Plaudis Jānis

Ložmetēju rota. Ģimnāzisti

Jānis Plaudis Ložmetēju rota. Ģimnāzisti

PRIEKŠVĀRDS

Ja minam Jāņa Plauža vārdu, tad parasti vedas papildināt — dzejnieks un atdzejotājs. V. Majakovska poēma «Vladimirs īļjičs Ļeņins» un citi viņa dzejoļi latviski lasāmi Plauža atdzejojumā; un ne jau Majakovska vien. Dažkārt mums gadās ari tā, ka, klausoties kādu A. Kalniņa, Jēk. Mediņa vai A. Žilinska dziesmu, pat prātā neiešaujas, ka tai taču ir Plauža vārdi. Ko lai dara, komponists pirmajā vietā, bez viņa palīdzības dzejnieku vārdiem diezin vai būtu tik ilgs mūžs un tik tāla gaita.

Tā jau bija gan, ka ar divdesmit pirmo mūža gadu Jānis Plaudis (1903—1952) sāka staigāt dzejnieka takas; bet, pakāpjoties augstāk, viņam iekārojās izmēģināt roku arī prozā. Šis ceļš nebija ne plats, ne gluds. Pirmoreiz par to plaši un interesanti pastāstījis Arvīds Grigulis J. Plauža «Rakstu» 4. sējumā (1966), sniedzot krāsainu un plastisku Plauža cilvēka un Plauža rakstnieka portretu.

Šajā grāmatā lasītājs atradīs kādu mazāk pazīstamu rakstnieka devumu — divus romānus «Ložmetēju rota» (1934) un «Ģimnāzisti» (1935). Sīkāk par tiem stāsta piezīmes grāmatas beigās.

Cerēsim, ka lasītāji nebūs vīlušies, iepazinuši tos patālos laikus un notikumus, kurus rakstnieks atainojis.

Jānis Ozols

LOŽMETĒJU ROTA

Romāns

Grāmatas, kuras pasaulē dēvē netikumīgas, ir tās, kas pasaulei atver viņas pašas kaunu.

Oskars Vailds

Bet, kad es pastāstīju Kro-lu virsaitim par lielajām armijām, kādas pastāv tajā pasaulē, no kuras es Kespekā ierados, tad viņš savā naivumā nevarēja saprast, ka tās pastāv vienīgi, lai apkautu cilvēkus.

Edgars Raiss Barovs — «Tarzānā»

IEVADS

Bij pagājuši gandrīz 20 gadi no pirmajām baigi dunošajām pasaulskara dienām. Visās Eiropas lielajās zemēs bij norunātas un ar urjavām izskanējušas dedzīgās cīnītāju suminājuma runas. Bij apauguši nezālēm kā drošo, tā bailīgo varoņu kapi. Bij jācīna cita cīņa — pēc maizes, un tajā lūza kara invalīdu kruķi visās zemēs. Daudzi bijušie varoņi savus slimos nervus ārstēja krogos vai trako mājās. Asaras bij jau izžuvušas — atraitnēm, līgavām, mātēm un māsām. Velti simtiem jaunu rakstnieku diletantu viņas centās atjaunot, izlaizdami mīkstus, žēlabainus tēlojumus, kurus sarakstīja pēc savu tēvu, brāļu vai paziņu nostāstiem.

Arī atjautīgais Hašeka pamflets par drošsirdīgo kareivi Sveiku, Remarka spilgtais rietumu frontes tēlojums, Bar-bisa, Renna, Dvingera un daudzu citu drūmie romāni jau bij pārdzīvojuši savu sezonu.

Pretkara, atbruņošanās propaganda gan bij palīdzējusi daudziem iegūt augstus amatus, un viņi vairs nerunāja par atbruņošanos, bet tikai par bruņošanās ierobežošanu.

Taču tas netraucēja vairot kara mašīnas, materiālus un gudrības — tā lielajās, kā arī mazajās valstīs, jo Beļģijas parlamentā teiktie vārdi: «Mazajām valstīm nav nozīmes apgrūtināt savus iedzīvotājus ar karaspēka uzturēšanu: lielvalstu smalkā kara tehnika tos var noslaucīt dažās stundās,» — nebij atraduši dzirdīgas ausis nekur. Jaunas atziņas smadzenēs iespiežas gausi... Kā mazi provinces aktieri, kas jūsmo par lielpilsētas skatuvju premjeru slavenajām lomām, tā mazo valstu diplomāti joprojām turējās pie lielo valstsvīru pasaulspolitikas receptēm. Viņi līdz ar visu zemju vecajiem kauju vilkiem dzīvoja no asinskāro romiešu divtūkstoš gadus vecās gudrības: «Si vis pacem — para bellum.» Un tā vēl joprojām arī mazajās valstīs kazarmas ik gadus atrāva no darba pašas spēcīgākās rokas, lai par smagu nastu darbīgajiem pilsoņiem dīdītu jaunekļus sen novecojušās kara manierēs.

1. Jaunkareivju sanākšana

Septembra rīts. Milzīgs, zilgani blāvs stikla kupols, pāri pilsētai — debesu jums. Kā smalki zirnekļu tīkli pa skursteņa starpām pinas un šūpojas tievajās maikstēs radio-antenu staipules. Sīkas dūmu strūklas klusām taustās uz augšu — izgaist vēsajā zilgmē. Un tramvaju, autobusu rūkoņa, reto fabriku dārdoņa kautri ložņā pa namu spraugām, kur sīkiem soļiem tipina cilvēki — vārsta mutes un veikalu durvis.

Zivtiņš aiztaisa logu. Ko tur tik daudz! Tad jau jāatstāj šī baložu būda piecstāvnieka jumtā. Jāizrauj viens gads no jaunajām gaitām pilsētā. Jāatteicas no draugiem, izpriecām, no nesen iesāktā aktiera darba un nodomiem. Jāatteicas arī no iemīļotajām rītu skatēm pa jumta istabiņas logu. Vai viņam kā žēl? Nē jel! Tikai mazliet skumji — kā vienmēr, kad jāšķiras. Bet varbūt tas ir rūgtums, sašutums.

Pie durvīm zvana. Svaiga vēja šalts — un istabiņā iebrāžas aktieri Taks un Buks. Jau pārvarējuši vakardienas dzīru paģiras, viņi ieradušies Zivtiņu izvadīt.

Buks paķer čemodānu. Druknais Taks saviebj savu omulīgo, pilnu mēnesi atgādinošo ģīmi drausmīgā grimasē, nostājas kā stabs istabas vidū un policejiskā satiksmes regulēšanas žestā sakrustotām rokām kliedz:

— Pilsoni Zivtiņ, šagom — arš!

Smiedami, rokām un kājām mētādamies, kā jau aktieri, viņi nokāpj pa līkumotajām trepēm.

— Negaunerējies nu beidzamo reiz! Dabūsi vēl bruku. Sēsties iekšā! — no stūra sauc ormanis, kad viņi, stiepdami prāvo čemodānu, sāk virzīties pa ielu.

Viņi iekāpj. Un vājais zirdziņš sīki rikšo kara apriņķa pārvaldes virzienā. Runas apsīkst.

Aiz dzelzceļa pārbrauktuves policists aptur braucējus. Te liela drūzma.

Nepiederīgos tālāk nelaiž.

— Nu tad centies, dēls, lai nepaliktu tikai sniega ču-piņā, — mēģina deklamēt Buks.

— Ja tu man neuzdienēsi par ģenerāli, tad ... — iesāk Taks, bet viņam pietrūkst, un viņš nepabeidz.

— Vai nu par ģenerāli, vai kaprāli, bet par rāli katrā ziņā!

Viņi atvadās. Un, iejūkot jaunekļu un čemodānu masā, Zivtiņš vēl dzird Buka griezīgo žargonu:

— Šreib atkritkes!

Cik anekdotu un nostāstu par debesu vārtiem vien esmu dzirdējis, tik visos viņos bijusi viena līdzība. Vienmēr tos tēlo kā kaut kur sfēru nomalē atrodamus, garlaicīgus, vientuļus, cieši noslēgtus vārtus, kur ilgi jāklaudzina, kamēr kurlais Pēteris sadzird un, izbāzis galvu mazā lodziņā, jautā: «Kas tur ir?» Un arī tad vēl nav teikts, ka maldīgais, zemei nederīgais svētulis ieies tur iekšā. Bet pavisam citādi ir ar elles vārtiem. Uz turieni neved šauras takas un aizauguši ceļi. Viņus nevajag ilgi meklēt — gausiem, skumjiem un vientuļiem. Turpu dodas barā, pa platu ceļu ar dziesmām un kliedzieniem. Pie elles vārtiem skan līksmošana, lamas un notiek tirgošanās — tur murdošo pūli ierauj gandrīz vai ar varu.

ll

Tā bij arī te. Šķērsielas galā, pa kuru var nokļūt kara apriņķa pārvaldes pagalmā, bargi un zvērojoši kā elles vārtu dēmoni stāv divi policisti. Viņi tvarsta čemodānus stiepjošos jaunekļus aiz pleciem un piedurknēm, savalda iereibušos, laiku pa laikam uzsaukdami:

— Pilsoņi, izklīst! Nedrūzmēties!

Bet drūzma tomēr ir liela. Dažam atnākusi līdzi līgava. Vēl iečukst ausī kādu no citiem slēpjamu vārdu, vēl uzdod savu adresi un paslepeni pieskaras iecerētā pirkstiem. Māmiņas slauka asaras, noglāsta dēlu plecus. Kāds lauku jauneklis, krietni dūšā, sāk spēlēt mutes ermoņiku, bet dusmīgais dēmons viņu apklusina. Pūlis aug. Liekas, atvadīšanās ievilksies garumā. Policisti sāk steidzināt, jo ierašanās stunda vairs nav tāļu. Un viens pēc otra jaunekļi iziet caur elles vārtiem.

Pa šķērsielu iedams, Zivtiņš panāk kādu milzīga čemodāna stiepēju. Skatās. Tas taču vecs skolas biedrs.

— Kārlītis!

— Nu, skaties, Janka!

Un viņi iet abi, pļāpādami par pēdējo gadu intīmiem notikumiem.

Bet pārvaldes pagalmā viņiem jāšķiras, jo te pulcēšanās notiek pēc alfabēta. Pie zemē iedzītiem gariem mietiem piestiprināti uzraksti: A, B, C, D... Un katrs meklē savu burtu.

Te paveras gluži cita aina. Staigā kareivji durkļiem pie jostas. Reti instruktori. Gadās arī pa virsniekam, ko ieraugot kareivji saraujas it kā stīvāki un, galvu sāniski sašķiebuši, acis bolīdami, liek labās rokas pirkstus pie cepures naga. Jauniesauktie veido visraibāko pūli. Tur ir pilsētas zēni kailām rīklēm, greizi uz pakauša atstumtām žokenēm. Dažam ap kaklu apsieta maza šallīte — nokarājas uz kailajām krūtīm. Lielākai tiesai drēbes nonēsātas, skrandainas, jo zināms, ka labās drēbēs neder ierasties, drīz izsniedz kareivju tērpus un privātos uz vienu gadu noglabā rotu bēniņos. Tomēr ir arī daži švīti bodes zeļļi — bostonā, laķenēs un katliņiem galvās. Ir šoferi zilos ķiteļos, strādnieki darba blūzēs un drēbnieku mācekļi cieši iespiestām bikšu vīlēm. Ir arī minoritātes — krievi, ebreji un Latgales puslatvieši. Kāds maza auguma zemnieku zēns tā sadzēries, ka tikko turas kājās. Nezin kā viņš te iekļuvis, policijas nepamanīts. Viņa draugi vispirms aizvesti uz iecirkni iz-

gulēt paģiras un tad tikai tos sūtīs uz pārvaldi, kur tie saņems sodu par neierašanos noliktā laikā. Šis mazais latviešu varonis nosēdies uz pagalma vidū galeniski saslietas mantu kastes un uzrauj dziesmu:

Rīgas puikas tiltus taisa,

Džim-folli-rā. . .

Bet piesteidzas kāds instruktors un to apklusina. Aizved. Sētsvidū paliek tikai no viņa cepures nokritušais ģeorģīnes zieds.

Notikums atstāj mazliet nomierinošu iespaidu. Čala saplok.

— Nostāties ap dēļiem, pēc alfabēta! — izkliedz kāda balss.

Un drīz pēc tam no pārvaldes telpām iznāk kareivju instruktoru pulciņi. Tie ir jauniesaukto saņēmēji — atbraukuši gan no provincē, gan metropolē novietotiem pulkiem. Viņi apstaigā visus dēļus pēc kārtas un izsauc pulku sarakstos ievestus vārdus. Izrādās, daudzi jaunie jau pazīst pa gabalu, pie kāda pulka pieder saucēji.

— Tie daugavpilieši, tie rēzeknieši, tie alūksnieši...

Un viņi galīgi apklust, spiežas ciešāki — varbūt kaut

kā vēl glābsies no tāļās provinces, uz kurieni braukt negrib neviens.

Bet izsaucēji piestāj pie visiem dēlīšiem, un cietas skan viņu balsis:

— Ābele Pēteris ... Cālītis Jānis ... Pollo Heinrihs ... Nāzeris Miķelis ...

Un izsauktie bēdīgi ņem savus sainīšus. Ardievu, Rīga! Saucēju pavadoņu pulks aug lielāks un lielāks.

Beidzot parādās arī Rīgas garnizona vervētāji. Viņu izsaukto pulkā atkal sastopas Zivtiņš ar Kārlīti.

— Ak, tad Rīgā gan!

— Vai zini, tik tālu nu būtu lieliski, — jūsmo Kārlītis.

— Ja vēl iedalītu vienā pulkā — būtu pavisam labi. Vismaz pirmās nedēļās būtu ko parunāties, uzraut kādu šaha partiju.

— Un Putniņš arī! — izsaucās Zivtiņš. Pienācējs ģērbies gan apnēsātās, taču bijušās godības pēdas vēl nezaudējušās drānās. Zils angļu uzvalks, kājās laķenes, gan stipri sasprēgājušu virsu, spilgti raiba šlipse un samtaina platmale galvā. Viņš jau labu laiku strādājis kā žurnālists, un viņam bijusi izdevība iepazīties ar dažām populārām personām, pavadīt vienu otru nakti viņu sabiedrībā gan slepenos, gan atklātos Rīgas krodziņos, par ko tas ne bez pašapziņas un lepnuma stāsta, ja vien tiek līdz stāstīšanai. Kad visi trīs paziņas jau nozīmēti vienā pulkā un čemodāni, saiņi, kastes jau sakrautas piebrauktajās pulka orēs, kādas avīzes fotogrāfs rīdziniekus nosēdina ap ori fotografēšanai. Pēkšņi pagalmā saceļas liela jautrība.

— Skaties, tēvs atnācis dēla vietā, — kāds kliedz.

— Ei, bārda, kur to vīru nesīsi!

— Ei, ģieduška Petrov!

— Ho, ho, ho, hē! ...

Pāri laukumam, sviedrus slaucīdams un drusku aizvainots, drusku bailīgs, smaidīdams drāžas kāds aizkavējies jauneklis garu, kuplu bārdu.

Vispārējas jautrības pavadīts, viņš pieiet fotografējamo baram un lauzītā valodā jautā:

— Kas šito ir pa polk?

Kā kumeļu zviegšana varens smieklu brāziens atbild viņa jautājumam.

Bet fotogrāfs, uztvēris situāciju, nosēdina bārdaino pašā vidū.

— Rīgas lepnums.

Aparāts nočapst.

— Pateicos!

— Aiz ores — kolonnā pa četri — stāties! — skaļi nokliedz pavēloša balss.

Un, kad šī pavēle beidzot izpildīta, balss dod otru pavēli — tiem, kuriem mazas, panesamas nastiņas un tāpēc nav orē uzņemtas.

— Pekels — paņemt!

Tas atkal izsauc smieklus. Un vispārējā jautrībā ores un viņu pavadoņi dodas ārā pa pārvaldes pagalma vārtiem.

Priekšpilsētas šaurajās ieliņās šis kareivju apsargātais, raibi apģērbto jaunekļu gājiens saceļ milzīgu kņadu. Tur drūzmējas dēlu mātes, brāļu māsas, līgavas un simtiem ziņkārīgo. Policisti spiež pūli no ielas uz trotuāriem. Vispārējā murdoņā izlaužas atsevišķi kliedzieni un piezīmes.

— Vai, kāda tam bārda!

— Redz, redz, kā tas līgojas!

— Nebolies nu, čalīti. Ka neiebrauc fizionomijā!

Vismīļāk žargonu un lamu vārdus lieto iedzērušies lauku puiši. Laikam domā, ka Rīgā jārunā pa pilsētnieku modei.

— Rau, rau, Mildiņ, skaties! Tur viņš ir!

Un Milda izlaužas cauri baram, pastiepj roku, vēl aizskar savu Mārtiņu. Nezin — vīrs, brālis vai līgavainis.

— Nu laizet toks mane! — asaras un sviedrus slaucīdama, uz ielas vidu izskrien jauna ebrejiete.

— Ah Rivke, dass bis du! — un abi jaunieši vēl apkampjas un skūpstās, zobgalīgu saucienu, lamu un pūļa kliedzienu pavadīti. Pēkšņi dobjš un dudinošs bungu piesitiens apklusina neganto gājiena čalu. Priekšgalā novietojies karavīru pūtēju orķestris un rauj vaļā tautas maršu. Atveras namu logi. Jaunas un vecas sievietes vēdina rokām un lakatiņiem. Sūta gaisa skūpstus.

— Div' dūjiņas gaisā skrē-ja, a-abas skrē-ja dūdo-dam’s, — daži gājēji uzsāk dziesmu. Un pūtēju orķestra skaņas, jauniesaukto aurojošā dziesma un pūļa varza ka tvaika un negantu gaudu mutuļi no elles katliem sāk velties cauri priekšpilsētai uz pulka kazarmām.

Kad gājiens tuvojas kazarmu vārtiem, pūtēji atkal strādā pilniem vaigiem. Gājēji jau daudz gurdāki.

Kazarmu pagalmā instruktors pavadonis nokomandē:

— Rota — stāt!

Kāds no bara iebļaujas:

— Gulties!

Visi sāk smieties. Bet instruktors atcērtas. Ilgi noskatās pūlī, ne vārda nebilzdams. Tad asi jautā:

— Kas to teica?

Bet pūlis smejas vēl skaļāki.

— Nu, pagaidat! Pēc pāris dienām jūs man būsat rāmi kā jēri.

Un viņš ieiet ziņot par jauniesaukto atvešanu.

Visus sadzen pulka plašākajā telpā — instruktoru zālē. Vairāk nekā 200 jaunekļu. Varbūt instruktora draudi, varbūt gaidāmā grūtuma nojausma, varbūt vienkārši ietekmējusi neparastā apkārtne, bet kņada galīgi saplok. Un, kad ienāk pulka augstākie virsnieki ar komandieri priekšgalā, zālē gandrīz pilnīgs klusums.

— Kas beiguši augstskolu? — šai klusumā svinīgi noskan pulka komandiera pašapzinīgā, bet nemilitārā balss.

Iziet cilvēku desmit.

No tiem dažus izvēlas speciāliem uzdevumiem — ārstus, juristus, inženierus.

Iziet ari Kārlītis. Bet viņam nelaimējas tikt «speciālistos». Viņu iedala 5. rotā.

— Ko tu līdi? — saka Zivtiņš. — Augstskolu tā kā tā nemaz neesi beidzis. Nu tikai izjauc kompāniju.

— Kas beiguši vidusskolu?

Tagad iziet uz priekšu jau cilvēku 60.

Šos apstāj dažādu rotu instruktori un rakstveži, izlasa savus pazīstamos. Arī pie Zivtiņa pienāk kāds pazīstams kareivis — bokseris Kaste.

— Klausāties, čaļi, nākat ložmetēju rotā.

— Kas tur par labumu?

— Kā nav labuma! Kamēr strēlnieki skrien trīs kilometri, ložmetējnieks tik sēd ligzdā un šauj. Un manevros tas viss būs jāiztur — neņemat par knapu.

— Bet ieroču tīrīšana? — iejautājas Putniņš.

— Nav nemaz tik briesmīgi. Saiet visa apkalpe kopā — ras, ras, i gotovo.

Apkalpe, ligzda, manevri — tie abiem jauni un nesaprotami vārdi.

— Nestāsti tik plaši. Saki īsi un skaidri — ir vai nav labi ložmetēju rotā?

Bet Kaste, jau piegājis savas rotas instruktoram, uz abiem rāda ar pirkstu.

— Pulkveža kungs, — instruktors, papēžus dauzīdams, griežas pie komandiera, — atļausat paņemt tos divus.

Pulkvedis pamāj.

— Nākat līdz!

Un Zivtiņš ar Putniņu jau nostādīti kādā kaktā, kur tiem citu pēc cita pieved jaunos ložmetēju rotas ieguvumus. Tur ir kāds ebrejs. Par viņu pēc piecpadsmit minūtēm jau zināms, ka to sauc Neiburgs, ka tas studējis Berlīnē un tirgojies Latvijā ar kokiem.

Tur pieved arī bārdaino krievu Petrovu. Bet tas nesaka nevienu vārdu, tikai smīn savā kuplajā bārdā. Tur ir kāds pēc izskata jauniņš, izstīdzējis, bāls un kautrīgs jauneklis ar laulājamo gredzenu pirkstā. Vēlāk noskaidrojas, ka viņu sauc Kalējs un tas apprecējies nelaikā — nepaguvis pabeigt ne trešo ģimnāzijas klasi. Vidusskolu beigušo un pusbeigušo vispārīgi ļoti daudz. Tas tāpēc, ka viņi pratuši atrast veidus, kā palikt Rīgas garnizonā. Arī tāpēc, ka asā krīze daudziem studentiem un ģimnāzistiem spiedusi pārtraukt izglītību taisni rudenī, jo tiem nav bijis ko iemaksāt lekciju un skolas naudas.

Bet ir arī strādnieki. Kāds šoferis Ērģelnieks stāsta anekdoti pēc anekdotes un prot izsvilpot kā lakstīgala. Ap viņu spiežas daudzi apbrīnotāji. Tur ir latgalietis Stravinskis, apaudzis cietiem, cūkas sarus atgādinošiem bārdas rugājiem. Viņa deguns ir kā sejā iemesta, četrstūrīga māla pika — masīvs un zilgani brūns. Bet viņam ļoti labsirdīgas acis. Ir arī bolderājietis Cveišpenners, kuram seja vienos izsitumos un augoņi uz rokām. Piemiedzis vienu aci, piešķiebis galvu, rokas kā noguruša putna spārnus ļengani plivinādams, viņš stāsta par fidām, čaļiem un savu jauno klozīti, gandrīz vai atvildams klausītājus daiļrunīgajam anekdotu meistaram Ērģelniekam.

Beidzot pa rotām visi sadalīti. Jāizģērbjas un jāiet gar pulka ārstu komisiju. Tā gan nevienu nesmādē. .. Pēc tam pulka komandieris teic īsu uzrunu.

— Jaunkareivji!

Jūs esat sapulcināti, lai mācītos, kā aizsargāt mūsu dzimteni no ienaidniekiem — kā ārējiem, tā vēl jo vairāk no iekšējiem. Jums jāapzinās, ka līdz ar pāriešanu no brīviem pilsoņiem par jaunkareivjiem jūs esat ieskaitīti labākā sabiedrībā — tai sabiedrībā, kurai uzvešanās, kārtības un paklausības ziņā jābūt par paraugu. Par disciplīnas pārkāpumiem un priekšniecības pavēļu nepildīšanu draud visbargākie sodi. Es prasu un ceru, ka jūs neaptraipīsat mūsu pulka un visas Latvijas armijas labo vārdu un slavu.

Viņš nokāsējās. Brīdi apdomājās, tad noteica:

— Izvest pa rotām.

2. Virsseržants, pods, pirts

Ienākuši telpā, kur virs durvīm dēlītī uzraksts LOŽMETĒJU ROTA, jaunkareivji kļūst domīgi. Te nav tīro sienu, ierāmēto gleznu un fotogrāfiju gar sienām, kādas redzēja instruktoru rotā. Telpa apsūbējusi, sienas izdrupušas, sastāvējies gaiss. Neomulīgi. Abos galos durvis. Virs tām neievingrinātas rokas ar ūdenskrāsām rupji zīmēti mazie valsts ģerboņi. Gan arī te dažas ģīmetnes pie sienām — valsts prezidents, divi ģenerāļi. Telpas vidū četras kolonnas.

Pie tām sašķobītos rāmjos daži fotoattēli — kopgrupas. Tādi attēli glabājas kā rotas varonības liecinieki no laikiem, kad gūtas pirmās vietas šaušanā un virves vilkšanā. Sienas apkarinātas dažādām diagrammām, šauteņu un ložmetēju shēmām, pamācošām bildēm par to, kā vajag un kā nevajag sargāties no gāzes, kā stāvēt uz posteņa, kā šaut uz lidmašīnu. Tur ir 12 valstu lidmašīnu zīmes un 12 militāro pakāpju zīmes spilgtās krāsās.

Instruktors, kas atveda jaunkareivjus, izgājis. Jaunie atstāti vieni. Citi sasēduši uz kailajām dzelzs gultām. Tā kā noguruši. Citi staigā gar shēmām, burto uzrakstus, aplūko. Valodas neveicas. Visi ko pārdomā. Arī pāris veco kareivju, kas uzturas telpā, tā kā sabozušies, mazrunīgi. Tad ienāk vairāki instruktori. Uzmet īsus, aprautus skatus jaunkareivjiem. Pēkšņi viens instruktors salecas, nokliedz pa visu telpu:

— Piecelties! Mierā!

Jaunkareivji apmulst. Kamdēļ tāds bļāviens? Kā ko ļaunu nojauzdami, nesaprazdami pieceļas. Skatās. Ienācis kāds augstāks instruktors. Tam starp apkakli piešūtām zeltotām strīpiņām arī viena zvaigznīte.

Instruktors kliedzējs, sataisījis nopietnu seju, it kā viņam būtu jārunā par kādu nepiedzīvotu katastrofu, ma-šināli piesviedis pirkstus cepures nagam, pieiet pie ienācēja, sasit papēžus un nostājas kā stundinieks vecā krievu ābecē.

— Virsnieka vietnieka kungs! Atvesti 20 jaunkareivji. Atļausat izsniegt ietērpus? — Elpu neatņēmis, viņš visu to norunā vienā laidā, turklāt tik skaļi, it kā ienācējs būtu kurls vai sacītais jādzird visiem, kas atrodas pulka kazarmās.

— Var izsniegt, — atbild ienācējs un pagriežas pret pārējiem instruktoriem.

— Vai tu dzirdēji, kā ņobļāva? — paklusu jautā Ērģelnieks savam biedram Cveišpenneram.

— Tas droši vien rīkli loterijā vinnējis.

— Ja virsnieka vietniekam kliedz, ko tad darīs, kad runās ar pašu virsnieku?

Cveišpenners smejas, bet nepagūst atbildēt.

— Jaunkareivji! — atvestos uzrunā ienākušais. — Viņš ir rotas virsseržants Zvaigzne — jums izsniegs militāro ietērpu. Glabājiet, tīriet, nebojājiet. Par valsts mantas bo-jušanu draud sods. Jums norādīs katram savu skapīti un gultu. Tur varat nolikt savas mantas. Savediet tērpus kārtībā — piešujiet pogas, zīmotnes, trafaretes, uzlaikojat apavus. Pārģērbjaties. Kad pienāks jaunkareivji no provinces, jūs visus sūtīs pirti.

Notiek, kā sacīts. Atnesti tērpi, kurpes, katliņi, uzkabes siksnas, cepures, segas, palagi, veļa, zīmotnes un pogas. Mantu dalīšana nav ne pusē, kad rotā ieved vēl 14 jaunos — provinciešus. Tie visi ir liela auguma, rupjiem pantiem, sastrādātām rokām. Viņi turas nomaļus un ir vēl klusāki par pilsētniekiem. Viņu vidū kāds slaids jauneklis glītu seju, bet ārkārtīgi zemu, matiem apaugušu pieri. Viņš uzmanīgi apstaigā gar sienām izkārtos rāmjus un veselu stundu nostāv pie nokvēpušās, saulē izbalušās, netīrām rokām notašķītās valsts satversmes. Liekas, viņš to grib no galvas iemācīties. Bet vēlāk noskaidrojās, ka šis, bijušais matrozis Zandersons, lasa ar lielām grūtībām un nevar atcerēties pat vienu teikumu, ko tam liek atkārtot apmācītāji. Beidzot visi mantas saņēmuši. Sastāda rindā, sadala trīs daļās — vados pēc augumiem. Vadus nostāda divās rindās, otro cieši aiz pirmās.

— Tā jums turpmāk vienmēr jānostājas pēc pavēles «stāties!». Ievērojiet, kas katram pa labi, — saka seržants. Liek sagatavot tīro veļu; mantzinis izsniedz ziepes.

— Lai būtu viss kārtībā. Pēc pusdienām jāiet pirtī, — vēl paskaidro.

Pusdieno lielā telpā. Tur katrai rotai savi galdi. Ložmetējnieki skaitā viena no mazākajām rotām. Viņiem tikai divi galdi. Strēlnieku rotām seši; pat vēl vairāk. Kad sasēduši pie galdiem, alumīnija šķīvjos kāds kareivis latgalietis ielej sakņu zupu. Bet jaunie daudz nestrebj. Vecie kareivji smīn.

— Pagaidat, ieliks jums to banānu, gan tad prasīsat, vai vēl nevar dabūt.

Pēc zupas uz lēzenākiem alumīnija šķīvjiem uzliek katram divas mērcē aptrieptas kotletes. Tās jau lielākā tiesa jaunkareivju ievico viens un divi. Bet par kotlešu neēdā-jiem veckareivji nezobojas. Viņi to tik gaidījuši.

— Klausies — neēdīsi? Nu tad neguli virsū, dod šurp!

Un neapēstās kotletes pazūd veco mutēs. Dažam jaunajam līdzi lieli produktu krājumi no mājām. Tādiem vecie sviežas draugos.

— Nu tik, puikas, ierauj, — viņi cits citu mudina. — Ilgi tādas labas dienas mums nebūs. Mātes dotos pudiņus drīz vien izbeigsim. Kas neapēdīs, tam sapūs. Nāksat mājās no mācībām, vēderi rūks kā meža kuiļiem, velna vecmāti ierisat. Nu tik, puikas, ierauj!

Kāds izstīdzējis jaunkareivis spicu ērgļa degunu, dedzīgām acīm nemierīgi skatās uz visām pusēm. Viņš pa-miedzis laucinieka maizes kuli zem elkoņa, aptvēris garu māla podu; tur iekšā sviests. Viņš talkā neaicina. Neviens taisni pie viņa arī negriežas. Kad visi paēduši, acīgais ietin podu papīros, aizsien kulīti. Viņa skats kļūst vēl nemierīgāks.

— Ko tu mētājies, vai tev slapjums biksēs? — kāds vecais nenociešas.

— Es gribētu ... lūdzu ... podu ... vai nevarētu nolikt?

— Kur tu te podu noliksi? — brīnās mutīgais. — Tad jau tev izēdīs. Te tu nēsā visu savu mantu līdzi.

— Bāz kabatā!

Visi smej. Ienāk uzturzinis. Acīgais iepriecināts. Viņš prasa uzturzinim, vai nevar podu nolikt trauku skapī. Uzturzinis atļauj.

— Nu, veikli, veikli! Nokārto visas darīšanas un stājas, — mudina ienākušais seržants. Viņam uzdots rotu aizvest uz pirti.

Visi sāk stāties, kā mācīts, — divrindu līnijā. Te pēkšņi milzīgs blīkšķis.

— Ko jūs te taisāt? — atcērtas seržants. Veckareivji sāk smieties.

— Fiksais podu sadauzījis!

Patiešām — varenais sviesta pods guļ uz grīdas. Acīgais sīkstulis uz visiem laikiem dabūjis vārdu Fiksais.

Pa ceļam uz pirti nekas jauns negadās. Tikai priekšpilsētas ielās, pa kurām jāiet, zēni apstāj Petrovu, saka piezīmes.

— Vot tak boroda!

— Redz, kāds mērkaķis!

— Rau, rau, kroņa zaldāts!

— E, griez nost to bārdu!

Kāds pat cenšas aizķert Petrova stērbeles, skrien blakām un lamājas:

— Tas gan ir afe! Tā kā tāds klauns, liliputs tāds! Tev tak jāiet uz cirku!

Latviski Petrovs nesaprot, tāpēc tikai smaida. Bet gadās ari zēni, kas viņu pazīst, jo Petrovs te kaut kur tuvumā dzīvojis.

— Tas ir pops, stiprinieks, — kāds paskaidro.

— Ģeduška Petrov!

— Ģeduška Petrov!

— Zdravstvui, ģeduška Petrov!

Kā takšeļi viņi rej no visām pusēm, skriedami līdzi rotai. Bet viņu riešana uzjautrina neparastajā ierindas soļojumā.

Kad visi sagāžas pirts priekštelpās un sāk izģērbties, runas, piezīmes, pat dziesmas saplūst ellīgā kņadā. Tur smejas par nevienādajiem augumiem, aprēķina muskuļu spēku, pārrunā pat daža dzimuma potenci.

— Klausies, Jēkuli, — kāds apceļ Fikso, — tev jau riteni pa kājstarpu var cauri laist.

— Viņš esot no takšu zortes!

— Foksterjers.

Apcēlēji — vecie kareivji, kas arī atnākuši līdzi pirtī.

Drēbes pa mazu lodziņu iesniedz pirtniekam. Tur viņas liek sutā, lai izdzītu kukaiņus. Arī jaunkareivis Pīle gaida savu kārtu. Viņš, kaut ko atcerējies, pārdomā. Nepamana, ka iepriekšējie jau nodevuši un viņam jāiet pie lodziņa. Kāds vecais to uzķēris. Samirkšķinājās ar otru. Uzmaucis cepuri labi uz acīm, siksnu pār zodu, viņš uzmanīgi nostājas līdzās domātājam. Izgroza baltas acis, sašķoba seju un no visa spēka kliedz Pīlēm ausī:

— Ko tu te stāvi kā bikses piekakājis!

Garais Pīle pilnīgi zaudē līdzsvaru. Djrēbju nasta viņam izkrīt no rokām. Izmisumā viņš apskatās visapkārt un atsēstas uz grīdas.

— Paģība! — kāds iesaucas, un telpa rēc velnišķos smieklos.

Pirtī diezgan vēsi. Jāmazgājas ķipīšos. Ir gan trīs dušas, siltie un aukstie krāni, bet ilgi jāgaida rindā. Tāpēc daudzi tikai noskalo seju, kaklu, kājas un iet ģērbties.

Ģērbtuvē liela burzma. Drēbes saņem, kad uzrāda numurus, bet kurpes samestas vienā kaudzē. Ej nu sazini, kuras katram pieder.

— Eif eif — dzirdams žēls sauciens, — vai kāds nav redzējis cepuri?

— Kas par cepuri?

— Cepure pazudusi!

— Es vienu redzēju. Gāja pa ielu un prasīja, kur var satikt kareivi Vojevski.

Bet cepures meklētājs drīz aprimstas. Laikam, atradis. Tikai kad jāiet mājās, izrādās, ka dižkareivis Mazjānis savu cepuri tā i neatrod. Vojevskim nav kaila galva, bet nav arī Mazjāņa cepure.

Atgriežoties kazarmās, ložmetējnieki vēl sakārto katrs savu gultu, novieto mantas ierādītos skapīšos, sakarina uz knaģiem liekos apģērba gabalus.

Beidzot pienācis vakars.

Pirms deviņiem kāds cits instruktors, Podiņš, komandē:

— Divrindu līnijā — stāties! Viens, divi, divi ar pusi, divi un trīs ceturtdaļas un . . . un ... Trīs viņš nepagūst izteikt, kad vecie jau nostājušies. Bet jaunie nu tikai sāk aptvert, kas par lietu. Cits pogā bikses, cits vienu roku ierāvis frenča aizoderē, neatrod piedurkni, steidzas klupdams krizdams...

— Nu šoreiz lai vēl paliek. Bet nākošā reizē tā nedrīkst būt. Kad komanda «stāties!», tad lai man vairs nav nekāda kasīšanās. Saprotat?

Ienāk atkal virsseržants Zvaigzne.

— Mierā! Pa labi — skaties! — kliedz Podiņš.

Jaunie skatās, kā nu kurš prot. Militārais tērps tos padarījis tā kā drusku veiklākus, iznāk apmierinoši. Vismaz nekādu piezīmi nedzird.

— Brīvi! — saka virsseržants.

— Brīvi! — atkārto Podiņš.

Tas nozīmē, ka^iu drīkst atgriezt galvu taisni un stāvēt normāli. Kāds vecais kareivis, kam bruņu cepure galvā, pasniedz Podiņam papīra lapu.

Podiņš lasa:

— Pulka pavēle ...

Dzirdami dažādi sveši vārdi: garnizona sardze, pulka sardze, dežūrdaļa, dežūrvads. Rīkojumi: kādas rotas rīt vest pirtī, kareivji nedrīkst staigāt pa virsnieku kluba laukuma celiņiem, kareivjiem katru rītu jāskalo mute ar dezinficējošu ūdeni.

Kad pavēle izlasīta, norīko slaucītājus: 3 vīri rotas un kāpņu telpās, 2 — rotas rajona pagalmā un 1 — atejā.

Tad rotas virsseržants atkal teic dažus vārdus:

— Nu jūs esat jaunkareivji. Mums te sava kārtība. Tas jāievēro. Piecpadsmit minūtes pirms deviņiem pagalmā taurē pausmi. Tad visiem jānostājas tāpat kā jundai. Jābūt notīrītiem zābakiem, tīram, pareizi uzģērbtam tēTpam, cieši savilktai jostai. Jāstāv mierīgi. Taisni pulksten deviņos pulka taurētājs pūš... — Virsseržants nepaspēj nobeigt teikumu. Pēkšņi garais ebrejs bruņu cepuri galvā aizcērt logu, pie kā visu laiku uzmanīgi klausījies. Viņš steidzīgiem, klaudzošiem soļiem pieiet virsseržantam. Divu soļu atstatumā apstājas, skaļi sasit kopā zābaku papēžus, mašināli piegrūdis pirkstus bruņu cepurei, pilnā balsi kliedz:

— Virsnek vētnek kungs, ziņoj, — pulkam taurēt va-karjund!

Kamēr brašais kareivis izrunā šo maģisko formulu, virsseržants stāv kā sasalis. Tad viņš panākas pret ierindas vidu, atkal cieši nostājas un savukārt kliedz:

— Mierā! Dziedāt valsts himnu!

Viņš mehāniskā pagriezienā atgriežas ar muguru pret ierindu. Tanī pašā acumirklī sākas dziedāšana.

— Dievs, svētī Latviju ...

Drošākie dziedātāji — vecie kareivji. Dobjas, kā no zārka dibens nākdamas, viņu balsis saplūst tūkstoš milzīgu'dunduru rūkoņā, kurai pa laikam cauri izlaužas griezīgi tenoru spiedzieni. Uzsākts pārāk augstu. Tāpēc virsējās notis daudzi nespēj izdziedāt. Viņi mēģina ņemt oktāvu zemāk, bet paņem tikai septimu vai kvintu. Ir arī tādi, kas tāpat, uz labu laimi, laižas pamazām uz leju, pīdamies kopējā rūkoņā, kā sirdi saplosoša disonanse. Jo ilgāki dzied, jo vairāk sajūk. Uz beigām rota gaudo kā algoti raudātāji turku sultāna bērēs.

Jaunie pa lielākai tiesai nedzied — daži kaut ko paklusām rūc, citi tikai plāta mutes, neizlaizdami nevienu skaņu. Kad himnas pēdējie vārdi: «Laid mums tur laimē diet, mūs Latvijā,» — izskanējuši, virsseržants atkal atgriežas pret rotu un kā pirmīt sauc:

— Dežurantam — lūgšanai cepuri noņemt!

— Dziedāt korāli!

— Dievs kungs ir mūsu stipra pils ...

Šo Mārtiņa Lutera kādreizējo revolucionāro ticības grozītāju himnu no jaunajiem prata retais. Pirmo pantu tomēr kaut kā cauri izmocīja.

— Brīvi, — nosaka virsseržants.

— Nu, ar dziedāšanu diez kā neiet. Kas neprot himnu, paceļ roku.

Paceļas tikai trīs jauno rokas.

— Kas neprot korāli?

Nu jau paceļas septiņas rokas.

— Himna jāiemācās visiem. Korāli, ja ir ticība citāda, var arī nedziedāt.

Brīdi padomājis, virsseržants atsāk.

— Jā, kur es, kā saka, paliku? Es laikam teicu, ka deviņos pūtīs jundu. To jūs tagad dzirdējāt.

Pēc jundas vēl varat sevi apkopt. Piešūt pogas, trafa-retes, zīmotnes, salāpīt bikses. Kā saka — padziedāt. Nu, ap pusdesmitiem vajag gatavoties uz gulēšanu. Nomazgāties, iztīrīt zobus, nomazgāt kājas. Sakārtot rītdienas mācībām paredzētās lietas un likties gulēt. Desmitos dzēš ugunis. Tad visiem jābūt zem segas.

Rītā, kā saka, sešos, atkal taurēs. Dežurants sauks: «Piecelties!» Nu, piecelties vajag bez kavēšanās. Vispirms uzģērbt bikses, apklāt gultu, apaut kājas, notīrīt kurpes un tad iet mazgāties. Pēc nomazgāšanās grupu komandieri jūs nostādīs rīta apskatei. Visam jābūt tīram, spodram, salāpītam, kā saka, kārtībā. Arī kabatās nedrīkst bāzt nekādus draņķus.

Vēl brīdi padomājis, pastaigājies ierindas priekšā, noprasa:

— Vai kādam būtu ko jautāt? Nav. Iziet!

Viss notika, kā virsseržants pareģoja. Līdz pulksten desmitiem rāvās ar pogu šūšanu, drēbju lāpīšanu, mazgāšanos, bet arī ar savstarpēju sapazīšanos, spēkošanos, paklusu līdzpaņemtā degvīna iedzeršanu, izjautāšanu par gaidāmām grūtībām, kad sāks «ielikt to kloķi». Vēl pēc desmitiem, kad dežurants nobļāva: «Pārtraukt sarunas!» — un nodzēsa ugunis, sačukstēšanās nerima. Jauno prāti bija satraukti. Tūkstoš domu un jautājumu šaudījās smadzenēs. Kā būs?

Laikam gan neviena diena mūžā jaunekļiem nebija pagadījusies tik gara kā pirmā diena pulka kazarmās.

3. Ieliek to «kloķi»

Nākošā dienā sākās jaunkareivju apmācība.

Sarakstīja vārdus. Sasēdināja pa grupām. Grupu komandieri — dižkareivji vai instruktori — atkal rakstīja vārdus. Tad sāka ieskaidrot dienesta pakāpes.

— Ja es uz jums parādu ar pirkstu un saku «jūs», tad jums vajag strauji piecelties un — kā teikt? Nu? Kas zin? — Seržants Desa izvilka nupat sastādīto sarakstu un lasīja: — Jaunkareivis Cvei... špeke .. . Cveišpekers.

Cveišpenners piešāvās kājās un kliedza tā, ka logu rūtis nodrebēja:

— Es, seržanta kungs, jaunkareivis Cveišpenners!

— Vai jūs dzirdējāt? Ko? Tas ir labi. Tā vajag. Te nav ko kaunēties. Ja runā, tad runā skaidri un gaiši. Tikai to gan klausāties, Cveišpenner. Ja es jau jūs vārdā esmu nosaucis, tad pats vairs savu vārdu neatkārtojat. Klāra tā bilde?

— Taisni tā, seržanta kungs!

— Nu redzat. Sēstieties. Tagad nosauciet man visus 16 priekšniekus. Jaunkareivis, nu, teiksim, jūs.

— Sieržant kungs, jaunkareivis Stravinskij. Po latišski ņe poņimaju.

— Kas par ne poņimaju! Tā kā jūs man iemācītos runāt. Govoriķ po latišski — sapratāt?

Bet Stravinskis tikai bola acis.

— Ņe mogu, gospoģin seržant.

— Ko jūs te domājat, vellu dzīt?! — pa visu telpu kliedz otrās grupas komandieris kaprālis Nāzers. — Pētera baznīcas torni jūs varat saredzēt pa četri kilometri, bet mani jūs neredzat tepat pa desmit soļi. Ko jūs te gribat — simulēt? Divreiz ārpus kārtas. Saprotat?

Norātais sabijies, nevar izteikt ne vārda.

— Nu, ko stāvat, kā izrāmīts! Sapratāt vai ne?

— Saprotu, — murmina Beregovs.

— Vai tā bija jāatbild? Sacīt pilnu atbildi!

Beregovs sabīstas vēl vairāk. Klusē.

— Kas es esmu? Seržants, pulkvedis, ģenerālis?

— Kaprālis.

— Nu, kā tad jāatbild?

— Saprotu, kaprāli.

— Nu bija riktīgi! — kaprālis atvēzējas.

— Kungs, kungs, — čukst no visām pusēm.

— Kungs, — nedroši atbild Beregovs.

— Pilnu atbildi! Vai tad tiešām jūs esat mucā audzis?

— Saprotu, kungs.

Visi smejas. Kaprālis tā kā drusku atlaižas.

— Salmi sabāzti galvā. Sakāt jūs, — viņš parāda ar pirkstu uz blakus stāvošo.

— Kaprāļa kungs, jaunkareivis Cīrulis. Vajag atbildēt: «Saprotu, kaprāļa kungs.»

— Labi, sēdieties.

Nākošā stundā rota izgāja ārā. Apmācību sarakstā bija teikts «fiziskā audzināšana». Līdzi nāca arī vada komandieris — leitnants Dievabērns.

— Jūs pie buka, jūs pie stieņa, jūs pie zirga, — viņš norādīja grupu komandieriem. — Beigās visi pāri sētai. Soļos — marš!

— Soļos — marš! — brēca grupu komandieri.

Un grupas nostāja norādītās vietās.

Seržants Desa iekārās stienī. Sāka griezties kā vilciņš riņķī.

— Vai kāds to var?

— Es pamēģināšu, seržanta kungs, — pieteicās Bļodiņš. Viņam kaut kas līdzīgs iznāca, jo bija skolā labi vingrojis.

— Vai jūs redzat, ko? Tam ir buljons iekšā. Kas tā var?

Bet vairāk neviens nepieteicās.

— Skatās uz mani, — un seržants nostājās labā pusē, pats komandēja un izpildīja:

— Pa vienam no labās, soļos — marš!

Viņš piegāja pie stieņa. «Ielēkt!» — un, satvēris stieni, viņš iekārās tajā.

— Dari — viens! — Pavilkās uz augšu.

— Dari — divi! — Atlaidās atpakaļ.

— Dari — viens; dari — divi; dari — viens; dari — divi... Vismaz trīs reizes.

To varēja visi.

Grūtāki gāja pie zirga. Tam pārlēkt nevarēja daudzi. Galvenais — nelaimīgā lēcienā draudēja sasist kājstarpi vai salauzt pirkstus. Bet leitnants Dievabērns neatlaidās. Pats viņš bija zaķa svarā, veikls dažādās fiziskās darīšanās. Domāja, ka tādiem jābūt visiem.

— Kurš nemaz netiks pāri, tam ārpus kārtas.

Un jaunkareivji centās. Bet sekmes bija vājas. Visslik-laki veicās ebrejam Neiburgam un žurnālistam Putniņam. Neiburgs bija ļoti bailīgs. Jo tuvāk pieskrēja zirgam, jo kļuva nedrošāks. Kad nu vajadzēja lēkt, tad apstājās. Da-žureiz uzdrāzās ar krūtīm uz zirga, sasitās. Putniņa nelaime atkal bija aptaukotais vēderiņš. Gan seju sašķobis, galvu grozīdamies, viņš atsāka garus ieskrējienus, bet katrreiz uzkrita ādas bluķa pašā vidū, krietni apskādēdams sēžamvietu. Viņš centās cik spēdams, bet tā kā tā pāri netika un bija ļoti nelaimīgs. Bet visgrūtāk tomēr izrādījās ar sētas pārlēkšanu. Tā bija metri trīs augsta. Vajadzēja satvert tās virsējo dēli un pārsviesties pāri. To spēja tikai retais. Nevarētājus trieca atkal un atkal skriešus riņķī pa smiltīm. Bet, kad tie aizelsušies no jauna pieskrēja sētai, tad atkal nekas neiznāca. Gan ķepurojās ar kājām, karinājās, stenēja un pūta vaigos, taču atkrita atpakaļ. Resnākajiem, kā Putniņam, Ziediņam, un mazdūšīgajiem, kā Neiburgam, Vārgulim, nebija nekādas izredzes. Viņus trieca pie zemākas sētas, bet arī tai pāri netika. Pār viņu galvām bira draudi — tie neko nelīdzēja.

Nākošā stundā notika incidents. Bija slēgtās ierindas apmācība. Trenēja soļošanu un pagriezienus. Izņēma atsevišķi, pēc tam kopā.

— Uz la-bo! — komandēja kaprālis Nāzers. Viņš nebija lāga omā un mīlēja stiprus izteicienus. Vecie stāstīja, ka to saukājuši par skuteli, jo mēdzot piesieties.

Ziediņš pagriezās uz kreiso.

— Draņķa muciņa, vai tev galvā vējš staigā? Sušķi, dod viņam kādreiz pa dullo.

Norātais samulsis atsviedās.

— Soļos — marš! Taisni! Augstāk kājas! Nostiept pirkstgalus! Stingrāk soli! Iet kā uz pīlēm. Soli! Soli! — kaprālis kliedza vienmēr skaļāki. Jaunkareivji, zobus sakoduši, trieca vecos tankus smiltī, bet nekādu atbalstu savam piesitienam nevarēja radīt. Kaprālis saskaitās vēl vairāk.

— Uz vietas — marš!

Visi mīņājās uz vietas, elsa.

— Putniņ, vai jūs nemaz nevarat pacelt tās maigās ķepiņas?

— Nebūt nevaru, kaprāļa kungs. Zābaki par šauriem, grauž.

— Ak jūs nevarat? Kā eņģelis jūs man staigāsat! Augstāk kājas!

Putniņš sabīstas. Cenšas celt augstāk. Ceļgali jau gandrīz dauzās gar zodu.

— Es vairs nevaru, — pēkšņi nosaka pats garākais vīrs, Pīle, un iziet no ierindas.

— Kas jums atjāva iziet no ierindas! — kaprālis vai plīst aiz dusmām. Vīsta dūres.

Pienāk arī leitnants Dievabērns.

— Vai zināt, vīrs kā vērsis. Jūs laikam gribēsiet iet nosnausties?

— Jūs stāsaties ierindā vai ne? — kliedz kaprālis.

— Es vairs nevaru, — pavisam pārbijies čukst Pīle.

— Ak jūs nevarat? Vai jūs ari zināt, kas tas ir — nevaru? Es pazinu tikai vienu, kas nevarēja, bet tas tagad jau miris. Vai jūs to saprotat, blusas desa?

Un, ieraudzījis, ka Pīlēm degungalā mirdz liela pile, kaprālis piebilst: — Noslaukāt degunu, mēslu dzirnavas!

— Vai jūs zināt, kas draud par pavēles neizpildīšanu? — iejaucās leitnants.

Visi klusē. Disciplīnas reglaments vēl nav mācīts.

— Nu tad klausāties. Kara laikā jūs vienkārši nošautu. Skaidrs?

Un, satvēris Pīli aiz piedurknes, Dievabērns viņu rauj ierindā. Bet Pīle vairs neturas citiem līdzi.

Pārtraukumā Cveišpenners saka Zivtiņām:

— Sāk ielikt to «kloķi». Kas ir — laidīsimies uz kara slimnīcu?

— Kā tu to domā? — Zivtiņš noprasīja.

— Are, muša iekoda! — un Cveišpenners, acis mirkšķinādams, rāda savu sapampušo roku.

Vakarā Zivtiņš nogāja klubā pēc ziepēm un zobu pulvera.

Klubs bija diezgan plašās telpās. Tur virtuve un maza bodīte. Var dabūt dažus ēdienus, alu, papirosus, cukuru un citas kareivjiem vajadzīgas lietas. Klubs —galvenā satikšanās vieta gan dažādu rotu kareivjiem, gan arī apmeklētājiem. Zivtiņām palaimējās drīzumā notvert Pļavnieku

— Nu, Kārlīti, kā iet?

— Elle vaļā! — tas lādas. — Šodien jau trīsreiz kreklus mainīju. Vai neiedzersim pudeli alus?

Ar pūlēm sameklējuši brīvu galdiņu, viņi atnesa alu.

Bet, kad grib turpināt sarunu, kaktā sāk neganti ķērkt bojāts radioskaļrunis. Tāpēc abi klusēdami tukšo pudeli pēc pudeles.

Beidzot kāds noslēdz skaļruni.

— Cik jauno jūs esat ložmetēju rotā?

— Būs tā ap 40, — Zivtiņš pārspīlē. — Un jūs?

— Vismaz 70 viru.

— Un kā liekas?

— Nerunā! Daži šodien jau pūta vaļā.

— Ko pūta vaļā?

— Nu, apraudājās.

— Par ko?

— Ej prasi! Pilnīgs skandāls!

Viņi vēl saskandināja, uzkoda cīsiņus, un Kāriītis iesāka:

— Mums viens ir šausmīgs bļāvējs — seržants Ķivulis. Šorīt — apskate. Visu smalki izokšķerēja: skapīšus, gultas, pirkstu starpas, lika noaut kreisās kājas, ostīja zem pēdām, lika izgriezt uz āru kabatas, parādīt zobus. Izdalīja sodus. Vienam nebij aizpogāta bikšu poga: divreiz ārpus kārtas. Kādam no vecajiem ierūsējusi šautene: 2 dienas arests. Čigāns saslapinājis gultu: 1 dienu stingrā aresta.

— Jūs, sivēna pakaļa, kāpēc gulta nav izlīdzināta? Kāpēc sega nav aizsprausta, — Ķivulis piesējās kādam studentam.

— Seržanta kungs, man nebij laika, bij jāslauka ateja un jāiet pēc mutes skalojamā ūdens.

— Ak, jums nebij laika! Tad jūs turpmāk vēl katru rītu sasiesat 2 slotas. Sapratat?

— Taisni tā, seržanta kungs, sapratu.

Gāja tālāk.

— Kam šis frencis?

Frenci atrada nomestu uz ķeblīša. Frenča īpašnieks ilgi neatzinās. Beidzot kā brīnīdamies piegāja tas pats students, pačamdīja un atzina par savu.

— Vai jūs nezināt, ka frenčus nevar pa ķeblīšiem mētāt?

— Man nebija kur uzkarināt.

— Ak jums nebija kur uzkarināt? Nu tad es jums pateikšu vienu labu vietu. Jūs, — seržants parāva kādu tu-

' vāk stāvošo, — iekliedziet viņam ausī: pie pakaļas uz naglas. Sapratāt?

— Tieši tā, seržanta kungs, pie pakaļas uz naglas. —

Un parautais to pašu, cik skaļi spēja, trīs reizes iebrēca studentam ausī.

— Un, lai jūs, teļa kleķene, to neaizmirstu, — seržants turpināja, — tad jums vēl divreiz ārpus kārtas gaitā. Sapratāt?

— Tieši tā: divreiz ārpus kārtas gaitā.

Seržants turpināja meklēšanu. Skatījās ari zem gultām. Tur dabūja nomestu zābakbirsti. īpašnieks neradās. Lika iemest krāsnī. Atrada autus, dvieli, darba cepuri. Viss nokļuva krāsnī vai pret sodu pie īpašnieka. Beidzot seržanta palīgs dežurants izvilka glītus zābakus. Ari tiem īpašnieks neatradās, un zābakus iemeta krāsnī.

Kad krāsns jau sāka kurties, seržants kaut ko atcerējās.

— Kur jūs tos zābakus atradāt? — viņš pikti noprasīja.

— Zem dižkareivja Ķipīša gultas, seržanta kungs.

— Tad tie ir bijuši mani zābaki! — nelabā balsī kliedza seržants.

— Jūs esat īsts aitas galva, tūpļa desa! Sapratāt? Tie bija mani zābaki. Jūs man par tiem samaksāsat.

Dežurants nobālēja kā audekls. Iedomājies, izrādās, ka dižkareivis Ķipītis ir seržanta radinieks un vienmēr greznojas ar viņa spalvām. Nu, pilnīgs skandāls! Dežurants gan mēģināja taisnoties.

— Seržanta kungs, es domāju ...

— Ak, jūs domājat! Vai jūs maz esat spējīgs domāt? Kas man pakaļā, tas jums galvā. Jūs sapratāt?

— Taisni tā, seržanta kungs... — Dežurants neaptvēra, kā sacīt tāļāko.

— Vai jūs runāt neprotat? Nezināt, ka jāatbild pilnu teikumu? Pulka tiesai es jūs nodošu. Atbildiet!

Galīgi apmulsušais dežurants sāka raudāt un caur asarām izgrūda:

— Taisni tā, seržanta kungs, kas man pakaļā, tas jums galvā!

Seržants salēcās kā pātagas ķerts kleperis.

— Ko jūs teicāt!?

Likās, seržants saplīsīs gabalos. Viņš ar pārgrieztām acīm vai ierija dežurantu. Nevarēja izteikt ne vārda. Izskrēja pie rotas virsseržanta. v

— Klausies — vai tik tu nepūt? — iejautājās Zivtiņš.

Viņi dzēra jau sesto pudeli, tāpēc Zivtiņš domāja, ka

Pļavnieks varbūt drusku pārspīlē.

— Kad es tev saku!

— Un kas tur iznāca?

— Tā lieta vēl pie virsseržanta. Bet manas grupas komandieris jau skaidri pateica: «Kamēr jūs esat jaunkareivji, mēs jūs jāsim kā kaimiņu āžus.» Lai pamanoties izsaukt pusstopu, tad tā lieta tik traģiska nebūšot.

4. Divi ģenerāļi un pūpēdītis

Sestdiena.

Nedēļa pagājusi, vai nu sēžot kazarmās un klausoties disciplīnas, garnizona, iekšējā dienesta reglamentu izskaidrojumus, vai arī šautenes no pleca plecā mētājot, pa labi, pa kreisi grozoties, stājoties rindās, kolonnās, izskrienot virknēs, ķēdēs, ceļoties, krītot apmācības laukuma smiltīs. Nedēļa jau pagājusi. Grūtības jau aprastas. Rupjās piezīmes, skarbie uzkliedzieni, dažkārt spītējošās pavēles vairs neapvainoja. Patiešām cilvēks spēj piemēroties. Apvainojumi un pārestības aizmirstas. Vai nav tiesa, — atmiņa uzglabā visilgāk tikai priecīgus brīžus; pat lielas traģēdijas ar laiku mūsu atmiņā daudz zaudē tā šausmu spilgtuma, kāds pārdzīvots.

Lūk, taisni tāpēc spilgtuma un patiesīguma dēļ reālismam, tagadnīgam tēlojumam mākslās tik milzīgas priekšrocības . .. Laiks turējās saulains. Tas apmācāmos atbrīvoja no mēteļiem, atviegloja, uzturēja žirgtu noskaņu. Smiltīs gāzās bez bažām, sadauzīties nevarēja; arī dubļu nebija. Piecēlās, nopurinājās un gāja tālāk.

Gandrīz visi jau zināja, kā pieiet priekšniekam, kā nostāties divi soļi no viņa, sasist papēžus, nokliegt viņa dienesta pakāpi, tad savu «činu» un vārdu un tikai pēc tam izsacīt vajadzību. Bija jau izsniegtas šautenes, ierādīta viņu tīrīšana, kā šauteni ņemt siksnā, kā plecā, kā uzmaukt durkli. Bija jau mācīts, kā rīkoties pēc komandas «Godam sveikt!» un pēc komandas — «Lūgšanai cepuri noņemt!». Tagad neviens jaunais vairs nesmīnēja, kad, ejot pār pagalmu, spieda atmest galvas, izgāzt krūtis un, kā jauniem gailēniem augsti ceļot kājas, triekt vecos tankus pret bruģi vai smiltī. Tas viss jau bija kļuvis par ikdienu. Visi jaunie jau uzrunāja viens otru ar «tu».

Sestdiena.

Rota atrodas smilšu laukumā viņai norādītā sektorā. Apmācīja tēmēšanā. Visapkārt citas rotas. Šautenes dažādi mētādami, tupdamies, guldamies, stāvus piešaudamies, soļodami vai skriedami darbojas jaunkareivji. Laukums kust un mudž kā skudru pūlis. Cits caur citu jaucas skarbie instruktoru kliedzieni:

— Soļos — marš!

— Ceļos!

— Stāt — viens, divi!

— Uz la-bo!

— Durkļus — uzlikt!

— Durkļus — noņemt!

— Skriešus — marš!

— Grupa — gulties!

Kas bijis kaut drusku mednieks, vismaz staigājis gar dīķiem, kuros peld pīļu bari, tas iedomāsies, kā ir, kad virs dīķa parādās vanags. Pīles, sevišķi viņu barveži kļūst tramīgi. Atmet galvas, nervozi kuļ pleznām ūdeni, sadrūz-mējas. Visas gatavas ik mirkli nirt zem ūdens.

Līdzīgi izturas miera laika karavīri, sevišķi viņu barveži, kad izplatās vēsts, ka tuvojas ģenerālis.

Ziņa, ka tuvojas pats armijas komandieris un viņam līdzi vesela ģenerāļu svīta, izplatījās kā rūsa pie rudens debesīm. Acumirklī, kā no zemes izaudzis, ieradās arī rotas komandieris, vecs frontes kapteinis, kuru viņa maz-runības un iedzeršanas dēļ kareivji labi ieredzēja, gadu no gada saukāja par Veco Pēteri.

— Nu, tikai nesajaucat atbildi: ģenerāļa kungs un savu dienesta pakāpi. Skaidra tā bilde? — uztraukts skaļi čukstēja seržants Desa.

— Kā jāatbild, Cīrul, — drošības dēļ vēl noprasīja.

— Seržanta kungs, jāatbild: ģenerāļa kungs, jaunkareivis Cīrulis. '

— Un nenobīstas, — drošināja kaprālis Nāzers, — pa galvu nevienam nesitīs. — Pats viņš atvirzījās sānis. Jaunkareivji smīnēja.

— Paši nobijušies kā krekli, — Ērģelnieks piegrūda Ziediņam.

— Jā, kas tad mums: ko dod, to ēd, ko liek, to dara.

— Nesarunājas! Brašāku stāju!

Ģenerāļu svīta jau tuvojās. Pienāca. Rotas komandieris nervozi raportēja.

— Kā jūs sauc? — kāds no svītas, tievs, izžuvis, spicu bārdiņu večuks, griezās pie Kalēja.

— Ģenerāļa kungs, jaunkareivis Kalējs.

Ģenerālis pieliec vaigu šautenei.

— Labi notēmēts, jaunkareivi Kalēj.

— Priecājos, ģenerāļa kungs!

Ģenerālis smaida. Izliekas pārsteigts. Jautā vēl:

— Cik jums brāļu?

— Divi, ģenerāļa kungs.

— Vai jūs esat vecākais?

— Taisni tā, ģenerāļa kungs.

Un ģenerāļa ģīmis zied vienos smaidos. Viņš griežas pie rotas komandiera.

— Kapteini Kalniņ, vai tik tas nav veckareivis, ka viņš tik droši runā?

— Tieši tā, nebūt nav, ģenerāļa kungs, — samulsis un glaimots atbild rotas komandieris. Redzams, visiem liels brīnums, ka tāds jauns puika var sarunāties bez stomīšanās ar ģenerāli.

Ģenerālis ierauga Petrova bārdu. Pieiet.

— Kā jūs sauc?

— Geņeral kunks, jaunkareivis Petrov. Pa latviski ru-ņāt maz saprot.

Svīta aiziet. Bet instruktori un virsnieki nevar vien beigt priecāties par tik labu izdošanos, par jaunkareivju tik brašām atbildēm pašam ģenerālim.

Pēc pusdienas telpu tīrīšana. _

— Nu tik, puikas, sarauj. Ātrāki iztīrīsat, pašiem labāki, — sauc kāds no vecajiem, kareivis Miza. Viņam uzdots komandēt tīrītājus. Bijis instruktoru rotā, bet atgriezies bez strīpiņas — ne zivs, ne gaļa, jākalpo instruktoriem par rokaspuisi.

Vispirms iztīra šautenes.

Tad sākas spēku parāde.

Stiprie laucinieki — Zandersons, Ziediņš, Grants, pat garais Pīle — nes dzelzs gultas pa vienam.

— Ceļu, ceļu! — viņi sauc mazajiem, kas, pa divi nesdami, vēl stīvējas, iesprūst durvju starpās un netiek no vietas.

— Pagājušā gadā mums bija puikas, kas lika pa divi gultām plecos, — lielās Miza.

Vecie mīl uzsvērt savu fizisko spēku, jo mācībās bijuši pēdējā vietā, un par to labprāt nerunā.

— Ko — divas?

— Skaidrs, ka divas!

— Liec pretim pusstopu, nonesīšu trīs, — iespītējas Grants.

Derētājus apstāj jaunie un vecie.

— Trīs — nē-ē. Nenonesīs!

— Kas — nenonesīs? Liec pretim, liec pretim!

— Lai iet!

Abi sarokojas. Grantam uzkrauj plecos trīs dzelzs gultas. Un viņš nes.

— Nonesīs!

— Nenonesīs!

Rodas vēl jauni derētāji — uz pusstopu.

Grants pūš vaigos. Kāpj apdomīgi. Kļūst aizvien sarka-' nāks.

— Vella! Seši pūri kviešu pa trepēm esmu nesis...

Vēnas izspiežas rokās, deniņos. Sāk grīļoties.

— Saņemies! Vēl divas trepes — un pusstops rokā!

Bet Grants apstājas. Nesaka ne vārda. Nekust. Jaunie

saprot — nekustēs ar. Gultas noceļ. Pusstops pagalam.

— Tfu, tu velns, — vairāk neko Grants nevar izteikt.

— Nu, tad zini, līdz palučkai, — nosaka Miza.

Pēc gultu iznešanas telpā izlaista ūdeni, izbārsta zāģu skaidas un berž. Jaunie strādā basām kājām, kreklos izmetušies. Darbs sokas labi.

Petrovam un Zivtiņām uzdots izmazgāt instruktoru istabu. Ilgi nevar iesākt — trūkst spaiņu. Beidzot Zivtiņš sameklē kafijas kannu un viņi iesāk.

— Šejienietis? — Zivtiņš uzrunā Petrovu krieviski.

— Jā.

— Kāpēc bārdu neskuj?

— Tāda ticība.

— Ko darīji pirms iesaukšanas?

— Dziedāju. Un tu?

— Teātri spēlēju.

— Vai ziniet, interesanta iepazīšanās, — Petrovs it kā sāk uz «jūs».

— Gribat, vēlāk izrunāsimies, jā?

Saruna pārtrūkst, jo ienāk virsnieka vietnieks Mūlis. Tas ir drukns vīrietis apaļu ģīmi, labprāt sarunājas. Bieži smaida. Droši vien omulību viņam vairo biezā tauku kārta. Jaunkareivjiem liekas, ka Mūlis vai pats laipnākais instruktors, bet vecie to saukā par cūku būdas ģenerāli un stāsta anekdotes par viņa nelaimīgajiem precību mēģinājumiem. Mūlis protot izlikties.

— Klausāties, Petrov, aizejat pie uzturziņa, paprasat, vai viņam nav kaut kas priekš manis ko iekost. Sapratāt?

— Saprot, virsņek vetņek kunks, — un Petrovs aizsteidzas.

— Vai ziniet ko? — Mūlis uzrunā Zivtiņu.

Zivtiņš pārtrauc beršanu, gaida.

— Kad jūs te izmazgāsat, tad iesim uz virtuvi zem dušas. Jā? Ziniet, nu lieliski! Vai jums patīk mazgāties? Pagājušā gadā te bija tāds Steberis, ellīgs uz mazgāšanos. Iesim, jā?

— Kāpēc ne, virsnieka vietnieka kungs, nomazgāties derētu.

— Nu, vot. Kad jūs būsat te izmazgājuši, tad pie citiem darbiem vairs neejat. Sakāt, ka jūs esat virsnieka vietnieka Mūļa rīcībā. Kur tas Petrovs iekrita? — un Mūlis iziet meklēt, kur palicis Petrovs ar uzkožamiem.

— Kamdēļ gan Mūlim gribas, lai es eju līdzi uz virtuvi mazgāties? — prāto Zivtiņš. Vēlāk izrādījās, ka Mūlim vajadzīgs muguras nomazgātājs, jo viņš bija tik brangs, ka pats savu taukaino muguru nekādi nevarēja aizkacēt.

Pa mazgāšanās laiku Mūlis apjautājās, kā Zivtiņām patīk ložmetēju rotā.

Zivtiņš tik drīz neatbildēja. Pārdomāja. Bija taču no dienas dienā kalts: «Vairāk kareiviska gara! Kazarmas — tās ir jūsu īstās mājas! Grūti, nevar — tādus vārdus kareivim vajag aizmirst!» Zivtiņš bija mācījies ari to, ka sūdzēties kareivis var tikai par dienesta pakāpes neatzīšanu vai apgādes nesaņemšanu.

Dienesta pakāpes neatzīšana, — jā, kāda gan kareivim var būt dienesta pakāpe?

Atliek vienīgi apgādes nesaņemšana.

Un Zivtiņš atbildēja kareivju žargonā:

— Neko lielu jau nevar kliegt.

— Vai ne? — uzķēra Mūlis. — Feina dzīve! Kad piera-dīsat, būs pavisam labi.

Zivtiņām niezēja mēle. Viņš piebrida:

— Taisni tā, virsnieka vietnieka kungs. Jūs jau droši vien zināt par to čigāna zirgu. Esot pilnīgi atradināts no ēšanas. Būtu atradinājuši arī no dzeršanas, tikai nosprādzis.

— Ko, vella! Ak, nosprādzis, maita! — Mūlis plati smējās. Viņš nebija tādu anekdoti dzirdējis, ironiju neuzķēra.

— Vai ziniet, taisnība jau ir. Ar ēšanu varēja būt labāki, — piebilda apdomājies.

— Galetēs pusdienā pats atradu tārpus.

Mūlis apskatījās visapkārt un piebilda:

— Es jau daudz nedrīkstu teikt, bet notiek arī armijā tādas lietas, par kurām nav ko priecāties.

Kad Zivtiņš atgriezās rotā, viss jau iztīrīts, sakārtots. Pat viņa gultu uznesuši, atliek tikai uzklāt tīru veļu.

Apziņa, ka smaga darba nedēļa aiz muguras, ka rīt varēs atpūsties, izvēdināt telpas, un svaigās veļas sajūta radījusi priecīgu noskaņu.

Tīras apakšbikses ģērbdami, puikas staigā pa gultām balti kā stārķi. Jokojas.

Lūk, Cīrulis, pakāpies uz sava skapīša, stīvē kāju bikšu stilbā.

— Jaunkareivi Cīruli, nesastaipi aklo zarnu! — sauc Kalējs.

— Viņš jau gatavojas uz lidošanu, — pie sevis smiedamies, nosaka Putniņš. Tad paņem dvieli un iziet «operā» — kā iesaukta telpa, kurā apvienota ateja un mazgājamā istaba.

— Klausies, — saka Cīrulis Kalējam, — to Putniņu vajag drusku iznest, pārāk lielīgs.

— Pamēģināsim.

Kad Putniņš atgriežas, viņš, rokas slaucīdams, tencina:

— Eh, kā nu nomazgājos!

— Vai tad tu, — Putniņu vērīgi aplūkodams, jautā Kalējs, — muti nemaz nemazgāji?

Putniņš neattopas atbildēt. Samulst.

Visi apkārtējie smej. Putniņš tikai groza galvu. Pēc brīža, gar skapīti krāmēdamies, sāk kaut ko pie sevis dungot.

— Cīruli, Cīruli, klausies — kas tur to runci žņaudz? — pa visu rotu sauc Kalējs.

— Es neko nedzirdu, — klausās Cīrulis.

— Kā, vai tu tiešām neko nedzirdi?

Abi uzmanīgi klausās. Sāk klausīties visa rota.

Tad Cīrulis skali nosaka:

— Ahā, tā jau nav runča ņaudēšana, tā jau ir Putniņa dziedāšana.

— Klausies, Putniņ, neļaujies apcelties! Velc tam Kalēj ienes dēlam pa tiem dzeltenajiem zobiem, — kūda Ērģelnieks.

Bet Putniņš, izpratis situāciju, mēģina izlīdzināt. Viņš pieiet pie Kalēja, kas pašlaik skuj bārdu, un sāk novirzīt sarunu citās sliedēs:

— Vai tu pats sev skuj bārdu?

Kalējs brīdi apdomājas.

— Visi jau nav tik turīgi kā Putniņš, — viņš nosaka.

Bet Putniņš vēl nenomana slazdu, turpina:

— Jā, velns, man bārdas skūšana izmaksā latu un 80 santīmi nedēļā.

— Nelej, nelej, atstāj puķēm ar!

— Kad es tev saku! Trīs reizes nedēļā, katrreiz 60 santīmi.

— Paklausāties, puikas, — Kalējs atkal sauc pa visu rotu. — Vienas bārdas skūšana maksā tikai 30 santīmi, bet Putniņš maksājot 60 santīmi no reizes.

— Dzirdēji, Putniņ, — vēl skaļāk kliedz Cīrulis, — cik vietās tad tu īsti skuj?

Tas ir par daudz.

Putniņš vairs nesaka neko. Uzliek jostu un dodas pie dežurējošā instruktora. Dabūjis atjauju, iziet no rotas.

Bet omulība vairs nerimstas.

— Vai zini, Kalēj, tu esi foršs puika, smalki piebrauci Putniņam.

— Foršs puika, — apstiprina ari Ērģelnieks, — tikai viena vaina.

— Jā, naktīs par daudz plēš to parķi, — iemet starpā Pēterkalns.

Varbūt draugi mestos virsū arī Pēterkalnam, bet tanī bridi atskan veckareivja Mizas sīkā balss:

— Nu, kas ir, puikas, sanāk, es jums parādīšu vienu feinu rotāju.

— Sanāk, sanāk, te rādīs mērkaķi, — kāds izkliedz vēl skaļāki.

, — Instruktoru rotā spēlējām... — turpina Miza. Kad

sapulcējies krietns bars jauno, Miza vienam aizsien acis un liek uztupties uz ķeblīša. Pārējos nostāda visapkārt tupētājam.

Katrs pa reizei sit tupētājam pa dibenu tik ilgi, kamēr atmin sitēja vārdu.

Tas, kura vārdu atmin, stājas sitamā vietā. Ja neuzmin, sišana turpinās. Pa to laiku noorganizējusies arī dziedātāju grupa: Ziediņš, Krajevičs, Sušķis un Pēterkalns centrā. Pēterkalns jau diezgan populārs. Jau paguvis izstāstīt, kā divi mēneši pirms iesaukšanas kara klausībā iepazinies ar kādu saimniekmeitu un trīs nedēļu laikā to apprecējis. Pēc mēneša tai bijis puika klāt. Šī no prieka uzdāvinājusi jaunajam tēvam vēl arī ermoņikas. Tās Pēterkalns atvedis līdzi un labprāt dod, lai uzspēlē.

Pašlaik viņas čīkstina veckareivis Icigsons. Čīkstina un paklusām dzied līdzi kādu skumju ebreju motīvu.

To uzķer Ērģelnieks. Nostājies blakām Icigsonam, viņš rauj līdzi žēlajam motīvam nesaprotamā žargonā:

Oi, fidele, midele, didele,

Oi, corele, cacele, oi!...

Icigsons ir bagāta fabrikanta dēls. Saskaišas. Nomet ermoņikas un iziet. Tanī pašā brīdī atskan Pēterkalna griezīgā balss un visi apkārt tai pievienojas. Viņi dzied valša taktī:

Reiz skaistulīte agrumā Gar Baltezera malu staigāja.

Bij ziedons jauks. Bij rasots rīts,

Un sūnā spīdēja mazs pūpēdlts.

Kaut būtu es par tevi domājis, Pa-pi-pa pūpēdlts Aug mežmalā.

Te nāca klāt kāds medinieks,

Ar meiču sastapties tam bija prieks. Un, tikko pirmais skūpsts bij gūts,

Jau daiļā meitene tam dus pie krūts. Tur vainīgs bija pi-pa pūpēdlts, Pa-pi-pa pūpēdlts Aug mežmalā.

Jo tālāk dzied, jo rodas vairāk dziedātāju. Sanāk no blakus rotas; pat kaprāļi un seržanti, cauri ejot, apstājas, nogroza galvas. Visiem patīk refrēns:

Pa-pi-pa pūpēdits..,

5. Kluba meitenes

Svētdien pēc pusdienas Zivtiņš iegriežas klubā. Tas apmeklētāju un kareivju pārpildīts. Kaktā kā pagājušā reizē nelabi ķērc bojātais radioskaļrunis. Kāds no visa spēka dauza klavieres. Blakus istabā spalgi klaudz biljarda bumbiņas. Bet tie tikai atsevišķi, sīki efekti varenajā vienmuļajā, apdullinošajā sarunu kņadā un trauku šķindoņā.

Zivtiņš aizspraucas līdz bodītei, nopērk vēstuļu papīru un zābaku auklas. Virzās dziļāki telpā. Dibenā durvis ar uzrakstu:

Lasāmgalds

Zivtiņš ieiet.

Ap galdiem sasēduši lasītāji. Laikraksti aizņemti. Daži lasa grāmatas.

Zivtiņš atsēstas, aplūko lasītavas iekārtu. Krēsli masīvi, izrotāti nacionāliem ornamentiem. Trīs grāmatu skapji. Pie vidējā paziņojums:

Bibliotēku izsniedz pirmdienās un piektdienās.

Zivtiņš nosēd piecdesmit minūtes. Velti. Avīzi neviens nenoliek. Redzams, lasa gausi. Un Zivtiņš iziet atkal klubā.

— Klausies, Zivtiņ, foršas fidas, — viņu aptur Ziediņš, — vajadzētu piecirst.

— Kur viņas ir?

Ziediņš spraucas cauri kņadai, palaikam atskatīdamies, vai Zivtiņš seko. Beidzot viņi aizkļūst līdz nomaļam galdiņam. Tur sēž divas diezgan pieklājīga izskata jaunavas.

— Lūdzu, jaunkundzes, atvainošanu, vai mēs jums nevarētu bišķi laiku pakavēt? — Un, atbildi nenogaidījis, Ziediņš jau atsēstas līdzās druknākajai.

Abas jaunavas saskatās, paklusām sasmejas.

— Vai mēs netraucējam? Varbūt mēs esam par apgrūtināšanu? Varbūt jūs esat tādas cimperlīgas? — Ziediņš nerimstas.

— Uja, kāpēc? Katrs jau var darīt, kas viņam patīk, — nosbka slaidākā.

Redzams, saruna skuķēm itin pa prātam.

— Varbūt jūs ko gaidāt? Atnākušas brūtgānus apraudzīt? — Ziediņš izprašņā.

— Djar kāpēc? Vai tad tūliņ brūtgāniem jābūt, — atbild tā pati, un druknā sīki nosmejas.

Ziediņš kļūst vēl drošāks.

— Sēdies! — viņš norauj sev līdzās Zivtiņu. Pats pavirzās vēl tuvāku brangākajai un sāk demonstrēt savu daiļrunību.

Pamazām noskaidrojas, ka drukno sauc Irma, bet slaido Zelma. Nākušas apciemot brālēnu, bet nevarot sagaidīt. Brālēns esot piektās rotas uzturzinis. Var jau būt, ka tas tiesa, bet var būt, ka abas tikai veiklas pilsētas meitenes, kas meklē svaigus pazīstamos. Ziediņš drīz vien tā sadraudzējas ar Irmu, ka sāk tai zīlēt rokā laimīgu mīlestību.

— Vai jūs otrdien uz ķinīti iesat? — Zelma griežas pie Zivtiņa.

— Mūs droši vien otrdien vēl uz pilsētu nelaidīs.

— Kāpēc jums vajag iet uz pilsētu?

— Nu, ja grib uz kino?

Zelma sāk smieties.

— Vai tad jūs vēl nezināt, — ķinīti taču rāda pulka šautuvē!

Liekas, sarunu par kino abas gaidījušas. Iejaucas arī Irma:

— Ziniet, ievedat mūs iekš kino, jā?

Viņa runā lietišķi.

— Ak, ziniet, nu brīnišķīga filma, Zelma, nu kā tokš viņu sauca?

Bet arī Zelma neatceras, kā sauca to brīnišķo filmu.

Ziediņš mirkšķina.

— Kas mums par to būs?

— Uja, kam tad tūliņ jābūt? — smejas Zelma.

