas. Atstāt viņu pašas ziņā? Tā varēja runāt vienīgi vīrs, kas ar savu sievu vairs netiek nekādā galā. Taču Kacmīrcikam tas vēl jo labāk! Viņš gan pratīs ar Lisiju tikt galā. Jābūt tikai gudram, savaldīgam un pacietīgam.

Kacmīrciks sāka sparīgi īstenot savus nodomus. Gandrīz ik dienas viņš parādījās pie Fromeije-riem starp pulksten trijiem un četriem, zinādams, ka tajā laikā Lisija ir mājās, bet Alfrēds — aiz-

ņemts darbā, un arvien atnesa līdzi Lisijai kādu dāvanu: dažus ziedus, konfektes, cukurotus augļus un, tiklīdz manīja, ka viņa pēdējā laikā daudz lasa, arī grāmatas; nevis kriminālšedevrus, kam pats deva priekšroku, bet gan romānus, kuros attēlota laimīga mīlestība vai pamestu sieviešu bēdas.

Ikreiz viņš ieradās «tikai uz mirklīti», taču, ja Lisijai nebija jādodas iepirkties, palika līdz vakaram. Viņš apsēdās zilajā atpūtas krēslā, ko Lisija kopš tā rīta pēc trīsdesmitā janvāra vairs nelietoja, un klāstīja dažādus jaunumus: gan tenkas par vadošo partijas vīru tūkstoti, gan stingri slepenos paziņojumus par kāda iecelšanu vai atbrīvošanu no darba. Starp citu, viņš uzsāka risināt garas pārrunas par to, ka laiks dziedējot visas brūces, par dzīvi, kura prasot savu tiesu, un par sieviešu maldīšanos, jo tās nevajadzīgi ciešot, domādamas, ka tas gadoties tikai vienreiz mūžā un nekad vairs neatkārtojoties.

Lisija ļāva Kacmīrcikam pūlēties. Sākumā viņa gan bija apņēmusies atsacīties no viņa turpmākajiem apciemojumiem, taču drīz savu nodomu mainīja. Kacmīrciks bija pārlieku neatlaidīgs, viņa pati pārāk nogurusi, satriekta. Un kas gan par to, ka viņš nāk un kulsta mēli? Ne velti viņa no Fromeijera bija iemācījusies nedzirdēt, ko ar viņu runā!

Nepagāja ilgs laiks, un viņa pie Kacmīrcika apmeklējumiem bija jau pieradusi. Kacmīrcika seja ar plakano degunu, kas agrāk bija kaitinājusi, nu vairs nesaistīja viņas uzmanību. Acs ar to bija apradusi tāpat kā ar Fromeijera unifor-māni, tāpat kā ar Hitlera attēlu uz rakstāmgalda, ar izbalējušo karogu, kas pastāvīgi karājās pie loga. Pēc īsa laiciņa viņa pat pieķēra sevi, ka klausās viņā. Klausās izklaidīgi, it kā bezmiega naktī vēja šalkoņā vai, braucot tramvajā, saraustītās valodās; tas nomierināja un novirzīja domas. Un, ja Kacmīrcikam dažkārt nebija iespējams atnākt, Lisiju pārņēma gandrīz vai tāda sajūta, it kā kaut kā trūktu.

Kacmīrciks manīja, ka gūst sekmes. Viņš kļuva neuzmanīgs; viņš mēģināja tuvoties. Kādu dienu it kā nejauši viņš satvēra Lisiju aiz pleca. Nākamajā acumirklī, saņēmis spēcīgu grūdienu pa krūtīm, viņš atstreipuļoja atpakaļ. Uzlūkoja Lisiju apmulsušu skatienu. Viņa stāvēja šķietami mierīga, vienīgi acīs šaudījās liesmiņas, kas nevēstīja nekā laba. Tikai pēc brīža viņa aizsmakušā un svešādā, nicinājuma pilnā balsī sacīja:

— Tā gan nesāciet, Kacmīrcik! Tad var gadīties, ka esat šeit ieradies pēdējo reizi!

Viņš piesarka, izgrūda dažus neveiklus atvainošanās vārdus; vislabāk viņam būtu paticis kaut kur paslēpties. Vēl vairākas dienas pēc tam, atceroties šo scēnu, viņu pārņēma karsti un auksti šermuļi. Taču mokošās atmiņas viņu vienlaikus uzmudināja.

«Un tieši par spīti!» viņš apņēmās. Ek, gan viņš Lisiju iegūs! Visādā ziņā viņš to iegūs! Ja ne šodien, tad rīt. Jo rīt — rīt viņš būs patiesi ievērojams vīrs, centrālā aparāta ierēdnis, ja ne vēl kaut kas ievērojamāks. Pēc Hitlera iecelšanas

par kancleru «doktors» viņam to bija stingri apsolījis. «Kacmīrcik,» viņš bija sacījis, «jaunā vēlēšanu kampaņa ir pēdējais darbs, ko veicam vēl novada kancelejā; pēc tam pārcelsimies uz mūsu pašu propagandas ministriju; tur jūs būsiet nodaļas vadītājs, tas jau ir izlemts!» Nu, un tad gribētos redzēt, vai viņš neiegūs Lisiju!

Lai gan bija ticis atraidīts, viņš jutās ļoti pašpārliecināts un vēl jo enerģiskāk centās iegūt Lisiju.

Tajā pēcpusdienā Kacmīrciks ieradās ļoti vēlu.

— Toties palikšu jo ilgāk, — pamanījis Lisijas izbrīna pilno skatienu, viņš turpat pie durvīm paskaidroja, — vīra kungs, proti, pārnāks ne ātrāk kā rīt no rīta, un tādēļ es jums pakavēšu laiku. Kaut visu vakaru, ja vēlaties!

Gaidu pārņemts, viņš piemiedza acis, bet Lisija savilka tādu grimasi, ka šermuļi pārskrēja pār kauliem, un neatbildēja ne vārda. Kacmīrciks pasteidzās turpināt. Protams, viss esot pilnīgi kārtībā. Pats Alfrēds viņu esot sūtījis šurp pasacīt, ka viņa vienība atrodoties trauksmes stāvoklī un tai visu nakti esot jābūt gatavībā; lai Lisija atsūtot uz viņa biroju svītraino kamieļvilnas segu un nakts tālskati.

— Jā, atkal reiz briest lieli notikumi, — Kacmīrciks noslēpumainā balsī pabeidza, — un, kad Alfrēds vēlāk piezvanīs, kā apsolījis, mēs gan šo to uzzināsim!

289

19 — Lisija

Galds jau bija klāts vakariņām. Kacmīrciks tās papildināja ar dažādiem saldumiem, augļiem un pudeli konjaka, ko viņš bija atnesis līdzi sava biezajā diplomāta portfelī. Un, kad Lisija nejauši pateica skaļi, ko domāja: «Konjaku vien?» — Kacmīrciks atkal aizsteidzās, lai atnestu skābu, vieglu vīnu, kas Lisijai garšo.

Viņš sēdēja pie galda Fromeijera vietā un ēda Fromeijera tiesu; un runāja tik daudz, ka šķita pēc pirmās glāzītes jau iereibis. Pēc trešās vai ceturtās tā tas bija patiesi.

— Jocīgi, — viņš brīnījās, — citkārt taču varu izdzert vai mārku! Bet tā gan arī nav alkohola vaina. Tā ir laika ietekme. Jā, jā, Līzbetes kundze. Laiks! Tas liek noreibt pat bez alkohola!

Aiz smiekliem sprauslādams, viņš vairs nespēja parunāt. Aizritēja labs brīdis, iekāms Kacmīrciks atkal pasacīja dažus sakarīgus vārdus.

— Tātad, uz goda ... laikam gan patiesi esmu mazliet... Līzbetes kundze... ko jūs par to sakāt? ... Kā tas... tātad, kā gan tas iespējams?

Kacmīrciks no jauna sāka sprauslādams smieties. Lisija baidījās, ka viņš kļūs uzmācīgs, bet Kacmīrciku vienīgi pārņēma elēģisks noskaņojums. Pārmaiņa notika ļoti strauji. Viņa skaļā jautrība pēkšņi norima, un izvalbītajās acīs parādījās gaužām grūtsirdīga izteiksme. Raudulīgā balsī viņš sāka runāt par savu nelaimīgo mīlestību. Arī viņai esot bijuši tādi paši rudi mati kā Lisijai un gandrīz vai tāda pati gaita; tā esot bijusi viņa īstā, pie Ziemassvētku eglītes saderētā līgava, taču pēc tam, kad Kacmīrciks vairs

neesot spējis turpināt studijas un viņam vairs neesot bijis naudas kinoteātriem un kafejnīcām, meitene viņu atstājusi. Kāda pienapuikas, labības spekulanta dēļ, kas viņu pēc tam, bez naudas un slimu, pametis; viņa kļuvusi par — «nu, es nevēlos sacīt, par ko» — un kādā matrožu kautiņā Santpauli ņēmusi šaušalīgu galu. Jā, tāda bija dzīve! Grūta un nežēlīga!

Viņš smagi nopūtās. Pēc tam ne no šā, ne no tā sāka stāstīt par pastmarku albumu. Tās taču arī esot bēdas! Gadiem ilgi viņš albumu glabājis, kā saka, lolot lolojis, un pēkšņi kādā dienā tas nozudis. Nozudis bez vēsts. Tikai pēc ilga laika atklājies, ka tēvs to pārdevis, lai varētu izpirkt vekseli. Vekselis izpirkts, taču tēva zārku veikals tomēr izputējis; inflācija aprijusi apgrozāmo kapitālu, un lielrūpniecības konkurenti neesot pazinuši žēlastības. Nelaime neesot bijusi novēršama, un dienu pēc bankrota tēvs izdarījis pašnāvību ... Kacmīrciks atkal bija uztvēris sava pirmā stāsta (par nelaimīgo mīlestību) pavedienu, jo tieši šī veikala un ģimenes katastrofa viņam esot laupījusi līdzekļus, kas bijuši nepieciešami līgavai un studijām, lai kļūtu par aptiekāru. Viņš atkal secināja, ka dzīve esot grūta un nežēlīga, un turpināja savu stāstu.