— Viens skūpsts, — sola Irma.

— Vo, forši skuķi, — Ziediņš nenociešas.

Un, brālēnu nesagaidījušas, norunājušas otrdien klubā jaunu satikšanos, abas draudzenes, sīki smiedamās, atvadās.

— Skaties! — kad skuķes aiziet, Ziediņš rāda Zivtiņām gredzenu.

— Klausies, tu taču nenospēri!

— Ne prātā nenāk! Pati iedeva.

— Jā, jā, velna pulveris, — nosaka Zivtiņš.

— Neņem pa knapu, — lielās Ziediņš. — Nu, vai nebij labi, kad piecirtām? Braši skuķi!

Kad tik mēs neiegrābjamies, — prāto Zivtiņš.

Ne vella! Es jau noskaidroju. Zelma esot 5. rotas seržanta Ķivuļa sievasmāsa — tepat no blakus nama. Manējā alkal pulka adjutanta ķēkša. Zini, kostīte netrūks. Neva-l«ig tik pašiem būt lempjiem.

Ziediņš apmierināts. Viņam pavērušās perspektīvas.

6. Jautājumi un atbildes

Otrā nedēļā sāk mācīt sveicināšanu. Leitnants Dieva-bērns pastaigājas no vienām durvīm līdz otrām. Jaunkareivjiem jāiet viņam pretim un četru soļu atstatumā veikli jāsaliec labā roka tādā leņķī, ka elkonis lai būtu ar plecu vienā augstumā, bet pirkstu gali viegli skartu podziņu pie cepures naga.

— Tie, kas veiklāki sveicinās, sestdien uz pilsētu.

Un sākās sacensība.

— Putniņ, paskatieties, kā jūs man ejat!

Seržants Desa nostājas kā miets, ievelk galvu plecu starpā un, bailīgi visapkārt šķielēdams, sāk soļot pretim leitnantam.

— Skatās, skatās visi šurp!

Leitnantu ieraudzījis, viņš jau pa lielu gabalu piemiedz labo roku pie bikšu vīles, kustina tikai kreiso. Arī galva jau sāk griezties uz leitnanta pusi. Pēkšņi, acis izbolījis, galvu krūtīs iecirtis, no visa spara piegrūž pirkstus cepurei. Sķatās leitnantā tā, ka gribētu viņu aprit.

Rota smej kā kutināta. Viņa vienmēr smej, kad kādu izjoko.

— Nu, vai tā nebij?

— Taisni tā — bij, seržanta kungs, — kaunīgi atzīstas Putniņš.

— Bet kā jums vajag iet? Jums vajag iet tā, kā kad jūs mierīgi pastaigātos.

Un seržants demonstrē. — Jūs neredzat nevienu. Jūs ejat brīvi. Te uzreiz, — seržants tuvojās leitnantam, — gadās virsnieks. Jūs viņu pasveicināt, lūk, šitā.

Kad sveicināšana, garām ejot, cik necik ielauzīta, sāk trenēt, kā pieiet virsniekam ar ziņojumu.

— Jūs pieejat, četru soļu atstatumā pieliekat roku pie cepures, kapjat vel divi soļi, apstājaties. Jūs stāvat mierā, roka pie cepures, un jūs ziņojat — kā? Nu? Cīruli!

— Seržanta kungs, es stāvu mierā, roka pie cepures, un es ziņoju: — Leitnanta kungs, jaunkareivis Cīrulis, uz jusu pavēli ierados.

— Vo, pareizi. Un pēc tam?

— Pēc tam es nolaižu roku gar sāniem.

— Un, kad jūs esat noziņojuši un jums saka: «Varat iet,» — ko tad jūs darāt?

— Tad es atkal pielieku roku pie cepures, strauji apgriežos, sperot pirmo soli, nolaižu roku un aizeju.

— Pareizi. Nu, kas man to izpildīs? — Bet izpildīšana tik viegli negāja.

— Pārtraukt! — pēkšņi atskanēja pērkoņdimdošs dežuranta kliedziens.

— Mierā! — sauca leitnants Dievabērns.

Rotā bij ienācis pats pulka komandieris. Leitnants Dievabērns gāja ar ziņojumu. Roku piecirta pie cepures jau pa desmit soļiem.

— Pulkveža kungs, rotā uz mācībām viens virsnieks, četri instruktori, seši kareivji un 35 jaunkareivji. Pašlaik apmāca militāro sveicināšanu. Sevišķu notikumu nav.

Puika komandieris klausījās pavirši, arī pie cepures pirkstus piemeta kaut kā negribot. Cepures nagu neskāris, noteica: — Brīvi! Turpināt!

— Brīvi! Turpināt! — izkliedza leitnants.

— Brivi! Turpināt! — atkārtoja grupu komandieri.

Pulkvedis pagājās dažus soļus dziļāk telpā. Galvu atmetis, ošņāja gaisu.

— Kas tas jums?

— Tas, pulkveža kungs, salauzts aeroplāna modelis.

— Kāpēc nesūta uz darbnīcu?

Leitnants nezināja, ko atbildēt.

— Kas tas par maisu?

— Tur glabājas ložmetēju papilddaļas.

— Tik netīrā maisā! Vai tad tīrāka maisa nav?

Kad pulkvedis izgāja, maiss un modelis acumirklī nozuda.

Nākošā stundā leitnants Dievabērns vēl bija uztraukts. Skaidroja par lodes caursišanas spējām. Viņš paņēma kādu shēmu un lasīja:

— 5 collas bieza ķieģeļu kārta caururbj šautenes lodi.

3 collas bieza šķembu kaste necaururbj šautenes lodi. 6 pēdas bieza sausu velēnu siena necaururbj automātisko ieroču uguni. 3 metri bieza irdena sniega kārta necaururbj šautenes lodi...

Jaunie sāka sačukstēties.

— Kas? Ko jūs teicāt? — leitnants ausījās.

Neviens neko neatbildēja.

— Vai kādam ir jautājums?

Piecēlās Zivtiņš.

— Leitnanta kungs, es nesaprotu, kā jūs sakāt: «... ķieģeļu kārta caururbj šautenes lodi,» — vai atkal: «... velēnu siena necaururbj ieroču uguni.» Tur kaut kas nav kārtībā.

— Ko? Jūs nesaprotat? Kas tur ko nesaprast? Ko tad īsti jūs nesaprotat?

— Man liekas, ka nevis šķembu kaste necaururbj šautenes lodi, bet šautenes lode necaururbj šķembu kasti.

Bet leitnants neaptvēra, kas īsti par lietu.

Lasīja atkal tabulā nepareizi.

Beidzot atrada izeju:

— Vai vēl kāds nesaprot?

Neviens necēlās.

— Vai vēl kāds domā tā kā Zivtiņš?

Pēc brīža viens atsaucās. Tas bija Fiksais.

Beidzot piecēlās arī Putniņš.

— Leitnanta kungs, man ar liekas, ka jūs neteicāt gramatiski pareizi.

— Nemuldi! Un ja es arī nebūtu izteicis. Viss var gadīties. Mēs taču te nemācāmies gramatiku, vai nav tā?

— Kā tad, pēc jūsu domām, būtu jāsaka? Nu, Zivtiņ!

—Leitnanta kungs, loģiski vajadzētu teikt: trīs collas

bieza šķembu kaste nelaiž cauri šautenes lodi.

Šo gadījumu leitnants uzņēma kā apvainojumu. Arī instruktori sačukstējās. Dažiem patika. Viņi ne visai ieredzēja jauno leitnantu. Bet tamdēļ jau nevarēja ļaut jaunkareivjiem izgāzties mutē. Bij jāatrod savaldīšanas veidi. Un notika citi incidenti.

Bij apsolīts laist atvaļinājumā tikai tos, kas bez sveicināšanas vēl labi zinās arī reglamentus. Tāpēc reglamentu skaitīja kā ebreji vakara lūgšanas, kur pagadījās. Pat sē-dot «operā» uz brilli, viens otram noprasīja: kas ir kara disciplīna? Un katrs centās nobērt atbildi, cik ātri spēdams:

— Kara disciplīna ir armijā pastāvošās, uz likumiem, reglamentiem, priekšnieku rīkojumiem un pavēlēm dibinātās kārtības stingra ievērošana un neatlaidīga izpildīšana. Viņa ir tas spēks, kas dod armijai iespēju vienotā darbā sekmīgi izpildīt savu vadoņu gribu Latvijas republikas aizsardzības labā.

Vakarā, reglamentus skaitīdams, Putniņš pamana, ka kareivis Miza velk no gultas apakšas ārā viņa ķebliti. Vilkdams vēl saka:

— Kas, velns, to manu ķeblīti nospēris?

— Bet tu jau nupat gribi nospert manu, — Putniņš nenociešas. Šo viņa saucienu padzird kaprālis Nāzers.

— Putniņ!

— Es, — atsaucas Putniņš, bet nepieceļas.

— Jūs, suņa s . . .s ar mazām actiņām, — pārskaities kliedz Nāzers, — vai jūs nezināt, kā vajag atbildēt!

— Tieši tā, kaprāļa kungs, zinu, — Putniņš sabijies uzšaujas stāvus.

— Lielu kungu iedomājies spēlēt, neauglīgais gono-koks. Kas viņš jums par «tu». Vai jūs nezināt, kādus pienākumus izpilda kareivis Miza?

— Tieši tā, grupas komandiera palīga pienākumus, kaprāļa kungs!

— Nu, tad lai turpmāk tāda izrunāšanās nenotiktu. Tā jūs varat uzstāties tikai meitu mājā, ne te. Sapratāt?

— Sapratu, kaprāļa kungs, tā var uzstāties tikai meitu mājā.

Šī starpgadījuma uzmudināts, kareivis Miza kļūst pavisam nekaunīgs, sāk uzbāzties. Ieraudzījis, ka Zivtiņš lasa, pieiet.

— Ko jūs lasāt? — un ķer jau pēc grāmatas.

Zivtiņš grāmatu neizlaiž, atsaka:

— Upīša noveles «Kailā dzīvība».

•— Aha. Laikam atkal par izvirtību?

•— Par izvirtību gan, tikai ne to, ko jūs domājat.

— Vajag labāki mācīties, nevis lasīt pornogrāfiskas grāmatas. Kad prasīs reglamentus, tad nezinās.

— Kāpēc nezinās!

Zivtiņš nervozē. Bet Miza neatlaižas.

— Nu, tad pasakāt — kas ir kara disciplīna?

Zivtiņš neiztur, dusmas valdīdams, atcērt:

— Vispirms, tagad ir atpūtas laiks. Otrkārt, jūs man neesat nekāds eksaminētājs. Pievaldāt savas manieres un atšuj aties!

Miza lamādamies aiziet — Zivtiņš nav viņa grupā.

Vakarā jundu noturēt ierodas virsnieka vietnieks Podiņš. Viņam stāstīts par incidentiem, un tas spēlē samierinātāja lomu. Iesāk aplinkus, ar humoru:

— Kam te bij tas nošķeltais pakausis?

Neviens neatzīstas. Podiņš iet aizmugurē.

— Aha! Beregovam. Tā nevar. Pie mums tas nav modē.

Pēc tam Podiņš aplūko gultas.

— Nu jāā, — viņš velk, — un es skatos, jūs manas pamācības nemaz neņemat vērā. Galvu zem krāna nevajag bāzt. Sapratāt? Redzat, kādi nu izskatās jaunie spilveni. Matus vajag noslaucīt ar slapju dvieli, tad arī gudrība labāki turēsies galvā.

Un par to dzeršanu. Nu ko es teicu? Es teicu: nedzerat no krāna. Vai jūs redzējāt, kāds Sušķim šorīt bij ģīmis — pilns spogulis!

Un kā ir ar pilcenēm? Spēlmani, jums nav vairs jaunsaimnieki?

— Virsnieka vietnieka kungs,' nebūt nav, — piesarcis atbild Spēlmanis.

Podiņš paietas pret ierindas vidu. Brīdi svinīgi klusē, tad iesāk:

— Jā, es jums gribēju likt pie sirds, ka jūs sākat par daudz izlaisties. Nav, nav īstā ložmetējnieku gara. Trūkst disciplīnas izjūtas. Es te vienam prasu avīzi, bet viņš man atsaka: pats neesmu izlasījis. Vai tā var runāt ar priekšnieku? Kā jūs domājat, Miezān?

— Nabūt navar, virsnēka vetnēka kungs.

— Tad par bļaustīšanos trepēs. Jūs skrējāt un kliedzat kā kādi zeņķi. Es skatos — tā mēs turpmāk vairs nevarēsim sadzīvot. Būs jāsaņem stingrāki. Pret cilvēcīgām audzināšanas metodēmjums nav respekta. Es gribēju teikt, sevišķi man vajadzēs ar jums sākt bargāki. Es esmu par mīkstu. Bet pats galvenais — jūs neklausāt vecākos. Tāda lieta lai man nenotiktu. Armijā tas nedrīkst būt. Sapratāt?

Podiņš ir tikai grupas komandieris, bet runā tā, it kā no viņa atkarātos veselas divīzijas liktenis.

Neviens neko neatbild.

— Vai kādam būtu ko jautāt?

Jautājumu atkal pieteic Zivtiņš.

— Virsnieka vietnieka kungs, kāpēc virsnieki, sevišķi instruktori, tik šausmīgi lamājas? No kareivjiem prasa stingru militārās pieklājības ievērošanu, sevišķi sveicināšanu uz ielas, bet apmācīdami bieži lieto vispiedauzīgākos izteicienus. Kā tas būtu izskaidrojams? Vai militāra pieklājība nav līdzīga vispārējai pieklājībai?

Ierinda sakustas. Virsnieka vietnieks Podiņš ilgi domā. Tad paskaidro.

— Es gan tādus nepieklājīgus virsniekus un instruktorus nepazīstu. Nav gadījies dzirdēt. Bet es pielaižu, ka mūsu armijā vēl kaut kas palicis no vecās krievu armijas. Tas ir vecais raugs. Uz to nevajag griezt vērību. Var jau gadīties apmācītājam arī vājības. Es tomēr esmu pārliecināts, ka rupjības no mūsu armijas drīz vien izskaudīs. Vai jūs man nepateiktu kādu gadījumu? — viņš griežas pie Zivtiņa.

Zivtiņš tikai smaidīja.

— Virsnieka vietnieka kungs, tie mani vispārējie novērojumi.

— Var jau būt, — kā pie sevis novilka Podiņš.

— Mierā! — nokliedza, jo pašlaik sāka taurēt vakara jundu.

Pēc jundas, kaut gan laiks bij miglains un auksts, uzdeva kareivim Mizām vest rotu pastaigāties.

— Kāju, kāju! — kliedza Miza.

— Putniņ, vai jūs ar degunu zirgu kliņģerus skaitāt? Zivtiņ, nostiepjat purngalu! Stingrāk kāju! Uz citu rēķina gribat soļot. Skriešus — marš! — Miza centās piesieties.

Putniņš bija aizmirsis pievilkt rokas, mētāja kā ejot. Smilšu laukumā Miza to pamanīja.

— Putniņam — gulties! — viņš kliedza.

Putniņš stenēdams laidās uz vēdera mitrajā smiltī.

— Rota — stāt! — nokomandēja Miza. Nostājās līdzās Putniņam un atspēlējās:

— Putniņam — celties! — Gulties! Celties! Gulties! Celties! Gulties! ... Celties! Rotai — skriešus — marš!

Vēl iztrenkāja apkārt smilšu laukumam, tad veda mājās. Bet, pa trepēm augšā ejot, kāds iekliedzās.

— Rota — stāt! — sauca Miza.

— Kas kliedza?

Neviens neatzinās.

— Apkārt griezties!

Apgriezās.

— Soļos — marš!

Rota nosoļoja atkal lejā, pagalmā.

— Kas kliedza?

Klusums.

— Soļos — marš!

Miza ievada rotu vingrošanas laukumā. Padod komandu «skriešus!». Pēc 15 minūtēm apstādina.

— Kas kliedza?

Klusums.

— Rota — ceļos! Gulties! Celties! Gulties! Celties!...

— Kas kliedza?

Bet atbildes nav.

— Bābas jūs esat, ne karavīri! Atpakaļ telpās — skriešus — marš!

Apstākļi saspīlējas vēl vairāk.

Nākošā dienā šaušanas apmācība smilšu laukā. Virsnieka vietnieks Podiņš skaidro par trāpāmo laukumu.

— Trāpāmais laukums ir tas laukums, kurā lode nepaceļas augstāk par punktu, uz kuru novadām savu ieroci. Sapratāt?

Droši vien to aptver retais. Bet neviens neatzīstas. Podiņš jautā tālāk.

— Bet sakāt — ja mērķis būs, piemēram, uz jumta, vai trāpāmais laukums samazināsies vai ne? Nu, jūs, Zivtiņ.

— Virsnieka vietnieka kungs, pēc jūsu iepriekšējās definīcijas spriežot, nesamazināsies.

— Kā tā? Viņam vajag samazināties. Jūs taču šausat uz jumta. Padomājat.

— Jā, jā. Bet mērķis taču arī būs uz jumta! Un lode par mērķi pacelsies tikpat daudz augstāk, cik šaujot mērķī, kas atrodas tādā pašā tālumā uz līdzena lauka.

Podiņš piesarkst. Tikai nosaka: — Padomājat, padomājat.

Kad leitnants pārtrauc mācības un atļauj uzpīpot, Podiņš pasauc Zivtiņu sānis.

— Zivtiņ, es jums gribētu kaut ko teikt. -Man tā vien liekas, ka jūs vienmēr tīšām cenšaties rotas priekšā samulsināt apmācītājus. Jums vienmēr visādi jautājumi un izskaidrojumi. Ziniet, tas neatstāj labu iespaidu.

— Virsnieka vietnieka kungs, es taču jautāju tikai tad, kad mani uz to pamudina paši apmācītāji. Vienmēr paši prasa: vai nav kāds jautājums?

— Vienalga. Lai viņi prasa. Labāki neko nejautāt. Es jums dodu krietnu padomu. Leitnants jau arī dusmīgs par jūsu jautājumiem.

— Saprotu, virsnieka vietnieka kungs, turpmāk vairs neko nejautāšu.

— Un ticat man, tā būs vispareizāki. Varat iet.

Pēc šīs sarunas izņēma durkļu cīņu.

— Kamdēļ vajadzīgs apmācīt durkļu cīņā? Varētu likties, ka ložmetējnieks līdz tādam cīņas veidam nenonāks. Varbūt vispārīgi nākotnes karos durkļu cīņas nebūs. Bet durkļu cīņa ārkārtīgi derīga kareivju izturības norādīšanai. Bez tam nav nemaz teikts, ka šādu cīņu nepielietos. Nedursat ienaidniekam — viņš nodurs jūs. Vai brašajiem latviešu zēniem muskuļu trūkst?

Pēc šī ievada leitnants Dievabērns nostādīja rotu sev visapkārt lokā. Pats grozījās vidū un komandēja:

— Kaujai ņemt!

— Cīņai stāties!

— Durt!

— Soli uz priekšu — durt!

— Soli atpakaļ — durt!

— Pa labi atsist — durt!

— Pa labi atsist — durt!

— Pa kreisi atsist — durt!

— Uz augšu atsist — durt!

— Divi soļi atpakaļ — durt!

— Dūrienā palikt — durt!

Un viņš pastaigājās, aizpīpoja papirosu. Sāka sarunāties ar instruktoriem. Likās, ka būtu piemirsis rotu stāvam tikpat kā uz vienas kājas, ar uz priekšu izgrūstām šautenēm.

Tikai tad «pamanīja», kad Neiburgs jau grīļodamies balstīja durkļa galu smiltīs.

— Beigt! Iziet!

— Cūcība! — elsa Putniņš. Šīs piecpadsmit nepārtrauktās duršanas minūtes to bij saslapinājušas līdz matu galiem.

— Ja vēl kādu minūti būtu turpinājies, es sviestu šauteni smiltīs, dieva vārds, — lielījās Ērģelnieks.

Situāciju pareizi saprata Fiksais. Viltīgi smīnēdams, teica Zivtiņām:

— Stādi nu vēl viņam jautājumu, viņš tev iestāda rutku. Zivtiņš pasmaidīja. Atcerējies virsnieka vietnieka Mūļa

iemīļotos vārdus, noteica:

— Pēc suņa, dārgais.

7. Uzslava un vel kaut kas

«Laiks — tas ir universāllīdzeklis pret visām kaitēm. Katra liesma pamazām nobāl, kļūst remdena, nekaitīga, patīkama. Pati saule neatvairāmi pārvēršas par planētu, uz kuras varēs taisīt šosejas, veikalus, prostitūcijas mājas, cietumus. Tāds ir likums. Lai planēta atkal iekvēlotu jaunībā, viņa jāaizdedzina, jānogrūž no vienmuļā evolūcijas ceļa . . . Bet vai tā ir patiesība? Visas patiesības taču kļūdīgas! Taisni tas jau ir dialektiskais process, ka šodienas patiesības rīt kļūst par meliem.»

— Ar laiku maitājas vislabākie tauki, — tik vienkārši to pašu pateicis Viktors Igo.

Trešajā nedēļā jaunkareivji jau sāka pierast kazarmu apstākļiem. Jūtu un instinktu asmeņi notrulinājās; bez domām, bez atziņām — kā rasa no ūdens putnu spalvām — no jauno apziņām nobira apmācītāju izmeklētie kliedzieni un izsaukšanās. Dienu no dienas viss kļuva parastāks, vienaldzīgāks. To uzņēma kā dabīgu nepieciešamību, norija kā bekona gabalu brokastīs. Šāda stāvokļa nodibināšanos lielā mērā veicināja atvaļinājumi.

Sākumā palaida tikai vienu.

Un brīnums — tas bija taisni Putniņš, tas pats Putniņš, kurš netika pāri zirgam, kuru seržants Desa āzēja pat par nepareizu sveicināšanu. Puikas noprata situāciju. Samirkšķinājās. Putniņš pats paskaidroja — bijis jāiet pagarināt vekselis.

Pēc tam sāka laist arī citus. Trešā ceturtā nedēļā vairs nebija neviena, kas kaut uz dažām stundām, līdz jundai, nebūtu bijis apskatīt pilsētu.

Jau sāka gatavoties uz 18. novembra parādi. Katru rītu rotām bija jā vingrinās skaistsoļošanā — mūzikas taktī garām bataljonu komandieriem, pulka štāba virsniekiem vai pašam pulka komandierim. Viss, ko te prasīja, bija atmest galvu atpakaļ, izgāzt krūtis, celt augstu kājas, krietni piesist, ar kreiso roku turēt vienādā slīpumā šautenes, ar labo taisīt vienādus, enerģiskus atvēzienus.

«Augstāk zodu! Nostiept purnus! Pievilkt šauteni! Un galvenais — stingrāk kāju!» — tās bija visu parādes mēģinājumu komandas.

Jau otrā gājienā ložmetējnieki dabūja uzslavu.

«Ložmetēju rota braši soļo! Citām rotām ņemt par priekšzīmi!» — tā esot teicis pulka komandieris.

Kad atgriezās kazarmās, rotu nostādīja un rotas komandieris sacīja mazu uzrunu.

— Parāde, kā tas nosacīts reglamentos, ir armijas spēku demonstrācija un vienības apliecinājums. Nav neviena svarīga notikuma, pirms kura nenotiktu armijas parāde. Mūsu rota soļošanā izcēlās starp pārējām un izpelnījās pulka komandiera atzinību. Ložmetējniekiem par brašo soļošanu — pateicos!

— Priecāj'mies! — nodrebēja logu rūtis.

— Iziet!

Šis notikums izrādījās ļoti svarīgs. Ne tikai vecie kareivji, bet arī instruktori un virsnieki kaut kā aprāvās. Rota, jaunie, bija dabūjuši uzslavu. Paša pulka komandiera atzinību! Tas nebija pa jokam. Instruktoru attiecības pret jaunajiem mainījās. Viņiem kā apmācītājiem pavērās izredzes uz atvaļinājumiem, paaugstinājumiem ...

— Malači puikas mums šogad. Nu tikai turpināt tādā pašā garā, tad būs visiem labi, — teica virsseržants Zvaigzne.

— Tagad tikai labi sagatavojaties uz jaunkareivju pārbaudījumiem. Kurš dabūs pieci — 7 dienas atvaļinājumā, kurš četri — 5 dienas atvaļinājumā, — tā kādu vakaru, būdams labā dūšā, apsolīja rotas komandieris.

Rotas dzīvē tas bija lūzums. Sāka laist ilgāki uz pilsētu. Pat lamu vārdus izteica tā kā smaidot. Iekaļot reglamentu vai trenkājot pa laukuma smiltīm, instruktori centās jokot.

Uzslavas un apmācības taktikas kaut arī mazā maiņa panāca rotas vienības apziņas pieaugumu. Arvien biežāki «uzrāva dziesmu», vakaros grupas trieca, izsmēja citu rotu neveiksmes; zobojās gan arī savstarpēji, bet diezgan sau-^ dzīgi.

Joprojām sveši, rotas vienībā neiederīgi, palika tikai bijušais matrozis Zandersons, laukstrādnieks Ziediņš, aktieris Zivtiņš, žurnālists Putniņš, ebrejs Neiburgs un vecticībnieks Petrovs.

Ne tagad, ne ari vēlāk viņi neiekļāvās rotas dzīves vienmuļībā. Katrs ar savām īpatnām prasībām, savstarpēji sveši, savu dīvainību dēļ viņi nostājās katrs savā atsevišķā pozīcijā un izcīnīja daudzas neatkarības cīņas...

Sāka iepazīstināt ar ložmetēju. Nosēdināja pa grupām. Seržants Desa skaidroja:

— Pie ložmetēja darbojas apkalpe. Apkalpe sastāv no 7 cilvēkiem, zirga un apkalpes priekšnieka.

— Ja apkalpes priekšnieks arī zirgs, tad varētu teikt — apkalpe sastāv no 7 cilvēkiem un 2 zirgiem, — paklusām piezīmēja Ērģelnieks. Kalējs sāka smieties.

— Ko jūs smejat? — noprasīja Desa.

Kalējs pieceļas, nesaka neko.

— Nu, vai runāt neprotat?

— Seržanta kungs, viņam tāds smieklīgs ģīmis, — iedrošinājās Ērģelnieks.

Seržants skatās Kalējā.

— Rau, rau, smaida kā d .... rožu krūmā. Sēžaties ...

Un viņš turpina.

— Šis te ir angļu Vikersa ložmetējs. Sastāv no 22 daļām. Galvenās daļas divas: ķermenis un balsts.

Ķermenis sver apmēram 14 kilogrami bez ūdens. Pirms šaušanas ķermenī ielej 4 litri ūdens. Balsts sver apmēram 23 kilogrami.

Ložmetēju nes divi cilvēki: viens balstu, otrs ķermeni.

— Seržanta kungs, jaunkareivis Putniņš, atjaušat jautāt?

— Nu, nu?

— Ja ložmetēju nes 2 cilvēki, kamdēļ tad apkalpei vajadzīgs zirgs?

— Ar zirgu ved ko? Kas zin? Kalēj!

— Seržanta kungs, ar zirgu ved munīciju.

— Nekā nebija. Ar zirgu ved ložmetēju tikai tad, kad jāpāriet garāki gabali aizmugurē. Uguns līnijā taču ar zirgu nevar rādīties. Skaidra tā bilde?

— Taisni tā.

— gāžaties. Un kas tas te par caurumu? Nu, Stravinski. Kas te nāk ārā?

— Seržant kunks, jaunkareivis Stravinskij, po latišski ņe poņimaju.

— Atkal ņe poņimaju? Ko es ar jums iesākšu?

— Gaiss, gaiss, — čukst no visām pusēm.

— Vihoģit vozduh, — Stravinskim aiz muguras pasaka Ērģelnieks.

— Seržant kunks, vihoģit vozduh.

— Vozduh, kotorij ņe pahņet? Nu bija riktlgi! Kas jums to teica, ka tur nāk ārā gaiss? Dzīvu vērsi sāks man pūst vēderā.

Stravinskis samulsis nesaka neko.

— Lūde tur nāk ārā — puļja, poņimaješ, a?

Tanī brīdī pienāk Cveišpenners. Atgriezies no kara slimnīcas. Viņš nostāj pie seržanta.

— Seržanta kungs, jaunkareivis Cveišpenners. At]ausat piedalīties mācībās?

— Jā, dalāties. Nu, kā gāja pa slimnīcu?

— Forši, seržanta kungs.

— Kas tad kaitēja?

— Rokā audzējs, seržanta kungs.

— Izārstēja?

— Nē.

— Ko tad nācāt atpakaļ?

— Tur vairs nebija gaisa.

— Kā tā?

— Ielika venēriskā nodaļā.

— Kā, vai tad jūs ...

— Nē, seržanta kungs, kas nav, tas nav, bet nebija telpu. Venēriskā nodaļā salaidām uz acīti.

— Un visu pagrūdāt?

— Taisni tā, seržanta kungs, visu pagrūdu un tad apnika.

— Nu redzi nu, — pusdienā Ērģelnieks apceļ Cveišpen-neru, — mājas neredzēsi kā savas ausis.

— Neredzēšu? — Cveišpenners tikai mirkšķina acīm, — neņem par knapu. Pēc trīs dienām brauksim atkal uz kara slimnīcu. Tur tad sāksies ieraušana — piesūtītas praktizēties 26 aizsardzes. Nu, kas ir, Kalēj, dosi vienu smēķi?

Kalējs iedod. Pienāk latgalietis Miezāns.

— Še tev ar, Miezān.

— As napīpūju, — tas piesarkst.

— Kas tad tu par kareivi? Pie meitām arī laikam neej?

— Viņam jau izrakstīta recepte D. T. M.

Tas bija efekts. Daudzi gan lāgā nesaprata, bet visi

smēja.

Miezāns, galīgi sajucis, gribēja aiziet.

— Pagaidi, Miezān, — izmēģināja savu roku Kalējs, — vai tu esi redzējis, kā izlaiž dūmus pa acīm?

— Lielies, — Miezāns apstājās.

— Nu paskaties. Dod roku. Skaties cieši man acīs.

Kalējs ievilka dziļu dūmu, izņēma papirosu no mutes,

vaikstīja dūmus mutē. Miezāns noņēmies gaidīja, kā dūmi nāks pa acīm ārā. Bet pa to laiku Kalēja papirosa degošais gals jau piespiedās Miezāna rokai. Tas tikai iebļāvās un sūkstīdamies, roku vēdinādams, aizbēga.

Rota zobojās visu pēcpusdienu.

Tās pašas dienas vakarā virsseržants iesauca rotas kancelejā Zivtiņu.

— Vot, Zivtiņ, mums te ir tāda lieta. Seržantam Desām svētdien kāzas. Mēs, instruktori, gribam viņam pasniegt kādu adresi. Vajadzētu kaut ko piemērotu uzrakstīt. Vai jūs kā aktieris, kam bijusi darīšana ar visādiem izteicieniem, nevarētu ko tādu piemērotu sadomāt? Vienas divi rindiņas. Kaut ko militāru, koleģiālu un sirsnīgu. Ko?

— Virsnieka vietnieka kungs, es padomāšu.

— Vot, labi. Padomājat. Sēžat tepat un padomājat. Es jūs netraucēšu.

Un viņš izgāja, pieslēgdams aiz sevis durvis.

Tādā ķezā Zivtiņš nekad nebija bijis. Izgudrojās šo un to. Nāca prātā citāti no Raiņa, Blaumaņa lugām. Iedomājās pat Hamleta izsaucienu — būt vai nebūt! ... Bet tie instruktora kāzu adresei nederēja. Pēc divi stundām atcerējās lasījis avīzē kādu drēbnieka reklāmu. To pārkombi-nējis, uzrakstīja:

Mīļais Desa, sveiks, urāl Nu Tev sieva mugurā.

— Nu, lieliski! — slavēja rotas virsseržants. Sasauca kopā instruktorus.

— Man ar patīk. Tam Zivtiņām ir gan ķēriens, — piekrita Podiņš.

Tikai Mūlis grozīja galvu:

— Vajadzēja iepīt kaut ko no latvju dainām.

8. Devītais vilnis

Notikumi rotā sekoja sīkiem lēcieniem. Dzīve bij kā mierīga viļņošana, kur tikai pēc ilgāka perioda atrāvās kāds svaigāks, augstāks vilnis. Prāvāku, tā teikt, devīto viļņu bija pavisam maz. Kā tādu devīto vilni virsnieki un daļa instruktoru gaidīja 18. novembra parādi. Tur garā so-ļojumā no kazarmām līdz parādes laukumam pilsētas centrā nācās parādīt apmācītāju spējas plašākām aprindām. Virsnieki un instruktori varēja cerēt uz uzslavu, pat uz paaugstinājumu, jo kazarmu armijas augstākie sasniegumi varēja būt tikai parādes soļošanā.

18. novembra lītā pausmi pūta nevis 6.00, bet 7.00. Brokastīs galdā parādījās arī sviesta pika. Tas bija ko vērts.

Tūliņ pēc brokastīm kaprālis Nāzers nokliedza:

— Sagatavoties parādei! Un lai man būtu visiem spožas pogas! Apskatās, vai zīmotnes un trafaretes kārtībā. Vai cimdi ir? Zābakiem jāspīd kā runča olām!

Desmitos ienāca rotas virsseržants.

— Nu, kā saka, ložmetējnieki, pierādiet, ka esat uzsla

vas cienīgi. Soli. Galvas pagriezienus. Brašu «Godam sveikt!». Kārtīgi — cepuri.........[1] aukstasinību.

Pusvienpadsmitos rota nostājās kazarmu pagalmā. Iznāca pulka komandieris.

— Apsveicu jūs ar valsts proklamēšanas svētkiem!

— Pa-teic-mies! — atkliedza pulks.

Komandieris teica uzrunu:

— Karavīri! Es jau nesaku, ka jūs slikti soļojat. Bet šodien cenšaties sevi parādīt vēl brašākus, vingrākus, jautrākus. Varbūt galvas pagriezieni nav tik droši. Varbūt viens otrs vēl pārāk uztraucas. Aukstasinību! Vīrišķību! Spēku un drosmi! Es jau nesaku, ka jums tās trūkst. Nu, bet — eh! — lai vecie latviešu puikas, atvaļinātie, ordeņu kavalieri, kas uz jums noskatīsies, nevarētu teikt: «Aha, pagaidi! Bet kas mūs mācīja soļot toreiz pret lieliniekiem un Bermontu?» Un valdība par viņu brašumu bij sajūsmināta. Tā. Es tikai to jums gribēju lūgt un aizrādīt. Aukstasinību! Un tad viss būs labi.

— Bet runā tik skaisti kā dzimtsarakstu nodaļas priekšnieks, — Cveišpenneram pieliecies, iečukstēja Ērģelnieks.

— Abet peld kā cirvis pa ūdeni, — tas atteica.

— Pa bataljoniem, grupu kolonnās no labās, līdzināšanās uz labo, pulks — so-ļ-os — marš! — komandēja pulka komandieris.

Tanī brīdī nodārdēja bungu rībiens un, orķestrim spiežot «Div dūjiņas gaisā skrēja», parādei ieģērbtais pulks sāka kustēties.

Diena bij saulaina, bet salta. Soļošana diezgan viegla.

Priekšpilsētas ļaudis šim skaļajam gājienam daudz vērības neveltīja. Paretam logos galvas pabāza miesnieki vai bodes madāmas. Bet centrā ļaužu bij pilni trotuāri. Paresnas mamzeles, visādi ierēdņi un dažādu kalibru jaunkundzītes tur mina cits citam uz varžacīm.

Pie parādes vietas drūzmēšanās bij tik neganta, ka to nespēja regulēt pat policija ar visapkārt laukumam apvilktas tauvas palīdzību.

Laukumā pulki rindojas cits pie cita. Salst. Kareivji mīņājas, berzē ausis. Paslepus mētā šauteni no vienas rokas otrā.

Tribīnē jau redzami viesi — vairāk no militārām aprindām. Centra loža rezervēta valdības pārstāvjiem.

Aiz pulkiem kokos uzkārti radioskaļruņi. Nepārtraukti, bet neskaidri purpina. Latgalis Miezāns klausās.

— Ieklausies, ieklausies, — mudina Kalējs, — būs visu mūžu ko Latgales bērniem stāstīt, kā Rīgā koki runā.

Pulksten 12.00 ierodas parādes vadītājs — garnizona vecākais ģenerālis. Viņš apstaigā pulkus un apsveicinājās. Tā ir maza repetīcija durkļu pacelšanā; galvenā uzmanība pievēršama valsts prezidentam, kad «godam sveiks» visi pulki. Un kauns armijai, ja tad durkļus nepacels visi ka viens vīrs.

Pulkstenis 12.30. Ierodas valsts prezidents, kokos ieķērcās radio.

— Armijai — godam sveikt! — sauc komandējošais ģenerālis.

Durkļi izslienas. Pirmais uzdevums veikts laimīgi. Tad prezidents runāja. Bet kareivji sadzirdēja tikai dažus nesakarīgus vārdus: «... dēli... pienākums ... labklājība ... brīvības piemineklis ...»

Pēc tam lika uzsaukt valsts prezidentam un valdībai «lai dzīvo!». Un armija kliedza: «Lai dzīvo! Lai dzīvo! Lai dzīvo!»

Kamēr orķestris spēlēja tušu un piedevām «Nevis slinkojot un pūstot», pulka aizmugurē pievāca kritušos. Savādi — arī svētkos mēdz būt kritušie ...

— Novembri jau vairs ģībst tikai mazasinīgie. Tādu nav daudz. Bet pagaidiet 1. maijā, tad laidīsies no kājām taisni tie tuklākie, — vēlāk paskaidroja seržants Desa.

— Pa bataljoniem, atstarpes 10 soļi, grupu kolonnās, līdzināšanās uz labo — armija — soļos — marš! — cik spēdama skaļrunī sauc armijas komandiera balss. Orķestri atkal spēlē.

Un sākas pēdējā cīņa par efektu — soļošana garām augsto viesu tribīnei.

Šo katram pulkam nācās izturēt tikai dažas minūtes. Redzēja gan uztrauktus, gan sasalušus ģīmjus. Tur pat dažs instruktors pēkšņi izmetās pārāk strauji uz priekšu, cits nepagrieza galvu uz pareizo pusi, cits atkal tik cieši ar acīm «ēda» augstos viesus, ka nemaz nemanīja savas grupas aiziešanu; tad, biedru dunkas sānos saņēmis, izmisis metās iedzīt nokavēto. Bet tādu notikumu nebij daudz. Caurmērā soļoja bez sevišķa saviļņojuma.

Tomēr pēc parādes vēl ilgi zobojās par pirmās rotas trešo grupu — tās vīri uztraukumā esot cēluši kuru kāju, to roku.

— Nu, ja tik vien mums labuma no parādes kā tie palagi uz galdiem un dubultporcija cūkas miesas pusdienās, tad nebija vērts ākstīties, — neapmierināts rūc Zandersons.

— Bet ābolu zupa? — saka Fiksais.

— Un divi tārpi uzkodām, — tā Ērģelnieks.

Visi spļaudās.

Tikai mūžīgi izsalkušais Spēlmanis vico šņākdams kotleti pēc kotletes. Viņš izkaulējis arī atvaļinājumā jau aizgājušā Zivtiņa porciju.

Bet šķīvja otrā malā ieķeras Stravinskis.

— Stoi, tolstoi, dai tdnkņmu popraviķsja, — viņi sāk raustīties.

— Klausies, dabūsi fikso slimību, — ņirdza Ērģelnieks. — Jau tagad ģīmis kā cūku būdas durvis; biksēs netiksi iekšā, būs plikam jāstaigā.

Spēlmanis saskaišas. Pacēlis galvu, viņš domā. Izdomājis atcērt:

— Jūs, cālīši, manis pēc varat iet katoļu baznīcā degunus slaucīt.

Un viņš izēda visu, kas citiem bij palicis pāri.

Pēc pusdienām jau cirkulēja baumas, ka ložmetēju rota soļojusi vislabāk. Rotas komandieris bij priecīgs. Palaida atvaļinājumā, kas vien gribēja.

Un pulkā svētki beidzās ar sīkiem notikumiem — kareivju sodīšanu par atgriešanos no atvaļinājuma iereibušā stāvoklī.

9. Balsis tumsa

Pēc parādes visa uzmanība pievērsās jaunkareivju pārbaudījumiem.

Vakaros rotā burkšķēja pa visiem kaktiem. Gan grupās, gan atsevišķi spieda atkal un atkal atkārtot reglamentus, nosaukt šauteņu, patšauteņu, ložmetēju, rokas granātu un citu ieroču daļas, izskaidrot viņu darbības.

Virsnieka vietnieks Mūlis nodibināja pats savu katedru — pa stundai katru vakaru lasīja lekcijas par dažādām būvēm un ierakšanos. Virsnieka vietnieks Podiņš atkal ieveda eksaminācijas kārtību: kas gribēja tikt no repetīcijām vaļā, varēja iet pie viņa un atbildēt par visu disciplīnas un garnizona reglamenta kursu. Gājēju tomēr nebij daudz. Centīgākie jau bij izlasīti un aizsūtīti' uz instruktoru rotu. Bet inteliģentie atkal tā kā kautrējās.

Neieņēmīgākos uzdeva mācīt Putniņam — kad un kur vien iespējams. Lasīt nepratējiem un krieviem lika visos gadījumos griezties pēc padoma pie Zivtiņa. Pat telpu tīrīšanu vairs nespieda jaunajiem — viņu vietās nozīmēja veckareivjus.

— Ar jums jau apietas kā ar nevārītiem pautiem, — spļaudījās Vojevskis, kad viņu Cveišpennera vietā sūtīja «operu» tīrīt.

— Jā, griezies, kā gribi, kā aste pakaļā, tā pakaļā, — atcirta Cveišpenners.

Aiz lielas cenšanās pagurušie naktīs sāka murgot.

Kādu rītu dežurants lasīja nakts «dienasgrāmatu»:

— Pulksten 24.00 Krajevičs gudrojis: «Hm, jā, es jau domāju ...»

Pulksten 24.15 Stravinskis nelabi kliedzis: «Māma!»

Sušķis atkal saucis: «Rindā, rindā.» Bet 2.00 Miezāns kunkstējis: «Vai, nu muna rūķa pagolam!» Zandersons tūliņ noprasījis: «Kuš, kā tu teici?»

Pēc pusdienas ienāca seržants Sīmanis ar garu mantu sarakstu.

— Kam vēl nav pilnā uzkabe kārtībā? — noprasīja. Neviens nepieteicās. Drošības dēj seržants vēl nolasīja, kas pieder pie pilnās uzkabes: šautene, durklis, bruņu cepure, veļas soma, pārtikas soma, plecu siksnas, 2 patron-somas, katliņš, lāpsta, lāpstas kāts, ūdens pudele un soma ar gāzu masku.

— Nu, Ērģelniek, kad jūs visu to uzģērbjat un uzkarinājāt, kas tad jums ir? — smaidīgs jautāja seržants.

Ērģelnieks lāgā nesaprata, ko no viņa grib.

— Tad man ir mērkaķis mugurā, seržanta kungs, — atteica.

— Tad jums ir īsta kareivja izskats, — un seržants smiedamies izgāja. Sis bija lāga vīrs.

Nākošā rītā tūliņ pēc brokastīm ’ ieradās seržants Desa.

— Sagatavoties šaušanas apmācībām! Darba cepurēs, vidusjostās un vienu patronsomu! — viņš nobļāva.

Kad rota bij saģērbusies, virsseržants nolasīja šaušanas noteikumus un rotu izveda.

Diena skaidra. Salst ap 4°C. Soļošana veicas labi. Kad rota nonāk šaujlaukumā, saule tikko uzlēkusi. Šur tur zemajā līdzenumā kā stikls gluds laistās ledus. Retajos krūmājos vizmo sarma. Saules spožums krīt pāri mērķiem. Kareivjiem jāskatās taisni pret sauli. Acis asaro, mērķi izplūst spilgtajā spožumā.

Pēc brīža jāšus ierodas arī rotu un vadu komandieri. Divjūgā atbrauc pulka komandieris. Šaušana sākas.

Ložmetēju rotai 4 balsti. Leitnants Dievabērns nostāda pirmo maiņu — garos vīrus.

— Noteikumus zināt? Katram 3 šāvieni. Vismaz 2 jātrāpa vairogā. Nu, skatāties man, lai nevienu lodi neaizlaistu pēc piena, — vēl piekodina.

Atskan taures signāls: tā-ra-ra-rāā-rā. Tam puikas piedomājuši tekstu: «Šaušanai stāties!»

— Maiņa, uz uguns līnijas — soļos — marš! — komandē leitnants Dievabērns.

Atkal taurē: ta-ta-tā! Ta-ta-tā! Ta-ta-tā!

Tas nozīmē: «Uguni! Uguni! Uguni!»

— Maiņa — uguni! — nokliedz gar visu šāvēju līniju vadu komandieri.

Mirkli kapa klusums. Saulē mērķus saskatīt grūti. Dažs bīda cepuri uz priekšu, slauka acis. Cits atkal groza šautenes laidi pa atbalstu. Grib ierīkoties ērtāk.

— Trah, — pasprūk pirmais šāviens. Tālu skrien atbalss dzidrajā laukā. Seko īsta šāvienu krusa ... atkal un atkal ... maiņa aiz maiņas ...

Gaidītāji salst. Viņi lēkā no vienas kājas uz otru, grūstās, sit rokas šķērsu pār krūtīm, skrien slidot pa ledu.

— Ehe! — smaidīgs sauc leitnants Dievabērns. — Petrov, vai jūs ar ziniet, kas draud par tīšu valsts mantas bojāšanu?

Petrovs paskatās leitnantā, tad zābaku zolēs, pasmej bārdā ...

Pa to laiku jau izšāvusi pēdējā maiņa. Iet ziņot.

— Kapteiņa kungs, jaunkareivis Ziediņš trāpījis 2 figūrā un vienu vairogā.

— Labi šauj, Ziediņ. Ļoti labi!

— Priecājos, kapteiņa kungs!

Mājup ejot, noskaidrojas, ka ložmetējniekiem ar, visu spožo sauli veicies tīri brangi.

— Nu tik, Putniņ, sākat atkal atprasīt saviem skolniekiem reglamentus, — atgādina seržants Sīmanis. Putniņam tas nav divreiz jāsaka. Viņam tāda šefte patīk. Simtiem reižu viņš atkārto tos pašus jautājumus neattapīgākajiem.

Pa ceļam Zivtiņām pienāk Ziediņš.

— Zini ko, cālīti?

— Nu?

— Vakar biju pie Irmas. Bet saproti, bij atnākusi tā otrā, Zelma. Atceries?

— Jā.

— Varen pikta uz tevi. Kāpēc neesot nācis uz kino? Es teicu, ka tu bieži brauc atvaļinājumā uz pilsētu. Laikam pašam sava «švircīte». Jā, lai nododot tev vēstuli.

Un Ziediņš izņem no papirosu kastītes salocītu papīrīti. Tur uzrakstīts: «Ja drīkstētu Jūs traucēt, atnākat sestdien līdzi savam draugam pie manis. Būs jautrs vakars. Aizmirstā.»

— Nu, kas ir? Iesim?

— Kas tad tas būs par jautru vakaru?

— Būšot dzimumdiena.

— Domā, vērts?

— Skaidra lieta. Nu, kas ir?

— Var jau aiziet.

Tās pašas dienas pēcpusdienā vēl notika rotas apgāzē-šana. Vispirms virsnieka vietnieks Podiņš paskaidroja:

— Mums pazīstamās kaujas gāzes sadalās 5 grupās. Smacējošās gāzes iedarbojas uz elpošanas orgāniem. Sai grupā ieskaitāmas hlors, broms, fosgēns, difosgēns. Kodīgās gāzes iedarbojas uz miesas mīkstākajiem audiem, tos iznīcina. No šīm pazīstamas iprīts un luizīts. Nāvīgās gāzes izspiež no asinīm slāpekli, un cilvēks mirst pēc 15 sekundēm. Te pieminamas ciānūdeņradis un tvans. Mazāk bīstamas ir kairinošās gāzes, kā benzilbromīds un dažādi arsēna savienojumi. Tām līdzīgas asaru gāzes — broma acetons, hlora pikrīns, akrolēns un citas. Nav šaubu, ka kara gadījumā, — viņš piemetināja, — parādīsies vēl arī citādas gāzes. Varbūt daudz bīstamākas, — kuru sastāvu vēl neizpauž. Es tikai aizrādu, ka ar mūsu parasto gāzu masku jau tagad nevar aizsargāties, piemēram, pret iprītu.

— Virsnieka vietnieka kungs, atjaušat jautāt? — pieceļas Kalējs.

— Jautājiet.

— Kādās gāzēs mums šodien būs jāiet?

— Benzilbromīdā. Nu tad — rotai ar gāzu maskām — stāties!

Rotu izved pie apgāzēšanai uzceltas pirtiņas. Pa šķirbām kā balti tvaiki spraucas ārā gāze.

— Nu, zēni, kas nāks pie līķu novākšanas? — rotu uzrunāja apgāzēšanas vadītājs — gāzu speciālists virsleitnants Mežmalis.

— Pīle, noraksti brūtei vēstuli, — zobojas Ērģelnieks. Bet Pīle ne pa jokam rādīja bālu ģīmi.

Neiburgs pat sāka sūdzēties, ka viņam maskā caurums; viņu ar varu iegrūda gāzu būdā.

Tiešām, gāzes atstāj vislielāko iespaidu uz cilvēka psihi.

Bet, kad visa rota jau sāka mīcīties gāzu piesātinātajā, ogļu piebārstītajā telpā, atplauka jautrība.

Cveišpenners tumsā zem maskas piesmakušā balsī uzrāva dziesmu:

Vai ziniet, kas ir braukšana* braukšana Iekš īsta lopu vagona, vagona?

Tur grūti klājas meitiņām, meitiņām,

Kas brauc ar īsām kleitiņām, kleitiņām. Jūs nekāpjat uz papēžiem, papēžiem,

Ka nedabū pa fonariem, fonariem!

Tā iesāk plūkties pilsoņi, pilsoņi,

Līdz atskan sauciens: «Bulduri! Bulduri!»

Tad pavērās durvis un Bulduru vietā atskanēja seržanta Desas sauciens: — Iziet!

Ložmetējnieki spruka laukā. Desmit minūtes nāves ēnā pagājušas. Bet vēl stundām pēc tam klepoja, šķaudīja un slaucīja asaras.

Piektdienas vakarā pulks izgāja nakts kaujā — bataljons pret bataljonu.

Kilometrus sešus aiz pilsētas, kādā sīku priedīšu audzes malā, ložmetējniekiem pavēlēja apstāties. Manīts ienaidnieks.

— Pa kreisi puskilometra atstatumā no mums jābūt birzei. No turienes sagaidāms ienaidnieks. Ložmetēju apkalpes komandieriem ieņemt pozīcijas gar audzes malu un novadīt ieročus uz birzi, — paskaidro rotas komandieris.

— Es pats, — viņš turpina, — līdz ar izlūkiem .virzīšos uz priekšu. Lai mani uzmana ziņnesis. Pēc zaļās raķetes atklāt uguni.

— Nu, kas ies par ziņnesi pie rotas komandiera? — jautā vada seržants. Neviens neatsaucas.

— Kareivi Zivtiņ, jūs būsiet ziņnesis. Jūsu pienākums paziņot rotai komandiera pavēles.

Zivtiņš izlien no krūmiem un metas tumsā, kur pazuda rotas komandieris.

Pēc dažām minūtēm Zivtiņš nokļūst pļavā. Plānā ledus kārtiņa brīkšķ. Grāvjos uz ledus kāpt nedrīkst — lūst. Zivtiņš atsēstas grāvmalas smilgās. Kas šai elles tumsā lai zin, kur palicis komandieris? Viņš pieceļas un grib lēkt pāri grāvim. Bet kāja aizķeras dzeloņdrātīs. Tikko neiekrīt ūdenī. Brīdi viņš guļ. Tad sadzird dobjus nācēju soļus. Tie tuvojas no pretinieka puses. Paklusām sarunājas.

— Grāvis, — saka viens.

— Lec pāri, — otrs.

Nobrīkšķ ledus, un kaut kur tumsā šļācas ūdens.

— Cūcība, — lādas pirmais.

— Vai iegāzies?

— Līdz ceļiem dumbrā.

Pēkšņi gaisā izšaujas raķete. Baltas dzirkstis šķiezdama, viņa gaismojas augstu pāri birzij, arumiem, pļavai — atsedz plašu apkārtni. Zivtiņš pabāž galvu no smilgām — visapkārt tukšs un kluss. Visi paslēpušies. Raķete nodziest. Tumsa šķiet divtik bieza. Dziļš klusums. Zivtiņš izvelk no somas sviestmaizi un sāk kost.

Atkal sākas viņa kaimiņu saruna, un viņš ēzdams klausās.

— Vai tas nav izsmiekls — mūs gatavo kara mākslās. Jā, kādu karu mēs varam izcīnīt?

— Zvirbuļus mēs varam nobaidīt, vairāk neko, — atsaka otrā balss.

— No gada uz gadu jāspēlē alvas zaldātiņi, lai virsnieki varētu uzkalpot augstākas dienesta pakāpes. Bet kas tad ir virsnieki? Saimniekdēli! Slaisti, kas palikuši pāri no baltās armijas. Strādāt viņiem netīk, dzert un pļēgurot grib, tad dzīvo pa virsnieku klubiem, kamēr pārdzērušies vai venērisku slimību saēsti nokļūst vājprātīgo mājās. Cūcība!

— Sasodīta cūcība, jo par to maksā valsts kase — darbaļaudis, kas dod tiešus, gan netiešus nodokļus, kas vārgst pusbadā pa panīkušām fabrikām, izdēd pie kanceleju galdiem, ar diloni mirst, līdz pēdējai dienai ražodami. Un uz laukiem — tur mazie zemnieki dzīvo kā dubļos iemīti...

— Jā, šīs kazarmu armijas uzdevums ir cūcīgs. Mēs esam tie, kas stāv līdzās policijai un valdības kliķei, palīdz biedēt darbaļaudis. Mūsu vienīgais īstais uzdevums ir apsargāt cietumus, fabrikas, pagrīdi.

— Bet mūs taču māca cīņai pret ārējiem ienaidniekiem.

— Neesi muļķis. Māca gan. Tikai ievēro, ka virsniekiem un instruktoriem iekalts, lai vārdā sauc vienīgi lieliniekus, komunistus — Padomju Savienību. Visur un vienmēr par ienaidniekiem apzīmē tikai komunistus.

— Nu, īlenu maisā nenoslēpsi, Saša. To es saprotu: putina fabrikas — aug bezdarbs. Atkal jau 30 000 bezdarbnieku. Rīgā vien vairāk kā 10 000. Bet aug bezdarbs — aug nemiers ...

Sarunu pārtrauca spalgs sprādziens. Gaisos uzšāvās zaļā signālraķete. Šur tur pļavā un arilmos Zivtiņš pamanīja vēl steigā pieplokam zemei kareivjus.

Viņš saprot, ka te vairs nav palikšana. Līdzko raķete nodziest, viņš traucas augšā un skrien atpakaļ uz rotas pozīcijām.

Sākas apšaudīšanās. Kā plati, liesmaini šķēpi pa šauteņu stobriem izmetas ugunsmēles. Kā milzu stārķi tarkšķ ložmetēji. Zivtiņš zin — šaušana šoreiz bez lodēm, šauj ar salūtpatronām. Tāpēc viņš tikai skrien. Paklūp, atpūšas, ceļas un skrien atkal.

— Vai jūs tas esat, kateiņa kungs? — Zivtiņš aizelsies uz labu laimi sauc, pamanījis priekšā kūņojamies kādu siluetu.

— Jā, jā. Vai Zivtiņš? — smagi pūzdams, atjautā Vecais Pēteris.

— Taisni tā, kapteiņa kungs.

— Tad paziņojat... rotai... lai virzās ... jaunās pozīcijās. Nu, tie — komunisti — jau atkāpjas.

— Saprotu, kapteiņa kungs, — un Zivtiņš atkal metas pa arumiem uz priekšu.

Bet šaušana ilgi neturpinājās, aptrūka patronas. Atskanēja signāls — pulcēties.

Pie kādas paputējušas ēkas šosejas malā uz ceļa parādījās jātnieks. Tas bija kāda pulka kapteinis — šo divu mācības armiju virspavēlnieks. Omulīgi uz veca klepera sēdēdams, viņš teica garu runu:

— Karavīri! Jūsu vidū ir visvairāk jauno. Šis uzbrukums arī bij domāts, lai iepazīstinātu jaunos ar kaujas apstākļiem un lai redzētu, cik daudz viņiem pa šo laiku radies kareiviskas drosmes un gribas cīnīties. Tas bij pārbaudījums arī virsniekiem un virsdienesta instruktoriem kaujas vadībā. Un man jāsaka — šī uzbrukuma kauja, kuru vadīja virsleitnants Čabrags, pēc tā sauktā — ja šis vārds jums nav svešs — Napoleona principa, ir vesta pareizi un izturēta līdz galam. Jūs nevarat iedomāties, kādu satriecošu iespaidu tas atstāja uz ienaidnieku, kad jūs tā — viens pēc otra — nācāt no meža ārā. Vīrs aiz vīra, grupa aiz grupas, vads aiz vada! ... Likās, viņi nāks un nāks un viņiem nemaz vairs nebūs gala. Lūk, tā ir psiholoģija, ar ko var satriekt ienaidnieku. Tā rīkojies Napoleons.

— Klau, klau, — Zivtiņām piegrūda Ērģelnieks, — tas jau var runādams pa tirgiem apkārt braukāt.

Bet kapteinis vēl nerimās.

— Protams, bij arī dažas kļūdas. Varētu teikt — pārāk daudz un nevajadzīgi šāva. Tad atkal dažas grupas no meža izskrēja virknē. Tā nevar darīt ienaidnieka tuvumā. Nu, bet no kļūdām mēs mācāmies. Par uzmanību, lielo centību un izturību es jums pateicos.

— Priecājamies! — atsaucās daži apkārt stāvošie. Vairums, zobus klabinādami, no vienas kājas uz otru lēkādami, neko daudz vis nepriecājās. Ar to nakts mācības beidzās. Virsnieki palika pie paputējušās kroga ēkas šosejas malā. Bet pulks, ar nogurumu un miegu cīnīdamies, virzījās atpakaļ pilsētā.

10. Virsleitnants Zelters

Sestdiena — jau otrā naudas izmaksas diena. Pēc nakts mācībām ļāva gulēt līdz septiņiem. Bet gurdums tik viegli no kauliem neizgāja. Seši jaunie pieteicās uz ambulanci. Pirmais rotā ienāca seržants Sīmanis. Bet arī viņš bij saguris.

— Tā kā vakar bij drusku grūtāka diena, tad līdz pusdienai būs reglamenta atkārtošana, — paziņoja.

— Seržanta kungs, kad būs pārbaudījumi? — prasīja Cīrulis.

— Vēlākais, pēc 10 dienām.

— Vai mums labas izredzes? — puikas apstāja seržantu.

— Es domāju, ka būs labi. Bet vēl jau var šo to saraut. Par daudz nebūs. Galvenais — tikai skaļi un droši atbildēt.

— Bet ja nezin?

— Vienalga. Grūž tik vaļā. Un katrā ziņā nesaukt nevienu eksaminētāju par leitnantu. Labāk saukt visus par pulkvežiem.

— Jā, bet tad var domāt, ka mēs neprotam atšķirt dienesta pakāpes, — iebilda Fiksais.

— Tas nekas. Vienmēr būs labāk, ja nosauks virsleitnantu par pulkvedi. Bet sargieties nosaukt pulkvedi par leitnantu. Tad ir kriška.

Līdzko seržants izgāja, parādījās kāds virsleitnants. Viņš bij durvis atspēris ar kāju un nezināja, kā aiztaisīt. Pētoši skatījās gan uz pirkstiem, gan uz kliņķi. Dežurants bij izgājis «operā». Kamēr piesteidzās dieninieks, ienācējs ietina roku frenča stūrī un, satvēris durvju kliņķi, beidzot durvis aiztaisīja. Šo virsnieku neviens no jaunajiem vēl nebij redzējis. Viņa jocīgā rīcība tos galīgi samulsināja. Bet vecie rotā netrāpījās.

Galvu spītīgi atmetis, spicu, dusmīgu degunu uz priekšu pastiepis, īsās, resnās kājeles sparīgi mētādams, ienācējs virzījās taisni pie dieninieka.

— Kas jūs tāds esat?

— Virsleiķenant kunks, rotas deņiņek jaunkareivis Stravinskij . . .

— Kāpēc jūs nesaucāt: «Pārtraukt!?» Vai jūs man domājāt, ka pašiem savas rotas virsnieki nav jāsveicina? Sargieties! — galīgi pārskaities, kliedza savādnieks.

Dieninieks mīņājās.

— Virsļeiķenant kunks, po latišski ņe poņimaju.

— Kur dežurants? — virsleitnants, galīgi pārskaities, uzbļāva tuvumā stāvošajam Miezānam.

— Virsleitnanta kungs, as na-na-na-na ... — tas bailēs sāka raustīt valodu.

Par laimi, iesteidzās kaprālis Nāzers un seržants Desa — bij sadzirduši kliedzienus.

— Seržant Desa, kurā grupā šie te abi ir?

— Manā grupā, virsleitnanta kungs.

— Kāpēc viņi nerunā latviski?

— Nav vēl iemācījušies, virsleitnanta kungs.

— Muti! Kauna lieta! Tā kā viņi pēc nedēļas man runātu latviski! Sapratāt? Ja ne, seržant Desa, es jūs sodīšu.

Un, atsviedies pret pārējiem instruktoriem, viņš no-bļāva:

— Ja te pēc nedēļas kāds vēl nerunās latviski, es sodīšu grupu komandierus. Sargieties!

— Un jums, — pagriezies pret nelaimīgajiem jaunkareivjiem, viņš pacēla pret griestiem labo roku ar izstieptu rādītāju pirkstu, — katram pa vienam. Sapratāt?

Tad, vēl vairāk atgāzis galvu atpakaļ, ar deguna galu vēl spītīgāk gaisu šķeldams, ar strupajām kājelēm tipināja uz durvīm, ko šoreiz atvērt pasteidzās kaprālis Nāzers. Seržants Desa tikai nokliedza:

— Piecelties! Mierā!

— Nu bij riktīgs iemaldījies, — Ērģelnieks bailīgi uzrunāja seržantu Desu.

— Un tad jūs ar esat aizbāzti, — Desa sirdījās. — Tas taču bij mūsu rotas vada komandieris virsleitnants Zel-ters.

Un instruktors sašutis iesteidzās instruktoru istabā.

— Aba nāvīgs fruktvaseris, — pacēla balsi ari Cvei-špenners, — diez ko tāds ēd ziemā?

Jā, kur tad šis te — tā kā no debesim nokrita.

Kad ienāca vecie, tie paskaidroja, ka virsleitnants Zel-ters esot rotas oficiālais kasieris. Viņš ierodoties tikai naudas izmaksas dienās un arī ne katrreiz. Viņa garastāvoklis pastāvīgi esot tāds, it kā visa rota viņam neatlaidīgi kustinātu kādu sapuvušu zobu. Seja viņam mūžīgi esot čokurā — kā cepts sīpols. Tas esot tāpēc, ka tam uzturama lepna sieva, kāda bijusi čigānu baronese. Tā patērējot tik daudz naudas, ka Zelteram mūžīgi esot darīšanas ar vekseļiem. Viņš ļoti cenšoties iedzīvoties naudā; viņš neesot svešs arī spekulantu aprindās. Viņš te esot ieradies no kāda provinces pulka, kur komandējis rotu. Esot briesmīgi bargs pret ebrejiem un virsdienesta instruktoriem. Ar kailām rokām nekur klāt neķeroties, jo baidoties no saindēšanās.

Visu to noklausījies, pat Stravinskis kļuva domīgs. Viņš bēdīgi dziedāja:

По улицам ходила Большая крокодила И ося Она

Зеленая была.

Cveišpenners tikai purināja galvu.

— Tad sveiki, draugi. Man te atkal par karstu. Laidīšos atpakaļ uz kara slimnīcu.

Un viņš nogāja uz ambulanci, jo tam kaut kur kāds augonis vienmēr bija rezervē.

Kad Vecais Pēteris dažas dienas kaut kur pazuda, viņa vietā rotas komandiera pienākumus veica virsleitnants Zelters. Jau pirmajās dienās par viņu rotā cirkulēja visraibākie nostāsti. Reiz, kad bijis rotas komandieris, licis savas rotas rakstvedim 80 reizes pāršūt kādu aktu. Rakstvedis šūdams sajucis prātā un dusmās iedūris adatu rotas mantzinim mīkstā vietā. Citreiz Zelters par to, ka, rotā ieejot un uz nomestas plūmes uzkāpjot, paslīdējusi kāja, licis dežurantam iziet pagalmā, atspiedis savu portfeli pret dežuranta saslieto dibenu un 2 stundas tādā stāvokli rakstījis vēstules savām daudzajām sievām. Dežurants pēc tam lūdzies uz kara slimnīcu.

Ja Zelters ko saņemot no kareivja, tad ilgi pētot un kūkojot, līdz pieliekot pirkstus. Bet paša dzīvoklī, ko nevienam neuzticot tīrīt, esot nežēlīga netīrība.

Liekas, šie stāsti nāca arī no instruktoriem. Zelteru neieredzēja neviens.

Diena paiet dažādās mācībās gan laukumā, pagalmā, gan telpās, jo pārbaudījums, kā dzird, nozīmēts jau nākošā nedēļā.

Pēc mācībām rotā ienāk mantzinis.

— Ejiet sacērtiet un uznesiet virsleitnantam Zelteram malku, — viņš griežas pie Cveišpennera.

— Nu, ir apcēluši neēdušu, — spļaudās Cveišpenners, kad mantzinis iziet.

— Vai tad šis priekš dūma neiedod? — jautā Kalējs.

— Nerunā, — Cveišpenners atmet galvu. — Jau vakar pa viņa sasodītām 116 pakāpēm uznesu 7 maisi malkas. Nostrādājos līdz pusdeviņiem.

— Un neiedeva neko?

— Tas nav no devējiem. Un tad vēl sievai vajadzēja izpurināt grīdas lupatas un iznest naktspodu.

— Kur tad viņš, elles runcis, to malku grūž, — interesējās Zandersons.

Bet Cveišpenners tā saskaities, ka vairs nespēj atbildēt. Pat ar diviem augoņiem viņš šoreiz nav ticis uz slimnīcu.

Cilvēku desmit vakarā grib tikt uz pilsētu.

— Klausies, Kaste, — viņi apstāj rotas rakstvedi vec-kareivi, — vai apliecības vēl nav parakstītas?

— Ir gan. Bet Zelters nedod.

— Kā — nedod? Pulkstenis jau pusseši.

Vēl nākas pagaidīt labu laiku.

Tad, rotas virsseržanta rautas, atsprāgst durvis un ar īsajām kājelēm ietipina Zelters, virsseržants aiz viņa.

— Pārtraukt! — pagūst nokliegt dežurants.

— Mierā! — komandē virsseržants Zvaigzne.

Zelters brīdi pagrozās, paskatās griestos, tad iesāk.

— Jūs man te pārāk daudz gribat iet atvaļinājumos, vai nav tā? Nu, šoreiz es vēl parakstīju visiem, skatoties pēc viņu nopelniem. Tagad es gribu redzēt, kā jūs man

protat uzvesties. Saņemt apliecības! — Viņš lepni staigā pa rotu un groza pirkstos parakstītos papīrīšus.

Puikas saskatās.

— Iet pa vienam klāt un palūdz atvaļinājuma apliecības, — čukst grupu komandieri.

Bet neviens negrib iet. Tad, citu kaut kā izbīdīts, priekšā atrodas garais Pīle. Sasarcis viņš tuvojas leitnantam, apstājas:

— Virs ... — bet tālāk netiek.

— Kā jūs man pienākat! — viņu pārtrauc Zelters. — Rokas viņš man mētā kā ampelmanis. Un to bikšu dibenu atšāvis ... Kas ir — vai jums biksēs viss nav kārtībā? Tādu es nevaru laist atvaļinājumā! — Viņš paskatās rotas virsseržantā un saplēš Pīles apliecību.

— Pamācieties, kā pieiet priekšniekam, — nosaka Zvaigzne.

Pēc Pīles iet Ziediņš. Solis brašs. Atstatums un stāja pēc visiem noteikumiem.

— Lūdzu, manu atvaļinājuma apliecību.

— Ko! — Zelters saskaišas. — Vai jūs runāt neprotat?

— Lūdzu, izsniedziet manu atvaļinājuma apliecību.

— Nu, ko es teicu! Redziet, kādi brāļi te atrodami. Buntavnieki! Un tad vēl grib, lai viņus laiž uz pilsētu. Nē, putniņ, tā tas numurs gan neies.

Ziediņš apmulsis gaida iznākumu.

— Ar ko jūs runājat? Kas jūs tāds esat?

— Virsleitnanta kungs, jaunkareivis Ziediņš.

— Nu, tad jūs varat šovakar ziedēt tepat rotā, — un viņš saplēš arī Ziediņa apliecību.

Tagad sadūšojas Kalējs. Viņš jau pa gabalu saslien savu pagaro ķermeni, izstiepj kaklu un, Zelteru plati ieplestām acīm ēzdams, kājas grīdai cieši piesperdams, nostājas divi soļi no virsleitnanta. Rokās iekampis bikšu vīles, viņš tanī pašā acumirklī kliedz:

— Virsleitnanta kungs, jaunkareivis Kalējs, — atļausiet saņemt atvaļinājuma apliecību?

— Nu, re! Pareizi, va' nav tā?

— Līdz cikiem jūs prasījāties, Kalēj?

— Līdz pulksten 24.00, virsleitnanta kungs.

— Nu, par kārtīgu dienesta izpildīšanu varēsiet iet līdz 7.00 rītā. Sapratāt?

— Sapratu, virsleitnanta kungs, līdz 7.00 rītā. Pateicos!

Kad Zelters ar apliecībām izdarījies, viņš paskatas pulkstenī.

— Nu tā. Pašlaik pulkstenis bez 3 minūtēm 7. Kas man līdz 7.00 nebūs saģērbies, paliks mājās. — Un Zelters komandē: — Saģērbties!

Bet, kad pēc 3 minūtēm atskan errīgais: «Beigt ģērbties!» — tad pusei gājēju mēteļa piedurknē pagūta iešaut tikai viena roka. Starp šiem nelaimīgajiem ir arī vēl nesen uzslavētais Kalējs.

— Kas nav saģērbušies, atdot atvaļinājuma apliecības dežurantam un sēdēt mājās. Sapratāt? Bet jūs, jaunkareivi Putniņ, jūs varat iet uz pilsētu, — pēc brīža Zelters piebilst.

— Saprotu, virsleitnanta kungs, — vēl ap mēteli stebe-rēdams, atsaucas Putniņš.

Vēlāk runāja, Putniņš esot gājis kārtot Zeltera darīšanas. Bet uz pilsētu neaizgāja arī daudzi apliecību ieguvēji, jo izrādījās, ka taisni šiem atkal atvaļinājums piešķirts tikai līdz 20.30, un, kamēr izdrebināja, bij jau 19.30.

Tovakar ilgi runāja. Sirdījās. Lamājās. Bet rīt atkal viss bija aizmirsts. Dzīve ļodzījās pa to pašu vagu uz priekšu.

11. Eksāmeni un eksotika

Eksāmena priekšvakarā izplatās baumas, ka dažiem, tūļīgajiem, rīt vajagot saslimt tā, lai tos varētu nodot ambulancē vai pat aizvest uz kara slimnīcu. Par to Cveišpen-ners gudroja dzejiskus makaronus. Stravinski ieraudzījis, viņš deklamēja:

Stravinskis drīz Laidīsies uz paradīz'.

Bet klusajam Karapantam, kas varen sparīgi ņēmās ap reglamentiem, viņš uzsauca:

Ko tu mocies, Karapant?

Vai tu gribi akselbant'?

Beregovu, kam augoņi kājstarpē un neiet lāgā ar reglamentiem, arī grib sūtīt uz slimnīcu. Bet viņš pretojas, — grib, lai eksaminējot.

— Kas tev par labumu? — viņam jautā.

— Jā, citādi mani vēlāk sūtīs uz saimniecības komandu, un es ar zirgiem nevaru, — viņš lūdzas grupas komandieri.

Latgalietis Ķeirāns turpretī ar visiem spēkiem cenšas tikt prom no notikuma vietas.

— As ar vīnu oci nadzirdu, ar ūtru ousi naradzu, — viņš sūdzas caur asarām.

Dižkareivis Mazjānis smej.

— Vai tikar tevi nav kā ar to čigānu, kas rādījis ārstu komisijai: «Are, kara lielkungi, šaujamais pirksts līks kā āža rags!»

«Vai nemaz nevar atliekt?» ārsts saņēmis pirkstu.

«Nevar, oi, oi,» čigāns sācis kliegt.

«Nu, kad nevar, nevar, tad būs jālaiž mājās.»

«Bet kāds tavs pirksts bija senāk?» paprasījis otrs ārsts.

«Are, tāds bija, kara lielskungs!» iesaucies čigāns, pacēlis pirkstu uz augšu un atliecis pavisam taisnu.

— Ko, vai Ķeirānam nav tā pati nelaime?

Ķeirāns dusmīgi novēršas.

Nākošā rītā jau zināms, ka izlozēta eksaminēšanās kārtība, ka mūsu rotu ņems priekšā piektā kārtā — tā ap pusdienas laiku. Pirmā dienā pārbaudīs tikai slēgtā un vaļējā ierindā un vingrošanā. Fortifikācijā, reglamentos un šaušanas teorijās eksaminēs divi nākošās dienās.

Laiks atmeties vēss. Uzsalis. Bet rotai, kad tā iziet mācību laukumā, par vēsumu nav prātā. Rotu ved galvenais apmācību uzraudzītājs leitnants Dievabērns. Viņš nervozē — iet palēkdamies un plecus raustīdams.

Laukumā ilgi neiznāk gaidīt. Tuvojas eksaminācijas komisija ar pulka komandiera palīgu priekšgalā.

— Rota — mierā! Uz vidu skaties! — komandē Dievabērns.

— Nu, leitnant Dievabērns, ko jūs mums varat parādīt? — pirkstus no cepures naga atņēmis, jautā pulka komandiera palīgs.

— Pulkveža kungs, kā pavēlat! — izgrūž leitnants Dievabērns un tūliņ komandē:

— Grupu kolonnā pa labi — soļos — marš!

Ik pēc pārdesmit soļiem cita aiz citas seko vēl komandas:

— Labais plecs uz priekšu — taisni... Kolonnā pa divi — marš ... Grupu kolonnā pa labi — marš! ... Gājiena kolonnā — marš! ... Brīvsolī! (Trīs pērkoņdimdoši soļi, un rota iet kā uz pelēm.) Kopsolī! ... Rota — divrindu līnijā pa labi — skriešus — marš!

Bet, kad skrien garām komisijai, smaidošais pulka komandiera palīgs pamāj, un Dievabērns komandē:

— Stāt!

— Nu, tagad paradiet, kas jums iet vissliktāk.

Dievabērns salutē, atsviežas pret rotu un sauc: — Cimdus nomaukt!

Komisijas locekļi saskatās. Kas te būs? Bet Dievabērns jau komandē tāļāk:

— Durkļus uzlikt! ...

— Godam — sveikt!

Šis joks varen gājis pie sirds, — ta vēlāk stāstā instruktori. Bet tad ar esot šautenes paņēmuši kā viens vīrs.

Uz tiem priekiem vakarā laiž atvaļinājumā lielāku «porciju». Viens no pirmajiem aiziet Putniņš. Kalējam, garām ejot, jokodams uzsit uz pleca:

— Nu, sveiks, vecais zirgs!

Kalējs brīdi patur Putniņa roku, cieši acīs skatīdamies, smīnēdams atsaka:

— Tev vairs nevajag man priekšā stādīties, es jau tevi pazīstu.

Putniņš šādu spērienu nebija gaidījis. Aiziet neatbildējis.

Ari Ziediņš jau metas pa durvīm ārā, bet viņu pamana no kluba iznākušais Cveišpenners:

— Ei, Ziediņ, kur tu nesies? Tev klubā atnākušas «birstes»! — viņš sauc. Un tad pats iet līdzi Ziediņam uz klubu, jo ar skuķēm nelāgā ģīmja dēļ viņam vienam veicas grūti.

No rīta mācības nebija. Zēni centās izlūrēt gar rotu stenderēm, kā un ko prasa eksaminējošā komisija. Centās uzminēt, kurš liek labākas atzīmes, lai tad spiestos pie tā atbildēt.

Cīrulis atsteidzās rotā gluži uztraucies:

— Viņi jau prasa arī tādas lietas, kas nemaz nav biļetēs, — viņš sūdzējās virsnieka vietniekam Podiņam.

— Kā tā? Ko viņi prasa? — tas izjautāja.

— Viņi prasa: kādas ir atsevišķas karaspēka daļas?

— Un kādas tad ir? Vai jūs nezināt?

— Es domāju: kājnieki, jātnieki, artilēristi, sapieri... sapieri...

— Nu, aviācijas un autotanki, elektrotehniskais divizions un flote.

īsi pirms pusdienām rotā ienāk trīs eksaminētāji. Katrs sapulcina ap sevi pa grupai, paprasa grupu komandieriem jaunkareivju sarakstus un iesāk.

— Nu, teiksim, jaunkareivis Spēlmanis.

— Es, pulkveža kungs, — atsaucas Spēlmanis.

— Jūs jaunkareivi Spēlmani, pasakiet man — kas sitas te ir par elles verķi?

— Pulkveža kungs, tas ir angļu Vikersa ložmetējs.

— Nosauciet viņa galvenās daļas.

— Pulkveža kungs, ložmetēja galvenās daļas ir ķermenis un balsts. Ķermenis sastāv no apvalka un kārbas. Kārbā novietotas visas galvenās — kustošās daļas: patronu pieņēmējs, aizslēgs, stobrs, kas iet ari cauri apvalkam, atgriezēja atspere, sliedes kloķis, mērķēklis, nolaižamā ierīce ...

— Labi. Sēdieties.

— Kā var izsargāties no kaujas gāzēm? To mums pateiks, nu, jaunkareivis Kalējs, — sāk otrās grupas eksaminētā js.

— Kapteiņa kungs, no kaujas gāzēm var izsargāties vislabāk, kad uzģērbj gāzu masku.

— No kā sastāv gāzu maska?

— Gāzu maska sastāv no sejsegas, rievainas šļūtenes un respiratora. Respiratorā ievietota aktīvā ogle un arsēna filtrs.

— Kur jāglabā gāzu maska?

— Gāzu maska jānēsā vienmēr līdzi.

— Pareizi. Kad es biju kareivis, mans rotas komandieris ņēma līdz gāzu masku, pat ejot uz balli. Bet kā izplata gāzes?

— Gāzes izlaiž no baloniem, gāzu granātām, no gaisa kuģiem, izsmidzina ar pulverizatoriem un ...

— Labi, sēdieties!

— Vai ar gāzēm var arī šaut? Jaunkareivis Miezāns.

— Kapteiņa kungs, var.

— Ko var? *

— Var šaut, kapteiņa kungs.

— Nu, nu, un ko tad vajag?

Miezāns mīņājas. Putniņš kaut ko pačukst viņam aiz muguras.

— Kapteiņa kungs, gāzes var šaut, ja ir gāzu lodes, — saka Miezāns.

— Ak, gāzu lodes? — kapteinis sāk smieties.

Instruktori no stūriem rāda Miezānam dūres.

— Nu, kā tur īsti ir ar to gāzu izšaušanu, jaunkareivi Cveišpenner.

Cveišpenners traucas kājās kā elektrizēts. Iespējami augstākās nopietnības pakāpi savā bedrainajā sejā savilcis, viņš kliedz tā, ka kaļķi no griestiem birst:

— Kapteiņa kungs, gāzes var izšaut ar šauteni, ja tās iepildītas rokas granātā un ja pie šautenes ir vajadzīgā ierīce.

— Labi, sēdieties. Bet jūs, Miezān, pasakiet man — kādēļ vispār vajag šaut?

— Lai nošautu ienaidnieku, kapteiņa kungs.

— Apmēram pareizi. Bet vajag teikt tā: lai izvestu ienaidnieka dzīvo spēku no ierindas.

Miezāns atkārto.

— Kāds ir sargs? — kapteinis jautā tālāk.

— Kapteiņa kungs, sargs ir neaizskarama persona.

— Kāpēc viņš ir neaizskarama persona?

— Tāpēc, ka viņš drīkst pavēlēt visiem un viņam nevar pavēlēt neviens.

— Oho! Vai tā ir, jaunkareivi Putniņ?