Toreiz necik daudz neesot trūcis, ka arī viņš būtu ielēcis Sprē upē tāpat kā tēvs. Bet viņš to nedarījis. Viņš sācis nodoties politikai. Tā jau gan arī neesot, kā teikt, nekas cits kā «šķidrs klīsteris», bet viņam pašam līdz šim laikam neesot veicies slikti, lai gan, protams, nekad nevarot zināt, kad un kā tas kādreiz varot beigties.

Tā, piemēram, nabaga zēns Klauss, — viņam taču pat sapnī nebija rādījies, ka pašu cilvēki viņu ...

Tikko izrunājis Klausa vārdu, Kacmīrciks saprata, ka izteicis pārāk daudz; viņš vēlējās apklust, bet nevarēja, jo nespēja valdīt mēli, šķita, ka tā būtu kļuvusi patstāvīga un darbotos kā uzvilkta pulksteņa atspere.

Beidzot viņš tomēr apklusa, jo Lisijas skatiens viņu piepeši padarīja nedrošu; viņa bija pielēkusi kājās un dobjā balsī iejautājās:

— Kā tas notika? Kā jūs nupat sacījāt?

Kacmīrciks nezināja, ko atbildēt. Viņš krampjaini meklēja vārdus, taču neatrada neviena vienīga. Šausmīgs stāvoklis! Viņš pat neuzdrošinājās Lisiju uzlūkot. Kad viņa pēkšņi sasvērās uz priekšu, viņš jutās gaužām pārsteigts. Viņš grasījās Lisiju satvert, taču bija jau par vēlu; viņa nogāzās uz grīdas.

Kad Lisija atkal atguva samaņu, viņa atradās «kungu istabā» uz platās tahtas. Stipri oda pēc odekolona. Mazais dakteris Dancigers, kas dzīvoja pirmajā stāvā, bija noliecies pār viņu un turēja viņai pie deguna kādu pudelīti. Tahtas galā viņai pie kājām stāvēja Kacmīrciks. Viņa seja aiz satraukuma bija gluži plankumaina, un viņš tik spēcīgi lauzīja pirkstus, ka tie skaļi knikšķēja.

— Tā, — ārsts izsliedamies sacīja, — nu mēs atkal būtu pamodušies; tas ir jauki! Bet mums vēl brītiņu mierīgi jāpaguļ, nedrīkstam runāt, nedrīkstam uztraukties; tad arī nespēks drīz izzudīs. Nav nekā nopietna, taču mums nepieciešams mazliet miers un saudzība!

Viņš pavērsās pret rakstāmgaldu, lai noliktu

pudelīti. Lisija izmantoja šo acumirkli: viņa piecēlās. Taču kājas vēl atsacījās klausīt, un viņai tūlīt bija jāapsēžas. Viņa juta, cik_ ātri sit sirds, taču manīja, ka galva ir skaidra. Ārsts jau atkal atradās pie viņas. Viegli pārmetošā tonī viņš centās pierunāt Lisiju atgulties, bet viņa iebilda:

— Nē, pateicos, daktera kungs, patlaban ne. Varbūt vēlāk. Patlaban man tur tam kungam kaut kas jautājams!

Viņa vērsās pie Kacmīrcika:

— Es jums pirmīt jautāju, kā jūs to domājāt, sacīdams: Klauss Kargers un pašu cilvēki?!

Kacmīrciks aiz apjukuma ieklepojās un ar ašu, slepenu žestu norādīja uz Dancigeru. Taču Lisija viņa mājienu atstāja bez ievērības.

— Kā tas notika? — viņa neatlaidīgi jautāja.

Nu viņš centās izvairīties no atbildes: viņa laikam pirmīt būšot pārklausījusies vai arī viņš nebūšot pareizi izteicies, viņam būšot samežģījusies mēle vai...

Lisija viņu pārtrauca:

— Ak, beidziet taču melst niekus! Dzirdēju ļoti skaidri, un jūs vis nepārteicāties. Tagad vēlos uzzināt, kā tas tur notika ar Klausu Kargeru un pašu cilvēkiem!

Kacmīrciks bezpalīdzīgi un spītīgi kodīja apakšlūpu. Situācija kļuva aizvien nepatīkamāka! īsta nopratināšana! Turklāt vēl šā daktera žīda klātbūtnē, tas droši vie'n tur acis un ausis vaļā, cik plati vien var.

— Nu?

Tas patiesi skanēja ka no izmeklētājā mutes.

Kacmīrciks saņēmās. Viņš atbildēja tik mierīgā un parastā tonī, cik vien spēja:

— Domāju, mēs parunāsim par to kādā citā reizē. Pirmkārt, jums sevi šodien jāsaudzē, un, otrkārt, ir jautājumi, par kuriem es nerunāju to personu klātbūtnē, kas... ar mums... proti, es domāju... vienkārši, kas nepieder pie vienotās vācu tautas!

— Bet tas taču ir ...

Lisija mēģināja pielēkt kājās, bet tās atkal atsacījās klausīt. Viņai bija jāatbalstās pret galdu.

Ārsts viņu nomierināja:

— Mieru, Fromeijera kundze, mieru! Jums jāapsēžas un jāizturas mierīgi, citādi jūs atkal saļimsiet, un to taču jūs nevēlatiesl

Un, pievērsies Kacmīrcikam, viņš sacīja:

— Es jums neesmu uzmācies, mans kungsl Esmu ieradies tāpēc, ka mani aicināja pie slimnieka. Starp citu, tagad es varu aiziet. Vienīgi lieku jums vēlreiz pie sirds, ka jāizvairās no visa, kas Fromeijera kundzi varētu uzbudināt vai satraukt.

Kacmīrciks pakustināja lūpas, bet norija atbildi, kas jau bija uz mēles, un klusēdams pagrieza Dancigeram muguru. Ārsts nedroši pasmaidīja. Viņš grasījās doties uz durvīm, taču Lisija viņu aizkavēja.

— Palieciet vien, daktera kungsl Ja Kacmīr-cika kungs vēlētos, viņš man atbildētu arī jūsu klātbūtnē. Bet viņš nevēlas. Varbūt viņš baidās.

Lisija izaicinoši palūkojās Kacmīrcikā. Viņš nodūra acis. Viņu urdīja dusmas, tas bija skaidri redzams. Taču viņš savaldījās.

— Jūs nesaprotat, ko runājat, Līzbetes kundze, — viņš izdvesa, — jūs esat slima. Rīt jūs noteikti runāsiet jau citādi.

Lisija iesmējās.

— Rīt? — viņa nievājoši sacīja. — Ak tā, jums laikam vajadzīgs laiks, lai atrastu piemērotu aizbildināšanos? Es tomēr visu zinu, Kacmīrcika kungs. Tādēļ jūs varat aiztaupīt savas pūles, ja tik ļoti baidāties!

Kacmīrciks nespēja savaldīties:

— Bailes? — viņš šņāca. — Man? Par ko gan? Man vienīgi nepatīk patlaban iztirzāt jautājumus, kas skar Vāciju!

Viņš atkal bija atguvis pašapziņu. Ieplestām nāsīm, uz priekšu pastieptu zodu viņš atbildēja Lisijas skatienam.

Aizritēja brīdis, nevienam nebilstot ne vārda; tad Lisija klusā, bet dzēlīgā balsī sacīja:

— Tā gan? Tātad tas skar Vāciju? Un es domāju, ka runa ir par taisnību.

— Tas ir viens un tas pats! — Kacmīrciks paskaidroja. — Jebkura rīcība, kas noderīga Vācijai, ir taisnīga!

Lisijas sejā viņš saskatīja tikai izbrīnu, bet nepamanīja riebumu un piemetināja:

— Bet tās taču ir ābeces patiesības, Līzbetes kundze. Viss ir labi darīts, ko dara Vācijas labā; tāds mērķis attaisno jebkurus līdzekļus!

Lisija ieklausījās. Kad gan viņa bija dzirdējusi Kacmīrciku runājam tādā pašā tonī? Viņa atcerējās «Erdenes lāsītē»! Toreiz, kad viņš pamācīja Klausu Kargeru, ka jāiegūst vareno labvēlība!

Viņai gandrīz kļuva nelabi aiz riebuma. Viņa izsaucās:

— Tā gan! Laikam tādēļ vien jūs rakstījāt, ka vainīgi bijuši citi?!

Kacmīrciks nosarka. Viņš stostījās:

— K ... kas ... bijuši?

Lisija savilka lūpas. Šķita, ka viņa spļautin izspļautu vārdus:

— Viņa slepkavas!

Kacmīrcikam talkā nāca tālrunis. Tas iezvanījās un pāršķēla nomācošo klusumu, dodams Kacmīrcikam iespēju novērsties, rosīties, runāt, lai nevajadzētu atbildēt Lisijai. Viņš steidzīgi satvēra klausuli. Dzirdētais pēkšņi pārmainīja viņa izturēšanos un noskaņojumu.

— Ko? — priecīgi satrauktā balsī viņš kliedza klausulē. — Kas? ... Un vēl kas? ... Protams, ka atnākšu ... Tūlīt... Pēc divdesmit minūtēm pie] galvenā portāla ... Uz redzēšanos! Iieil Hitlcr!... Ko? ... Skaidrs, mīļais, tagad ir izšķirošais moments!

Kacmīrciks nometa klausuli uz skavām un pagriezās.

— Viņi aizdedzinājuši reilistagu!

— Kas? — Dancigers jautāja.

Kacmīrciks tūlīt neatbildēja. Lēni, tēlotā ziņkārē viņš nopētīja ārstu no galvas līdz kājām, it kā raudzīdamies kādā brīnumā. Tad, ik pēc teikuma brītiņu apklusdams, izbaudīdams savu vārdu iespaidu, viņš sacīja:

— Kas? Jūsu draugi, izraēlieša kungs. Komu-

nisti. Taču nu mērs ir pilns. Nu mēs iejauksimies. Nu mēs ēvelēsim tā, ka skaidas vien lēks.' Bez žēlastības!

Viņš iznesīgi pavērsās pret Lisiju, sasita papēžus, nošņāca «Heil Hitler!» un izmetās pa durvīm.

Lisija, uzlūkodama ārstu, jautāja:

— Un kā jūs rīkosieties, daktera kungs?

Dancigers brīdi vilcinājās, pēc tam aši atbildēja:

— Ja es jūs pareizi saprotu, Fromeijera kundze, jūs vēlaties zināt, vai es... Nē, es nekā nepasākšu. Neapzinos, ka būtu nodarījis kaut ko ļaunu, pat ne aizdomīgu. Man ne no viena un ne no kā nav jābīstas.

To viņš bija pasacījis uzsvērti un droši, bet pēkšņi sastomījās un pilnīgi citādā, neskanīgā balsī turpināja:

— Es jau arī nevaru nekā pasākt, man ir divi bērni... — Viņš jau atkal jutās par sevi drošs: — Bet tā taču ir aplamība. Nezinu, no kā man būtu jābīstas. Galu galā mēs dzīvojam Vācijā, nevis Āfrikā vai... proti, es domāju: mēs dzīvojam valstī, kur valda kārtība un taisnība.

Viņš atvadījās un devās prom. Pie durvīm viņš vēlreiz atgriezās un pateica Lisijai:

— Un tagad gan, Fromeijera kundze, liecieties gultā un arī rīt un vispār tuvākajās dienās esiet īpaši mierīga un prātīga!

Smaidīdams pamājis Lisijai ar galvu, viņš piesardzīgi un klusi aizvēra durvis.

Tikai pēc vairākām stundām Lisija aptvēra, ko vēl viņai bija vajadzējis ārstam pateikt. Taču bija

jau nakts — pārāk vēls, lai kāptu lejā un viņam to pasacītu. Taču no rīta, no paša agra rīta viņa grasījās viņam pateikt: «Man šķiet, daktera kungs, ka jūs šos kacmīrcikus vēl nepazīstat! Jus nezināt, uz ko viņi spējīgi!»

PIECPADSMITĀ NODAĻA

1

Lēciens pēkšņi uz galvas dziļā ūdenī. Tādu filmās dažkārt demonstrē ačgārni: lēcējs zibenīgi izšaujas no ūdens un, apmetis gaisā slaidu loku, nostājas uz tramplīna.

Tādu ačgārnu lēcienu no dzelmes atgādināja Lisijas pēkšņā pamošanās no ciešā, dziļā miega.

Viņa piecēlās gultā sēdus, izbijusies, satraukta. Sirds stipri dauzījās. Viņa juta tās straujos, ne-ritmiskos pukstus pašā kaklā.

Kas noticis?

Lisija pavērās apkārt, klausījās.

Nekas.

Istabā vaļdīja tumsa. Priekšmetu aprises bija izplūdušas. Ārā aiz nolaistajām žalūzijām krēsloja blāva laternu gaisma. Pie gultas šūpulī gulēja bērns. Viņa rāmā elpa maigiem, liegiem viļņiem plūda pa telpu. No ielas atskanēja aprautas, apslāpētas skaņas: kāda aizsmakuša dzērāja dziesma, taksometra rūkoņa, kas strauji pieauga un drīz vien atkal aprima, zemnieku tirgus ratu riteņu klaboņa.

Vēl bija jābūt pavisam agram rītam, vēl tālu rītausma.

Lisija pārdomāja. Kas gan viņu bija iztraucējis no miega? Baiss sapnis? Taču viņa nespēja

atcerēties, vai vispār bija sapņojusi! Ļauna priekšnojauta? Bet visapkārt taču valda miers, pilnīgs miers! Viņa nolika galvu uz spilvena, uzvilka segu līdz zodam, aizvēra acis.

Tālumā atskanēja troksnis. Automašīnas signāltaures pūtiens. Parasts automašīnas signāls, un tomēr tas satrauca. Lisija atkal uzslējās sēdus.

Lūk! Automašīnu motoru rūkoņa kļuva aizvien skaļāka, tuvojās, aizvien vairāk tuvojās namam, pēkšņi apklusa tieši zem pašiem logiem, un to rūtis tikai pēc mirkļa pārstāja drebēt.

Lisijai sažņaudzās sirds.

Tas bija viņas pamošanās cēlonis! Tas bija viņu izbiedējis no miega. Viņa izlēca no gultas un piesteidzās pie loga. Lisijai tik ļoti trīcēja rokas, ka viņa tikko spēja atbīdīt sānis žalūzijas. Viņa pavērās lejā. Tieši tajā brīdī no auto izkāpa < pulks bruņotu vīru un devās uz nama vārtiem. Kravas mašīnā, kas atradās turpat aiz pirmās, cieši cits pie cita sablīvēti kā teļi, kurus ved uz kautuvi, stāvēja kādi divdesmit cilvēki.

«Arestētie!» Lisijai pēkšņi iešāvās prātā. Un mirkli vēlāk viņu caurstāvoja doma: «Tie atbraukuši kādam pakaļ!» Un vienlaikus viņai bija arī skaidrs, kam.

Acis aizmiglojās. Viss sāka griezties. «Es zaudēju samaņu!» Lisija domāja, taču lēkme pārgāja. Tikai kājas joprojām palika nespēcīgas, it kā paralizētas; tās neklausīja, kad viņa grasījās doties uz durvīm. Viņai bija jāvirzās uz priekšu soli pa solim, nemitīgi meklējot atbalstu pret sienu. Beidzot viņa bija iekļuvusi ēdamistabā. Uz bufetes vēl atradās konjaka pudele. Lisija to

satvēra, pakratīja; tajā guldzēja šķidrums. Viņa pielika pudeli pie lūpām. Konjaks bija tik stiprs, ka Lisijai šķita, tas izplaucēs rīkli; taču tūdaļ pat viņa juta, ka pagaist vārgums. Viņa izsteidzās priekštelpā. Tur bija sadzirdams apslāpēts troksnis, kas skanēja no āra. Lisija veikli norāva no pakaramā kādu mēteli; tas gan bija Fromeijera garais šinelis taču Lisija nekavēja laiku, lai sameklētu citu; tad viņa izgāja kāpņu telpā.

Kāpnes bija spilgti apgaismotas. Troksnis, kā jau Lisijai bija šķitis, nāca no apakšstāva. Viņa noliecās pāri kāpņu margām un raudzījās lejup. Pie atvērtajām Dancigera durvīm ar balto emaljēto plāksnīti stāvēja divi gados jauni SA policijas palīgdienesta vīri ar karabīnēm rokā un klausījās, kas notiek dzīvoklī. No turienes skanēja bērnu raudas, kliedzieni un skaļa bāršanās.

Kāpņu telpā sākās rosība. Laukumiņos starp stāviem saradās vīrieši peldmēteļos, sievietes nakts tērpos, un, tāpat kā Lisija, tie liecās pāri margām. Otrajā stāvā parādījās šarlaksarkans kimono un galva ar viļņainiem platīnkrāsas matiem — tiesas padomnieka bērnu aukle — un satrauktā balsī gribēja uzzināt, kas tur, dievs pa-sarg, esot noticis.

Troksnis lejā pieauga. Kāda sieviete spalgā balsī iesaucās:

— Nē, nē, nē! Kas jums no viņa vajadzīgs? Tas ir...

Dobjš sitiens apklusināja kliedzēju. Arī bērni pārstāja raudāt. Klusums, kas pēkšņi iestājās, vēl vairāk uzbudināja nekā troksnis. Lisija pārliecās vēl vairāk pāri margām, tik tālu, ka gandrīz vai

zaudēja līdzsvaru. Viņa atrāvās atpakaļ vēl pašā pēdējā mirklī. Aizritēja vairākas sekundes, iekams viņa atkal spēja paskatīties lejā un viņai nereiba galva. Palūkojusies viņa ieraudzīja — nu jau pie aizvērtām dzīvokļa durvīm — stāvam ārstu. Viņu bija ielenkuši četri palīgdienesta policijas vīri. Viņš bija bez platmales, mati pielipuši pie deniņiem, vienā rokā jauns, gaiši dzeltens cūkādas čemodāniņš, kas sava glītā izskata dēļ dīvaini atšķīrās apkārtējā vidē, otrā — apkaklīte un kaklasaite.

— Uz priekšu, marši — nokomandēja kāds no SA vīriem, gara auguma puisis ar šķību, līku degunu. Pulciņš devās ceļā, taču viņi tikko bija paspēruši trīs četrus soļus, kad tika atrautas vaļā dzīvokļa durvis un pa tām izskrēja ārsta sieva. Viņa apkampa vīru un izmisusi kliedza:

— Nē, nē, es neļaušu viņu ...

Garais SA vīrs centās sievieti atgrūst.