— Kapteiņa kungs, sargs klausa tikai sardzes priekšnieka, sardzes instruktora un sava sargmaiņa pavēles.

— Un . ..

— Un arī valsts prezidenta pavēlēs, kapteiņa kungs.

— Nu, redziet, Miezān, tas sargs nemaz tik liels šiška nav, kā jūs domājat. Ko sauc par sargu? Nu vēlreiz, Miezān!

— Par sargu sauc katru apbruņotu karavīru, kas nostādīts uz posteņa ar viņam zināmu uzdevumu.

— Un kas tad ir postenis?

— Viss tas, kas sargam uzdots apsargāt.

— Labi. Bet nu vēl vienu lietu. Pasakiet — ko dara sargs, kad viņam, stāvot uz posteņa, šautene iekritusi kājstarpē un uz bruņu cepures uzlaižas zvirbulis?

— Kapteiņa kungs, tad sargs . ..

— Nu, nu, droši!

— Tad sargs to zvirbuli... tāpat — aizdzen ...

— Nu, kas zin?

Neviens neatsaucas.

— Tad sargs guļ! — pašapzinīgi smīnēdams, nosaka kapteinis un pie sevis smejas.

Arī pirmajai grupai iet diezgan labi. Arī tur ir viens varens kliedzējs — Pēterkalns. Drusku grūtāk tur veicas ar šaušanas teoriju.

— Ko sauc par mērķējamo līniju? Jaunkareivis Nei-burgs.

— Pulkveža kungs, mērķējamā līnija ir tā līnija, kas iziet no strēlnieka acs, iet caur mērķēkļa lodziņu uz mērķējamo punktu.

— Un kas ir mērķējamais punkts?

— Tas ir tas punkts, kurā mēs mērķējam.

— Nu, drusku labāk varējāt. Varbūt jūs?

— Pulkveža kungs, jaunkareivis Cīrulis. Mērķējamais punkts ir tas punkts, kurā mēs novadām savu ieroci.

— Labi. Un kas tā tāda ir «šaujamā līnija»?

— Šaujamā līnija ir tā līnija, ko lode veido savā skrējienā uz mērķi.

— Pareizi. Labi. Sēdieties. Un kā šo līniju sauc? Nu, jūs, ar to skaļo balsi.

— Pulkveža kungs, jaunkareivis Pēterkalns. To līniju sauc par lodes skrejlīniju.

— Bet pasakiet tā, ar vienu vārdu.

— Tra .. .

— Nu, nu — droši, droši!

— Traktori ja.

— Nē.

— Teritorija.

— Nu, jūs!

— Pulkveža kungs, jaunkareivis Vārgulis. To līniju sauca . .. sauca ... — krematorija.

— Apžēliņ! Sauca, sauca, kamēr taisnā līnijā uz krematoriju. Vai tā ir tā īstā? Nu, jaunkareivis Kalējs pateiks, kā tad īsti bij ar to līnijas saukšanu.

— Pulkveža kungs, līniju, ko lode veido savā skrējienā, sauc par trajektoriju.

— Pareizi! Ar to pašu tad arī beigsim.

Tā kā zeme bij cieši sasalusi, tad pārbaudījumi fortifikācijā izdevās tikai pa daļai. Izgatavoja strēlnieku ierakumus gan šaušanai cēļos un pat šaušanai guļus, izveidoja arī ložmetēja ligzdu, taču viss tas bij spurains, nenogludi-nams, jo zeme bij vietām ar cirvjiem cērtama, bet cirsta — iegruva.

Galu galā izrādījās, ka rotai gājis sevišķi labi un neviens vairs nerunāja par trešo vietu, bet pat instruktori prātoja, ka iegūs vai nu otro, vai pat pirmo.

Ceturtā dienā no paša rīta lika saģērbties svinīgajam solījumam. Izveda vingrošanas laukumā, kur rotas nostādīja ap trim papīra loksnēm un tintes pudelēm apkrautiem galdiem.

Ieradās pulka komandieris, un, parādoties adjutanta un svītas nestajam pulka karogam, komandēja:

— Pulks — mierā! Karogam — godam sveikt!

Kad karogs novietots centrā, pulka komandieris saka runu:

— Jaunkareivji, nu ir izbeidzies jūsu pirmmācības laiks. Jūs esat izturējuši pārbaudījumu, pēc tā jūs no jaunkareivjiem tiekat ieskaitīti karavīros kā īsti kareivji. Šai svinīgā brīdī es jums vēl gribu atgādināt tos galvenos katra kareivja pienākumus, kurus jums vajag ierakstīt savā atmiņā uz visiem laikiem. Jūsu pirmais pienākums ir stāvēt nelokāmi pret visiem iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem, par Latvijas republiku.

Jūsu otrs pienākums ir bez ierunas paklausīt saviem priekšniekiem, vienmēr stingri ievērot kārtību un pieklājību ... jo jūs nedrīkstiet aizmirst, ka par priekšniecības nepaklausību un disciplīnas pārkāpumiem draud bargs sods.

Un pazeminātā balsī komandieris lūdz adjutantu nolasīt kara sodu likumu svarīgākos pantus.

Un jaunie kareivji klausās likumu bardzību, jo visma-zakiem pārkāpumiem paredzēti vismaz 2, 4, 8 gadi cietuma, bet visvairāk piedraudēti ar nāves sodu.

Šai sodu rindai, kas nu kā Damokla zobens karāsies pār šo jauniešu kareivju galvām viņu gaitās un rīcībā, pretim nostādīts tikai viens vienīgs atalgojums — Lāčplēša kara ordenis. Taču šo pašu vienīgo ordeni var piešķirt tikai kara laikā. Tātad miera laikā kareivis var izpelnīties tikai sodus. Viņa lielākais apbalvojums var būt atvaļinājums līdz 14 dienām.

Pulka komandieris saka vēl otru runu. Piemin atbrīvošanas cīņās kritušos, komandē:

— Lūgšanai cepures noņemt!

Sāk spēlēt pūtēji.

Pēc sēru marša komandieris nolasa svinīgo solījumu:

— Kā Latvijas republikas kareivis es svinīgi apsolos, netaupot savus spēkus un dzīvību, sargāt Latvijas demokrātiskās republikas satversmi, likumus un neaizskaramību pret visiem, kas to apdraud; būt uzticīgs tās likumīgai valdībai, izpildīt pēc sirdsapziņas savus pienākumus, padoties bez ierunām kara likumiem un disciplīnai un vienmēr paklausīt saviem likumīgi ieceltiem priekšniekiem, apzinādamies, ka par šī svinīgā solījuma nepildīšanu man nāksies atbildēt likuma priekšā.

Svinīgā solījuma teksts pārrakstīts daudzās uz galdiem noliktās loksnēs. Tās, cits aiz cita bīdīti, paraksta jaunie kareivji.

Kad pēc akta atgriežas rotā, grupu komandieri — dižka-reivji, kaprāļi un seržanti spiež jaunajiem roku:

— Apsveicu augstākā dienesta pakāpē!

Apsveicēji gaida pusstopu vai vismaz kortelīti un karbonādi uzkodām.

Pēcpusdienā visi noguruši — uz pilsētu neprasās. Ja ari prasītos, netiktu, jo no rotas jau nozīmēta dežūrdaļa.

— Nekas, dabūs reiz izgulēties, — tā runā.

— Nu, puikas, — skaļi sauc seržants Desa, — malači esat. Laikam būsiet izgriezuši pogas sakarniekiem.

— Seržanta kungs, kad paziņos eksāmena rezultātus? — interesējas Cīrulis.

— Varbūt jau šovakar, bet varbūt rit.

Vakarā pirms jundas iesteidzas virsseržants un rūpīgi nolīdzina rotu. Ienāk Vecais Pēteris. Viņš aiz prieka noreibis. Iesāk runu:

— Dienesta vārdā es jums ... pateicos, ka jūs man ... esat bijuši tik centīgi un ieguvuši.. . pirmo vietu pulkā...

Bet tālāk Pēteris netiek. Balss aizraujas. Vecais kauju vīrs sāk slaucīt asaras un izsteidzas rotas kancelejā. Nav joks: nu reiz Pētera rota no lejas gala uzšūpojusies pašā augšā.

Un vēl nākošā dienā instruktori vecos kareivjus norīko pie slaucīšanas. Stāsta, pasteidzināta pat algas — 6 latu izmaksa. Rotas vēsturē šī uzvara būs notikums pāri garai gadu rindai.

Pienāk sestdien^ Bet naudu izmaksā virsleitnants Zel-ters. Saņemšanas prieks jūtami apēnojas.

Kancelejā gan, par laimi, sēd arī rotas komandieris. Tas nozīmē, ka sevišķu uzstāšanos Zelters neuzsāks, bet šis fakts sarežģī naudas saņemšanas formulu.

Iznesīgākos bīda pa priekšu. Pieklaudzinājis Kalējs paver durvis, ieiet kancelejā un, divu soļu atstatumā no kapteiņa «mierā» nostājies, jautā:

— Kapteiņa kungs, vai atļausiet griezties pie virsleitnanta Zeltera?

— Lūdzu, — atsaka kapteinis, papīrus cilādams.

Kalējam atkal jāpakāpj daži soļi, atkal jānostājas

«mierā».

— Virsleitnanta kungs, kareivis Kalējs. Vai atļausiet saņemt algu?

— Saņemiet, — atrūc Zelters, naudu skaitīdams.

Un kareivji, cits aiz cita šo formulu norunādami, kārtojas garā astē, kamēr Zelters saskaišas un, astes galu no kancelejas izdzinis, sāk izmaksāt. Bet Petrovs, kas arī izdzīts, rotā uzvelk Zelteram adresētu dziesmu.

Un naudu saņēmušie un vēl nesaņēmušie, rīkodamies uz telpu tīrīšanu, piebalso šai dziesmai. Sākas vispārēja jautrība, jo ir tiešām tiesa, ka ar dziesmām un jautrību smags darbs sokas labi.

Bet Cveišpenners uzrauj arī kupleju:

Zēni, kad jūs laulib's ostā Gribat zēģelēt,

Tad, lai paglābtos no posta,

Vajag pameklēt.

Neķerat vis meiču pirmo.

Kas jums sienas klāt...

Katram pantam seko refrēns. To visi iemācās drīz vien:

Es cēlu skuķi,

Tās vārds ir noslēpums,

Ar biezu muķi,

To varu pateikt jums ..,

Refrēnu auro pa visiem kaktiem. Tā sākusies, līksmošana ieilgst. Kad beidzas dziedāšana, arī telpas tīras.

Pēc telpu iztīrīšanas Zivtiņš ar Ziediņu noiet klubā. Viņiem piesitas iedūšojies Cveišpenners.

— Nu, kas ir, čaļi, dzersim vēl kādu pudeli alus?

— Par nāvi jau nebūtu, — atsaucas Ziediņš.

Viņi sameklē galdiņu.

— Varbūt labāk kādu šņabovicu? — Cveišpenners pieliecas Zivtiņām.

— Kur tu te ķersi?

— Ko — es neķeršu? Neņem par knapu! — Cveišpenners izliekas apvainots. — Padod tikai sīko, — viņš saka.

— Nu bet kur tad?

— Neķer durakus: virsnieku klubā.

— Lai iet!

Viņi saliek naudu. Ziediņš iziet pēc karbonādēm, Cveišpenners uz virsnieku klubu pēc kortelīša.

Zivtiņš apskatās — sen nav klubā nonācis. Viss tā kā mazliet mājīgāks, patīkamāks.

«Kazarmu pelēkums pierasts,» viņš domā.

Visi galdiņi apsēsti, cik cieši vien iespējams. Kaut kur kaktā rēc tas pats bojātais radioskaļrunis. Blakus istabās klaudz biljarda bumbiņas, dzirdami spalgi paukšķi — tur alus pudelēm izrauj korķus. Tam visam līdzi skan glāžu šķindoņa, karošu dauzīšanās pa tējas glāzēm, sarunu un smieklu murdoņa.

Kaut kur no kakta Zivtiņām uzsmaida glīta, vientuļa čigāniete. Tad pie viņas pieiet gaidītais, kas veselības apskatē izrādījās par saslimušu ar venērisku kaiti. Staigāja ar marlēm aptinies. Tagad jau veiklāks ...

— Na, bračiņ, te mēs drusku uzdzīvosim, — jau manāmi iereibis, gar kabatām noslēpumaini taustīdamies, pie galdiņa atsēstas Cveišpenners. Ierodas arī Ziediņš ar tēju un karbonādēm.

Labu laiku viņi ēd un iedzer. Atkal viņi saliek naudu un Cveišpenners atnāk taustīdamies. Viņi atnes arī alu.

Tad viss sāk šūpoties un mainīties. Zivtiņš dzird, ka Cveišpenners stāsta Ziediņam:

— Saproti, man jau pusstops un trīs ali ribās. Vakar saņēmu mātei pabalstu 60 lati... Aizsūtīju 20 ... Abi ar dižkareivi Mazjāni sadzērām.

— Tev ar šņabis galvā, prāts pakaļā, — sirdās Ziediņš. — Ko tu pinies ar šādiem tādiem? Būtu pasvilpis mūsu puikas.

Kā saukts pienāk dižkareivis Mazjānis — jau krietni

iešņabojis.

— Vilku piemin, vilks aitās, — saka Ziediņš.

Bet Mazjānis to saprot kā uzmudinājumu, paņem no galda pudeli un pielej sev glāzē alu. Viņš mēļo:

— Jūs, puikas, malači. Bet es nevaru saprast vienu lietu, abet es tikai nevaru saprast šito: kā jūs varat iztikt ar 6 latiem mēnesī, kad man grūti iztikt pat ar 6 latiem 50 santīmiem?

— Un man vēl 3 lati novilka par krekla mazgašanu, ē! — sūkstās Cveišpenners.

— Zini, tu uzmanies, tu rēķini līdzi, neļaujies tam sūda čangalim apšmaukties, — Mazjānis māca.

— Velns lai viņu parauj, es jau to neiešu lādēt, — Cveišpenners tikai melanholiski atmet ar roku.

Pie blakus galdiņa kāds sāk dziedāt:

Draugs, ja gribi jūrā doties,

Nebaidies no aukām,

Lielām aukām, mazām aukām ...

Bet piesteidzas dežurējošais instruktors un dziedātāju apklusina. Murdoņa pieņemas.

Un Zivtiņām liekas, ka visu to viņš jau redzējis kādā eksotiskā filmā — Tunisā vai Alžīrā. Lūk, divi, kupli palmu koki! Kas par to, ka viņi aug mucās un nolikti uz paaugstinājumiem pie klavierēm. Biezajā dūmu miglā viņi tēlo lielisku lomu. Un tad rodas kāds kareivis. Viņam cirtaini, spoži, melni mati. Varbūt tas ir francis. Viņam mazas, izvalbītas, iekaisušas acis un līks deguns. Nē, tas ir ebrejs. Tas ir mūsu pašu ebrejs no Rīgas nomales. Bet viņš piesēstas pie klavierēm un sāk bungot. Viņš lēkā līdzi savu roku raustīgām kustībām, un klavieres pārtarkšķ radio-skaļruni, klavieres dzied ... Kuš! Tā jau angļu dziesma. Kā ne, kā ne!

Up to mighty London came an Irishman one day ...

Jā, katrā ziņā kaut kas eksotisks, kaut kas par tālumu un ilgām, bet ne par franču leģionāriem Marokā ... Un Zivtiņš dzird, ka pa viņa paša lūpām dziesmai līdzi raujas paklusi refrēna vārdi:

It's a long way to Tipperary,

It's a long way to go . ..

Tad viņš apraujas. Kur viņš dzirdējis šo dziesmu? Kur? Un viņš redz piecas smaidošas sejas pie blakus galdiņa.

Visiem viņiem melni mati, iekaisušas acis. Jā, viņu deguni kā pielīmēti sejai... Un tur pāri klavierēm dūmos lēni šūpojas trejžuburains lukturis. No sienām lūkojas ģenerāļi — slaidām, lēzeni uzliektām ūsām ... Zivtiņš iedomājas zēnībā litogrāfijā redzētus meža vērša ragus ... un smaila ķīļa bārdiņa; tur cits ģenerālis — strupu, platpie-rainu seju. Un pēkšņi liekas — arī ģenerāļiem šausmīgi līki deguni! Kā neizdzēšamas jautājumu zīmes, kā kauna zīmes pašā ģīmī...

«Pag, vai tiešām es būtu jau iereibis? Degunus es pētīju tikai tad, kad esmu iereibis.. .» domā Zivtiņš. «Viņi teica tumsā: «Mūs māca pret Padomju Savienību...»»

Bet Zivtiņa domas pārtrauc Cveišpenners.

— Skaties, vecais, kas par divi smukām «birstēm» ienākušas!

— Neuztraucies! — atrūc Zivtiņš. — Divas sievietes ir mazāk nekā viena.

Pēkšņi Ziediņš paklusām iesvilpjas un iesit sev pa pieri. Viņš satver Zivtiņa piedurkni.

— Klausies, ejam!

— Kur?

Ziediņš sastomās, paskatās Cveišpennerā: — Uz kino, — nosaka.

— Kas tev par iedomu! — izsaucas Cveišpenners.

— Klausies, vecais, Ziediņš grib redzēt «Apkaunotās līgavas likteni» — drama 10 daļās. Nē, tepat var iznākt jautrākas lietas!

— Ja iet, tad iet visi, — iesāk Zivtiņš, jo viņam gribas strīdēties. Bet tad viņš pamana, ka Ziediņš tam mirkšķina un apklust.

— Man vairs nav piķa. Izmaksāsi? — jautā Cveišpenners. Zivtiņš izvelk maku, sāk skaitīt:

— Neiznāk.

— Nu, tad pazūdiet rudzos, — nosaka Cveišpenners, un Ziediņš ar Zivtiņu iziet pagalmā.

— Kāda lieta?

— Bračiņ! — Ziediņš staro priekā. — Redz, kas par padarīšanu, pavisam piemirsu ...

— Nu, nu!

— Mēs šovakar esam ielūgti pie Irmas ballītē!

— Kas ielūdza?

— Nu, Irma pati.

— Kas par Irmu?

— Ko izliecies! Neatmini skuķes, ko satikām priekš divi mēnešiem? Pats vēl solījies uz kino vest.

— Atminu gan. Tu šīs esi vēl sastapis?

— Nerunā! Zelmu jau esmu piespiedis pie vestes.

— Pag, kura bij Zelma?

— Tā druknākā.

— Aha!

— Es trešdien sastapu abas. Uz ielas. Pēc tevis apvaicājās. Manējā saka, kāpēc tu nepiecērtot. Skuķe kādu laiku esot satikusies ar pašu adjutantu, bet šis par vecu. Atmetusi.

Zivtiņš brīdi domā. Vakars skaidrs, patīkams.

— Vai tev ir atvaļinājuma apliecība? — viņš jautā.

— Līdz rītam.

— Nu tad ejam.

Viņi iziet uz ielas. Kazarmu gaišajiem logiem pamazām aizvelkas plāna vakara krēslas kārtiņa. Un pāri gājējiem, dzesējot viņu satrauktās domas, izplešas salta, zvaigžņu piebārstīta agrās ziemas nakts pilsētas nomalē. Viņi iet un iet. Vēsums rada svaigu, tīkamu sajūtu.

Kad viņi nonāk pie mājas, kurā grib viesoties, Zivtiņš saka:

— Iesim vēl kādu gabalu.

Bet Ziediņš saņem biedru zem rokas un ievelk kāpnēs. Ceturtā stāvā Ziediņš piespiež elektriskā zvana pogu. Turpat aiz durvīm sīki, bet griezīgi ieskanas zvaniņš. Kaut kur noklaudz durvis, dzirdami naigi soji. Durvju šķirbā iespraucas pabāla meitenes seja.

— Labvakar, lrmēn! — saka Ziediņš.

— A, draugs arī līdzi. Tas ir jauki! Labvakar! Lūdzu, dziļāk!

Bet, kad abi atnācēji novelk mēteļus un ieiet dzīvoklī, viņi šaurajā istabiņā atrod jau priekšā divus instruktorus un vēl divas jaunavas.

— Lūdzu kungus iepazīties! — vedina Irma.

Viņa nejūtas visai omulīgi.

Drīz vien noskaidrojas, ka mazais, īgnais vīrelis ir seržants Ķivulis, Irmas svainis; viņam līdzās viņa sieva, bet otra — Zelma.

Saspīlētā atturība saplok. Tikai kaimiņpulka kaprālis Puskažociņš turas vīzdegunīgi un izmet pa dzēlīgai [2]piezīmei. Kad padzerta stipra tēja, iebaudītas pankūkas ar ievārījumu, seržants Ķivulis iziet blakus istabā un vairs neatgriežas. Bet kaprālis kļūst vienmēr lielīgāks.

— Kareivi, padod uguni! — viņš sauc Zivtiņām, kas atsēdies blakus Zelmai.

Zivtiņš noprot, ka Puskažociņš grib vienkārši viņu dabūt nost no seržanta sievasmāsas. Siltumā viņa domas atkal kļuvušas tramīgas un atskabargainas. Viņš atcērt:

— Kaprāļa kungs, es baidos, ka man jūsu vietā vajadzēs Ķivuļa kundzei palūgt atļauju pīpot.

Kaprālis jau piesarkst. Uzšaujas kājās.

— Bet lūdzu, lūdzu, Puskažociņa kungs! — pasteidzas Ķivuļa kundze. Un, piegājis pie galda malas, kaprālis paņem pats sērkociņu kārbu.

Iepīpojis atsēstas atzveltenī netālu no kušetes.

— Man liekas, te vienam tēvs bijis glāznieks, — pēc brīža atskan no kakta, kurā novietojies Ziediņš ar Zelmu. To Ziediņš mērķē Puskažociņam, kas aizsēdies priekšā gaismai.

— Kareivi, kam jūs to teicāt? — Puskažociņš pietrūkstas stāvus, jautā zemā, drebošā balsī.

— Tam, kam šovakar gribas salāpīt kažociņu, — vēl dobjāk atsaka Ziediņš.

— Vai jūs arī ziniet, ka par tādām atbildēm kareivjiem instruktori mēdz izformēt fizionomiju, — kaprālis jau taustās gar savu bikšu dibenu, kā revolveri meklēdams. Ziediņš pieceļas. Viņš pievirzās kaprālim tuvāk un čukst:

— Bet pēc tam tādus instruktoreļus pazemina no ceturtā stāva līdz trotuāram. _

Tanī pašā brīdī Ziediņš saliecas, jo kaprāļa Puskažociņa spēriens ķēris tā labās kājas locītavu. Tikai moments, kad spēcīgā zemnieka puiša dūre pielīp kaprāļa žoklim.

— Bē . .. — tas iekunkstas un laižas uz grīdas. Bet Ziediņš viņu sakampj pie apkakles un, iekams sievieši attopas, izvelk koridorā un pagrūž kāpēs.

— Turies pie gaisa! — vēl nosauc pakaļ, kad vīrs kā kamols sāk velties lejup.

Meitenes attopas, spiedz.

— Uja, kungi! Jēkab, Jēkab! — skaļi vaimanā Ķivu-liene.

Bet, kad no blakus istabas iznāk samiegojies seržants

Ķivulis, Ziediņš ar Ziviņu, jau paķēruši savus mēteļus, metas pakaļ kaprālim. Kāpju telpā vēl Puskažociņš saņem pāris sparīgu duncku, kas to atkal nomet garšļaukus. Tad nodun nama ārdurvis un viss apklust.

— Vai skuķi zina, kā mūs sauc? — pret kazarmu vārtiem ieminas Zivtiņš.

— Nē, es Zelmai uzdevos par Jāni Atgāzeni.

— Un par mani neko neesi teicis?

— Tikai tavu palamu — Mārtiņš.

— Tad jau viņi mums var iepūst, kur nečūkst.

— Es domāju gan. Par tādu lietu viņi neies rakāties. Tikai jāpiesargājas, lai nesaskrienas ar Ķivuli taisni krūtīs.

12. Dioģena bikses un citas gara mantas

Rotas negaidītā uzvara pārbaudījumos galīgi apmulsināja ne tikai ložmetējnieku rotas instruktorus un virsniekus, bet pārsteidza arī pulka štāba ļaudis un priekšniecību. Štābā daudziem šis pārsteigums bija kā dadzis acī, jo viņi jau sen nīda lāga vīru Veco Pēteri — ložmetējnieku komandieri. Viņi centās Pētera rotas panākumus noniecināt, pat izsacīja klajas šaubas. Bet fakts palika fakts, un tur neko nevarēja grozīt. Nelabvēlīgajiem štāba vīriem bija jāsamierinās ar to, ka šad un tad varēja biežāk iegrozīt ložmetējniekiem garnizona dienestu sestdienās, svētdienās vai citos laikos, kad tas bija kareivjiem nepatīkami.

Toties dzīve rotā ievērojami mainījās. Lamāšanos nu dzirdēja retāk. Pats galvenais tomēr bija tas, ka vairs nedzina uz vakaru pastaigām, nerīkoja rītu apskates, neoda kāju pirkstu starpas un atvaļinājumus uz pilsētu piešķīra daudz lielākā skaitā un pamatīgākām porcijām. Laikā pieēst, izgulēties sardzē un aiziet pa laikam atvaļinājumā uz pilsētu līdz rītam — to nu varēja pietiekoši. Kareivji savus pienākumus darīja akurāti. Tā ložmetējnieku dzīvi labu laiku nekas nesatrauca.

īsi pēc eksāmeniem pulka komandieris izziņoja, ka viss jādara stingri noteiktā kārtībā. Pusdienas pārceltas no 12 uz 15. Pēc pusdienām vienu stundu jāatpūšas, tad tikai drīkst sākt tīrīt ieročus, pie tam drīkst tīrīt tikai pusstundu. Pēc ieroču iztīrīšanas pulksten 16.30 katru dienu rotā kādam virsniekam vienu stundu jālasa lekcija. Tas bija ļoti nepatīkami, jo citkārt jau no 17 varēja iet uz pilsētu. Taču daudz nepatīkamāka šī jaunā kārtība likās taisni virsniekiem. Tie nu netika prom jau 14.00, kā bija pasākuši. Un galvenais — viņi nevar sagudrot, ko lai «lasa» katru dienu tai lekcijā.

Pirmā jaunās kārtības dienā uz lekciju ienāk virsleitnants Zelters. Viņš piesauc Putniņu un Zivtiņu un uzdod tiem mācīt nepratējiem valsts valodu. Pats sasēdina pārējos kareivjus ap sevi un sāk izjautāt par Spāniju.

— Kā sauc Spānijas galvaspilsētu? Jūs.

Neviens neko nesaka.

— Nu, kas zin?

— Es zinu, virsleitnanta kungs, — atsaucas Fiksais.

— Nu, nu?

— Lisabona.

— Ko? Lisabona? — Zelters kļūst domīgs.

Viņš pamana, ka Cīrulis smīn.

— Kā sauc Spānijas galvaspilsētu? Jūs.

— Virsleitnanta kungs, kareivis Cīrulis. Spānijas galvaspilsētu sauc Madride.

— Nu, vai pareizi? — Zelters pārlaiž acis sapulcētiem. Tad nosaka: — Labi. Sēdieties. Bet kas Spānijā nesen notika?

Uz šo jautājumu kareivji nevar atbildi atrast. Vel brīdi nopūlējies, Zelters pariet uz citu tēmu — par kara klausību un saviem piedzīvojumiem.

— Kā dzird, gribot samazināt karaklausības laiku. Esot iesniegts projekts saeimā. Tāpēc jums vajag sevišķi censties, lai visu iemācītos un būtu kareivju cienīgi. Kad es savā laikā biju kareivis, brīvprātīgais, krievu armijā, tad mūs ņēma daudz stingrāk. Bet mēs visu izdarījām, kā pienākas. Kad pieron, kareivja dzīve ir pavisam skaista. Vajag tikai visu mēģināt saprast. Un, ja ko izdarījis, vajag man visu izstāstīt. Ja es zinu, kā tas gadījies, tad tā ir mana darīšana, vai sodīt vai ne. Un, ja es redzu — nu, cilvēkam misējies, viņš man vaļsirdīgi visu izstāsta, — tad ne jau katrreiz ar sodīšanu var ko līdzēt. Kad es biju rotas komandieris un pulka tiesas loceklis, pie manis ienāca kareivis, kas bija otru smagi piekāvis. Nu, cilvēkam misējies. Viņš man visu vaļsirdīgi izstāstīja, un es panācu, ka viņu attaisnoja.

Nu, jūs līdz šim esat labi mācījušies. Kad es biju vada komandieris un apmācīju rotu, tad arī mēs labi samācījāmies. Dabūjām otro vietu. Vienmēr vajag būt atklātam, taisnīgam un centīgam. Tādi kareivji man patīk. Ar jums neesmu dabūjis nodarboties. Bet nevajag domāt, ka es tikai tāpat apkārt staigāju. Man darba diezgan. Vai jūs ko gribējāt jautāt?

— Virsleitnanta kungs, kareivis Kalējs. Vai veckareivji vēl kādas mācības nav izņēmuši?

— Ak jā, par to atvaļināšanu, — Zelters apķērās. — Es negribētu iejaukties augstāku armijas vadītāju darīšanās, bet, ja nolemtu, ka veckareivji jālaiž uz mājām, tad tas būtu pareizi, jo tas būtu kompetentu personu par labu atzīts.

Nu bija skaidri redzams, ka pat uz Zelteru rotas panākumi atstājuši iespaidu. Citādi nevar izskaidrot viņa pieglaimīgo, pašslavinošo runu.

Baumas par veco atlaišanu klīst visā pulkā. Ložmetēju rotā katru rītu uz tāfeles parādās nezināmas rokas uzrakstīts:

— Vēl tikai 16 dienas.

— Vēl tikai 15 dienas.

— Vēl tikai 14 dienas.

Ja vecie aizies, tad aizies ari rotas rakstvedis Kaste. Tas ko nozīmē. Putniņš jau cenšas iekļūt viņa vietā. Visādi ar Kasti draudzējas, iet palīdzēt rakstīt, iztop instruktoriem. Putniņš pat aizrakstījis uz laukiem, lai brālis, bijušais instruktors, tam atsūta savas no smalkākas drānas šūtās instruktora bikses.

Kādu rītu Putniņš tad arī, no pilsētas rotā atgriezies, rāda tādu kā mazliet vainīgu ģīmi. Pirmais viņu pamana Cveišpenners, kas ari kaut kur izrāvis līdzīgas, gan gluži baltas izbalējušas un nosmulētas bikses.

— Sveiks, Putniņ! — viņš sauc pa visu rotu. — Nu, tev tādas pat diagonāla bikses kā man.

Putniņu apstāj no visām pusēm.

— Ehē, puikas! — sauc Kalējs. — Putniņš ieradies Dioģēna biksēs.

Kaut gan Putniņu no tā rīta sāk saukāt par Dioģēna biksēm, taču viņš no lepnajām biksēm nešķīrās līdz kādam kļūmīgam gadījumam nometnē.

Ari pulka virsnieku kluba vecie apkalpotāji aizies. Uz turieni tēmē Neiburgs. Viņš jau panācis, lai to jau laikus sūta iepraktizēties. Kad viņš, sakravājis savas mantiņas, grasās aiziet, viņu apstāj rotas kustīgā trijotne: Kalējs, Cīrulis un Cveišpenners.

— Neiburg, kas tu tur būsi — obers vai pikolo? — jautā Cīrulis.

— Ne viens, ne otrs, — atmet Neiburgs.

Bet Cveišpenners, liekas, to tikai gaidījis.

— Viņš tur būs par bārdāmu, — izmet kodīgi.

— Bet tu atkal sēdēsi ķēvei pie astes, — dusmīgi izgrūž Neiburgs un aiziet.

Tas Cveišpenneram atgādina nepatīkamu lietu, jo tiešām jau runāts par to, ka no rotas 10 vīriem būs jāiet uz saimniecības komandu. Un kas lai būtu tie gājēji? «Muļķu» te nav daudz.

Jau nākošā dienā Cveišpennera seja kļūst kā pelnos apvēlies kartupelis. Viņš, visiem redzot, sāk knubināties gar degunu un izrauj no tā garu puvekļu vērpeti. Tad tas aiziet uz ambulanci un pēc tam aizbrauc atkal uz kara slimnīcu.

Bet veco priekus un jauno pārgrupēšanās drudzi izjauc īsa avīžu ziņa:

— Likumprojektu par kara klausības laika samazināšanu uz 8 mēnešiem saeima ar 56 pret 44 balsīm noraidījusi.

Vecie staigā sašļukuši. Rītos vairs uz tāfeles neparādās maģiskais uzraksts. Satraukumu atgādina vienīgi Putniņš — Dioģēna bikses.

Kādā sestdienā rotai atkal uzlikta dežūrdaļa. Tādos gadījumos atvaļinājumā uz pilsētu netiek gandrīz neviens, jo vajag cilvēkus ložmetēju apkalpēm.

— Ei, klausās! Tā kā šodien visi pie mājas, tad vajag vienreiz tā pamatīgi izmazgāt telpas, — sauc seržants Desa.

— Jūs, dižkareivi Mazjāni, sastādiet mazgātāju komandas. Un lai neviens man nedomā slaistīties. Skaidra tā bilde?

— Saprotu, seržanta kungs, — atsaucas Mazjānis.

Pastāvīgais telpu mazgāšanas organizētājs kareivis Miza

tā kā sadudzis. Kāpēc gan šoreiz par mazgātāju komandieri nozīmē Mazjāni? Bet tas drīz noskaidrojas. Desa atkal ienāk rotā.

— Kareivis Miza!

— Es!

— Pie manis!

Miza steidzas, pa ceļam jostu sprādzēdams.

— Redzi, kas par desām, — nožēlojošu seju sataisījis/ paziņo seržants Desa, — nu jābrauc uz nometni ledu zāģēt.

— Man? — Miza tikko izdabū pār lūpām šo vienīgo vārdu.

— Nu jā. Tā iznāk. Viens vecais jāsūta. Kurš tad gribēs? Nevienam jau nepatīk.

— Un kad jābrauc? — Mizas balsī ieskanas vēl tā kā cerība.

— Pēc stundas jābūt saimniecības komandā.

— Tā ir netaisnība! Tas ir apvainojums, — spļaudās Miza, kad Desa atkal izgājis.

— Pie atbildīgākiem darbiem taču jāsūta tie centīgākie, — rotai cauri iedams, piezīmē rakstvedis Kaste. Pēc rotas labajiem panākumiem pārbaudījumos vecie iztapēji zaudējuši savu vērtību. To tagad atskārst arī Miza pats un droši vien, braukdams sestdienas pēcpusdienā uz nometni, daudz ko savā agrākā rīcībā pārvērtē.

Putniņš un Zivtiņš norīkoti pie kancelejas tīrīšanas. Viņiem, ūdeni laistot un grīdu beržot, ar anekdotēm laiku kavē rakstvedis Kaste.

Kaste pats smej. Smej reizēm arī abi mazgātāji. Bet tad smiekli apraujas. Kancelejā ienāk leitnants Dieva-bērns.

— Nu, Zivtiņš ar Putniņu atkal pie kancelejas tīrīšanas?

— Tieši tā, leitnanta kungs.

— Citiem jau šo atbildīgo darbu nevar uzticēt, — piemetina Kaste.

Dievabērns smaida.

— Un kas jums te bija par smiešanos?

— Mēs sākām anekdotes stāstīt, — paskaidro Kaste.

— Ak anekdotes? — Dievabērns atsēstas ieinteresēts. — Nu, pastāstiet vēl kādu. Kas zin tādu labi smalku? Nu, Kaste!

— Es jau visas izstāstīju.

— Nu, Zivtiņš lai izstāsta. Aktieris bijis. Pūcē vaļā!

Zivtiņš pārtrauc beršanu, iemet pietašķīto bikšu stilbu

netīrā ūdens spainī.

— Reiz satikušies kāds ziņkārīgs turks un skots pie luterāņu baznīcas durvīm.

— Nu, ko tas mums var maksāt, ieiesim, — vedinājis turks.

— Tad var, — piekritis skots.

Kad šie kādu brīdi stāvējuši, baznīcā sākusies staigāšana ar upura maku — vākta kolekte. Turks un skots jutušies pagalam pievilti. Gudrojuši, kā nu tikt cauri bez maksāšanas.

Kad upura maks jau skanējis pie paša skota deguna, tas pēkšņi paģībis. Turks pakasījis ausi, paņēmis skotu aiz kājām un izvilcis no baznīcas ārā.

Leitnants pasmejas.

— Nu, bet kaut ko pamatīgāku.

— Tagad Putniņa kārta.

Putniņš atkāsējas un iesāk:

— Restorāns. Smalki kungi. Smalki sulaiņi. Ienāk smalka dāmiņa. Viņa atsēstas pie galdiņa un pietvīkusi vēdina mutautiņu. Piesteidzas sulainis.

— Ko kundze vēlas?

— Kafiju un maizītes.

— Vai maizītes ar ikriem, ar melno kaviāru?

— Neko tādu . ..

— Nu, varbūt tad vērša mēlītes!

— Fui! Tikai ne tādas lietas, kas bijušas lopam mutē. Sulainis padomā.

— Tad varbūt kundze vēlas svaigas pīļu olas?

— Lūdzu! — kundze priecīgi izsaucas.

— Ak ... ak tā! — un pēc brīža apdomājies Dievabērns sak sīki smieties.

— Bet vai jūs tādas īsti kreftīgas, nu, tādas . . . neprotat? Ziniet, mums virsnieku klubā viens virsleitnants reiz bij atnesis tās latviešu anekdotes, — tad gan bija ko lasīt.

— Kas tās par anekdotēm? — prasa Zivtiņš.

— Es nezinu. Asprātīgās vai nerātnās, kaut kas tamlīdzīgs.

— Laikam Birkerta sakopotas?

— Laikam gan. Es jau daudz nedabūju ieskatīties, ziniet, viņš ir tāds, kas grāmatu labprāt no rokām neizlaiž.

— Ja jūs vēlaties, leitnanta kungs, es varu to grāmatu pagādāt, — piedāvājas Putniņš.

— Lūdzu! Kad jūs varat?

— Kaut šodien, — ja es tieku uz pilsētu.

— Kas tad jūs nelaiž?

— Nav apliecības.

— Es jums apliecību pagādāšu. Bet tad atnesiet, ziniet, tās pamatīgās.

Un pēc stundas Putniņš jau uzstīvē savas Dioģēna bikses un grasās uz pilsētu.

Puikas vēl mazgā rotu. Tāda aiziešana uzkrītoša. Kad Putniņš sāk kaut ko meklēt pa savu skapīti, Kalējs, kā nupat būtu viņu ieraudzījis, komandē mazgātājus:

— Pārtraukt — mierā! Putniņa kungs ieradies.

Tad Kalējs uzmauc sev galvā tukšu ūdens spaini un parādes solī dodas pie Putniņa. Salutēdams, roku pie spaiņa osas piemetis, ziņo:

— Putniņa kungs, pa jūsu prombūtnes laiku rotu iztīrīs; jūs varat gulēt bez rūpēm.

— Kungs! Kungs! — puikas ņirdz no visiem kaktiem. Putniņš kaut ko jau zaudējis . . . Viņš tā kā mazliet samulst. Attapies rāda nevainīgu ģīmi, jautā Kalējam:

— Vai tev nebūtu kāds gabaliņš zīda papīra?

Kalējs, joprojām roku pie spaiņa osas turēdams, pagriežas pret pārējiem grīdas berzējiem, svinīgi un skaļi sauc:

— Kareivji, vai kādam nav zīda papīrs, kungs grib iet uz «operu».

— Ha! Ha! Ha!

Putniņš steidzīgi aiziet.

Kad telpas iztīrītas, tīrītāji nomazgājušies un sāk stīvēt kājās tīrās apakšbikses, rotā ienāk virsseržants Zvaigzne.

— Pārtraukt! — sauc dieninieks.

— Mierā! — komandē, no instruktoru istabas izmezdamies, seržants Desa.

Dažs pliks, dažs, bikses līdz ceļiem uzrāvis, sastingst.

— Brīvi — turpināt!

Virsseržants apstaigā, apskata gultas. Viss kārtībā. Viņš pieiet pie pingponga galda. Tur Zivtiņš ar kādu kaimiņu rotas kareivi spēlē šahu.

— Nu, kurš kuru?

— Zivtiņš jau te mani klapē, virsnieka vietnieka kungs.

— Jāā! Ar mūsu rotu grūti sacensties. Vai jums rotā daudz šahistu?

— Būs kādi seši.

— Un cik mums ir, Zivtiņ?

— No kareivjiem kaut cik spēlē tikai trīs.

— Mēs varam pieņemt talkā kādu instruktoru. Vajag noorganizēt turnīru. To jūs man, Zivtiņ, izdariet.

— Saprotu, virsnieka vietnieka kungs: noorganizēt turnīru.

— Jā, un tad par to dziedāšanu. Mums te rotā daža laba spēcīga balss. Vai jūs nevarētu tās balsis mazliet padresēt?

— Vajadzēs pamēģināt, virsnieka vietnieka kungs.

— Nu, vot, kamēr mums tādas brīvākas dienas, to jums vajag uzņemties.

— Dzird, mēs drīz būšot barojošā rota?

— Jā, tūliņ pēc Ziemsvētkiem. Nu, bet līdz tam laikam jau vēl var krietni izdziedāties.

Virsseržants aiziet.

Pievakarē tiešām sastādās neliels dziedātāju pulciņš. No kaimiņu rotas Zivtiņš atnes vecu vijoli un sāk izmēģināt.

Bet vēl nav «Pūt, vējiņi!» iemācīts tenoriem Fiksajam un Pēterkalnam, kad atkal dieninieks kliedz:

— Pārtraukt!

— Mierā! — komandē rotā iesteidzies pats Vecais Pēteris.

Izrādās, šovakar rotas apstaigā pulka komandiera palīgs — vēl pajauns, dedzīgām, urbējām acīm. Viņš vienmēr iet parādes soļiem. Pulkvedis leitnants Laiva.

— Kurzēēm ... — apraujas Pēterkalna griezīgais tenors.

— Ko darāt? Dziedāt mācāties?

— Jā, pulkveža kungs! — atsaucas rotnieks.

— Kas tad māca?

— Kareivis Zivtiņš, — steidzas paskaidrot seržants

Desa.

— Oho! Jums kareivji māca dziedat?

Laiva apskata rotā visus kaktus, sienas un griestus.

— Kurš no virsniekiem jums šodien dežurē? — jautā rotas komandierim.

Vecais Pēteris tā kā sastomās. Visi aizgājuši.

— Es pats, pulkveža kungs, — apķeras.

— Ejat nu! Kāpēc jums pašam jādežurē? Jums taču rotā trīs virsnieki.

Vecais Pēteris tikai pieliek roku pie cepures naga. Viņš nezina, ko atbildēt. Abi aiziet.

Svētdien, jau itin pēc pusdienas, ierodas Putniņš ar anekdotu grāmatu. Tie gan nav īsti anekdoti, bet Latvju dainu 6. sējums, tā sauktās nerātnās, pats pirmais iespiedums vēl no 1915. gada Petrogradā.

Putniņš atlaižas savā gultā un skaļi lasa:

Es tev lūdzu, vēverīti,

Aud man šķidrus lindraciņus,

Lai redz manas baltas ciskas,

Pār plāniņu pārejot.

— Paklau, puikas, vel's un elle! — Spēlmanis metas pie Putniņa. Aiz viņa Pēterkalns, Fiksais, Ziediņš un citi. Putniņu apstāj no visām pusēm. Putniņš paaugstina balsi. Dziesmas seko cita par citu nešpetnākas.

— Klausies, parādi! — Spēlmanis ķer pie vākiem. — Vai tas var būt grāmatā rakstīts?

— Pag, neķersties! — atgaiņājas Putniņš. — Ko tad tu domā, es no vēdera pūšu?

— Un tik bieza grāmata pilna!

— Cik tādu dziesmu tur būs?

— Apmēram 2000. Bet te jau ir vēl labākas, piemēram, mīklas.

— Vo, paprasi kādu mīklu!

— Nu, kas var atminēt? — Stīvs ieiet, mīksts iznāk.

— Izmīstīti lini, — atsaucas Spēlmanis.

— Nu, bet kas var atminēt šitādu: — Viens sēd un ēd, kas tam nav. Ja viņam tas būtu, ko viņš ēd, tad viņš tas nebūtu, kas viņš ir.

Minētāji ilgi nomocās, bet bez panākumiem. Beidzot uzplijas un Putniņš izlasa grāmatā: sieva ēd olas.

Pienācis arī blakus rotas čigāns Mačalkēvičs. Viņš brīdi klausās, tad nenociešas:

— Vai zināt ko, tad jau čigānam ir labāka mīkla.

— Nu, kādas tad čigāniem ir?

— Nu, kas ir, puikas, atvaļinājumā šodien neies? Rotas komandieris jau atnāca — sadod apliecības! — pāri rotai sauc ebrejs Neiburgs.

Tagad visi metas pie apliecību papīrīšiem un, cik ātri vien spēj, raksta šablonisko lūgumu, kurā par galveno motīvu iešanai uz pilsētu jau kopš gadiem par labako atzīts teikums:

«Iešu pie brūtes.»

13. Mūļa desas

— Zivtiņ, vai jūs nekur negribat iet? — virsnieka vietnieks Mūlis piestāj šaha spēlētājiem.

— Jāpabeidz partija, virsnieka vietnieka kungs.

— Ziniet, kad jūs pabeidzat partiju, ienāciet instruktoru istabā, jā?

— Saprotu, — atmurmina Zivtiņš un, laidni sparīgi dē-līšam piesizdams, noteic: — Šahs!

— A, vella! Es domāju, ka mans zirgs varēs segt... — izsaucās kaimiņu rotas kareivis.

— Jāā, šai spēlē oficieris vienmēr vērtīgāks par zirgu. Šahs!

— Nu, tu izčibētu ārā!

— Mats!

Spēle galā.

— Virsnieka vietnieka kungs, pēc jūsu pavēles ierados, — saka Zivtiņš, ieiedams pie Mūļa.

— Ziniet, — Mūlis saņem puisi pie pleca. — Vai jums nav nekas pretim paēst vienas kārtīgas vakariņas?

— Taisni otrādi, virsnieka vietnieka kungs.

— Nu, lieliski! Tad tikai posieties man līdz. Brauksim pie divām dāmiņām. Dzimumdiena, jā?

— Nezinu, vai tā varēs?

— Kad es jums saku! Ziniet, es nesen iepazinos. Ir tāda jautra atraitne. Bet ieķērusies manī, nu, pēc suņa, dārgais. Dzīvo kopā ar otru. Tai vīrs esot tāļbraucējs kapteinis. Arī dūšīga bāba. Nevajag tikai baidīties.

— Kas tur ko baidīties ...

— Tad tik paķer mēteli.

— Lai iet!

Mūlis un Zivtiņš izkāpa no tramvaja Karlines ielā iepretim kapism. Kad nelielās koka mājeles koridorā Mūlis piespieda zvana pogu, viņš čukstēja Zivtiņām:

— Dod nu tās pakas man.

Durvis pavērās. Pāri ķēdītei parādījās nopūderēta, svaigi frizēta pusmūža sievietes galva.

— Labvakar, Šķirbas kundze! — Mūlis smaidīdams meta pirkstus pie cepures naga.

Kundze klusu iesmējās, noņēma ķēdīti un atvēra durvis.

— Arī draugs līdzi. Lieliski, Mūļa kungs, lieliski!

— Bet kur tad Pluģa kundze? — mēteli uzkārdams, virsnieka vietnieks kļuva nemierīgs.

— Ah, cik jūs gan esiet nepacietīgs, Mūļa kungs! Vai tad es neesmu diezgan laba? — un viņa atkal saldi smējās.

Bet tanī brīdī vērās durvis uz mazu viesistabu un Pluģa kundze, kā papagailis kūginādama, pabāza savu lielām puķēm rotātās zīda kleitas asti. Tad graciozi kāpa pāri slieksnim. Viņa bija miesās pakupla, augstām krūtīm, ugunīgi sarkaniem matiem, apaļiem krāsas plankumiem vaigu galos. Viņa atgādināja milzīgu, dzīvu lelli; viņas kustības bija smaržīgas un mīkstas.

Mūļa sejā spīdēja sajūsma kā tauki pannā. Steidzīgi sakārtojis vidusjostu, viņš noskūpstīja roku vispirms Pluģa kundzei un tad Šķirbas kundzei. Tad viņš atsviedās, veikli paķēra abas uz krēsla noliktās paciņas un, dziļi palocījies, sniedza Pluģa kundzei.

— Lūdzu, kundze!

— Ah Mūļa kungs! Es esmu pilnīgi bez elpas.

Pluģa kundze saņēma pakas ar abām rokām, bet tūliņ nolika uz galdiņa pie spoguļa, jo nu pamanīja Zivtiņu, kas arī grasījās tā kā uz sasveicināšanos. Tagad attapās arī Mūlis.

— Manas rotas kareivis Zivtiņš. Privātā dzīvē aktieris, — pamāja ar roku pret Zivtiņu. Tad, galvu piešķiebis, vēroja, ko nu darīs madāmas.

— Lūdzu, lūdzu, kungi, dziļāk. Un jūtieties kā mājās. Lūdzu, Mūļa kungs! — Pluģa kundze, pakratījusi Zivtiņa roku, veda Mūli uz dīvānu.

— Lūdzu, Zivtiņa kungs! — viņa pabīdīja ērtu atzvel-teni. Tad piebilda: — Ja, es arī esmu spēlējusi tejāteri. Uh! — atmeta galvu atpakaļ un piemiedza acis.

— Tejāteri spēlēt, kundze, nekad nav par ļaunu, — Zivtiņš muldēja.

Šķirbas kundze novietojās viņam kaimiņos, un, paņēmusi no galdiņa mazo «Rīgu», piedāvāja papirosu.

Nu Pluģa kundze atkal satvēra Mūļa atnestās pakas. Vēlīgu skatu pametusi, viņa attaisīja pirmo. Uz galda izripoja medību desas. Kundzes smaids saplaka.

— Aha! — viņa izdvesa un ķērās pie otras pakas. No tās izvēlās dzeltens un apetīti kairinošs medus podiņš.

— Nu ... nu, skaties tik!

Vilšanos maskēdama, Pluģa madāma ar medus podiņu un desām izgāja virtuvē.

Drīz no turienes galdā sāka rasties tēja, tortes, dažādi uzkožamie un ari liķieri un vīna pudele.

Sasēdās pie galda. Kad visas šīs bagātības bija pa pusei pārvietojušās patērētāju šķīvjos, glāzēs un vēderos, uzziedēja omulība.

Mūlis gan dzēra tikai tēju un vīnu. Totiesu abas kundzes un Zivtiņš tukšoja liķieru glāzītes kā ogas. Un, rau, tagad itin labi noderēja arī Mūļa atnestais medus un medību desas.

— Ah jaunība, jaunība! — miglainām acīm Zivtiņā skatīdamās, dveš Šķirbas kundze. Viņa pievirzās tuvāk un, savu apaļo, manikīrēto roku Zivtiņa kreisajai uzlikusi, jautā:

— Vai jums labāk patīk gaišmates vai tumšmates?

Zivtiņš paskatās uz madāmas matiem.

— Tumšmates, tikai tumšmates, — viņš muld.

— Nemelojiet, — pavisam tuvu pieliekusies, purinājās kāda galva.

— Patiesība, kundze, tikai tad kļūst par meliem, kad tai netic.

— Jā, tā jau mācītājs arī saka, ka ticība pārstatot kalnus, — madāma atvelk elpu.

— Tas gan nav. Ticība ļauj visam palikt savā vietā. Kalnus pārstata tikai neticība, kundze.

— Ak jūs esat neticīgs? Pagāns tāds ... — un viņas apmiglotās acīs un pietvīkušā sejā plaiksni vedinoši smaidi.

— Jūs . . . — viņa sapurina Zivtiņa roku, — nokļūsat ellē.

— Tā saka, ka brīvība ellē esot vairāk vērta nekā verdzība debesīs. — Zivtiņš pūlas atcerēties uz skatuves dzirdētās frāzes. Viņš piepilda liķiera glāzītes, un Šķirbas kundze izdzērusi aplaiza brangās lūpas.

— Skatieties, — viņa iečukst un pamāj pret galda otru galu.

Tur Mūlis pašlaik piespiedis savu plato seju Pluģa madāmas krūtīm. Šķirbas kundze pavelk Zivtiņu sānis.

— Vai nav jocīgi? — viņa čukst jau pie pašas auss.

— Nekas. Tas ir mīlētāju dabā rūpēties par mīlamā apmierināšanu, — Zivtiņš mazliet atvirzās.

— Šķelmis! Vai neatsēdīsimies uz dīvāna?

Klusām piecēlušies no galda, viņi atsēstas dīvānā un aizkūpina papirosus.

Bet tad abi mīlētāji, apkārt neskatīdamies, cieši apķērušies, iziet blakus istabā.

Kad durvis aizveras, Šķirbas kundze pēkšņi šaujas kājās.

— Mums taču ir patafons! — viņa sasit plaukstas.

Viņi nobīda galdu kaktā, sagriež atsperi un paklusām,

mūzikai līdzi dziedādami:

Wenn der weisser Flieder wieder blüht ... —

sāk mīņāties no kakta līdz kaktam. Reižu reizēm Šķirbas kundze liekas noreibusi. Viņa ar abām rokām apķeras Zivtiņām ap kaklu. Bet Zivtiņš tikai ciešāk mīņājas un pēkšņi turpina krieviski.

Viņi dejoja, dziedāja, kaucināja patafonu, kamēr pagura. Kad atjēdzās, jau bija vēla rīta stunda. Zivtiņš noprata, ka pats pēdējais laiks steigties uz autobusu, ja negrib nokavēt atvaļinājumu. Velti izmēģinājies pierunāt Šķirbas kundzi, lai iet modināt Mūli, viņš atstāja jautro dāmiņu dzīvokli. Pa ielu ejot, kaut cik atguva svaigumu, bet pārpildītajā autobusā atkal uzmācās skurbulis un nogurums. Atsēdies solā netālu no izejas durvīm, viņš nokūkoja līdz pat pieturas vietai iepretim kazarmām.

Izklupis ārā, metās pa trotuāru uz priekšu. Aiz viņa kāds tikpat steidzīgi izkāpa un drāzās pakaļ.

Zivtiņš skaidri dzirdēja sīku soļu dipoņu. Bet nebija ne intereses, ne gribas atskatīties. Viņš paātrināja soļus. Arī nācējs aiz viņa sāka ar papēžiem biežāk dauzīt ķieģeļus. Taču lāgā netika līdzi.

— Ka-kareivi! Ka-kareivi! — pēkšņi aizmugurē sauca kāda aizelsusies, dusmīga balss.

Zivtiņš atskatījās. Saucējs bija virsleitnants. Ko tas gribēja? Zivtiņš apstājās un sveicinot pielika roku pie cepures.

— Kar-rr-reivi, kāpēc jūs nnn-esveicināt?

— Virsleitnanta kungs, es jau jūs sveicinu, — vientiesīgi atteica Zivtiņš.

— Vai a-autobusā ir jāsveicina virsnieki vai nnn-av?

Zivtiņš pārdomāja. Tīrā ķezā iekulsies ar šito stostiķi.

Atvaļinājuma apliecība droši vien nu jau novēlota par minūtēm piecām. Teikt, ka viņu neredzēja? Nē, to nedrīkst. Zivtiņš sataisīja laipnu, vientiesīgu ģīmi.

— Virsleitnanta kungs, kad jūs iekāpāt autobusā, tur bija tik daudz cilvēku, un es sēdēju pašā otrā galā. Es domāju, jums būs nepatīkami, kad uzreiz viens kareivis jums sāks uzmākties ar savu sveicināšanu. Es domāju, ka jums būs daudz patīkamāki, kad jūs nesveicināšu.

— Nnn-evajaga tik daudz de-de-domāt!

— Taisni tā, virsleitnanta kungs, citreiz es jūs sveicināšu bez domāšanas.

— K-k-kā jūs sauc?

— Kareivis Tupētājs, virsleitnanta kungs, — Zivtiņš izgrūda bailīgi.

— No kādas rrr-otas?

— No sakaru rotas, — atbildēja jau drošāk.

— Pieteicieties pie virsleitnanta Pi-pi-pistoles. Sapratāt?

— Taisni tā, pie virsleitnanta Pistoles. Atļausiet iet, virsleitnanta kungs?

— Varat iet.

Rotā nekādas nepatikšanas negadījās, un Zivtiņš tanī rītā izkūlās cauri sausām kājām.

Kad puikas to apstāja, izprašņādami, kā gājis pie Mūļa brūtēm, viņš nesaprotami norūca:

— Nejūdz ratus zirgam priekšā, — un paziņoja mūžīgi izsalkušajam Spēlmanim, ka tas var apēst viņa porciju brokastīs un pusdienās.

Pēcpusdienā pēkšņi sāka veselības apskati. Rotā ienāca ārsts un sanitārs. Izrādījās, ka pa nedaudzajām mierīgajām dienām puikas vareni pieņēmušies. Dažs pastiepies garumā par 3 centimetri, dažam bicepsi kļuvuši resnāki, citi atkal ieguvuši lielāku krūšu apmēru.

— Vo, krūsniņas! — jūsmo Ziediņš, pa izspīlētajām krūtīm ar abām dūrēm dauzīdams.

— Jā, krūtis jau nu tev gan ir kā bukam, kakls kā ritenis, bet kājas toties kā ragavas, — iedzeļ Pēterkalns.

— Nu, tu gan labāk būtu klusējis, tev jau vēders kā grūsnējai govij.

Pēterkalna izskats tiešām to apstiprina, jo ne velti viņš pavairojis savu svaru par 7 kilogramiem. Taisni neticami. Un tādu rotā vairāk. Garais Pīle ieguvis seši kilogrami, Sušķis, Petrovs un pat Putniņš — katrs pa trim. Putniņam, kas pamaza auguma, atkal grūti vēderu paslēpt biksēs.

— Kā tas, velns, var būt? — brīnās Spēlmanis. — Kos-tīte taču aprāvusies pavisam.

— Tas nāk no svaigās gaļas. Galetes ēzdams, tu taču katru dienu norij kādu dzīvībiņu.

14. Sardze

Pēc «paaugstināšanas» par kareivjiem nāca klāt jauni pienākumi — pulka sardzes. Tas bija gandrīz vienīgais ziemas darbs, bet ļoti vienmuļš un nogurdinošs. Ložmetējniekus atzina it kā par tehnisku vienību, un viņiem salā nevajadzēja soļot garos gabalus līdz posteņiem garnizona sardzēs, lika vienīgi pulka sardzēs. Pulka sardzes posteņu skaits nebija liels, bet, tā kā pie sardzes izvadē pievienoja arī rotu dieniniekus un dežurantus, tad izvadē stāvētāju rinda izveidojās gara, pāri visam kazarmu pagalmam. Sīs rindas locekļu zināšanas iekšējā dienesta reglamentā vienmēr pārbaudīja pēc visiem noteikumiem. Priekš sardzes izvades rotā pārbaudīja dežurējošais virsseržants, tad nāca pārbaudīt dežurējošā virsnieka palīgs un beidzot pats dežurējošais virsnieks — parasti kāds virsleitnants vai kapteinis.

Dažs kareivjus daudz netincināja. Bet, ja gadījās iereibis vai citādi kā saniknots, eksaminēja veselu stundu. Vispār jaunajiem prasīja cītīgāk, jo tiem vēl lāgā neuzticēja sardžu dienestu un katrs arī nezināja savus pienākumus.

— Kas jūs tāds esat? — dežūrvirsnieks, 3. rotas komandieris, piestāj un noprasa Cīrulim.

— Kapteiņa kungs, sardzes Nr. 1 sargs — pirmā posteņa otrā maiņa.

— Ko jūs sargāsiet?

— Apsargāšu pulka karogu. Karogs ietīts drēbē, drēbei apsieta aukla, auklas gali aizzīmogoti ar pulka zīmogu. Karogs novietots skapī, skapis aizslēgts, aizplombēts un aizzīmogots ar pulka zīmogu. Uzdots pie karoga nevienu nepielaist bez sardzes priekšnieka mutiskas pavēles.

Šī — pilnīgi pareiza atbilde, pēc reglamenta.

Bet visi tik rūpīgi savus pienākumus nav iemācījušies.

— Kas jūs tāds esat?

— Sardzes Nr. 2 sargs — otrā posteņa trešā maiņa. Apsargāšu ieroču un munīcijas noliktavas: 2 durvis, 5 logi, aizrestoti, durvis aizslēgtas ...

— Ko jūs darīsiet, ja naktī pamanīsiet, ka zaglis izlauzis durvis un nes prom ieročus?

— Es viņam saukšu: «Stāt!»

— Bet ja viņš tikai uzber ogles?

— Ese ... skriešu . ..

— Kur jūs skriesiet?

— Zaglim pakaļ.

— Nakts laikā? Viņš jums iezvels ar pusķieģeli pa galvu, ko tad?

— Es kliegšu.

— Vot, karavīrs! Viņš stāvēs un kliegs, lai zaglis pa to laiku aiznes visus ieročus. Priekš kā tad tā šautene iedota, lai būtu kur atspiesties, kad uznāk snaudiens?

— Nebūt ne.

— Nu, ko tad darīsiet?

— Kapteiņa kungs, tad es šaušu.

— Saprotams, jāšauj, nevis jākliedz.

— Un šis te, kas tāds būs?

— As, kapteiņa kungs, pulka sardzes Nr. 2 trieša ap-sarg posteņa ūtra maiņa. Apsargāt pulka pogrobs, šķiunis, sata, molka ...

— Ko darīsi, ja huligāns izlien caur sētu un nes prom malkas pagali?

— Kapteiņa kungs, as saukšu: kur tu tū molku nasīsi, līc nūst!

— Bet ja nu šis tik pasmejas un sāk skriet prom ar visu malkas pagali?

— Tad es šaušu.

— Vai taisni virsū?

— Nē. Pirmū reizi gaisā.

— Un ja šis vēl neapstājas?

— Tad as šaušu taisni virsū.

— Nu ir traks palicis, par vienu malkas pagali nošaus cilvēku! Apsargam nekas nav jāšauj. Ja kāds nes malku prom, paziņo sardzes priekšniekam, gan viņš noķers. Saprati?

— Tīši tā, kapteiņa kungs!

Dežūrvirsnieks atiet savā vietā, nodod paroles sardžu priekšniekiem un komandē pa rotām un sardzēm. Un vienmuļas signāltaures mūzikas pavadībā jaunā maiņa uzņemas savu 24 stundu klaušu.

Pirmajā sardzē šodien ložmetējnieki. Par sardzes priekšnieku dižkareivis Mazjānis. Nostādījis sardzi pie sardz-nīcas durvīm, viņš saka:

— Zivtiņ, nāciet man līdzi sardznē, paskaitiet, vai veca sardzne nav izputinājusi kādu mantu.

Un Zivtiņš ņem šauteni siksnā un līdz ar Mazjāni ieiet sardznē, ko iepriekšējie sargi vēl slauka.

— Būtu vismaz logu atvēruši. Piesmirdinājuši kā seski,

— lādās Mazjānis.

— Redzēs, vai pats tādā salā vērsi logu vajā, — atsaka viņu priekšnieks, arī dižkareivis.

Zivtiņš paņem sardznes mantu sarakstu un skatās. Galds — ir, skapītis — ir, šauteņu piramīda — ir, drēbju pakaramie — ir, 3 kažoki, 4 ķeblīši un 4 nāras, kur gulēt. ..

— Nu, ir viss?

— Ir.

— Klausies, vecais, vai tu lasīsies ar saviem vīriem ārā vai ne! — Mazjānis uzsauc viņu dižkareivim.

— Nu, puikas, fiksāk, fiksāk, pazūd kāpostos! — viņš mudina savējos.

Tad pie sardznes durvīm abi priekšnieki vēl nostāda savus ļaudis rindā vienus pret otriem un nokomandē:

— Mierā! Pret vidu skatīt!

Tā ir sardžu sasveicināšanās — pēc reglamenta.

Tikko jaunā maiņa ieiet sardznē, visi, cik ātri spēdami, novelk mēteļus, noliek bruņu cepures un saslien šautenes, lai steidzīgi varētu sagulties uz bričkām. Sardznēs kopš laikiem galvenais darbs gulēšana. Vai diena vai nakts — tie, kas nestāv uz posteņa, cenšas aizmigt. Uz sarga posteņa jānostāv divi stundas pēc katrām četrām atpūtas stundām. Uz apsargposteņiem pat četras stundas bez pārtraukuma. Bet ir arī tādi apsargposteņi, kuri jāsargā tikai naktī. To apsargi brīvi visu dienu.

— Pirmā maiņa — stāties! — jau komandē Mazjānis. Viņi aiziet uz posteņiem nomainīt vecās sardznes ļaudis.

Laiks kustas vienmuļi, bet diezgan ātri. Ik pa divi stundām kāds šņākdams raušas augšā no bričkas, gausi velk mēteli, mauc galvā bruņu cepuri un grabina patronas. Tad viņš aiziet. Pēc brīža atnāk nomainītais. Viņš ieliek šauteni piramīdā, ātri nomet mēteli un cepuri, meklē brīvu vietu uz bričkām. Atkal un atkal tās pašas kustības, tās pašas skaņas. Jā, pat miglainā, paklusā papināšana, pēc

kuras smirdoņa sardznē pavairojas, te tikpat vienmuļa un pierasta ...

— Salst kā ellē! — Zandersons, no posteņa atgriezies, drebinājās.

— Ellē jau nesalst, tur jau silts, — izlabo Putniņš.

— Jā, tur jau tu esi bijis, — atcērt Zandersons.

Putniņš apklust, un bijušais matrozis lādas tāļāk:

— Ielien tai kažokā, pēc mērkaķa. Nevar lāgā pakustēties. Kājas spiež. Un tad tur visādi garām staigā — jau pa gabalu lūr, vai tik šos sveicinās. Kakla kumbri var izmežģīt, uz visām pusēm snaikstoties. Tur tāda būda nolikta. Domāju, — ielīdīšu pieci minūtes pasēdēt. Kas tev dos! Viens klāt ir!

— Ko jūs lienat būdā?

— Es tikai tāpat, gribēju paskatīties, kas tur ierakstīts.

— Ko jūs man te stāstāt, es gan redzēju, kā jūs tur skatījāties. Kā sargs apsargā savu posteni?

— Sargs apstaigā posteni un no visām pusēm to nepārtraukti novēro.

— Nu, tad jūs man uzmanieties!

Un Zandersons nospļaujas. — Suns drīkst ielīst būdā, es ne! Kamdēļ tad to būdu tur nolikuši?

— Būda nolikta, lai lietainā laikā būtu kur pakarināt kažoku, — paskaidro Mazjānis.

Dežūrvirsnieks ar zvanu iesauc Mazjāni pie sevis.

— Putniņš paliek manā vietā, — viņš nosaka iziedams. Bet drīz atgriežas.

— Re, kas pa desām. Šovakar esot šautuvē kinoizrāde. Bet mācoties iekšā visādi zeņķi un skuķi; lienot caur sētu. Jāsūtot divi patruļnieki, lai padzenā. Kuri bija naktspos-teņu sargi?

Atsaucās Ziediņš, Putniņš un Zivtiņš.

— Zivtiņš un Ziediņš lai iziet, — pastaigājat kādu stundu.

Nozīmētie saģērbjas un iziet.

Kad viņi pieiet pie sētas, turpat aiz vārtiem uz ielas atskan spalgs šāviens. Abi dodas turp. Puikas, ķērājus pamanījuši, laiž ļekas vaļā, bet divus tomēr saķer. Prāvākajam rokā vēl kūp pugačs. Zivtiņš pamirkšķina Ziediņam, tad bargi uzsauc puikām:

— Nu, lielgabalnieki, tagad nāciet līdz.

Puikas sāk ķepuroties. Bet viņu apkakles cieši satvertas.

— Es neesmu vainīgs! — žēli lūdzas mazākais.

— Kurš vainīgs, to noskaidrosim vēlāk, — atsaka Ziv-liņš, un viņi velk puikas pa vārtiem iekšā.

Lielākais nu sāk runāt kā advokāts.

— Jūs jau mani varat izkratīt. Man nekā nav.

— Kā — nav, — Ziediņš grib teikt, bet apraujas. Patiešām, puikam rokā vairs nekā nav. Paspējis jau nomest.

— Redz, kas par makari!

— Izkratiet nu! — puika sāk neganti kārpīties, atsperas vārtu stenderē.

— Ko mēs tevi kratīsim, gan tu pats izkratīsies.

Mazākajam dūša jau galīgi papēžos.

— Kur jūs mani vedīsiet? — viņam trīc lūpa.

— Pagaidi, pagaidi, — bargi saka Zivtiņš.

Pieveduši puišeļus pie kino durvīm, viņi tos pabīda iekšā.

— Pazūdat nu kokos! — nosauc Ziediņš.

Tas šiem nav divreiz jāsaka. Mazākais gan vēl atskatās pār plecu.

— Paldies, onkulīt!

Apstaigājuši kazarmu sētu, patruļnieki apstājas pie vārtiem. Jau krēsla. Vārtu sargs nerunīgs. Viņš, atmeties pret būdas sānu, cīnās ar snaudienu.

— Labvakar, kareivju kungi!

— Labvakar, labvakar! — atņem Ziediņš.

Pienākusi kāda meiča. Lakatiņš cieši aptīts galvai, mētelis gan krietni novazāts, taču vēl gluži vesels.

— Vai jūs mani nepazīstat?

— Nē.

— Jaunkareivji?

— Jau kopš trīs nedējām pulkā vairs nav neviena jaunkareivja, — atsaka Ziediņš.

— Es esmu Amālija.

— Patīkami iepazīties.

— Man vajag tikt iekšā ... klubā ...

— Vai jums pase ir?

— Pase? — Amālija pie sevis smejas. — Mani jau visi pazīst.

— Klausies, vārtu sargs, vai tu viņu pazīsti? Laid iekšā!

— Ko es varu laist? Es nepazīstu. Es varu izsaukt de-žūrvirsseržantu. Lai viņš laiž.

— Kas tur ir? Ak Amālija, — virsseržants žāvājas. — Nevar, nevar, Amālija, ej tikai uz mājām.

Viņš izstaipās, paskatās zvaigznēs un tad liek atpakaļ savā siltajā istabelē.

— Virsnieka vietnieka kungs, kas tā tāda par Amāliju? — viņu panācis, jautā Zivtiņš.

— Tā te mums tāda veca pulka brūte. Seši gadi, kopš meklē savu brūtgānu. Esot solījies precēt un pazudis. Nu jau pavisam sajukusi.

Bet Amālija neiet prom. Viņa vēl ilgi stāv pie pulka vārtiem. Nesaka neviena vārda, tikai stāv. Tad viņai sāk salt kājas un viņa skumīgi aizsoļo uz pilsētu. Gaisā lēni lido sniega pārslas.

Atgriežoties sardznē, Zivtiņš un Ziediņš koridorā pie sardznes durvīm ierauga nostādītu garu rindu sodīto. Viņi stāv «mierā», šautene pie kājām. Kāds izstīdzējis jauniņš kareivis grīļojas. Viņš bāls kā audekls, uz pieres sviedri.

— Tas noziedēs, — saka Ziediņš.

Un abi nācēji nav aizsnieguši sardznes durvis, kad garais jauneklis tiešām nogāžas visā augumā uz klona.

— Dižkareivja kungs, koridorā viens paģība! — sauc pa durvju spraugu Zivtiņš.

Mazjānis iznes krūzītē aukstu ūdeni, aplaista paģībušā seju. Tas gan paver acis, bet piecelties nevar.

— No kādas rotas?

— Pirmās.

— Putniņ, paziņojiet pirmās rotas dežurantam, lai nāk pievākt līķi, — nosaka Mazjānis.

Vēlāk dežurants pastāsta, ka garais esot kāds students. Otro reizi nokavējis atvaļinājumu par 10 minūtēm. Uzbāztas 10 stundas pie šautenes.

Nākošā rītā pēc brokastīm Mazjānis sāk stāstīt rupjus jokus...

Mazjāņa stāsta sacelto jautrību un ņirgas pārtrauc de-žūrvirsnieka zvans.

— Sauc kādu kareivi, — nosaka Mazjānis. — Zivtiņ, ieejiet jūs.

Zivtiņš pieklaudzina un, atvēris durvis, liek roku pie bruņu cepures.

— Kapteiņa kungs, pēc jūsu pavēles ierados!

— Jā, redziet, kas par lietu, — es drusku iziešu. Jūs te pasēžiet. Ja kāds zvana pa telefonu, sakiet, ka dežūrvirs-nieks nupat izgāja. Protat pa telefonu runāt?

— Protu, kapteiņa kungs!

Kad dežurvirsnieks izgājis, sardznes zvana pogu piespiež

Zivtiņš.

Ienāk dižkareivis Mazjānis.

— Es esmu dežūrvirsnieka vietā, — bargi saka Zivtiņš. — Jūs, dižkareivi Mazjāni, iesūtiet man romānu, ko atstāju sardznē uz skapīša.

Bet Zivtiņš ilgi nedabū romānu lasīt. Sāk pļekšķēt telefons. Tur ziņo no pulka štāba, lai sūta kareivjus pēc dokumentiem. Tad atkal kāds no virsnieku kluba — prasa dežūrvirsnieka palīgu. Pēkšņi telefons iebrēcas sevišķi skaļi un nemaz negrib rimties. Zivtiņš paķer cauruli.

— Dežūrvirsnieka istaba!

— Vai dežūrvirsnieks? — īgni jautā balss telefonā.

— Nē, dežūrvirsnieks nupat izgāja.

— Te pulka komandieris. Kas runā?

— Sardznes kareivis Zivtiņš, pulkveža kungs.

— Lai sardznes priekšnieks tūliņ izziņo abiem bataljoniem, ka tie karavīri, kas piedalās virsleitnanta Sniedziņa slēpošanas komandā, atbrīvoti no visiem darbiem un mācībām.

— Saprotu, pulkveža kungs. Paziņošu.

Drīz ierodas dežūrvirsnieks. Un, pulka komandiera pavēli paziņojis, Zivtiņš atgriežas sardznē. Tur viņš atsēstas kaktā pie skapīša un sāk lasīt romānu. Pēc krietna brīža Zivtiņš mana, ka viss ap viņu sastindzis. Klusu kā kapā. Grāmatu uz ceļiem nolicis, viņš paceļ galvu. Viņa skati sastopas ar virsleitnanta Zeltera dusmās piesarkušām acīm. Arī dižkareivis Mazjānis un citi sardznes kareivji skatās Zivtiņā, izņemot divus, kas, cieši aizmiguši, krāc uz bričkām.

Zivtiņš šaujas stāvus. Zelters vēl labu brīdi nekustīgi skatās viņā.

— Nu, par to būs jāparunājas! — viņš izpūš caur zobiem un metas ārā no sardznes.

— Uz ko tas zīmējas? — jautā Zivtiņš.

— Uz tevi, — smīn Putniņš.

— Kā tad es vary saost, ka viņš ienācis sardznē?

— Nekas, nekas, — nosaka Mazjānis, taču arī viņš kļuvis tāds kā domīgs.

Pēc brīža sardznē ierodas rotas rakstvedis Kaste.

— Ko jūs tam Zelteram esat padarījuši? — viņš smejas.

— Ieskrēja kancelejā gluži lillā un prasa virsseržantam: kā tas ir, vai sardzne nav jānostāda, kad ieiet rotas virsnieks to pārbaudīt?

— Nu, un ko Zvaigzne?

— Nē. Sardzne jānostāda tikai tad, kad virsnieks to pieprasa.

— Klīstera podiņš tāds, pats nezina reglamentus un vēl ārdās! — tagad sadūšojas Mazjānis. Kastes informācija viņam novēlusi no sirds smagu slogu, jo arī viņš nav bijis pārliecināts par reglamenta burtu.

— Un ko teica Zelters? — interesējas Ziediņš.

— Tikai muti vien noplātīja kā zivs.

— Vai par slēpošanu jau rotā ziņots? — jautā Zivtiņš.

— Jā. Lūk, puikas, būs forša šefte! Nu tikai vajag taisīties slēpotāju komandā!

— Es taisītos, bet nezin vai jaunos ņems.

— Skaidrs, ka ņems. Mums jau rotā nav gājēju. Pieteicies tikai virsseržantam.

Tas Zivtiņām nebija divreiz jāsaka. Viņi abi ar Ziediņu pieteicās tanī pašā pēcpusdienā.

15. Mazās uzvaras

Sniegs drīz vien nokusa, un no slēpošanas nekas prātīgs neiznāca. Bet krietnu saviļņojumu pulkā radīja cits notikums — pulka svētki ar sekojošu balli, pavisam īsi priekš Ziemsvētkiem. Dienu pirms svētkiem tomēr atkal parādījās plāna sniega kārtiņa.

Lai pašam nebūtu jāiet līdzi ziemas kaujas mācībā, kuru kā «pārmaiņu» priekš lielajām izpriecām bija šai dienā noteicis pulka štābs, tad virsleitnants Sniedziņš sasauca kopā slēpotājus un visu dienu dzenāja turpat pa mācības laukumu, rādīdams, kā jāturas slēpēs, kā jāgriežas pa labi, kā pa kreisi, kā apkārt un kā rīkoties, braucot no kalna. Visi to jau zināja. Taču noņemšanās un svīšana iznāca pamatīga.

Zivtiņš ar Ziediņu ieradās no slēpošanas rotā pavisam aizkusuši. Pamatīgi sastrēbās pusdienu putru, izkaulēja vēl virtuvē katrs pa liekai kotletei un tad likās uz auss.

Pēc stundas dežurants sāka raustīt Zivtiņu aiz kājas:

— Ei, Zivtiņ, celies! Dežūrvirsnieks tevi meklē.

Bet Zivtiņš tikai atsviedās un tina galvu segā.

— Klausies, celies augšā, — dežurants neatlaidās.

— Griķi, neālējies! — Zivtiņš sāka skaisties.

— Dežūrvirsnieks tevi norīko virtuvē pie darbiem.

— Muļķīgs joks, — sašutis pūta Zivtiņš un līda dziļāk migā.

— Nu, kad es tev saku! Iznāks šmuce. Tu esot vienīgais neticīgais pulkā. Citi šodien iešot uz baznīcu, uz svētku dievkalpojumu. Tev tur neesot ko iet, tāpēc lai strādājot.

— Tas nevar būt, — Zivtiņš kļūst domīgs, ceļas sēdus.

— Pareizi, pareizi!

— Vienalga! Esmu noguris. Uz virtuvi neiešu.

Garām gāja rotas mantzinis, lāga cilvēks.

— Nepārsteidzieties, Zivtiņ, — viņš pamācīja. — Par dienesta grūtībām nedrīkst žēloties.

— Es nežēlojos par dienesta grūtībām.

— Bet tā jau iznāk . ..

— Nē! Es žēlojos par to, ka pārkāpj pulka komandiera rīkojumu. Pulka komandiera rīkojums bija — slēpotājus atbrīvot no dienesta un no visiem darbiem. To es zinu. Griķi, esi tik labs, ieej kancelejā un paskaties pavēlē, kas šodien ir dežūrvirsnieks, — es iešu ar viņu parunāt.

Zivtiņš slējās augšā un negantā īgnumā sāka aut kājas.

Griķis neatgriezās. Zivtiņš nogāja klubā pēc papirosiem, iegriezās «operā». Kad viņš ienāca rotā, Griķis gaidīja.

— Nu?

— Nekas. Virsnieka vietnieks Mūlis aizsūtīja tava vietā uz virtuvi Krajeviču.

— Bet kas bija dežūrvirsnieks?

— Virsleitnants Fūrmanis.

— Kas tas tāds par Fūrmani, pazīsti?

— Jā, ir tāds pamazs vīrelis, varen lielīgs. Saucoties par Napoleonu. Mīl piesieties. Rausta valodu.

— Ak stostās?

— Jā.

— Man kādu rītu viens tāds dzinās pakaļ, — kapec viņu nesveicinot. ..

— Tas pats būs! Ei, klausies, Krajevič, — ko tu slaisties? Tevi virsnieka vietnieks Mūlis norīkoja darbos uz virtuvi.

— As jau beju. Tur nimoz nivīna navajagūt.

— Redzi, kā cūko? — Griķis un Zivtiņš saskatījās.

— Tagad tik lasies uz pilsētu, ka neizdomā vēl ko labāku.

Svētku dienas noskaņas radīšanai kareivjiem atjāva stundu ilgāk pagulēt — līdz 7.

Otrs pārsteigums bija brokastis, kad katrs saņēma kafiju ar pienu un sviestu, ar diviem desas ripuļiem uz baltmaizes ņukas.

Pēc brokastīm visās rotās sākās obligātā pogu spodrināšana, jo pulksten 11.00 vajadzēja iziet parādē.