— Vācies prom! — viņš rēca, bet viņa neatkāpās. — Vācies! — viņš iebļāvās vēlreiz, pacēlis gumijas steku. Nu arī Dancigers mēģināja atbrīvoties no sievas rokām, taču nespēja; traucēja čemodāns un apkaklīte, ko viņš bija krampjaini sažņaudzis rokā. Beidzot viņš iebāza apkaklīti kabatā. Taču vīrs ar šķībo degunu bija zaudējis pacietību un sita. Pirmais belziens trāpīja Dan-cigeru, otrs — sievu. Viņa iekaucās kā zvērs un saļima. Tikai tad Dancigers palaida vaļā čemodānu. Viņš noliecās pār sievu. Garā vīrieša spēriens notrieca ārstu gar zemi. Ar pūlēm un grīļodamies kā iereibis, viņš atkal uzrausās kājās. Saliektās acenes karājās uz vienas auss. Sejā, kas

Lisijai bez acenēm šķita dīvaini kaila, vīdēja vienlaikus neizpratnes un šausmu pilns smaids. Dan-cigers tuvredzīgām acīm pavērās garajā vīrietī. Tas stāvēja, kājas iepletis, un atvēzējās. Pārāk vēlu ārsts pieliecās, lai pasargātos; sitiens no visa spēka trāpīja viņam pa zodu. Viņš vairākkārt apsviedās apkārt kā rotaļu vilciņš, beigdams griezties, un aistreipuļoja pret sienu. Bezspēcīgi nolaidās rokas, kurās viņš bija paslēpis galvu; vēl aizvien smaidošajā seja mute šķita greiza; no tās kaktiņiem plūda divas tumšas asiņu strūklas.

Garais atvēzējās no jauna; viņš sita vēlreiz: nesteigdamies, lietpratīgi, it kā izpildīdams kaut kādu vingrojumu. Dobji ievaidēdamies, trāpītais saļima un palika guļam kā bluķis.

Kliedziens.

Sarkanajā kimono tērpušās jaunkundzes balss pāršķēla klusumu, kāds bija iestājies pēc Dan-cigera kritiena. Lisija palūkojās turpu; viņa ieraudzīja, ka platīnblondā bija pacēlusi roku Hitlera sveicienam un uzsmaidīja garajam SA vīram. Tas smīnēja, ar gumijas steku izdarīdams nepārprotamu kustību. Viņa biedri iesmējās. Lisijai viss piedzīvotais šķita nereāls kā sapnī.

Kā sapnī viņa dzirdēja svilpienu, redzēja SA vīrus pieejam pie Dancigera, sapurinām viņu un, tā kā viņš palika nekustīgi guļam, paceļam un iznesam ārā.

Viņai šķita, ka sapnī dzird aizkrītam nama durvis, nodziestam kāpņu telpā gaismu, norimstam jezgu.

Kā sapnī viņa atrāvās no margām un iegāja dzīvoklī.

Tad viņa piezvanīja uz triēcienvienības mītni; atsaucās adjutants. Nē, Fromeijera neesot un grūti pasacīt, kad viņš atgriezīšoties.

— Plaša akcija pret valsts ienaidniekiem marksistiem. Diemžēl vairāk es acumirklī nedrīkstu izpaust. Dienesta noslēpums! Vai kaut ko pasacīt partijas biedram Fromeijeram?

— Tikai to, lai viņš nekavējoties piezvana uz mājām.

— Tiks izpildīts. Taču ātrāk nekā pēc divām stundām viņš nekādā gadījumā neatgriezīsies.

Lisija kvernēja ādas atzveltnī pie rakstāmgalda. Bija salti. Drebinādamās viņa savilka ciešāk Fromeijera šineli, ko vēl aizvien nebija novilkusi. Skatiens apstājās pie liela, tumša traipa uz labās piedurknes atloka. Lisiju pēkšņi pārņēma šausmas. «Kā asinis!» viņai iešāvās prātā. Uzbudināta un satraukta viņa sāka steidzīgi berzēt piedurkni.

Viņai vajadzēja Dancigeru iepriekšējā vakarā vēlreiz brīdināt! Bet vai viņš būtu bēdzis? Lisijai joprojām skanēja ausīs vārdi: «Nekā nevaru uzsākt, man ir divi bērni!» Tomēr viņai vajadzēja brīdināt! Šobrīd ārsts varbūt jau miris.

Lisijai mazliet sajuka domas. Dancigers nemaz vairs nebija Dancigers, bet gan Klauss — un pat ne Klauss, bet gan Maksis Franke.

Viņa iedomājās Maksi četru vīru vidū, viens no tiem atvēzējās un sita, jaunkundze sarkanajā kimono vaidēja kā skāvienos, SA vīri pacēla

nekustīgo un aiznesa; viņam jāpalīdz, steidzīgi jāpalīdz, citādi...

Lisiju pārņēma dziļš nemiers. Kāpēc gan Fro-meijers tik ilgi nezvana? Ja viņš drīz nepiezvanīs, būs par vēlu.

Pēkšņi ieskanējās tālrunis.

— Tātad tu nevēlies neko viņa labā darīt? — Lisija jautāja.

— Pat ir nedomāju, — Fromeijers atbildēja, — ne pirksta nepakustināšu tāda dēļ, kas arestēts par pretvalstisku darbību.

— Ar pretvalstisku darbību viņam nekādā gadījumā nav nekā kopēja; viņam nekādā gadījumā!

— Kā gan tu to zini? Visos pretvalstiskos izlēcienos žīdi pielikuši savu roku, un viņš ir žīds.

— Turklāt tie jau sita viņu arestējot.

— Droši vien tādēļ, ka viņš būs nepieklājīgi izturējies vai pretojies.

— Nē, — viņas balss kļuva ļoti drūma aiz riebuma un naida, — nē, tie gluži vienkārši viņu sita. Bez iemesla. Sev par prieku.

— Ek, blēņas. Jūs, sievietes, mūždien pārspīlējat! Un, ja nu viņš arī dažus sitienus dabūjis, kas tad par to? Patlaban taču ir runa par daudz svarīgākiem jautājumiem. Par mūsu nākotni, par Vāciju.

Viņš apklusa, jo izdzirda, ka Lisija spēji sakustas, un jautāja, vai viņa vēl esot pie tālruņa; viņš nesaņēma atbildi un pārjautāja otru un trešo reizi, pēc tam kaut ko noņurdēja par sasodītajiem sieviešu untumiem un pakāra klausuli.

Lisija vēl kādu brīdi stāvēja, turēdama klausuli pie auss, klausīdamās dobjajā dūkoņā, kas nu runāja ar viņu Fromeijera vietā.

«Runa ir par Vāciju!» viņš bija sacījis. «Par Vāciju! Skaidrs?»

Lisija pamāja ar galvu. Viņas lūpas kustējās; tās veidoja vārdus, neizdvesdamas ne skaņas; tās sniedza kurlajām tālruņa austiņām mēmu atbildi: «Zinu, saprotu. Runa ir par Vāciju. Protams. Jums arvien runa ir par Vāciju. Arvien, ja kādu novāc no aizmugures!»

2

Lisija brauca uz Reinikendorfu. Uz Papīru ielu. Pie Makša.

īstenībā viņa bija vēlējusies doties uz turieni jau pirms vairākām dienām, jau tajā rītā pēc Dancigera arestēšanas, taču toreiz viņu bija pārņēmis tas pats nespēka un izmisuma pilnais sastingums, ko viņa bija pārdzīvojusi pēc Klausa Kargera nāves. Lisijai bija tāda sajūta, it kā viņu apņemtu smacējoša vientulība. Vientulība, kurai simtiem baigu noslēpumu.

Kas notiek nopratināšanās, kurās nu ik dienas piedalās Fromeijers un par kurām viņš klusē, nomodā esot, tomēr runā pa murgiem miegā? Kas notiek pāri pretī SA kazarmā, pie kuras vakaros aizvien piestāj ātrās palīdzības automašīnas? Kādēļ garāmgājēji met lielus līkumus apkārt motocikliem, kas stundām ilgi ar nenoslāpētiem motoriem stāv pie SA kazarmas pagraba logiem?

Sie jautājumi bija baismīgi, bet vēl baismīgākas — bailes no atbildēm. Nē, Lisija par to visu nekā nevēlējās zināt. Kā saudzējošā aizsargjoslā viņa glābās vienaldzībā, noslēdzās sevī, dziji ierāvās sevī. Līdz pēkšņi kādu dienu nejauši uztvēra dažus vārdus no Fromeijera un viņa adjutanta sarunas; tas bija atbraucis, lai nogādātu Fromei-jeru dienesta vietā.

— Šodien nevaru paredzēto plašo pasākumu dēj, ko izdara pret marksistiem visā Reiniken-dorfā ...

Autobusu gaidīt Lisijai šķita pārāk ilgi. Viņa brauca ar taksometru. Pie Provinces un Papīru ielu krustojuma viņa izkāpa.

Kurš nams gan bija īstais? Viņa pajautāja zēnam, kas lodāja gar kāda nama vārtiem.

— Vai tu nezini, kur te dzīvo Raškes?

Zēns iztrūcies viņā pablenza un, pakratījis galvu, aizskrēja.

Dīvaini! Kas zēnam notika? Lisija pavērās apkārt pēc kāda cita, kam varētu pajautāt, bet uz ielas neviena nebija. Taču tad viņai šķita, ka atkal ieraudzījusi celtni: tur pāri pretī tas dižais, pelēkais nams ar izdrupušo ģipša tēlu grupām virs ieejas! Jā, tas bija īstais, nu viņa atceras gluži skaidri: septītais numurs, ceturtais stāvs.