— Karavīri! Lai brašais cīņas gars mājo jūsu vidū joprojām! — pulka komandieris savu runu pateica īsi. Pēc visiem noteikumiem nokomandēja «karogam — godam sveikt!» un, pieminot pagātni, lika lūgšanai cepures noņemt. Parādes solī aizgājušus, garām svētku viesiem un pašu augstmaņiem, kareivjus atļāva izvest pa rotām. To visu nodarīja ātri.

Bet svētku galvenā daļa nu tikai sākās.

Plašā ēdamtelpa piepildījās stāvgrūdām. Spiedās ap galdiem cits pie cita kā siļķes mucā. Dibengalā ap sevišķi pušķotiem galdiem novietojušies pulka virsnieki ar vadību un svētku viesiem centrā.

Sākās ēšana un dzeršana. Vesela rota kareivju bija norīkota par sulaiņiem. Viņi nesa kāpostus pilniem spaiņiem; lika katra kareivja šķīvī pa prāvam cepeša gabalam.

Tad sākās ēšana. Simtiem roku stiepjas pret alus lējēja kausu. Steigā sameklētas pašas prāvākās krūzītes, un drīz dzird jau dažu protestu, ka vēl nav saņēmis otro, bet kaimiņš dzer jau piekto. Un baltais, pēc izskata kā netīrs, mālains ūdens, alus sit galvā. Tam pielieta krietna porcija degvīna, tāpēc telpā sākas čala. Vai nu ievērojuši, ka šī čala drīz var izvērsties par neapklusināmu, vai paši nespēdami vairs valdīties, no viesu vidus sāk celties pulka apsveicēji. Tie grib teikt runas. Kāds garnizona pulka komandieris atgadina vakar baznīcā mācītāja teiktos vārdus: «Kopējo kareivības garu vajag celt pāri šķiru interesēm.» Un viņš nobeidz pusdziedādams, pusdeklamēdams:

No dieva sirds Neviens nav šķirts,

Kam spoža debess saule mirdz.

Citi gan tik mīksti nerunā. Dažs var izteikt tikai divus teikumus, un no tiem pēdējais jau iepriekšējo teiktais:

— Lai dzīvo!

Runu saka ari kāds sociālistu runātājs:

— Šis pulks jau savā sākumā gājis kopā ar tautu. Novēlu, lai šī tradīcija nekad nemitētos. Uzsauksim pulkam vēl trīsreiz «lai dzīvo!».

Un, kareivji, kas jau krietni baudījuši balto alu, kas šo izsaucienu šodien kliedz vai simto reizi, sauc, cik jaudas:

— Lai dzīvo!

— Lai dzīvo!

— Lai dzīvo!

No šiem kliedzieniem dreb rūtis un līgojas griesti. Un varenā balss grūdienā no dažas labas pilnas mutes uz visām pusēm drāžas kāpostu un gaļas šķiedru lādiņš, un liekas, ka tur būtu plīsusi kāda 12 collīga granāta.

— Ei, klausies, Pēterkaln, nespļaudi acīs! — pikti rūc Zandersons, piedurknē kāpostiem pietriepto seju slaucīdams.

— Puikas, puikas, netais ziepes. Labāk, iedzer. Vo, braši! — muld Cīrulis. Viņš ir pats jaunākais rotā, jo aiz pārskatīšanās iesaukts gadu par ātru. Viņam palaimējies izdzert jau astoto krūzīti.

— Es dzīvoju Jeņisejas guberņā, Sibīrijā. Tur mežu sauca par taigu. Bija lāči, vilki, brieži. Zeme bija kā piķis — mella. Labi auga. Krievi mēslus gāza grāvjos, lai pūst. Eh, četras nedēļas notupēju lopu vagonā, atpakaļ braucot. Vai man to vajadzēja? — pēkšņi sāk stāstīt Cīrulim Griķis.

— Vai zini ko? — Cīrulis miglaini skatās griestos. — Vajadzētu iestāties franču leģionāros. Āfrikā būtu forša dzīve.

— Ja būtu līgums uz trīs gadiem, es brauktu, — atsaucas Spēlmanis. Viņš par to jau sen interesējies.

— Šitādu padarīšanu derēja biežāk sarīkot, — sūkstās Kalējs.

— Nu, tad kara ministrija ar savu budžetu netiktu cauri, — svinīgi nosaka Putniņš.

— Klausies, Putniņ, tu mums te esi tāds augstskolai cauri gājis, — cik īsti izmaksājam valstij mēs — tās kazarmu utis? — interesējās Zandersons.

— Kara ministrijas budžets ir 35 miljoni latu gadā.

— Va, vella, 35 miljoni latu!

— Eh, padotu mums šito naudiņu!

— Kā? Mums jau viņu padod!

— Muļķis. Mūs uztur par 50 santīmiem dienā. Tu, pie- * mēram, gadā izmaksā tikai 180 latu.

— Bet visi kareivji kopā? Aa!

— Kas — visi kopā! Domā — daudz! Pareizini ar 16 000, — un Putniņš izvelk zīmuli, rēķina.

— Kareivju uzturēšana izmaksā apmēram 3 miljoni latu gadā.

— Ej nu! Un kur tad paliek tie 32 miljoni?

— Nu, virsnieki, instruktori, bračiņ, nedzīvos vis ar 50 santīmiem dienā. Un kur tad ieroči, munīcija, apģērbs ...

— Nu, kas ir, puikas, ierauj, kamēr vēl alus spainī, lai vēlāk nav jāsaka, ka nedeva, — mudina pienākušais seržants Desa. Viņš pamanījis, ka zēni sāk runāt nelāga.

— Sveiki, seržanta kungs! — kareivji paceļ krūzītes.

— Priekā! — un Desa aiziet pie instruktoru kompānijas.

— Klausies, Miezān, — vai tu šautu virsū dzīvam cilvēkam? — pēkšņi ieprasās Kalējs.

— Našautu.

— Es šautu pāri, — saka Fiksais.

— Cūcīgākais ir tas, ja izceļas pilsoņu karš, — iesāk Zandersons.

— No tā neizbēgsi .. .

— Puikas, puikas, nu, kas ir, salaiž lustīgāk! — atkal pienāk seržants Desa.

— Eh, var redzēt, ka trūkst Cveišpennera.

— Jā, tam jau mute kā govs pakaļa.

— Nu, bet dažreiz viņš bij atjautīgs.

— Jā, viņš nebij desa bez sinepēm, — vientiesīgi nosaka Zandersons.

Seržants Desa šo piezīmi neliekas sapratis. Taču, prom spraukdamies, uzmet Zandersonam baltu skatu.

— Vo, kā paķēra uz basi! — priecājas Griķis.

— Nebaidies, gan viņš tev tā atbasēs, ka tu vispirms prasīsi dzert un tikai pēc tam sacīsi labdien, — nosaka Kalējs.

Viņš šādu atjautību nesen izlasījis «Latvijas Kareivī» iespiestā romānā.

Vakarā rotas palika gandrīz tukšas. Kas vien gribēja, dabūja atvaļinājumu līdz rītam, lai varētu braukt uz pilsētu — uz pulka svētku balli. Pati lielākā telpa — tirgotāju biedrības zāle — pieplūda visraibākās publikas. Ļoti daudz jaunu sieviešu — gan lūgtas, pie karavīru elkoņiem, gan nelūgtas, rupji pūderētas, smiņķētas, kā no ielas. Dažas turas pulciņos, sačukstas un smej. Citas sēd solos gar zāles sienām un gaida, kad viņas lūgs dejot. Kad apklust mūzika, pārīši staigā cits aiz cita. Tērzē. Virsnieku kundzes un līgavas vīzdegunīgi noraugās uz tām, kuras atnākušas saburzītās, sasvīdušu roku jau citās ballēs apgrābstītās kleitās.

— Klausies, derētu drusku iegriezties bufetē, — saka Zivtiņām Ziediņš.

Viņi nokāpj pagrabā.

Ap dzērieniem un uzkožamiem piekrauto galdu spiežas virsnieki un instruktori. Kareivju te maz. Nav naudas.

— Klausies, kareivi, palaid, — kāds kapteinis ar elkoni iegrūž Zivtiņām sānos.

— Nāc, Vecais Pēteri, neesam sadzēruši kā no pagājušās reizes.

— Aha! Mani puiši, — saka Vecais Pēteris, ieraudzījis Zivtiņu un Ziediņu. — Vai dzerat ar kādu šņabi?

— Taisni tā, kapteiņa kungs, kā citādi lai šo iekšā dabūtu! — atsaucas Ziediņš.

— Der, der. Ballē tas nav pa skādi.

Pēkšņi blakus izceļas ļembasts. Kad Zivtiņš ar Ziediņu aizspraucas tur, viņi redz pie galdiņa sēžam gandrīz visus savas rotas instruktorus.

Tikai kaprālis Nāzers stāv galda galā. Viņam ar vienu roku krūtīs, ar otru ģīmī atspiedies kāds svešs seržants.

— Neplēs ... neplēs degunu, to par naudu nevar nopirkt!

Viņš atvēzējas un dod sparīgu dunku plēsoņam pavēderē.

Tas nesaka neko. Tikai nogroza galvu, paskatās baltām acīm griestos un nogāžas uz grīdas.

— Te jau cīnās niknāki kā Nāves salā.

— Kopš tā laika kara tehnika stipri progresējusi.

Un Zivtiņš ar Ziediņu virzās uz izeju.

— Paskaties atpakaļ — vai tas nav Putniņš? — Ziediņš aptur Zivtiņu.

Un patiešām — Putniņš sēž pie galda starp instruktoriem un piesarcis pilda glāzītēs šņabi.

— Viņš grib iekļūt rotas kancelejā.

— Bet tas iznāks drusku par dārgu.

— Nesaki ne pieci. Pats stāstīja, esot partijas līderiem pieklīsterējies; pēc kara klausības cer tikt bankā gandrīz vai par direktoru.

Dejas zālē ļaužu saplūdis vēl vairāk. Vairums cieši saspiedušies, noskatās dejotājos, kas grozās zāles centrā nelielā laukumā.

— Nu, kāpēc nedejo? — Zivtiņš parauj aiz piedurknes nejauši pamanīto Pēterkalnu.

— Neatmaksājas. Tādi ģīmji vien ir — pēc ķieģeļa prasās ...

— Vai zini, taisnība, tādas džindžas vien sanākušas. Nav neviena kārtīga sievišķa, — piekrīt Ziediņš.

— Un Zelma nebūs?

— Vajadzētu būt, — novelk Zivtiņš, apkārt skatīdamies.

— Redzi, kur stāv!

— Tur, pa labi aiz tās zilās?

Taču, izrādās, ka Zelmas nav. Atnākusi gan Irma. Zelmai bijis jāpaliek mājās, jo adjutants atnācis ar visu kundzi.

Kad sāk spēlēt valsi, Zivtiņš ar Irmu iet dejot. Irma daudz nerunā. Laikam domā par notikumu ar Puskažociņu.

— Nu, vai kaprāļi arī jūs vēl apciemo? — Zivtiņš uzvedina.

— Fui, kā jums nav kauna!

— Par ko?

— Ņirgāties par cilvēku, — viņa cenšas rādīt piktu seju, bet nevar noslēpt smaidu.

— Vai es par viņu būtu ņirgājies?

— Ziniet, viņam bija pārplēstas bikses — un pavisam nesmukā vietā, — Irma nenociešas.

— Ha, ha, ha! Tas jāpastāsta Ziediņam. Viņš pats nezin, kādu varoņdarbu pastrādājis. Kur jūs satikāt Puskažociņu?

— Viņš uznāca drīz pēc jūsu aiziešanas. Nu, bet nerunāsim vairs par to.

— Bet vēl vienu jautājumu?

— Lūdzu.

— Vai jūs pateicāt viņam, kā mūs sauc?

— Saprotams, ka ne, — Irma apvainota pārmetoši zibsnī.

Deja beidzas. Un, kad tie atgriežas pie Ziediņa, tur stāv arī rotas rakstvedis Kaste.

Kad atskan fokstrots, Irmu dejot aizved Kaste un Ziv-tiņš pastāsta biedram par Puskažociņu.

— Garlaicīgi! — pēc brīža ieminas Zivtiņš.

— Vajadzēs apcelt kādu fidu, vai, — prāto Ziediņš.

— Bet nav jau ne vella.

— Vai zini, pastaigāsim un apskatīsimies tā pamatīgi.

Un viņi sāk spraukties no vienas sienas līdz otrai, no

kakta līdz kaktam.

— Kas kaiš šai zaļajai? Deguntiņš kā cukurzirnis!

— Tā ir no jorkšīrniecēm; paskaties, kādas kājas.

— Nu, bet šī melnmatainā ar pliko muguru, kas pašlaik urbj virsleitnantam ar pirkstu vēderā?

— Citādi nekas, bet redzi — viena acs uz gaļu, otra uz maizi šķielē.

— Un ko tu teiksi par šo, kas mums taisni pretim, salikusi rokas uz vēdera?

— Ej nu! Tai taču krūtis kā vecai dziedātājai!

— Pagaidi, paskaties pa kreisi. Redzi, tur divu pirkstu platumā no loga sarunājas ar to mazo leitnantu, — tagad Zivtiņš aptur Ziediņu.

— Nu, tā būs par lepnu, neielaidīsies.

— Neesi bērns! Tādas sievietes nemaz nav, kas neielaistos ar jaunu vīrieti. Pamēģināsim.

— Es atsakos. Mēģini viens pats.

— Labi. Tikai drusku piepalīdzi.

— Kā tu to domā?

— Kad sāks spēlēt, pieej un saki leitnantam, ka virsleitnants Zelters viņu lūdza noiet lejā pie bufetes.

— Ka neiznāk mēsli...

— Kā? Ko tad viņš tev var padarīt? Ja apķeras, saki, ka esi pārskatījies.

Tikko sāk spēlēt, Ziediņš dodas pie pārīša. Bet tas jau sāk griezties, un apturēt Ziediņam pietrūkst drosmes.

— Nē, līdz dejas sākumam nevar gaidīt. Jāiet tūliņ klāt, tikko tie apstāsies.

— Nē, kādas desmit minūtes tomēr var nogaidīt, ka neatnāk pārāk ātri atpakaļ.

Bet, kad beidzas valsis, abi dejotāji pazuduši. Un

sazvērnieki tos atkal atrod tikai pēc vairākām dejām. Vai nu leitnants pateicis ko nepieklājīgu, vai pārāk nopietnu — jaunavai mazliet sapīkusi seja, un viņa leitnantam atbild aprauti un reti.

— Lieliski! Viņi sastrīdējušies, — čukst Zivtiņš un spraucas pārītim tuvāku.

Atkal sāk spēlēt valsi. Bez apdomāšanās Zivtiņš metas klāt.

— Leitnanta kungs, — viņš sasit papēžus, — es ļoti atvainojos! Cienītā jaunkundze, vai drīkstētu jūs lūgt?

Viņš to izdara cēli un braši, koncentrēdams šajā riskantajā uzņēmumā visu savu aktiera kapitālu.

Jaunava brīdi paskatās Zivtiņām acīs.

— Atvainojiet, — viņa pagriežas pret leitnantu unF nenogaidījusi tā atbildi, ieliek roku Zivtiņa elkonī.

Valsi dejot Zivtiņš prot sevišķi labi. Savu partneri tas vada graciozi un uzmanīgi. Drīz vien jaunavas vijīgais stāvs iešūpojas jūsmīgā ritmā un viņa neapzinīgi sāk smaidīt.

— Cienītā jaunkundze, — Zivtiņš paklusām uzsāk sarunu, — piedodiet manu pārdrošību. Bet es citādi nevarēju.

Brīdi jaunava nesaka neko. Tikai kā brīnīdamās paceļ tumšās acis pret partneru. Smaids pazūd.

— Kāpēc?

Bet Zivtiņš pazīst sievietes dabu. Viņš izliekas samulsis.

— Tāpēc . . . tāpēc, ka jūs esat skaista.

Jaunava iesmejas — mazliet nicīgi, bet šie tiešie vārdi tai liek sakāpt asinīm vaigos.

— Kāda tad es izskatos? — viņa jautā.

— Skaista, — Zivtiņš atkārto gandrīz čukstoši.

— Kas tas ir — skaists? — pēc brīža jaunava atkal iejautājas.

— Skaistumu, cienītā jaunkundze, nevar izskaidrot. Kaut gan Dostojevskis saka, ka skaistums esot dieva un velna cīņa cilvēka sirdī.

Deja beidzas. Viņi iet atpakaļ pie leitnanta.

— Lai man jūs otrreiz nevajadzētu traucēt, es jums gribētu ko lūgt.

— Nu, nu, — viņa ieinteresēta atmet galvu.

— Es vēlētos ar jums iepazīties.

— Mani sauc Broņeslava Batkovskij.

— Un ja es drīkstētu ... jūsu adresi?

Viņa māksloti pasmejas:

— Vairāk es neko neteikšu.

— Pateicos! — Zivtiņš palokās pret daiļo polieti un sapīkušo leitnantu un steidzas uzmeklēt Ziediņu.

— Vai zini, tu esi čuguna zellis! — liela Ziediņš. — Bet kas tev iznāca?

— Dabūju zināt, kā viņu sauc.

— Jā, bet ko tas tev līdz?

— Tik daudz, lai to satiktu vēl citā vietā.

— Gribēji šaut ar lielgabalu!

— Un šaušu ar! Gan tu to pieredzēsi!

Un viņi atkal nokāpj bufetē iedzert kādu glāzi alus — par labāku nākotni.

Dienā pēc balles galvās vēl skurbulis. Kaprālis Nāzers jau priekšpusdienā ieslēdzis bēniņos rotas dežurantu. Zivtiņām izslīd no rokām ložmetēja stobrs un nokrīt caur logu pagalmā. Pēcpusdienā māca netiešo šaušanu ar ložmetēju. Līnijniekos arī Putniņš. Viņa pienākums uzmanīt ložmetēja regulētāja jautājumus un tos pakliegt nākošajam līnijniekam, lai galā jautājums nokļūtu pie komandiera laukmēra. Bet viņam jāstāv tā, lai tas neaizsegtu skatienam citus ložmetējus. Putniņš to nav ievērojis, tāpēc virsnieka vietnieks Podiņš kliedz:

— Putniņ, virzienu!

Putniņš, kas nezin par ko domājis, paceļ galvu un atkārto pilnā balsī:

— Putniņ, virzienu!

— Nu ir dulls palicis, — saskaišas Podiņš.

— Ei, Putniņ, vai nu pats savu vārdu vairs nepazīsti! — viņš kliedz.

— Nākošais rotas skrīvelis jau nevar būt ar tik prastu vārdu, — piezīmē Kalējs.

— Vajadzēs par Fogeli nokrustīt, vai?

v— Ptica, — nosaka Icigsons. Un sākas ņirgāšanās, līdz kamēr Podiņš nāk Putniņam palīgā un smējējus apklusina.

Nākošā dienā Zivtiņš izprasās pusdienas laikā uz pilsētu. Viņš aiziet uz adrešu galdu un tur noskaidro, ka Broņeslava Batkovskij dzīvo priekšpilsētā, netālu no kazarmām. Atpakaļ braukdams, Zivtiņš uzmeklē adresē minēto māju. Tas ir neliels koka namelis divu ielu stūrī.

Apakšstāvā friziera veikals un pārtikas bodīte. Zivtiņš ieiet frizētavā noskūt bārdu. Tur strādā gan kāda jaunkundze, bet Broņeslava tā nav.

Jau tās pašas dienas vakarā Zivtiņš uzraksta glaimīgu vēstuli. «Tas, kas izsaucās ballē: «Jūs esat skaista!»» viņš parakstās. Bet aiziet dienas, aiziet nedēļa, un atkal atbildes nav. Otro un trešo vēstuli viņi sadomā abi ar Ziediņu. Viņi iztēlo jaunavu visfantastiskākās iedomās par vēl neredzētu skaistuli. Viņi raksta par ilgām pēc skaistuma, kas pārņem cilvēku un draud viņu aizraut nebūtībā, nāvē. Viņi raksta par vienu laipnu smaidu, par vienu vienīgu vārdu, kas var vēl glābt tādu, kam lemts bojā iet.. . Bet atbildi tie nesagaida.

Tad Zivtiņš tver nejaušu iedomu: viņš sameklē Portika, F. Bārdas, Ziemeļnieka un citu romantiķu dzejoļu grāmatās pašus mīkstākos, pašus maigi dzejiskākos vārdus. Viņi tos sakombinē poētiskos teikumos ar atskaņām. Tādas vēstules viņi sūta katru dienu.

Nekādas atbildes.

16. Ziemsvētku eņģelis

Ziemsvētku sestdiena. Ārā no paša rīta valga migla. Sniega nav. Uz rūtīm brīdi gan turējās tā kā plāna ledus kārtiņa, bet drīz nokusa.

— Šogad Ziemsvētki kā 1925. gadā, kad janvārī sāka plaukt ābelēm lapas, — saka kaprālis Mazjānis. Viņš uz Ziemsvētkiem paaugstināts. Arī Miza paaugstināts par dižkareivi.

— Laiks jau labs, bet mums tik iet slikti, — atsaucas Cīrulis.

— Kas nu par sliktumu? Pastāvēsat pirmos svētkus sardzē, otros varēsat braukt uz pilsētu.

— Bet trešos atkal dežūrdaļa ... Un cik mēs vairs te esam! Visi laucinieki aizbrauks ciemos uz mājām.

— Domājat, man patīk te kvernēt? Nu, bet gan jau iztiksim.

Pirms aizbraukšanas lauciniekiem vēl jāpalīdz iztīrīt telpas. Pīle arī laucinieks, bet sakās nebraukt nekur. Viņam un Zivtiņām uzdod sanest visām trim svētku dienām malku.

— Zivtiņ, noliekat to kasti un ienakat pie manis parunāties, — nesējus kapēs aptur Mūlis.

— Kas par lietu, virsnieka vietnieka kungs?

— Ziniet, mums abiem leitnants Dievabērns uzdeva sarīkot otros svētkos rotā eglīti. Vajadzētu saprātot, kā mēs to izdarīsim.

— Jāsasauc visi tie kopā, kas nekur neaizbrauc, tad redzēsim, ko katrs var izdarīt.

— Pareizi. Bet lielāko tiesu vajadzēs uzņemties mums pašiem. Piemēram, ko uzdziedāt un nodeklamēt.

— Varētu jau, bet tad derētu kaut ko piemērotu sameklēt. Ja es tiktu šovakar uz pilsētu ...

— Labs ir. Es jums izgādāšu atvaļinājumu. Norunāts.

Otros svētkos jau no paša rīta rotā bij liela steiga. Citi

gatavoja eglīti, citi atkal savus priekšnesumus. Pret vakaru bij zināms, ka uz eglīti ieradīsies arī rotas komandieris. Drīz vien Zivtiņš jau uzrakstīja uz tāfeles garu vakara programmu, kur kā ievērojamākie notikumi bij vairākkārt pasvītroti trīs: rotas komandiera uzruna, virsnieka vietnieka Mūļa garīgais solodziedājums un dramatiska komēdija «Vai tu esi ēdis maizi ar rozīnēm?».

Pulkstenis jau septiņi, bet rotas komandiera vēl nav. Mūlis jau sāk nervozēt. Mizas komanda, kurai uzdots aizdedzināt svecītes, jau visu sagatavojusi. Bet rotas komandiera nav un nav. Tad ierodas leitnants Dievabērns. Un drīz pēc tam arī rotas komandiera kalpone — ar papirosiem visai rotai. Komandieris pats nebūšot, nevarot...

— Leitnanta kungs, jums jāsaka uzruna, — uzstājas Mūlis.

— Es nē! — Dievabērns tik smej. — Sakāt jūs.

Nekas cits neatliek kā sākt ar nākošo numuru — vīru

kora dziesmu visu klātesošo pavadībā. Un viņi dzied «Klusa nakts, svēta nakts» pirmo pantiņu.

Tam seko virsnieka vietnieka Mūļa solo «Jūs, bērniņi, nāciet» vijoles pavadībā. Pirmo pantiņu Zivtiņš nospēlē viens pats. Tad Mūlis iesāk drebošu, augstu balsi. Nekas, iet tīri labi. Dažs jau sāk paklusām vilkt līdzi. Bet tad notiek kas neparedzēts. Izrādās, uzņemts par augstu. Nokļuvis otrā pantā līdz augstākajai vietai «Un eņģeļi atnāk . ..», viņš pēkšņi apstājas, nogroza galvu un grib ņemt oktāvu zemāk. Bet, klusuma brīdi uzskatīdams par dziedāšanas izbeigšanu, durvis paver un rotā braši iesoļo

Cveišpenners. Pirms Mūlis vēl nokļūst no lūzuma, viņš jau nostājies leitnantam Dievabērnam priekšā, skaļi ziņo:

— Leitnanta kungs, kareivis Cveišpenners uz divi dienām atvaļināts no slimošanas. Atļausat piedalīties . .. mācībās?

— Nu, ir riktīgs eņģelis atnācis! — Zandersons iečukst Cīrulim.

— Ziemsvētku eņģelis ...

Leitnants vēl mēģina glābt situāciju, viņš māj, lai Cveišpenners sēstas. Bet Mūlis tā uztraucies, ka galīgi pazaudē balsi. No dziedāšanas nekas neiznāk. Iznāk liela novirzīšanās no programmas, jo Mūlis atsakās arī deklamēt «Tāla vas taurētāju». Bet tajā vietā Zivtiņš uz vijoles nospēlē turku maršu un puikas apstāj Cveišpenneru, lai nodzied savu kupleju. Cveišpenners arī neatsakās. Viņš priecīgs, ka uz divi dienām izkļuvis no slimnīcas, saviebj savu nejauko ģīmi drausmīgā grimasē un iesāk, vairāk deklamēdams nekā dziedādams:

Vecais krogus brālis Jurka

Nodzēries bij pliks.

Tīri tā kā baznīc's žurka, —

Bet nu kungs ir šiks.

Mūsu Jurkam netrūkst baudas.

Kur viņš naudu rauj?

Par to draugiem nav ne jaudas,

Jurka tikai smej...

Tad Cveišpenners piesit kāju un, viltīgās ačeles jautri mirkšķinādams, laiž vaļā refrēnu. To pazīst visi un skaļi velk līdzi:

Es cēlu skuķi...

Kuplejai necerēti panākumi. Aplausi un saucieni no visām pusēm. Leitnants liek atkārtot vēlreiz.

Pēc tam priekšā iznāk Zivtiņš.

— Varu paziņot, ka noticis brīnums. Cveišpenners kā Ziemsvētku eņģelis ieradies taisni īstā laikā — īsi pirms slavenās dramatiskās komēdijas «Vai tu esi ēdis maizi ar rozīnēm?» izrādes un uzņemsies tajā tēlot vienu no divām galvenajām lomām. Piecas minūtes pārtraukums.

— Uzmanību! — pēc piecām minūtēm sauc Zivtiņš. — Dramatiskā komēdija «Vai tu esi ēdis maizi ar rozīnēm?» acumirklī sāksies. Priekškaru!

Un divi kareivji, kas jau 5 minūtes turējuši divas kopā sadiegtas gultas segas, nolaiž tās uz grīdas un aizvelk. Atklājas satricinošs skats. Ieslīpi pret publiku stāv Cveiš-penners. Viņš nometis frenci. Viņa netīrais krekls uz krūtīm atpogāts vajā. Acis tas pacēlis pret griestiem un žēlīgi raugās uz augšu. Tam līdzās stāv garais Pīle. Viņš sabāzis rokas kabatās un skatās cauro zābaku purnos. Abu izskats ir tik nožēlojams un vientiesīgs. Pie tam viņi abi stipri samulsuši, kas komismu vēl pavairo. Pēkšņi Pīle pacej lēnu skatu pret Cveišpenneru un gausi jautā:

— Vai tu esi ēdis maizi ar rozīnēm?

Cveišpenners paskatās Pīlēm acīs un nosaka tāpat bēdīgi:

— Nē, es neesmu ēdis maizi ar rozīnēm.

Tagad Cveišpenners sāk pētīt savu zābaku purnu, bet Pīle lūkojas debesīs.

— Vai tu esi ēdis maizi ar rozīnēm? — pēc brīža jautā Cveišpenners.

— Nē, es arī neesmu ēdis maizi ar rozīnēm.

Atkal viņi saskatās. Viņi saiet cieši kopā un, viens otram pirkstu pie vēdera pielikuši, caur asarām abi reizē brīnās:

— Tad jau mēs abi neesam ēduši maizi ar rozīnēm.

Tālāko vairs nevar sadzirdēt. Smiekli nav savaldāmi. Leitnants slauka acis kabatas drāniņā. Dižkareivis Miza nogāzies gar zemi, spirina kājas un, krampjos raustīdamies, rēc.

— Priekškaru! Priekškaru! — izmisis sauc Zivtiņš. Bet priekškara turētāji nespēj pakustināt ne pirkstu.

Tad Zivtiņš paķer abas segas un uzmet Cveišpenneram un Pīlēm uz galvām.

Vispārējā jautrība bij sasniegusi tādu pakāpi, ka turpmākiem numuriem draudēja izgāšanās, tāpēc Zivtiņš paziņoja, ka vakara programma izpildīta.

Tad leitnants Dievabērns izdalīja rotnieka atsūtītos papirosus. Par to Beregovs un Stravinskis virs programmas nodejoja kazačoku, un eglītes vakars bij cauri.

Bet, kad aizgāja leitnants un instruktori, svētku sagaidīšana turpinājās.

— Ak tu gnīda, kā tu saodis, kas pie mums notiks? — Zandersons dod Cveišpenneram dunku sānos, kad aiz šauteņu piramīdām jau uz skapīša stāv četri attaisīti šņabja puslitri un uzkožamo paka.

— Neņem par knapu! — Cveišpenners pa paradumam mirkšķina acis un, no kakta izvilcis, liek galdā arī savu puslitru.

— Tā ir lieta! Tu tiešām esi viens īsts Ziemsvētku eņģelis! — jūsmo Cīrulis.

— Klausies, kā tu no slimnīcas tiki atvaļinājumā? — jautā Pīle.

— Cveišpenners jau no nāves ar dabūs vēl vienu dienu atvaļinājumu, — ar atbildi pasteidzas Zandersons.

— Bet nu ģīmis gan tev tagad ir kā cūkstaļļa durvis, — Cīrulis ķer drusku pa tāļu.

— Un tev kā zīdaiņa resgalis, — atcērt Cveišpenners.

— Kuš, nečiepstat! — atvēzējas plecīgais Zandersons. — Ka nepašļūk roka, tad teiksat, ka neieredz.

— Kas nu par zemes dalīšanu — ielej! — vēl dažus uzkožamos no kluba uznesis, sauc Zivtiņš.

Tas nav otrreiz^ jāsaka. Visi desmit rotā palikušie ložmetējnieki savirzās ap bagātīgi piekrauto skapīti, un sākas dzīrošana.

Bez latviešiem ir arī krievi — Stravinskis, Beregovs un Petrovs. Viņi jau labi saprot latviski un cenšas arī runāt.

— Vot, rotņik, moloģec, dod puiki papirosku! — jūsmo Stravinskis.

— Nu, kāds būs moloģec? Par eksāmen solit bij uz pilsēt pieci dieni, a laist nav! — saka Petrovs.

— Skaties tik, bārda ar grib piecas dienas atvaļinājumu! Tu taču tā jau ej savās ticības dienās gandrīz katru nedeju, — šķendējas Cīrulis.

— Jā, žīdiem un krieviem te pulkā laba dzīve: visus svētkus svin pa divreiz, — iejaucas arī Pīle.

— Un tev žēl? Lai svin katru dienu. Labāk ielej, — apsauc Zandersons un paņem pašu lielāko gaļas gabalu no pakas.

— Стой, толстой, дай тонкому поправиться! —

gan sauc vēl Stravinskis, bet varenais kumoss vairs nav glābjams.

Stravinskis kļuvis varen runīgs, — jau krietni iereibis. Viņa bārdainajā sejā reljefi izceļas zilais, četrstūrainais deguns. Zivtiņš samirkšķinājās ar Petrovu un smej. Kakts sak murdēt. Visi kaut ko saka, bet neviens neklausās. Smej — katrs par savu iedomu. Pēkšņi Petrovs iesāk vilkt:

• Господу богу помолимся, древнюю быль возвестим,

Как в Соловках нам рассказывал инок, честной Питирим: Жило двенадцать разбойников,

Жил Кудияр атаман ...

Šo dziesmu Petrovs jau vairākkārt dziedājis, tā patīk visiem — sevišķi piedziedājums par razbainiekiem. To visi velk līdzi. Bet Cveišpenners ne. Viņš met glāzīti pēc glāzītes kā uz karstām oglēm. Kad dziesma aprimst, viņš piesit pie šķīvja un pakāpjas uz ķeblīša.

— Puikas, — viņš mirkšķina piesarkušās acis, — puikas, es gribu runāt!

— Pīle, turi nu Cveišpenneru, Cveišpenners turēs runu! — auro Cīrulis.

— Kuš!

— Lai Cveišpenners runa!

— Runā, Cveišpenner!

— Es gribu turēt biktēšanas runu.

— Vienalga, vico tik vaļā!

Cveišpenners aplaizās un iesāk:

— Šodien jūs sēžat pie dzīru galda. Vai nav tā? ...

— Pareizi, Cveišpenner! Brav... — Zandersons aizspiež Cīrulim muti.

— Bet vai jūs esat ar apdomājuši, ko jūs darāt? Dzīrotājs nav kareivis ... tas ir, kareivis nav dzīrotājs, ja viņš nav apģērbies pilnā kaujas tērpā. Puikas, lai neaizmirstam to kārtīgo pulka komandieri, ko mums stādīja par priekšzīmi, jo viņš pat uz balli gājis gāzu maskā. Tāpēc, kareivji, kur ir jūsu pilnais kaujas tērps, ko jūs esat nēsājuši no dienas dienā? Kāpēc pie jūsu sāniem nekarājas mīksti sa-eļļotās durkļu cilpas un durkļi nedauzās gar jūsu kreisiem gurniem? Kur tagad nomestas jūsu dzeltenās mugursomas ar pakulu kodaļu vai — sevišķi svinīgos gadījumos — ar trim ķieģeļiem tur iekšā, kas jūsu kara gaitās un miera uzvaras gājienos jums devušas pareizo līdzsvaru? Un virs viņām vēl jūsu izskatu greznoja putras katliņi no tīra bleķa! Mēs nedrīkstam piemirst arī čuguna lāpstiņas. Cik tās labi ieliektas un kā tās pieguļ jūsu dibeniem — taisni kā pašūtas. Patiešām, jau kara darbnīcās un arsenālos domāts par jūsu pakaļām. Jā, un kur gan šovakar rūsē jūsu dzērienu pudeles, kas aizbāztas ar knupim līdzīgo korķi un ik uz soļa jums atgādina jūsu bērnības dienas, — es neredzu viņas pie jūsu sāniem. Un jūsu šautenes — aukstas un saeļļotas viņas skumst savos robos. Bet ložmetēju balsti aiz ilgām uzsēsties jums mugurā vēl zaudēs no sava svara! Bruņu cepures — ai, ai, ai! Kas mēs esam bez bruņu cepurēm? Turki un piena sievas. Puikas, būsim vīri, būsim kareivji! Cīnīsimies! Cīnīsimies par kareivības godu un lepnumu! Cīnīsimies par mūžīgu mērkaķi mugurā! Tērpsimies pilnos kaujas tērpos!

Un, nolēcis no skapīša, viņš iesprādzējas uzkabē. To pašu dara pārējie. Tad Cveišpenners atkal uzsvempjas uz skapīša.

— Tā. Tagad mēs esam kareivji. Skaitīsim lūgšanu.

Visi noņēma bruņu cepures.

— Mūsu tēvs pilsētā, divīzijas komandieris var būt tavs vārds, lai nāk pie mums tava apgāde un mūsu dienišķos piparus dod mums šodien. Atpestī mūs no «operas» tīrīšanas un piedod mums mūsu parādus, lai mēs piedodam saviem instruktoriem. Neieved mūs kārdināšanā aiziet atvaļinājumā bez personas apliecības, jo tev ir tas spēks un tas gods ielikt to stingro «kloķi» līdz 15 dienām. Āmen.

Petrovs, kas no Cveišpennera runas gan neko daudz nesaprot, bet, kā jau ticīgs cilvēks, paradis pēc āmen dziedāt, vairs nenociešas. Viņš nobrauka savu bārdu un, šņabja glāzīti pret gaismu pacēlis, dobji atsāk:

Так господу богу помолимся ...

Un visi atkal velk viņam līdzi. Dziesma aug aizvien varenāka. Tā jau pārkāpj piramīdas, pieskan visu rotu un laužas kaimiņu rotā. Dežurants nobijies sāk klusināt.

— Izdzirdēs vēl apakšā dežūrvirsnieks.

— Kas? Ko tu saki?

— Dežūrvirsnieks nāks ...

— Kas tas ir — dežūrvirsnieks? — Pīle sit pie krūtīm.

— Cik maksā panna, kad pašam desa? — kliedz Cīrulis.

17. Ēģiptē pie gaļas podiem

Pēc svētkiem ložmetējnieki pārņēma pulka barošanu. Sākās bezgalīga rinda netīru, nepatīkamu darbu. Cauru dienu vajadzēja vest no noliktavas W pagrabu gan jēlu liellopu, gan žāvētu cūkas gaļu, kāpostus, kartupeļus, miltus, putraimus, zirņus, maizi un daudz dažādu sīkumu, beidzot ar lauru lapām un piparu kulēm. Bet dažureiz atveda ari baltmaizi vai ābolus. Tad uzturzinim vajadzēja turēt platas acis, jo puikas šādas mantas, cik iespējams, centās pievākt. Nu vajadzēja izrēķināt, cik katru dienu produktus nodot virtuvei, tāpēc kādam bij pa divi lāgi jāstaigā no rotas uz rotu un jānoskaidro, cik porcijas tur ņems pusdienās un vakariņās. Dažureiz produkti pulka noliktavā aptrūka un vajadzēja gaidīt, kamēr tos atveda no pilsētas. Pienāca vakars, un vajadzēja locīties pa noliktavu un pagrabu līdz pat jundai. Uz pilsētu tādās reizēs vairs nebij vērts iet. Bet pat dažam labam lauciniekam no balles un pēceksāmenu atvaļinājumiem tur bij savas draudzenes vai draugi, ko vajadzēja apciemot. Kareivji spļaudījās. Manīgākie piesviedās jau dienā pie tādiem darbiem, kas bij drīzāk izbeidzami vai nebij tumsā strādājami. Citi vienkārši manījās no acīm nost un pazuda.

— Lūk, kāda te kārtība! Kas glumāks — aizbēg. Ja neesi nekaunīgs, puņķojies visu nakti, velns ar ārā! — sūdzējās Pēterkalns, kam pilsētā nebij nekādu pazīstamo. Viņu aizvien noķēra rotā un izkalpināja vakaros.

— Nekas, Pēterkaln, rīt sāksim ķert tos gumijas stiepējus, — viņu mierināja seržants Desa. Bet nāca rīts pēc rīta, un gumijas stiepēji vairojās.

Tie pa lielākai daļai bija tādi, kurus lāgā negribēja spiest pie darbiem, — daudzi vecie, kas uz Ziemsvētkiem bij paaugstināti par dižkareivjiem un par to krietni izmaksājuši instruktoriem, vai atkal jaunie, kā Putniņš, kas solījās sniegt vēl lielākus pakalpojumus. Arī Kalējs bij milzīgs gurķis. Bet viņš vismaz ar savu slinkošanu nelielījās.

Bet no visas tās ļerzas bij arī savs labums. Tas pats Pēterkalns, Spēlmanis, Pīle un arī Cīrulis nu reiz dabūja apmierināt savas varenās apetītes; bij iespējams ievilkt nāsīs ne tikai pa speķa gabalam un baltmaizes kukuļam, bet pat pa sviesta pikai, cukura graudam un ābolam. Katru dienu varēja dabūt izokšķerēt virtuvē pavāru slēptuves, un tur aizvien bij atrodami paši brangākie gaļas gabali, pat pilnas bļodiņas ar kotletēm. Bez minētajiem resnumā sāka pieņemties arī Zandersons, un viņš dabūja atārdīt bikšu vīles, jo lielāka numura rotas mantzinim nebij; arī josta nederēja, un viņš sameklēja pilsētā garāku.

Drīz vien bij uzstrādājušies dažādu darbu speciālisti. Bij sastādījusies komanda, kas ļoti veikli prata sviest maizes kukuļus no vienām rokām otrās, kamēr tie no ratiem pagalmā nokļuva lejā pa pagraba trepēm uz maizes kaudzi sevišķā nodalījumā. Otrā speciālistu grupa bij malkas skaldītāji. Viņi katru vakaru noglabāja cirvjus, lai tos citi nevarētu atrast un dienu no dienas gāja ārā pie malkas. Sis darbs gan bij pats grūtākais, toties to strādāja svaigā gaisā un bez uzraudzības. Visa pārējā ložmetējnieku masa bij spiesta ķerties pie galvenā netīrā darba — pie burkānu un kartupeļu mizošanas.

Kādu dienu no kara slimnīcas ieradās Cveišpenners.

— Ir gan tam deguns, — puikas brīnījās.

— Neņem par knapu, — viņš atbildēja. — Jūs jau te tagad dzīvojat kā Ēģiptē pie gaļas podiem.

Todien bija notikums — vajadzēja kaut pulka cūku, jo tā bija pakritusi gar zemi un sākusi spārdīties.

Šo darbu cūku būdas ģenerāļa virsnieku vietnieka Mūļa vadībā vajadzēja izdarīt malkas cirtējiem. Neko nelīdzēja: Petrovam, Zivtiņām, Stravinskim un Ziediņam vajadzēja iet kaut cūku. Viņiem palīgos piesviedās Cveišpenners — par cūkas dūrēju. Tā bij auksta diena. Visi cūkas kāvēji bij nosaluši. Bet taisni dūrējam, kas nupat atbraucis no slimnīcas, nebij cimdu. Viņa rokas bij zili melnas. Un iznāca, ka pēc pamatīgā dūriena cūka gan tā kā aprimās, bet, tikko turētāji to palaida vaļīgāk, tā šāvās augšā un grasījās skriet pāri kazarmu pagalmam.

— Cveišpenner, — kliedza Mūlis, — ko jūs tai cūkai esat padarījis?

— Taisni tā, virsnieka vietnieka kungs, es viņai iedūru pamatīgi, — brīnījās Cveišpenners.

— Jūs esat aizdūris gar kāju, — Mūlis bij gluži nelaimīgs.

Tad Petrovs pakampa cirvi un cūku nosita. Viņi sakūra uguni, jo tiem vajadzēja cūku arī nosvilināt un uzšķērst.

Pa to laiku pārējie ložmetējnieki bij sapulcējušies virtuvē pie kartupeļu mizošanas. Aukstajā laikā nekur citur nevarēja lāgā tverties. Kaut arī viņi mizoja gausi, bet vairāk cits citu muļķoja un stāstīja savus piedzīvojumus, darbs veicās tīri brangi, jo viņu bij daudz.

Ienāk arī Kaste, kas tagad paaugstināts par dižkareivi un darbos piedabūnams ar mokām.

— Ko tad kungi nāk pie prastiem zaldātiem? — uzvelk Griķis.

Tas brīdi neko neatbild. Bet pēc tam atbild ar pretjautājumu ...

— Vai tu domā, ka es te esmu?

— Saprotams.

— Es tev pierādīšu, ka es te neesmu.

— Nu, nu!

— Vai es esmu Liepājā?

— Nē.

— Vai es esmu Jelgavā?

— Nē.

— Tātad es esmu kaut kur citur?

— Saprotams, ka tu esi kaut kur citur.

— Puikas, jūs dzirdējāt? Bet, ja es esmu kaut kur citur, tad es taču te neesmu!

— Piešuva bārdu! — Spēlmanis smejas par Griķi.

— Eh, apnicis viss! — pēc brīža novelk Zandersons. — Ielaist tik lodi ribās, un beigas.

— Un kas tad tev būtu par labumu?

— Un kas tad man tagad ir? Ne vella! Un nebūs ar. Esmu jau diezgan daudz piedzīvojis. Izdauzījies. Redzējis labas dienas un sliktumus. Brūte ar vairs neraksta. Būs piesviedies kāds štuceris. Nu, man nav žēl!

— Tev sen jau kopš brūte? — interesējas Cīrulis.

— Pieci gadi sagāju. Pat uz kuģiem braucot neatstāju.

— Kur tu brauci?

— Gar Vāciju, Holandi, Dāniju, Beļģiju. Antverpenē apmaldījos. Puikas aizgāja pie «birstēm», es negāju līdz. Mani atstāja kafejnīcā. Forši spēlēja tur visādus fokstro-tūs. Domāju: paklausīšos, kamēr šie atnāks atpakaļ. Bet, velli, aizmirsuši. Es kā dulls staigāju un prasu, kur var aiziet uz ostu. Neviens tur pa latviski nesaprot. Prasa tikai:

— Was? Was?

— Un kā tad tu darīji?

— Visu nakti blandījos, kamēr izkūlos pie jūras.

— Tad tev gan laikam daudz piedzīvojumu?

— Jā, izdauzījos ar skuķiem. Vienreiz uzrāvos. Bet man bij tāds čomis, foršs puika. Bet tad lokans. Tāds neliels. Kādu laiku bij par misiņu. Vēlāk par matrozi. Briesmīgi tāds pārgalvīgs. Vienreiz šis nolaida no masta vērsi...

— Kā — no masta?

— Nu jā. Vērsis karājas mastā, lai ilgāki būtu svaiga gaļa. Bet šis atraisīja galu un ielika kāju gala cilpā. Bet, tikko gals vaļā, tā puika uzgāja kā kūlis augšā. Plekt — nokrita vērsis uz deķa, bet cālītis tikai palecās vēl ar visu virvi masta galā. Mēs domājām, kad nāks lejā, tad izšķīdīs, bet pieķērās pie masta, un cauri.

— Pārtraukt! — iesaucās kāds pavārs.

— Mierā! — kliedz virtuvē dežurējošais instruktors.

Visi pieceļas un tur pirkstus pie cepures. Virtuvē ienācis pats pulka komandieris un saimniecības pārzinis. Dežurants piesteidzas un ziņo:

— Pulkveža kungs, pa manu dežūras laiku virtuvē nekādu sevišķu notikumu nav. Virtuvē strādā ... — un viņš uzskaita, cik pavāru, cik kareivju, ko katrs dara, kas vārās katlos un ko pulks ēdīs pusdienā. Ziņojums iznāk garš. Pavāri, kam arī visu laiku jātur roka pie cepures, slepus bažīgi atskatās uz saviem katliem. Pannā neganti čurkst kotletes un pa visu telpu jau pludo piedeguma smaka, bet dežurants vēl ziņo ...

Pēkšņi atsprāgst āra durvis un Petrovs, Zivtiņš, Stra-vinskis un Ziediņš pūzdami stiepj iekšā uzšķērsto cūku. Viņiem pa priekšu, ceļu brīvodams, ar asiņainu durkli padusē iet Cveišpenners. Viņš jau pašā virtuves vidū, paķer kādu solu un grasās to novietot cūkas uzlikšanai, kad to aptur pulka komandieris.

— Kas jūs tāds esat? — viņš stingri noprasa.

Cveišpenneram sols izkrīt no rokām, asiņainais durklis

skanēdams atsitas pret klona cementu. Nu tikai viņš pamana, kas te notiek. Uz viņu skatās virsnieki gan lielām, gan mazām zvaigznītēm pie apkaklēm. Instruktori galīgi sašutuši un nelaimīgi, bet dažam kareivim pat mute pavērusies ...

— Pulkveža kungs, kareivis Cveišpenners, — viņš skaļi atbild.

— Kādas rotas?

— Ložmetēju rotas,.pulkveža kungs.

— Vai jūsu rotā māca, ka pulka komandieris nav jāsveicina?

Cveišpenners sastomās. Viņš apķeras, ka nu ir strupceļā. Bet tas ir tikai acumirklis. Viņš jau atkal izstiepjas kā diegs un, pulka komandierim cieši acīs skatīdamies, izgrūž:

— Pulkveža kungs, atļausat paskaidrot?

— Nu, paskaidrojat.

— Pulkveža kungs, pēc reglamenta kareivis nesveicina nevienu, ja tas piedalās bēru gājienā.

Pulkvedis piesarkst.

— Kas par bēru gājienu? Ko jūs muldat?

— Taisni tā, pulkveža kungs, virsnieka vietnieka Mūļa uzdevumā es pavadīju nupat nokauto pulka cūku.

Šinī brīdī Cveišpennera nožēlojamais ģīmis izskatījās tik nelaimīgs, ka pulka komandiera dusmas saplaka. Tomēr viņš pavēlēja par notikušo ziņot savas rotas komandierim, un tam cits nekas neatlika kā uzlikt piecas dienas stingro.

Pārējie cūkas bērinieki nedabūja neko, jo viņu rokas bij aizņemtas, turot cūku, un tie nevarēja pasveicināt. Bet varbūt pulkvedis dusmās tos vienkārši piemirsa.

Bet arī pavāri, liekas, bij piemirsuši savus virumus. Viņi turēja rokas pie cepurēm un stāvēja kā sasaluši. Todien pusdienās viss pulks ēda sadegušas kotletes un pievārītu putru.

Jaunas nepatikšanas sagādā pēkšņās baumas, ka gaidāma inspekcija. Liek visu tīrīt, spodrināt, lāpīt. Notiek steidzīga veselības apskate. Jāslauka kazarmu pagalms, atejās jākaisa kaļķi, jālaista karbols.

Inspekcija tiešām ierodas. Tie ir garnizona augstākie priekšnieki. Kad viņiem nospēlēts maršs un paņemts «godam sveikt!», viņi ieiet laukuma vidū un liek nostādīt pulku riņķī ap sevi. Tad vecākais — bārzdainais — komandē:

— Virsnieki 30, vadu komandieri 25, rotu virsseržanti 20, grupu‘komandieri 15 soļus uz priekšu — soļos — marš!

— Vai jums ir kādas sūdzības? — viņš griežas pie virsniekiem.

Klusums.

— Vai kādas sūdzības? — prasa instruktoriem.

— Man ir, ģenerāļa kungs. Par daudz bieži liek iet baznīcā, — atsaucas kāds obligatoriskais.

Viņu izsauc.

— Vai ir kādas sūdzības? — ģenerālis prasa kareivjiem. Tie neatbild.

Tad ģenerālis atkal nostāj vidū.

— Karavīri! Man ir prieks, ka jūs nesūdzaties! Tā īstiem karavīriem pieklājas. Bet te daži gājuši pie dežurantiem, lai saīsina dienesta laiku. Kā jūs to domājat? Vai brīvības cīņu dalībnieki būtu tā darījuši? Nē! Vecie karavīri tā nedarīja. Bet tie šoreiz katrā ziņā būs bijuši inteliģentie memmes dēliņi. Ir jau mums zināmas partijas, kas priecājas par mūsu vājību; ir valstis, kas izdod milzīgus līdzekļus, lai mūs vājinātu. Bet es ceru, ka jūs sapra-tīsat savu lielo uzdevumu. Jūs neļausaties iespaidoties no šiem memmes dēliņiem — mūsu armijas vājinātājiem. Par to man ir liels prieks. Pateicos par jūsu brašumu!

— Priecāj'mies! — atkliedz pulks.

Bet pēc tam notiek visnepatīkamākais. Ģenerālis sāk staigāt pa rotu kancelejām un šķirsta atvaļinājumu grāmatas. Viņš baras jau par to, ka atvaļināti līdz pīkst. 24.00.

— Kas tā par staigāšanu! Kareivju īstās mājas ir viņu rotas!

Ložmetēju rotā viņš galīgi saskaišas.

— Kur ir pulka komandieris? — viņš atcērtas. — Vai jūs redzat? Te jau dažs iet atvaļinājumā katru dienu. Lūk, Icigsons, Neiburgs, Putniņš — katru dienu. Nu, pašķirat, pašķirat. Droši vien nākošā lapas pusē atkal būs ierakstīti šie paši. Kā tad! Vai es neteicu? Un pat līdz 7.30 no rīta! Kā tas var būt?

Pulka komandieris stāv kā bez padoma. Tikai nākošā dienā viņš uzliek rotas komandierim septiņas dienas stingrā. Tur vairs nepalīdz nekādi Vecā Pētera aizrādījumi, ka viņam pēc reglamenta tiesības atvaļināt kareivi 36 stundas no vietas.

Šīs nepatikšanas smagi nokrīt pār ložmetējniekiem. Šai grūtajā laikā inspekcija izjaukusi viņu vienīgo prieku — atvaļinājumu līdz 7.30 no rīta.

— Vai mēs kādi katordznieki, ka mums te jāpūst pie kartupeļiem un jēlas gaļas! — sirdās puikas. Bet tas neko negroza. Barošanas darbu vienmuļībā nogurdināti, atstāti bez izklaidēšanās pilsētā, daudzi naktīs atkal neganti murgo. Kādu rītu dežurants pierakstījis pilnu tāfeli:

Sušķis (kasīdamies). «Kuš, ei, panāc te! Vai die's, vai die's, vai die's, man poga pagalam!»

Ziediņš (svinīgi). «Pirmais skūpsts viņai, otrs man.»

Fiksais. «Es iešu pa iekšpusi. Man Pēteris dzimtais vārds; citas lietas es nezinu.»

— Ko tas vecis gan iedomājas?

— Kas viņam jādomā? Viņš tik rullē to vellu.

— Vajadzētu kaut ko parādīt! — spļaudās arī dižka-reivis Kaste.

— Vajadzētu uzzīmēt un ielikt kādā avīzē karikatūru: pie zemes guļ nomests kareivis. Viņam aizbāzta mute, ķēdēm sasietas rokas un kājas. Bet garām brauc večuks ar bārdiņu. Viņš uz kareivi nemaz nepaskatās, bet prasa jaunkundzītei, kas iet pa ceļu: — Jaunkundz, vai mēs kaut kur jau neesam tikušies?

— Vo, tā viņš uzprasījis manai māsai, — atsaucas Cīrulis.

Bet arī šie murgi un draudi neko nepalīdz. Zivtiņš un Ziediņš tomēr izglābjas: uzkrīt sniegs, un viņiem atkal jāiet slēpot.

18. Slēpošana

Slēpošanas kursu vadītājs virsleitnants Sniedziņš izrādās tīri patīkams cilvēks. Viņš sasauc visus slēpotājus pulka šautuvē un paskaidro:

— Pie slēpošanas galvenais — zābaki. Vajag tādus zābakus, lai varētu ieaut divējas zeķes un lai nespiestu. Zābakus nedrīkst pārāk samērcēt, tad kāja kuļājas. Vajag kārtīgi iesmērēt ar to pašu smēri, ko izsniedz rotās. Kaut kāds imalīns vai karbolīns neder. Nu, mēteļi arī neder. Būs jāslēpo frenčos. Bet tad vajag uzģērbt uz kailu miesu tos pašus pūkainos kreklus — labi uzsūc sviedrus. Bez krekla vēl der uzvilkt kādu puloveru, kam ir, kam nav, es mēģināšu pieprasīt tādus ādas kamzoļus bez rokām. Slēpes vajag kārtīgi iesmērēt. To smāķi es jums sataisīšu. Galvenais, lai labi slīd un nebojā slēpes. Jā, tad vēl kas. Man katru dienu nebūs laika jums līdzi braukāt. Varēsat braukt vieni paši. Instruktori jau vienmēr kāds varēs braukt līdzi. Es domāju, mēs iztiksim. Vai ne?

— Iztiksim, virsleitnanta kungs! — atsaucas kāds virsnieka vietnieks.

— Tāpēc, rau! Tad vēl es jums parādīšu slēpju smērēšanu.

Viņi sakur uguni un, sasildījuši slēpju smāķi, to plaukstām izklīdina pa slēpēm un saberž. Tad viņi izsoļo nokazarmu laukuma un dodas pāri pilsētas nomales laukiem uz mežu.

Diena lieliska. Salst tā apmēram 15° C. Vēja nav. Debesis skaidras. Sniega baltums laistās saules staros. Šur tur pilsētas nomalēs kūp garaiņu migla. Bet augstu tā nespēj uzkāpt — sals sastindzina.

— Būs labi, vecais, — Ziediņš piebrauc blakām Zivtiņām.

— Es domāju gan! — tas jautri atsaucas.

Slēpojot viņiem silti. Kājas labi saautas. Sajūta lieliska. Viņu ir divdesmit slēpotāju bez virsleitnanta Snie-dziņa. Vairums vēl brauc tik pirmo ziemu. Ziediņš un Zivtiņš te jau skaitās vecmeistari, jo abi slēpojuši jau agrāk; prot droši laist no kalniem un taisīt dažādus straujus pagriezienus. Tas viņu stāvokli slēpotāju komandā cel.

Slēpotāji brauc pāri laukiem uz mežu. Tur sākas augstāki pauguri. Viņi ilgi klaiņo pa mežu, aizbrauc līdz ezera malai. Tur sastopas arī ar privātiem slēpotājiem — jauniem zēniem un skuķēm. Dažs varens meistars lec no augstiem tramplīniem un griežas riņķī ar visām slēpēm kā vilciņš. Bet ir arī jaunavas, kas nevar un nevar stāvus nolaisties no pakalna. Vienmēr viņas nošļūc sēdus, bet dažreiz, pat kūleni apmezdamas.

Nākošās dienas turējās pie sala un uzkrita vēl krietna sniega kārtiņa. Viņi slēpoja katru dienu. Virsleitnants Sniedziņš viņiem izrādīja dažādus paņēmienus, kā pārvietoties ar slēpēm pilnā kaujas tērpā, kā nokrist, kad jāšauj, kā novietot uz slēpēm ložmetēju un patšauteni un kā tos ātri aizvilkt uz jaunu pozīciju.

Bet tad viņam apnika, un viņš uz slēpošanu ieradās reti. Sākumā slēpotājus gan centās turēt kopā virsnieka vietnieks Jukums. Bet, ta kā viņš bij vājš slēpotājs un netika lāgā citiem līdzi, viņš neko neteica, ja kāds laida pa mežu pats uz savu roku. Bez tam arī viņam dažreiz neiznāca laika braukt slēpot. Tā slēpotāju skaits gan samazinājās, bet palika paši lielākie entuziasti. Galvenais, kad tie uzkāpa uz savām slēpēm, tie jutās brīvi un neierobežoti. Braucot slēpot, viņiem deva līdzi kareivju apliecības.

— Nelaiž mūs atvaļinājumā vakaros, iesim dienā, — teica Zivtiņš. Un viņi piebrauca pilsētai no otras puses, atsprādzēja slēpes, un Zivtiņš vadāja Ziediņu pa pilsētu, izrādīdams viņam dažādas ēkas, iestādes un laukumus.

Kādu dienu viņi apņemas apbraukt pilsētai apkārt. Izgājuši no kazarmām, griež uz pretējo pusi. Uzkalnu gan te nav, toties daudz jaunu ainavu un neredzētu vietu. Viņiem jābrauc. pāri Daugavai. Ledus vietām nopūsts kails. Viņi uzmeklē ragavu ceļu un turas pa to.

Gar ceļa malām kā dīvainas pelēkas sēnes sniegā sēd priekšpilsētas vīri. Viņi izcirtuši mazus āliņģus, gremdē tur diegā piesietu metāla zivtiņu un to rausta. Viņi grib kaut ko izzvejot.

— Kā ķeras, onkuli? — jautā Ziediņš.

— Šodien neķeras. Vakar — jāā, cita lieta.

— Un kādas zivis?

— Vairāk asarēni. Reta līdaka.

— Nu, vai šitā šefte atmaksājas ar?

— Kas tur atmaksājas? Bet ko lai dara? Bezdarbnieku

pilnas ielas----lāizput tā kā tā ...

Viņi brauc tālāk. Uzduras uz nēģu tačiem. Murdi ielaisti pa āliņģiem garās rindās — simts un vairāk no vietas. Kāds jauneklis pašlaik izceļ rindas pēdējos murdus.

— Nu, cik tad jums salasījies?

— Te jau viņi visi ir, rau, divpadsmit.

— Bieži izceļat murdus?

— Ik pa divi stundām.

— Un cik tad maksā jēls nēģis?

— Tā pusotra lata par kālu.

— Kā tas iznāk — uz 5 santīmi gabalā?

— Jā.

— Bet tirgū jau tagad maksājot 16 santīmi gabalā?

— Nu jā! Cepēji un pārdevēji pelna trīskārtīgi.

Kādu gabalu pabraukuši, viņi apstājas.

— Skaties kas par ērmiem! — izsaucas Zivtiņš.

Uz ledus apmetušies četri vīri. Viņi stāv pie prāviem āliņģiem un laiž tajos garas kārtis, kuru galos piestiprināti tādi kā elevatoru spaiņi. Viņi nogremdē šos savus elevatorus, pačakarē pa Daugavas dibenu un tad velk augšā. Un — brīnums! — viņu spaiņi ik reizes līdz malām pilni skaistas, irdenas grants. Šo granti viņi ber vienādas kaudzēs sev līdzās. Pie viņu kaudzēm piebrauc ragavas, saber granti kulbās un samaksā.

— Nu, ko nu skaties? Negribi pamēģināt? — ierunājas kāds pamazs vīrelis.

— Nu, nu, vai tad tik smagi iet?

— Aha! Te ir pienākuši tādi vīri kā mālu piemesti un nekust.

— Nevar būt! — izsaucas Ziediņš un ķeras pie kārts. Viņš veikli nogremdē smeļamo, bet neizvelk pilnu spaini grants.

— Vai zini, joks nav vis!

— Es domāju! — lielās vīrelis.

— Laikam labi nopelnāt? — iejautājas Zivtiņš.

— Krīzes laiki, ko tur daudz. Bet savi lati 20 dienā jau par tādu darbu vajag.

— Ko? Pat ostā smagie nesēji 26. un 27. gadā tik daudz nepelnīja, — Zivtiņš brīnās.

— Cik tad šie pelnīja? — izjautā vīrelis.

— Nu, 12, 16 latus.

— Tad jau uz mums vienu toreiz nācās 3 tādi nesēji.

— Un noņēmēju netrūkst?

— Kur nu! Visur būvējas. Spēj tik smelt.

Ziediņš kļūst domīgs. Kad viņi nobraukuši krietnu gabalu, tas atsāk:

— Tie ir zelta smēlēji. Tāds vīrelis, ka vējš var no kājas nopūst, bet viņš tev pelna 20 latus dienā.

— Un tu domā, ka nelielījās?

— Lai arī. Kaut ko viņi tomēr var nopelnīt. Un par tām būvēm taisnība. Viņi ņemot 50 santīmi par vezumu. Bet izsmelt dienā savus divdesmit vezumus jau pavisam nieka lieta.

— Tu arī negribēsi pēc dienesta mesties par zelta smēlēju?

— Vot, par šito taisni es domāju! Apmetas tepat kaut kur nomalē, apceļ kādu foršu skuķi...

— Ha, ha, ha!

— Ha, ha, ha, ha!

— Tur tomēr vajag būt kādam knifim. Kur tad tie bezdarbnieku tūkstoši rodas? — pēc brīža domīgi novelk pats Ziediņš.

Viņi izbrauc jau kiietni pret Katlakalnu. Te Daugavas krastā daudz karā sagrautu un izpostītu ēku. Dažādas zāli aizaugušas fabrikas. Kāda ķimikāliju fabrika nokrāsojusi visu upes krastu zaļu. Tagad jau pati tuvu sabrukumam, bet krasts vēl nav uzaudzējis zāli. Ari te uz ledus šur tur redz pa vīram. Viņi piestāj pie kāda sirma večuka. Tas stāsta:

— Agrāk jau te bij daudz fabriku. Rau, tur, tas garais skurstenis, tā bij Vulfsona sērkociņu fabrika. Un tur uz krasta bij sodā fabrika. Tajā otrā atkal taisīja papīru. Līkumā pie dīķa bij dzirnavas un otrā pusē liela koku zāģētava. Tagad te viss kluss — jau 12 gadi. Agrāk bij kustība. Bet nu jau reti kāds iemaldās.

Pat Lucavsalā, āre, tur, Vidusdaugavā, — skatāties, var redzēt to pieminekli. Tas vēl Pētera Lielā celts. Tur zviedri esot nogalinājuši Pēterim 300 zaldātu. Agrāk katru gadu sabrauca to apsvētīt. Bij lieli svētki. Nu jau ... tā viņš tur stāv.

Viņi virzījās tālāk — pa vienmuļu, purvainu līdzenumu gar Sampetra radiotorņiem, pāri Anniņmuižas šosejai, pāri jūrmalas dzelzceļam uz Dzegužkalnu. Bet tur uz kāda krūmos ierīkota tramplīna Ziediņš ielauza slēpi, un viņiem vajadzēja sēsties tramvajā un braukt uz kazarmām.

Kādu dienu atkal izbrauc slēpotāju prāva komanda. Laiks sevišķi labs. Sals zem 10° C un saulains. Iepriekšējās dienās uzkritis vēl sniegs. Līdzi brauc arī virsleitnants Snie-dziņš, un visi labā omā. Viņi iebrauc dziļi mežā. Arī mežā nu sniega netrūkst, un tur ir augstāki kalni — ezera viņā galā. Viņi virzās turp. Pa ceļam tie atrod kādu pauguru grupu, kas slaidām terasēm izveido kopēju dziļu ieleju. Te varens sniegs un skaistas vietas slēpošanai. Tāpēc te jau iebraukāti skrejceļi un vietām savelts sniegs un ierīkoti tramplīni.

Te sabraukuši daudz slēpotāju no pilsētas. Gan pāros, mazās grupās, gan arī atsevišķi jaunieši. Iztālēm grūti pateikt — vīrieši vai sievietes, jo arī jaunavām tādi pat zili kamzoli un bikses kā vīriešiem; galvās visiem adītas cepures un raibas šalles ap kakliem.

— Te pie jums pa mežiem forša dzīve, — jūsmo Ziediņš. — Vai tā katru ziemu?

— Nē. Slēpošana pie mums jauns sports. Pirms pāris gadiem slēpotājus varēja uz pirkstiem saskaitīt. Tagad tā modē. Bet varbūt drīz pāries. Jo, redzi, arī soļošana kā uznāca, tā aprima.

Viņi sāk virzīties kalnā.

— Hūū! — kāda sievišķīga balss iesaucas virs viņiem.

Tie atvirzās sānis, un tanī mirklī garām padrāžas slaida, kalsna jaunava. Skrējienā vējš norauj tās turbānu, un dzeltenās cirtas plīvo gaisā. Viņas gaita ir tik strauja, ka apakšā tā vairs nepaspēj sagriezt, un smagi krīt uz slēpju nogludinātā ceļa. Kritiena apdullināta, viņa neceļas. Ziv-tiņš drāžas turp.

— Nekas, — jaunava cenšas smaidīt, kad Zivtiņš to jau tver pie padusēm.

— Pateicos! — viņa atkal nostājas uz savām slēpēm un gausi šļūc pēc cepures, kuru pašlaik uzķēris Ziediņš. No otras kalna kraujas strauji drāž lejā kāds virsleitnants.

— Nudien, Ziediņ, vai tas nav . ..

— Fūrmanis, kā tad! Viņš taču skaitoties liels slēpotājs. Tu nezināji?

— Nē. Tad lasīsimies nost no ceļa. Atceries, man ar viņu kādu ritu bij darīšana . . .

Virsleitnants Fūrmanis piebrauc pie stīvās jaunavas un palīdz tai rāpties kalnā. Ziediņš ar Zivtiņu turas attālākā nogāzē.

Bet pēc brīža Fūrmanis atkal parādās viņu tuvumā.

— Vai zini, te vairs nav gaisa, — sirdās Zivtiņš un gatavojas atkal šļūkt tālāk.

— Ka-karreivi, kar-rr-eivi!

— Nu ir elle vaļā! — Zivtiņš vēl paklusām izmet Ziediņam.

Fūrmanis brauc taisni pie viņa.

— Vai jūs nodarbojāties uz skatuves?

— Jā, pirms iesaukšanas, virsleitnanta kungs.

— Nu rr-edzi nu! — viņš saka Sniedziņam, kas arī piebraucis.

— Jūs no ložmetēju rr-otas?

— Jā, — Zivtiņš saka jau pavisam bēdīgs.

— Zivtiņš?

— Jā, virsleitnanta kungs.

— Nu, rredzi, ko es tt-eicu?

Un abi virsleitnanti aizbrauc atkal pie jaunkundzes. Zivtiņš noslauka nosvīdušo pieri. — Velns un elle! Ko tas lai nozīmē? Kas mani toreiz spieda uzdoties par kareivi Tupētāju, — Zivtiņš gudro.

— Ko tu domā, kas nu būs? — viņš prasa Ziediņam.

— Es gan neticu, ka viņš vēl atcerētos to gadījumu pie vārtiem.

— Ja, bet ko tad viņš prasīja, kā mani sauc?

— Jā, bet kāpēc tad viņš nemaz neārdījās? Neko vairāk neteica?

Viņi kāpj atkal kalnā. Atskatās. Abi virsleitnanti ar jaunavu arī kāpj augšā.

— Drošs paliek drošs, — saka Zivtiņš un laiž uz otru pusi. Slēpes iejoņo dziļi mežā. Viņš pagriežas ieslīpi no ezera un brauc vēl dziļāki. Ilgi viņš soļo. Tur nāk pakalni un lejas, gan retas, augstas priedes, gan jaunas audzes. Vietām izbeidzas slēpotāju pēdas. Bet tad atkal gadās kāds kalns, un tas nogludināts no visām pusēm. Viņš sastop retus slēpotājus. Daži klaiņo kā viņš — bez mērķa. Citi turas pa iebrauktām pēdām noteiktā virzienā. Viņš iet un iet. Gaiss mežā tik patīkams. Un ejot silti. Tad viņš jūt, ka dziļajā sniegā samirkušas kurpes, mitrums spiežas cauri zeķēm. — Patiešām! Te taču nav vairs slēpošanas rajons! — Un viņš griežas atpakaļ un brauc, kā tam šķiet, pareizi. Viņš uzbrauc uz slēpotāju apgludinātiem pauguriem, bet tie ir sveši. Viņš jūtas noguris. Viņš notīra sniegu no celma, atsēstas un aizkūpina papirosu. Jā, viņam tā kā drusku gribētos ēst. — Pulkstenis — pulkstenis rāda jau trīs! Tātad pāri pusdienas laikam. Kā tad. Ziemas dienas taču tik īsas.

— Uhū! — kaut kur priedēs kāds sauc.

Un atkal viss klusu. Tikai viegla vēsma rāmi šalko piesnigušajās skujās.

— Uhū! — pēc brīža balss ieskanas stiprāk.

Zivtiņš pieceļas un sāk soļot uz mājām.

— Hūū! — priecīgi iesaucas pa labi, un no paugura drāž lejā slaida, kalsna jaunava. Viņa norāvusi savu turbānu, aizbāzusi to aiz jostas; skrējienā plīvo dzeltenās cirtas.

— Virsleitnanta kungs! — viņa sauc jau turpat aiz Zivtiņa.

Zivtiņš atskatās. Nē. Tur nav neviena. Ko gan viņa varēja saukt?

Viņš dodas uz nākošo pakalni.

— Virsleitnanta kungs, ha, ha, ha! Nebraucat tur, jūs atkal pazudīsat.

— Vai tiešām viņa to saka man? — Un Zivtiņš atkal apstājas, atskatās. Jā. Jaunava piebraukusi jau pavisam tuvu, skatās viņā.

— Atvainojiet, Zivtiņa kungs, es jūs nepazinu. Es domāju, ka tas būtu ...

— Virsleitnants Fūrmanis?

— Es nezinu, kā viņu sauca.

— Bet kā jūs zināt manu vārdu?

— Es jūs esmu redzējusi uz skatuves.

— Ak taa! — Zivtiņām nu viss skaidrs.

— Tad jūs to viņam pateicāt.

— Jā.

— Bet kā tad? ...

— Ak, es esmu drusku apmaldījusies. Mēs braucām kopā ar jūsu virsleitnantu. Viņš solījās mani pavadīt.

— Jā, kur tad viņš ir?

— Jā, kur? Es ari to nesaprotu. Viņš man rādīja kādu slavenu lēcienu, kaut kur tur, iekšā. Bet es nobraucu no kalna uz otru pusi. Mēs izšķīrāmies. Un es vairs īsti nezinu, uz kuru pusi būtu jābrauc.

— Vai jūs gribat braukt uz pilsētu?

— Nu jā.

— Tad turēsimies kopā, ja jums nav nekas pretim.

— Vai, es jums ļoti pateicos!

Jā, viņa bij drusku slima ar plaušām. Viņa bij sākusi studēt, bet tad ārsti aizlieguši. Viņu sauc Ņina Skangale, un viņas tēvam piederēja tāda mājele te, pilsētas nomalē. Viņai ļoti patika iet uz teātri un operu. Viņa arī pati drusku spēlēja vijoli un (ko nu es sarunāju!) šad tad uzrakstīja kādu dzejolīti, bet tikai pavisam, pavisam reti. Un Zivtiņu viņa atcerējās ļoti labi; tūliņ bij pazinusi tur, ielejā. Viņa prasījusi virsleitnantam, vai tas nav Zivtiņš. Nē, viņš to nebij pazinis. Bet tad noskaidrojis, un viņai bijusi taisnība. Zivtiņu viņa atcerējusies tāpēc, ka tai ļoti patikusi tā loma, nu, tā pavisam mazā jaunekļa loma, ko viņš tēlojis iepriekšējā ziemā, kad tas jauneklis teicis savai meitenei: «Jūs esat skaista!» Un, kad viņa prasījusi, kas tas ir «skaists», tad viņš atbildējis: «Skaistumu — to nevar izskaidrot.» Tik jauki viņš to‘ ir pateicis. Vai viņš to vēl atceras?

Zivtiņš nosarkst.

— Jā, — viņš atbild, — es to atceros, es atceros vēl vairāk . . .

Par Broņeslavu viņa tomēr nekā nezina. To Zivtiņš noprata drīz. Un, kad tie izbrauca no meža un sasniedza tramvaju, viņa teica, ka tai tepat mājas. Zivtiņš lika pirkstus pie cepures, bet viņa tam sniedza roku.

— Uz redzēšanos! — viņa sacīja un vēl atskatījās.

Kad Zivtiņš izkāpa no tramvaja netāļu no kazarmām,

viņš atcerējās, ka vēl nav ēdis pusdienas. Jau krēšļoja. Nē, rotā viņš vairs nevarēja cerēt uz pusdienām. Klubā — tur ēdienus izsniegs tikai vēlāk vakarā. Un viņš iegāja pārtikas veikalā — tās mājas veikalā, kurā dzīvoja lepnā jaunava, kas vēl ne reizes nebij atbildējusi uz tik rūpīgi sacerētām vēstulēm.

Bodē aiz letes stāvēja paveca sieva. Tā viņam pasniedza divus veģus un 100 gramus aknu desas.

Zivtiņš ievēroja bodes galā pie loga apklātu galdu un uz tā apgāztas divas glāzes.

— Vai jums varbūt būtu arī piens?

Jā, pienu viņš varēja dabūt. «Vai aukstu vai siltu?» — «Siltu,» viņš teica, «ja tas jums nesagādātu lielas pūles.»

Sieva izgāja no veikala. Zivtiņš apsēdās pie galda un gaidīja. Viņš domāja par meiteni mežā. Viņai bij slimas plaušas, un tai vajadzēja uzturēties svaigā gaisā. «Uz redzēšanos!» — jā, ko viņa ar to bij domājusi?

— Lūdzu! — teica balss, un kāds nolika kūpošu piena trauku uz galda.

— Nē! — Zivtiņš būtu lēcis stāvus. Bet viņš savaldījās. Vienalga. Kāpēc tam uztraukties? Un tomēr — tā bij Bro-ņeslava Batkovskij. Viņa arī skatījās. Varbūt tai bij grūti kajit ko atcerēties.

— Broņeslavas jaunkundze ...

— Laikam Tupētāja kungs?

— Nē . . . jā . .. — Zivtiņš samulsa.

Bet viņa bij laipna. Viņa padevās no pirmā acumirkļa. Ne vēsts no tās iedomīgā lepnuma nebij viņas sejā. Ko lai citu tā darītu te, kur viņa bij tikai pārdevēja, kaut arī mātes bodē. Tam tā vajadzēja būt.

— Es jums rakstīju, — Zivtiņš gribēja ko sacīt.

— Jā, pateicos!

Bet ienāca vecā sieva. Un Broņeslava, ne vārda neteikusi, izgāja no veikala.

Rotā Zivtiņš satika Ziediņu. Arī viņš kopā ar dažiem citu rotu kareivjiem bij atgriezies atsevišķā grupā.

— Vai virsleitnantu Fūrmani tu neredzēji?

— Ka ne, viņam bij pārlauzta slēpe. Aizelsies viņš atbrida pie mums, atņēma slēpes kādam kareivim un iedrāzās mežā, no kurienes bij iznācis.

Bez viņiem rotā kvernēja vienīgi dežurants. Pārējie bij pie saimniecības darbiem. Vēl brīdi papļāpājuši, tie apgūlās; viņi bij noguruši.

— Vot, divi brāļi! — miegā laizdamies, Zivtiņš dzirdēja tā kā dižkareivja Mizas balsi. Bet viņš neklausījās.

Kad viņš pamostas, iet vaļā tracis.

— Jums jāiet nest malka, nu vairāk nekā! — skaļi sauc dežurants.

— Ne prātā nenāk, — uztraucas Ziediņš.

Tad atkal ienāk Miza:

— Nu, kas būs? Saņemat vāģus, vedat malku. Virtuvē divi vezumi, mazgājamā telpā divi un rotā vienu vezumu.

— Kur mēs vairs varam tumsā atvest pieci vezumi malkas? Lai tad vismaz nāk vēl kāds palīgā.

— Nē. Viņiem tur vēl daudz kartupeļu un burkānu, ko mizot.

— Ko tur tik daudz? Iesim pie rotas komandiera! — saskaišas Zivtiņš.

— Labi. Ejat pie rotas komandiera.

Varbūt viņi arī neietu nekur, bet, vēl Mizām rotā grozoties, ienāk leitnants Dievabērns.

— Leitnanta kungs, atļausiet lūgt paskaidrojumu? — prasa Zivtiņš.

— Nu, nu?

— Kā tas ir? Mēs te divi nupat atnācām no slēpošanas galīgi piekusuši. Un nu mums vēl esot jāatved pieci vezumi malkas.

— Nu jā, grūti jau ir, kad tas barojošais mēnesis. Mums rotā maz cilvēku.

— Vai tad no strēlnieku rotām nevar pieprasīt? Cik reizes mūsu rotas cilvēki jau gājuši citām rotām palīgā.

— No tiem grūti ko dabūt. Bet jums jau tik daudz tās malkas nemaz nevajadzēs. Gan jau no virtuves kāds atnāks palīgā.

Ar Dievabērnu tā kā tā nekas neiznāk. Zivtiņš ar Ziediņu iziet un sāk kraut malku vāģos. Pēc brīža pienāk atkal Miza.

Rotas virsseržants lika, lai jūs abi tūliņ ejat pie viņa.

— Kur?

— Virtuvē.

Rotas virsseržants sēž virtuves atsevišķā nodalījumā un saņem abus ļoti pikti.

— Jūs ... — viņš nevar lāgā turpināt, — esat sūdzējušies leitnantam Dievabērnam?

— Virsnieka vietnieka kungs, atjaušat paskaidrot? Mēs lāču esam ļoti noguruši, visu dienu slēpojot. Bez tam mēs tikai prasījām paskaidrojumus.

Bet virsseržants nevar ciest, kad daudz runā. Viņš tik ļoti saskaišas, ka labu brīdi tikai skatās, bet nevar izrunāt ne vārda.

— Vot, labi. Katram vienu dienu arests. Sapratat?

— Taisni tā, katram viena diena arests.

— Atļausat iet, virsnieka vietnieka kungs?

Virsseržants tik pamet ar roku, lai iet. Viņš nav pārāk

ļauns. Bet šobrīd tas jūtas apvainots un sakaitināts augstākā mērā.

Kad Zivtiņš ar Ziediņu jau atkal krauj malku vāģī, ierodas Putniņš. Viņš tagad jau tāds kā uzturziņa palīgs — darbojas ar porciju izrēķināšanu pa pagrabu, virtuvi un bieži vien iegriežas rotas kancelejā.

— Nu, kad tad nu gribēsat sēdēt? — viņš ņirdz. — Man uzdeva izrakstīt jūsu aresta zīmes.

— Nu, tu, Putniņ, nečivini tik skaļi. Kad tu sēdēsi, tad tu sēdēsi drusku pamatīgāki, — atcērt Ziediņš.

— Bez šaubām! Ja es ko daru, tad es daru pamatīgi.

— Ko tad nu par tevi? Tādu zēnu kā tu, jau ne pa zirga sūdiem meklēdams neatradīsi, — Ziediņš atsaka pavisam vienaldzīgi.

Tas palīdz. Putniņš ir prom.

19. Spēles

Aizgaja arī barošanas mēnesis. Dzīve rotā atkal kļuva mierīgāka. Atkal varēja sākt domāt par dziedāšanu un šaha turnīru. Tas tomēr bij tā kā aizmirsies. Dažas citas nodarbības guva lielāku piekrišanu.

Jauno kareivju lielāko tiesu ap sevi pulcināja virsnieka vietnieks Mūlis. Viņš bij izdomājis mācības, kas atļava sēdēt rotā, — viņš sāka apmācīt tā saukto vadības grupu.

— Kara laikā jūs liks par palīgiem rotas un vada komandieriem, — viņš paskaidroja. Tas līdzēja. Daudzi labprat pieteicās šai vadības grupā. Citi, kas gan labprātāk paliktu bez kādām mācībām, tomēr pieteicās, jo Mūlis bij izlaidis baumas, ka tos, kas nenāks vadības grupā, sūtīs uz saimniecības komandu pie zirgu tīrīšanas. Tā Mūlim izdevās rast sev patīkamu nodarbošanos pa siltu un sausu istabu.

Viņš stāstīja kaut ko par topogrāfiju un rādīja, kādas zīmes lieto kartēs ēku, mežu, upju, dzelzceļu, kalnu un leju apzīmēšanai. Viņš mācīja, kā izmērīt upes dziļumu, nolaižot dzelmē auklu, kuras galā piesiets akmens. Viņš zināja arī kādu no daudziem paņēmieniem, kā izmērīt upes platumu ar trīsstūra palīdzību, ja nevar upei tikt pāri.

Viņš ienesa rotā kompasu, busoli, stereocauruli, tālmēru un komandiera leņķa mēru. Nekas, tur bija ko apskatīt un ko vingrināties, kamēr varēja šos aparātus uzstādīt.

Mūlis plaši stāsta par orientēšanos uz kartes un orientēšanos apvidū.

— Kā jūs bez kompasa pateiksat, kur ir dienvidi, kur ziemeļi? Nu, Kalējs.

— Virsnieka vietnieka kungs, naktī es varēšu to pateikt pēc zvaigznēm. Piemēram, Sietiņš stāv taisni dienvidos. Polārzvaigzne atkal ziemeļos. Tad atkal Piena Ceļš iet no ziemeļiem uz dienvidiem.

— Jā, pareizi. Bet dienā?

— Tad es skatīšos pēc priekšmetiem apvidū. Piemēram, kokiem zari ziemeļpusē sīkāki, apsūnojuši; koksne sīkākām kārtām. Atkal akmeņiem sūna vairāk ziemeļpusē. Un baznīcām parasti altāri rītu pusē .. .

— Bet ja nu jūs esat klajā laukā un nav ne baznīcu, ne koku, ne akmeņu?

— Tad varētu pēc vēja. Mums pa lielākai tiesai pūš dienvidvakaru vējš.

— Tas tomēr nav tik noteikti. Vislabāki jau pēc saules, vai ne? Un ar pulksteni. Tur ir tāds paņēmiens. Pagriež pulksteni tā, lai stundu rādītājs rāda saules virzienā. Tad ņem to leņķi, kas veidojas no rādītāja pašreizējās atrašanās vietas līdz divpadsmitiem, un dala uz pusēm. Tas būs dienvidu virziens. Nu, pretējais būs ziemeļu virziens. Sapratāt?

Saprata gan tikai daži.

— Tagad sāksim atkārtot, — Mūlis nobīdīja rīkus pie

malas.

— Spēlmani, kas ir azimuts?

— Es, virsnieka vietnieka kungs.

— Nu?

— Azimuts, virsnieka vietnieka kungs, azimuts ir tāds riks . . .

— Kas jūs te esat, dekorācija? Jūs man neiesat atvaļinājuma tik ilgi, kamēr zināsat iepriekšējās stundas saturu. Sapratat?

Vadības grupa bij Mūlim izdevīga arī vēl tanī ziņā, ka tā viņš tika vaļā no pārējiem instruktoriem, kas bij pasākuši katru dienu spēlēt kārtis uz krustņiem — par vienu santīmu punktā. Mūlis bij ļoti skops. Viņš baidījās pazaudēt. Viņa maku varēja atvērt vienīgi dāvanas sieviešiem.

Arī kareivjiem bij sava aizraušanās. Daudzi bij iegādājušies pingponga bumbiņas un sita tās, tikko atbrīvojās galds. Citi atkal gāja uz klubu spēlēt biljardu. Sevišķi apstāja kādu mazu biljardam līdzīgu spēles ierīci, kur ar zīmuļa galu grūstīja metāla bumbiņas pa dēlītī sadzītu naglu starpām.

Kādu dienu Zivtiņu trepēs aptur Putniņš:

— Negribi sacensties šaušanā ar skroti?

— Ar tevi katrā laikā!

Viņi šad un tad savā starpā lielījušies, kurš labāks šāvējs, un Putniņš tagad grib to lietu, tā sakot, oficiāli nokārtot. Viņš jau sagādājis skrotēs un pieaicinājis lietpratēju komisiju — seržantu Desu un kaprāli Mazjāni.

— Uz cik? — prasa seržants Desa.

— Nu, kā tu gribi? — Putniņš griežas pie Zivtiņa.

— Taču savas sešas pudeles alus.

— Labi.

— Tātad katram pieci šāvieni no vienāda atstatuma vienādā mērķī. Tēmēšanas laiks nenoteikts. Uzvaru izšķirs punktu skaits. Ar mieru?

— Jā.

— Jā.

Pirmais šauj Zivtiņš. Viņš laiž vienu šāvienu aiz otra. Daži trāpa labu gabalu no mērķa, bet divi tieši pašā centrā,

Putniņš ilgi tēmē. Bet, kā trāpa, tā trāpa par zemu.

— Punktu pārsvars Zivtiņām, — paziņo Mazjānis. Seržants Desa arī pārbauda rezultātus.

— Nu, jāā! — pēkšņi pavisam bēdīgi ievaidas Putniņš. Viņš pacēlis rāda skrošu šauteni.

— Redzat, es nemaz neesmu pacēlis mērķēkli!

— Vot dulls! Seržanta kungs, kā tas ir, vai nevajadzēs

pāršaut?

— Vienalga. Kas reiz šauts, tas šauts, — protestē Zivtiņš.

— Jā, pāršaut tomēr nevarēs, — Desa piekrīt.

Pēdīgi samierinājās arī Putniņš. Un, dzerot klubā derību alu, tas atrod savu mierinājumu, izstāstīdams savas varenās šaušanas mākas agrākos rezultātus.

— Es esmu visādi šāvis, — viņš stāsta. — Man mājās brālim karabīns un tad ka liek — tā pa 200 soļiem sērkociņš pušu. Ar to es gāju bukus šaut. Ielaiž lodi, kur tik patīk.

— Kur tad tu labāki šāvi?

— Es parasti šāvu taisni pierē. Nu, un tad man bij varena medību bise. Zaķim nemaz netēmēju, palaidu tik uz to pusi — gatavs. Vienreiz norāvu trīs zaķus ar vienu šāvienu.

— Jā, jā. No tevis to var sagaidīt, tev jau četras acis. Šoreiz jau ari tu esi labi šāvis — uz pieci šāvieniem sešas pudeles alus, — Zivtiņš to visu saka ar lielāko apbrīnošanu.

— Neuztraucies, — Putniņš spārdās kā negudrs, — re-vanšcīņā es jau nebūšu tik stulbs, ka nepacelšu mērķēkli. Vari droši pie šīs pašas reizes saukt ari savas sešas pudeles alus.

Un gāja dienas un nedēļas. Sniegs nokusa. Zivtiņš rakstīja vēlreiz Broņeslavai vēstuli un pēc neilgas vilcināšanās saņēma viņas atbildi. Jā, viņa bij ar mieru to satikt. Bet kur? Viņa labprāt to ielūgtu pie sevis mājās, bet tad tās mamma varētu sadusmoties. Ja viņš grib, lai atnāk rīt va- . karā pie kino «Gladiators». Viņa to gaidīs.

Bet Zivtiņām rīt agri jāiet ziemas manevros, un par atpakaļ tikšanu vakarā tas nemaz nav drošs.

— Zivtiņ, — viņa domas pārtrauc seržanta Desas balss, — jūs esat nozīmēts rītdienas manevros par ceturto nu- , rnuru. Saņemat no mantziņa 400 kaujas patronas un iepildāt lentās.

— Un kas būs pirmais numurs, seržanta kungs?

— Pirmais būs Zandersons, otrais Ziediņš un trešais Miezāns. Ložmetēja priekšnieks būšu es.

Zivtiņš saņem patronas un kopā ar pārējiem sāk gatavot šaušanai ložmetēju, un pilda lentās patronas.

No rīta atkusnis un smalks lietus. Manevros tomēr iziet. Ieradušies daudzi virsnieki no štāba. Skatītāji no visam garnizona instruktoru rotām. Pulka uzdevums — izsist ienaidnieku no apcietinājuma purva malā. Lai būtu lielāks efekts, pa tuvējo dzelzceļu ieradies arī bruņotais vilciens. Taisīšot troksni ar lielgabaliem. Pulka strēlniekiem un ložmetējiem purvā uzstādīti mērķi. Tas ir ienaidnieks, un to vajag sašaut.

Slapjums spiežas cauri mēteļiem, tikko pulks iziet ārā no pilsētas. Kad nogriežas no šosejas mežā, ūdens pil no zariem un slapina vēl negantāki. Jo tuvāk pievirzās notikuma vietai, jo grūtāka kļūst virzīšanās uz priekšu. Pļavas un laukumi jāpārskrien. Atklātās vietās pat jālien uz vēdera. Pats pulka komandieris nokāpj no zirga un krietnu gabalu brien pa visdziļākiem dubļiem. Strēlnieki jau izvirzās ķēdē. Ložmetējniekus apstādina kādā meža pudura un liek izņemt ložmetējus no ratiem. Ložmetēju priekšnieki nostāda apkalpes skrējiena gatavībā.

Pēkšņi varens grāviens.

— Lūk, aizlido 50 + 50 latiņi! — meža puduram cauri steigdamies, saka kāds strēlnieku leitnants.

Pirmajam šāvienam seko otrs, trešais, ceturtais ... un lielgabali šauj bez mitēšanās.

— Velns, — saka Ziediņš, — dzīvu naudu šauj gaisā.

Tad lielgabali sāk rībināt retāk. Bet nu pa starpām jau

sprāgst šautenes, un šur tur īsi papina patšautene.

— Atdalīt! — komandē seržants Desa.

— Man pakaļ — skriešus — marš!

Un apkalpe nesas pa krūmiem un bedrēm, cik jaudas. Ieņaidnieka skatam slēpdamies, saliekušies, smagās ložmetēja daļas nesdami, tie klūp un šķiež ūdeni uz visām pusēm.

Tad strēlnieku ķēdes uz brīdi saguļ un spļauj mākoņos salūtpatronām, jo mērķu sašaušana — īstais ienaidnieks — nav izdarāma pirmajā skrējienā. Tagad ir pēdējais laiks ložmetējiem ieņemt galvenās uguns pozīciju, no kuras sašaut purvā nostādīto ienaidnieku.

Zandersons, ložmetēja pirmais numurs, brien ar 22 kilo smago ložmetēja balstu pa grāvja sniegu, kam jau apakšā burbuļo ūdens. Elsdams pūzdams un lādēdamies tam seko Ziediņš, jo viņam kājas stieg vēl dziļāki slapjumā — Zan-dersons jau izmīņājis sniegu. Munīcijas piegādātāji īsiem pārskrējieniem viņiem seko. Zivtiņš traucas līdzi ložmetēja priekšniekam. Vienā rokā tam lāpsta, otrā — kādas muļķības! — šķēres drāšu griešanai. Seržants Desa pieskrien pie kādām mājām.

— Te kaut kur mums jārlko pozīcija, — viņš sauc Zivtiņām. — Kāpjat tanī salmu kaudzē un mēģināt saskatīt ienaidnieku. Bet maskējaties.

Zivtiņš ātri aptin ap bruņu cepuri salmu vīšķi un slēpdamies uzrāpjas kaudzē, ierokas salmos.

— Divu pirkstu platumā no līkā bērza pa labi ložmetēju ligzda.

— Redzu! — atsaucas Zandersons, kas jau paspējis pieskriet un uzstādīt ložmetēju šaušanai. — Seržanta kungs, kāds mērķēklis?

— Mērķēklis 5. Kas ir ar munīciju?

— Munīciju! — sauc Ziediņš.

— Kuš! Klusāk! Ienaidnieks pie paša deguna, — uztraucas seržants Desa.

Piesteidzas arī Miezāns ar lenšu kastēm. Viņš aizdusā smagi elso.

— Ak tu tētīt, kā nu pūš, tā ka vecu parādu gribētu nopūst, — ņirgājas Desa.

— Nu, vai jums viss kārtībā? — pēkšņi ieradies arī leitnants Dievabērns. Viņš ir ložmetēju vada komandieris.

— Taisni tā, leitnanta kungs! — atsaucas seržants Desa.

— Vai zināt, kur parādīsies ienaidnieks, Zanderson, ko?

Zandersons kaut ko atrūc.

— Un nu tik nešaujat man garām. Pēc kaujas pārbaudīs trāpījumus.

— Kas tur uz kaudzes?

— Ceturtais numurs, kareivis Zivtiņš.

— Zivtiņ, jūs labi uzmanāt. Ienaidnieks parādīsies trijās vietās. Vispirms jāsašauj divi tuvākie, tad būs zaļa raķete. Pēc zaļās raķetes pārnest uguni uz tālākajiem, jo strēlnieki visu laiku ies pa apakšu.

Ložmetējnieku vads padots kādai strēlnieku rotai. Pienāk arī strēlnieku rotas vada komandieris, kāds virsleitnants.

— Vai drīz būs? — jautā Dievabērns.

— Kur nu, vēl 10 minūtes.

— Ko, vēl 10 minūtes?

Pienācējs izvelk pulksteni: — Jā!

Viņi atsēstas pie salmu kaudzes un sāk runāt par kādu slavenu Āfrikas plēsīgo zvēru mednieku.

— Zini, man tādi apraksti patīk, — saka svešais.

— Jā, nekas, — Dievabērns nervozē.

— Vakardienas avīzē tur aprakstīts, kā kāds angļu leitnants iegrūdis lauvas rīklē roku un kāju uzreiz.

— Zanderson, kāds jums mērķēklis? — sauc Dievabērns.

— 5, leitnanta kungs.

— Vai jūs bez prāta? Tūliņ liekat mērķēkli 3; te taču nav 500 jardu!

— Leitnanta kungs, 3 būs par maz, — iejaucas Desa, — un ložmetējs vēl drusku dod apniķelējumu. Ka neiznāk tuvlidums.

— Nu, manis pēc, liekat 4, bet 5 nekādā ziņā.

— Citā reizē viņi cīnījušies ar milzu mērkaķi, kas nemaz

neatšķīries no cilvēka. _

Bet svešais virsleitnants tomēr nedabū izstāstīt par Āfrikas milzu mērkaķiem. Gaisā uzšalc sarkana raķete, un acumirklī sākas ellišķa šaušana. Šauj strēlnieki, sprakšķ patšautenes, un atkal iedunas lielgabali.

— Garām kārtām — uguni! — sauc seržants Desa.

Zandersonam tas nav divreiz jāsaka. Viņš piespiež vai-

rodziņu, un ložmetējs salecas un trīc spalgā, straujā tarkšķī.

Dažas minūtes viss dun un dreb negantā rūkoņā. Neko citu nevar sadzirdēt. Bet varbūt neviens ari neko nesaka. Tad šautenes tā kā aprimstas. Lielgabali ducina retāki. Strēlnieku ķēdes raujas augšā no mežmalas un gar visu tīrumu. īsiem pārskrējieniem viņi brāžas uz priekšu.

— Plaukstas platumā pa kreisi no divi garajām priedēm parādās strēlnieku figūras, — no salmu kaudzes sauc Zivtiņš.

— Pārnest uguni uz strēlnieku grupu, — komandē seržants Desa.

— Ziediņ, cik vēl ir patronas? — sauc leitnants Dievabērns.

— Apmēram 150, — atsaucas Ziediņš.

— Pataupāt beigu triecienam.

— Retām kārtām — uguni! — kliedz ložmetēja priekšnieks.

Nu, beidzot uzšaujas gaisā ari zaļā raķete, un visas ieroču šķiras, kas piedalās šai uzbrukumā, taisa beigu efektu — šautenes, patšautenes, ložmetēji un lielgabali sasaucas kliedzošā koncertā. Jā, varbūt dažam nāk prātā pasaules karaspēles. Kas zin, varbūt dažs virsnieks šinī brīdī izrauj no maksts savu revolveru un laiž trīs šāvienus gaisā.

— Ja viens lielgabala šāviens izmaksā 100 latus, tad jau mūsu šodienas kaujā izkūpināti vismaz savi 10 tūkstoši latu.

— Ap to jau vajag grozīties. Velns viņu parautu, es esmu galīgi samircis! — atsaucas Zivtiņš.

— Jā, pa to skriešanas laiku nekas, bet nu paliek tā kā vēsi, — piekrīt Zandersons. Viņi drebinājās un gaida, kamēr virsnieki uzkalnā iztirzās šīs lielās kaujas sasniegumus.

Pēc laba laika atrodas seržants Desa.

— Nekas, malači. Mēs esam sašāvuši trīs no uzstādītajām grupām.

— Apsveicu ar lielā vilka zoba ordeni, — Ziediņš ironiski saka Zandersonam un sakampis krata viņa roku.

Zandersons tik nospļaujas. Viņam un Zivtiņām jau apakšlūpas drebinājās.

Bet vēl paiet krietns laiciņš, kamēr apspriede beidzas un pulks sāk virzīties atpakaļ uz pilsētu.

Kad gājienā visi atkal cik necik iesiluši, Zivtiņš domīgi saka Zandersonam:

— Es kaut kur lasīju, ka Krievijai pasaules karā viena cilvēka nošaušana izmaksājusi tā uz 15 tūkstoši rubļu. Un visa tā karaspēle maksājusi 50 miljoni rubļu dienā.

— Cik dienas tad mēs varētu karot?

— Varbūt kādas pāris nedēļas? ... Kaut gan ar lielgabaliem un ložmetējiem jau vairs nekaros. Vācijai, Francijai, Anglijai un pat Japānai taču esot tagad viss pārkārtots uz lidmašīnām, gāzēm, nāvējošiem stariem un baktērijām.

— Jā, ko tad mēs te niekojamies? — izsaucas Ziediņš. Bet visi tik ļoti noguruši un izsalušies. Domas darbojas gausi. Un ko tur lai atbild?

Viņi atgriežas pilsētā vēlu vakarā slapji un noguruši. Zivtiņš ar Zandersonu negāja vakariņās. Viņi likās gultās, tinās segā un sedza virsū abus mēteļus. Tomēr tiem zobi klabēja. Viņiem bij drudzis. No rīta tie aizgāja uz pulka ambulanci. Tur bija sanākuši arī ļoti daudzi no citām rotām. Ārsts pateica, ka pulku pārņēmusi kāda epidēmija. Lai to sekmīgi apkarotu, visus saslimušos vajagot rūpīgi izolēt. Un viņus aizsūtīja uz slimnīcu. Taču stingrajai izolācijai nebij labi panākumi. Nākošās dienās slimnīcā ieradās vēl laba porcija kareivju no dažādām rotām. Starp viņiem bij arī Miezāns un Ziediņš.

20. Slimnīcā

Pirmā slimnieku porcija pusdienu nīka slimnīcas koridorā. Pret vakaru tos ieveda plašā, saltā telpā. Karstums gan bij pašiem slimniekiem. Dažiem pāri par 40°. Vakarā feldšers galvu vien nogrozīja. Tēju nedzēra neviens.

Zivtiņa un Zandersona gultas bij blakām. Naktī feldšera iedotie pulveri neganti sviedrēja. Viņi murgaini mētājās un mirka savos sviedros. Veļu pārmainīt viņi nevarēja.

Bet ar visu svīšanu no rīta Zivtiņām bij vēl 38,9° karstums, Zandersonam 38,5°.

Diena vilkās gausi. Karstums spieda deniņos, un acis vēlās uz āru. Nevarēja aizmigt. Bet arī lasīt nevarēja. Runāt negribējās. Laiku pa laikam vērās durvis un ieveda jaunus slimniekus. Kas tā īsti par epidēmiju? Kāpēc neierodas ārsts?

Slimnieki gulēja, mētājās, murgoja. Dzēra feldšera dotos pulverus un svīda, dzēra un svīda . ..

Trešā dienā Zivtiņš jutās labāki. Ievēroja, ka pa logu iespīd saule.

Pie viņa pienāca Ziediņš.

— Skat tik, tu arī te? — Zivtiņš brīnās.

— Jau divi dienas. Bet man nekas liels nav. Kā tev?

— Nu jau var iztikt.

— Ei, Zandersons arī tepat! — iesaucas Ziediņš.

— Gribēji, lai es jau ellē cepinos?

— Nu, tādus kā tu jau ne velns pretim neņem, — smejas Ziediņš.

— Ohf puiši, nu derēja kāds šņabis, — pēkšņi ierunājas balss aiz Zandersona.

— Kas tad tas tāds?

— Nezinu, kur gadījās. Vakar vēl nevarēja ne stāvus celties, ne guļus kāsēt, bet šodien jau šņabi prasa, — Zan-dersons smejas.

Ziediņš iet apskatīt runātāju.

— Kā tevi sauc? — tas jautā.

— Tā kā govi slauc, — atsaka Ziediņš.

— Vai brūte ar ir, vai? — šņabja prasītājs nav aizrunājams.

Vēlāk noskaidrojas, ka tas ir milzīgs pļāpa un lielībnieks. Viņa onkulim piederot divi kuģi. Viņš esot braucis trīs gadi par koku. Onkulis gribējis viņam vienu kuģi norakstīt, bet viņš aizbēdzis. Viņam nepaticis. Ar savas rotas komandieri viņš jau otrā nedēļā esot sadzēris četras alus glāzes šņabja. Esot gājis šņabim pakaļ uz virsnieku klubu, apģērbies kaprāļa foarmā. Jā, ko viņš kādreiz nedabūnot gatavu!

Reiz nokāpis krastā taisni onkuļa laulāšanas vakarā. Onkulis briesmīgi lūdzies, lai šis taču arī ejot viņa kāzās. Beigās uzcirtis smalku angļu mančesteri un aizgājis ar. Un — ko jūs domājat — atšujis onkulim brūti. Kāzas izjukušas. Kad viņš gribējis nokāpt no kuģa, visa ekipāža gājusi prom. Tāds viņš esot pavārs. Reiz Lamanšā no akmeņoglēm iztaisījis saldo ēdienu. Vienreiz viņš esot noslīcis. Nogulējis divi dienas zem ūdens. Trešā dienā kapteinis licis izvilkt un, kad piebraukuši krastā, jau gribējuši viņu aprakt. Bet, uz kapiem nesot, matroži šo tikmēr valstījuši, kamēr atdzīvojies. Beidzamā brīdī vēl saņēmis pēdējos spēkus kopā, šāvies zārkā stāvus un kliedzis: «Nu, ar Augustu Sapalu jūs jokus taisīt nedomājat!»

Zandersons klausās, klausās. Nevar izturēt:

— Ziediņ, uzspļauj viņam uz pieres, vai nečūkst.

Bet tas neko nelīdz. Sapals aprimstas tikai tad, kad Zan-deVsons grasās viņu piekaut. Atveseļojies tas stāstīšanu vairs nemēģina iesākt.

Tagad viņš sagaidīja katru jaunpievesto ar jautājumu: «Vai brūte ar ir, vai?» Ja tas atteica, ka ir, tad lūdza, lai dodot viņam brūtes vēstules, viņš gribot pārrakstīt.

Kādu nakti Sapala kaimiņš, kuru viņš bij izvedis no pacietības, uzgāza tam virsū spaini auksta ūdens. Tas bij kāds no vecajiem. Seši mēneši esot nodzīvojis pārmācības rotā. Un par ko? Par to, ka viņam kāds čalis ieblēdījis divus viltotus pieclatniekus kabatā. Pārmācības rotā dzīve bijusi diezgan interesanta.

Pēc sešiem rītā atvērtas kameru durvis, — lai katrs iet, kur grib. Kas amatnieki, — gājuši uz darbnīcu. Kam nepatīk, paēduši un likušies atkal gulēt. Citi šo to lasījuši. Mācības bijušas, lielākais, 3 stundas dienā. Galvenā kārtā — morāle. Priekšnieks katrreiz nobeidzis ar to pašu: «Un lai es otrreiz jūs te vairs neredzētu.» Vakaros visi ieslēgti kamerās. Viņa kamerā agrāk nošauts kāds ebrejs — sācis lauzties kameras durvīs, sargs nošāvis. Vēl durvīs bijis caurums un lodes iesista bedre sienā. Citādi nekas, bet naktīs, kad iespīdējis mēness, bijis tā modīgi. Bet spokus neesot redzējis. Un tur bijuši visādi tipi. Viens pastāvīgi runājis par politiku. Ziemā staigājis kreklā, vasarā vilcis mēteli. Otrs atkal bijis tāds, kas katrreiz nostrēbis pusi savas zupas un pārējo gāzis citiem šķīvjos.

— Nu, kas ir, — nesarausim uz acīti? — tā parasti savas atmiņas nobeidza katordznieks.

Bet partneri neradās.

Kādu dienu švītajam ebrejam Hasanam, kas guļ pretim Zandersonam, atnāk tēvs. Tas liekas bagāts vīrs. Atnes lielu paku uzkožamo, augļu un papirosu. To ievērojis arī Ziediņš, kas jau gluži žirgts un dienās pastaigājas pa telpu.

Viņš pienāk un apsēstas Zandersona gultas kājgalī, vēro abus.

Kad vecais aiziet, jaunais Hasans ēd un smēķē, līdz tam paliek nelabi.

Ziediņš nenociešas.

— Žīds, vai tu godu nemaz neproties? — viņš prasa. Bet Hasans neatbild.

— Vai tu neredzi, ka mums ar derētu kāds smēķis? — Ziediņš kāpj soli tuvāk mērķim. Bet tas neko nepalīdz.

Ziediņš domā.

— Tam žīdam vajadzētu likt drusku trūkties, — viņš prāto.

— Pamēģināsim ar anekdotēm, — saka Zivtiņš. Viņš atkāsējas un skaļi iesāk:

— Vai tu zini, kā Icke Leibas zirgu nosargājis, Zan-derson?

— Nē. Kā tad viņš sargājis? — tāpat atjautā Zander-sons.

— Vienreiz Leiba ar savu dēlu Icki braukuši uz Šauļu gadatirgu. Pa nakti iebraukuši siena šķūnī un aizbultējušies, jo bijis bail, ka, kamēr šie guļ, kāds zaglis neaizved ķēveli. Drošības labā vēl norunājuši visu nakti neaizmigt. Bet Leiba, kā jau tate, gudrāks. Viņš saka dēlam:

— Icke, uzpasē tu viens pats tā kēvele, es skaitīse pā-tare.

— Javol, tate, — atsaka Icke. Bet viņš arī nav muļķis.

Leiba sāk snaust. Pēc pāris stundām pamostas un sauc:

— Icke, Icke, ko tu dare?

— Tate, es domei.

— Icke, ko tu domei?

— Es domei, kur tā koke paliek, kad tā nagle iedzen ieksem.

— Oi, Icke, tā ir viene gudre dome. Domei, domei.

Pēc laiciņa vecais atkal pamostas.

— Icke, ko tu dare?

— Es domei.

— Ko tu domei, Icke?

— Tate, es domei, kur tā tauke paliek, kad tā svece sadeg.

Tagad vecais redz, ka Icke nodevies dziļai un gudrai domāšanai. Viņš mierīgu sirdi laižas miegā un noguļ pāri pusnaktij. Pret rītu pamodies, prasa kā parasti:

— Icke, ko tu dare?

— Tate, es domei.

— Ko tu domei, Icke?

— Es domei, kur tā kēvene palikus, kad tā dūre ir ciet, — bēdīgi atbild Icke.

Visi apkārtējie slimotāji smejas kliegdami, bet Hasans tik pagriežas pret sienu.

Viņi izstāstās anekdotes un izsmējās gan šā, gan tā, bet Hasans neliekas traucēties. Tikai viņš vairs nerunā ne ar vienu. Bet ko lai viņi slimnīcā dara? Temperatūra tiem sāk kristies, viņi atveseļojas. Tagad pie tiem vairs nerādās pat ne feldšeri.

Un nākošā dienā Zivtiņš uzsāk atkal anekdoti.

Atkal stāsta arī Zandersons un Ziediņš, bet Hasana

izturēšanās nemainās. Viņš pat uz ateju vairs dienā

neiet.

Tā tas turpinājās četras dienas. Bet tad Hasans padodas.

Piektās dienas rītā viņš piecēlies, saģērbies un pienāk pie Zivtiņa un Zandersona:

— Labrīt, studentu kungi! — sveicina.

— Labrīt, labrīt! — atņem Zivtiņš.

— Vai studentu kungi neņems kādu papirosu? — viņš attaisa sudraba portsigāru.

Ierodas arī Ziediņš. Viņš ne ar pusvārdu vairs neatgādina par anekdotēm. Hasans to pienācīgi novērtē un piedāvā arī konfektes, ābolus un pat savus uzkožamos.

Sī epizode tomēr neveicināja atveseļošanos. Temperatūra kritās ļoti gausi. Dienas nāca un gāja. Dažam, kas, juzdamies žirgtāks, pārāk agri bij izkāpis un staigājis ap-apkārt pa auksto telpu, slimība, kas droši vien bij plaušu karsonis, krita atpakaļ, un viņš naktīs atkal mētājās murgos un pats savos sviedros. Tā notika arī ar Zivtiņu. Viņa biedri aizgāja, un viņš palika viens. Pustrakais Sapals un kriminālists gan vēl bija, bet viņu stāsti jau varēja veselu cilvēku pataisīt slimu.

Atveseļojies Zivtiņš vairs nesteidzās ar staigāšanu. Viņš salika zem spilvena apģērba gabalus un pussēdus lasīja dažādus tulkotus romānus, ko tam pienesa dežurējoši apkopēji. Tie pa lielākai tiesai bij bāli mīlestības un ciešanu stāsti. Bet gadījās arī daži ievērojami franču autoru darbi.

Viņam ļoti patika, un tas vairākkārt pārlasīja koncentrēto, smalki uzrakstīto Anatola Fransa «Taisu». Viņam likās, ka tik spēcīgs sarkasms par kristietību nav nevienā citā romānā, ko tas lasījis. Tur zīmētie pagānu tipi bij kā bronzā cirsti. Un Aleksandrijas pagāniskie filozofi, — kādas baigas, nesatricināmu atjautību raķetes viņi meta savās runās! Un pats šis svēti grēcīgais mūks Pafnucijs — vai viņš nav ticības, šaubu un pretrunu monumentāls kausē j ums?

Šis darbs uz Zivtiņu atstāja dziļu iespaidu. Ilgi tas viens remdēja viņa alkstošā gara atziņu slāpes.

Un saule aizvien siltāk sāka grozīties logā. Viņa kāpa uz augšu. Tuvojās pavasaris.

21. Un ūdens aiztek ...

Kad Zivtiņš beidzot tika ārā no slimnīcas, pavasaris bij jau klāt. Viņam atļāva iet divas nedēļas atvaļinājumā, un tas sāka kārtot dažas lietas, ko paņemt līdzi. Bet pie kā īsti lai dzīvo? Par to viņš nebij izšķīries un nolēma nakti pārgulēt vēl tepat rotā. Te tagad bij jauna dzīvība. Vecie atvaļināti. Viņu vietā jau sanākuši jauni. Tos tagad tramdīja un lamāja kā parasts. Dažs labs pievakarē, pret savu skapīti atspiedies, nobirdināja asaru, vēstuli uz mājām rakstīdams. Citam bij izbiedēta teļa skats — truls un bez padoma. Bet bij arī spītīgi pauri. Staigāja dusmīgi saviebtām sejām, cieši sakniebtām lūpām. Runātāju un jokdaru — kā Cveišpenners vai Ērģelnieks — sākumā nebij. Tai vietā bij daži slimi. Viens sācis pirmajā dienā trakot. Aizsūtīts uz slimnīcu un tūliņ atvaļināts, jo bijis jasūta uz vājprātīgo slimnīcu. Kāds laikam esot nagu palaidējs, — Cīrulim nozudis pulkstenis un Miezānam naudas maks ar divi latiem. Bet varbūt to darījuši vecie uz promiešanu? Vojevskis esot vareni uzcirties — jaunā uzvalkā un la-ķenēs. Visu par skaidru naudu nopircis utenī.

— Un kur viņš to naudu ņēma? Par citu frenču tīrīšanu jau to nevarēja ietaupīt, — Kalējs prātoja.

— Vai nenoiesim klubā? — jautāja Zivtiņš. Viņi nogāja klubā. Pasūtīja pa glāzei tējas.

— Un kā vecie aizbrauca? — Zivtiņš atsāka.

— Nekas, šķīrāmies pa čomam. Bet pirms tam pāra nedēļas gāja dažādi. Ar Icigsonu bij joki. Šausmīgi centus pec dižkareivja. Bij ielūdzis pat dažus instruktorus uz vakariņām. Un, kad stāvēja par dežurantu, tad neviens nevarēja glābties. Lika rotu pārslaucīt septiņas reizes dienā. Vienam vajadzēja pastāvīgi turēt rokās putekļu lupatu. Tad viņam mēteļi nav nolīdzināti, tad viņš ieraudzījis tupeles zem gultas, tad tāfeles lupatu vajag samērcēt, apmainīt ūdeni spļaujamā traukā, izlīdzināt kroku gultas segā. Pagalmā ik pa divi stundām bij jāuzlasa sērkociņu un papirosu gali. Un vakaros ar durkli viņš kasīja citiem kājas, vai tik ir tiri nomazgātas. Dažu dzina mazgāt pa četri lāgi. Nu, pilnīgs skandāls! Puikas jau sataisījās uzlikt bankas. Bet bij dabūjis saost, un tanī naktī aizlavījās uz pilsētu.

— Ja, tas bij savāds ebrejs. Viņam bij liels prieks, ja tas varēja sasist papēžus, slaidi izstiepties, pielikt roku pie cepures un nokliegt: «Virsnek vētnek kungs, ziņoja, pulkam taurēt vakar jund!» Tā es viņu atceros, — domīgi teica Zivtiņš.

— Viņā bij iedzimta dziņa uz formas apģērbu. Beigās iegādājās pats par savu naudu no virsnieku drānas šūtu jaunu formas tērpu, ar ko padižoties paziņām pēc atvaļināšanas.

— Vai viņš vēl spēlēja ermoņikas un dziedāja līdzi «Ein Tag ohne dich ist ein Tag ohne Liebe ...»?

— Nē. Pēdējās nedēļās viņš visu koncentrēja uz dižka-reivja pakāpes iegūšanu. Viņš ne tikai iztapa virsniekiem un instruktoriem, bet pat centās izdabāt katram, ko uzskatīja par kaut ka nozīmīgu. Ar Vojevski, piemēram, viņš runāja, rupjākos krievu «mātes vārdus» piesaukdams, ar rotas rakstvedi Kasti pa vāciski un Putniņam, jaunajam rakstvedim, bij pat teicis, ka viņš esot gandrīz iestājies sociālistu partijā.

— Un viņu beidzot paaugstināja?

— Jā. Bet tikai divi dienas pirms atvaļināšanas.

— Vai vēl kādus paaugstināja?

— Kā tad. Vojevski arī. Tas bij briesmīgi sajūsminājies. Tās pašas dienas vakarā strīdū tā vilka Griķim pa degunu, ka gandrīz nosita nost. No rīta viņu atkal degradēja par kareivi.

— Jā, Kaste īsi pirms aiziešanas runāja tā kā par precēšanos, — nezin vai esot vērts?

— Jā, mūsu puikas jau ar reiz izklīdīs ...

— Sāk jau izklīst. Latgalieši un vēl dažs labs aizsūtīti jau uz saimniecības komandu. Beregovs briesmīgi negribēja. Stāstīja, ka šim esot bail no zirgiem. Un Stravinskis! Tas pat sāka tik enerģiski mācīties latviešu valodu, ka varēja jau pavisam labi sarunāties. Pat tautas dziesmas sāka dziedāt. Vilka taisni kā leišu nabags:

Salīt taci tacidami,

Aš pa|iki pavēņi...

Bet tas viss neko nelīdzēja. Tikai Cveišpenners izrāvās. Kad viņu gribēja sūtīt uz saimniecības komandu, tas atkal palika slims un aizbrauca uz slimnīcu.

— Vai Cveišpenners arī bij slimnīcā?

— Ja, vakar aizbrauca.

Kādu brīdi viņi klusēja. Dzēra tēju.

— Un joki bij ar to Cveišpenneru stacijā, kad vecos izvadījām...

— Ak jūs bijāt arī uz staciju?

— Tā iznāca. Mūs izsūtīja patruļā. Ka šie netaisa kādas ziepes. Dažs bij krietni sameties. «Pavada mūs kā arestantus,» sirdījās Vojevskis. Šis esot domājis — nu varēs salaist drusku lustīgāki, bet kur tad — žandarmi klāt. Cveišpenners atkal saņēma šo zem rokas: «Ko tu šķendējies? Vai tev slikti gāja?» Jā, un zini, kas vēl par joku? īsi pirms atvaļināšanas virsnieka vietnieks Mūlis, pusdienas ēdot, sastrīdējās ar Vojevski un iesvieda tam biezputru acīs.

— Ha, ha, ha! Tas izklausās pēc Mūļa.

— Vojevskis sūdzējās, un Mūlis dabūja trīs dienas stingrā.

— Nūū!

— Jā, Mūlim neveicas. Viņš izraudzījies sev no jaunajiem meitās līdzgājēju, bet atkal ar šķību degunu.

— Tātad nu mēs rotā esam vairāk sodīto.

— Un krietni vairāk.

— Kā, vai tad vēl kāds bez Mūļa?

— Kā tad! Putniņš vienu nakti bij iegājis krogā un sakāvies. Aizvests uz komendantūru. Dabūja tāpat 3 dienas. Bez tam vēl Spēlmanis — bij aizgājis prom un nokavējis atvaļinājumu par 15 stundām. Dabūja 5 dienas. Par kārtīgu mēteļu neizgludināšanu jau dabūjuši savu stundu pie šautenes vairāki. Arī Cīrulis dabūja divi stundas par neatļautu smēķēšanu. Jā, un tad Cveišpenners arī vēl!

— Par ko tad Cveišpenners?

— Iznāca tā. Mūlis mūs kaut kur veda. Tā kā komandē. Bet tad apstādināja pie virtuves un pats pazuda. Droši vien iegāja pēc kādas kotletes. Uzreiz, nezin kur gadījies, kur ne, drāžas garām Pidriķis.

— Kas tas tāds par Pidriķi?

— Nu, tas stostīkļa Fūrmanis! Tagad puikas iesaukuši par Pidriķi. Pēc tam kad viņš reiz, sardzes apsveikdams, izgāzās.

— Nu, nu?

— Jā, zini: viņš bij pulka dežūrvirsnieks un iznācis gribēja sasveicināties ar sargiem — sveika, izvade! — kā jau parasts. Bet aizrāvās. Sis tik izkliedz:

— Sveika... — un paliek vaļēju muti. Mēs visi domājām, ka viņš vairāk neko neteiks un atkliedzām: «Esat sveiks!» Bet tad Fūrmanis ar atvelk elpu un nobeidz savu: « .. . izvade!» Pēc tam sāka ārdīties kā negudrs. Pusizva-des atdzina atpakaļ, lai mācās sarga pienākumus.

— Nē, tas ir gan smalki! Bet kas bij ar to Cveišpenneru?

— Nu, redzi, — Pidriķis šaujas garām kā pats nelabais. Mēs visi metam roku pie cepures, bet Cveišpenners ne. Varbūt arī neredzēja ... Aba Pidriķis klāt. — Ei, jūs tur pi-pi-pirmā rindā otrais ci-i-ilvēks, panākat šurp! — Cveišpenners iet ar. Nostājas, kā pienākas, un kliedz: — Virsleitnanta kungs, kareivis Cveišpenners, uz jūsu pavēli ierados!

— Ka-kas jums ir aiz ādas, ko? — prasa Pidriķis.

— Aiz ādas? — Cveišpenners atjautā, sāk mīņāties un kasīt pakausi. Bet tad saņemas. — Tauki, virsleitnanta kungs.

Tas bij kā terpentīns uz astes. — Ko! Jūs domājat, es ka-ka-kāds puika esmu!

— Nē, ka jūs būtu puika, to es nedomāju, virsleitnanta kungs.

— Kāpēc tad n-n-nesveicinājāt?

— Pēc reglamenta, ierindā ejot, jau nav jāsveicina.

Bet Pidriķis sāk kliegt. Tikai daudz neko vairs nevarēja

saprast. Viņš laikam sauca, kāpēc citi esot sveicinājuši, vai tie neesot gājuši ierindā? — Ko citi darīja, to es nezinu, bet es gāju ierindā, — Cveišpenners palika pie sava.

Pidriķis sāka kliegt, ka nodos Cveišpenneru bataljona komandierim. Bet Cveišpenners jau tāpat bij iekarsis, viņš atteica, ka viņam neko nevarot izdarīt ne šis, ne bataljona komandieris. Uz to tad arī iekrita. Dabūja septiņus stingros.

— Un Zelters? Tas neko netaisa?

— Kā ne! Tam kādu nakti bij atbraukusi otrā sieva no leišiem. Uz tiem priekiem vareni sametis pa lampu. Tad pārģērbies pats sievas drānās, sievu apģērbis savās un braukājuši pa jautrām vietām, kamēr sagūstīti. Avīzēs rakstīja, nelasīji? Man viņš neizsniedza apliecību uz pilsētu tāpēc, ka es tanī dienā nebiju trāpījis mērķī. Kaste — tas pēdējās nedēļās vairs neko nevarēja uzrakstīt Zelteram pa prātam. Ziepju pieprasījumu lika pārrakstīt rotā Putniņam. Bet, kad tas arī bij uzrakstījis pēc formulāra tāpat kā Kaste, Zelters norūca: — Vai jums ari nemaz nav galva uz pleciem? Pats neko nevarat sadomāt?

Kādā priekšpusdienā viņš ienāca rotā, un neviens to nebij ievērojis, nenokliedza «pārtraukt!». Tad viņš iesauca rotas virsseržantu un pavēlēja: — Nostādiet rotu un komandējat «mierā!», lai es varu padot «brīvi!». Pēc tam viņš izmetās pa durvīm un nerādījās. Mēs nostāvējām «mierā» visu pusdienas laiku.

No rīta Zivtiņš aizbrauca slimības atvaļinājumā. Viņš bij pilsētnieks, vietējais. Bet nekādu tuvu radu tam nebij. Viņš apmetās pie sava bijušā kolēģa aktiera Aukuperona. Tam tagad bij pielikts pie algas, un viņš dzīvoja plaši — divās mēbelētās istabās. Pēc izrādēm Aukuperons mēdza aiziet uz mākslinieku krodziņu. Vilka līdzi arī Zivtiņu, kaut gan tas no nakts dzīves vairs maz ko atcerējās, un viņam pēc pulksten divdesmit četriem nāca miegs.

Aktieru, mākslinieku un rakstnieku saime, ko Zivtiņš sastapa krodziņā, tam šķita stipri dīvaina. Varbūt viņš to agrāk tik nebij ievērojis, pats bij mainījies? Daudzi mēdza piedzerties līdz bērna prātam un tad bāli, izpūruši visādi pūlējās novadīt sarunas katrs uz saviem nodomiem un panākumiem. Viņi lielījās. Zivtiņām visi jautāja vienu un to pašu: kad tevi paaugstinās?

Jā, viņi neko nesaprata no tās dzīves, kādu tagad rotā dzīvoja Zivtiņš. Viņi to ņēma pārāk viegli. Un tāpat darīja pat daudzi jau veci, cienījami rakstnieki, kurus Zivtiņš labi pazina un zināja, ka savos rakstos dažs labs no viņiem paudis antimilitārus uzskatus.

Nē, viņi bij plātīgi. Viens lielījās ar to, ka bijis reiz leitnants, citam dēls uzdienējis par kaprāli, cits atkal bij apprecējis sievu, kuras brālis ir ģenerāļa adjutants.

— Nu, nākošā reizē tā kā lai būtu strīpiņa! — viņam piekodināja.

— Varbūt, varbūt, — Zivtiņš atpurpināja. Nē, viņi nekā daudz nezināja par militārismu. Katrs savu darbu darīdami, viņi lepni centās uz augšu — centās kaut kā tikt citiem priekšā, kļūt populārāki. To viņi sauca par progresu, par sasniegumiem. Cēlākos savas jaunības nodomus un atziņas daudzi vairs neatcerējās vai arī labprātīgi aizmirsa, lai strādātu viduvējo darbu, un sacentās kā amatnieki. Viņi bij iemaisījušies kādās garīgās drabenēs: tur bij gan vēl savs nieks noreibuma, bet vairāk jau skāņas piegaršas un puvuma smakas. Zivtiņš to aptvēra skaidri. Vai arī viņš ies pa to pašu ceļu, kad atgriezīsies? «Kas drabenēs jaucas, to cūkas ēd,» — tāds bij vecais sakāmvārds. Un viņš bēga no krodziņa uz sava drauga mēbelētajām istabām. Bet pēc nedēļas kļuva garlaicīga šī slaistīšanās un bēguļošana. Viņš atgriezās rotā pirms laika.

Tā bija jauka pavasara diena, un viņam bij jautrs prāts. Jau pagalmā viņš sastapa Cīruli un dabūja zināt, ka tagad ieradušies no instruktoru kursiem Ērģelnieks ar Grantu.

— Un Bļodiņš?

— Bļodiņš aizsūtīts vēl tālāk — uz virsnieku vietnieku kursiem. To mēs vairs nesatiksim.

— Un kā šiem gājis?

— Ērģelnieks pavisam kluss, staigā kā pazudis, bet Grants . . . Nu, gan jau tu redzēsi pats.

Zivtiņš dodas uz rotu. Tur tas sastop kādu jauno dieni-nieku un Grantu — rotas dežurantu.

— Nu, sveiks! Kā gāja pa instruktoru rotu? — Zivtiņš pieiet Grantam.

— Nekas, labi, — Grants aprauj. Viņš tagad gan vājāks, bet pašapzinīgs, gludi noskuvies, cieši savilcis jostu ap vēderu.

— Ko, arī bez strīpiņas? — Zivtiņš atkal iesāk. Bet uz šo jautājumu Grants neatbild.

Kas gan noticis ar šo citkārt ziņkāro, naivo zvejnieku puisi, kas reiz gribēja nonest lejā trīs dzelzs gultas un pazaudēja puslitru? Vai viņš aizmirsis sarunāties? Lepns? Un Zivtiņš pagriezās, lai ietu nolikt savas lietas.

— Kareivi Zivtiņ, — viņu aptur Grants, — jums šodien būs jāiet pulka sardzē par vārtu dieninieku.

Zivtiņš apstajas. Kas nedzirdēts! Grants ar viņu sāk runāt oficiālajā tonī! Grants! Bet Zivtiņš nesmejas. Viņš atbild tikpat oficiāli:

— Kareivi Grant, es to nedarīšu. Man vēl nav beidzies slimības atvaļinājums.

Pēc brīža rotā no kancelejas ienāk Putniņš. Viņam vienā rokā zīmulis un otrā papīra loksne. Viņš tagad izmazgājis savas Dioģēna bikses — tās gluži baltas.

— Sveiks, Putniņ! Vai virsseržants kancelejā?

— Sveiks, sveiks! Ko tev vajag no virsseržanta, labāki izšausim ar skroti.

— Es vispirms gribēju pieteikties, ka esmu atgriezies.

— Ko nu stāsti! Tev jau tik bail šaut.

Un Putniņš jau meklē skrošu šauteni.

— Atradis, no kā baidīties, klīstera podiņš! — Zivtiņš smejas. — Dod šurp! Tai lietai man pat mēteli nevajag novilkt.

Bet Putniņš nav iebaidāms. Viņš visu laiku trenējies, cītīgi gatavojies uz revanša brīdi.

— Lielīb' naudu nemaksā ... Un, kas tur tālāk nāk, to man, es domāju, nemaz nevajadzēs sacīt.

Zivtiņš izšauj savas piecas tāpat stāvus — no rokas. Putniņš kā parasti ilgi tēmē, visādi balsta elkoni. Bet šoreiz tam ir arī krietni panākumi — viņš punktu skaitā tālu pārspēj Zivtiņu.

— Nu, bračiņ, nāc uz klubu, — viņš smaida pār visu ģīmi.

— Jā, kas gan var būt vēl fantastiskāks par īstenību, — piezīmē Zivtiņš. Viņš novelk mēteli.

— Bet vispirms man jāiet pieteikties virsseržantam.

— Nu, kas jauns? — Zivtiņš jautā, kad abi sēž klubā.

— Jaunākais numurs ir volejbols. Rota nopirkusi pati savu balli — sit cauras pēcpusdienas. Galvenais — uz derībām. Arī leitnants Dievabērns varen iesilis. Pastāvīgi spēlē līdzi, bet vienmēr tā komanda, kurā viņš, pazaudē. Mēs jau kancelejā smejam, ka viņš visu algu iztērēs, pirkdams uzvarētājiem šokolādi.

Vakarā Zivtiņš satika Ziediņu. Tas iedeva vēstuli no Broņeslavas. Un, visu nākošo dienu pa rotu dzīvodams, Zivtiņš domāja par to, lasīja un atkal domāja. Jā, viņa tagad bij mainījusies. Viņa pārmeta tam, ka tas nav pirms divi mēnešiem aizgājis uz satikšanos. Viņa to gaidījusi veselas desmit minūtes. Viņa bijusi dusmīga. Briesmīgi dusmīga. Bet nu esot pavasaris, un dusmas jau pārejot. Varbūt arī viņš neesot varējis atnākt. Bet kāpēc tas vairs neko nerakstot? Tā atkal esot pārcilājusi viņa agrākās vēstules. Vai viņš to visu tad esot domājis nopietni? Bet tādi jau esot vīrieši — briesmīgi nepastāvīgi, neuzticīgi.

— Patiešām, mīlestība ir gramatu gudrība, tikai muļķīgas dzejnieku tenkas, — nopūtās Zivtiņš. Šī doma tam bij aizķērusies galvā no teātra laikiem. Droši vien to teicis kāds pinkains arheoloģijas profesors, kam sievietes, kas jaunākas par 3000 gadiem, neinteresē. Bet varbūt ari kas cits.

Un tomēr — jau nākošā dienā Zivtiņš sameklēja kādu piemērotu frāzi Oskara Vailda romānā un, to pārkombi-nējis, uzrakstīja:

«Jūs rakstāt «uzticīgi»? Kas tas ir? Jaunekļi grib būt uzticīgi un nav; veči atkal grib būt neuzticīgi un nevar. Es esmu nācis pie atziņas, ka sieviete ir dekoratīvs dzimums. Viņai nekad nav ko teikt, bet to viņa pasaka burvīgi.

Jūsu Mārtiņš.

P. S. Sākot ar ceturtdienu, es katru dienu ap pīkst. 13.00 iešu jūsu veikalā dzert pienu. T. p.»

Un Zivtiņš darīja, kā rakstījis. Viņam mācībās vēl nebij jāiet, tāpēc tas pasēdēja bodītē ilgāki. Tad viņi sarunājās ar Broņu un satikās vakaros. Viņi gāja pastaigāties pa pilsētas nomales ielām, kur dienā jau bij staigājušas kazas un krēslā saldi smaržoja ķiršu un ābeļu agrīnie ziedi. Tur jaunava pastāstīja, ka starp viņu un leitnantu viss izjucis, visam beigas.

— Jā, pagātnes vienīgais jaukums ir tas, ka viņa pagājusi, — rezonēja Zivtiņš.

Rotā atkal bij liela vienmuļība. Sāka domāt un gudrot par mājās iešanu.

— Visus eksāmenus mēs esam nolikuši, visas šaušanas izšāvuši. Es nezinu, ko mēs te velti kroņa maizi ēdam, — sūkstās Kalējs.

Viņa tēvam prāva māja kaut kur pie Jelgavas. Sējamā laikā dēls labi noderētu.

— Saka, uz Jāņiem atlaidīšot, — stāsta Cīrulis.

— Kur saka? — iejaucas kaprālis Nāzers, kas, garām iedams, ieklausījies kareivju sarunās.

— Vai tad mēs jau visu sen neesam izņēmuši, kaprāļa kungs? — jautā Kalējs.

— Kas — izņēmuši? Vēl nekas nav izņemts! Vēl taču priekšā nometne. Visas lielās šaušanas, kaujas šaušanas, manevri, sacīkstes ... Tas galvenais jau nu tik nāks.

— Nekas, puikas, nevajag nobīties. Nometnē būs pavisam cita lieta, — pienācis iejaucas sarunā arī seržants Sīmanis. — Svaigs gaiss, ūdens, zajumi. Varēs pazvejot, uzraut vakaros pa dziesmai. Un tad volejbola sišana — sit, kamēr beigts. Atvaļinājumā nekur netiek. īsti varēs atpūsties. Un kur tad vēl tā piena dzeršana. Vajag tik apcelt kādu saimniekmeitu kaut kur tuvumā. Bez tam tur būs sacensības. Varēs izšaut akselbanti un, ja labi padodas, sudraba pulksteni ar.

— Laikam gan drīzāk zelta pulksteni, — iemet starpā Nāzers. Daži pasmejas.

— Un kur tad balle! Nometnē beigās balle vienmēr bijusi.

— Jā, jā. Tur jau jūs ēdinās no rokas! — aiziedams nosaka Nāzers. Viņš šodien atkal nav labā omā.

* * *

Un pienāca arī diena, kad izgāja uz nometni. Jau no paša rīta rota vārījās kā elles katls. Rotas virsseržants kopā ar Putniņu un uzturzini Fikso bij aizbraukuši lauku virtuves kulbā. Ložmetējnieku izrīkošana un rotas aiz-zīmogošana bij uzticēta virsnieka vietniekam Mūlim. Viņš bij atkal nervozs un īgns. Lika nēsāt skapīšus no viena kakta otrā. Lika slaucīt un atkal slaucīt rotu. Beidzot personīgi apčamdīja katra mēteli — vai ir satīts pēc reglamenta. Jā, 11u vajadzēja iet pilnā kaujas tērpā un vēl ar mēteli pār plecu. Kad viss pa iekšu nokārtots, šaušanas piederumi un ložmetēji novietoti ratos, visiem pilnā kārtībā «mērkaķi» mugurā, — rotu aizplombē un aizzīmogo.

Bet izrādās — Mūlis pārāk sasteidzis. Līdz pulka iziešanai vēl jāgaida veselu stundu.

«Mērkaķis» spiež plecus. Puikas sastāj koridorā, atbalsta apkrautās muguras pret sienu vai atsēstas uz loga bē-ģelēm un triec visādus fantastiskus pareģojumus.

Pēkšņi kāds no jaunajiem, Mūļa draugs Mežabuks, tas, ar šķībo degunu, uzsāk dziesmu «Nu ardievu, Vidze-mīte . ..».

— Kuš, puikas! — apsauc Pēterkalns. Viņš nostājas pašā vidū un, vareni gaivu atmetis, iesāk pilnu krūti savu iemīļoto

Jūrniekam ir šķirties grūti,

Pilsētā viņš atstāj brūti.

Kas lai zin, kad mājās brauks,

Cits jau to par savu sauks.

Tamdēļ kausus rokās tverat Un līdz dibenam tos dzerat.. .

Dziesma iejūsmo visus. Refrēnu dziedot, neviens nepaliek klusu. Mēnešiem ilgi valsts himnu un Lutera korāli dziedot, visi tā kā saraduši. Iznāk varens koris, — galvenais, ja dzied, cik katram jaudas.

Tad pulks sapulcējas kazarmu pagalmā. Nostāda pa bataljoniem un rotām. Ierodas pulka komandieris un skaļi uzsauc:

— Apsveicu jūs ar jauna mācību posma sākšanos!

— Pa-teic-mies! — atkliedz pulks.

— Nu, šis posms būs pats galvenais. Nometnē jūs iemantosiet visas tās īpašības, kas karavīram visnepieciešamākās; labi šaut, pierast pie dzīves dabā un pierast pie grūtībām, kur nevar vis katru ūdeni dzert, ne pienu, ne katrā vietā iet peldēties. Tā, uz šiem trim apstākļiem es gribēju griezt jūsu vērību.

Iznes pulka karogu.

— Karogam — godam sveikt! — uzsauc pulka komandieris.

Orķestris sāk pūst veco maršu, un pulks izsoļo caur kazarmu vārtiem — smags un gurds virzās ārā no pilsētas.

Tas bij grūts ceļš. Jo tāļāku gāja, jo soļoja gausāki. Sākumā atpūtās ik pa pieci kilometri. Bet vēlāk aizvien biežāki. Vajadzēja cieši ievērot soli. Kopējā ritmā soļošana daudz vieglāka. Pat citiem traucēja kāds izkritis no ritma. Sevišķi liels atvieglojums, ierindā soļojot, ir mūzika — tā it kā palīdz celt kājas. Kā tas var būt?

Bet tas ir tik nenoliedzami — ritms apvieno, ierauj īpatni kopējā kolektīva plūdumā. Soļošana izvēršas kā par kādu laikmetu, kā par kādu varenu notikumu. Ritmā katrs ierautais rod saskaņu ar jēgu. Varoņdarbu un mākslas darbu radīšana — tas ir laikmeta ritma nopelns; tikai tas dod cilvēka gara noskaņu un paceļ viņu darbības un radīšanas vieglumā ...

Un tomēr — dažu labu brašo soļotāju vajadzēja uzņemt ambulances ratos: citam aptrūka elpas, cits atkal sūdzējās, ka abas kājas vienās tulznās.

Kad pēcpusdienā sasniedza nometni, nomazgāja strautā ceļa putekļus un paēda, kareivji drusku tā kā atspirga. Taču par dziesmām vai jokiem neviens nedomāja. Klusēdami tīrīja savas teltspriekšas, iekārtoja teltīs guļamvietas. Un tūliņ pēc vakara jundas nometne iegrima smagā miegā.

Kas visapkārt viegli šalca, tā bij tikai vēsma kuplajā koku lapotnē. Koki — tie elpoja ar to dzidri spilgto, pil- J nīgo zaļumu, kad vēl nevienā lapā, ne zariņā nemana palsas krāsas. Retumis kaut kur pļavmalē vējiņš norāva da- ļ žas pirmās pieneņu pūkas un sagriezis iemeta tuvējās ! vījgriežu lapās.

22. Nometne

Pirmajā rītā nometnē grūti piecelties. Taurētājs jau labi pirms pieciem pūš savu «Aiz upītes es uzaugu...», bet tikai krietni vēlāk teltīs atskan miegaini dežurantu kliedzieni: — Piecelties!

Ari ložmetējnieki ceļas pavisam gausi. Teltī pa nakti vilcis tāds kā drēgnums. Rīklēs sastājusi pelējumu kārta. Šķauda un klepo.

— Labi gulēji? — Kalējs iegrūž Zandersonam dunku sānos.

— Jā, kā pie dieva aiz durvīm, — tas atrūc.

— Redz, redz, kāds tas Spēlmanis domīgs. Laikam par brūti sapņojis? — Cīrulis uzvelk savu kaimiņu.

— Sapņoju gan.

— Un ko tad šī, kad tu tā?

— Šoreiz es gan sapņoju par tevi un par mani, — Spēlmanis sataisa vientiesīgu ģīmi.

— Paklau, puikas, Spēlmanis stāsta sapni!

— Jā, mēs ar Cīruli gājām pa tādu augstu kalnu. Tad, velis viņu zin, uzreiz krītam. Skatos: Cīrulis iekritis medū, bet es mēslos ...

— Kas? Ko saki? — brīnās Miezāns.

— Un ko tad jūs darījāt? — ieinteresēts arī Pēterkalns.

— Tad mēs apsēdāmies iepretim un sākām viens otru nolaizīt, — triumfējoši nobeidz Spēlmanis.

— Nu, puikas, nekasās, nekasās! Taisās veicīgāki! Stāties pēc brokastīm! — frenci aizpogādams, no instruktoru kakta izlīdis, uzstājas virsnieka vietnieks Podiņš.

Arī kaimiņu teltī sāk klaigāt:

— Ko te muld kā pakaļas zem ūdens! Sitas nost, bet tā kā pēc divi minūtēm visi būtu saģērbušies un nostājušies » rīta apskatei! — dobji sauc kāda draudīga balss.

— Nu, pielikuši mums kliedzēju kaimiņos; nu tik, puikas, iebāž vati ausīs, ka nepataisa kurlus, — joko Ērģelnieks.

— Dzi, dzi, kā Purga ārdās, — pasmejas arī seržants Sīmanis. Gan arī viņam pašam varens bļaujamais aparāts, bet viņš nekad nekliedz dusmās; pēc varena kliedziena vienmēr pats nosmejas.

Nometnē Mūlim uzdoti tādi kā rotas virsseržanta palīga pienākumi. Tikko izdzerta brokastu kafija un ložmetējnieki atgriezušies teltī, Mūlis izsauc tos, kuri iecelti amatos.

— Kareivis Neiburgs — ziņnesis pie rotas komandiera. Kareivis Cīrulis — ziņnesis pie rotas komandiera vietnieka virsleitnanta Zeltera. Jaunkareivis Mežabuks — rotas uzturzinis. Izsauktie paliks mājās. Pārējiem saņemt ložmetējus, optiskos instrumentus un stāties iziešanai šaušanas mācībās.

— Virsnieka vietnieka kungs, man, šurp nākot, noberztas abas kājas, sapampušas. Atjaušat aiziet uz ambulanci? — pie Mūļa griežas Zivtiņš.

— Ko? Abas kājas? Nūja, neprotat autus satīt. Labi, paliekat jūs ar mājās. Seržant Desa, nostādāt rotu iziešanai uz mācībām.

Sākas steidzīga šauteņu, gāzu masku, ložmetēju un citu rīku saņemšana. Taču Zandersons vēl pagūst, garām iedams, uzvilkt Neiburgu.

— Tu nu gan tagad būsi augstā činā — par sulaini pie

paša rotnieka.

— Bet, Cīrulīti, mazputniņ, tu nu gan nemaz nederi tur, kur tevi sūta.

— Nu, tu jau nu ar nederētu.

— Kāpēc tad putniņš ar mazo «p» lai nederētu, ja putniņš ar lielo «P» no rotas kancelejas vairs ne ārā nelaižas?

— Nestrīdas puikas.

— Bet par sulaini Zelteram gan derētu vienīgi Cveišpenners. Un to taisni, kā par spīti, palaida vaļā tieši pirms pašas nometnes.

— Rota, — mierā! Pa labi skaties!

— Sveiki, ložmetējnieki!

— Es't sveiki!

Reizē ar rotas komandieri ieradušies arī virsleitnants Zelters un leitnants Dievabērns. Sulaiņus aizsūta uz virsnieku teltīm.

— Nu tad — izvest rotu, — saka rotnieks.

— Grupu kolonnā no kreisās — marš! Braucējiem — soļos — māāārš! Rotai — aiz ratiem — soļos marš!

Arī strēlnieku rotas jau aiziet no savām teltīm uz šauj-lauka ceļu. Dobji dun kareivju vienmērīgie soļi svaigajā rīta gaisā. Rotas soļo un soļo. Putekļi ceļas varenos virpuļos pār viņu galvām, graužas acīs un lien gar tankos un autos sasvīdušajam kājām.

Laiks lielisks. Vieglā migla jau nolīņājusi, un saule peld dzidrā debesu jumolā. Līdz viņai nekāpj šaujlauka ceļa putekļi, ne sviedru smaka . . . Ceļmalā rudzu tīrums jau izplaucis vārpās. Vasarāju laukos zelmenis jau sen pāri kankaļiem. Pat kartupeļu laksti jau izlīduši no velēnām.

Šaujamais laukums ir milzīgs; viss tranšeju, līdgrāvju, slēptuvju un ložmetēju ligzdu pierakņāts. Vietu vietām pie grāvjiem dažādas figūras — strēlnieku krūšu, rumpju, augumu attēli; jātnieku, ložmetēju, tanku, pat lidmašīnu figūras. Tas viss — apmācībai kaujas šaušanā. Šīs figūras ar sevišķu ierīču palīdzību var pacelties un atkal pazust grāvjos; tās var kustēties un radīt iespaidu, it kā tur pārvietotos vesels karaspēks.

Ložmetēju rota apmetas kādā nokalnē. Puikas rauj nost bruņu cepures, atsprādzē jostas.

— Uf, elles svelme! — sirdās Zandersons.

— Nē, es atkal saku, ja tā var atlaisties zālē, tad jau dzīvo kā pa jūrmalu, — saka Fiksais.

— Nu, tu jau, tos traukus mazgādams, pārāk esi izslāpis pēc sutas. Pagaidi drusku.

Dažus aizsūta uz šaujlauka otru galu apprasīties, vai mērķi novietoti ložmetējniekiem. Kad viņi atskrej, Pet-rovs elš:

Эх, понимаешь, здесь будет жара.

Vispirms rota šauj krūšu figūrā no 250 jardu atstatuma, bet šaujot jauzliek gāzu maska. Taču daži trapa pat ar trīs lodēm.

Drusku grūtāk iet ar ložmetējiem — šaušanai iedota vietējā munīcija, lāgā nesprāgst. Bet, ja sprāgst, tad atkal ložu niķelis kūst ložmetēju stobros un tur atstāj niķeļa kārtiņu. Tā lodes sāk cirsties aizvien vairāk uz leju. Ja neuzmanās — drāžas zemē jau pāris desmit jardos no stobra gala. Grūti sašaut mērķus. Bet mērķi vēl kustīgie — parādās tikai uz dažām sekundēm un tad pazūd. Mērķu ir vairākas grupas, un tās novietotas dažādos atstatumos, — sākot ar 200, beidzot ar 900 jardiem. Nevar zināt, kuras grupas figūras parādīsies pirmās. Tā iznāk, ka vairākkāit jāpārstāda ložmetēja mērķēklis. Tomēr šo vēl izpilda samērā labi. Bet ar turpmāko jau vairs tik gludi neveicas. Tagad šāvēju rīcībā nodod atvienotas ložmetēju daļas. Pirmajam numuram jāpārskrien 100 jardu ar ložmetēja balstu padusē, tad jāatrod pozīcija, jāsavieno, jāuzstāda mērķēklis, jānotēmē 800 jardu attālumā novietotajā mērķī un jāizšauj. Tas viss jāveic vienas minūtes laikā; pie tam mērķis jāsašauj un dotas tikai 40 patronas. Galvenais, pārskriedams un steidzīgi savienodams, šāvējs jau tā noguris un nosvīdis, ka viņam trīc rokas un tas nevar vairs mērķi lāgā saredzēt. Pirmajā gājienā uzdevumu izpilda tikai Zan-dersons un kāds no jaunajiem — Osis.

Tiem, kas līdz šim labi turējušies, dod šaut pa otrreiz. To ierosina leitnants Karitens, kas pavasarī kļuvis sevišķi laipns un jau agrāk vienam otram slepus iespiedis saujā pa liekai patronai.

— Kapteiņa kungs, vai mēs ar neizmēģināsim roku? — virsleitnants Zelters, vainīgi smīnēdams, vedina rotnieku.

— Nu, bet tad tikai uz derībām, — kurš labāki iešaus, tam lielā «Rīga», — rotnieks piekrīt.

— Paklausieties, seržant Desa, to Zelteru vajadzētu iznest.

Vai jūs nevarat pateikt pa telefonu . .. jūs jau saprotat.

— Būs darīts, leitnanta kungs, — Desa neuzkrītoši aizvirzās pie sakarnieka.

Kad norunāta abu derētāju šaušanas kārtība un izvēlēti mērķi, seržants Desa kaut ko iestāsta sakarniekam, kas dežurē pie lauku telefona. Tas šo slepeno uzdevumu paziņo uz zemnīcu — trāpījumu uzrādītājiem.

Viss notiek pec nosacījumiem. Pirmais šauj rotnieks, tad Zelters.

Atkal atskan taure, un rotnieks sauc sakarniekam:

— Ziņojat, lai uzrāda trāpījumus.

Visi ložmetējnieki sagrupējušies ap saviem virsniekiem. Kas nu būs? Trāpījumu uzrādītāji ilgi lokās gar mērķi, uz kuru šāva virsleitnants. Tad pavēdina karodziņu. Leitnants Dievabērns sāk pilnā balsī smiet. Smej arī instruktori un kareivji paklusām. Zelters sarkans kā tomāts.

— Nu, Zelter, aizlaidis pēc piena? — brīnās rotnieks.

— Nu, redzēs, redzēs, kapteiņa kungs, vai jums nesveicinās.

Bet drīz vien pie rotnieka mērķa signalizē uzmanību. Parāda piecus trāpījumus.

Tas ir triumfs.

— Urā! — kliedz instruktori un Dievabērns.

— Urā! — kliedzienu pārņem rota.

— Virsleitnanta kungs, tā tomēr bija izgāšanās, — leitnants Dievabērns nenociešas.

— Nu, leitnanta kungs, par jums mēs nezinām neko labāku, — Zelters atcērt.

Bet šī lietiņa viņam dziļi iegriezusi.

Karstums pieņemas. Gar pamalēm gan gausi grozās reti bālganzili, šķidri mākonīši. Bet tie sauli neskar. Šaujlauka purvājos un uzkalniņos no karstuma nav kur tverties. Pret pusdienas laiku atbrauc pulka bodītes puisis ar piena, kefīra pudelēm un dažiem pīrāgiem. Pēc pusstundas viss izdzerts. Viņš aizbrauc.

Ložmetējniekiem iet garām kāds strēlnieku instruktors. Viņš apstājas un rāda vēstuli:

— Redzat, ko es te atradu.

— Parādi, — un virsnieka vietnieks Podiņš paņem zīmīti, lasa:

— Lette verreche; dem Jude Tod!

— Ko jūs sakāt! — sapulcējas visi instruktori, pienāk arī leitnants Dievabērns.

— Re, kāšu krusts augšā un «heil Hitler!» apakšā, — rāda Podiņš.

Viņi saburto, ka viss posts nāk no žīdiem, kas visā pasaulē esot savairojušies pie 15 miljoniem. No žīdiem un posta varot glābt vienīgi Hitlers. Arī latvieši esot nolaupījuši vāciešu muižas. Atmaksas diena esot tuvu.

— Kas traks! Kur jus tādu dabūjat? — jautā Dieva-

bērns.

— Uz šauj lauka ceļa, leitnanta kungs.

— Kas to būtu nometis?

— Varbūt kādi vācu junkuri. Tie jau tagad visur siro.

— Ko tagad var saprast? — atsaka svešais.

— Paskatieties, kā mūsu sakarnieku telts izrotāta ugunskrustiem. Un instruktoru rotā pat puķu dobēs izlikti krusti.

Kad svešais instruktors aiziet, seržants Sīmanis un virsnieka vietnieks Podiņš sāk apmācīt ložmetējniekus rīkoties ar optiskiem rīkiem.

Te jānodarbojas ar katru atsevišķi.

— Kalēj, jūs paņemat......[3] un Ziediņš lai ņem tāl

mēru. Iesim tur, tanī uzkalnē.

— Nu, Ziediņ, nosakāt man attālumu līdz baznīcas tornim.

Un viņi sāk darboties ap optiskajiem aparātiem. Karstums vēl pieņemas. Viņi slauka pieres.

Zivtiņš un virsnieku ziņneši, kas mācībās neizgāja, ari nepaliek teltī. Ziņneši aiziet uzkopt virsnieku mītnes, un Zivtiņš, dabūjis rotas virsseržanta atļauju ierakstīties slimo grāmatā, sāk klibot uz pulka ambulanci.

— Kur ir pulka ambulance? — viņš apprasās gandrīz katram, ko sastop.

— Kaut kur krūmos, nometnes otrā galā. — Neko skaidrāku zināt nedabū.

Un Zivtiņš klibo un klibo. Izrādās — nometne ir plaša, apaugusi kupliem kokiem un krūmiem. Vijas un režģas desmitiem dažādu taku un celiņu. Pēc brīža viņš atrodas upmalā. Kāds večuks laivā stumjas ar ķeksi gar krastu. Viņš lokās it kā dejodams un skaļi dzied — tā kā kareivju dziesmu. Tad viņš pietur, uzvelk laivas galu sausumā un kāpj krastā. Viņam rokās kulīte. Viņš pieiet pie mēslu gubas, kur uzturziņi sametuši maizes garozas, gaļas kamaras un citus atkritumus. Tas visu izrakņā ar koku un šo to bāž savā kulē.

— Onkuli, kur tad tādu draņķi liksi? — jautā Zivtiņš.

— Vistām, vistām, tikai vistām! — ātri atsaka večuks.

— Vai jūs tepat — šejienietis?

— Jāā, kamēr tā pasaule pastāv! — vecis atstiepj līko muguru un pētoši samirkšķina šaurās ačeles.

— Nezin kur te tā ambulance?

— Ambulance, ambulance ... skat, tur, aiz upes likuma, tajās augstajās apsēs.

Zivtiņš iet gar upes krastu un tiešām atrod ambulanci, kur vecis norādījis.

Feldšers izmazgā noberzumus, apsmērē un pārsien.

— Nu, trīs dienas atsvabināts no mācībām. Es domāju, pietiks, — nosaka.

Un Zivtiņš klibo atkal zem nometnes lapotnes. Viņam nav kur steigties — trīs dienas viņš varēs staigāt pa šiem celiņiem un takām. Koku un krūmu pudurī Zivtiņš atrod tādu kā pļaviņu, tādu kā vecu, aizaugušu dārzu. Viņš atlaižas sulīgajā zālē. Te ir daudz kastaņu, kļavu, liepu, gobu, bērzu un vītolu. Bet ir arī dažas priedes, daži oši, ozoli; ir arī egles un apses. Lūk, tepat apkārt redz pat ābe-les, bumbieres, ķiršus, plūmes un būkas! Katrā ziņā kādreiz šeit bijis dārzs, jo zem augstajiem kokiem aug arī dažādi dārza krūmi: jāņogāji, ērkšķi un upeņu krūmi. Te ir arī jasmīnu un akāciju ceri, rožu krūmi, pa kuru starpām lapo kupli avenāju stiebri.

Zivtiņš atlaižas uz muguras, iegremdējas garajā pļaviņas zālē. Dažādas lēcu šķirnes un ražīgas dābola galviņas smaržo ap viņu un dūc, bišu aplidotas. Zem suņu burkšķu un garo smilgu stiebriem, pa izplaukušo Jāņuzāļu starpām mijas ķimenes, lāčauzas, skābenes, pienenes un lēpes sidrabotām mugurām. Vēja pūsma atveļ spēcīgu smaržu vilni. Zivtiņš paceļ galvu. Jā, tur uz upes pusi gar kādas paputējušas ēkas galu krāšņojas varens ziedošu ceriņu valnis. Negribas celties, aiziet, negribas domāt. Tikai acis redz to visu, ceļas gaisu zilgmē un atslīd atpakaļ uz baltajām ziedu svecēm kastaņu zaros. Ausīs bez mitēšanās šalko lapu čuksti un sīku putniņu čiepstēšana. Tas ir kāds krāsu, skaņu un smaržu piepildīts kauss ...

— Stāt! — pēkšņi no ēkas puses atskan pikts sauciens. Tam seko gara rinda vārdu, bet Zivtiņš neko nesaprot. Klau, arī tā kā sievietes balss.

Zivtiņš pieceļas un dodas uz ceriņu valni, no kurienes dzirdama satrauktā saruna. Uzmanīgi izspraucies cauri lapotnei, viņš ierauga sargkareivi, kas latgaļu izloksnē pikti baras. Viņa priekšā guļ zemē nomests ceriņziedu klēpis, un aiz tā kaunīgi stāv slaida meitene gaiši dzeltenām cirtām . .. Tiešām, nē, tas taču kas nedzirdēts.

Acumirklī Zivtiņš pārliek, ko lai iesāk. Tad viņš saslejas un steidzīgi metas ārā no savas paslēptuves, un, pirms sargkareivis paspēj to ievērot, pieiet jaunavai.

— Skangales jaunkundze, — viņš saka skaļi un skaidri, lai latgalis to labi saprastu, — pulka komandieris mani sūtīja jums palīdzēt aiznest ceriņus. Vai jūs esat jau pietiekoši daudz salauzusi? Man ir līdzi nazis — ja jums varbūt vēl vajadzētu.

Jaunava nevar izteikt ne vārda. Bet, liekas, viņa kaut ko noprot. Zivtiņš viņai rāda zīmes — vaikstiem.

— Pateicos! — viņa neveikli saka. — Bet man jau gribēja neļaut...

— Ak tas? — Zivtiņš nevērīgi atgriežas pret apmulsušo sargu.

— Pie pulvera pograba privāti personi navar pī-laist... — tas purpina.

— Atvainojat, Skangales jaunkundze, viņš droši vien nezināja, kas jūs esiet par personu, — Zivtiņš skaļi nosaka un salasa zemē nomestos ziedus. Sargkareivis aizgriežas un iet uz ēkas otru galu.

— Kur jūs te ... — meitene kaut ko grib teikt sakaunējusies un pārsteigta. Bet Zivtiņa žesti to apklusina.

— Tā, nu iesim, — saka Zivtiņš, un viņi nogriežas pa taciņu uz upmalu.

— Tā, nu jūs, Ņinas jaunkundze, esat drošībā ar visiem ceriņiem,

— Ak, Zivtiņa kungs! Dieva laime, ka jūs te gadījāties. Es nezinu, kas vēl būtu noticis.

— Nekas sevišķs. «Anglis» būtu jūs aizsūtījis pie sardzes priekšnieka ar visiem ceriņiem.

— Vai, šitas nepatikšanas!

Nu, bet pastāstāt — kā jūs te nokļuvāt?

— Es te nesen atbraucu pie sava onkuļa. Tur, tanīs mājās, upmalā. Vai es varēju iedomāties, ka nometnē jau sanākuši kareivji.. . Bet te tik skaisti ceriņi. ..

— Jā, ar skaistumu vienmēr jābūt uzmanīgam. Vai jums ļoti jāsteidzas?

— Ak, es nemaz nezinu .. . nē.

— Kā, jūs pati nezināt, vai jums jāsteidzas?

Meitene piesarkst vēl vairāk.

— Nē, nē, es jau nedomāju ... Ziniet, tas viss mani tā apmulsināja ... Kā lai es jums pateicos! — Un viņa pieskaras Zivtiņa rokai, cieši, jūsmīgi ieskatās acīs. Viņas skats bij īstas draudzības, dziļas pateicības un nevainības pilns. Bet Zivtiņu tas satrauca. Varbūt tiešām taisnība tiem, kas apgalvo, ka visvairāk cinisma slēpjas nevainībā . .. Cinisms šoreiz tas gan nebij. Bet kāda erotiska tvīksme, spēcīga, mulsinoša.

— Varbūt mēs atsēstos, parunātos ... — Zivtiņš saka,, un viņš pats dzird, ka balss tam izskan dziļāki un klusāki.

Viņi atsēstas skaistā, garā zālē netālu no upes — jasmīnu un rožu ēnā. Viņiem līdzās mulsi smaržo ceriņziedu klēpis.

— Vai tas nav jocīgi.. . kur mēs atkal sastopamies? Ai, kas tad kaiš jūsu kājām?

— Nekas sevišķs. Par to nav vērts runāt. Bet, ja uz nometni nākot, es nebūtu noberzis drusku ādu no papēžiem, tad mēs nemaz nesastaptos. Tas gan ir skaidrs. Un tad mēs šeit nesēdētu, jo es nebūtu trīs dienas atbrīvots no mācībām, — Zivtiņš piebilst. Viņš pasmaida, balss tam skan tik savādi.

— Kāpēc jūs vairs nebraucāt uz ezermalu slēpot? Es jūs gaidīju ... — meitene apraujas un plūkā ceriņa ziedlapas.

— Jūs ... — Zivtiņš sakustas. Viņu pārņem skurbums. Viņš paliecas pret jaunavu. Viņas zeltainā cirta jau drīz skārs tā vaigu. Viņa paceļ galvu, maigi un droši skatās pretim.

— ... un kā ir ar jūsu veselību?

Nē, nē, to Zivtiņām nevajadzēja teikt. Tikai ne šinī brīdī. Bet negribēts, nevietā tas izspurdza pāri lūpām. Pavisam, pavisam nevietā.