Pirmajā kāpņu laukumiņā stāvēja trīs četras sievietes, kas pēkšņi pazuda, tiklīdz parādījās Lisija. Kāpņu telpa bija tukša un klusa, un tomēr Lisijai

bija tāda sajūta, it kā viņu vērotu no ikviena durvju skatlodziņa. Viņa atviegloti uzelpoja, apstājusies pie durvīm, uz kurām bija plāksnīte «Stefans Raške».

Pie durvīm pienāca tā pati mazā meitene, kas viņai tās bija atdarījusi iepriekšējā reizē. Taču, iekāms Lisija attapās kaut ko pasacīt, bērns viņai deguna priekšā durvis aizvēra.

Lisija sašutusi izstiepa roku pēc zvana, te piepeši mazā vēlreiz atvēra durvis un ļoti skaļā balsī steidzīgi iesaucās:

— Nē, pateicamies, mēs paši esam bezdarbnieki; mēs nekā nevaram nopirkt!

Durvis aizcirtās.

Ko tas nozīmēja? Lisija taču gaužām skaidri bija manījusi, ka mazā viņu pazīst. Vai tas nebija brīdinājums? Bet no kā?

Galīgi apjukusi, Lisija pagriezās un devās prom. Lejā, pustumšajā priekštelpā viņa pēkšņi atradās aci pret aci ar kādu sievieti, kas nostājās viņai pretī, it kā no zemes izaugusi.

— Vai viņi vēl joprojām nav beiguši pie Raš-kēm? — sieviete čukstēja.

— Kas? — Lisija grasījās jautāt, te pēkšņi no kāpņu telpas viņa gala atskanēja troksnis. Brākšķēdamas atsprāga vaļā kādas durvis. Dobjā, dārdošā balsī kāds pavēlēja:

— Jūs paliksiet!

Tad pa kāpnēm dunēja smagi soļi.

Te piepeši Lisijai līdzās sastājās vairāki cilvēki. Viņi bija uzradušies tikpat pēkšņi kā pirmīt sieviete.

Divu policijas palīgdienesta vīru un divu kri-

mināliērēdņu pavadībā lejup pa kāpnēm nāca sirms, kalsns vīrietis zilā virsvalkā.

— Uz redzēšanos, Stefan! — kāds sauca no pustumsas.

Kalsnais sveicinādams pacēla dūri. 'Abi vīri uniformās pavirzījās viņam tuvāk, vicināja revolverus un sauca:

— Aizvācieties! Mieru! Atbrīvojiet ceju!

Pieci seši cilvēki, kas stāvēja Lisijai blakus, atkāpās. Vienīgi viņa palika stāvam. Cieši garām — viņu gandrīz skāra policijas palīgdienesta vīru mēteļi — veda arestēto. Eskorts neuzticīgi nopētīja Lisiju. Viņas jaunais, uz pasūtījuma šūdinātais kostīms ar kažokādu apšuvumu tomēr izkliedēja jebkuras aizdomas. Sagūstītais vērās tālumā, šķita, ka viņš Lisiju nemaz neredzētu; vēl pašā pēdējā acumirklī viņš sarauca uz augšu vienu uzaci; tomēr Lisija nebūtu varējusi pasacīt, vai tas bija kāds mājiens vai nejauša, nenozīmīga kustība.

Iestājās saspringts, nepatīkams klusums.

Pēkšņi kāds Lisijai aiz muguras klusinātā balsī jautāja:

— Nu pasaki, Frici, — kas gan viņiem tur augšā tik ilgi bija darams? Vai tik viņi negaidīja Franki?

Kāda cita balss atčukstēja:

— Cssst, turi muti!

Lisija pagriezās:

— Ai, vai kāds no jums man nevarētu pateikt, kur atrodas Frankes? — viņa lūdza.

Nekādas atbildes. Sejās, kurās Lisija ielūkojās, bija lasāms vai nu apjukums, vai noraidījums.

Nelielais pulciņš pamazām izklīda. Drīz tur vairs nebija neviena paša cilvēka. Lisija palika viena. Viņa paberzēja pieri.

Tātad Maksi viņi vēl nav notvēruši! Tas nomierināja. Bet viņu meklēja! Tas satrauca. Kur viņš atrodas? Vai viņam ir patvērums? Kā varētu viņam palīdzēt? Un vai Maksis maz ļaus viņai sev palīdzēt? Un ja nu viņš saskata Lisijā ienaid-nieci?

Lisija saņēmās. Joprojām kavēties un gudrot vairs nav nekādas jēgas, no tā galva kjūst vēl jo smagāka. Vispirmām kārtām viņai tagad jāmēģina uzzināt par Maksi kaut ko vairāk. Viņai pašai šie te cilvēki, protams, nekā neizpaudīs, bet, ja atnāktu kāds cits, kāds, kam nama iedzīvotāji uzticētos. Kas gan? Tēvs! Jā, vecais Srēders. Tas bija atrisinājums.

Nomales iela, Koloniju iela, Peldu iela — visi šie nami un viss, kas tajos norisinājās, šie cilvēki un viņu vajadzības Lisijai bija tuvi. Viņa itin labi zināja, kādas te izskatās ielas darbdienās, kad sievietes rītos dodas iepirkties, kad bērni pusdienlaikos nāk no skolas, kad vakaros beidzas darbs fabrikās, kādas svētdienās, kad ģimenes, kuras to vēl var atļauties, steidzas uz piepilsētas vilcieniem un meičas pašu šūdinātās izejamās kleitās gaida savus kavalierus, kādas Pirmajā Maijā, kad visur plīvo sarkanie karogi, un kādas tais dienās, kad gaisā jaušams «negaiss» un kad notiek sadursmes starp nacistiem un Sarkanās

frontes cīnītājiem vai policija dodas klīdināt bezdarbnieku demonstrantus.

Lisija te pazina ielu ar tās dažādajām sejām, taču šodien 'viņai tā šķita jauna, gluži sveša, gluži pārmainījusies. Tam par iemeslu nebija vienīgi neskaitāmie kāškrusta karogi, policijas patruļas ar karabīnēm un SA posteņi savu mītņu priekšā (kuru pēkšņi bija tik pārlieku daudz), bet galvenokārt cilvēku dīvainā izturēšanās. «Kādi gan viņi izskatās,» Lisija domāja, «it kā visiem priekš acīm būtu žalūzijas! Nolaistas žalūzijas!»

šrēdera kundze bija bāla, kad viņa atvēra meitai durvis.

— Līžuk, tu? Man jau likās, ka atkal ...

Lisija satrūkās. Kāda gan izskatās māte! īsts

nekārtības paraugs. Matu mezgls atrisis. Priekšauta saites nokārušās uz priekšu. Pāri vaigiem platas, tumšas švīkas — asaru pēdas, steigā ar netīru plaukstu notrauktu asaru pēdas. Ar mokām Lisija izdvesa:

— Nekas taču nebūs noticis?

Šrēdera kundze bikli atskatījās.

— Klusē! — viņa čukstēja. — Jel klusē! Un vispār labāk ej un pagaidi mani lejā, es drīz nākšu.

Viņa izbīdīja meitu pa durvīm.

— Jā, bet māt...

— Klusē! Ej vien! Citādi viņš tevi izdzirdēs un notiks vēl viena nelaime! Augstā debess!

Piepeši viņa apklusa un iekliedzās. Viņai blakus negaidot bija nostājies vecais un savā aizsmakušajā, zemajā balsī, kas Lisijai acumirklī

atgādināja sliktās skolas liecības, aizliegtās pastaigas un notvertās mīlestības vēstules, sacīja:

— Kas ir, māt, kas ir? Ko tu tur dari? Ielaid taču viņu! Lieliska sagadīšanās. Lai nāk vien iekšā tā ģenerāļa kundze un aplūko šo postažu!

Viņš vilka Lisiju uz dzīvojamo istabu.

Lisija nevilšus atkāpās. Neviena mēbele, neviena glezna nebija savā vietā. Skapis atvērts, pretī rēgojās tukši plaukti. Galda un kumodes atvilktnes — uz grīdas. Veļa, apģērbi, dokumenti izsvaidīti. Krāsns priekšā uz apdegušās grīdas kūpēja pelnu kaudze.

— Lūk! — vecais norūca, rādīdams uz postažu. — Tāda ir jaunā tautas vienotība!

Vārdi viņam lauzās ārā kā ilgi aizturēta straume. Tad tādi esot pašu nācijas vadoņi! Vācija, kas mostas! Tautas uzplaukums! Ha ha! Viņš sāka lieliem soļiem skraidīt pa istabu šurp un turp. Visu, kas atradās ceļā, viņš aizspēra sānis. Divpadsmit vīri bija atnākuši... pareizāk, iebrukuši. Divpadsmit! Līdz pat zobiem apbruņoti! īsti smurguļi, taču visi SA uniformās. Meklējuši ieročus. Aiz gleznām! Krāsnī! Dīvāna polstējumā! Viņš norādīja uz dīvānu; tam kājas slējās gaisā kā nogalētam zirgam. Kā melnas zarnas no plata šķēluma bija izspraukušās zirga astru šķipsnas.

— Tā jau pat mežoņi neuzvedas! Turklāt nemitīgi bļaustās: tiklīdz manīšot kaut visniecīgāko pretošanos, šaušot, jo esot karš! Tad nu gan atraduši īsto, ar ko tā runāt! Karš? Es viņus tikai izsmēju. Ko gan viņi zina par karu? Kur viņi bija, kad mani ievainoja Argonā, Rumānijā un Hartmansveilerkopfā?

Viņš apstājās un iespēra kaut kam ar zābaka purngalu. Nošķinda vien. Nu Lisija pazina priekšmetu. Tā bija stikla kārbiņa, kurā bija glabājies dzelzs krusts un kura bija karājusies pie sienas virs Argonas uzņēmuma.