— Pateicos! Tagad gluži labi, — viņa atbild un smaida. Bet vaigos iesitas sārtums. Arī viņa šai brīdī bij gaidījusi ko citu, — ne gaidījusi, varbūt tikai nojautusi, instinktīvi tiekusies uz ko citu.

— Nē, nē! — viņa smejas, ar viņas slimību tagad esot galā. Viņa tagad jūtoties tik atspirgusi, tik spēcīga. Lai viņš tik nedomājot ar viņu spēkoties. Un viņa satvēra tā roku, saspieda. Ko? Vai šis nejūtot, kas par cietu delnu tagad tai esot. Un muskuļi — oi, oi! Jā, tagad viņa no rītiem vingrojot. Ceļoties agri, agri. Un te esot tik jauki.

Dažureiz naktīs viņa nemaz neejot gulēt. Bet kas tad tagad esot par naktīm — satumstot tikai ap pusdivpadsmitiem, bet vienos jau svīstot gaisma.

Viņa ir runīga un jauka — kā toreiz, slēpojot pie ezera. Viņi jokojas, smejas un runā, runā. Viņi ir kā seni paziņas. Dažureiz tie plosās ap ceriņu ziedu, kurā Ņina atradusi piecas ziedlapas. Viņi tver šo laimi, lai to apēstu. Tas nesot vēl lielāku laimi, — tā dzirdēts mējojam. Un tad viņu pirksti saskaras; pat matu cirtas. Jā, cik necerēta sastapšanās!

Beigās viņi norunā, ka Ņina rīt ap šo pašu laiku atkal atnāks un atnesīs slimajam pienu. Onkuļa mājā esot piena, cik nevajag. Bet, kad Zivtiņš būs sadziedējis kājas, tad gan viņam pēc piena būs jāiet pašam. Tad viņa tam izrādīs dažādus jaukumus viņu mājās upmalā.

— Nu tad uz redzēšanos rīt!

— Uz redzēšanos!

* * *

Sākot ar šodienas vakaru, dežūrvirsniekam jānotur visam pulkam kopīga junda nometnes pļavā. Tā teikts pulka pavēlē.

Tā bij jauna kārtība. Visu pulku nostādīja pēc bataljoniem un rotām četrās garās rindās. Tad lika orķestrim spēlēt vakara jundu. Tā bij vietām sērīga, vietām jautra, bet viscauri patīkama mūzika. Pēc tam dežūrvirsnieks izsauca lūgšanas skaitītāju. Tas nāca no instruktoru rotas un, nostājies blakām dežūrvirsniekam, skaitīja:

— Mūsu tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds. Lai nāk tava valstība . . .

— Spēlēt korāli! — pēc tam pavēl dežūrvirsnieks un daži dzied līdzi orķestrim. Tikai pēc visa tā nāk tas, ko kazarmās darīja pašā sākumā:

— Mierā! Valsts himnu!

Šī ceremonija velkas ilgi un nogurdina. Bet turpmākos vakaros viņa sapulcē uz ceļa daudz brīvklausītāju. Tie nāk no apkārtējām mājām un pat no stacijas noklausīties šo militāro koncertu.

Bet arī pie nometnes grūtumiem, jaukumiem un sav-dabībām drīz pierod. Un diena seko dienai — nenovēršami un vienmuļi.

Pa dažām dienām jaunais instruktors kareivis Grants paspējis sev iegūt daudz ienaidnieku. Viņš nolikts par kārtības uzraudzītāju pie vecajiem — viņa laika iesaukuma. Bet tos grūti pārliecināt, ka ar instruktoru rotas beigšanu Grants būtu kaut kādā ziņā cienījamāks. Viņi visur saskata taisni pretējo. Ērģelniekam labāk — tas nolikts pie jauno apmācības un tur šad tad, virsdienesta instruktoriem nedzirdot, palaiž savas mākslas, uzsvilpo kā lakstīgala vai izstāsta kādu niķi, par ko var krietni izsmieties.

Sestdiena. Šodien atjauts ari upē peldēties. Puikas nenāk nemaz vairs no ūdens ārā. Jau Grants saraujas ar Kalēju, kas viņu aizsūta «uz eglītēm puķītes lasīt».

Kad atnāk rotā, lielāko tiesu norīko pie nometnes celiņu tīrīšanas. Rotā palikušiem arī visādas strādāšanas — gar puķu dobi, gar ložmetējiem un pie telpu pamatīgākas uzkopšanas.

— Ziediņ, — sauc virsnieka vietnieks Mūlis, — jūs nākat savācat tēs lenšu kastes.

Bet, kad Ziediņš sāk krāmēties ap lenšu kastēm, ienāk Grants un sauc:

— Ziediņ, ko jūs tur lokāties? Nākat nolīdzināt mēteļus.

Ziediņš neatsaucas.

— Es Ziediņam liku novākt lenšu kastes, — iejaucas Mūlis.

— Tad man citu nav, kam likt nolīdzināt mēteļus, — saka Grants.

— Nepļāpājat! Jūs pats ar varat nolīdzināt.

Kad Mūlis iziet, Grants atsauc no ložmetēju tīrīšanas Kalēju un Miezānu, lai tie nolīdzina mēteļus. Bet Ziediņam, kas ar lenšu kastēm beidzis, liek pārvietot no viena kakta otrā ložmetēju modeļus un signālplakātus.

Kad Ziediņš sāk pārvietot, Grants atkal kliedz:

— Ziediņ, Ziediņ, ko jūs darāt?

Ziediņš saskaišas:

— Ko tu bļausties? Ko tu īsti gribi? — viņš dusmīgi atsaucas.

— Ziediņ, lai stāv! Vai jūs mani neklausīsat! — Grants pieskrien un izrauj Ziediņam signālplakātus.

— Vai tu esi jucis vai badā? Miglas mērkaķis tāds. Ko tu īsti no manis gribi? — Ziediņš arī vairs nevar valdīties.

Grants brīdi apstājas kā bez elpas. Tad nomet plakātus un izskrien. Viņš atgriežas līdz ar virsnieka vietnieku Mūli. Bet Mūlis Ziediņam nesaka neko, tikai skaļi pamāca Grantu:

— Ziņojat rotas komandierim.

Grants ari ieiet kancelejā un dabū no Putniņa papīru. Viņš ir vājš rakstītājs, tāpēc ziņojuma sastādīšanu atliek uz svētdienu. Bet ziņojumu tas nesastāda arī svētdien. Viņš visu dienu staigā piesarcis un vairās kaut kur pieskarties ar vēderu. Cirkulē klusas ņirgas, ka Grantam sestdienas naktī uzliktas pamatīgas bankas. Taču bankas Grantu laboja tikai uz pāris dienām. Kad viņu nozīmēja par ložmetēja priekšnieku, tas lika savai apkalpei skraidīt ar ložmetēju pa purvu no pozīcijas pozīcijā. Pa brīvlaikiem viņš gandrīz nerunāja, jo ar kareivjiem sarunāties negribēja, bet instruktori savā vidū to vēl neskaitīja. Naktīs viņš gulēja, nenoģērbdams biezās triko peldbiksītes.

Tad Grantu un Ērģelnieku paaugstināja par dižkareiv-jiem. Bet par dižkareivjiem paaugstināja arī daudzus veicīgākos ložmetējniekus — Kalēju, Cīruli, Putniņu un pat viņa ienaidniekus — Ziediņu un Zivtiņu. Par pēdējo gan klīda baumas, ka viņu pulka štābā negribējuši paaugstināt, jo tur esot zināms, ka viņš reiz teātrī sarunājies ar kādu komunistu. Izsaukts pat rotas komandieris, bet tad tomēr paaugstināts. Grantam ar to bij nodarīta liela pārestība.

Bet šīs bēdas viņu ilgi nenospieda. Pēc dažām dienām viņu paaugstināja par kaprāli, un viņš beidzot skaidri redzami pacēlās pāri sava iesaukuma biedriem. Tikai biezās triko peldbiksītes viņš arī tagad neiedrošinājās naktīs novilkt.

Tā karstumā, spītībā un vienmuļībā pagāja pāris nedēļu. Dažādās šaušanas un kaujas taktikas mācības jau bij izdarītas tiku tikām, un nu visu uzmanību sāka koncentrēt uz sacensību šaušanu, kura bij nolikta uz mēneša beigām. Bij zināms, ka sacīkstēm sekos arī zaļumballe. Tāpēc puikas jau rakstīja vēstules draudzenēm un paziņām pilsētā. Virsnieka vietnieks Mūlis bij apcēlis kādu turīga lielsaim-nieka vecāko meitu un katru vakaru aizstaigāja turpu pienu dzert. Ja viņš negāja pats, tad sūtīja savu uzticības vīru Mežabuku ar vēstuli, kas tad atgriezās ar bagātīgu piena un olu devu. Mežabuks zināja stāstīt, ka virsnieka vietnieks Mūlis jau Amāliju galīgi apcēlis un rudenī, kad pārdošot lielo vepri, tiem būšot kāzas.

23. Nakts idile

Kādā pēcpusdienā, kad ložmetējnieki dežurēja nometnes sardzē, iznāca runa par Mūļa daudzajām simpātijām.

— Ziniet ko, puikas, vai mēs neizspēlētu vienu smalku triku? — teica Zivtiņš.

— Nu, nu? — atsaucās Kalējs.

— Sadabūsim visu Mūļa līgavu adreses un ielūgsim tās nometnes zaļumballē.

— Fakts. Tas būtu nāves numurs! — piekrita Ziediņš.

Un viņi sarakstīja visas, kādas tie zināja. Par iztrūkstošajām norunāja izdabūt ziņas no Mežabuka.

— Vai te ir dižkareivis Zivtiņš? — Sardznes teltī iebāza galvu ziņnesis.

— Apmēram. Kas vajadzīgs? — atsaucās Zivtiņš.

— Jums apmeklētājs.

— Atļausat aiziet, kaprāļa kungs? — Zivtiņš oficiāli griezās pie Ērģelnieka, kas šoreiz viņu sardzes priekšnieks.

— Nu, lasies, lasies. Tikai neaizmirsti, ka tev deviņos jāiet uz posteni.

— Un uz jundu? Tur man nav jābūt? Bračiņ, tev tās divi strīpiņas nemaz lāgā nepieguļ pie apkakles.

Viņi sasmejas, un Zivtiņš aiziet.

Iegājis nometnes bodītē, kas pilda bez šī galvenā uzdevuma arī vēl viesu pieņemšanas istabas un lasītavas uzdevumus, Zivtiņš skatās pēc sava apmeklētāja. Viņam pretim nāk Ņina Skangale, smaidoša un pietvīkusi.

— Jūs! Tas man pārsteigums.

— Jā, man vajadzēja ar jums parunāties. Jū: taču ne-ņemsat ļaunā?

— Kas nu par blēņām!

— Un kāpēc jūs jau veselu nedēļu nenācāt pēc piena?

Zivtiņš brīdi padomā. Bet tad saņemas.

— Tā iznāca. Pietrūka naudas.

Bet Ņina piesarkst vēl vairāk. Tādu atbildi viņa nebij gaidījusi.

— Uja, tamdēļ... — bet viņa nezin, ko lai tāļāk saka. Savā ziņā viņai prieks, ka nenākšanas iemesls nav bijis svarīgs, nav bijis kas cits. Bet varbūt tomēr arī šis ir svarīgs.

— Jā, bij neērti iet. Un vai jusu krusttēvs uz parāda būtu devis, to nemaz nevar zināt, — smejas Zivtiņš. Viņš tagad jau pilnīgi pārvarējis savu samulsumu. Jā, kas tad tas atkal ir, ja kareivim drusku aptrūkstas naudas?

— Kā jūs par manu krusttēvu varat būt tik sliktās domās, — Ņina sirdās, — jums katrā ziņā rīt pat jānāk. Jā?

— Ja vien man pietiks drosmes.

— Tātad norunāts? Nu, un tagad es jums izstāstīšu savas bēdas.

— Nu, nu?

— Jā, redzat, es ari gribu iet pie teātra. Ko jūs par to sakāt?

— Jūs? — Zivtiņš jautā, kaut gan par to nebrīnās. Viņš labu brīdi klusē.

— Jūs gribat būt aktrise?

— Jā. — Un meitene nepacietīgi raugās Zivtiņām sejā, vai tur nav lasāmas viņa domas.

— Neieteicu.

— Un kāpēc tad ne?

— Nezinu, vai jūs rnani pareizi sapratīsat, bet es domāju, ka uz skatuves jūs vilsaties.

— Kā jūs to domājat?

— Jūs esat tik jūsmīga, — nē, nesmejaties. Jums, tā man liekas, gribētos darīt ko skaistu, patstāvīgu, lielu.

— Jā! — viņa izsaucas starodama.

— Nu jā. Un tā ir tā nelaime.

— Bet kas tad tur par nelaimi?

— Tur jums būs jāpazemojas. Vispirms jau grūts un netīrs ir tas ceļš, kamēr jūs tiksat uz dēļiem. Bet tad — pati aktieru māksla nav tas, ko jūs domājat. Aktieris nerada mākslas tēlus .. .

— Tiešām es jūs nesaprotu. Bet kas tad rada mākslas tēlus?

— Mākslas tēli rada aktierus.

— Varbūt. Un, ja arī tā būtu, es tomēr gribētu . ..

— Man liekas, jums tas nav vajadzīgs. Jūsu vecāki taču var jūs uzturēt.

— Un tomēr es gribētu.

— Nu kāpēc tad īsti?

— Kāda cilvēka dēļ... — viņa saka klusāki.

Zivtiņš viņu saprot. Taču izliekas nesapratis.

— Un ko es jums tur varu palīdzēt?

— Ak tā ... Jā, es tikai gribēju zināt, kuros kursos labāki iet, un kādi ir pieteikšanās nosacījumi. Vai tur ko arī prasa? Vai kas jādeklamē?

Tanī brīdī nometnē sāk taurēt vakara pausmi.

— Tavu ķibeli! Man jāiet. Redzat, es šonakt esmu sardzē.

Tad Zivtiņš ieprātojas kaut ko un piebilst:

— Vai jūs man reiz tur, kokos, kad es jūs izglābu ar tiem ceriņiem, neteicāt, ka bieži staigājat gar upi cauru nakti?

— Teicu gan.

— Es šonakt sargāšu to pašu pagrabu, pie kura jūs vajāja latgalietis. Vai jūs neatnāktu tur pēc pulksten vieniem?

Ņina skatās Ziediņā. Abi drusku tā kā samulsuši.

— Labi, — viņa saka. — Bet tad gan jūs man visu iz-stāstīsat?

— Nu, pamatīgi!

Jundu šovakar notur Zelters. Viņš šodien dežūrvirs-nieks nometnē. Lepni īsās kājeles mētādams, tas izsoļo no dežūrvirsnieka telts un nostājas pret pulku. Purga — lielais kliedzējs, kura rota atrodas ložmetējniekiem kaimiņos un par kura lielo, bakurētaino degunu puikas smejas, ka tas esot ķirmju saēsts, ir dežurējošais virsseržants. Viņš vēl nikni noskatās gar fronti, vai visi kārtīgi nolīdzinājušies.

— Ko jūs tur grozāties kā kašķa cūkas! — viņš vēl paceļ balsi. Bet tad, Zelteru pamanījis, salutēdams kliedz:

— Nometne — mierā! Pret vidu skaties!

— Brīvi!

— Brīvi!

— Lūgšanas skaitītājs — pie manis!

Seržanti saskatās. Vai tad jundu nemaz nespēlēs? Bet, kad no instruktoru rotas iznāk lūgšanas skaitītājs, tad apķeras arī Zelters.

— Spēlēt vakara jundu! — viņš sauc.

Kad junda nospēlēta, Zelters pavēl:

— Valsts himnu!

Un tūliņ pēc tās, pilnīgi aizmirsdams par pātaru skaitīšanu, komandē:

— Spēlēt korāli!

— Nu tad arī spēlē kā pa kāzām! — Kalējs piegrūž Ziediņam.

Tas vairs nevar smieklus valdīt.

— Skaties, skaties, kas te notiek!

Tagad arī Ērģelnieks apķeras, ka korāļa dziedāšana notiek pavisam neparastā kārtībā. Zelters aizmirsis pirms korāļa komandēt «Lūgšanai cepures noņemt!». Kā viņš pats, tā dežūrvirsseržants Purga un lūgšanas skaitītājs stāv apjukuši, bet orķestris vairs nav apturams. Tad Zelters pieliek roku pie cepures, tāpat kā pa himnas dziedāšanas laiku. Dažas rotas dara tāpat. Bet virsseržants Purga izmisis met skatus atpakaļ. Viņš redz, ka dažu rotu virs-seržanti uz savu galvu liek noņemt cepures. Purga neiztur, ari viņš norauj bruņu cepuri. Bet, tikko Purga stāv līdzās Zelteram kailu galvu, apķeras viss pulks. Cits pēc cita cepures ceļ nost instruktori un kareivji. Brīvklausītājos, kas sastājuši uz nometnes ceļa, daži slēpj sejas kabatas lakatiņos, citi pagriež muguras, bet daži smejas bez kautrēšanās. Nu arī Zelters kļūst nemierīgs. Viņa īsās kājeles sāk stampāt zemi. Brīdi mīņājies, tas met ašu skatu pār plecu. vJā, viss pulks tagad stāv kailām galvām. Tikai viņš viens vēl ar cepuri galvā un roku pie cepures. Un, saņēmis pēdējos spēkus, Zelters tad norauj arī savu cepuri.

Bet nu jau korālis ir nodziedāts. Vajadzīga jauna komanda. Un Zelters komandē:

— Garnizons — uz labo! Pa vienībām — soļos — marš!

Arī šo komandu, kas visu nometni nostāda četrās milzīgās virknēs, izglābj virsseržants Purga, pērkondimdoši nokliegdams: — Grupu kolonnā no labās — marš!

— Kas tad nu mūsu Zelteram bij, vai bizdings galvā vai blaktis vēderā? — līzdams zem segas, jautā Zander-sons.

— Jā, ko dievs grib pārbaudīt, tam viņš vispirms atņem saprašanu, — atsaka Fiksais, kas skaitās lielākais bī-beles pantu speciālists rotā.

— Klausies, Pēterkaln, vai tu negribi iet no vakara uz posteni? Man derētu pēc vieniem rītā, — Zivtiņš to saka vienaldzīgi. Bet viņš ir dziļi satraukts, baidās, ka tik Pē-terkalns nenoraida.

— Man vienalga, — atsaka Pēterkalns.

— Nu tad, kurš ir nācējs? Ejam! — saka Ērģelnieks. Viņš — sardzes priekšnieks, un tam vakarā jānovieto nakts posteņi.

Pēterkalns uzliek bruņu cepuri, uzspiež durkli šautenes stobra gala, un viņi iziet. Bet Zivtiņš liekas uz bričkas, viņam vēl trīs stundas laika nosnausties.

Pārējie sargi jau sakrituši, uzrāvuši frenčus pār ģīmjiem, krāc. Pēc piecpadsmit minūtēm iemieg ari Zivtiņš.

Kad Ērģelnieks viņu pamodina, ir jau bez desmit minūtēm viens. Saģērbies Zivtiņš steidzas pa nometnes tekām un celiņiem uz otru galu, kur atrodas ieroču noliktava. Ko var zināt, ka Ņina neatnāk drusku agrāk, un tad var notikt misēklis.

Augstajos kokos viss klusu. No upes sāk celties migla. Pēterkalnu Zivtiņš atrod iesnaudušos. Sapurināts viņš gan šaujas augšā, bet ne sevišķi satrūcies — nometnē jau nekas sevišķs nav ko sargāt. Un kas te līdīs tik biezos krūmos traucēt sargu? Kā snauzdams viņš izlādē savu šauteni un, ne vārda neteicis, aiziet.

Zivtiņš apstaigā ēku, pārbauda durvis, logus. Viss kārtībā. Viņš klausās. Liekas, jau pagājis ilgs laiks, kopš Pē-terkalns prom, bet nevienas skaņas. Jau krietni gaišāks. Bet pulkstenis rāda tikai divdesmit uz diviem. Un Zivtiņš atkal staigā, atkal apstājas un klausās. Nē, neko nedzird. Viņš paietas pret upi un atsēstas zem varenas gobas. Gaiss rāms un silts. Šī ir viena no tām jaukajām vasaras naktīm, kad upe verd remdenu miglu. Migla biezē aizvienjtuplākos vālos. Var redzēt tikai trīsdesmit soļu apkārt. Ūdens pie krasta gluds kā spogulis; tikai vietām to izrobo putu baltās vērpetes. Kaut kur — liekas, netāļu — miglā sāk riet suns. Viņpus upes iedziedas gailis — pēc brīža tam atbild otrs. Pēc brīža kāds iesaucas: «Hei!» Varbūt kāds brauc pa upi? Bet tad atkal viss klusu. Pulkstenis jau divi. Un tad kāds nāk gar krastu. Zivtiņām pilnīgi skaidrs, ka cits neviens tas nevar būt. Viņš pieceļas un iet pretim.

— Labrīt! — viņa saka paklusu.

— Labrīt! — Zivtiņš saņem viņas roku.

— Kā nu nobridusies! Ai, ai, ai, ko nu mamma teiktu?

Bet viņa tikai smaida, drusku tā kā samulsusi nosaka:

— Man jau mamma sen mirusi.

— Nu, tad jau man vajadzēs to bāršanu uzņemties, — joko Zivtiņš.

Viņš saņem meiteni pie elkoņa un uzved uz taciņas. Tie aiziet līdz noliktavai.

— Nē, — saka Zivtiņš, — te nav visai omulīgi. Iesim aiz ceriņu krūmiem. Tur tāda jauka pļaviņa, tāds kā aizaudzis dārzs. Tur ir jauki. Vai jā?

— Jā! — viņa ir visādi ar mieru. Tā tikai bažīgi skatās uz slapjajām kājām.

— Nekas, nekas! — viņas bēdas nopratis, Zivtiņš to mierina. Viņš atritina savu mēteli.

— Lūdzu, sēžaties te virsū un noaunat kājas. Pēc stundas lēks saule, un, kamēr mēs runāsimies, jūs ietinat kājas mētelī. Te mēs varēsim tērzēt pilnīgi netraucēti.

Zivtiņš atlaižas zālē un noliek galvu viņai līdzās uz mēteļa.

— Šai pļaviņā tiešām ir jauki, — saka Ņina, kājas audama.

— Hei, hei! — kāds atkal sparīgi iesaucas upes miglā.

— Kas tas gan varētu būt? Pirms pusstundas arī tāpat sauca.

— Ak, jūs nezināt, — Ņina smaida. — Tas droši vien ir Bulānu velns.

— Bulānu velns? — brīnās Zivtiņš.

— Jā. Tā vietējie iesaukuši kādu veci. Viņš savā laivā dzīvo uz upes dienām un naktīm. Viņam ir āķi un murdi. Dažureiz viņš skaļi dzied dažādas kareivju dziesmas. Vēl no lielā kara laikiem viņš te esot apmeties. Viņš labi pazīstot katru Daugavas atvaru. Ja kāds noslīkstot, viņš vienmēr varot slīkoni atrast. Lielā kara laikā viņu pazinuši abās pusēs — nešāvuši ne krievi, ne vācieši. Tā viņš ar savu ķeksi stūmies pa vidu. Iedevis pa zivij vieniem un otriem. Viņu jau te iztēlo gandrīz vai par burvi. Ja citiem nelienot murdos zivis, viņam lienot.

— Tas ir ļoti interesants vecis. Vai jūs viņu esat redzējusi?

— Jā, es esmu viņu redzējusi.

— Vai viņš nav tāds, uz priekšu sameties, garām rokām, šaurām, viltīgām acīm?

— Jā, jā!

— Es tādu redzēju pirmajā dienā. Viņš piebrauca nometnes krastā, izkāpis atnāca pie atkritumu bedres un lasīja ārā maizes garozas. Teica, lasot vistām.

— Tas pats jau būs.

Kokos iešalcas rīta vēsma. Sāk čiepstēt dažas putnu balsis. Iekūkojas dzeguze.

— Jau dzeguze kūko! Tik agri! — iesaucas Ņina.

Zivtiņš izvelk pulksteni.

— Nav nemaz tik agrs. Jau tūliņ trīs.

— Vai jums salti? — Zivtiņš ievēro, ka jaunava viegli trīs.

— Nē, nē... — viņa aprauj. — Tas viss ir tik jauki.

Bet Zivtiņš satin ciešāki viņas kājas mētelī.

— Tā!

— lija, ūja, cik rūpīgi.

— Kad jūs pati par sevi nerūpējaties.

Zivtiņš paceļas sēdus un pārējo mēteļa daļu liek meitenei apkārt.

Viņa ļauj, lai tas rīkojas ar viņu. Kad Zivtiņa roka aptvērusi tās talju, viņa noliec galvu uz pleca un vaigs pieglaužas Zivtiņa vaigam. Viņa trīc vēl vairāk.

— Nu, nu ... — Zivtiņš grib ko sacīt, bet neizsaka. Arī viņš ir tik satraukts. Viņš cieši saņem meiteni savos apkampienos, un viņu lūpas sakļaujas ...

24. Uguņošana

Mēnesis nometnē gāja uz galu. Vēl bij jānotiek sacensības šaušanai un ballei, un tad pulks atkal dosies atpakaļ uz pilsētu. Bet notika arī kāda cita — pati svarīgākā lieta, par ko iepriekš maz runāja, — lielā nakts kauja.

Uz šo kauju sāka gatavoties tikai iepriekšējā dienā. Bet tad arī sirsnīgi — vismaz tā tas bij ložmetēju rotā, kuru komandēt uzdeva virsleitnantam Zelteram, jo rotas komandieris bij piepulcināts augstākajai vadībai. Pa sektoru, kurā paredzama ložmetējnieku kaujas darbība, Zel-ters dzenāja savus padotos no viena gala uz otru. Vajadzēja izgatavot ložmetējiem ligzdas — aizstāvēšanās gadījumam, vajadzēja vairākkārt pārskriet jaunās pozīcijās, ja gadījumā mēs ienaidnieku sakautu un sāktu pretuzbrukumu.

— Zanderson, kā jūs man ejat, — galvu izslējis kā briedis. Jūs taču nošaus! — kliedza Zelters. — Ceļos, uz vēdera jums taču arī ir mācīts līst, vai nav tā?

Zandersons, klusu lādēdamies, metās uz vēdera un da-buja krietnu gabalu ar visu ložmetēju nolīst pa purvu, kamēr Zelters pagriezās kaut kur citur.

— Cīruli, kur jūsu gāzu maska? Vai jūs jau aizmirsāt, ko eksaminējot teica bataljona komandieris, — ka gāzu masku pat uz balli vajag līdzi ņemt?

Un Zelters pacēla gaisā vienu pirkstu. Tas nozīmēja: Cīrulim vienu stundu pie šautenes.

— Sapratāt?

— Sapratu, virsleitnanta kungs.

Putniņš bij pielikts pie komandiera leņķa mēra nēsāšanas. Tas bij ļoti viegls darbs. Bet Zelters gan briesmīgi skraidīja — viņš centās izmeklēties no visiem uzkalniem to labāko. Putniņš dabūja tam visur līdzi skraidīt. Un ne tikai Putniņš, bet ari Neiburgs, kas bij pielikts pie drusku smagāka darba — stereo caurules nēsāšanas.

Beidzot Zelters nu bij izpētījis, ka pēdējā ložmetēju ligzda ierokama taisni divu ceļu krustojumā. Instruktori gan šķobīja degunus, kareivji smīnēja, bet tas esot stratēģiskākais punkts visā lielajā kaujā. Un ligzdu sāka izbūvēt.

— Seržant Desa, es esmu noguris, es aiziešu tur aiz tā pudura. Kad jāj bataljona komandieris, tad paziņojat, vai nav tā, — un Zelters aizgāja.

Bet vai nu tiešām neviens neievēroja, vai tikai nelikās pamanām, — pēc stundas notika liels tracis. Bataljona komandieris jāja taisni gar puduru un apturējis sauca:

— Ei, ko jūs tur darāt?

Bet neviens viņam neatbildēja, jo Zelters bij iesnaudies. Bataljona komandieris piejāja vēl tuvāk.

— Virsleitnanta kungs! — viņš sauca jau skaļāki.

— Es, pulkveža kungs! — Zelters šāvās kājās un meta roku pie cepures.

— Kur jūsu rota?

— Taisni tā, pulkveža kungs, rota izgatavo ložmetēju ligzdas.

— Kur tas ir?

•— Tepat, pulkveža kungs, aiz pudura.

Un Zelters pieveda pulkvedi pie bedres ceļu krustā.

— Ko jūs te esat ierīkojuši, virsleitnanta kungs?

— Taisni tā, pulkveža kungs, — ložmetēja ligzdu.

— Uz paša ceļa?

— Taisni tā, pulkveža kungs.

— To es redzu pirmo reizi.

Brīdi Zelters stāv kā zibeņa ķerts. Pulkvedis pagriež zirgu un jāj prom.

Zelters samulsumā cērt atkal roku pie cepures un iet līdzi zirgam.

— Kā pavēlēsat, pulkveža kungs?

Pulkvedis neliekas dzirdam. Bet Zelters vairs neatlaižas, viņš soļo līdzi, visu laiku tur roku pie cepures un neko citu nevar izteikt kā tikai to pašu:

— Kā pavēlēsat, pulkveža kungs?

Uz to reaģē vienīgi pulkveža zirgs, viņš dzenā ar asti mušas.

Pēcpusdienā sagatavošanās darbus šauj laukā izbeidza. Pulks atgriezās nometnē saņemt munīciju, savest kārtībā ieročus un drusku atpūsties. Ložmetējiem šoreiz patronas izsniedza neskopojoties. Viņi taču dod pamatīgāku kaujas efektu. Priecājās arī šāvēji — izsvilināt nakts miglā katram savas 500 patronas nevar būt nemaz tik nepatīkami. Ložmtetējnieki piepildīja lentas, izslaucīja, saeļļoja savas mašīnas. Vadu un grupu komandieri izstrīdējās ap labākajiem ložmetējiem — katrs centās tos dabūt sev. Tad bij vakars klāt. Bet līdz ar vakaru sāka arī drusku līņāt. Tas tomēr nevarēja būt ilgs lietus, tāpēc kaujai gatavie sagula mierīgu prātu. Bet tik vien iznāca kā nolikties. Pulksten 20.00 jau sacēla, un pēc piecpadsmit minūtēm rota izgāja uz kaujas lauka. Daudzas strēlnieku rotas jau skraidīja pa krūmiem.

— Virsleitnanta kungs, kad sagaidāms ienaidnieka uzbrukums? — Mūlis griežas pie Zeltera.

— Jā, vot, es jums gribēju paskaidrot par mūsu uzdevumu šīs nakts kaujā, — Zelters paceļ balsi.

— Sanāk tuvāku, sanāk ciešāki apkārt! — sauc virsnieka vietnieks Podiņš.

— Nu, lieta ir tāda. Pēc štāba ziņām ienaidnieks ieņēmis pilsētu. No gūstekņiem zināms, ka viņš virzās gar upes krastu uz augšu. Mūsu pulkam uzdots iet viņam pretim, un te notiksies sastapšanās kauja. Mūsu rota novietota labajā flangā. Sektors, kurā jādarbojas mūsu ugunij, sniedzas no galvenā ceļa līdz mežmalai. Mūsu izlūki ziņo, ka pie iepretim redzamajām kāpām manīts ienaidnieka ložmetējs un patšauteņu grupa. Mūsu uzdevums tos neitralizēt, vai nav tā? Uguns atklāšana pēc tam, kad strēlnieku rotas izsviedīs rokas granātas.

Tagad ieņemat pozīcijas un atzīmējaties pa norādītiem mērķiem. Mēs drusku pakarosim, — lielīgi nobeidz Zel-

ters.

— Ko tas var karot — ar dunduriem pa purvu, — Ērģelnieks iečukst Zivtiņām.

Apkalpes izklīst — uzmeklē savas ligzdas. Kaujas sākums paredzēts tikai pusnaktī. Bet iznākšanai kaujas laukā, kamēr vēl nav galīgi satumsis, liela nozīme — vēl var saskatīt šaujlauka koka figūru grupas, kuras spēlēs apšaujamo ienaidnieku lomu. Ložmetējnieki gan jau dienā ar optisko rīku palīdzību smalki izrēķinājuši, cik grādu pacēlums un kāds virziens vajadzīgs viņu mašīnām, lai sadragātu driskās finiera ķēmus, kas te uzstāsies par viņu ienaidnieku. Bet nav par ļaunu vēlreiz ar mierīgu aci pārliecināties, kur lūkojas viņu uguns spļāvēju stobri.

Lai stobri šaujot nenovirzītos no mērķa, viņi nosprauž stobrus maikstēm un uzstāda kabatas laterniņas ar uz iekšu vērstām gaismām. Vēl aizmaskējas, vēl ierīkojas ērtāki savās bedrēs, un tad viss aprimst. Tikai purva miglā šur tur ieskanas strēlnieku grupu komandieru slāpēti lāsti un dažu noklīdušu karotāju atsaukšanās. Bet, jo tumšāks, jo tuvāku nāk pusnakts, jo viss kļūst klusāks. Un minūtes divdesmit pirms kaujas sākuma dzird vienīgi retu suņu ienešanos vai vienmuļu ūpja kliedzienu upmalas vecajos kokos.

Zelters sev nozīmējis divus ziņnešus — Zivtiņu un Zandersonu. Viņš būšot tepat pa kreisi — pie strēlnieku rotas komandpunkta.

— Kaujai sākoties, lai Zivtiņš būtu pie manis un Zan-dersons pie rotas. Sapratāt?

— Taisni tā, virsleitnanta kungs.

— Un bez manas pavēles nesākt šaušanu.

Zelters aiziet. Dievabērns, kas komandē vienu ložmetēju vadu, paliek turpat. Pēkšņi dobjš paukšķis un krietni aizmugurē šņākdama, sprēgājošas dzirkstis sēdama, purva priedītes un ciņus plašā lokā gaismodama, paceļas zaļa raķete. Viņai seko otra, trešā, ceturtā — dažādos kaujas lauku sektoros. Viss purvs piešķīst krāsainas gaismas dzirkstīm. Un tūliņ atskan pirmie šāvieni — strēlnieku rotas sāk darbību. Pa nonīkušo priedīšu starpām šaudās ugunsmēles. Drīz te, drīz citur kā spalgas spīganas spļaudās un šķauda gan baros, gan pa vienai. Šaušana pieņemas. Dažām lodēm uzlieta fosforiscēta masa. Tās apraksta gaisā skaistu gaismas loku. Šāvieni virzās aizvien dziļāki purvā — uz priekšu, tikai uz priekšu. Šaudīgās ugunsmēles un ugunsloki pār purvu pieņemas. Viņu atblāzmā šur tur pazib salīcis strēlnieka stāvs. Dažs jau izrāvies krietni priekšā citiem. Jau skaļi skan komandu saucieni. Tad purvs nodreb. Vareni ierēcas lielgabali — kaut arī tikai mazie kājnieku lielgabali. Viņu granātas plīsdamas atkal dobji nodun, vairodamas kaujas troksni. Purvs dreb un vārās elles troksnī un vienās ugunīs.

— Zanderson, skrējāt pie virsleitnanta Zeltera un prasāt, kad mums pāriet jaunā pozīcijā.

Zandersons metas purvā. Viņš skrien un klūp. Lielgabalu šāvienu ugunis žilbina acis. Viņš maldās pa purvu, lādās un skrien, un skrien.

— Ei, kas skrien? — kāds viņam uzsauc.

— Es meklēju ložmetēju rotas komandieri, — atsaucas Zandersons.

— Nu, es jau arī, — balss atsaucas, un pienāk aizelsies Zivtiņš.

— Kā, tu taču biji pie viņa?

— Biju. Bet, kā sāka šaut lielgabali, tā šis pazuda kā mazā adatiņa. Bet tepat kaut kur viņam jābūt. Jāskatās gar tiem krūmiem, — saka Zandersons. Un viņi sāk meklēt. Bet lielgabalu šāviņi rēc vēl negantāk.

— Ehe! Ko tu te rāpo? — sabijies iekliedzas Zandersons, pieskrējis kādam mudžeklim, kas izrādās par cilvēku ar galvu starp divi ciņiem un dibenu gaisā.

Zandersons sper pa dibenu.

Tas klupdams uzšaujas stāvus. Bet tūliņ atkal saliecas.

— Virsleitnanta kungs, rotas ziņnesis ...

— Ko jūs tā skrienat? Jūs nošaus, — samulsis saka Zel-ters.

— Ko nu! Mūsu ienaidnieks taču ir no finiera, virsleitnanta kungs.

— Virsleitnanta kungs, ko pavēlēsat ziņot rotai? — pieskrien arī Zivtiņš.

— Ziņojat, lai viņi šauj ... pēc vajadzības. Es tūliņ tur būšu.

Abi ziņneši dodas atpakaļ pie ložmetējiem.

Atkal gaisos uzšaujas raķešu uguns, piešķiežot purvu krāsainām dzirkstīm. Viņu gaismā pamana jau krietni uz priekšu aizskrējušos strēlniekus. Dažiem jau rokas atvēzētas ar metamo granātu.

— Uguni! — tanī pašā brīdī komandē ložmetēju vada komandieris leitnants Dievabērns. Un strēlnieku «urā!» bļāvienus un šauteņu sprakstēšanu pāršalc ložu mašīnu varenie rējieni. Liekas, kāds milzis ienācis purvā un te izber no varena maisa neredzētus zirņus, un tie krīt gigantiskā ugunskausā, un sprāgst cits pēc cita nerimstoši un steidzīgi, piešķiezdami purvu ugunīm. Arī ložmetējos ir fosforiscētas lodes. Kā lielas, dīvaini mirdzošas bites viņas dodas slaidās rindās pār purvu — cita aiz citas, cita aiz citas. Gaisos sacēlies varens šo straujo dzēlēju spiets .. .

— Stāt! Atdalīt! — kliedz Ērģelnieks. Viņa apkalpei uzdots pirmajai pārvietoties jaunās pozīcijās — vajāt bēgošo ienaidnieku. Acumirklī noklaudz kloķis un tapas, un Ziediņš jau sviež balstu pār pleciem. Viņš aizdrāžas kā nelabais pa dakstiņiem.

— Ko tu trako, vella runci, dabūsi fikso slimību! — lādās Kalējs, kad tas beidzot ar ložmetēja ķermeni arī nokļūst turpat.

— Atvelc nu elpu, to tik es tev varu teikt, — nosaka Ziediņš. Un viņš jau sēstas atkal pie ložmetēja un satver kloķi.

— Pielādēt! Uguni! — vēl pa krūmiem skriedams, komandē Ērģelnieks. Un Ziediņš vāra atkal vaļā. Tad kaujas troksnis sāk atslābt. Pēkšņi skaļi, bet žēli pār purvu noskan taures pūtiens.

— Stāt! Atdalīt!

Viss uzreiz kļūst kluss. Tikai savādi šalko purva zāle. Bet varbūt ausīs nav norimusi cīņu kņada.

Lielā nakts kauja galā.

Ložmetējus novieto ratos, un tad sākas lēna virzīšanās uz nometni. Pulksten divos viņi ir tur.

— Jā, labi gan, ka nav neviena kritušā, — līzdams zem segas, Zandersonam saka Pēterkalns.

Zandersons gan atceras virsleitnantu Zelteru, bet viņam nāk miegs, un viņš nesaka neko.

25. Mūļa ķibeles ar traģiskam sekām

Nakts kauja bij mācību kulminācijas punkts. Aiz tās varēja nākt vairs tikai sacīkstes un balle. Tā tas arī notika.

Dienās pirms balles notika šaušanas sacensības uz ak-selbantēm un dienu pirms balles — akselbantes ieguvušo sacensības uz balvām. Un brīnums — no ložmetējniekiem augstākos sasniegumus un balvas ieguva taisni tie, kas vismazāk bij centušies un cerējuši. Starp viņiem bija pat Zandersons un Ziediņš. Bija gan arī Cīrulis un Kalējs. Bet Putniņš, kas tik ļoti vēlējās uzkārt krāsaino pīni šķērsu pār krūtīm, galīgi izgāzās. Pāris dienu viņš ar šo iznākumu nevarēja samierināties. Katram centās izskaidrot neveiksmes cēloņus — vainīga bijusi ložmetēju munīcija; bet, ar šauteni šaujot, viņš droši vien esot pārskatījies mērķus un visas lodes iešāvis par labu savam kaimiņam. Klausītājam gribot negribot vajadzēja viņa izmisuma pilnos paskaidrojumus akceptēt, jo citādi nebij iespējams no Putniņa atkratīties.

Ložmetējnieki tanī dienā aizsūtīja paslepus uz miestu pēc šņabja.

Pirms balles notika arī citas sacensības — peldēšanā pilnā kaujas tērpā, stafetes skrējienā, kur pēdējam skrējējam vajadzēja izšaut mērķī no patšautenes, tāllēkšanā un augstlēkšanā. No visiem sacensību veidiem lielāko jautrību sagādāja virves vilkšana, kur kā pēdējie, tātad stiprākie, sastapās abi kaimiņi — ložmetējnieki un virs-seržanta Purgas rota. Katrā pusē bij savi simpatizētāji, kas cīņu karstumā nenocietās bez skaļas kliegšanas: «Vilkt! Vilkt! Vilkt!»

Visskaļākais kliedzējs bija pats Purga. Pie katra kliedziena viņa varenais, bet «ķirmju» iebojātais deguns noliecās uz vieniem sāniem, un pats viņš locījās, spērās papēžiem zemē un kustināja ritmā rokas līdzi vilcējiem, klusībā cerēdams, ka vismaz viņa kustību saceltais vējš nāks par labu tā brašajai vilcēju komandai. Pārākums svērās te uz vienu, te otru pusi. Bet tad Purgas vīri sāka pagurt.

— Vilkt! Vilkt! Vilkt! — tagad pieņēmās ložmetējnieku kliedzieni. Aizelsies pieskrēja arī Mūlis.

— Zanderson, cērt papēdi zemē, papēdi zemē! — viņš sauca.

— Ziediņ, gāzies atpakaļ!

— Vilkt! Vilkt!

— Ziediņ, Ziediņ, kriti gar zemi!

Bet ložmetējnieki ne spērās zemē, ne krita garšļauku, — viņi apķērās, ka mudinātāji gan labi domā, bet nezin, ka tādi paņēmieni šai cīņā noliegti.

Jā, kausi svērās par labu ložmetējniekiem.

— Urā!

— Purga, turies pie gaisa! — vēl kāds ņirgājās. Bet cīņa izšķirta.

— Tas bij tikai viens kuiļa rūciens, un paskaties — Purgas vīriem jau vēderi dubļos, — aizelsies, sviedrus slaucīdams, saka Ērģelnieks.

Vēlāk virsnieka vietnieks Podiņš zin stāstīt, ka virves vilkšanā noskatījies ari pulka komandiera palīgs. Viņš jau kopš jezgas ar atvaļinājumiem netur labu prātu uz ložmetējniekiem. Visas viņa simpātijas bijušas Purgas vīru pusē.

— Viss tas, kas ir zelts, nespīd, — viņš esot noteicis, kad uzvarējuši ložmetējnieki. Vēlāk šī nelabvēlība izpaudās daudz nepārprotamāki, jo oficiālo uzslavu par panākumiem, kuri visās vietās labākie bij ložmetējniekiem, izteica Purgas rotai.

Paralēli šīm sacīkstēm nometnes pļavā notika dejošana. Te pret vakaru saradās arī krietni daudz privātas publikas — visvairāk jaunkundzes un dažādas jaunas sievietes. Drīz vien viņu vasarīgās kleitas jau bij krietni saburzītas un dažai labai uz muguras rēgojās militārā dejas partnera visu piecu pirkstu nospiedumi.

Pretēji iedomājamam — militārie ragos pūtēji, vakaram tuvojoties, iedūšojās arvien vairāk un vairāk. Aizvien skaļāki kliedza viņu instrumenti, aizvien mazāk viņi rūpējās par saskaņu un takts disciplīnu. Bet dejotājiem tas nebūt nenāca par ļaunu: troksnis un kņada pieņēmās, orķestris pūta gandrīz vai bez apstāšanās. Tie bij vislabvēlīgākie apstākļi ātru un jautru sakaru nodibināšanai, kur lomu nespēlē tik daudz glaimīga frāze, bet galvenā kārtā nešaubīga un droša rīkošanās. So jauno sieviešu dabā patiešām vēl spēcīgi pulsēja senseno verdzeņu īpašība — meklēt sev kungu. Un šie jaunekļi? Te tie bij laimīgi ar katru sievieti, jo vēl nevienu nemīlēja. Katrā ziņā to nevar teikt, ka viņus jau būtu nomācis uzticīgu mīlētāju ieradums un fantāzijas trūkums. Viņi laida vienu un tvēra nākošo — vai nu tāpēc, ka tai bij caurspīdīgāka kleita, vai arī tāpēc, ka, garām ejot, viņa bij šķelmīgi pamirkšķinājusi.

Pie bufetes gan šņabi nepārdeva. Bet te bij daudz apķērīgo, kam šņabja pudele skalojās bikšu kabatā. Laiku pa laikam viņi aizgāja krūmos, iedzēra pa malkam un uzcienāja arī savas skuķes. Kņada un jautrība pieņēmās. Drošākie kareivji un instruktori šai vispārībā laiku pa laikam jau skaļi izkliedza savas atsevišķās un personīgās domas un piezīmes.

— Uh, jupcik, pupcik!

— Lebedik!

Tādi bij jautrības saucieni. Bet skanēja arī daudz izteiksmīgākie:

— Uzber ogles!

— Smērē pa binzolēm!

Šad tad krūmos nopaukšķēja pa revolvera šāviņam. Atskanēja arī dziesmas:

Mīlestība nāk ar dampi,

Ja tik sirdi neķer krampji,

Džimlai rūdi, džimlai rūdi,

Džimlai rūdi-rallalā.

— Ko tu vienmēr skaties apkārt? Vai kādu gaidi? — Zivtiņām jautā Ņina, kad tie pēc strauja valša atsēstas.

— Tu uzminēji. Mēs te šodien esam tāda kā sazvērnieku banda^

— Uja, ūja! Un pret ko, ja var sacīt?

— Iznāk tā kā pret virsnieka vietnieku Mūli, zini to, kam līgava tava krusttēva kaimiņos. Bet patiesībā mēs tikai aizstāvam viņa citu līgavu tiesības.

Un Zivtiņš pastāsta par sešu Mūļa draudzeņu ielūgšanu ballē.

— Vai ir arī kāda atbraukusi?

— Pagaidām es redzu tikai vienu — Pumpiņas jaunkundzi. Bet esot vēl kāda — Ciberiņa jaunkundze. To es nepazīstu. Bet jocīgākais ir tas, ka Mūlis pats ar Amāliju nemaz nav ieradušies. Bet viņam vajadzētu būt — Meža-buks visu priekšpusdienu gludināja viņa bikses.

— Un ja viņš neatnāk?

— Manis pēc lai neatnāk. Tad es tiktu vaļā no visa tā pasākuma.

— Kā, vai tev tur kas jādara?

— Nu jā. Man jābūt vienam no veco simpātiju pievedējiem. Es dažas pazīstu.

— Vai drīkstu lūgt uz fokstrotu? — Ņinai ātri piesteidzies palokās seržants Magone. Zivtiņu viņš neievēro. Bet Ņina tādu izturēšanos laikam neatzīst.

— Pateicos. Es nupat dejoju un vēl esmu ļoti nogurusi.

Seržants brīdi izteiksmīgi noskatās Ņinā, neko neteicis,

aiziet.

— Viņš droši vien bij iereibis, oda pēc degvīna, — meitene kā atvainodamās saka Zivtiņām.

— Kā — tu viņu pazīsti?

— Jā, viņš jau katru vakaru uz velosipēda ierodas pie mums pēc piena. Briesmīgi uzbāzīgs. Pat vēstules sāka man rakstīt.

— Jā, jā, — novelk Zivtiņš. — Tad jau varēji gan arī drusku padejot.

— Kā tu tā vari runāt! — meitene izsaucas pārmetoši.

Viņiem pienāk Ērģelnieks un Cīrulis.

Zivtiņš tos stāda priekšā Ņinai.

— Mūlis nāk, — Cīrulis steidzas paziņot.

— Viens?

— Nē, reizē ar Amāliju un viņas papu.

— Vai Skangales jaunkundze ir lietas kursā? — jautā Ērģelnieks.

— Traki jūs esat! — viņa smiedama pamāj.

Mūļa un kompānijās ienākšana balles laukumā ir sevišķi cēla. Ik uz soļa viņš met laipnus skatus te Amālijai, te viņas papam, kas arī cenšas atmaksāt ar tādu pašu skubu. Viņš uzsmaida pat pret muzikantiem un pret instruktoriem, kas piespiedušies pie bufetes. Viņa frencis un bikses vareni gludinātas. Viņš liek kāju, kā parādē soļodams, un katrreiz cieši iegludinātās bikšu vīles sakļaujas taisnā, uzvarošā līnijā.

— «Mūlis — siržu lauzējs» — vai tas nebūtu labs uzraksts uz viņa parādes cepures loka? — jautā Ērģelnieks.

— Man nak prātā kādas Hamsuna romāna meitenes vārdi, ko viņa saka, kad noklausījusies Augusta pasaules apceļojuma dēkainos stāstos. Tie bij apmēram sekojoši: «Bet es esmu redzējusi kādu leijerkastes figūru — tas bija Napoleons.» — Šis Zivtiņa paskaidrojums visus smīdina.

— Bet Napoleons vēl nemaz nenojauš, kas te būs par Borodinas kauju, — izsaucas Cīrulis. Viņi joko cits caur citu un smejas vienā laidā.

Pa to laiku Mūlis apvedis savus viesus visapkārt balles laukumam. Tagad viņi apsēstas ēnainā kaktā, kur soliem tuvu piekļaujas nometnes krūmi un krūmos kupli saaudzis ziedu pilns jasmīnu krūms.

_ — Nu, vecais, mums vajadzēs sākt darboties, — saka Ērģelnieks.

— Jā, cienītā, — Zivtiņš smaidot saka Ņinai, — atļauj nu uz laiciņu atvadīties. Es ceru, ka Cīrulis tevi neatstās un jums nebūs garlaicīgi. Nu, tas jau ilgi nevilksies, — viņš piebilst.

Ņina nesaka neko. Kad sāk spēlēt angļu valsi, viņa ar Cīruli iziet dejas laukumā. Tur tā ievēro Zivtiņu un Ērģelnieku, kuri dejo ar pa vecīgām jaunavām un vienmēr cenšas riņķot pa to laukuma kaktu, kurā sēd Mūlis ar savu nākamo. Arī Mūlis brīdi dejo. Bet tad atsēstas atkal pie jasmīnu cera. Viņa nākamais sievastēvs jau aizgājis pie bufetes. Viņš negrib jaunos traucēt. Smaids vairs neno-dziest no Mūļa apaļā ģīmja. Viņš pievirzījies savai Amālijai pavisam tuvu un runā pie pašas auss.

Ir atkal deja un atkal atpūta. Laiks nestāv. Sāk jau krēslot. Varbūt Mūlis to neredz, bet varbūt tikai negrib redzēt, ka jau reizes četras piecas viena aiz otras viņa solam paiet garām divas dāmas, kas izbrīnījušās un piktas nolūkojas viņa laimē. Viena atsēstas netālu uz sola. Otra nāk vēlreiz garām. Bet atkal Mūlis to neredz. Tad nācēja izšķiras. Viņa paātrina soļus un dodas tieši pie jasmīnu cera.

— Labvakar! — viņa saka skaļi.

Bet Mūlis liekas nedzirdējis, kā ko meklēdams skatās sānis — krūmos.

— Labvakar, Mūļa kungs! — sveiciens jau kļūst spītīgs un izaicinošs.

— Labvakar! Vai jaunkundze kaut ko vēlētos? — Mūlis piesarcis, bet kā galīgā neziņā jautā.

— Jā, es vēlētos, lai tu neskatītos krūmos, kad es pienāku.

— Es nesaprotu ... — Mūlis piecēlās.

— Bet es visu saprotu. Krāpnieks! Nekauņa! — sieviete histēriski kliedz un cērt plaukstu Mūļa brangajā, gludi skūtajā ģīmī.

Tagad traucas kājās arī piktā, vientuļā blakussēdētāja. Viņa gandrīz skriešus metas uz notikuma vietu.

Ne vārda neteikusi, tā arī cērt smagu roku tanī pašā, tikko apslaucītā vietā. Bet tūliņ pēc tam viņa gāžas virsū pārbiedētajai Amālijai.

— Ielas meita! Slampa! Ko tu no viņa gribi? — tā iespiedzas un satver aiz vecmodīgās matu grīstes.

— Palīgā! — iekunkstas Amālija. Viņa izraujas un metas skriet. Viņa aizskrien pie bufetes, satver savu papu pie elkoņa un rauj to pa vārtiem ārā.

— Virsnieka vietnieka kungs, kas te notiek! — izsaucas Ērģelnieks, reizē ar Zivtiņu piesteigdamies pie cietušā.

— Ērģelniek, draugs, — Mūlis stomās, — kur... kur viņa?

— Viņa jau prom. Izskrēja pa vārtiem

— Palīdzat! ... Skriesim! ... — un arī Mūlis drāžas uz vārtiem.

Ērģelnieks un Zivtiņš steidzas viņam līdz. Bet aiz vārtiem to satver.

— Virsnieka vietnieka kungs, apdomājaties. Tagad jūs esat drošībā. Tās abas palika kaujoties dejas laukumā. Šī jau būs labi gabalā. Kamdēļ jums skriet nakts laikā tumsā un jaunās briesmās? Un pie tam mēs jūs visu laiku meklējām virsseržanta uzdevumā, — skaidro Ērģelnieks.

— Ko? Kas ir? — Mūlis jautā kā neziņā.

— Redziet, mēs, tie paaugstinātie, vakar sapirkām drusku šņabīti un tā ... Tagad krūmos mums ir tāda kompānija. Vai jūs ar neatnāktu? Iedzert kādu šņabovicu ... ziniet, uz tām nepatikšanām.

— Skandāls, skandāls... Jā, kur viņa aizskrēja? ... Kādu šņabi iedzert, jūs sakāt? Kas vēl tur ir?

— Nu jau sapulcējušies visi instruktori un dižkareivji. Solījās atnākt arī leitnants Dievabērns.

— Ko? Kādu šņabi iedzert... — Mūlis nevar un nevar atjēgties. Bet viņš padodas un nāk līdzi.

Kad sazvērnieki atved Mūli, kompānija pie dzērienu un uzkožamo pārpilnības jau krietnā tvaikā. Viņi par Mūļa piedzīvojumu vēl neko nezin.

— Nu, ilgi gaidītie!

— Tad ir arī lūdzami.

— Beidzot!

Izsaukšanās birst no visām pusēm. Viņiem piepilda glāzītes. Virsseržants Zvaigzne pacej kausu un sataisa svinīgu seju.

— Nu, kā saka ... un tā tālāk. Iedzersim! — no viņa runas nekas neiznāk.

— Virsnieka vietnieka kungs, virsnieka vietnieka kungs, — sauc Mūlim seržants Desa, — nesmādējiet mūsu konservus, jo pienāks laiks, kad ari jūs pats būsat vecs un vājš.

— Seržanta kungs, — iejaucas Zivtiņš, — bet stāsta, ka vecuma nelaime neesot tā, ka cilvēks kļūst vecs, bet gan tā, ka viņš paliek jauns.

— Skaidrs, — piekrīt kaprālis Nāzers, — jo veciem ļaudīm kumeļa prāts.

Pēkšņi rotas virsseržants Zvaigzne sāk dziedāt:

Nu vecais saliecies jau ragā,

Vairs neķeras pie darba smagā ...

Bet tālāk viņš netiek. Viņš sāk atkal no gala.

— Eh, kā tur tālāk bij?

Neviens to nezin.

Tuvumā krūmos atskan kāda cita dziesma:

Kaut blusiņa es būtu Iekš mīļās krekliņa,

Tad naktī galdu klātu Uz viņas vēdera ...

— Vot, forši! Prozlt! — izsaucas Nāzers, bet Mūlis atkal kļūst bēdīgs.

— Lustīgāki, zēni, salaiž lustīgāki, — viņš jau šļupst, jo šovakar dzer šņabi tikpat kā pirmo reizi.

— Dižkareivji! Kā saka ... es jums varu tikai pateikties. Tāds sastāvs kā šogad, tāds mums ir pirmo reizi... Es to nekad neaizmirsīšu ... Tādi puikas ... — mēģina vēlreiz runāt Zvaigzne.

Tad pie konservu bundžas ar nazi piedauza Putniņš.

— Vot, Putniņš teiks runu, — sauc Podiņš.

— Vārds Putniņam, — nosaka Zvaigzne.

— Cienītais virsseržanta kungs, instruktoru kungi un kolēģi dižkareivji!

Šovakar, kur mēs šeit, tā sakot, pie brīvās dabas krūts esam sapulcējušies kopā viss mūsu rotas zieds un labākais sastāvs, lai man atļauts pasteigties apliecināt manu personīgo un, es ceru, arī visu pārējo dižkareivju visdziļāko pateicību, atzinību un sajūsmu par to, es teikšu, tēvišķo gādību un rūpību, kāda mums parādīta ložmetēju rotā. Es domāju, ka nebūs pārspīlēts, ja es šovakar apgalvošu, ka taisni tādas tēvišķas attiecības no apmācītāju puses ir mūs visus tuvinājušas un sakausējušas par to vienību, kas mēs šovakar esam, — par vienu īstu kaujas vienību. Dižkareivji, lai mēs neaizmirstam, ka mums dažam labam tā bijusi taisni nepelnīta laime nokļūt mūsu pulka vislabākajā, visdemokrātiskākajā rotā. Tas bijis kā likteņa lēmums, un to mums jāprot pienācīgi novērtēt. Rotas komandieris, vada komandieris — es teikšu: taisnīgākus audzinātājus un vadītājus nav iespējams iedomāties. Katrs, kas centās, tika uz augšu. Un mūsu rotas virsser-žants — atļaujat man teikt tikai vienu: visu laiku viņš bijis cilvēks — dvēsele. Jūs varat man ticēt, ka lauzdamies no provinces uz galvaspilsētu, es savās žurnālista gaitās esmu redzējis un sastapis daudz cilvēku, bet tādi kā mūsu virsseržants — tādi nav bijuši daudz, tādi ir neaizmirstami.

Es ceru, ka izteikšu mūsu visu domas, ja pateikšos arī visiem pārējiem instruktoriem, starp kuriem mēs katrs esam atraduši sev labus, cienījamus vecākos un biedrus. Viņiem mums jāpateicas par tām pūlēm, ko tie netaupīja, mūs apmācot, lai mēs šodien varētu lepoties ar vislabākajiem panākumiem pulkā. Tos mums neviens vairs nevar apstrīdēt. Un beidzot — es ceru, ka arī tās būs visu pārējo domas, ja teikšu, ka mēs vēlētos, kaut mūsu sirsnīgās attiecības, kurām visciešākie pamati likti šī vakara sadrau-dzīgajā sadzīvē, lai šīs sirsnīgās attiecības un sakari starp mums un mūsu rotas kadru nepārtrūktu arī pēc mūsu atvaļināšanas. Es personīgi vismaz esmu dziļi pārliecināts, ka taisni pēc atvaļināšanas mūsu sakari kļūs vēl ciešāki un sirsnīgāki. Lai tas tā arī būtu. Uz to — tukšosim savus kausus un par godu ložmetējnieku kadram uzsauksim trīskārtēju:

— Lai dzīvo!

— Lai dzīvo!

— Lai dzīvo!

Dobjie saucieni apslīka lapotnē un vakara krēslā. Visi kaut ko kliedza. Katrs teica piezīmi, bet neviens to neklausījās. Virsseržants kūņojās pie Putniņa un to apkampa. Viņi skūpstījās.

— Virsnieka vietnieka kungs, virsnieka vietnieka kungs, kas jums?

— Zēni, palīdzat viņam. Aizvedat krūmos.

Ērģelnieks un Zivtiņš saņēma katrs pa Mūļa rokai un

vilka viņu krūmos. Viņa kuņģis nevarēja samierināties ar neparasto šķidrumu.

— Pēteri, Mārtiņ ... — Mūlis murmināja.

— Iebāžat pirkstu rīklē, virsnieka vietnieka kungs, — mācīja Ērģelnieks.

Mūlis gan cēla roku uz augšu, bet pirksts aizslīdēja gar kreiso ausi. Viņš vairs nevarēja savu muti atrast.

— Grūti, grūti, oh, cik grūti, — viņš stenēja.

— Tas pāries, virsnieka vietnieka kungs.

— Nē, nē ... draugs ... Pēter ... kāpēc tu mani neno-dūri... pie jasmīnu cera ... lakstīgalai pogājot...

— Mēģināt vēlreiz iebāzt pirkstu mutē.

— Nē, draugs, bāz ... labāki tu.

Ērģelnieks noslaucīja pirkstu rasotajā zālē un bāza Mūļa atplestā mutē. Tas palīdzēja. Līdz ar pirkstu izbrāzās krietna porcija ieņemtā labuma.

Mūlis vairs nestenēja. Viņi to atsēdināja uz bedres malas. Bedrē bij ūdens. Zivtiņš samērcēja kabatas lakatiņu un pielika Mūlim pie pieres.

— Pieturi tu, — viņš teica Ērģelniekam, — es drusku aizskriešu uz dejas laukumu.

— Mārtiņ, neej, Mārtiņ ... — Mūlis lūdzās.

— Es tikai aizskriešu nomainīt Cīruli. Citādi viņš nedabūs nevienu šņabi. Drīz būšu atpakaļ.

Un Zivtiņš vairs neklausījās, ko sauca Mūlis.

Kad viņš iegāja dejas laukumā, kāds viņu apturēja.

— Cik labi, Zivtiņa kungs, ka es jūs ieraudzīju!

Tā bij Šķirbas kundze. Viņa stāstīja, ka jau divi stundas, kopš abas ar Pluģa kundzi grozoties pa balles laukumu, bet nevarot un nevarot saprast, kur gan Mūļa kungs. Vai viņam kas esot noticis? Kā gan viņš citādi nemaz nenāktu tām pretim un nerādītos? Pats esot ielūdzis ballē un vispārīgi.

Šķirbas kundze bij satraukta.

— Jā, redziet, kundze, Mūļa kungs tā kā saslimis.

— Kur viņš ir? — Šķirbas kundze neatlaidās.

— Es nezinu, vai būs ērti, tādā stāvoklī. ..

— Ak, nu, Zivtiņa kungs, es tokš viņu esmu redzējusi visādos stāvokļos! — kundze izsaucās nesatricināmā uzņēmībā.

— Uzmeklēsim Pluģa kundzi, un jūs vedat mūs pie

viņa.

— Pluģa kundzi? — Zivtiņš samulsa. — Nē, Pluģa kundzei nu gan ... atvainojat. Tad jau labāki nākat līdz jūs viena pati.

Šķirbas kundze bij ar mieru arī viena pati, ja tikai tiek pie Mūļa. Šādu izeju atrada par labāko ari Zivtiņš, — jo ko gan lai te iesāk ar Pluģa kundzi? Kā lai no tās atkratās? Tad jau labāki to nesastapt.

Viņš veda kundzi pa šaurām takām un pa krūmiem. Viņa sekoja varonīgi. Beidzot tie sasniedza bedres malu ... Jā, arī Šķirbas kundze tādu skatu nebij redzējusi.

— Ah! — viņa tikai iekliedzās un atsēdās žagaros. Bedrē kūņājās divi vīrieši. Viens no tiem bij kaprālis Nā-zers, otrs Mūlis. Nāzers vēl kaut cik turējās. Viņš balstīja galvu pret delnām un lūkojās bedres dziļumos. Tur sēdēja Mūlis. Viņa glīti buktēto bikšu dibens bij pilnīgi iegremdējies zaļganajā šķidrumā. Cepure tam vairs nebij. Platām, izmisušām acīm tas raudzījās debesīs.

— Mans dievs, mans dievs, nekad tu mani nebiji atstājis .. . Vai tagad neko vairs negribi palīdzēt? . . .

— Ak kungs un pestītāj, kas tokš ir ar tevi noticis? — žēli iebrēcās Šķirbas kundze.

Mūlis pievērsa skatus viņai, bet to vairs nepazina.

— Pēc suņa, dārgais, — viņš tikai noteica.

— Atjēdzies, atjēdzies, tā tokš esmu es — tava Min-niņa. Vai tev uznākusi krītamā kaite?

— Nē, viņam blaktis aknās, — dziļdomīgi izgrūda Nāzers un atkal atbalstīja ģīmi pret plaukstām.

— Kundze, tikai tur, kur ir līķi, iespējama augšāmcelšanās, — mierināja satriekto Zivtiņš.

Pēkšņi kaut kur tālumā atskanēja baigs, izmisis sievietes kliedziens. Tas bij tik savādi. Zivtiņu tas tik ļoti satrauca. Kas gan tur varēja kliegt? Viņš atstāja kundzi pie abiem vājniekiem un steidzās, kur vēl turpinājās draudzīgā sadzeršana ar runām un dziesmām.

— Vai jūs dzirdējāt — kāds kliedza?

— Nu redz! Zivtiņ, kur tad jūs bijāt? — viņu uzrunāja leitnants Dievabērns.

— Leitnanta kungs, es nupat dzirdēju tik dīvainu kliedzienu.

— Ak kliedzienu — jūs sakāt? Jā, kas tagad nekliedz?

— Kā, tu jau te? — Zivtiņš piegāja Cīrulim, kas pašlaik saskandināja ar seržantu Sīmani. — Un kur palika? ...

— Zini, velns ar ārā! Zini, viens seržants . . . Magone ... es nezinu, kā viņu sauc ... — Arī Cīrulis jau bij iešņabo-jies.

— Esi gan tu kavalieris! — Un Zivtiņš steidzās atpakaļ uz dejas laukumu. Patiešām, ko viņš tik ilgi pinās te ar visādiem muļķīgiem jokiem! Tie tagad jau bij pārsnieguši robežas.

Viņš apstaigāja solus, izskatījās pie bufetes — Ņinas tur nebij. Viņš jaucās dejotājos. Kur gan viņa varēja nozust? Viņš pagājās pa apkārtējām takām uz vienu uz otru pusi. Vai viņa būtu sašutusi par tā ilgo prombūtni un aizgājusi uz mājām?

Zivtiņš atgriezās dejas laukumā. Tur bij tāds kā satraukums. Ballinieki grupējās pulciņos un bikli sarunājās. Daži kaut kur steidzās.

— Klausies, vecais, — kas tur esot par ziepēm? — Zivtiņu satvēra Ērģelnieks.

— Kur? Es neko nezinu?

— Saka, esot nolaists no kājas ...

— Patiešām? Un kas?

— Es ar neko vairāk nezinu. Iesim paskatīties.

Viņi gāja līdzi pārējiem, kas steidzās prom no laukuma. Uz nometnes ceļa jau bij liels ziņkārīgo bars. Tur bij ieradušies sardzes kareivji un kailiem durkļiem spieda atpakaļ drūzmu.

— Kas te noticis? — Zivtiņš prasīja Pēterkalnam, kas gatavojās jau aiziet.

— Nodurta kāda skuķe.

— Nodurta . .. skuķe ...

Un Zivtiņš vairs neklausījās. Viņš metās pūlī. Viņš elkoņiem tīrīja sev ceļu. Viņš neklausījās piezīmēs un pārmetumos.

Zivtiņu atturēja sargkareivis. — Nedrūzmēties! — tas sauca. Bet aiz viņa ceļmalas zālē gulēja . . . Ņina Skangale.

— Jā! . . . — Zivtiņš skaļi iesaucās, kā pats savu nojautu apstiprinādams. Viņš saslējās, lai mestos uz priekšu. Bet kāda roka satvēra viņa plecu.

— Vai tu esi jucis? — šņāca Ērģelnieks. Viņš atvilka Zivtiņu atpaka], un tie nogriezās sānis.

— Kāpēc es nevaru iet? Nav taču ne mazāko šaubu, ka vainīgs Magone ... — Zivtiņš čukstēja tikko saprotami.

— Bet man teica, ka vēl neviens neesot apcietināts. Un kam tur kāds labums, ja tu iejaucies šai lietā. Jeb vai par jūsu draudzību zināja arī viņas mājinieki?

— Ir jau taisnība . . . Labāk vairs neiejaukties ... Nē, viņi laikam neko nezināja, — Zivtiņš runāja kā nemaņā.

— Bet tas ir šausmīgi! Tā ir neģēlīga cūcība! — pēkšņi viņš iesaucās pavisam skaļi.

Ērģelnieks saņēma Zivtiņu cieši zem rokas, un tie sāka virzīties uz nometni.

Nākošā dienā jau visās teltīs runāja par trako slepkavību. Seržants Magone bij atzinies, un viņu ciešā apsardzībā aizsūtīja uz pilsētu. Notikuma pārrunas nebij rimušās vēl arī nākošā dienā, kad izbeidzās nometnes laiks un pulks atgriezās savās vecajās kazarmās.

26. Viņš pacēla ieroci

Pilsētā sākās vienmuļas, garlaicīgas dienas. Kareivju vienīgās rūpes: kā vieglāki pavadīt dienu, kā stiept gumiju, kā dabūt lielāku porciju pusdienas, kā ilgāki pagulēt un kā dabūt atvaļinājumu uz pilsētu. Par nodarbošanos rotā neviens vairs nedomā. Pat instruktori galīgi apnikuši atkārtot to pašu — jau desmitiem reižu malto jaunkareivju programmu. Paretam iziet pa nomales klajumiem — kaujas mācībās. Bet arī tās visādās fāzēs izmēģinātas nometnē un jau agrāk. Puikas tik laižas garšļaukus gar krūmiem. Tikai par to vien runā, kad beidzot laidīs uz mājām. Vakaros pa kazarmu vaļējiem logiem bieži izskanēja sērīgas kareivju dziesmas:

Šis zaļais mētel's vēl arvienu Spiež manus plecus ka lietuvēns;

Šis zaļais mētel's brīvību man liedza.

Par karavīru nosauca.

Ari ložmetējniekos bij visas tās pašas nelaimes. Tur Pēterkalns, kam sieva jau atkal bij kļuvusi cerībās, bieži uzvilka:

Ak kādi vaidi mūsu laikos:

Tos ticīgos te vārdzina ...

Arī ložmetējnieki, izgājuši kaujas mācībās, zvilnēja pa priedītēm un krūmājiem. Seržants Sīmanis šad tad pastāstīja savas atmiņas par 1917. gada revolūciju Petrogradā. Putilova strādnieki bijuši pats lielākais spēks. Viņi bijuši bruņojušies pašu fabrikas šautenēm, ložmetējiem; pat bruņu automobiļi tiem bijuši. Tie esot virzījušies ciešās kolonnās virsū Kerenska ministriem. Policija atkal turējusies līdz beidzamam. Visos bēniņos tie sanesuši šņabi. Viņi dzēruši bez mitēšanās un šāvuši revolucionārus ar ložmetējiem. Tad bijuši gan laiki. Vilcieni bijuši tā pārpildīti, ka uz atsperēm un jumtiem jau skaitījies labs ceļojums. Petrograda sabraukuši matroži — platām biksēm, katram pa divi revolveri aiz jostas. Tie gājuši palīgā strādniekiem. Ari latviešu strēlnieki spēlējuši lielu lomu. No viņiem visvairāk baidījušies. Viņiem bijusi vislabākā disciplīna. Petrogradā vārījies kā pa elli. Apbruņotu strādnieku vien bijis pāri par 10 000. Fontankā mesti dzīvi policisti, ja dabūti rokā, dedzināti kā lāpas uz ielām. Bet viņi un kadeti arī nāvīgi aizstāvējuši cara valdību — līdz pēdējam.

Zivtiņš bij kļuvis mazrunīgs. Brīvā laikā, ja netika atvaļinājumā, lasīja. Putniņš atkal bij kļuvis pavisam neciešams —- viņš visādi centās, lai varētu ierobežot atvaļinājumā gājējus. Puikas grieza zobus. Acīm redzot, arī Putniņš vēlējās to pašu, ko Grants, — bankas. Bet Putniņu tumsā notvert bij grūti, jo viņš gandrīz katru vakaru tika uz pilsētu un, ja ne, tad ieslēdzās un gulēja kancelejā.

Kādu rītu apmācību laukumā atrada izkaisītas komunistu proklamācijas. Tur bij gari izstāstīts, ka strādniekam armija gulstas plecos ar lielām nodokļu nastām, ka tēvija esot zeme un īpašumi, — bet kādi īpašumi piederot strādnieku dēliem, kas esot galvenais armijas sastāvs? Par ko viņi iešot karā? Un, ja nu vēl karu gatavojot pret visas pasaules strādnieku valsti Padomju Republiku Savienību, vai tad Latvijas armijas kareivis, strādnieks, būšot pasaules strādnieku lietas nodevējs? Tur bij arī izstāstīts, ka tas nedrīkst notikt un kas jādara, lai tā nenotiktu.

Proklamācijas ātri novāca. Par tām daudz nerunāja.

Bet tās ieinteresēja Zivtiņu. Viņš meta mieru grāmatu lasīšanai un sāka bieži iet uz klubu, staigāja visur, kur sapulcējās kareivji.

Vai pulkā būtu kāds komunists? To viņš gribēja noskaidrot. Un viņš iesāka sarunas ar katru, kas kaut kā pievērsa viņa uzmanību. Bet panākumi nebij cerētie. Pinkainais Lūzums izrādījās par dzejnieku diletantu; viņš jūsmoja par Poruku, Ziemeļnieku un rādija Zivtiņām savas peršiņas par jaunības ilgām ziedonī un mēnesnīcā.

Kājnieku baterijas dižkareivis Radziņš sāka stāstīt, kā var tikt vaļā no venēriskām slimībām, jo viņš jau trīs reizes esot uzrāvies, un tagad viņam esot izstrādājušās labas metodes. Kaimiņu rotā nesen no kara pārmācības iestādes pārnākušais Ozols atkal bij speciālists sīku atslēgu atmūķēšanā un pašlaik trenējās ielaist roku otra kabatā, tā ka to neviens neredz un kabatas īpašnieks nejūt. Nē, komunistus Zivtiņš nevarēja atrast. Laikam gan viņu te nebij.

Un Zivtiņš atkal iegrima grāmatās.

Beidzot laikrakstos parādījās ziņa par iesaukuma atvaļināšanu — pēc trim nedēļām.

Tanī dienā Zivtiņš bij nozīmēts sardzē pie nakts posteņa. Sardzes priekšnieks bij Ērģelnieks. Sardzē viss ritēja mierīgi. Brīvā maiņa gulēja uz bričkām. Zivtiņš lasīja.

Pēc vakara jundas viņš iziet uz posteni. Gaisā jau jaušama rudens elpa — mitra, drēgna migla. Kazarmu logu garajā rindā vēl ugunis. Šad tad saskatāms kāds kareivis, kas aiziet tuvu gar logu. Dažs atbalstās pret bēģeli un brīdi tur paliek.

Un pāri — aiz kazarmām tūkstošām mirgo pilsētas ugunis: augstāk, zemāk, kārtīgās rindās un izklaidus. Tuvumā iesvelpjas vilciens — aizbrauc, riteņiem klabot. Tumsā aizvijas dzirksteļu plēnes. Zivtiņš staigā gar mantu noliktavu no viena gala uz otru. Viņš skaita soļus — simts turpu, simts atpakaļ. Viņš paskatās pulkstenī, cik ilgā laikā var aiziet turpu un atpakaļ. Tad atkal staigā, staigā, staigā — mērī laiku soļiem. Garām iet virsnieki un instruktori. Šad tad iznāk nostāties mierā — jāsveicina.

Visu laiku Zivtiņš domā par nupat sardznē izlasīto. Vai cilvēkam jābūt smalkjūtīgam? Bet, lūk, šis Unamuno saka, — ja īsti smalkjūtīgs cilvēks nekļūst traks, tad tikai tāpēc, ka viņš ēzelis.

Bet vai cilvēkam jābūt smalkjūtīgam? Bet vai cilvēks var nebūt smalkjūtīgs?

Var būt tā ap pusnakti. Pa tuvējā nama durvīm trokšņodami iznāk trīs militāri un sieviete. Viens stipri piedzēries. Viņš streipuļo pāri ielai. Viņam kaila galva un frencis notašķīts gluži balts.

— Klausies, Raimond, pagaidi! Vai dzirdēji? Nāc atpakaļ! Tas ir gan traks, — sauc biedrs. Bet streipuļotājs nemaz neatskatās. Sieviete ar abiem ieiet atpakaļ, aizslēdz durvis.

Tad ugunis sāk nodzist arī apkārtējo namu logos. Vēl spīd tikai kādā virtuves logā — piektā stāvā. Tur, šaurā kaktā, kāda sieviete sēd un kaut ko lāpa.

Simts soļus uz priekšu un simts soļus atpakaļ, — Zivtiņš skaita laiku. — Bet vai cilvēks var nebūt smalkjūtīgs? ...

Kāds graujas gar parādes durvīm, ko nesen aizslēdza. Zivtiņš paietas uz to pusi. Tur atgriezies pirmītējais streipuļotājs. Viņš rausta kliņķi, purina durvis, dauza. Neviens neatver. Tad viņš pieskrien pie ūdens notekas. Rāpsies. Bet atkrīt atpakaļ. Un atkal viņš metas pie durvīm.

— Klausies, vecais, vai tu nepaziņotu, lai šim nelaimīgajam mīlētājam atsūta divus pavadoņus, — saka Zander-sons, kas iznācis nomainīt Zivtiņu.

— Lai pūlas vien pats. Varbūt tiks cauri bez mīkstā, — nosaka Zivtiņš, izlādē šauteni un aizsoļo uz sardzni.

Te šausmīgi biezs gaiss. Pēterkalns papina kā ložmetējs. Zivtiņš atver kaplodziņu un atkal sāk lasīt. Viņam nenāk miegs. Un stundas iet gausi. Kad Zivtiņš beidzot noliek grāmatu, Ērģelnieks prasa:

— Nu, interesanta grāmata?

— Jā, vietām.

— Iedosi izlasīt?

— Tu viņu vari paturēt. Man jau ir cauri . . .

Ērģelnieks paņem grāmatu. Varbūt viņš nesaprata gluži

to, ko teica Zivtiņš.

— Jā, tev laiks cauri, atkal jāiet uz posteņa, — viņš nosaka un sāk šķirstīt.

Zivtiņš aiziet pie noliktavas. Ne vārda neteicis, Zan-dersons izlādē savu šauteni un iet atpakaļ. Zivtiņš atkal ir viens. Tagad viss tik tumšs un kluss.

Visa pilsēta, liekas, guļ. Arī piedzērušais vairs nelaužas parādes durvīs. Nē, tur augšā, piektā stāva virtuves logā, vēl gaisma. Sieviete salīkusi šuj un šuj. Bet tad nodziest arī šī gaismas pēdējā dzirksts. Tumsa un klusums, un smagas domas. Zivtiņš skaita atkal simts soļus uz priekšu, simts atpakaļ. Un viņu pārņem tik smagas skumjas. Viņam liekas, ka tas viens te nolikts šai mēmajai, tumšajai pilsētai par sargu. Bet kāpēc? Kāpēc? . ..

Vai būtu pagājusi stunda, pusotras? Zivtiņš visu laiku staigājis kā nemaņā. Viņš jūt — kaut kur ir atkal sīks gaismas stariņš. Viņš paceļ acis, jā, tas ir virtuves logā piektā stāvā. Kalsnā sieviete piecēlusies, viņa jau uzvelk mēteli, satin galvu biezā lakatā. Tad uguns nodziest atkal, un pēc brīža lakatā satinusies sieva iznāk pa durvīm. Vai viņa jau iet uz darbu? Pagājusi gabaliņu, sieviete sāk gausi, paklusi dziedāt:

Хан Булат удалой ...

Viņa atkal paiet dažus soļus, tad turpina:

Бедна сакля твоя ...

Ielas stūrī iedārdas rati. Nāsīs iesitas nelaba smirdoņa — brauc mēslu muca.

— Ei, ko tu tur stāvi! — braucējs jautri sauc pār sētu Zivtiņām.

Zivtiņš neatbild. Bet braucējs turpina:

— Es te pie tās nolādētās būdas arī stāvēju, kamēr dabūju rozi galvā.

— Un vēl neesi izārstējies? — Zivtiņš atjautā kā negribēdams.

No virsnieku mājas izved kādu ļenganu stāvu. Pavadoņi to velk un stumj. Tā viņi pazūd ielu krustā.

«Sāk atkal mosties. Jā, tāda viņa ir — šī dzīve . . .» Zivtiņš domā.

Viņš pieiet pie noliktavas durvīm, atbalsta muguru pret durvīm.