Nīgri iesmējies; vecais atkal atsāka staigāt pa istabu. Jā, tur to kramu viņš esot nometis tiem pie kājām. Lai taču sazogoties arī dzelzs krustus, ja jau strādnieku dzīvokļos karu uzsākuši! īstajā karā to dēvējot par laupīšanu!

— Nu, tad viņi devās prom! <

Vecais apstajas un atkal kaut ko paspēra ar zābaku. Šoreiz bija dzirdama metāliska skaņa.

Kārbiņa! Patiesi, kārbiņa! Tēva svētums, kam neviens nebija drīkstējis pat ne pirksta piedurt! Tur nu mētājās skārda kārbiņa, galīgi ielocīta, tik tikko pazīstama.

Srēders paspēra to vēlreiz. Gaisā uzlidoja dažas dzeltenas un sarkanas arodbiedrību markas un līgodamas noplanēja uz grīdas.

Pēkšņi Srēdera satraukums norima. Viņš stāvēja, pievērsis domīgu skatienu kārbiņai. Viņa balss skanēja klusi un mierīgi.

— Tā, lūk! Arī tas viss, protams, beidzies. Beidzies — un cauri! Šodien kārbiņas reize, rīt biedrības. Itin loģiski! — Šķita, ka viņš Lisiju pilnīgi aizmirsis un runā vairs vienīgi ar sevi. — Pašu vaina, tikai pašu vaina. Kādēļ gan bijām tik pacietīgi kā ēzeļi! Astoņi miljoni organizēto! Vesela armija, vislielākais spēks Vācijā! Viss apstātos,

ja tava spēcīgā roka tā vēlētos. Tas ir skaidrs, bet mēs taču nevēlējāmies! Arvien tikai atpakaļ. Marš, marš, no viena ļaunuma pie nākošā, vēl lielāka. Allaž rātni ievērojām demokrātiskos spēļu noteikumus, kaut arī citi par tiem tikai nospļautos! Un tagad, tagad brūnie guvuši virsroku un noraus mums ādu pār acīm!

Viņš vēlreiz paspēra kārbiņu.

— Noraus ādu pār acīm! Tagad būs jāsamaksā par ikvienu kļūdu un ikvienu vājuma brīdi. Ar asinīm un asarām. Tik dārgi kā vēl nekad!

Viņš apklusa un tikai labu brīdi vēlāk turpināja:

— Bet, ja reiz piedzīvosim citus laikus, un reiz tos piedzīvosim, tad mēs vairs nebūsim tādi muļķi, ka atzīsim un saudzēsim pastāvošo kārtību un tā joprojām. Tad ķersimies vērsim pie ragiem un ...

Viņš pierima. Viņa izklaidīgais skatiens apstājās pie Lisijas, pārmainījās, kļuva skaidrs un noteikts.

— Ak tā, — viņš novilka, — tu te esi! To biju pilnīgi piemirsis. Tu te esi un uzraugi!

Viņš devās pie Lisijas, ieskatījās viņai sejā, neuzticīgi, naidīgi. Kad viņš atsāka runāt, viņa balss bija naida pārpilna.

— Nu, ko tu vēl gaidi? — viņš izgrūda. — Nu ej taču, ej pie savas SA un ziņo, ko te dzirdēji! Rīkojies taču tāpat kā tavs brālis. Žigli, ej, skrien! Klāj vaļā visu, ko te no manis dzirdēji! Ka viņi ir sliktāki par mežoņiem. Ka viņi laupa. Ka bijām ēzeļi, mūžīgi izrādīdami atsaucību. Un ka nākamo reizi mums jābūt gudrākiem. Tad, kad atkal sagaidīsim citus laikus. Ka tad mēs gāzīsim trešo reihu. Gāzīsim tavu Hitleru un viņa smalkos kungus. Gāzīsim visu šo burvestību, saprati? Žigli, žigli, pasaki viņiem to!

Lisija grasījās atbildēt, grasījās sacīt nē. Nē, es neiešu, tu izturies pret mani netaisni; nē, man nav nekas pie viņiem meklējams, es nepiederu pie viņiem. Nē, tā nav ne mana SA, tas nav ne mans trešais reihs, ne arī mans Hitlers. Nē, nē, nē!

Taču pēkšņi Lisija pamanīja, ka naidīgā izteiksme viņa acīs pārvēršas nicinājumā, un viņa saknieba lūpas. Viņa nespēja atbildēt. Viņa nevēlējās atbildēt. Lisija uzrāva plecus, it kā viņai piepeši sāktu salt, un devās prom. Ik solis viņai sagādāja sāpes.

3

K|uva silts. Pēc pārāk ilgi aizkavējušās ziemas pēdējām dienām bez jebkādas pārejās sekoja pavasaris.

Pūta silts un sauss dienvidu vējš. Tas radīja drudžainu un satraukumu pilnu noskaņu. Taču nemieru, kas pārņēma Lisiju, nebija izraisījis vējš. Protams, arī tas bija savuties vainojams; Lisija taču bija jauna, un, jo ilgāk viņa dzīvoja līdzās nemīlamam vīram, jo stiprāk viņu pārņēma ilgas. Taču Lisija labi zināja, ka viņas nemiera cēlonis nav vienīgi alkas pēc citas dzīves. Lisijai nepalīdzēja ne atkārtotie mēģinājumi paglābties vienaldzībā, ne noslēpšanās no pasaules, ne pilnīga noslēgšanās sevī. Dzīve atkal un atkal pārrāva aizžogu.

Kādā dienā pēkšņi ieradās māte, bikla un tramīga, it kā viņu kāds vajātu, un sāka vaimanāt: viņa to vairs nevarot paciest, tēvs sevi pazudinot; uz sludinājumu stabiem taču esot uzlīmēts policijas plakāts, ka ikviens, kas uzrādīšot kādu pret-valstiskās literatūras drukātāju, saņemšot tūkstoš markas, un patlaban mājās drēbju skapī atrodoties šis sasodītais novelkamais aparāts, ko tēvs esot pārņēmis glabāšanā no Svankēm, un Švankes taču esot koncentrācijas nometnē, un ja kāds paziņošot...

Citā reizē piepeši parādījās Dancigeru bērni, noraudājušies, melnās drānās tērpušies, un izbijušies bēga, ieraudzījuši Fromeijeru uniformā.

Vēl kādā citā reizē priekštelpā stāvēja kāda sveša, paveca sieviete un kliedza, ka viņa neaiziešot, iekāms Fromeijers nebūšot pateicis, kas noticis ar viņas dēlu un kāpēc viņa nevarot saņemt tā veļu.

— Kādēļ viņam nevajag tīras veļas? — viņa kliedza. — Ko jūs viņam esat nodarījuši? Dieva dēļ, ko jūs viņam esat nodarījuši? Viņš ir mans vienīgais!

Jā, dzīve atkal un atkal pārrāva aizžogu. Atkal un atkal Lisijai nācās sajust, cik viņa ir nožēlojami vientuja, bezpalīdzīga, vārga.

Un varbūt tomēr Lisija būtu notrulinājusies. Varbūt viņa būtu samierinājusies ar to, ka ir bezpalīdzīga, vientuļa un gļēva. Taču viņa sastapa Maksi.

Viņš stāvēja pie kāda liela kinoteātra ieejas un dalīja garāmgājējiem zilas un dzeltenas lapiņas, šķiet, reklāmas. Lisija viņu tūdaļ nepazina, un viņš tik aizrautīgi bija nodevies savam darbam, ka Lisiju nemaz nepamanīja. Viņa apstājās un vēroja Maksi. Kāds viņam apdilis mētelis un platmale! Cik iekrituši vaigi! Viņa jau grasījās viņam tuvoties, te pēkšņi atskanēja svilpiens. Maksis saausījās, paraudzījās apkārt, nometa lapiņu sainīti un metās skriet. Gar kinoteātra stūri drāzās šurp divi citi vīrieši; tiem sekoja policisti paceltiem revolveriem.

— Uzmanību! Aizturiet! Valsts ienaidnieki!

Cilvēki drūzmējās pie kinoteātra ieejas. Vai

kāds pievērsa uzmanību Maksim? Viņš skrēja tieši Lisijas virzienā. Lisiju vēl joprojām nebija pamanījis. Nu Lisija viņu pasauca. Viņš aizturēja elpu, grasījās mainīt skrējiena virzienu, apjuka, apstājās — arī pa ielas otru pusi metās šurp policisti. Lisija ieraudzīja, ka Makša seja sastingst, kļūst pelēka un acīs pavīd dīvaina izteiksme. Pēkšņi viņa saprata: Maksis baidās, ka viņa neuz-rīda zaļos.

Par to iedomājoties, Lisiju pārņēma reibonis. Tikai ar pūlēm viņa noturējās kājās. Nespēja izteikt ne vārda, vienīgi deva Maksim mājienu: «Ej!». Viņš to tūliņ nesaprata, un, kad bija attapies, policisti jau atradās pārāk tuvu.

Viens no viņiem uzkliedza:

— Vai te nav pamanīts kāds lapiņu izplatītājs?

Lisija saņēmās. Paceltā balsī, tā, lai policists

to sadzirdētu, viņa sacīja Maksim:

— Un neaizmirsti ieiet pie mana vīra. SA štandartenkomandanlūrā Vilmersdorfā; tev jānosauc adjutantam tikai savs vārds!

Policisti devās tālāk.

Maksim noraustījās seja. Viņš meklēja vārdus, bet spēja izteikt tikai:

— Uz redzēšanos, Lisij!

Viņa atbildēja, pamājot ar galvu.