Tad viņš paceļ šauteni, atvelk aizslēgu un iebīda patronu stobrā. Tad viņš uzkabina šautenes sprūda mēlīti uz durvis iedzītās naglas, saņem stobru abās rokās, paceļ pret savām krūtīm un velk.

Spalgs šāviens iekrīt pilsētas tumsā, klusumā un vēl neizgaisušajā smakā, ko te atstāja jautrā braucēja muca.

Zivtiņš saļimst pie durvīm. Brīdi atkal viss klusu . ..

ATVADS

Laiks — tas ir universāllīdzeklis pret visām kaitēm ... Vienpadsmit mēneši pagājuši. Mājās atgriešanās.

Ložmetēju rotā atkal kopā visi tie, kas te sanākuši pirmajā kara klausības dienā. Viņi jau iztīrījuši savus ieročus. Tie komisijā apskatīti un pieņemti. Nodevuši arī savas mantas un ietērpus. Viņi saņēmuši savas kastītes vai čemodānus, izvilkuši no tiem privātos apģērba gabalus un uzvilkuši tos. Viņi gaida vairs tikai dokumentus, un tad tie izklīdīs.

Lūk, kaprālis Grants ir atkal neveiklais, piesarkušais zvejnieku puisis. Zaļais, saburzītais praķis un nosmulētā šallīte ap kaklu viņam šķiet kā apvainojums. Viņš neveikli pieiet Ērģelniekam un saka:

— Pagaidi, gan mēs vēl kādreiz pilsētā satiksimies. Uz-cirtīšu tādu angļu bukstiņu uz «ff». Tad aiziesim pie meitām.

Garais Pīle gludi noskuvies. Viņa baltie mati un mūžīgi nenodziestošais smaids nu plaukst brīvā, neapvainotā saskaņā.

Fiksā stāvais deguns un atpakaļ atsukātie, kā sari saslējušies mati pie pašaustā, plati strīpotā laucinieka uzvalka kaut ko atgādina. Spēlmanis tam atradis citu vārdu — Šakāls.

Cīrulis ar Kalēju uzcirtuši jaunus, pilsētā vakar pirktus uzvalkus. Viņiem arī jauni virskrekli un šlipses. Nupat viņi bijuši pie fotogrāfa. Tagad gudro, diez kā būs izdevies uzņēmums.

Vislepnāks Putniņš. Viņam smalks strīpots, gan ne gluži jauns, bet tikko tīrīts un gludināts ārzemju auduma uzvalks. Šlipsē iesprausta adata ar pērlīti.

Mūžīgi šaudīgais Spēlmanis nostāj jauno barā un stāsta, kā viņš vakar kaimiņu rotā tirgojies ar privātām getrām. Atpircis no aizejošiem divi pāri par 3 lati katru. Iegājuši abi ar Šakāļu kaimiņu rotā un noskatījušies, kurš vairāk tāds Jānis, un piebraukuši. Šis nu līgst un kaulējas. Saka, citādi visādi būtu labi, bet lai nolaižot. Es tik turos pie pieci lati. Tad pienāk Šakāls. «Ko? Getras pārdodamas?» Apskata, — jā, varena manta! Cik gribi? Ak tikai pieci lati? Labs ir, dod šurp! Un jau tver pēc naudas maka. Jaunais jau gluži mīksts. Tad Šakāls iedomājas: «Es taču vēl nemaz neesmu uzlaikojis!» Un viņš stīvē, stīvē. «Nē, man gan neder. Žēl.» Un jaunais velk ārā pieci lati un bleķo ragā. Tur pieiet arī Neiburgs. Pēkšņi Grants apskata Nei-burgu no galvas līdz papēžiem, nosaka:

— Tevi tik, žīds, vajag sist.

— Kāpēc? — Neiburgs smīn.

— Sitos spekulantus! Vai tu nezini, kā iet Vācijā?

Neiburgs nesaka neko, tikai smaida.

— Viņus tik vajag sist, un beigas, — Grants paliek pie sava. — Redzēs, ka pie mums būs tāpat kā Vācijā.

Kur viņš to ieklausījies?

— Ne nu visi žīdi vienādi, ne visi latvieši. Un tu, Gran-tiņ, labāk te neplāties kā rūsa. Vēl mēs neesam šķīrušies. — To saka plecīgais Zandersons.

Grants aiziet.

— Skaties, pašā pēdējā dienā sākuši runāt par politiku, — nobrīnās Pēterkalns.

Putniņš pieiet pie loga. Tur Ērģelnieks.

— Nu, Ērģelniek, ko tu darīsi pēc atvaļinājuma?

— Būs jau jāmeklē kāda šansīte, — tas izvairās. Brīdi velti gaidījis pretjautājumu, Putniņš piebilst:

— Ja negadās — pienāc pie manis. Mani jau partija nolēmusi ielikt bankā par direktora palīgu. Še mana vizītkarte.

Un Putniņš iesteidzas kancelejā. Viņam vēl esot šis tas jāpaskaidro.

Kaut kur nomaļus stāv Ziediņš ar Zandersonu. Ērģelnieks pieiet pie viņiem.

— Nu, ko jūs abi prātojat?

— Prāto, kā gribi, neko neizprātosi. Paliktu pilsētā, bet te jau bezdarbs. Uz laukiem arī nav gaisa — ziema nāk virsū . .. Uzkāptu uz kuģa. Bet vai tad vairs kāds lāga kuģis ostā iebrauc . . .

— Un tu, Ziediņ?

— Gan jau, — Ziediņš tikai atmet roku.

— Eh, izklīst mūsu puikas ... Žēl Zivtiņa.

— Jā, bij drusku savādāks.

— Un ^iņš man, pagāns, neteica ne četri, kad iznāca uz posteni nomainīt. Pielādēja un sāka staigāt. Tā, it kā nekas nebūtu paredzams . . .

— Man sardznē iedeva grāmatu, pabeidza lasīt un teica — vari paturēt. Redzi, vēl zīmīte ielikta lapās.

— Parādi.

Viņi skatās, kas rakstīts zīmītē.

— Karš — tā ir veikala lieta, — Ērģelnieks lasa.

— Un tur, apakšā?

— Ja īsti smalkjūtīgs cilvēks nekļūst traks, tad tikai tāpēc, ka viņš ēzelis.

— Savādi.

— Žēl. Bij foršs puika. Daudz nerunāja, bet izdarīja ...

Telpā ienāk arī visi, kas bij aizsūtīti uz saimniecības komandu, — Sušķis, Beregovs, Stravinskis . . .

— Nu būtu viss mūsu iesaukums, trūkst tikai Zivtiņš un Cveišpenners.

— Pareizi. Trūkst arī Cveišpennera, — piekrīt Ērģelnieks. — Nu, bet tas bij čuguna zellis — nepazudīs.

— Ei, Stravinskij, kā gāja pa saimniecības komandu? — smīn Pēterkalns.

— Labi.

— Bet nedabūji izšauties ar ložmetēju.

— Un kas ir par to? Ar ložmetējiem man maizi nepelnīt.

— Nu, bet ja vajadzēs aizsargāties ...

— Ko man sargāt? Man neko nav.

— Bet citiem ... Un valsts mantu?

— Tie man dzīvība samaksaķ nevar.

Jaunais rakstvedis Mežabuks un Putniņš ienes dokumentus — ceļazīmes. Izdala. Pēc tam ienāk rotas virsser-žants un instruktori. Aizgājēji vēl pēdējo reizi paklausa skaļajiem kliedzieniem:

— Pārtraukt!

— Mierā!

— Brīvi, brīvi!

Virsseržants vairs nesaka uzrunu, tūliņ sak spiest katram roku un novēl laimīgu ceļu. To pašu dara arī pārējie

instruktori.

— Nu, tad sveiki visapkārt! Varbūt kādreiz vēl redzēsimies, — pret durvīm pagājies, atgriežas un skaļi nosaka virsseržants. Tad instruktori ir prom.

Arī aizgājēji sāk atvadīties. Visi drusku domīgi. Bet maz ko teikt. Viņu intereses tik dalītas un svešas. Gan grupās, gan atsevišķi virzās uz izeju. Mazliet skumji, kā vienmēr, kad jāšķiras.

Tikai Stravinskis — neglītais Latgales krieviņš ar četrstūraino, zilo degunu — vēl atgriežas, pienāk Ērģelniekam un Ziediņam.

— Nu, sveiki, biedri! — viņš saka krieviski. — Un piedodat, varbūt izdarīju ko tā, kā nevajadzēja.

Kad Stravinskis ir prom, Ērģelnieks domīgs piebilst:

— Varbūt Stravinskis tomēr te kaut ko mācījies . ..

— Bet vai smalkjūtību var iemācīties? — atjautā Ziediņš.

Un durvis, virs kurām dēlītī uzraksts LOŽMETĒJU ROTA, aizveras arī aiz viņiem.

14. VIII 1934

.

ĢIMNĀZISTI

ROMĀNS

.

PIRMĀ DAĻA. PĀRBAUDĪJUMI

Iepazīšanās

Jau pirms deviņiem ģimnāzijas zālē atradās pieci jaunieši, nākuši uz iestāšanās pārbaudījumiem. Tie bija dažāda vecuma. Meitene, kas visu laiku sarunājās ar strauju, slaidu gaišmati — savu brāli, izskatījās jaunākā. Tai nevarēja būt vairāk par sešpadsmit. Viņas trauslais augums likās pašas bērnišķības veidols. Tikai ja juta uz sevi vērstu skatu, viņa saslējās. Un smalkajā sejiņā atvizmoja kāds spītīgs lepnums.

Bet tas druknais jauneklis, pie kura piegāja māsa un brālis, šķita vecākais. Viņam droši vien jau pāri divdesmit otrajam. Nostājies pie klavierēm, tas cītīgi šķirstīja logaritmu tabeles.

— Atvainojiet! Uz kuru klasi jūs liksiet, ja drīkstu zināt? — ierunājās brālis.

— Uz otro.

Izvilcis kabatas lakatiņu, druknais sāka slaucīt nosvīdušo pieri.

— Tad jau iepazīsimies. Mēs ari uz otro. Jukums Le-jiņš. Bet saucat vienkārši par Jukumu, jo tā mani visi sauc.

Gaišmatis to norunāja ļoti ātri, tikai pēc tam viņš pagriezās un piebilda: — Mana māsa.

— Judīte Lejiņš, — tā piemetināja un sniedza roku stipri nosarkdama.

— Vilis Kārkliņš.

— Vai tepat no pilsētas? — turpināja taujāt Jukums.

— Nē. No laukiem.

— Mēs gan tagad vietējie. Pirms Ziemsvētkiem atgriezāmies no Krievijas. Tur ar māsu gājām tirdzniecības skolā — Rostovā pie Donas. Vai jūs arī bijāt izbēguši?

— Jā.

— Bet kāpēc jus šķirstiet logaritmu tabeles? Vai tad mums liks arī logaritmēt? — ierunājās māsa un uzmeta biklu skatu brālim.

— Vai, mīļie cilvēki, es nezinu. Nekā nezinu. Es laikam gan izkritīšu cauri, — Kārkliņš atkal sāka slaucīt aprasojušo pieri.

Pēdējais izsauciens bija tik skaļš un izmisuma pilns, ka arī tas jauneklis, kas, visu laiku satūkušo vaigu plaukstās sildīdams, mocījās ar zobu sāpēm, uz brīdi aprimās, atgriezās un paskatījās runātājos.

Bet tad atkal pievērsās kaktam . ..

Palaidis vaļā tuklo vaigu, uzmanīgi aptaustīja divus papīra rullīšus svārku piedurknē. Jā, tur viņi atradās. Tie bija piestiprināti pie manšetes pogas labā, staipīgā gumijas aukliņā; viegli novietojami plaukstā. Cīņā ar eksaminētā jiem šiem rūpīgi aprakstītiem papīrīšiem vajadzēja būt vairogiem, kas izturēs daudzo jautājumu asmiņus. Rullīšu pavēlnieks bija cieši apņēmies iekļūt trešajā klasē.

Tikai ceturtais jauneklis neuzmanīja to, kas notika zālē. Viņš bija laucinieks, ieradies no tālienes — nomaļa pagasta kaimiņu apriņķī. Visu laiku stāvēja pie loga un lūkojās ārā.

Spoža janvāra saule kaisīja starus biezajā sniegā. Pagalmi, namu jumti, torņu kupoli, ielas un trotuāri iepretim logam — viss šķita kā ietīts tīrā vilnas segā. Vēl tikai reta kamanu sliede bija slīdējusi pa ielu. Rets sētnieks sāka darboties ar liekšķeri un slotu, jo šis mirdzošais krāšņums bija nobiris pār pilsētu tikai pagājušā naktī. Tas iestaroja vērotājā, un viņš domāja par to.

— Vai jūs neesat Andrejs Grauds? — kāds viņu uzrunāja.

— Jā, es esmu.

Atrāvies no loga, ieraudzīja slaido gaišmati.

— Tad nāciet. Direktors jau visus izsauca un aizveda uz klasi. Jūs laikam nedzirdējāt?

— Jā. Nedzirdēju.

— Nekas, mēs viņus vēl noķersim.

Un abi sāka steigties pa koridoriem.

Pirms tie panāca pārējos, Lejiņš paguva ari Graudam pastāstīt, ka visi viņu sauc par Jukumu, un sarunāt, ka viņi abi sēdēs pēc iespējas tuvumā un izpalīdzēs cik spēdami.

Klasē, kur viņus ieveda direktors, pašlaik jau eksaminēja. Tālu viens no otra, pār papīriem salīkuši, sēdēja divi puikas un viena meitene. Trešais puika pašlaik grozījās pie tāfeles. Netālu no viņa, pāri brillēm piezīmju grāmatiņā lūrēdams, stāvēja sirms večuks ar tikko vairs mānāmi iesarkanu bārdu.

Direktoram parādoties, skolnieki piecēlās un večuks panāca uz priekšu.

— Sēžaties, — pamāja direktors. Tad sniedza skolotājam roku.

— Jancilanciga kungs, laikam ar pirmo klasi būsiet cauri? Te jums atvedu reflektantus uz otro. Un viens, Tālivaldis Krūms, grib uz trešo, — viņš piebilda, padomājis un paskatījies jauneklī ar sapampušo vaigu. Arī vecais skolotājs paskatījās uz Krūmu.

— Oho! — viņš tikai noteica.

— Kungi! — direktors pagriezās pret ievestajiem. — Sēžaties solos. Te jūs eksaminēs latviešu, krievu un vācu valodās. — Viņš izgāja.

Skolotājs pierakstīja visu jaunievesto vārdus kabatas grāmatiņā un lika izsēsties pa soliem labi reti.

— Vai papīrs un zīmulis ir?

Jā, tas bija visiem.

Nu tad paņemiet trīs lapas un rakstiet virsrakstus. Pirmajā latviski: «Ziemas diena», otrā krieviski: «Зимний день» un trešajā vāciski. Nu, kā būs? To man pateiks... — viņš atkāpās un lūrēja pāri brillēm, — to man pateiks . . . nu, jūs, — norādīja uz Lejiņu.

— Ein VVintertag, Jancijanci kungs.

— Labi. Bet... — večuks brīdi klusēja, tad turpināja: — Redziet, skolniekam nav jāsauc skolotājs uzvārdā. Jāatbild tikai, ko prasa. Ja kāds it īpaši grib — var vēl pielikt klāt «skolotāja kungs». Bet uzvārdā nav jāsauc. Tā. Tagad sēžaties un rakstiet, tikai pilnīgi patstāvīgi. Latviešu valodā — vienu lappusi, krievu valodā — pus-lappusi, vācu valodā — trešdaļu lappuses. Vai kāds kaut ko nav sapratis? Nekautrējaties, prasiet tieši man, bet nečukstaties.

Tālivaldis Krūms pacēla roku.

— Nu, ko jūs gribējāt?

— Lūdzu, skolotāja kungs, kādā ortogrāfijā jāraksta — vecajā vai jaunajā?

— Labāk rakstiet vecajā. Bet, ja kāds prot, var rakstīt arī jaunajā. Sēžaties. Tikai nerakstiet abās divās orto-grāfijās reizē, — viņš piebilda un sīki nosmējās bārdā.

Tad griezās pie puikas, kas visu laiku knibinājās ap tāfeli.

— Rakstiet, — viņš teica krieviski, — «puisēns nopirka tēvam plāceni». Nu, kāpēc jūs nerakstiet?

— Krīts ... — tas stomījās.

— Nē, ja jums ko vajaga, prasiet krieviski.

Puika vēl brīdi pamīņājās, tad izgrūda:

— Куда мело?

— Ka jūs teicāt? Vai tā jāsaka? Kā vajaga teikt, Vē-veri?

— Где мел? Tā vajaga teikt, — atbildēja balss no stūra.

Kad pie tāfeles izsauktais dabūja krītu un skolotājs vēl pāris reižu bija diktējis to pašu teikumu, puišelis sāka rakstīt:

«Мальчик упил от цука лач.»

— Oi, o,i, oi!> Jūs taču krieviski nemaz neziniet! Jūs nesaprotat neviena vārda! Ko jūs tur esat uzrakstījis? «Cūka un lācis»! Tas jau drīzāk latviešu valodā.

Vecais Jancilancigs rādīja bēdīgu seju. Pārējie eksaminējamie smējās.

— Kur jūs esat mācījušies?

— Tepat, vācu kreisšūlē.

— Ak jūs nebijāt aizbēdzis Krievijā?

— Nē.

— Aha! Paga, kā jūs sauca?

— Knāpe, ar divi «pē», — puika sabijies gari novilka.

Bet klases kaktos atkal spruka vaļā smiekli.

— Kas! — skolotājs tikai paguva iesaukties. Viņš ilgi lūrēja pāri stikliem. Visi jaunieši bija nogrimuši savā darbā.

— Cik jums gadu? — nospļāvies vecis izjautāja puiku tālāk.

— Piecpadsmit, rit būs sešpadsmit.

— Tad gan jūs ātri augat! — nu smaidīja arī skolotājs pats. — Sēžaties!

Daudz labāki negāja nevienam. Daži prata krieviski kā īsti krievi, bet vāciski toties runāja kā teātri vai pat nevarēja izteikt neviena teikuma. Un tad gramatika! Tā koda kaulā visiem. Bet sarkanbārdainais vecītis taisni visvairāk prasīja gramatiku. Ar Lejiņa māsu viņš cik necik sapratās. Pārējiem sacīja tikai to pašu: oi, oi, oi! Bet tad atbildēja Vilis Kārkliņš, tas, kas slaucīja sviedrus, un vecītis kļuva laipnāks. — Nekas, nekas!

Arī Pukits, matemātikas skolotājs, grozīja tikai galvu. — Tas ir, — viņš teica, — jums vajadzēja vairāk padomāt. Un tad vēl tāda lieta kā špikers. Jā. Krūm, jums laikam nekas neiznāks.

Taisni nesaprotami, kā Pukits bija ieraudzījis Krūma špikeri. Viņš likās nodarbojamies ap kādu grāmatu uz katedras. Bet tad gluži nevainīgi piegāja un teica:

— Parādiet, kas jums kreisajā rokā.

Krūms tā apmulsa, ka tikai atprasīja: — Vai man? — Neatģidās ne piecelties.

Pēc šīs nelaimes viņš atkal satvēra sapampušo vaigu. Algebrisko nolīdzinājumu tālāk nerisināja.

Pēcpusdienā veicās labāki. Piemēram, vēsturē visi stāstīja diezgan gludi...

Vēstures skolotājs bija pats direktors. Viņš arī eksaminēja. Eksaminanti uzlaboja savu stāvokli. Un vēl laime: tas bija pēdējais pārbaudījums.

Kamēr skolotāji apspriedās, jaunieši staigāja pa koridoru domīgi un klusi. Tad atskanēja zvans.

Iznāca direktors un Pukits. Bet no viņu sejām neko nevarēja nolasīt. Visi sagāja tanī klasē, kurā eksaminēja valodās.

— Kungi, uzmanību!' — iesāka direktors, lai gan visi jau bija sasēdušies un izturējās kā pie kapa.

— Otrā klasē uzņemti Vilis Kārkliņš, Judīte un Jukums Lejiņi. Tālivaldis Krūms trešā klasē nav uzņemts. Ja vēlaties, Krūm, variet mācīties otrā klasē, — piebilda, pret Krūmu pagriezies.

— Un Andrejs Grauds — jūs drusku uzkavējaties. Es ar jums gribu parunāt.

Pārējiem lūdza ierasties uz mācībām 7. janvārī pulksten deviņos.

Kad visi aizsteidzās, direktors piegāja Graudam.

— Nu, redziet, Graud, jūsu zināšanas ļoti nevienādas. Domrakstu latviešu valodā esat uzrakstījuši ļoti labi. Bet krievu valodā jau vājāki. Jums jāraksta: «Viņš tišām iekrita ūdenī,» — un jūs rakstāt:

«Он за правду упал в воду.»

— Direktora kungs, es okupācijas laikā biju tepat Kurzemē.

— Nu labi. Bet matemātikā jau jums pavisam vāji. Piemēram, algebrā jūs nevarat atrisināt pirmās pakāpes nolī-dzinājumu. Un ģeometrijā neesot pratuši pierādīt, ka bla-kusleņķi līdzinās diviem «d». Kādu skolu jūs apmeklējuši?

— Pirms pasaules kara četri gadi mācījos ministrijas skolā.

— Un okupācijas laikā skolā negājāt?

— Nē, mācījos mājās.

— Un kas ir jūsu vecāki?

— Tagad tēvam būs jaunsaimniecība, agrāk bija rentnieks.

Direktors braucīja kuplo, iesirmo bārdu.

— Ja jūs būtu mans dēls, — viņš atsāka, — es jums dotu padomu mācīties pirmajā klasē. Visu iemācītos pamatīgi, vēlāk būtu vieglāk. Nu, kā jūs domājat? — prasīja pēc brīža.

— Ja vien iespējams, man vajadzētu... es gribētu otrajā.

— Cik tad jums gadu?

— Astoņpadsmit. Bet, direktora kungs, ne gadu dēļ.

— Hm, jā!

Direktors padomāja. Vēl nobraucīja bārdu.

— Nu, pamēģināsim.

Vakarā

Iznācis no ģimnāzijas, Andrejs Grauds steidzās uz iebraucamo vietu, kur to solījās uzgaidīt radinieks gadījumā, ja neizturētu pārbaudījumu un būtu jābrauc uz mājām. Jauneklis bija priecīgs.

— Jā, Ati, sveicini mājās. Es palieku.

Atis skaitījās drusku spekulants. Uzpirka žīdu un čigānu zirgus un pārdeva tos savā apriņķī zemniekiem.

— Nu tad sveiks, dzīvo laimīgs! — viņš teica nevaļīgs un aizsteidzās.

Andrejs soļoja uz savām jaunajām mājām. Namiņš, kuram viņš tuvojās, atradās pašā pilsētas nomalē, netālu no kapsētas kalna. Tā bija savāda būve. Drīzāk atgādināja malkas šķūni, garāžu vai arī tālos dienvidos uz ātru roku celtu mītni, kurā patverties no plēsīgiem zvēriem un smiltīm. Jumta slīpums bija tikai uz vienu pusi. Arī divi logi vienā pusē, trešais galā. Otrā pusē līdz jumta slīpuma augšējai daļai slējās izrobots ugunsmūris. Agrāk šī ēka muguru pieslēja kādam lielākam namam. Bet varenais kaimiņš un arī visa māju godība ap to pa kara laiku bija nodedzināta un noārdīta. Te, nomalē, šis pundurs invalīds bija palicis, lai kapu kalna pakājē ar savu kroplo formu atgādinātu dzīves šausmas un .iznīcības tuvumu.

Mājele piederēja zirgu uzpircējam Atim Linkaitim. Viņš to bija ieguvis prāvā zemes gabala dēļ. Pagaidām divās šaurās istabiņās dzīvoja kāda atraitne ar savu māti. Viņām piederēja kaza un divi bērni. Tās pelnījās ar ogošanu, sēņošanu un kartupeļu rakšanu rudeņos. Tāpēc īres naudu Atis no viņām saņemt nevarēja, tās vietā sievietēm ziemā vajadzēja pēc pilsētas noteikumiem tīrīt trotuāra gabalu un izlikt karogu valsts svētkos. Tā bija visa viņu īres maksa.

Kad Grauds iegāja, atraitne paziņoja, ka mazo istabu izmazgājusi. Apprasījās, vai tam līdzi gultas veļa, un uzklāja gultu. Drīz ienesa arī zupu. Izņēmis no mantu lādes līdzatvesto maizi un pavalgu, jauneklis ieturēja pusdienas. Eda lēnām. Galvā nebija nekādu domu. Bet juta, ka viss, kas notiek ap viņu, ir svarīgs, ļoti svarīgs. Katrs acumirklis slēpa sevī nozīmību. To vajadzēja ievērot. Viņš bija satraukts.

Pēc ēšanas paņēma ģeometriju un sāka mācīties.

Blakusleņķi līdzinās diviem «d». Bisektrise dala leņķi uz pusēm. To visu viņš saprata. Mācījās tālāk. Trīsstūra laukums vienāds ar augstuma un pamata reizinājumu, dalītu uz divi. Katetu kvadrātu summa līdzinās hipotenūzai kvadrātā ... Nē, to viņš vairs nesaprata. Viņš zīmēja un rakstīja vēlreiz. Nē. Nesaprata. Aiz loga sāka jau tumst. Viņš jutās noguris. Par ilgu nopūlējies ap ģeometriju. Pēkšņi to sagrāba skumjas. Likās, tikai tagad viņš īsti aptvēra, kas noticis. Priecāties viņam vajadzēja. Taču bija uzņemts ģimnāzijas otrajā klasē! Bet viņu sagrābušas skumjas. Andrejs atcerējās, ka reiz, kad vēl ganīja govis, bija mēģinājis savas skumjas uzrakstīt. Paņēma papīru.

Bet, ko viņš rakstīja, tas nebija īstais.

Nebija tas, ko sajuta. Grūti izteikt. Tad viņš sameklēja līdzatvesto vijoli un sāka spēlēt. Vijole bija tēva dāvana. Nesen to dabūjis un daudz neko uz viņas neprata. Bet mīlēja spēlēt bez noteikta motīva. Rokas pašas darbojās, un kjuva labi, klausoties nejaušās, tomēr ausij tīkamās skaņās. Tur dziedāja viņa īstās jūtas. Brīnums. Jā, taisni vijole spēja uztvert īstos pārdzīvojumus. Tā likās.

Atmiņā viņam ieskanējās kāda krievu romance. Pirms kara to dziedāja jauns palīgskolotājs. Vēlāk viņš nomira ar diloni. Grauds sāka spēlēt šo romanci un paklusām dziedāja līdzi vijolei:

Jau rīti deg liesmās un ūdeņus sārto.

Pār ezeru kaija str auj steidzīga skrej.

Tā lido kā prieka, kā brīvības vārtos,

Un saule pār spārniem tai sudrabu lej.

Pēkšņi viņam šķita, ka būtu dzirdējis ko savādu. Tā kā smieklus. Nolicis vijoli, pagāja pret durvīm. Nē. Tas nevarēja būt. . . Tur viss likās mierīgs. Vienmuļi čīkstēja atraitnes ratiņš. Bērnus nedzirdēja. Viņi droši vien jau gulēja.

Kuš! Tie tomēr bija smiekli!

Un Andrejs strauji atsviedās pret logu. Jā. No loga atrāvās divas jautras sejas. Un dzidri, skaļi tur smējās — aiz loga.

Jauneklis paķēra cepuri un mēteli. Izmetās ārā. Bet redzēja tikai divas steidzīgas meitenes nozūdam vakara krēslā. Un vēl labu brīdi skanēja viņu gaišie smiekli nomaļajā ieliņā.

Vecais Jancis un Piļu Kaja

Pirmdienā izbeidzās Ziemsvētku brīvlaiks un skolnieki saradās ģimnāzijā. Visas šī gada sākuma dienas bija saltas, mierīgas un saulainas. Bet taisni naktī uz pirmdienu atbrāzās vējš un sadzina biezo sniegu varenās kupenās. Aiz šī apstākļa ētikas skolotājs, vietējās draudzes mācītājs Zvirbulis, nebija ieradies rīta dievkalpojumā. Viņa vietu, kā tas tādās reizēs pieņemts, izpildīja vācu valodas un dabas zinību skolotājs Jancilancigs, kuru jau kopš ģimnāzijas sākumiem skolnieki sauca vienkārši par veco Janci. Aizlūguma teikšana šoreiz Jancim iznāca gluži negaidot. Viņš bija domājis, ka ievadījumu jaunā gadā sacīs pats mācītājs. Tagad tomēr nācās steigā atrast bībeles pantu, uz kura pamatot runu un svētīšanas vārdus. Viņš gribēja kaut ko pamācošu un izvēlējās no Zālamana gudrības grāmatas otrās nodaļas 2. pantu: «Uz smiešanos es sacīju: tu esi neprātīga, un uz prieku: ko tu dari?»

Bet, kad visi jau bija sapulcējušies un ģimnāzisti pašlaik dziedāja «Kā spoži spīd mans Jēzuliņš», Jancis izraudzīto pantu parādīja blakām stāvošam direktoram. Direktors izlasīja, izlasīja vēlreiz un purināja galvu. Jancis saprata. Steigšus meklēja citu pantu, jo dziesma jau tuvojās beigām. Bet dievs mīl apdomību un negrib, kad pārlieku steidzas. Iznāca vēl nepatīkamāki. Par moto runai un svētīšanas vārdiem skolotājs gan ņēma pantu, kurā minētas skolniekiem labi pazīstamas lietas, bet svinīgam brīdim tas nebija piemērots.

— Klausaities tā kunga vārdus, kas uzrakstīti Jāņa parādīšanās grāmatā 21. nodaļā, 6. pantā, — teica vecais Jancis. — Es esmu tas «A» un «O», tas iesākums un tas gals. Es tam iztvīkušam došu no dzīvības ūdens avota bez maksas.

Nē, tas neatstāja labu iespaidu. Izklausījās tā, it kā šai svinīgā brīdī runātu par skolas naudas maksāšanu. Tas skanēja pārāk pasaulīgi.

Bet sākumam, kas varēja gan būt drusku labāks, neviens lielu vērību nepiegrieza. Dzīves prieks, jautrība, skaļas balsis un smiekli starpbrīžos čaloja gan zālē, gan visos koridoros, kas bija ģimnāzistu pilni. Un pat klasēs viņi neaprimās.

Kad ienāca skolotājs un, atzīmējis klases žurnālā savu ierašanos, pacēla galvu, parasti kāds traucās augšā un smaidīdams iesāka:

— Lūdzu, skolotāja kungs, šodien kā pirmajā dienā pēc svētkiem nevajaga neko atprasīt Mēs visi jūs lūdzam kaut ko pastāstīt.

— Jā, ko tad lai pastāsta? — Arī skolotājs smaidīja. Tā bija tāda tradīcija. Un pret tradīcijām grūti cīnīties. Parasti vienojās, ka kaut ko palasīs. Un skolnieki paši varēja izvēlēties — vai nu dzejoli, vai stāstu. Ķīmijas skolotājs, piemēram, par šo bija ieprātojies un paņēmis līdzi grāmatiņu par dinamīta izgudrotāju Alfrēdu Nobeli. To deva lasīt visās klasēs, kur viņam šodien bija stunda.

Pēc trešā starpbrīža otrā klasē bija algebras stunda. Skolotājs Pukits, kas bija arī šīs klases audzinātājs, negribēja tradīciju ievērot.

Viens pacēla roku.

— Nu, kas Abeniekam?

— Lūdzu, skolotāja kungs, šodien kā pirmā dienā pēc svētkiem neviens nav sagatavojis. Vai jūs mums ko nepastāstītu?

Skolotājs brīdi domāja:

— Tas ir, — viņš iesāka, — jūs gribiet slinkot. Bez tam jūs, Abeniek, jau sēžat šai klasē otro gadu.

Nē, to viņam nevajadzēja sacīt. Tas apvainoja visu klasi. Abenieks taču runāja klases vārdā.

Pirmajā solā piecēlās kāda meitene.

— Bet, lūdzu, Puķītes kungs . . .

Tālāk viņa netika.

— Benka! — Pukits to aprāja. — Es jums atgādinu, ka mani nesauc vis Puķīte, bet gan Pukits. Tas ir, Benkai to jau sen vajadzēja zināt. Es lūgtu ievērot. Abeniek, nākat pie tāfeles.

Protams, Abenieks dabūja divi. Un visi turpmākie arī dabūja divi, jo pēcsvētku dienā atbildēt — tas bija pret tradīciju.

Nākošā starpbrīdī uz tāfeles parādījās kāds slavens zīmējums. Tur bija neliels zemāka tipa cilvēks klases žurnālu rokās. Viņa galva līdzinājās skābam gurķim, un bikses tam bija par garām un par platām — uz lieliem sakrunkojušās gluži kā armoņiku plēšas. Zem zīmējuma bija parakstīts: Pīļu Kāja. No šīs dienas visi ģimnāzisti Pukitu sāka saukt tikai par Pīļu Kāju.

Ievērojamas personas

Otrā klasē, kas pēc skolēnu skaita bija pati lielākā, valdīja augsta vienprātība. Klases pārstāvis, viens no jaunākiem skolniekiem, kuru viņa apķērības dēļ sauca par Mazo Misteru, bieži pirms stundu sākšanās aprunājās ar klasi, vai uzdevumi sagatavoti vai ne. Ja divi trešdaļas žēlojās, ka uzdevumi bijuši par grūtiem, tad parasti nolēma griezties pie skolotāja, lai neatprasa, bet lai vēlreiz izskaidro un uzdod nākošo. To, kas vēlreiz jau atlikts, otrreiz atlikt nevarēja. Bija tā iegājies, ka gandrīz visi skolotāji šo kārtību pieņēma. Bet, ja kāds nepieņēma, tad tanī stundā neviens nedrīkstēja atbildēt. Iznāca visiem divnieki. Visgrūtāk šai kārtībai pierast bija jaunpienākušajam Vilim Kārkliņam. Viņš vienmēr visu zināja. Pirmajās dienās šad tad atbildēja viens pats, bet, kad pie tā piegāja Mazais Misters ar delegāciju, kurā piedalījās arī tādas ievērojamas personas kā Čempiņš, un noprasīja, vai viņš grib strādāt kopā ar klasi vai pret viņu, Vilis Kārkliņš padevās.

— Vai, mīļie cilvēki! — viņš teica. — Es jau nezināju, kas par lietu. Saprotams, tikai kopā ar klasi.

Pēc tam viņu iesauca par Lielo Misteru — gudrības dēļ. Pārējie jaunpienākušie disciplīnu ievēroja jau pašā sākumā. Viss bija labākā kārtībā.

Par vispatīkamākajām stundām šai klasē uzskatīja zīmēšanas stundas.

Varētu teikt, ka tās bija vislielākās brīvības un atpūtas stundas.

Zīmēšanu mācīja skolotājs Beiriņš. Tas bija neliela auguma vecpuisis kupliem matiem; staigāja vienmēr ke-tavejā. Kad viņš ienāca ar mazu novēlošanos — tas parasti apstājās pie katedras, pagriezās pret klasi un labu laiku mirkšķināja acis. Nevar teikt, ka sejā būtu bijušas kādas skaistuma pazīmes. Uzacis gan bija kuplas un piere augsta, bet deguns to visu izbojāja. Viņš bija vienkārši par lielu. Un pie tam vēl nāsis pavisam lillā. Stāstīja, ka Beiriņš mīlot krietni iemest. Bet klasē nekad piedzēries

m

neieradās, vismaz ne ar žestu, ne skaņu to neparādīja.

Viņš bija ļoti labs cilvēks. Viņa personā bija daudz kas no mākslinieka. Katrā ziņā viņš nebija ikdienišķs, bet piede-rēja pie tiem, kas atrodas uz prāta un neprāta robežas, ļ Jā, bet ģēnijs tomēr viņu nebija skūpstījis, un viņam va- ^ jadzēja savu mūžu putināt te, apriņķa pilsētiņā, kā ne-ievērojamam zīmēšanas skolotājam.

Arī šodien Beiriņš bija drusku novēlojies. Viņš veikli piegāja pie katedras, atgriezās pret klasi un pēc paraduma sāka mirkšķināt acis. Padusē viņam bija kāda galva, ļ Liels, līks deguns. Lauru vaiņags ap pieri.

— Nja. Tas ir Aligjērijs Dante, — sacīja Beiriņš un no- J vietoja ģipšu uz katedras malas.

— Vai visiem labi redzams?

— Jā, jā! Labi! — atsaucās no kaktiem.

— Zīmējiet viņu tā, kā jūs viņu redzat, — Beiriņš pa- | skaidroja un apsēdās uz katedras. Bet atstāt skolotāju uz katedras, to klase nemīlēja. Drīz vien piecēlās kāda mei- ļ tene. Tā atkal bija Benka.

— Lūdzu, Beiriņa kungs, man iznāk zīmēt no sāniem.

Ko es lai daru?

Beiriņš bija ļoti izpalīdzīgs. Viņš nesaskaitās arī par to, ka viņu sauca uzvārdā. Klusēdams nokāpa no kated- -% ras un piesēdās Benkai. Tur nu viņš sāka skaidrot un zīmēt. Izdzēsa vienu pēc otras Benkas aizsāktās kontūras un veidoja pats savas. Benka tikai skatījās, pa laikam atkal kaut ko ieprasījās.

— Klausies, tev šodien dežūra pie atejas, — kāds paraustīja Grauda piedurkni. Tas bija Abenieks.

— Kas par lietu?

— Ak tā, tu nezini?

— Nē.

— Redzi, starpbrīdī jadežurē pie alejas durvīm, koridorā, lai smēķētājiem neuznāk virsū skolotājs. Tas jādara visiem vīriem pēc kārtas.

— Es jau labprāt, bet... — Grauds aprāvās, jo Bei-riņš ieklepojās.

— Ko tu rausties! — smējās Abenieks. — Kad Beiriņš kādam sāk labot zīmējumu, tad viņš ir līferēts: drīzāk nerimstas, kamēr pats visu uzzīmējis. Piesēdināt Beiriņu pie zīmējuma, tas taču viens no klases likumiem. Paskaties, ko citi dara.

Patiešām retu redzēja zīmējam. Puikas veikli pārsēdās no sola solā, sarunāja savas pēcpusdienas gaitas vai vienkārši šo to pļāpāja. Dažs mācījās nākošo stundu uzdevumus. Citi kaut ko rakstīja. Palaikam slaidā lokā pāri galvām aizlidoja kāda maza vēstule. Tas bija gaisa pasts.

Klase dzīvoja. Viņa dūca kā labi ieziemota bišu drava, kad tai piesit dravnieks, lai uzzinātu vai viss kārtībā. Klasē viss bija kārtībā. Nekad dūkšana nekļuva tik stipra, lai iztraucētu Beiriņu no viņa zīmēšanas.

— Nu jā, redzi, — atsāka Grauds, — es gribēju jautāt, vai arī nepīpotājiem jādežurē?

Abenieks brīdi padomāja.

— To es nezinu. Līdz šim tāds neviens nebija. Bet vari jau iesniegt lūgumu, lai tevi atsvabina no dežūras.

— Kam jāiesniedz lūgums?

— Pīpotāju priekšniekam.

— Bet kā viņu sauc?

— Čempiņš.

— Un kad?

— Tūliņ.

Grauds uzrakstīja lūgumu, un Abenieks to aiznesa. Pēc brīža pa gaisa pastu ieradās zīmīte Graudam.

Tur stāvēja rakstīts:

«Andrejs Grauds no dežūras pie atejas durvīm atsvabināts. Čempiņš.»

Tā lieta bija nokārtota.

Četri gada laiki un cilvēka dzīve

Latviešu valodu mācīja vecs Irlavas seminārists. Ģimnāzijā viņu sauca par Onkulīti. Slaida auguma kalsnējs vīrs, viņš izskatījās diezgan cienīgs savā garajā, melnajā svārkā. Onkulītim bija daudz savādas parašas, viņa rīcība dažreiz kļuva pat nesaprotama.

Tas, ka no svārka apkakles zem pakauša izlīda melnās, apsprādzējamās šlipsītes gals un ka viņš nēsāja gumijas apkakli, nevienu neuztrauca. Vairāk vērības piegrieza viņa kurpēm, kuru papēži likās radīti jēdziena «greizs», izskaidrošanai. Taisni par kurpēm Onkulītis bija dīvainos ieskatos — pēkšņi sāka ierasties uz stundām vaļīgās, sievas šūtās, raibās rīta kurpēs. Bez tam no viņa kabatām

bieži rēgojās ārā vecas kurpju auklas, satrūkuši zeķturi vai vismaz kabatas lakatiņa stūris. Bet klasēs Onkulīti labi ieredzēja. Ģimnāzistiem patika viņa straujais raksturs. Ja tikumīgo apvienībā, pie kuras Onkulītis piederēja, vai kur citur, ārpus skolas, tam bija cēlies strīds, vai viņu kaut kas satraucis vai ielīksmojis, viņš to mēdza atstāstīt savās stundās. Vārdu sakot, viņš ar ģimnāzistiem dalījās priekos un bēdās. Dažreiz klasē ietraucās saviļņots un, vēl durvis neaizvēris, sauca:

— Kaut kas nedzirdēts! Ko viņi prasa? Lai atdalot baznīcu no valsts. Vai tad nu tikumība vairs nebūtu vajadzīga? Kā jūs domājiet?

Taisni tas patika klasēs, ka viņš sava satraukuma demonstrācijas parasti beidza ar jautājumu: «Kā jūs domājiet?» Tad sākās debates, karstas domu apmaiņas. Bieži šādās omulīgās tērzēšanās nemanot aizgāja visa stunda. Jautrība aizdzina vienmuļību. Ja arī jaunieši asi kritizēja Onkulīša viedokli, ļaunā viņš to neņēma. Likās, strīdi viņu atviegloja. Kā augsti potencēts elektrības lādiņš tad dabūja izlādēties un kļuva atkal laipns un pat izteica vienu otru joku.

Šodien, ienācis otrajā klasē, Onkulītis smaidīja. Viņš bija atnesis līdzi izlabotus domrakstus «Četri gada laiki un cilvēka dzīve». Droši vien gribēja ko teikt. Bet viņš vilcinājās. Izņēmis no portfeļa līdzatnesto burtnīcu kaudzi, nodeva Mazajam Misteram, lai izdala.

— Ko jūs sakāt? — beidzot Onkulītis uzrunāja klasi.

-— Man iešāvās prātā, ka labākos domrakstus vajadzētu sakrāt un nodrukāt. Te daži ir lieli rakstītāji. Sevišķi labi uzrakstījuši divi jaunie. Kārkliņš un Grants. Vai kā jūs tur sauca? — viņš acīm meklēja vainīgo.

— Mani nesauc Grants, bet Grauds.

— Jā, jā, Grauds. Nu, jūs esat sevišķi plaši uzrakstījuši. Es jums ieliku pieci ar krustiņu. Kā jūs domājat, — Onkulītis atkal griezās pret klasi, — vai nevajadzētu Grauda domrakstu nolasīt priekšā?

Ierosinājums jauniešiem patika. Tas nozīmēja, ka stunda arī šoreiz aizies pārrunās un debatēs.

— Vajadzētu, vajadzētu! Lūdzu! Tas gan būtu labi! — atskanēja no visām pusēm.

— Nu tad, Grauds, nolasiet.

— Vai nevarētu kāds cits?

— Ko? Jums pašam negribas lasīt? — Un Onkulītis, paņēmis Grauda burtnīcu, iesāka: — Četri gada laiki un cilvēka dzīve.

Starpbrīdī pēc pusdienas Grauds sastapa Ādolfu Brūveri. Tas bija no Grauda pagasta — deģadēls. Viņš mācījās augstākajā — trešajā klasē. Dega Ādolfs bija tas, kas arī Graudu pierunājis braukt taisni uz šo pilsētu, jo viņi abi bija pazīstami jau kopš ministrijas skolas apmeklēšanas pirms kara.

— Klausies, Andža, Onkulītis mūsu klasē pagājušā stundā nolasīja tavu domrakstu «Četri gada laiki un cilvēka dzīve». Dikti slavēja.

— Jā, grib, lai pārrakstot un nododot viņam. Sakārtošot, izdošot labu domrakstu paraugus. Nezinu, vai nodot vai ne.

— Kāpēc ne, dod vien.

Viņiem pienāca kalsnējs jauneklis sārtu seju, kupliem, zeltainiem matiem. Viņš bija tērpies kareivja blūzē, ap vidu cieši savilcis platu virsnieka jostu.

— Atvainojiet. Vai jūs būtu Grauds?

— Jā, īsts Grauds, un vēl no tiem labākajiem, — smējās Brūveris.

— Šis ir Leišu Jānis, liels orators, — viņš paskaidroja Graudam.

Visi trīs sarokojās.

— Jūs esat Onkulītim uzrakstījuši varenu domrakstu: aizpagājušā stundā lasīja mums priekšā pirmajā klasē.

— Es jau rakstīju tikai to, ko pats Onkulītis izstāstīja, domrakstu uzdodams, — Grauds taisnojās. Viņš piesarka, rādīja tādu seju, it kā šī lieta nemaz labi nepatiktu.

— Nekas. Bija jau arī viena otra patstāvīga doma, — autoritatīvi noteica Leišu Jānis. — Redziet, — viņš turpināja, — mums te ir tāds kā dramatisks pulciņš. Vai jūs abi sestdien neatnāktu?

— Un ko tad mēs tur darītu? — jautāja Brūveris.

— Būtu ļoti labi, ja līdz tam kaut ko iemācītos nodeklamēt.

— Vai jūsu daudz?

— Nē, pagaidām tikai pieci. Pēterjānis, Lācis, Zalgone, mana māsa un es.

Atskanēja zvans.

— Tātad būsat? Jā?

— Kā tu domā? — Brūveris prasīja Graudam.

— Varētu aiziet. Bet kur?

— Pie manis. Ādolfs jau zinās.

Viņi sasmaidījās un steidzās katrs uz savu klasi.

Zilas acis

Sestdien, kad otrā klasē uz katedras atkal atradās Dantes galva un Beiriņš jau bija piesēdināts pie kāda zīmējuma, Graudam pa gaisa pastu atlidoja vēstulīte:

«Ko jūs tā skatāties ārā pa logu skaistām, zilām acīm? Vai neesat dzejnieks?

Roze novīta un izsmaržoja Dārzā vientulīgi,

Visi putni projām aizlidoja.

Ak, cik garlaicīgi!

Ja jus dzejojat, vai drīkstu lūgt nālam «Sauciens»?

kaut ko arī mušu žur-Zalgone.»

— Kas tā tāda — Zalgone? — Grauds prasīja sola biedram, sarkanmatainajam Gailim.

— Zalgone? — Gailis kasīja spico pieri, kas patiešām bija tā saslējusies uz augšu, ka atgādināja īsta gaiļa seksti.

— Aha! — viņš ieprātojās. — Tā laikam skolnieku žurnāla «Sauciens» redaktrise.

Viņam tādas lietas maz interesēja. Viņš visu uzmanību piegrieza ķīmijai, kur speciāli nodevās dažādu sprāgstvielu pētīšanai un spridzināšanai.

— Bet kura tad ir tā Zalgone?

— Laikam Liepu Olga, tā, kas sēd blakām Lejiņa māsai.

Grauds sāka vērot Zalgoni. Kā nekas nebūtu noticis,

viņa sačukstējās ar Lejiņu Judīti, kaut ko rādīja un smējās. Bet pa laikam meta šurp ašu skatu. Vienu no šiem skatiem Grauds notvēra. Mirkli viņi saskatījās. Tad abi piesarka un novērsās. Graudam viņa patika. īsi apgriezti mati, glīta, ovāla seja un spriganas acis. Viņai bija operēta kāda kakla kaite, tāpēc runāja neskaidri, šļupstēdama. Bet, ja tā bija dzejniece, tad kļuva pievilcīgāka arī viņas īpatnā runa. Un Grauds uzrakstīja atbildi:

«Ja ari neesmu, tad Jūsu tuvuma katrā ziņā kļūšu dzejnieks.»

Zīmīte aizlidoja. Atkal abas meitenes sāka smieties un sačukstēties. Redz, kas par putnu šis Grauds!

Tā viņi sarakstījās visu stundu, kamēr Grauds apsolījās mēģināt kaut ko uzrakstīt arī skolnieku žurnālam.

Pie Leišu Jana

Leišu Jānis ar māsu Aliju apdzīvoja nelielu mājiņu attāļā nomalē — arī nopostītā rajonā. Bez viņiem te vēl dzīvoja — vadīja saimniecību, aptīrīja telpas un vingrināja tos vācu valodā — kāda vācu tantiņa Rozenštrausa kundze. Mājeli par lētu naudu bija nopirkuši vecie Leiši, lai bērniem nevajadzētu katru dienu mērīt pieci kilometri garo ceļu līdz malu muiželei, kuru tie rentēja.

Šis apstāklis Leišu Jāni un Aliju nostādīja īpatnā stāvoklī. Viņi bija vienīgie no ģimnāzistiem, kuriem mājās nedraudēja nekādas augstākas varas un pie kuriem jaunieši brīvi varēja sapulcēties, izrunāties un iztrakoties. Rozenštrausa kundze, veca un labsirdīga, nekad nesūdzēts, ja. ari iznāca lielāks tracis. Bet vēl vairāk ievērības Leišu Jānis bija guvis ar savu runu, ko runājis novembrī pagājušā gadā jaunekļiem un vīriem, aicinādams tos palīgā izdzīt Bermonta bandu no pilsētas. Šis aicinājums atstājis lielu iespaidu. Tad Jānim bijis tikai sešpadsmit gadu, bet viņš bija gājis līdz kareivjiem un ar ieročiem cīnījies par savu pilsētu. To atcerējās visi, un Leišu Jāni uzskatīja kā lielāko vietējo varoni. Un, kaut arī viņš tūliņ pēc pilsētas atbrīvošanas atgriezās mājās, lai turpinātu apmeklēt skolu, viņa slava nemazinājās. Katrā ziņā Jānis bija krietns zēns. Kareivja blūze un plata virsnieka josta, ko tas nēsāja vēl tagad, joprojām atgādināja par viņām baigajām un slavenajām dienām.

Ģimnāzijā jau no sagatavošanas klases Leišu Jānis organizēja ap sevi dzejniekus un sabiedriski rosīgos skolniekus dramatiskā pulciņā. Organizētie uzstājās visos skolnieku sarīkojumos gan populārām deklamācijām, gan pašsacerētām runām un pat īsām teātra izrādēm.

Sestdien, vecos un jaunos «dramatiķus» gaidīdams, Leišu Jānis lasīja Napoleona biogrāfiju. Viņu aizkusti-

nāja šī varenā karavadoņa traģēdija. Viņš bija tā nogrimis darbā, ka pavisam nemanīja Alberta Lāča ierašanos.

— Nu, tad ir gan aizrāvies, ne labvakaru vairs nesaņem.

— Aā! Alberts jau klāt. Nu, lieliski! — Viņš aizvēra grāmatu. — Sēsties, sēsties!

— Lasīji ko interesantu?

— Jā, tas ir viens kas tiesa — par Napoleonu.

— Vai zini, kā nu tādas lietas var lasīt! Un vēl tagad, kad tikko beidzies pasaules karš!

— Bet man patīk cilvēki, kas spēj kaut ko sevišķu.

— Arī bende spēj kaut ko sevišķu. Tikai to mēs varam atzīt vērtīgu, kas cel kultūru un cilvēcību.

— Napoleons nav bende. Nē. Piemēram, kad Helēnas salā vētra nolauž viņa dēstītos kociņus, viņš raud.

— Ja viņš patiešām raudājis, tad tikai egoisma dē] — tādēļ ka šie kociņi viņa stādīti un tādēļ ka tie atgādināja bojā gājušos karaspēkus un viņa krišanu.

— Tas ir viens kas tiesa. Bet es tomēr domāju, ka pasaule zin tikai divus īstus varoņus, kas pratuši rīkoties un zinājuši, ko tie grib: Hanibalu un Bonapartu.

— Muļķības. Vai tad tu nezini, ka šis pats Napoleons pirms Austerlicas kaujas, kurā viņš uzvarēja, bijis drūms, bet pie Vaterlo, kur angļi to samala lupatu lēveros, — smaidījis. Lūk, cik akls ir bijis tavs varonis!

— Bet tad jau arī tu esi lasījis par Napoleonu! — Leišu Jānis sāka smieties.

— Tikai lai zinātu patiesību, — Lācis aprāvās.

— Lūdzu, iekšā! — skaļi iesaucās Leišu Jānis. Šoreiz viņš sadzirdēja klaudzinājumu pie durvīm.

Ienācēji bija Grauds un Brūveris.

— Ko — tikai divi? Bet troksni jau taisījāt par septiņiem. Par puskilometru var dzirdēt, — smējās Brūveris.

— Tas ir viens kas tiesa, — Leišu Jānis smējās pretim. — Bet to visu te taisīja šis patiesības pravietis, — viņš paskaidroja.

— Nu, tad sapazīstaties un jūtaties kā mājās. Sēžaties, lūdzu!

Pats Leišu Jānis piesēdās Graudam.

— Nupat vajaga ierasties ari citiem mūzu svaidītiem, — teica ar uzsvaru.

No blakus istabas ienāca Leišu Jāņa māsa Alija. Likās, viņa par visiem drusku smīnēja. Sasveicinoties ar Graudu,

noteica:

— Ak tad jūs būsiet tā jaunā zvaigzne?

— Nu, tavā gaismā jau gan viņš pavisam pazudīs, — iejaucās Alberts Lācis.

— Klausāties — kāda tēvu zeme jums sadalāma? Līdz ko satiekas, tā krīt viens otram matos, — Jānis gribēja to uzņemt kā joku. Taču Graudam likās, ka Alija diezgan iedomīga.

Drīz ieradās arī Zalgone un Pēterjānis. Viņus visi centās tā kā uzvilkt.

— Nu, dzejnieku pāris, kur tad jūs tā aizjūsmojāties, ka nevar nemaz sagaidīt?

Zalgone sarka un taisnojās, ka Pēterjānis to panācis tikai nupat, pie sliekšņa. Pēterjānis likās pašapzinīgāks. Viņš bija drukna auguma, lielu, treknu galvu un pilnīgām, vienās rievās sasprēgājušām lūpām.

— Mums par savām gaitām nemaz nav jādod norēķini. Vai ne, Zalgone? — viņš iesaucās un aplaizīja lūpas.

— Klau, klau, cik Pēterjānis sparīgs! Laikam nu būs savai poēmai sagudrojis jaunas atskaņas, — noteica Alija.

Visi sāka smieties. Tikai Grauds nesaprata, kas par lietu. Leišu Jānis tam pieliecās un paskaidroja, ka tas zīmējoties uz Pēterjāņa atskaņām, ko apēdušas govis. Pagājušā rudenī pats nezin kam izstāstījis, ka pa vasaru gribējis sarakstīt garu poēmu. Visas atskaņas jau sagudrojis, pierakstījis pilnu burtnīcu. Bet kā tur gadījies — reiz, govis ganot, nolicis burtnīcu grāvmalā. Govis atradušas un apēdušas ar visām atskaņām. Bet tas, kam Pēterjānis atzinies, publicējis ģimnāzistu žurnālā «Sauciens» sēru sludinājumu. No tā laika Pēterjāni daudzinot par dzejnieku, kam govs apēdusi atskaņas. Rakstot bez atskaņām.

Lai būtu kur sēdēt, iznesa no blakus istabas kušeti. Viss bija kārtībā.

— Tad jau, es domāju, sāksim! — Leišu Jānis pacēla balsi. Sarunas apsīka, un viņš turpināja: — Redziet, nu jau tuvojas mūsu pulciņa dzimumdiena. Derētu skolā sarīkot tādu mazu vakariņu ar nelielu dramatisku uzvedumu un deklamācijām. Varbūt vēl sameklēsim kādu, kas uzspēlē uz klavierēm vai ari kaut ko nodzied. Kā jūs domājat?

— Prasa kā Onkulītis, — piezīmēja Alija.

— Vajadzētu gan, — ieminējās Zalgone. To pašu domāja ari pārējie.

— Tādā gadījumā derētu jau šovakar pārrunāt, kas ar ko varētu uzstāties.

Tam nepiekrita. Pēterjānis pirmais sāka protestēt. Nevajagot izjaukt šo sanāksmju kārtību. Papriekšu, kā vienmēr, nolasīt un nodeklamēt, kas katram šovakar padomā, un tad runāt par praktiskām lietām. Tā arī vienojās. Tikai neviens negribēja iesākt.

— Ko? — sauca Leišu Jānis. — Nu taču mums ieradies jauns talants. Klausaities, Graud, jums vajaga iesākt.

— Nē. Es gan varbūt tikai beigās.

Neko darīt. Leišu Jānis iesāka pats.

— Es jums nolasīšu pāris skatu no manas drāmas «Uguns pielūdzējs».

Visi sakustējās. Iestājās dziļš klusums. Leišu Jānis ķēra atvilktnē. Izņēmis sīki aprakstītas lapas, atglauda zeltainos matus un pievirzījās tuvāk lampai. Tas viss atstāja iespaidu — viņam bija aktiera dāvanas. Tad viņš iesāka:

— Otrais cēliens notiek ārpus laika un telpas. Uz skatuves klinšains laukums. Agra rīta blāzma. Pūš stindzinoša vēsma. Tālumā jaušamas varenas kalnu grēdas. Šad un tad ierejas šakālis un iekaucas hiēna. Pēc brīža dzirdamas cilvēku balsis. Laukumā uzved kādu saistītu vīru. Viņa drēbes pagatavotas no tīģera ādas. Līdzīgi apģērbušies arī viņa vedēji. Tie bruņojušies ciedru koka vālēm un šķēpiem. Viņiem seko nestuves, kurās sēž alamba cilts vadonis. Aiz tā priesteri, augstmaņi, virsnieki un kareivju pulks.

Leišu Jānis bridi atņēma elpu. Tad lasīja atkal — ko šie vīri runāja un darīja.

Bet tas nebija tik iespaidīgi. Viņu sarunas bija pārāk gudras. Viņi nepārtraukti piesauca kādu noslēpumainu vārdu. Vai tas bija viņu dievs vai kāds augstāks priesteris, neviens netika gudrs. Tad viņi uzkūra uguni un sāka dejot, dziedādami:

Uguns, uguns, hei, hei, hei!

Uguns, uguns, ha, ha ha!

Pēkšņi kalnos atskan kliedziens:

Vagahamba! Vagahamba!

Tādas negaidītas un nesaprotamas bija drāmas otrā cēliena beigas. Katrs gribēja ko teikt. Bet neviens neatrada vārdus. Bija neveikli.

Nu vajadzēja lasit Zalgonei. ,Un viņa paklusā, mazliet drebošā balsī noskandināja divus dzejoļus — par vītušu rozi un par sniega pārslām. Tur bija kāds pantiņš, kas visiem iepatikās:

Eju nu pa balto taku —

Aijā, aijajā.

Un mans runcīts tek man blaku —

Aijā, aijajā.

Leišu Alija deklamēja Friča Bārdas dzejoli:

Dzīvīte, dzīvīte, šūpojos tevī Vējā kā žubīte liepzariņā ...

Alberts Lācis uzstājās ar paša aforismiem. Bija kā kāda dīvaina prātniecība. Viņš teica tā:

«Daudz lielāka estētika ir vārdā «žvangs», kas ar dziļu patiesību izskan, nekā vārdā «zaigs», kas bez patiesības skan.»

yiņš cīnījās nākotnes kultūras vārdā.

Ādolfs Brūveris nelasīja neko. Pats dzejoļus nerakstot, bet kaut ko iemācīties neesot paguvis. Tad bija Pēter-jāņa reize. Viņš lasīja daudz. Tikai pats savus dzejoļus. Pēc brīža jau tā sajūsminājās, ka sāka deklamēt no galvas. Klausītāji smaidīja, un tas Pēterjāni vēl vairāk iesildīja.

— Tad nu pēdējais — pats jaunākais ražojums.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, atgāja pie krāsns un pieslējies, acis aizvēris, sāka deklamēt:

Domas

Kamēr vakars bāl Tumši zilop debesos, es pa ielu pastaigājos un nogrimstu tālu tai...

Nē, viņa jaunākais dzejolis nebija aizraujošs. Sacīja, ka daži iepriekš lasītie bijuši labāki. Pēterjāņa beigu efekts neizdevās.

Rozenštrausa kundze ienesa jauniešiem tēju un biskvītus. Viņa neatzina nekādus iebildumus. Vajadzēja dzert, kamēr tēja nav atdzisusi.

— Nē, bet Graudam taču vēl kaut kas jādeklamē!

— Labi vien būs. Gan jau nu citā reizē, — Grauds mēģināja atrunāties. Bet viņam nolika priekšā grāmatu kaudzi. Ja nezin neko no galvas, lai, tēju dzerot, izmeklē un pēc tam nolasa. Nekas nelīdzēja. Grauds tad atrada Plūdoņa «Atraitnes dēlu». Šo poēmu viņam uz laukiem bija mācījis deklamēt palīgskolotājs — tas pats, kas vēlāk nomira.

— Kad jau nu citādi nevar... — viņš ierunājās, pabīdīja tējas glāzi un iesāka:

Mārauliņ, dzirdi, jau nosita trīs ...

Jo tālāk Grauds lasīja, jo vairāk iesila un iejutās. Kā paša gaitas viņš juta te tēlotas. Viss bija pazīstams, tuvs. Dēla un mātes saruna — vieglos, klusos toņos. Tad dārdošais vilciena skrējiens. Viņš pacēla balsi:

Vara rati,

Gari, plati...

Un sākās līksmes un baiļu brīži pie zinību pils vārtiem.

Pēkšņi apmācās gaisma un dvesmoja stindzinošs saltums:

Nekad, nekad tev’ neatstāšu

Tu, bālais sapņu jaunekli ...

Kad Grauds apklusa, visi jutās aizgrābti.

— Nu, lieliski! — beidzot iesaucās Leišu Jānis.

— Jā, tas tik bija numurs! — viņam piebalsoja Alberts Lācis.

— Vai ziniet ko? Šito gabalu mēs uzvedīsim dramatiskā veidā mūsu izrīkojumā. Vai ne? — Leišu Jānis ierosināja.

Tā bija varena ideja. Bez iebildumiem viņi sadalīja lomas. Atraitnes dēls jātēlo Graudam. Mātes lomu gribēja uzspiest Zalgonei, bet viņa nepadevās. Tad pierunāja Leišu Aliju. Melno putnu uzņēmās Pēterjānis, bet vecīti, kas atnes mātei ziņu par dēla nāvi, — Alberts Lācis. Aprakstus, citiem vārdiem sakot, autora lomu un arī režiju solījās veikt pats Leišu Jānis.

— Bet tu, Brūveri? Atkal gribi tikt cauri sausam kājām?

— Nemaz ne! — atsaucās Brūveris. — Es tēlošu izrīkojuma kasieri.

— Taču viens prātīgs cilvēks, — smējās Alija.

Jā, viņai visi piekrita. Kā gan lai sarīkotu vakaru bez kasiera? Katrā ziņā būs izdevumi par kostīmiem un smiņķi, tāpēc vajadzēs vākt arī labprātīgus ziedojumus. Uz Brūveri šai ziņā varēja palaisties.

Pulksten pusdesmitos viņi izbeidza un atvadījās. Bija noteikums, ka pēc desmitiem skolnieki nedrīkst pa ielām staigāt.

Izrādījās, ka Zalgonei un Lācim iešana uz to pašu pusi, kur Brūverim ar Graudu. Tā viņi brida četratā pa nomales ielas sniegu.

Bija gaiša nakts. Un viņi sāka runāt par zvaigznēm.

— Zvaigznes pār mani un morālisko likumu manī, — lūk, divas lietas, ko es nesaprotu. Un tādas blēņas teicis viens no lielākiem filozofiem! — iesāka Lācis. Viņš vienmēr meklēja strīdu.

— Kāpēc jums liekas, ka tās blēņas? — dzīvi atsaucās Zalgone.

— Tās ir blēņas tāpēc, ka atrauj cilvēku no dzīves. Jo izpētīt, kamdēļ spīd zvaigznes, un izpētīt, kamdēļ cilvēkā tieksmes būt labam, nemaz nav vajadzīgs. Pilnīgi pietiek to vienkārši konstatēt.

— Bet uzminēt noslēpumus, jūsmot par noslēpumainā skaistumu, vai tās nav vērtības?

— Jā, es arī domāju, ka tik pavirši nevar spriest, — iejaucās Brūveris. Bet tālāk netika.

— Tu mani nesaproti, — Lācis pārtrauca. — Redzi, es neatzīstu nekādas veclaiku filozofijas, ne dzīves gudrības. Viss ir cilvēka prāta produkts, un prāts ik dienas kļūst plašāks un dziļāks. Ka cilvēks ir visu lietu mērs — tam gan es piekrītu ...

— Nu, redzi, tu atkal sapinies pretrunās! — Brūveris ilgāk nespēja klusēt.

Viņi tā iekaisa, ka sāka pat ašaki soļot un strīdēdamies aizgāja krietnu gabalu priekšā Zalgonei un Graudam.

— Un kā jūs domājat? — Zalgone pirmā pārtrauca klusumu.

— Es domāju, ka nav vērts strīdēties. Visas patiesās atziņas ir labas.

— Bet, ja divas patiesības stāv viena pret otru, tad taču vajaga būt kļūdai?

— Jūs gribat teikt, ka ir tikai viena patiesība?

— Jā, augstākā, pati lielākā patiesība.

— Arī augstākā patiesība ir katram sava, — tā es domāju.

— Un, ja jūs gribētu sacīt, kāda ir jūsu patiesība?

Labu brīdi Grauds neteica neko. Viņi soļoja klusēdami.

Tās bija tik pārāk augstas lietas, ko viņam jautāja.

— Taisnību sakot, — viņš iesāka, — ir tik daudz iespaidu, katru dienu tik daudz starpgadījumu, jaunu domu un pārdzīvojumu, ka no visa, ko es gribētu un varētu pateikt, līdz sevī īsteni izjustam un atzītam, bezgala tālu. Parādīt, izsacīt vai kā citādi atklāt sevi ārpus sava «es» nav iespējams. Es domāju, ka katrs cilvēks rada pasauli, ka pasaules ir ārkārtīgi komplicētas. Droši vien viss, ko es runāju, jums liekas pārāk neskaidrs, neuztverams, jo pat vārdu jēga taču katram cilvēkam sava ...

Lūk, mani pārsteidz un es apbrīnoju divas lietas — laiku un harmoniju. Laiks man dod iespēju atklāt un ietraukties vēl nesaprastā, tuvoties tam, kas mani pievelk, — mūžīgi daiļajai harmonijai. Kā to lai citādi pasaka?

— Cik savādi!

— Jā. Bet jāievēro, ka tā es varu teikt tikai šobrīd. Rīt, pat jau šovakar, ja par to domāšu, varbūt kas cits liksies varenāks, un man būs citi vārdi, kā to izteikt.

— Bet par zvaigznēm un morālisko likumu?

— Man liekas, ka likumu nav. Ir vajadzība pēc kārtības, un tā rodas sistematizētāji un kārtības organizētāji. Bet visiem likumiem ir tikpat likumības, cik izņēmumu.

Un zvaigznes man patīk nevis tāpēc, ka viņas sastāv no zemei nepazīstamiem akmeņiem vai cēlmetāliem, bet tikai tāpēc, ka viņas naktīs jauki mirdz. Varbūt rīt tas būs citādi.

Zalgonei vajadzēja nogriezties šķērsielā, kur atradās viņas vecāku māja. Grauds viņu pavadīja līdz pašām durvīm. Kad tie šķīrās, meitene neteica neviena vārda. Tikai ilgi lūkojās Andrejam sejā un cieši saspieda pirkstus.

Briļļu Čūska un ragotie siloģismi

Taisni brīnums, cik ātri skolnieki uztver audzinātāju vājības. Pietiek, lai skolotājam pāris reižu no vietas būtu nošķiebta kaklasaite, un to zinās visās klasēs. Šis nošķie-bums kjūst par bīstamu slīpumu, un skolotājs tikai pēkšņi atjēdzas, ka klasē viņa autoritāte noslīdējusi jau pavisam zemu.

Te, mūsu ģimnāzijā, daudzi skolotāji bija tikai semināru beiguši. Ministrija viņiem atļāvusi strādāt pagaidām, — kamēr radīsies pilntiesīgie — studējušie. Ilgus gadus ar mazākiem bērniem darbodamies, vecie semināristi bija piesavinājušies tādas metodes, kas pavisam nederēja pusaudžiem un jaunekļiem. Bet lielākās grūtības radās personīgo vājību dēļ.

Piemēram, klases audzinātājs Pīļu Kāja staigāja armo-ņiku biksēs un vienmēr centās uzspiest, lai skolnieki nodotu savus vainīgos biedrus. Tad jau Onkulītis — latviešu valodas skolotājs — ar visām daudzajām nevīžībām bija simpātiskāks. Smieklu dēļ daži resgaļi tīšām slepus kaut ko iebāza Onkulīša kabatās, lai viņas nekad nebūtu kārtībā. Tas bija diezgan jautri. Ķīmijas skolotājam gan vājību nebija, bet viņš pārāk bieži pie sevis rūca: «Mm-ja, mm-jā ...»

Toties Vecais Jancis, kas viltīgi lūrēja pāri aceņu stikliem un tāpēc otrā palamā tika dēvēts par Briļļu Čūsku, bieži, klasē ienācis, atvēra tabakdozi un gariem šņaucieniem vilka nāsīs tabaku. Šo niķi viņš pārspēja ar otru — skaļi atkrekstējies, tas mēdza nospļauties taisni uz grīdas. Uzlika spļāvienam kāju un vēl paberzēja. Klases spļaujamo trauku viņš pilnīgi ignorēja. Tas bija riebīgi. Gadījās, ka arī klase demonstratīvi sāka berzēt kājām grīdu. Tad Vecais Jancis piesarka un, galvu pacēlis, ilgi lūrēja gan vienā, gan otrā kaktā. Meklēja vainīgo. Reizēm, viņam lūrot kaktā pa kreisi, pretējā stūrī atskanēja pārvērsta balss: «Briļļu Čūska!»

— Ha, ha, ha! — spruka vaļā.

Vecais Jancis piesarka vēl vairāk un sāka mētāties no kakta kaktā. Lieta nogāja pat tik tālu, ka skraidošo skolotāju noķēra kāds veikli palaists papīra balodis — knakt! — atsitās pret Briļļu Čūskas pakausi. Tādi gadījumi beidzās ar direktora ierašanos.

— Kungi! — viņš sauca no katedras, vērsdams bargu skatu pār klasi.

Lai gan direktoru visi cienīja, vainīgo neviens neuzdeva. Nē, Janča apcelšana bija sods par viņa neciešamo uzvešanos. Un kaut arī klase palika skolā vēl vienu stundu pēc mācībām.

Skolas direktoru ģimnāzisti cienīja ne vien kā skolas vadītāju, bet arī kā skolotāju — vēsturnieku. Taču šī cienība bija drusku par vēsu. Šī vīra pastāvīgi nopietnā seja un lielā stingrība vēstures stundās skolēnu sirdis nesa valdziņā ja. Ģimnāzisti drīzāk no viņa bijās nekā to mīlēja.

Bet visu mīlestību bija ieguvis vietējās draudzes mācītājs Zvirbuļa kungs. Viņš vēl bija diezgan jauns cilvēks, neprecējies, mācīja ētiku un loģiku. Arēji tas bija gluži neievērojams: varbūt tomēr drusku slaidā auguma dēļ un tādēļ, ka pelēkajiem svārkiem viens stūris bija sameties apaļā līkumā, bet otrs gluži taisns. Arī nekādas spilgtas personīgas īpašības tam nebija Bet viņš bija pret visiem vienlīdz laipns un taisnīgs. Tas neuzskatīja, ka viņa mācāmie priekšmeti būtu tik svarīgi, lai skolnieki uzdoto iekaltu galvās. Viņš atkal un atkal pārrunāja to pašu, ļāva jautāt un debatēt, kamēr visi saprata, ap ko lieta grozās. Galvenais, kas audzēkņus valdzināja, bija viņa mierīgā runa un atjautīgie piemēri.

Vai tas nav savādi, ka Eshils, kas soļo desmit reižu ātrāk par gliemezi, tomēr viņu it kā nekad nevar noķert! Jo katrreiz, kad Eshils nosoļo atstatumu līdz gliemezim, pēdējais jau atkal par vienu šī atstatuma desmito daļu aiz-rāpojis tālāk. Un tā tas var turpināties līdz bezgalībai. Vai ne?

Un atkal par arābiešu karavadoņa Omara ragoto siloģismu. Omārs, kad tam jautāts, ko darīt ar Aleksandri-jas bibliotēkas grāmatām, atbildējis: «Viņas vajag sadedzināt, jo, ja viņās teikts tas pats, kas korānā, tad tās nav vajadzīgas, bet, ja viņas runā pretim korānam, tad tās kaitīgas.» Skaidra lieta! Un Zvirbulis sirsnīgi smējās līdzi klasei.

— Nu jā, — viņš beidzot teica, — redziet, Omārs bija pieņēmis nepareizu premisu. It kā Aleksandrijas grāmatās varētu būt vai nu tikai tas pats, kas korānā, vai korāna noliegšana.

Ētikas stundās viņš mēdza plaši runāt par hedonismu Skolniekiem patika šī uzskata gaišums, kas dzīves pamatos stāda dzīšanos pēc laimes, pēc baudījuma. Zvirbulis par šo uzskatu jūsmoja, īpaši par viņa augstāko veidu — dzīšanos pēc garīgas laimes un baudas. Protams, viņš asi tiesāja šī uzskata pārspīlētājus, kas par augstāko stāda miesīgu baudu un dzīvo pēc lozunga: «Baudi acumirkli!» — ccirpe diem! Taču viņš nebija tāds, kas pasaulīgo nicinātu. Kur nu! Viņš to labprāt atzina, pilnīgi piekrita skolniekiem, ka labāk, ja var staigāt smaidīdams nekā asaras slaucīdams. Galvenais, viņš ļāva par visu plaši debatēt.

Dažkārt debates tā iesila, ka tīšām sarunāja šķīstas muļķības. Piemēram, otrā klasē Čempiņš reiz piecēlās un paziņoja:

— Miesa un gars — tas ir viens un tas pats Kā es esmu dzirdējis, pat Gēte rakstot:

Mu|ķis tas, kas prāto tik un gavē,

Tas ir ka lops uz zaļas atmatas.

Tāpēc — skaidrs, — puikas, salaiž lustīgi! Kad iegrūdīs kapā, visviens — tārpi apēdīs.

Bet Zvirbulis to uzņēma gluži mierīgi. Pa paradumam grozīja galvu un smaidīdams noteica:

— Jā, jā.

Un viņš sāka stāstīt, kā aizgājusi bojā baudītāja Roma, kad tai Tibērija laikā jau skaitījušās gadā 175 oficiālas izrāžu dienas un cirkū vietu skaits sniedzies pie 400 000. Tādās izrādēs bieži arēnā izgāja 10 000 labi mācītu cīkstoņu. Par prieku ķeizaram un pūlim viņi gāja pretim nāvei un vēl sauca: «Ave Caesar, morituri te salutant!» [4]Un arēnā — baudītājai Romai par prieku — sajaucās kopā visdažādāko tautu un zvēru asinis. Vēsture māca, ka ķeizara Augusta laikā tur nomaitāja 3500, bet Titus iaikā pat 9000 Āfrikas zvēru.

Šais stāstos skolnieki klausījās ar lielāko uzmanību. Un viņu sekmes bij ļoti labas.

Gan arī pārējos priekšmetos, kā spītējot skolotāju dīvainībām, sekmes bij teicamas. Pat skolnieki, kas tikai pēc Ziemsvētkiem iestājās ģimnāzijā, jau pilnīgi iekļāvās pārējo saimē. Apbrīnojami ātri viņi piesavinājās visu, ko vajadzēja.

Par viņu sekmēm neviens nesūdzējās.

Andreja Grauda panākumi

Pienāca dramatiskā pulciņa svētku vakars. Jau divi nedēļas iepriekš aktu zālē, kur noturēja rītu lūgšanas un starpbrīžos pastaigājās, katrs varēja lasīt spilgti krāsainā plakātā, ar ko un kas uzstāsies šai sarīkojumā. Tas bija Brūvera darbs. Un piezīme — ziedojumi par labu dramatiskajam pulciņam — nemaz nebij uzbāzīga.

Tomēr viens trūkums bija: direktors neatļāva pēc priekšnesumiem dejot, jo bij sācies gavēnis. Par to nopūtās visi ģimnāzisti. Sevišķi bēdājās dramatiskā pulciņa ļaudis, jo šis apstāklis varēja vakara apmeklētāju skaitu ievērojami samazināt.

Bet, kad pirms priekšnesumu sākšanās Leišu Jānis palūrēja pa aizkara caurumu, viņš iesaucās:

— Nākat, nākat!

Visi saskrēja ap caurumiem.

Patiešām. Zāle bij gluži pilna. Priekšējās rindās sēdēja skolotāji ar kundzēm un bērniem. Tālāk drūzmējās ģimnāzistes un ģimnāzisti. Redzēja arī svešas sejas — viens otrs bija atvedis līdzi brāli, māsu vai labu paziņu. Priecīgs uz skatuves ieradās Brūveris.

— Minat, kas man kabatā? — viņš sauca.

— Mākslīgais cukurs, — pasteidzās atbildēt Leišu ALija. Visi skaļi smējās, jo bij zināms, ka Brūveris, kas ļoti liels saldumu cienītājs, reiz skolas laboratorijā mēģinājis ražot mākslīgo cukuru.

— Tikai šoreiz tas ir pilnīgi lietājams, — labsirdīgi atjokoja Brūveris un izbēra uz sola kaudzē divdesmit un piecdesmit santīmu gabalus.

— Klausies! Tas ir viens kas tiesa! — pārsteigts piekrita Leišu Jānis.

Brūverim bija laimējies. Ziedojumus saskaitīja tuvu sešdesmit latiem.

— Un vēl ko es varu paziņot, — turpināja Brūveris, — man nācās papildināt programmu.

— Kā — papildināt? Ar ko?

— Ar stīgu orķestra priekšnesumiem.

— Nu, es vairs neko nesaprotu! — Leišu Jānis brīnījās.

— Es domāju, mums tas nāks par labu?

— Tas ir viens kas tiesa. Bet Edvarts taču visu laiku vaidēja, ka šie nevarot, vēl neesot saspēlējušies, esot satrūkušas stīgas.

— Droši vien kļuva žēl, kad redzēja, ka mums tik daudz apmeklētāju, — piebilda Pēterjānis.

— Vienalga, puikas, lai kā tas būtu, tagad sarauj. Tūliņ vajag sākt.

— Uja, ūja! Vēl taču neviens nav nogrimējies! — protestēja Alija.

— Nu, tad lai sāk dziedātājas. Kur Herta un Zaiga?

— Atvainošanu! Programmu grozīt nevar. Pirmais spēlēs stīgu orķestris, — paskaidroja Brūveris.

— Lieliski! — piekrita arī Leišu Jānis.

Brūveris nozvanīja sākumu, un Leišu Jānis izlīda aiz priekškara. Viņš teica īsus atklāšanas vārdus.

Šovakar tikpat kā maza dramatiskā pulciņa jubileja. Tāpēc centušies sniegt kuplu programmu. Vēl pašā pēdējā brīdī kuplums papildinājies ar ilgi gaidītiem skolnieku stīgu orķestra priekšnesumiem. Viņš pateicās skolas vadībai un skolotājiem un mazliet ironiski pateicās arī orķestra vadītājam Edvartam, kas gan ilgi domājis, bet beidzot taču apdomājies par labu šim sarīkojumam.

Tad priekšnesumi sākās.

Jau pats pirmais orķestra spēlējums — Bēthovena «Turku maršs», ko sprigani nostrinkšķināja uz domrām, balalaikām, pikolo, altiem, vijolēm un basēm, — guva lielu atsaucību. Tas bija kaut kas varens, eksotisks un reizē komisks. Uz šiem raustāmiem instrumentiem viņš izskanēja vēl komiskāk. Prieks klausīties. Skolnieki smējās. Pēc orķestra dziedāja duets — Herta un Trusis. Tās abas bija trešās klases skolnieces. Herta Austrume gan bija mazāk ieslavēta kā dziedātāja: daudz labprātāk viņa spēlēja klavieres. Vispār ģimnāzijā viņa bija populāra — tai vienīgai bija skaisti, kupli ugunssarkani mati. Zaigai Plūmei, ko viņas gaišo, plato acu un piemīlīgās dabas dēļ sauca par Trusi, bija ievērojama balss. Viņa dziedāja visos skolnieku sarīkojumos un bieži vien nesaņēma to atzinību, kas pienāktos par jauko dziedājumu, ja tā nebūtu jau tik pierasta. Bet Trusis nebij godkārīgs. Dziedāja atkal un atkal — kad vien vajadzēja.