Te viņiem blakus strauji nobremzēja policijas dežūrmašīna. No tās izlēca apkalpe.

Maksis pacēla roku.

— Heil Hitler! — viņš sveicināja skaļā balsī. Un, pievērsies Lisijai, atkārtoja:

— Uz redzēšanos! Un arī liels paldies!

Viņš pagriezās un veikli, bet mierīgi aizsoļoja pāri ielai uz tramvaja pieturu. Maksis iekāpa pirmajā vagonā, kas pienāca. Lisija viņu pavadīja ar skatienu. Viņa daudz nekā nespēja atšķirt, jo acis bija aizmiglojušas, tomēr redzeja, ka viņš vēlreiz izliecas no vagona un pamāj viņai ar roku.

4

Kopš sastapšanās pie kinoteātra Lisijai bija tāda sajūta, ka viņa ar Maksi vēl tiksies. Jā, dažbrīd viņa pat iztēlojās, kā būtu, ja kādā jaukā dienā atskanētu zvans un viņa, atvērusi durvis, ieraudzītu aiz tām stāvam Maksi. Taču, kad nu Lisija, palūkojusies pa durvju skatlodziņu, patiesi viņu ieraudzīja, viņu pārņēma tāds apmulsums, ka aizritēja krietns brīdis, iekāms viņa spēja atvērt durvis.

Maksis bija galīgi pārguris. Runāt viņam bija manāmi grūti. Jau divas naktis neesot gulējis, viņš klusi, vārdus stiepdams, sacīja; SA un arī policija viņu meklējot; visi viņam zināmie dzīvokļi esot atmaskoti vai tiekot novēroti; rīt gan viņam būšot nauda, uzturs un patvērums, taču līdz rītam viņš bez miega neizturēšot... Nē, nē, viņš vis negribot te palikt pa nakti. Tikai dažas stundas atpūsties! Atpūsties, nomazgāties, paēst. Lisijai taču atradīšoties viņam kāds rieciens maizes un pilīte kafijas, vai ne?

Viņa pamāja ar roku, lai viņš seko un, vēl gluži samulsusi, veda viņu uz virtuvi.

Cik labi, ka viņa šodien Kaluveiti ar zēnu bija aizsūtījusi uz pilsētas pārkul Un cik labi, ka Fro-meijers atradās kādā apspriedē, kas ilgs vismaz līdz pulksten desmitiem! Lisijai bija jāpasmaida. It kā tas viss būtu rūpīgi sagatavots! Viņa rosīgi staigāja šurp turp; atnesa no pieliekamā maizi, sviestu un desu; grieza riecienus, apzieda un sagatavoja sviestmaizes; novietoja aizvien vēl kaut ko uz galda, papildināja kafijai ūdeni.

Maļot kafiju, pilnīgi izzuda apjukums, un viņa sāka runāt. Lai taču viņš ēdot lēnāk, lai tā nerijot, lai nesteidzoties! Noteikti neviens nenākšot. Kad būšot paēdis, lai nomazgājoties vannā un pēc tam divas trīs stundas paguļot. Vai arī vispirms lai paguļot un pēc tam ejot vannā. Tikmēr Lisija sakārtošot viņa veļu, vai ne?

Viņš neko neatbildēja, tikai pakratīja galvu vai pamāja. Kad izsalkums bija kaut cik remdēts, Maksis sāka runāt. Lai tikai Lisija neiedomājoties, ka viņš esot paguris. Jas nekad nenotikšot.

Pēdējā laikā vienīgi pārāk daudz esot krājies pār viņa galvu. Kopš mirusi viņa sieva ...

Lisija pārtrauca viņa vārdus:

— Kā? Tonija?

Uz mirkli viņam aizrāvās valoda. Viņš tikai pamāja ar galvu.

Lisija vilcinādamās jautāja:

— Un kā tas gadījās?

— Sirds. Tu zini. Viņai vairāk par visu bija nepieciešams miers un saudzība. Taču mums bija jāatstāj Raškes, un kopš tā laika bijām bez īsta dzīvokļa. Pat vesels cilvēks var aiziet postā, ja ik pārdienas jāapmetas citā vietā. Pēc tam atkal dzīvojām pie Raškēm. Taču pēkšņi nakts vidū ieradās viņi, vīri desmit divpadsmit, SS un policija un tūlīt sāka šaudīt bez jebkāda brīdinājuma. Laime, ka bija radies bojājums elektriskajos vados un nebija gaismas. Nu, es ārā un prom pa jumtiem. Bet Toniju no bailēm ķēra sirdstrieka.

Viņš norija asaras, apklusa. Taču tikai uz acumirkli. Pēc tam viņš turpināja. Pirms trim nedēļām Tonija esot apbedīta. No kāda krodziņa iepretī Charité viņš noskatījies, ka vecāki atnākuši pēc zārka.

— Es nedrīkstēju doties līdzi. Viņi tikai to vien gaidīja, lai es parādītos. Kur vien raugies, vīri kā vērši. Tas viņiem būtu paticis. Taču tik dumji mēs neesam. Un gan viņi vēl piedzīvos īstus brīnumus!

Viņa balss, kas sākumā bija skanējusi mazliet nedroši, nu plūda brīvi un mierīgi, pat pārliecināti. Lisijai tas šķita nesaprotami un apbrīnojami.

Vai gan ik dienas netika rakstīts laikrakstos, ka sarkanajiem beigas, galīgi beigas? Vai nemitīgi netika ziņots pa radio, ka nodibināts tūkstošgadīgais reihs? Un te sēdēja Maksis — vajāts, bez mājām, tomēr nesalauzts.

— Mēs vispār neesam pieveicami, Lisij, mēs ne, to tu vēl piedzīvosi!

Viņa grasījās pajautāt, kā viņa vārdi saderas ar to, ko runā pa radio un raksta laikrakstos, un kāpēc viņa biedri, ja jau reiz tie neesot pieveicami, toreiz, trīsdesmitajā janvārī, vai tad, kad dega reihstāgs, neuzsāka cīņu. Viņa grasījās vēl daudz ko jautāt, taču pēkšņi pamanīja, ka viņam acis kļūst gluži šauras un viņš tās tikko vairs spēj noturēt vaļā.

— Tu vēlētos tagad pagulēt, vai ne? — viņa jautāja.

— Jā, — Maksis stomīdamies atbildēja, un viņa vārdos izskanēja it kā vainas apziņa, — jā, es vēlētos mazliet nolikties slīpi.

Lisija izņēma no skapja tīrus palagus un grasījās uzklāt gultu.

Maksis viņu atturēja. Lai pārlieku nepūloties, neesot vērts. Viņam būšot pietiekami labi uz dīvāna. Viņš nevarot arī izģērbties.

Taču Lisija to nepieļāva. Gulēšot neizģērbies? Blēņas! Tā nevarot īsti atpūsties. Nē, Maksim esot jāiekārtojas patiesi ērti. Viņa taču vēloties arī mazliet savest kārtībā viņa apģērbu.

Lisija manīja, ka viņš sāk svārstīties, un piebilda:

— Jau tādēļ vien, lai tev mazāk pievērstu uzmanību, Maksi. Tāds, kāds tu patlaban izskaties, tu noteikti policistiem šķieti aizdomīgs, tsts putnu-biedēklis!

Viņš piekāpās:

— Nu labi, es izģērbšos. Taču gultā negulšos. Starp citu, kad man jādodas prom no šejienes? Kad tavs vīrs nāk mājā?

— Liecies vien gulēt, gan es tevi laikus pamodināšu!

Lisija izgāja, lai atnestu segu. Kad viņa pēc nedaudzām minūtēm atgriezās, viņš jau bija aizmidzis, satinies vienā no palagiem. Tur viņš gulēja, pievilcis ceļgalus pie krūtīm, pavērtu muti, vaigus ieskāvis rokās. «Kā bērns,» viņa aizkustināta nodomāja, pārklādama viņam segu.

Lisija aizlika durvīm priekšā ķēdi un sagrieza atslēgu šķērsām. Jebkuram gadījumam!

Viņa izmazgāja Makša veļu, sakāra to uz radiatoriem, lai izžūst, izgludināja uzvalku, iztīrīja platmali un mēteli. Pēc tam viņa saveda kārtībā izžuvušo veļu. Zeķes bija vienos caurumos, arī kreklu vairs ilgi nevarēja valkāt. Viņa izvēlējās divus pārus Fromeijera vilnas zeķu, pielika klāt vēl dažus mutautiņus un vienu kreklu un sagatavoja nelielu sainīti. Tad viņa salāpīja caurās ze^es, stingri piešuva pogas, sašuva kādu ieplīsumu.

Lisija strādāja veikli, viegli un pacilāti. Cik sen viņa vairs tā nebija strādājusi! Atmiņā atausa vakari Fromeijera vecpuiša dzīvoklī pie Elerbeka kundzes, tie jaukie vakari. Tolaik viņai tāpat bija veicies darbs, tikpat ātri un viegli.

Viņa pārstāja domāt. Bija laiks modināt Maksi.

Kaluveita kundze droši vien jau atradās ceļā uz mājām.

Lisija aši pabeidza lāpīšanu un devās uz guļamistabu. Maksis vēl joprojām gulēja tāpat kā iepriekš. Viņa seja šķita kļuvusi šaurāka, zem acīm iezīmējās dziļas ēnas. Viņš izskatījās stipri sliktāk nekā nomodā.

«Patiesi sakrities,» Lisija nodomāja, «būtu jāļauj viņam vēl pagulēt.»

Bet to nedrīkstēja. Kaluveite bija pārāk ziņkārīga un pļāpīga. Lisija noliecās pār Maksi un satvēra viņu aiz pleca. Viņš nepakustējās. Viņa papurināja spēcīgāk. Viņš ievaidējās, pagriezās uz otriem sāniem un nepamodās. Lisiju pārņēma bailes. Ko iesākt, ja viņa nespēs Maksi uzmodināt?

Lisija iečukstēja viņam ausī:

— Maksi! Celies! Tev jāiet!

Viņš spēji uzšāvās sēdus. Izbijies, tukšu skatienu viņš lūkojās Lisijā.

— Tev jāģērbjas, Maksi. Veikli! Celies! Tavas mantas jau sagatavotas un atrodas vannas istabā!

Maksis pamāja ar galvu, piecēlās un devās uz durvīm; turklāt šķita, ka viņš joprojām aizmidzis.

Tikai tad, kad Maksis vēl slapjiem matiem, no aukstā ūdens sasārtušiem vaigiem apsēdās pie galda un vienā malkā izdzēra karsto kafiju, Lisija klusībā nosprieda: «Viņš patiesi ir nomodā!»

Viņa bija sameklējusi kādu vecu ceļojuma somu un nu salika tajā mantas, ko vēlējās dot Maksim līdzi: nelielo veļas sainīti, siltu kaklautu, dvieli, ziepes, dažas rūpīgi zīdpapīrā ievīstītas sviestmaizes, aploksni ar divām divdesmit mārku naudas zīmēm.

Lisijas skatiens bija pievērsts priekšmetiem, ko viņa iesaiņoja. Vienīgi laiku pa laikam viņa īsi palūkojās uz Maksi. Pēkšņi viņai iešāvās prātā: «Tas taču nemaz nav Maksis, tas ir tikai viņa attēls, atmiņas, atmiņas par mirušo!»

It kā uzminējis Lisijas domas, Maksis sacīja:

— Nē, Lisij, mēs vēl esam dzīvi; viņi mūs ne-pieveiks! To viņi nemaz nespēj. Raugi, viņi var iznīcināt mūsu avīzes un sagraut mūsu organizācijas, nozagt tautas namus un tūkstoš vai desmit tūkstošus biedru ieslodzīt. Viņi var mūs nāvēt, bet nonāvēt viņi mūs tomēr nespēs!

Lisija smaidīja. ,Tam bija jābūt mierinošam un uzmundrinošam smaidam, bet Maksis tajā samanīja apslēptas šaubas un līdzjūtību. Viņš steigšus turpināja:

— Pareizi, mums bija jāpanāk, lai visi strādnieki apvienotos un aizbarikādētu brūnajiem ceļu. To mēs nepanācām. Tā bija kļūda, drausmīga kļūda. Mūsu kļūda. Un pārējie? SPD? Tie sabotēja, allaž svārstījās un pārstāja cīnīties, līdz daudzi sāka viņiem neuzticēties... Tomēr mums tas bija jāpaveic! Mums vienīgi bija jābūt gudrākiem, prasmīgākiem, proti, labākiem revolucionāriem. Tādiem kā krievi!... Mēs laikam to visu bijām iztēlojušies pārāk vienkārši; mēs bieži asi uzbrukām sociāldemokrātiem vai apsaukājām viņus par «nodevējiem», bet labāk būtu vajadzējis lieku reizi visu izskaidrot vai pārliecināt; mūsu vārdi pārlieku reti aizsniedza tautas masu ausis! Tagad tas atriebjas. Tagad atriebjas visas kļūdas,

visas ilūzijas... Un kungi, kas atrodas priekšgalā, īstie kungi, nevis iekarsušie mietpilsoņi un piekrāptā vienkāršā tauta, īstie kungi, protams, zina, ar ko riskē. Viņi izmanto varu, lai noturētos. Bez žēlastības viņi liek nocirst galvas, sist līdz nāvei, liek dedzināt un indēt. Viņi ir plēsīgi kā zvēri. Taču tas viņiem tomēr neko nelīdzēs. Palūk, toreiz taču pēc SA gājiena gar Kārla Līb-knehta namu notika arī mūsējais; lai arī policija mūs neaizsargāja un mums trūka plašu iespēju izvērst propagandu, lai arī termometrs rādīja piecpadsmit grādus zem nulles un tūkstošiem mūsu biedru nebija ne mēteļu, ne cimdu, pat ne veselu pazoju, viņi tomēr piedalījās gājienā — simttūkstoš vai pat vairāk vīru. Viņus taču neaiz-slaucīja. Viņus visus taču nebija iespējams ieslodzīt vai nosist. Viņus, iespējams, pārsteidza; viņi bija pārāk nespēcīgi, lai vieni, pārējo strādnieku neatbalstīti, stātos pretī reihsvēram, policijai, SA un štālhelmiešiem. Taču viņi ir un būs, kad pienāks īstais laiks... Nē, nē, mēs būsim stipri joprojām un neļausim sevi pieveikt. Mēs mācīsimies no kļūdām. Kļūsim gudrāki un prasmīgāki. Nepadosimies. Mēs savu paveiksim!

Sākumā Lisija bija izbijusies. Viņš taču nesāks, tāpat kā senāk, atkal noturēt savu «sarkanā karoga» runu, viņa klusībā domāja.

Bet drīz viņa vairs tā nedomāja. Todien viņa uztvēra Makša runu citādi, un pat izteicieni, kurus iepriekš bija dzirdējusi vai lasījusi, viņu netraucēja. Nē, viņa vienīgi domāja: tas ir noguris cilvēks, ko vajā, kam draud briesmas, cilvēks bez pajumtes, pilnīgi viens viņš dosies prom šai vakarā, kad draud tik daudz briesmu. Viņa pēkšņi satvēra Maksi aiz rokas un sacīja:

— Tev jāpaliek, Maksi! Jā es tevi prom nelaidīšu!

Apmulsis viņš lūkojās Lisijā un, ieraudzījis, ka viņas acīs sariešas asaras, steidzīgi sacīja:

— Nē, Lisij, paldies. Gan jau izkulšos. Esmu taču atkal atguvis spēkus.

— Nē, tev jāpaliek, jāizguļas, pamatīgi jāiz-guļas.

— Bet ja pārnāks tavs vīrs, Lisij? ...

Viņa spēji pārtrauca viņu:

— Lai nāk vien!

Jā, lai nāk vien. Viņa nebaidījās. Lai viņš nāk, aizdzen mani, arestē, nosit. Viņai bija apnicis turpināt tādu dzīvi. Taču par to viņa tobrīd nerunāja. Tikai pateica:

— Es varu tevi tā paslēpt, ka viņš nekā nemanīs, — esi ar mieru?

Viņa no jauna satvēra Maksi aiz rokas.

Viņš neveikli atbrīvojās.

— Nē, Lisij, tā man nebūs līdzēts, un turklāt arī tu iekļūsi nepatikšanās. Bet ja vēlies mums citādi palīdzēt...

Viņam pietrūka elpas, bija jāieklepojas; kaut kas iespriedās kaklā, traucēja runāt, sadzina asinis galvā. Pēkšņi viņš izdzirda Lisijas atbildi.

— Jā. Jā, es vēlos!

Maksis satvēra viņas roku; spēcīgi saspieda to; gribēja uzsākt jo garu runu, taču pēkšņi vienīgi noteica:

— Jauki. Tātad visā drīzumā saņemsi ziņu. Parole...

Maksis pieliecās viņai pie auss un, kaut ari nebija klāt neviena, kas varētu sadzirdēt viņa vārdus, tikai čukstus uzticēja paroli: «Tedijs!»

Pēc tam viņš devās prom.

Lisija, stāvēdama aiz aizkariem, nolūkojās, kā Maksis lejā šķērsoja laukumu: necils, sīks cilvēks, kas nekādi nepievērsa sev uzmanību. Viņš īpaši nesteidzās, neatskatījās, lēnām nogriezās gar stūri, pazuda. Bet Lisija redzēja Maksi turpinām ceju, viņu un daudzus citus tādus pašus kā viņš. Lisija smaidīja. Nu viņa zināja: cilvēks var būt vientuļš un tomēr nejusties pamests. Viņa zināja: ir kāds ceļš, pa kuru katrs iet savrup un tomēr neiet viens.

Ф. К- Вeйсконф

ЛИССИ или искушение

Роман

Издательство «Лиесма», Рига 1973 На латышском языке Перевод с немецкого X. Гринберг Художник А. Креслинь

F. K. Veiskopfs

LISIJA

jeb

kārdinājums

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore B. Dimanta. Korektore I. Gintere.

Nodota salikšanai 1973. g. 22. februārī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 5. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 70x100/32. 10.28 fiz. iespiedi.; 13.37 uzsk. iespiedi.; 12,15 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 73 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25867/D-431. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 612.

1

Kurfirstendamma Pasaules ceļojumu birojs.

2

Smaidi! (Angl.)

3

«Patiesi notikumi».

4

SA (Schutzabteilung) — nacistu triecienvienība.

5

«Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold» — «Valsts karoga» organizācija.

6

1 Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft — Vispārējā elektrotehnikas sabiedrība.

7

Lisija

8

Sozialdemokratische Partei Deutschlands — Vācijas sociāldemokrātiskā partija.

9

Nationalsozialistische Deutsche Arbeiter Partei — Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija.

10

1928. gadā noorganizētās nacionālistiskās šūniņas uzņēmumos.

11

«Sociālistiskā strādnieku jaunatne».

Content

Veiskopfs Francis K. Lisija

Pirmā daļa SAIRUMS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

piektā nodaļa

Otra daļa MEKLĒJUMI

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

devītā nodaļa

DESMITA NODAĻA

Trešā daļa BĒGŠANA NO VIENTULĪBAS

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

1