«Atraitnes dēla» uzvedums, kas sekoja duetam, bija kas neredzēts. Visi tēlotāji labi grimēti un piemērotos kostīmos. Sevišķi fantastisks bija Melnais Putns — Pēterjānis. Tumšos toņos ieturēts, milzīga apjoma, plašiem spārniem un garu asti viņš atgādināja tos teiksmu pūķus, ko var atrast bilžainās pasaku grāmatās.

Tur bija īsts ratiņš un pakulu kodaļa, pie kura sēdēja atraitne šaurā, pelēkā istabiņā. Bet tad atmirdzēja Zinību Pils varavīksnainā spožumā. Varens kontrasts. Par šīm teiksmainajām gaisinām bija gādājis tas pats ķīmijas entuziasts — āķīgais Brūveru Ādolfs. Gaismas efekti pārsteidza pat Leišu Jāni. Galvenais tomēr bija Grauds — viņa deklamē jums. Kā viņš prata tēlot skumjas, prieku un jūsmīgo patosu! Un baigos šausmu mirkļus — cīņu ar nāvi slimnīcā! Tā bij drausmīga aina. Meitenes spieda mutautiņus pie acīm un novērsās. Tā bija mokoša aina. .. Priekškars. Iededza elektrību. Tad tikai skolnieki attapās un sāka plaukšķināt. Necerēti panākumi. Viņi paberza sakarsušās plaukstas un sita atkal. Sauca, lai parādās atraitnes dēls. Beidzot caur priekškara spraugu izlīda slaids jauneklis un palocījās. Atraitnes dēla vairs nebij. Viņš bija atgrimēts. Šis te esot no otrās klases — Grauds, tas pats, kura domrakstu Onkulītis lasīja priekšā. Tā sačukstējās. Atraitnes dēla uzvedumam sekoja vairākas deklamācijas. Pašās beigās atkal spēlēja stīgu orķestris. Arī šoreiz tas visiem ļoti patika.

— Johana Strausa valsis «Pavasara balsis», — tā paziņoja orķestra diriģents Edvarts. Un jauki, jauki tas skanēja. Cik žēl, ka ar to vakars beidzās, ka neatļāva vēl padejot. Taču pašiem bija arī savs orķestris! Direktors to nebij iedomājies.

Rozes

Pirmdienā pēc otrās stundas, kad Grauds ar Leišu Jāni, pārrunādami izrīkojuma labos panākumus, pastaigājās zālē, viņiem pienāca Tālivaldis Krūms — tas pats, kam Pīļu Kāja iestāšanās eksāmena laikā konfiscēja špikerus.

Tagad Krūms mācījās otrajā klasē un ar Graudu jau bija labi sadraudzējies.

— Atvaino! — Krūms aizturēja Graudu

— Kas par lietu?

— Man tev kas jānodod.

Grauds pamāja Leišu Jānim un gāja līdzi Krūmam. Viņi iegriezās pulksteņa istabā.

— Man tev jānodod vēstulīte un šis, — Krūms pasniedza kaut ko ietītu plānā papīrā.

— Rozes! No kā?

— Izlasi vēstuli.

Grauds lasīja. Tur bija tikai pāris teikumu. Lai Atraitnes dēla tēlotājs pieņemot no kādas sajūsminātas cienītājas šos divus sarkanos ziedus.

Grauds nosarka. Gribēja savaldīties, bet sarka vēl vairāk. Rozes — viņam. Bij reizē patīkami, bet arī kauns. Savādas, līdz šim nejustas jūtas.

— Ko tas nozīmē — I. A.?

— Man gan teica, lai neko nesakot.

— Nu, klausies!

— Jā, tās ir no manas māsīcas Austrumu Ilzes.

— Austrumu Ilzes? Es tādu nezinu. Vai tu nevarētu viņu parādīt?

Atskanēja zvans, un bija jāiet klasē. Apskatīšanu atlika nākošā starpbrīdī.

Rozes tā satrauca Graudu, ka bij grūti sekot mācībām. Viņš gan centās, gan uzmanījās. Taču ķīmijas skolotājs izteica piezīmi. Pēc tam visā slepenībā ieradās zīmīte:

«Jūs tik jūsmīgi skatāties pa logu ārā, ka es iedrošinos apjautāties — vai drīz būs dzejolis žurnālam «Sauciens»?

Zalgone.»

Kaut kas traks! Un Grauds sapurinājās. Visu palikušo stundas daļu skatījās taisni mutē skolotājam. Izturēja.

Starpbrīdī ar Krūmu aizgāja zālē vieni no pirmajiem. Apstājās pie klavierēm, kur visiem, kas pastaigājās, bija jāiet garām.

Viņi likās par kaut ko dzīvi sarunājamies, bet Krūms pastāvīgi vēroja staigātājus. Jau bija krietns bars, bet lizes nemanīja.

Pienaca Alberts Lacis. Šodien viņa domas nodarbināja laimes problēma.

— Klausies — kā tu domā, vai laime var but ilgstoša vai tikai acumirklis? — viņš jautāja Graudam.

— Laime, laime ... — Grauds tā uz reizes neko nevarēja pateikt.

— Zini, kā Gēte «Faustā» risina šo problēmu? Kad Fausts apsola Mefistofelim savu dvēseli, viņš saka:

Werd' ich zum Augenblicke sagen:

Verweile doch, du bist so schön!

Dann mögst du mich in Fesseln schlagen,

Dann will ich gern zu Grunde geh'n

Iznāca loti labi. Kamēr Lācis deklamēja Fausta zvērē-jumu velnam, Krūms pavilka Graudu sānis un parādīja Austrumu Ilzi. Tā bija slaida, temperamentīga meitene ovālu seju, drošu skatu. Viņa raiti sarunājās ar draudzenēm — Lejiņu Judīti un Trusi, kas tai bija pieķērušās katrā pusē. Tālivaldis Krūms aizsteidzās, lai māsīcai nerastos aizdomas, redzot to kopā ar Graudu.

Lāču Alberts vēl joprojām stāstīja par to pašu zvērestu Mefistofelim, bet Grauds klausījās pavirši. Viņš vēroja temperamentīgo meiteni. Tā viņam patika. Arī Ilze ieraudzīja Graudu. Viņa atklāti skatījās šurp. Bet Grauds likās, ka būtu dziji ieinteresēts sarunā, un Ilzes atklātais skats palika bez atbildes.

Onkulīša stundā, kas sekoja notikumam zālē, Graudam bija vaļas visu pārdomāt. Onkulītis viņu atzina par kārtīgu un labu skolnieku, un tam nekādas piezīmes neteica, ja arī manīja nodarbojamies ar citu.

Viņš uzrakstīja Austrumu Ilzei vēstuli. Pateicās par puķēm, kuras, tāpat kā viņas uzmanību, nemaz neesot pelnījis. Cik labprāt viņš censtos atlīdzināt ar kādu pārsteigumu, ja vien zinājis, kā to izdarīt.

Nākošā starpbrīdī Tālivaldis šo vēstulīti aiznesa adresātei.

Kad stundas beidzās un Grauds jau ģērba mēteli, lai dotos mājās, atkal pienāca Krūms, un atkal tam bij vēstulīte no Ilzes. Šoreiz tā rakstīja, ja Grauds tiešām gribot viņai sagādāt prieku, lai parīt ierodoties pie viņām dzīvoklī. Māsai būšot tāda kā dzimumdiena, un atnākšot vēl dažs labs Grauda paziņa.

Pavasara jausmas

Tās bija lielu pārvērtību dienas. Andrejs jutās satraukts, un viņam nebij miera. Ko viņš vēlējās, par ko domāja? Grūti pasakāms. Viņš izgāja no savas mītnes un uzkāpa kapu kalnā. No mākoņiem lejup laidās lielas sniega pārslas. Kā glāstīdamas viņas grozījās gaisā — klusas un skaidrības apmirdzētas. Jauneklis nebija dabas draugs. Viņa domas parasti vērpās ap dzīvi un cilvēkiem. Bet tagad viņš juta kādu sakaru, kādu varenu dabas elpu, kas runāja ar viņa dvēseli. Šīs pārslas un kapsētas miers modināja dzijas jūtas, kuras viņā glabājās, bet kurām līdz šim nekas nebija tā pieskāries .. .

Viņa dvēselē modās kas vairāk nekā tanīs brīžos, ko atcerējās no remdenu atvasaru pēcpusdienām, kad jau lapu kokos manāmas nīcības krāsas. Tas bija kas vairāk nekā jūsma rudens naktīs par sudraboto mēnessgaismu, kas viņu agrāk bija aizkustinājusi. Tas bija kas vairāk. Andrejs vēl neizprata sava satraukuma patieso cēloni. Bet kādas jausmas, kādas neskaidras noģiedas, spēja tieksme atklāt viņā jau bija. Satrauksme viņu šūpoja un dzina pretim kaut kam nenovēršamam un ilgojamam.

Viņš pārdomāja savu dzīvi uz laukiem, dzimtenes pagastā. Un likās, ka viss jaukais, ko tur bija pieredzējis un pārdzīvojis, pa šiem dažiem mēnešiem, kopš dzīvo pilsētā, nobālis, pagaisis. Kā aiz dūmakas tagad redzēja agrāk tik skaidro, saprotamo lauku dzīvi.

Tulznainām rokām, saules pēdām vaigos viņš tur bija staigājis. Jau pāris gadu, kopš cēlās līdz ar sauli un izgāja tīrumā vai pļavā. Darbi tam nelikās smagi. Nē. Bieži vien bija tik priecīgi, tos darot. Tur bij savi tikumi, savas gudrības. Tur skaitīja mēnešus un dienas, kad uzsniga sniegs. Tad varēja izrēķināt, kāda būs nākošā vasara. Un tveicīgos jūlija vakaros vīri sētsvidū ilgi staipīja kaklus, debesis pētīdami: vai rītā līs vai nelīs? Tēvam bija sava veida barometrs — sauss egles zars pie klēts stenderes. Šis zars kustējās. Viņš bija kā dzīvs: gan cēlās, gan nokrita un apstājās pie sienā iegrieztām zīmēm. Laiks virzījās pēc šīm zīmēm. Tur bija sava kārtība. Un lielie notikumi — kāzas, mašīnlaiki, kapu svētki, mēslu talkas un iešanas baznīcā! Pat teātra izrādi tur

rīkoja reizi gada. Bija vel ari mazas saiešanas un deju vakari ziemās.

Jā, savā dzimtenes pagastā viņš bija izjutis gan prieku, gan sirsnību, gan ari nicināšanu un dusmas. Tur bija kāda meitene ... un vēlāk arī otra... Ar tām Grauds bija vēlējies parunāties un padejot. Viņas bija priecīgas meitenes. Un reiz, govis ganot, Andrejs iegrieza ozola mizā divus burtus un sirdi tur klāt. Tie bija kādas mei-nes vārda burti.

Vai viņam šī meitene patika? Laikam gan. Tāpēc viņu atcerējās. Domāja par to. Mīla. Tāda vārda Andrejs nebija teicis. Agrāk pat nosarka, iedomādams šo vārdu. Viņš par to bij lasījis. Taču vienmēr aizvēra grāmatu, tikko kāds tuvojās. Bet tagad — atkal un atkal domas vijās ap šo dīvaino, vilinošo vārdu. Šis vārds aptumšoja viņa skaidrību, tas viņu mulsināja, satrauca. Tas nebija vairs tikai vārds . ..

Kapsētas klusums bija ap viņu. Koku zaros lēni nolaidās baltās pārslas. Un atkal viņš staigāja, kaunēdamies pats savu jūtu un sapņo jumu.

Vilšanas

Kad Andrejs uzkāpa otrā stāvā un piegāja durvīm, aiz kurām vajadzēja atrasties šai meitenei, kas tam sūtīja rozes, viņš stomījās. Asinis strauji sita deniņos, un viņam likās, ka tas pārāk piesarcis. Viņš gribēja te brīdi pastāvēt, apdomāties, nomierināties. Bet kāds ienāca pa āra durvīm un arī sāka kāpt augšup.

Jauneklis klaudzināja.

— Lūdzu, lūdzu! — sauca tāla balss aiz durvīm, un kāds steidzās atvērt.

— Labvakar!

— Labvakar, labvakar! Lūdzu, noģērbiet mēteli!

Saņēmēja bija Ilzes māsa Herta — jubilāre. Tagad Andrejam tas pēkšņi ienāca prātā, un viņš samulsa. Viņam nebija puķu, un viņš neteica neko. Meiteni tas nemaz nepārsteidza. Viņa pat nezināja, ka Graudam kas sacīts par dzimumdienu. Viņa pļāpāja, smējās un bija jautra. Bet Andrejam likās, ka viņa smietos par tā samulsumu.

— Ko jūs te tik ilgi amizējaties? — blakus istabas dur-

vis parādījās Ilze. Viņa sniedza roku un uzsmaidīja. Mirkli Grauds skatījās Ilzes sejā. Jā, viņa bija tā pati — drošā, skaistā. Tikai — kāpēc tai vajadzēja teikt tādu neglītu vārdu «amizējaties»? Un brīnums — šī ēna, kas uzkrita Ilzes spilgtajam skaistumam, jaunekli nomierināja. Tas bija tik savādi. Šī ēna ideālu pārvērta par reālo. Andrejs to nesaprata. Bet to nojauta viņa psihes dziļākie taustekļi, to uztvēra zemapziņa. Viss mulsums, neveiklība izgaisa, pazuda. Viņš jutās labi un bija drošs.

— Ilzes jaunkundze, vispirms ļaujat man arī mutiski pateikties par jūsu atjautīgo joku ar puķēm.

Un viņš strauji saspieda meitenes slaidos pirkstus.

— Kā — joku? — Ilze kļuva nopietna.

Tanī brīdī pie durvīm atkal klaudzināja, Herta gāja ielaist, bet Ilze veda Graudu blakus istabā. Tur jau sēdēja Lej nieku Judīte, Trusis un Jukums.

— Sveiks, Andža! — sauca Jukums un steidzās pietini.

Ari Graudam patika, ka sastapa klases biedrus.

Viņi šķirstīja albumus, ķircinājās un jokojās.

Herta ieveda Ādolfu Brūveri un Pēterjāni. Andrejam tas bija liels pārsteigums.

— Nu, skaties tikai! — arī Brūveris savukārt brīnījās.

Viss noskaidrojās pamazām.

Kad tie sāka rotaļu, kuģošanu^ Andrejs ievēroja, ka Trusis savus kuģus laida vienīgi Ādolfam Brūverim. Viņi paslepus sasmaidījās. Tā bija bikla, bet nepārprotama acu spēle.

«Kas gan ar Ādolfu notiek?» domāja Grauds. Viņš labi atcerējās, ka vēl pagājušā vasarā tas par meitenēm tikai zobojās. Viņš bija lasījis Nīčes «Tā runāja Zaratustra» un mēdza citēt: «Kad tu eji pie sievietes, tad neaizmirsti līdzi paņemt pātagu.» Bija lasījis arī Tolstoja «Kreicera sonāti» un sievietes uzskatīja par pasaules nenovēršamo ļaunumu.

Tagad, likās, ļaunums bija novērsies. Trusis, šī dziedātāja ar lielajām acīm, to bija novērsusi.

— Ha, ha, ha, ha! — iesmējās Andrejs un svieda savu kuģi Austrumu Ilzei. Viņa to svieda Pēterjānim.

Kad nākošā reizē kuģi saņēma Grauds, viņš atkal to svieda Ilzei. Un Ilze atkal svieda Pēterjānim. Bet Pēter-jānis bija nopietns. Viņš smaidīja reti.

Pasniedza pankūkas un tēju ar ievārījumu. Herta aicināja viesus pie galda. Un Ilze apsēdās līdzās Pēterjānim. Bet, kad padzēra tēju un lūdza Pēterjāni nolasīt kādu paša dzejoli, viņš atteicās.

— Kas tev šovakar kaiš? — jautāja Ilze.

Grauds dzirdēja — Ilze uzrunāja Pēterjāni ar «tu». Protams, viņi taču bija klases biedri. . .

Lejiņu Jukums gribēja, lai Trusis kaut ko uzdzied. Bet. arī Trusis nepiekāpās.

— Citreiz, — viņa sacīja un skatījās Ādolfā.

Tad Jukums aizgāja savā dzīvoklī, kas atradās iepretim abu māsu dzīvoklim, un atnesa ģitāru.

Viņš uzsāka kādu krievu ģimnāzistu dziesmu:

Коперник целый век трудился,

Чтоб доказать земли вращение;

Дурак, зачем он не напился,

Тогда бы не было сомненья ...[5]

Pēc tam Austrumu Herta sāka muzicēt. Jukums bija kopdarbību izjaucis. Tagad viņš sēdēja līdzās Graudam uz kušetes, atzvēlies cītīgi klausījās mūzikā. Iepretim pie apaļa galdiņa sēdēja Lejiņu Judīte, Trusis un Ādolfs. Tie šķirstīja albumus. Paklusām sarunājās. Grauds piecēlās un aizgāja pie loga. Atbīdījis priekškaru, brīdi lūkojās ārā. Pār pilsētu debesu tumšajā zilumā mirdzēja zvaigžņu acis.

«Kāpēc mani šeit aicināja?» domāja Andrejs. Viņš vēl skaidri nesaprata Ilzes un Pēterjāņa attiecības, bet nojauta, ka tas, ko kapsētā bija iedomājies, nevarēja notikt. Un Andrejam ienāca prātā aiziet nepamanītam, kamēr Herta vēl spēlē. Klusām viņš pievirzījās durvīm un iegāja blakus istabā. Rēnajā gaismā, kas ieplūda caur durvju spraugu, viņš centās saskatīt savu mēteli. Atrada un apģērbās. Brīdi pastāvēja. Tad piegāja āra durvīm, lēnām pavēra, atskatījās, aizgāja.

Viņš gāja pa ielu, pa ceļu, līdz kapu kalnam. Tad apgriezās un steidzās atpakaļ uz pilsētu. Nonācis pie savas mītnes, apstājās. Visu laiku bija domājis to pašu: par diviem jauniešiem, kas krēslainajā istabā sēdēja uz kuše-

tes, cieši viens otram pieglaudušies. Tie bija Ilze un Pē-terjānis.

— Nevar būt, ka viņi mani neredzēja! — murmināja Andrejs. Viņš nodrebinājās, jo nakts bija auksta.

Maijs — jautrais menesis

Saule meta lokus augstāk un augstāk.

Gaisā ieradās spirgts stiprums, un viņa spirgtumā plēnēja sniega seģene. Zeme sāka elpot zaļo asnu mutēm, un zemes elpa kausēja sniegu. Ūdeņi krājās urdziņās, strautiņos; steidza arvien uz leju, tālāk, tik tālāk. Likās, pats laiks kļuva žirgtāks. Viņu uzmudināja ūdeņu steiga un asnu siltā dvaša. Dienas skrēja palēkdamās. Aizgāja marts, aprīlis un Lieldienas. Jau bija maijs — pavasaris.

Visvairāk pārmaiņu un sajūsmas pavasaris deva ģimnāzistiem. Gan pāros, gan lielākos pulciņos viņi pēc stundām gāja ārā no pilsētas uz tuvējiem mežiem un gravām. Jautrāk par putniem, skaļāk par strautiem čaloja viņu balsis visapkārt pilsētai.

Pat Alberts Lācis šinī laikā bija atmetis savu absolūtās patiesības filozofiju. Bieži vien ar Graudu kapu kalnā pastaigādamies, viņš nu runāja pats par sevi, saviem iespaidiem un jūsmām.

— Cik ātri tagad rit dienas! Un tā ir labi. Man tas patīk. Ātri pieredzēt, tvert, apjaust, dabūt zināt — tā ir dzīves jēga. Tik daudz jaunu vērtību ik brīdi atklājas ap mums, ja tikai mēs protam vērtēt. Un, kad tā, pamatīgi izstaigājies, sēžos pie grāmatām, tad viss tur šķiet tik saprotams. Es lasu un lasu, un man gribas zināt vēl vairāk. Ir tāda ticība prātam. Briesmīgi patīk cilvēki, kas daudz zin. Un kā tev?

— Man patīk iejusties dažādās pasaulēs, — domīgi atteica Grauds. — Man patīk klausīties, kad tu tā sparīgi runā. Kaut kas no tavām domām pielīp arī man. Dažreiz liekas, ka gribētos saprast kā gudros, tā muļķus. No katras pasaules paņemt kaut ko arī sev. Bet dažreiz atkal cilvēks šķiet tik sīks un vientuļš. Asni uzzaļo un nokalst. Putni atlido un aizlido. Vējš dzenā smiltis. Kaut kur bezgalīgās telpās spīd zvaigznes; neviens tās nevar saskatīt. Kamdēļ? Un cilvēks — vai tas nav kā smiltis, kā zāle,

kā šurp un turp lidojošs putns? Viņš par kaut ko jūsmo un dzied. Bet citiem gar to nav nekādas daļas. Tik daudz ir visādu putnu! Kamdēļ?

Tā viņi runāja staigādami. Un pavasaris bija ap viņiem un viņos. Tas bija tas laiks, kad sāk domāt un just.

Ari klasēs tagad bija cits gars.

Vecais Jancis, alias Briļļu Čūska, kas mācīja arī dabas zinātnes un cītīgi spieda iegaumēt augu un dzīvnieku zinātniskos apzīmējumus, šinīs dienās ieguva vēl trešo vārdu, kādas sēnes latīnisko nosaukumu — Botridium Granulatum.

Liela jautrība bija dziedāšanas stundās. Dziedāšanu mācīja Onkulītis. Seminārā viņš bija ievingrinājies ērģeļu spēlēšanā un varēja arī uz klavierēm uzsist vienkāršākas koru dziesmas. Viņam sevišķi patika kanoni. Pašlaik bija apstājies pie dziesmas par raibo putnu. $īs dziesmas dziedāšana jau gāja otro mēnesi, bet vēl nevienam nebija apnikusi. Parasti uzsāka soprāns:

— Skriea-ti-in skrē-ēja ra-i-ba-is put-nis uz ķē-niņa dār-zu.

Otrreiz to pašu atkārtojot, aiz pirmā «skrietin» dziesmu uzsāka alts, aiz otrā «skrietin» — tenors, aiz «skrēja» — basi un aiz «raibais» — pat tie, kas piederēja pie rūcēju komandas.

Gan bija konstatēts, ka rūcējiem nav balss. Bet, tā kā dziesma un sevišķi dziedāšanas veids visiem patika, tad izrādījās, ka rūcēju komandā ieskaitīti daži izcili dziedātāji. Lielais Misters, kas arī nāca no rūcēju komandas, vēlāk pat dabūja pieci par dziedāšanu.

Un dziedāšanas stundas izvērtās par īstu gavilēšanu. Tenori, basi, rūcēji, pat soprāni un alti uz savu roku sadalījās vēl sīkākās grupās un vienībās. Tā iznāca «iekrišana» dziedājumā ik pēc katra vārda. Dziedājums pieauga skaļumā un varenībā un dažreiz turpinājās visu stundu bez mitēšanās, jo šai skaņu orkānā pilnīgi pagaisa laipnā Onkulīša balss, kas gan ar labu, gan draudēdama mēģināja panākt pārtraukumu.

Vai viņš varēja apturēt pavasari?

Vislielāko prieku tagad sagādāja zīmēšanas stundas. Izdevās Beiriņu pierunāt, lai ļauj iet ārā. Visiem bija apnicis zīmēt ģipsus, kaut arī tie tēloja pašu Dantes galvu. Gribēja vingrināties peizāžu zīmēšanā. Un Beiriņš atkal piekāpās. Viņš izveda ģimnāzistus skolas dārzā. Tur tie izklīda nelielās grupās un laimīgi tērzēja. Čaklākie uzzīmēja arī kādu ābeLi, kādu tālumā redzamu māju vai birzi. Zīmēja ari to, ko neredzēja. Piemēram, Benka bija uzzīmējusi tādu kā kūpošu pīpi vai dziļu avotu. Avotā bija iemērkta gara, kaila sievietes kāja. Varbūt arī tas bija matroža pirksts, kas iespiež dziļāk pīpē tabaku. Līdzās auga koks saknēm uz augšu. Zīmējums atstāja labu iespaidu. Zem tā bija paraksts «Sapnis saulītē». Jā, Benkā raisījās mākslinieces talants. Pat Lielais Misters, kas jau skaitījās par zīmētāju karali, šo zīmējumu atzina apbrīnojamu. Tanī stundā, kad Benkas zīmējumu nodeva Beiriņam un viņš sāka to papildināt un izlabot, notika savāds gadījums. Pēkšņi dārzā, likās, turpat netālu norībēja ellīgs troksnis, itin kā šautu divām šautenēm uz reizes. Meitenes iekliedzās. Viņas uztraukumā piespiedās viena otrai. Puikas metās turpu. Viņi aizskrēja līdz dārza galam, bet nevienu neatrada. Tad tie sadzirdēja paklusu kunkstēšanu, kas nāca no dārzam līdzās ierīkotās skolas vasaras atejas. Visi saskrēja atejā.

Tur, seju rokām aizklājis, pret sēdvietu atbalstījies, sāpīgi locījās kāds puika.

Caur sakostiem zobiem viņš ko murmināja Graudam, kas bija ieskrējis pirmais. Pa pirkstu starpām sūcās asinis un tecēja uz atejas grīdas.

Grauds atrāva viņa rokas no sejas un ieraudzīja, ka asiņotājs ir spicpierainais Gailis, viņa sola biedrs, tas pats, kas tik cītīgi nodarbojās ar sprāgstvielu ķīmiju. Viņa labajā vaigā kā afrikāņu bultas gals rēgojās paštaisītas pistoles stobrs. Acumirklī Grauds saķēra stobru, izrāva to no Gaiļa vaiga. Tas sagrīļojās un izspļāva līdz ar asinīm četrus zobus. Grauds ātri salasīja pistoles roktura šķembeles un atrāva kādas bedres cauruma vāku. Tas viss risinājās ļoti strauji. Pirmie atskrējēji tikai paguva ievērot, ka Grauds kaut ko iemeta atejā.

— Kas te notiek? — uztraukts jautāja Beiriņš, kas ari pa to laiku bij piesteidzies.

— Beiriņa kungs, Gailis nokrita no sēdekļa un uz ķieģeļa pārsita vaigu, — paskaidroja Grauds.

— Bet kas te šāva, Gaili? — Beiriņš kaut ko noprata.

Gailis tikai īdēja un grīļojās; puikas viņu pieturēja.

— Te, Beiriņa kungs, nav šauts. Tas laikam bij kaut kur aiz dārza, — Grauds skaidroja tālāk.

Kad Gailim cauro vaigu izmazgāja un pārsēja, viņš atguva līdzsvaru. Nekas sevišķs jau nebija noticis. Viņš tikai pārbijies un zaudējis četrus zobus. Tomēr parunāt vēl nevarēja. Uz direktora jautājumu sameklēja zīmuli un uzrakstīja: «Es neesmu šāvis. Es uzkritu uz spica ķieģeļa. Gailis.»

Ar to nopratināšana bija cauri, jo pistoles stobru atejā neviens nezināja meklēt.

Grauds šai lietā bija iejaucies pavisam nejauši. Acumirklī viņš iedomājās tās nepatikšanas, kas draudēja Gailim un sevišķi Beiriņam, ja izrādītos, ka zīmēšanas stundā puikas nodarbojas ar šaušanu. Tāpēc ātrumā izdomāja šos neveiklos melus. Apšaubīt gan tos neviens nevarēja. Vienīgi Gailis pats. Bet tas par iznākumu bija laimīgs.

Taču lieta vēl nebeidzās. Otrā dienā Graudam pienāca Cempiņš un paslepus iespieda rokā nelielu sainīti.

— Noglabā. Mājās izlasi klāt pielikto vēstuli. Slepens, — viņš nomurmināja ātri, bet klusām.

Grauds noglabāja vīstokli kabatā un drīz vien par to piemirsa, jo ģimnāzijā bija ieradies kāds cilvēks ar čūsku, Nīlas krokodilu un trīs bruņurupučiem. Starpbrīžos dzīvi pārrunāja par zvēriem un gaidāmo priekšlasījumu, ko šim cilvēkam pēcpusdienā atļāvis direktors. Pārrunas iespiedās pat klasēs. Stundas ritēja satraukti. Gaidīja garo zvanu. Un, kad tas atskanēja, visi brāzās ārā, lai steigtos paēst pusdienas, jo pēc divi stundām bija nozīmēts priekšlasījums.

Tas bija tā ap maija vidu.

Irbe un baltie ērgļi

Jau nedēļu turējās silts un sauss laiks. Ielās gājējus svilināja īsts vasaras karstums. Lai kaut cik atvēsinātos, ģimnāzisti sāka staigāt kailām kājām. Daži tāpat arī ieradās ģimnāzijā.

Uz eksotisko rāpuļu vadātāja priekšlasījumu gandrīz visi puikas atnāca bez apaviem.

Arī Andrejs bija baskājis. No attālas nomales, pa smilšainu ieliņu nākot, viņa kājas bija apputējušas gluži pe-

lēkās. Bet viņš to neievēroja. Noklausījies lekciju un apskatījis zvērus, kas tam ne sevišķi interesēja, izgāja no skolas, lai dotos uz mājām. Viņš pārgāja pagalmu un atradās pie vārtiem. Tur tas ieraudzīja divas meitenes.

Andrejs gribēja paiet viņām garām. Pēkšņi nodomu izjauca skaļi smiekli. Andrejs satrūkās. Dīvaini. Kaut kas bija šais smieklos. Vai viņš jau reiz tos būtu dzirdējis? Skaidri nojauta tikai to, ka smiekli zīmējas uz viņu. Viņš paskatījās meitenēs.

Tās abas bija neliela auguma, smuidras, maigām, gandrīz bērnišķīgām sejām. Ģērbušās vienādās, brūnās kleitēs, un abām vienādi, melni skolnieču priekšauti kupliem pleciem. Arī mati bija vienādi sukāti, un tos rotāja platas, melnas lentas vienādi sasietiem mezgliem. Viņas varēja noturēt par māsām. Andrejs zināja, ka tās nav māsas, bet tikai draudzenes. Lai gan vēl ļoti jaunas, viņas jau mācījās vecākajā klasē, un puikas tās lamāja par knaģiem. Jauneklis viņas bija ievērojis sen, sevišķi smuidrāko, Liliju Irbi, kurai bija neliela bedrīte zodā un uzticīgs, drusku skumīgs smaids. Jau tāpēc vien viņas nevarēja būt māsas, ka šī, salīdzinot ar otro, bija maza skaistule.

Meitenes pārtrauca smiešanos. Tad taisni Irbe, tā, ko stāvētājs klusībā dēvēja par skaistules miniatūru, kodīgi noteica:

— Fui, kādas tam Graudam netīras kājas!

Viņa pacēla acis un sastapa Andreja skatu. Tanī brīdī viņas maigo seju pārskrēja kāda elpa un atstāja sārtuma pēdas. Abu acīs kas dzisa un kas uzdzirkstīja no jauna. Tas bij vecu vecās, pirmās liktenīgās saskatīšanās mirklis. Bet viņi to vēl nezināja. Viņi nebija daudz romānu lasījuši un tāpēc nezināja arī, ka jau Viktors Igo, savedot kopā Kozeti un Mariusu, atvainojas lasītājiem tāpēc, ka tie iemīlas no pirmā skata, jo tas patiesi esot vecs paņēmiens un liekoties banāls. Bet tas bija labi, ka Andrejs un meitene to nezināja. Tāpēc viņiem šī saskatīšanās nebij banāls dzejnieka izdomājums, bet gan īsta, pirmreizēja un liktenīga.

Vai tad nevar būt, ka, par spīti smējējiem, tāds ir katras īstas mīlas sākums? Cik dažādas cilvēku dzīves! Bet ienākšana dzīvē un aiziešana no tās patiesi visiem vienāda. Jeb vai arī tas būtu banāli?

Meitenes jau gāja prom. Draiski čaloja un atkal smējās. Bet vairs ne tā un ne par to.

Tas viss risinājās diezgan ātri. Andrejs jutās apvainots, izsmiets. Un tomēr tur bija arī kas cits . ..

Meitenes bija gabalā.

Viņš vēl stāvēja pie vārtiem un skatījās, kā tās aizgāja. Vai viņš kaut ko gribēja atbildēt? Nē, nē. Viņš jutās apvainots dziļāk nekā jebkad, bet viņš par to nedomāja. Viņš domāja par šīs mazās smiekliem. Jā, tur skanēja kas dzirdēts, klusībā ilgots. Pagātne un nākotne. Raisījās jaunu domu spārni. Kad sāka iet, nejuta pats savu soļu — gāja kā lidodams ...

Kad Andrejs bija labu gabalu soļojis, domas pēkšņi sasitās sānis. Atcerējās Čempiņa doto sainīti. To taču vajadzēja apskatīt mājās! Iesteidzies pilsētas dārzā, uzmeklēja vientuļu solu un attaisīja. Brīnums!

Tur bija vēstulīte un melna maska. Viņš atplēsa un lasīja:

«Redzams, Tu esi izveicīgs un uzticams. Atnāc šovakar sešos dzirnavu gravā. Krūmos uzliec šo masku un trīs reizes iesvilpies. Tev pieies kāds zēns — arī maskā. Tam pasaki paroli «Suņu kapsēta», un viņš Tevi atvedīs pie mums. Svarīga apspriede.

Lielais Ērglis.»

Tas bija Čempiņa rokraksts. Grauds saplēsa papīrīti smalkos gabalos un palaida vējā. Noglabājis masku, piecēlās. Dārza paviljonā pulkstenis rādīja pieci. Andrejs iz-soļoja cauri dārzam un izgāja no pilsētas.

Viņa gājienam nebija noteikta mērķa, vismaz viņš par to nedomāja. Kad ievēroja, ka nogriezies pa ceļu uz upi, soļoja turp. Tīrumos, gar ceļa malām grozījās arāji un ecētāji. Pāri viņiem zilumā skaļi izkliedza savu prieku cīruļi. Bet Grauds visu to nevēroja. Viņš tikai soļoja uz priekšu. Nonācis pie upes, pavirzījās gar krastmalu un atsēdās pļaviņā. Viņu apspīdēja vēlas pēcpusdienas remdenā saule. Visapkārt bija pavasara krāsas: zaļš, dzeltens, zils un balts.

Gaiss te bija stiprs, smaršu piesātināts. Tās izelpoja vizbules, neaizmirstules, vīgriezi un ievu krūmi, kas ziedēja pa alkšņu puduriem. Tās atnesa vēsma no tuvējiem dārziem. Kaut kur sīca biezs odu mākonis. Tālumā iedunējās zvans. Tepat krūmos lakstīgala uzsāka savu dzidro dziedājumu. Andrejs jutās aizgrābts, saviļņots. Bet viņš arī tagad nedomāja par to, kas notika ap viņu. Viņš joprojām domāja par smējēju — meiteni, kas iedzēlusi un aizlaidusies kā lapsene. Kāpēc? Tas bij sāpīgi un tomēr labi par to domāt. Nē, viņa nebij lapsene. Viņa bija bite, kas iedzeļ nejauši, jo viņas īstais uzdevums nevarēja būt dzel-šana. Un viņš atkal cēlās augšā. Tam nebij miera.

Viņš aizgāja krūmos pie dzirnavām, uzvilka pār seju Čempiņa masku un trīs reizes iesvilpās.

Viss notika tā, kā bija rakstīts.

Pēc brīža jau Grauds atradās biezokņa krēslā. No krasta kraujā izlauztiem akmeņiem un plienu gabaliem te bija uzkrauts paaugstinājums un sēdekļi. Pusducis puiku atradās priekšā. Tie visi bij maskās. Kamēr viņi klusēja, Grauds nepazina neviena.

— Sveiki! — viņš ierunājās, jo bij neomulīgi šai klusumā. Bet neviens neatbildēja.

Tad kā pēc norunātas zīmes visi sasēdās ap improvizēto galdu. Tikai Grauds palika stāvot.

Uzkrita, ka vienam maskā pret pieri bija iešūta sarkana putna kāja. Tas sēdēja augstāk par pārējiem. Likās, bija vadonis.

— Pievestais ir kandidāts, par kuru jums jau paskaidroju, — pēkšņi apzīmētais sāka runāt. — Liekas, par viņu neviens nešaubās?

Sēdētāji tikai piekrītoši pamāja, un runātājs, kam bija Čempiņa balss, turpināja:

— Nu tad «balto ērgļu» brālības vārdā es griežos pie tevis, kandidāt, un paziņoju, ka pret tavu uzņemšanu nav iebildumu. Tu jau esi izdarījis mums krietnu pakalpojumu un pierādījis izveicību.

— Par viņu galvoju es pats un Krusta Knābis, — Čem-piņš pagriezās pret sēdētājiem. Un Grauds, kas sekoja viņa skatam, ieraudzīja zem vienas maskas pietūkušu, apsietu vaigu. Tam vajadzēja būt Gailim.

— Vai ir piekrišana? — Čempiņš noprasīja.

— Piekrišana! — sēdētāji atsaucās vienā balsī. Tā bij kā kāda formula.

Aizmaskoto diezgan skaļais sauciens pēkšņi satrauca Andreju. Viņš pamodās. Tikai tagad viņš sāka domāt par to, kas risinājās ap viņu. Visu laiku bija klīdis citā pasaulē — dzīvojis dubultu dzīvi. Viens viņa «es» bija lidojis neredzētos, nejaustos plašumos. Otrs gājis no ielas uz ielu, pa ceļiem, takām un nonācis te, šai gravā, nostājies šī maskotā tribunāla priekšā. Kāda nejēdzība! Tagad, kur nu viņa abi vadātāji sastapušies, savienojušies, viņš aptvēra muļķīgo spēli, kurā bija iekļuvis. Viņam tā šķita pat bīstama.

— Kas te notiek? — viņš pēkšņi iesaucās, kā kad iepriekšējo nemaz nebūtu dzirdējis.

— Es, Lielais Ērglis, «balto ērgļu» vadonis, griežos pie tevis un jautāju: vai esi ar mieru pievienoties mūsu brālībai un, netaupot pats savu dzīvību, izpildīt tev uzticētos pienākumus? — paskaidroja Čempiņš.

— Kas par pienākumiem?

— Vispirms tev būs jāmācās šaut, lai varētu trāpīt, kad kritīs loze un kad pavēlēs.

— Man pavēlēs? Kas? Un ko?

— Pārāk daudz gribi zināt. Pastrēbsi vispirms putru, tad nāks saldais. Gan jau! Mums te stingra kārtība. Ar laiku sapratīsi. Ar visu iepazīsies.

•— Nē! Es neapsolu neko, — Grauds norāva masku. — Jūsu spēle ir puiciska, smieklīga, pēc indiāņu romāniem, vai ari tumša un bīstama. Ko jūs gan iedomājaties! ...

Maskotie saskatījās un piecēlās. Visi pagriezās pret Čempiņu.

— Nekas, — tas pamāja. — Noņēmi masku — ari labi. Šļūc pa diegu! Nelūgsimies! Bet muti, to es tev atgādinu, nepalaid muti. Joku spēli «baltie ērgļi» tomēr nespēlēs. Neaizmirsti.

Viņš pienāca un paņēma Grauda masku. Ne vārda neteicis, Andrejs aizgriezās un iegāja krūmos.

Pīļu Ka ja Vidzemes Šveice Tie bija lieli mirkļi.

Divi kvēloši bolīdi, ko kāds teiksmains kalējs iemetis ezerā. Tur nu viņi palika, un ūdeņi pacēlās gaisos. Tvaiks. Divi graudi bija krituši labā zemē. Jauni asni saplēsa veco čaulu. Tas notika Andreja dvēselē. Vai kāds to vēroja? Vai saprata? Retais. Jo arī citos bija tās pašas saules slīpie, dziņu un veidolu piesātinātie stari.

Pavasaris.

Viņi gāja savās gaitās. Rakstīja. Rēķināja. Ķīmija, lizika, botānika, kosmogrāfija, rasēšana un svešas valodas. Vēsture, ģeogrāfija, loģika un vēl daudz kas cits. To viņi mācījās mājās, par to runāja klasēs.

Bet viņu dvēselēs notika vēl kas vairāk — tur veidojās pasaules un raksturi. Sapņains smaids, veroties loga stiklā, aiz kura zvīļo zilganā debess, spītīga grumba pierē, pēkšņas skropstu trīsas, nopūtas — tie bij viņu dvēseles cīņu liecinieki. Tā gāja dienas un nedēļas.

Un otrai klasei atļāva braukt ekskursijā. Uz kurieni — bija jāizšķir pašiem. Pēc stundām noturēja apspriedi. Bet klasē skolnieku skaits bija liels. Nevarēja viegli izlemt. Desmitiem labu priekšlikumu. Tad klases pārstāvis, Mazais Misters, sāka priekšlikumus pierakstīt uz tāfeles. Tas sacensību vēl pavairoja. Vajadzēja pārtraukt priekšlikumu pieņemšanu.

Un Mazais Misters nostājās pie tāfeles un nolasīja.

— Cempiņa priekšlikums. Uz kara muzeju un uz Nāves salu. Kāpēc?

— Kā — kāpēc? Lai apskatītu ieročus.

Bet par šo priekšlikumu bija tikai septiņas balsis.

— Abenieks. Uz Kandavu. Kāpēc?

— Es domāju tā: tā ir vispār pieņemta ekskursiju vieta. Var apskatīt ģeoloģiskos slāņus Abavas krastos.

— Viņš tāpēc grib braukt uz Kandavu, ka tur dzīvo viņa onkulis! — iesaucās Pļavnieks, pats jaunākais skolnieks klasē.

— Nu, kā būs ar Kandavu? Izsakās, — mudināja Mazais Misters.

— Nē, nē! Tur pārāk lieli gabali jāiet kājām, — paskaidroja Lielais Misters, kas pazina turienes apstākļus.

— Mans priekšlikums: brauksim no Rīgas ar kuģīti uz Roņu salu, — viņš turpināja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka kuģošana ir vislētākais satiksmes līdzeklis un pa jūru arī nezin vai kāds braucis.

Par to Mārtiņš, kas bija kuģinieka dēls un jau sen visai klasei izstāstījis, ka divi vasaras braukājis tēvam līdzi līdz pašai Āfrikai, jutās apvainots.

— Es lieku priekšā braukt uz Gaiziņkalnu, — viņš teica tik nicīgi, it kā Lielā Mistera šaubu vārdus par jūru nemaz nebūtu dzirdējis.

— Kāpēc? — Mazais Misters priekšlikumu atzina par nopietnu.

— Tāpēc, ka tas ir augstākais kalns Latvijā, — atcirta Mārtiņš un sadusmots apsēdās.

Bet Fricis Vecais, ko Onkulītis, kas tam bija attāls radinieks, nekad citādi neuzrunāja kā alter Fritz, savukārt saskaitās par Mārtiņa priekšlikumu, jo viņš nebija apķēries, ka Mārtiņš tikai demonstrē.

— Tad jau labāk brauksim uz Lubānas ezeru, jo tas ir lielākais ezers Latvijā, — viņš sauca un uzsita dūri uz galda.

— Lūdzu, pie kārtības! — Mazais Misters centās nomierināt sadusmotos.

— Es gribētu uz Koknesi. Tur ir Staburags, Liepavots un jauki Daugavas krasti, — sacīja Zalgone.

— Bet arī tur liels gabals jāiet kājām. Bez tam divas dienas būs par maz, lai tik tālu aizbrauktu, — oponēja Mazais Misters.

— Galvenais, tas pārāk dārgi izmaksās, — piebilda Lielais Misters.

— Nu, tad jābrauc uz Siguldu, — ieminējās Benka. Pie tā arī palika. Tas nebij pārāk tālu, maz jāiet kājām un, galvenais, tā taču bija pati skaistākā vieta — Vidzemes Šveice.

Pret šo priekšlikumu protestēja vienīgi Jukums Lejiņš. Viņš bija iestājies skautu organizācijā un gribēja, lai klase abas dienas klejo pa pilsētas apkārtni. Naktī varētu kādā mežā sakurt lielu ugunskuru. Iznāktu kaut kas līdzīgs džamborejai.

Bet par tādu lietu pat viņa māsa negribēja ne dzirdēt.

Kad ekskursanti sapulcējās stacijā, lai uzsāktu ce|ojumu uz Vidzemes Šveici, bija silts maija rīts. Visi trieca un smējās. Arī pavadoņi — Onkulītis un Pīļu Kāja — likās labā omā. Pirmais jokoja uz visām pusēm. Viņam vēl bija prātā dažādi niķi no tālās jaunības, kad spēlējis teātri un citādi darbojies pagasta kultūras biedrībā. Viņš zināja dažu anekdoti no tautiskās atmodas laikiem un, kad visi jau sakāpa vagonā, stāstīja bez mitēšanās. Viņu apstāja nemierīgs klausītāju bars. Beigās Onkulītis uzrāva pat kādu priecīgu dziesmiņu. Tai gan bij maz vārdu, tos pašus galvenā kārtā nodziedāja pats Onkulītis:

Kad čīkas, dūdas spēlē un visiem sausa mēle,

Lai alus rīklē plūst!

Pēc tam sekoja piedziedājums, kuru varēja atkārtot, cik tik ilgi patikās. Un puikas šai ziņā jau bija trenējušies ar raibo putnu. Tā krietnu stundu vagonā dārdēja vienīgi dziesmas refrēns:

Alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, alu, lai a-a-lus rīklē plūst!

Rīklē plūst, lai rīklē plūst, rīklē plūst, lai rīklē plūst,

Lai a-a-lus rīklē plūst!

Tas tā iekļāvās brauciena ritmā, ka likās, pat vagona riteņi vilktu līdzi.

Alu, alu, alu, alu ...

Lai a-a-lus rīklē plūst!

Pīļu Kājām dziesma lāgā nepatika, bet viņš vēl neko neteica. Šīs dziesmas panākumu iejūsmināts, tad Jukums uzsāka kādu citu — atkal par alus dzeršanu:

Vecais Noass dzēra ar,

Nebij svēts pārlieku.

Kā tad viņa bērni var Atraidīt šo prieku?

Tā arī bija veca dziesma un Onkulīti sajūsmināja. Pīļu Kāja tagad piegāja klāt un uzsauca:

— Lejiņ, es lūgtu tādas dziesmas te nedziedāt! Ko par mums domās?

— Bet, Pukitsa kungs, tas tikai jautrības dēļ!

— Nē, ar tādām dziesmām skolai var iznākt vēl nepa-likšanas.

Neko nevarēja darīt — Pīļu Kāja bij ekskursijas vadītājs. Vajadzēja paklausīt. Sadalījās pulciņos pa atsevišķām kupejām, ķircinājās un grauza konfektes. Citi atkal stāvēja pie vagonu logiem un vēroja apkārtni. Laiks pagāja ātri arī bez dziedāšanas.

Siguldā ekskursija ieradās ap pusdienas laiku. Turpat

— Sic transit gloria mundi![6] — iesaucās Onkulītis.

stacijā ieturēja azaidu — kas katram bija līdzi. Pēc tam garā virknē izgāja cauri vasarnīcu rajonam un pa pārbrauktuves ceļu virzījās lejā, pie Gaujas. Čalas aprima. Rija ko redzēt un ko apbrīnot, jo visi ģimnāzisti te ieradušies pirmo reizi. Viņus pārsteidza jau pats ceļš. Tas slīdēja aizvien dziļāk zaļajos krūmos — uz leju, tikai uz leju. Likās, viņam nemaz nebūs gala. Un tad šie krūmi un krasta kraujas! Ievas bija pilnos ziedos, un lapām tas īpatnais, spilgtais zaļums, kas izelpo gaisā tik daudz aromāta un kādu redz tikai ik pavasari ne ilgāk par vienu nedēļu. Kad viņi beidzot nokļuva apakšā, tiem vēl vajadzēja iet labu gabalu, kamēr sasniedza pārceltuvi. Varēja redzēt triju piļu drupas.

— Te reiz bijušas vecās lībiešu pilis. Vācieši tās ieka* ļ rojuši un uzcēluši savas: Siguldu, Krimuldu un Turaidu, j» Tās, ko jūs redzat, ir vācu piļu drupas, — skaidroja Pīļu Kāja.

— Tas ir, — Pīļu Kāja turpināja, — Sigulda, lūk, tā tur, kreisajā krastā. Pagājām garām. Apskatīsim rīt. Šo- J dien celsimies pāri Gaujai labajā krastā. Tur būs daudz : ko redzēt. Un es vēlreiz atgādinu un lūdzu turēties kopā, nenoklīst.

Bet puikas jau traucās pie pārceltuves. Plosts pašlaik grozījās pie otra krasta un vajadzēja brīdi pagaidīt. Ģim- 1 nāzisti iebruka kioskā, kur varēja dabūt pienu, zelteri un limonādi. Daži iepirkās arī konfektes un barankas, lai, pa kraujām kāpelējot, varētu stiprināties. Puikas izman- :ļļ toja šo atpūtas brīdi. Viņi paskrēja gabaliņu gar krastu uz augšu un, norāvuši drēbes, metās Gaujā. Bet iznāca nepatikšanas. Graudu un Jukumu, kas gribēja pārpeldēt pāri, straume sagrāba un rāva uz priekšu tik ātri, ka viņi otru krastu sasniedza tikai pie pašas pārceltuves. Pīļu Kāja, abus pamanījis, izsamisa. Viņš skraidīja gar krastu kā vista gar dīķmalu, kurā peld viņas perēti pīlēni, J viņš pārdrošniekiem māja ar roku, bet tie neko vairs nevarēja darīt. Nobijušies un nokaunējušies viņi ieķērās krastmalas zālēs un palika stāvot ūdenī, jo kailiem kāpt ārā pie pašas pārceltuves, kur pulcējās arī daudzas zaļumnie-ces, bija kauns. Bet peldēt atpakaļ uz kreiso krastu vairs

nebija drosmes. Tā viņi stāvēja ūdenī un gaidīja, kamēr pārbrauks ekskursantu plosts un atvedīs drēbes. Kad plosts tuvojās labajam krastam, pēkšņi atskanēja varens Pļevnas maršs. Pie pārcēlāja būdiņas ģimnāzisti ieraudzīja divus muzikantus. Tie bij veči. Viens spēlēja ermoņiku, otrs vijoli. Šāda sagaidīšana visus uzjautrināja. Pat Pīļu Kāja sāka smaidīt un piemirsa daļu to skarbo vārdu, ko gribēja teikt abiem pārdrošajiem peldētājiem. Par uzmanību muzikanti krietni nopelnīja.

Bet savrupība, kas bij sākusies ar neatļautu peldēšanos Gaujā, turpinājās. Jau pie Gūtmaņa alas, kurā uzkavējās labu laiku, jo Lielais Misters un Pļavnieks gribēja iegravēt alas smilšakmenī skolas nosaukumu un datumu, nepacietīgie pazuda krasta teku labirintos. Ar šausmām Pīļu Kāja ievēroja, ka alā vairs labi ja puse viņa draudzes. Gan auroja pats, gan lika kliegt tiem, kam skaļāka balss, bet visus vairs kopā nesavāca. Vajadzēja tāpat vien doties tālāk uz Velna alu. Dažus noklīdušos panāca pa ceļam. Citus tikai pie pašas alas. Bet četrus puišus un četras meitenes vairs nemanīja nekur.

Pa to laiku jautrā sabiedrība, šis dubultkvartets, bija jau krietni gabalā uz otru pusi. Viņi zināja, ka pa nakti pārgulēs Turaidā, un tāpēc virzījās turpu. Viņi gāja pa pāriem — Mārtiņš ar Lejiņu Judīti, Jukums ar Benku, Mazais Misters ar Benkas draudzeni Medņu Elzu un Grauds ar Zalgoni. Sirodami pa krasta takām, viņi smējās, jokojas, skaļi sasaucās un pa laikam iedziedājās, lai atbrīvotos no sajūsmas pārmērībām. Kad pārējie ekskursanti atgriezās no tālā gājiena uz Velna alu, viņi atrada dubult-kvartetu jau priekšā Turaidas dārzā. Viņi bija sameklē-juši kādu vīru, kas tos nofotografēja. Pīļu Kāja tūliņ steidzās pie vainīgajiem. Viņu sevišķi uztrauca tas, ka atkritēji sēdēja pa pāriem. Viņš rādīja bargu vaigu.

— Tas ir, — viņš teica, — jūs gribat ģimnāzijā ievest jaunu kārtību. Nu, par to mēs vēl runāsim, kad arī direktora kungs varēs šai lietā teikt kādu vārdu.

Viņš aizsauca meitenes, kas laikam sāka noprast Pīļu Kājas aizdomas, un pēkšņi sadrūma. Un ne bez pamata. Pīļu Kāja piederēja tiem skolotājiem, kuriem pret audzēkņiem vienmēr tumšas aizdomas. Kā daudzi, viņš nesaprata jaunatnes jūsmu, kas atmet visu riebīgo, patur tikai cēlo. Jauniešu tīrais flirts viņam šķita tas pats, kas negods visai ģimnāzijai. Savu jaunību viņš jau bija aizmirsis.

Daži iegravēti iniciāļi, vārdi, datumi, sirdis, šķēpi un vairogi arī te bija saskatāmi. Bet tādus jau redzēja pat šur tur krastu kraujās. Gūtmaņa alas diženuma te nebija. Viņi aizgāja ari uz tā saukto Paradīzes kalnu un apstājās vietā, no kuras var redzēt Gaujas septiņus līkumus. Skaisti tas bija — visu apskatīt, visur izkāpaļāt. Bet arī nogurdinoši. Plašajās Siguldas pils drupās viņi apmetās atpūsties. Te arī drusku iekoda. Un, kad pienāca stunda un vajadzēja iet uz staciju, viņi atstāja lapotnes klusi, domīgi un gurdi.

Tādi paši viņi atgriezās savā pilsētā.

Tas, kas neaizmirst

Piļu Kāja neko nebija aizmirsis. Viņš apsūdzēja du-bultkvartetu direktoram. Nākošā dienā tos pa vienam aicināja direktora kabinetā. Viņi gan nebija norunājuši, taču atbildēja gandrīz visi to pašu: krūmos apmaldījušies un tad nolēmuši iet uz Turaidu, jo nezinājuši, kur meklēt Velna alu. Šāda sakrišana direktoru ne visai apmierināja. Viņš runāja ilgi un plaši — par kopskolas principu, par jaunatnes pašdisciplīnu, par zināšanu piesavināšanās svarīgumu, kautrību un skolas atbildību vecāku un sabiedrības priekšā. Puikas atgriezās klasē sakniebtām lūpām, bet Medņu Elza un Zalgone — saraudātām acīm.

Neviens neapzinājās izdarījis ko ļaunu. Benka atnāca pēdējā, kad jau bija sākusies ģeometrijas stunda. Viņa smaidīja.

— Benka, — jautāja Pīļu Kāja, kas acīm sekoja, kamēr tā apsēdās. — Par ko jūs smejaties?

Benka piecēlās, uzmeta Pīļu Kājām aukstu skatu un atteica:

— Puķītes kungs, es smejos par ģimenes tēvu samaitāto fantāziju.

Pīļu Kāja, liekas, saprata. Viņš nezināja, ko atbildēt, tikai nogrozīja galvu.

— Labi. Sēžaties.

Ienāca direktors. Visi piecēlās. Viņš strauji uzkāpa katedrā un ilgi skatījās savos audzēkņos, kas vēl stāvēja, jo viņš nebija teicis: «Sēžaties!»

— Kungi, — un atkal viņš skatījās un neteica neko.

Beidzot tas sāka runāt. Viņš atkārtoja to pašu, ko bija

teicis atsevišķi astoņiem apsūdzētiem. Runāja vispārīgi, nenosaucot nevienu vārdā. Bet klase jau zināja, kamdēļ šī runa un uz ko tā zīmējās.

— Tāpēc ceru, ka mūsu skolā par šādām lietām vairs nekad nebūs jārunā, — direktors nobeidza un, tikpat strauji kā ienācis, izgāja.

Klase vēl joprojām stāvēja.

— Tas ir, — pēc krietnas pauzes noteica Pīļu Kāja, — sēžaties!

Bet ar to vēl nepietika. Pīļu Kāja arī no savas puses gribēja ko darīt. Viņš taču Turaidā bija izvazāts pa grīdu. Un vēl aiz kājām. Direktoram par to gan nebija neko sacījis — tā bija paša darīšana.

— Kā jūs zināt, man šinīs dienās jāizšķiras par atzīmēm. Drīz mācību gads būs cauri un vajadzēs izsniegt liecības. Tāpēc šodien atkārtosim visu otrās klases kursu. Benka, nākat pie tāfeles. Jūs man pierādīsat Pitagora teorēmu.

Benka piecēlās, bet negāja nekur.

— Nu, Benka, ņemiet krītu, — sacīja Pīļu Kāja pavisam mierīgi. Viņš pat smaidīja.

— Es nezināju, ka šodien būs jāatbild par visu kursu, neesmu atkārtojusi.

— Tātad jūs nezināt? Labi. Sēžaties. Grauds, nākat pie tāfeles.

Grauds piegāja, paņēma krītu un gaidīja.

— Ko jūs gaidāt, Grauds?

— Es nezinu, kas man jāpierāda.

— Jums jāpierāda Pitagora teorēma.

— Es pašlaik varu pierādīt tikai to, kas izņemts ste-reometrijā.

— Tātad jūs nezināt. Labi. Sēžaties.

Un atkal Pīļu Kāja ierakstīja atzīmju grāmatā divnieku. Tad viņš pagriezās pret klasi un paskaidroja:

— Jums vajag tā mācīties, lai jūs vienmēr varētu atbildēt par visu kursu.

— Lejiņš Jukums, pie tāfeles.

Viņš izsauca visus astoņus, un visi dabūja divniekus.

Tad atskanēja zvans.

Vel Pīļu Kaja, bet ari kas daudz labaks

Pienāca beidzamā mācību diena, izdalīja liecības. Otrā klasē abas pēdējās nedējas bija vilkušās saspīlēti. Pīļu Kāja gandrīz katrā stundā atkārtoja to pašu: viņš gribot vēlreiz pārbaudīt patiesās zināšanas, protams, ari uzvešanās esot jāievēro. Tas visvairāk gan zīmējās uz ekskursijas vaininiekiem. Viņus izsauca atkal un atkal ilgi prašņāja un centās uzķert «uz āķa». Un arī laimējās. Lejiņu Jukums, Benka un Grauds, kurus sevišķi bieži izsauca, dabūja vairākkārt divniekus un nevarēja zināt, vai tiem algebrā un ģeometrijā neuzliks pēceksāmenus.

Pīļu Kāja jūsmoja. Viņa vēlēšanās sodīt ekskursijas pārgalvjus bija tik liela, ka ietekmēja pat citus skolotājus. Vecais Jancis — Briļļu Čūska alias Botridium Granu-latum savās stundās arī visbiežāk izsauca tos pašus — no dubultkvarteta un ne vienreiz ierakstīja pa divniekam. Tāpēc, kad pēdējā skolas dienā klasē ienesa liecības, visi bija satraukti. Pukits mierīgi nosoļoja līdz katedrai un nolika liecību saini. Viņš filozofiski smīnēja, kā smīn par vecu joku.

— Skaties, viņš nemaz nav uztraucies, — Lejiņu Jukums nervozi čukstēja Graudam.

— Par ko tad šis lai uztrauktos? Viņam jau neviens liecību neizsniegs, — tas atteica.

— Vislabākā liecība, — sacīja Pukits, — šoreiz Vilim KārkLiņam. Es jums to nolasīšu.

Viņš sāka lasīt. Lielais Misters, tas pats, kas parasti sacīja: «Vai, mīļais cilvēk, es nekā nezinu!» — tagad piesarcis grozījās solā. Viņa liecībā bija vienīgi piecnieki un četrinieki.

— Bet daži skolnieki un skolnieces, kas var labi mācīties, dabūjuši divniekus, — turpināja Pīļu Kaja.

— Un pat pamazinātu uzvešanos. Lejiņš Jukums — jums par uzvešanos tikai četri un pēceksāmens vācu valodā.

Jukums neteica neko. Pīļu Kāja nolasīja viņa liecību. Pārējās atzīmes bija diezgan labas.

— Liepa Olga, arī jūs esat šinī pusgadā sekmju ziņa slīdējusi uz leju. Kā tas izskaidrojams?

Zalgone piecēlās. Viņa bija piesarkusi kā magone.

— Lūdzu, Pukitsa kungs, nelasiet manu liecību priekšā! — viņa iesaucās.

— Nē, Liepa. Es tomēr domāju nolasīt, jo jūs katrā ziņā varat labāki mācīties.

— Uzvešanās: 5— ...

Zalgone atsēdās solā un sāka raudāt.

— Tas ir, — sacīja Pīļu Kāja un lasīja tālāk. Citas liecības priekšā vairs nelasīja.

Izsauca katru pie katedras un iedeva. Abeniekam un Čempiņam piezīmēja: «Jums ir sliktākās liecības, bet pie pēceksāmeniem skolotāju padome tomēr jūs pielaida. Saņemaities, var būt, ka tiksit pāri uz trešo klasi.» Arī viņu liecības priekšā nelasīja. Pēc liecību izsniegšanas Pīļu Kāja novēlēja jauki pavadīt vasaru — atspirgt, ievingrināties siena pļaušanā un grābšanā. Piekodināja neiet peldēties avotos un atvaros, un tiem, kam pēceksāmeni, nepiemirst rudenī ierasties trīs dienas pirms mācību sākuma. Šie beigu vārdi, ko Pukits runāja smaidīdams un ar humoru, tomēr klasē nemodināja sirsnību. Divas pēdējās nedējas to bija iznīcinājušas. Un tad vēl šī liecību izsniegšana ...

— Uz redzēšanos! — sacīja klases audzinātājs un gāja uz durvīm.

Klase piecēlās, bet klusēja.

Tās pašas dienas pievakarē Andrejs izgāja no savas būdas pilsētas nomalē, lai aizietu vēl pastaigāt kapu kalnā. Jau labi sen, kopš viņš tur nebij bijis, jo abās pēcekskursijas nedēļās daudz mācījies. Ne tikai Pīļu Kāja, bet arī pārējie skolotāji, lai noskaidrotu, kādu atzīmi likt, īsumā atkārtoja visu gada kursu. Bet Grauds gada pirmā pusē vēl nemaz nebija ģimnāzijā — viņš nebija sistemātiski mācījies, un tam vajadzēja daudz izturības, lai nedabūtu divniekus un nepaliktu uz otro gadu tai pašā klasē. Nē, to viņš negribēja, nevarēja. Viņš cīnījās. Mācījās caurām naktīm. Un izturēja. Par spīti visām ekskursijas sekām, izturēja. Uz viņa liecības bija gan 5— par uzvešanos, bet tikai viena nepietiekoša atzīme — pēceksāmens ģeometrijā. Pavisam novājējis, bet skaidru, pašapzinīgu skatu viņš tagad jutās labi. Tik labi, kā jūtas pēc padarīta darba. Tamlīdzīgi bija juties bieži, kad tur, uz laukiem, līdz ar saules rietu nopļāva kādu pļaviņu upes līčos; kad ap launagu beidza uzart pēdējo papuves gabalu, jā, pat ziemās, kad ar pēdējo malkas vezumu brauca ārā no meža.

Viņš pakaitināja kazu, ko tagad saimnieces mazais dēlēns ganīja pagalmā, parādīja puikam, kā jātur stops, lai bulta labāki trāpītu mērķi.

Ai, viņš jutās labi!

Kapu kalns bija gluži pārvērties. Biezas, tumši zaļas lapotnes ēnoja celiņus. Gabalu pagājis, viņš sadzirda paklusu runājam. Pavirzījies tuvāk, ieraudzīja Trusi — dziedātāju ar lielajām acīm. Viņa, galvu noliekusi, likās kautrīgi aplūkojam kurpes purnu. Tai līdzās sēdēja kāds vīrietis. Viņš turēja meitenes roku savās plaukstās. Tas bija Ādolfs Brūveris.

«Lūk, šis Ādolfs!» domāja Grauds. «Un es viņu tā izmeklējos.»

No rīta abi bija sarunājuši, ka Andreja radinieks, zirgu uzpircējs Atis Linkaitis, viņus aizvedīs uz mājām. Bet tas bija atrakstījis, ka iebrauks tikai nākošā tirgus dienā. Tā viņi šovakar vēl palika tepat pilsētā. Andrejs klusām atvilkās atpakaļ un, apmetis pārītim krietnu likumu, aizgāja uz kapsētas otru galu.

Tur viss bij kluss. Tikai pašā galā pār divi krāsotu čuguna treliņu iežogotiem kapiem noliekusies kāda sieviete. Viņa izravēja nīkuļojošās puķes, uzrušināja zemi un iestādīja jaunus dēstus.

Kad Andrejs tai tuvojās, viņa, galvu nepacēlusi, sacīja:

— Tā, tā, bērns, nes nu veiklāk, uzliesim ūdeni.

Jauneklis apskatījās visapkārt, bet neviena cita cilvēka

neredzēja.

Tad sieviete pacēla galvu.

— Ak! — viņa iesaucās. — Es domāju, ka mana meita atnesusi ūdeni.

Andrejs samulsis pasmaidīja. Pacēla cepuri un gāja tāļāk.

Nonācis kapsētas stūrī, ieraudzīja, ka lejā aiz kalna pie avotiņa lokās kāda meitene. Viņai rokās bija gara nūja. To mērcēja avotiņā un centās ko izzvejot.

Andrejs saprata: viņas spainis bija iekritis avotā. Pārlēca sētai un piesteidzās zvejniecei.

— Atvainojat, jaunkundze! — viņš uzrunāja meiteni,

kas pa to laiku bija uzrotljusi piedurkni un grasījās bāzt avotā kailo roku, jo ar nūju neprata spaini uzķert.

Meitene satrūkās. Viņa piecēlās un atskatījās. Pēkšņi abi piesarka. Andrejs Grauds un Lija Irbe — meitene, kas viņu bija apvainojusi, — pazina viens otru.

— Labdien! — neveikli sacīja jauneklis.

— Labdien! — atteica Lija.

Abi bija tik ļoti uztraukti, ka neatģidās neko citu sacīt. Bridi viņi klusēja. Pa to laiku Lija nolocīja piedurkni.

— Redziet, kas man gadījās. Tāda nelaime! Un es nekā nevaru vairs dabūt ārā, — viņa iesāka sarunu par spaini, jo pirmais samulsums bija saplacis, kamēr rīkojās ap piedurkni.

— Es jau tā domāju, — Andrejs smaidīja, — un stei- ļ dzos palīgā.

— Vai jūs mani pazināt?

— Nē.

— Tad gan jūs nesteigtos palīgā? — viņa jautāja un paskatījās ar to biklo skatu, kas sevī tver reizē šaubas un prieku.

— Tad es būtu skrējis daudz ātrāk! — Andrejs izsaucās un strauji metās pie avota. Viņš neuzrotīja piedurkni, bet tāpat, kā pienācis, iegrūda roku avotā un izvilka pilno spaini.

— Ai, kāds jūs gan esat! — Lija pārmeta. Bet viņš smējās.

— Tas nekas. Izžūs. Tik silta saule.

Ar otru roku tas cieši pārvilka piedurknei.

— Redzat, gandrīz jau sausa.

— Pateicos! — tagad Lija atģidās, ka to pavisam bija piemirsusi. — Nu gan man jāsteidzas. Mamma vēl sāks domāt, ka esmu noslīkusi.

Viņa satvēra spaini.

— Vai nevarētu jums palīdzēt aiznest? — Un Andrejs jau saliecās, lai izņemtu spaiņa loku no meitenes pirkstiem.

— Paldies! Bet jūs aizkavēsaties . . .

Pie spaiņa stīpas viņu pirksti saskārās. Jauneklis to sajuta visā ķermenī. Likās, no Lijas rokas izlēca lielas dzirkstis un skrēja pa viņa delnu uz augšu, saviļņoja asinis, viņa elpu, viņa balsi. Tas bija tik uztraucoši un tik nepateicami jauki. Viņam ienāca prātā par elektrību, kaut kas par vienādiem lādiņiem. Vai ari Lija domāja par to?

Viņa brīdi neatlaida roku no spaiņa. Abi soļoja līdzās.

— Un jūs vēl neesat aizbraucis uz laukiem? — atkal uzsāka Lija.

— Es braukšu rīt.

— Vai tas tālu, kur jūs dzīvojat?

— Būs 40 kilometri.

— Cik jauki aizbraukt tāļu, tāļu prom. Vai jums patīk?

— Jā, bet... — Andrejs iedomājās, ka daudz labāk patiktu palikt tur, kur Lija. Varētu tai ik dienas palīdzēt.

— Jūs ko gribējāt sacīt?

— Bet jūs, Lijas jaunkundze?

— Jā, zināt, cik šausmīgi! Man līdz Jāņiem jādzīvo tepat, pie mammas.

Viņi bija atnākuši pie kapsētas.

— Dodiet, lūdzu, nu man.

— Vai jūs negribat, lai es aiznesu līdz galam?

— Nē. Paldies!

Lija paskatījās Andrejā un ievēroja tā apmulsumu.

— Ai, nē! — viņa iesaucās. — Jūs varētu nest, bet...

Taisni to jauneklis bija vēlējies zināt. Cik labi viņa

atminēja domas. Viņš saprata, ka meitene kautrējas no savas mammas.

— Bet vai es varētu uzgaidīt? Jūs taču nāksat vēl pēc ūdens?

— Vai jūs neaizkavēsaties? — viņa jautāja. Un, satvērusi spaini, ātri skrēja kalnā. Andrejs staigāja pa grantēto celiņu turpu un atpakaļ. Jutās satraukts, un bija tik labi tā justies. Saule jau bija noslīdējusi tai zemumā, kad stari kļūst no karstiem par remdeniem un no baltiem par viegli zeltainiem. Pavasaros šai laikā mēdz aprimt visas vēju pūsmas. Gaisā tad tāds klusums un miers, ka cilvēks, kaut arī viņš strādātu smagu darbu un būtu noguris, sajūt pēkšņi vieglumu; dvēselē rodas prieks. Tādās reizēs arkla virs paceļ galvu un noslauka sviedrus no pieres; pļāvējs pārlaiž brucekli izkaptij un brīdi paklausās, kā dzidri noskan tērauds. Pat slimais krusttēvs, kas izgājis no pilsētas, apstājas šosejas malā un paceļ acis pret mierīgiem tālumiem. Viņi pasmaida. Kāpēc? Par ko? Ak, vai gan katram smaidam tie meklēs cēloni? Ir tāds mazs prieks.

Arī Andrejs pasmaidīja. Arī viņā bija šis mazais prieks. Bet šoreiz tas nebija galvenais. Viņā bija vēl arī kāds cits prieks, liels, daudz, daudz par lielu, lai nezinātu tā cēloni. Viņš to zināja. Viņš juta to pulsējam asinīs, dauzāmies deniņos, kvēlojam pietvīkušajos vaigos. Vai katru sekundi meta acis uz to vietu, kur vajadzēja parādīties meitenei.

Lija! Simtiem reižu domās atkārtoja šo vārdu. Citu neko nespēja domāt. Beidzot viņa atkal nāca.

Grauds ievēroja, ka viņš trīcēja. Vai viņam būtu vēsi? Nē, nē!

— Ziniet, es jums kaut ko gribētu jautāt. Tikai nebrīnāties, — viņa sacīja, kad Andrejs atkal paņēma spaini.

— Kā jūs ziniet manu vārdu?

— Tāpat... — viņš apdomājās, — dabūju zināt, — paskaidroja nenoteikti.

— Un pie jums tur, Upes muižā, skaisti? — Lija pēc brīža atsāka.

— Jā. Man patīk. Bet kas jums teica? ... Es jau nemaz neesmu pie pašas Upes muižas.

— Ak tā? — šoreiz samulsa meitene. — Vai tad jūs pats man neteicāt?

Abi piesarka un smējās. Tā bija labi. Lija — Upes muižā ...

Un apkārt novakares dzidrais, remdenais gaiss un noras zaļums, un ūdens avotā. Kaut kur tālumā puikas spēlēja futbolu. Tur pēkšņi sāka plaukšķināt un skaļi kliegt. Laikam bija iesituši pirmo golu.

Grauds iesmēla ūdeni, un viņi soļoja atpakaļ uz kapsētu.

— Šoreiz gan man iet labi! — Lija jūsmoja. — Tīri negaidot tāds palīgs. Un cik ātri mēs esam jau klāt.

— Vai vēl nāksat pēc ūdens?

— Nē. Pietiks.

Viņi sāka soļot lēnāk.

— Vai jums nav par smagu? — Lija sniedzās, lai palīdzētu nest.

— Nē, nē! — Andrejs attrauca.

Pēkšņi viņš klupa. Spainis nokrita zemē un izlija. Savādi. Kā gan tas gadījās?

— Redzat, te vajaga būt akmeņiem, — Andrejs skatījās visapkārt. Bet akmeņu tur nebija. Lija smējās.

— Ai, kāds jūs esiet!

— Tūliņ atnesīšu citu, — jauneklis satvēra spaini.

— Vai uzgaidīsat?

— Nē. Es ari iešu. — Un viņa atkal pieķērās spaiņa lokam otrā pusē. Viņi metās skriešus lejā.

Kad tie vēlreiz atgriezās tanī vietā, kur jāšķiras, Lija apstājās.

— Tā. Paldies! Dodiet nu man.

Andrejs nolika spaini uz celiņa.

— Nu tad sveiki! Uz redzēšanos! — Viņa sniedza roku.

— Un, kad iet jautri, tad atceraties ari ... pilsētu, — nobeidza paklusām.

— Un jūs, Lijas jaunkundze ... uz kurieni brauksat pēc Jāņiem?

— Pie tantes jūrmalā, — viņa attrauca. Uzsmaidīja un, satvērusi spaini, iesteidzās kapsētā.

Andrejs uz laukiem

Atbraucis vecāku mājās, Andrejs stājās pie lauku darbiem. Bija pēdējais laiks izvest tīrumos mēslus, lai vēl pirms Jāņiem pagūtu apart. Aramzemes gan nebija daudz — divi zirgiem apstrādājama. Bet tēvs, kam jau nāca pāri piecdesmitam, strādnieku nebija saderējis. Cerēja uz dēla palīdzību. Andrejs par to klusībā priecājās, jo tā ietaupījās nauda viņa skolas vajadzībām. Taču ar darbiem negāja viegli. Pa ziemas mēnešiem, kopš apmeklēja ģimnāziju, spēki bija viņu atstājuši. Kalsnējs, bāls viņš juta sāpes mugurā, kad plēsa kūtī mēslus — dakšu pēc dakšas. Delnu āda bija kļuvusi mīksta un caurspīdīga — tagad neizturēja, sametās tulznas. Un, kad tās saspieda pret dakšu kātu, neganti sūkstēja. Tomēr mēslu vešana bija laba norādīšanās. Jau ceturtā dienā mugura vairs nesāpēja. Čulgas delnās apdzija, āda sarepēja, kļuva cieta. Atgriezās agrākā darba izturība, un viņš strādāja gluži kā pagājušā vasarā.

Kad izveda mēslus, Andrejs sāka uzart papuvi. Kad papuve bija uzarta, stājās pie agrīnā āboliņa. Aizgāja dienas, nedēļas, un Andrejs jau bija gluži atspirdzis un vingrs.

Tomēr kaut kas nebija tā kā citās vasarās. Andreju

bija pārņēmusi lasīšanas kāre. Nepietika ar svētdienām un dienvidiem. Bieži vakaros, kāpdams uz kūtsaugšas, kur tas gulēja, atsēdās lūkā un izvilcis no kabatas grāmatu, sāka lasīt rieta vēlajā blāzmā. Kur arī tas strādāja — pļavā, druvā vai tīrumā, — visur viņam līdzi bija grāmata. Launaga laikā viņš lasīja, atsēdies atpūsties, — viņš lasīja. Papuvi kārtodams, dažreiz apturēja zirgus, lai atdusētos, un sāka lasīt. Bieži tā iegrima grāmatā, ka piemirsa izkapti, arklu, zirgus... Gan bija lasījis ari agrāk. Jau tad, kad vēl dzina ganos. Reiz govis noēdušas ' vai pussakņu dārza, kamēr māte, tās pamanījusi, izstei- < dzās un aiztrenca. Andžu viņa atrada grāvmali ar grāmatu rokās.

Un tomēr tagad bija pārmaiņa. Agrāk viņš lasīja gandrīz vienīgi mācību grāmatas vai populārzinātniskus apcerējumus. Bet tagad, kur tas bija sācis sistemātisku mācīšanos ģimnāzijā, viņu saistīja stāstu, romānu un dzejoļu grāmatas. Pats galvenais, kas viņā sakūra tieksmi uz daiļliteratūru, gan nebija ģimnāzija vien, bet vairāk tās dvēseles alkas un mulsums, kas bija modies viņā kopš liktenīgā skata pie skolas vārtiem, kopš tās dienas, kad runāja ar meiteni pie kapsētas avota. Palaikam Andrejs paņēma arī zīmuli un mēģināja pats ko uzrakstīt. Viņš labi apzinājās, ka neko sevišķu izteikt neprata, ka uzrakstītais atgādināja to, ko nupat lasījis. Un tomēr — , kāda daļiņa te bija arī paša domu un paša jaustu tēlu. Tās bija visslepākās, visdziļākās jūtas, ko viņš samanīja, un viņš kaunējās šo savu jūtu — centās noiet vientuļā kaktā, kad tās uzrakstīja.

Stāsta, kāds iesācējs, kad saņēmis atpakaļ no Anatola Fransa savu dzejoļu grāmatu, pie tam vēl ar uzslavu, ielīksmots jautājis: «Bet sakiet, lūdzu, — kurš no maniem dzejoļiem vislabākais?» — «Tas, kas divdesmit otrā lapas pusē,» atteicis Franss. Kad jauneklis jūsmodams aizgājis, sekretārs ieprasījies:

— Bet, meistar, jūs taču viņa grāmatu nemaz neatvērāt.

Kā varat zināt, kurš dzejolis labākais?

— Ai, draugs, jaunam dzejniekam visi viņa dzejoļi izliekas paši labākie.

— Bet ja nu tajā lappusē dzejoļa nemaz nav, ir tikai nodaļas virsraksts?

— Tad, ja viņš būs muļķis, nodomās, ka esmu par

vienu lappusi kļūdījies, bet, ja būs gudrs, — vairs nekad neprasīs, kurš dzejolis tas labākais.

Vai Fransam taisnība? Jā un nē. Jo patiesi — tikai tas var būt dzejnieks, kam visi paša dzejoļi liekas vislabākie; bet arī tas tikai var būt dzejnieks, kas kautrējas dzejoļus demonstrēt. Tie jaunie, kas jau ar pirmo pantiņu skrej uz redakciju vai pie vecmeistara pēc padoma, nav dzejas būtību atklājuši. Vissliktākie jaunas dzejas vērtētāji taču vecie dzejnieki un redaktori! Un taisni tanīs jauno dzejās, kas patīk vienīgi pašam autoram, ir viņa talanta patiesās vērtības.

Bet Andrejs Grauds jau nemaz nedomājās esam dzejnieks. Viņš tikai noģieda vajadzību paust savas jūtas un fantāzijas. Vienalga, — uz vijoles, stundām improvizēdams visdīvainākās melodijas vai dziedādams kādas garas dziesmas bez vārdiem, vai arī uz papīra izteikdams to, kam vēl nezināja drošas atbildes un tomēr nojauta un tiecās uz viņu. Šai dzejai ir viens vārds, un to pazīst it visi — tā ir agrās jaunības poēzija. Jaunība — tas ir tas laiks, kad dzīvi veido sapņi un fantāzijas.

Reiz, kad Andrejs bija atsēdies, lai ko uzrakstītu, istabā ienāca māte.

— Atkal tu, dēls, raksti, — viņa sacīja, — raksti un raksti kā kāds skrīvelis.

Andrejs neteica neko.

— Vai zini, es tev to rakstīšanu būšu vēl piebūrusi, — māte smējās. — Kad kristīja, uzliku uz krūtīm pie kailas miesas papīra gabaliņu.

— Kas gan tev nāk prātā! — dēls smaidīja.

— Tas jau vecāsmātes padoms. Viņa tādām lietām cieši ticēja. Gribēja, lai liekot uz pieres, bet es neliku, domāju, kā nu tas izskatīsies.

— Jā, dēls, — pēc brītiņa atsāka, — nu esi pavisam tāds nerunīgs kopš tās skolas. Tā nevajag. Pārāk pašam ar sevi un savām domām — nemaz nav labi. Uz kaimiņiem neej. Baznīcā neej. Tikai lasi un raksti, un staigā, domās nogrimis. Būtu jel pa svētdienām uz kādu zaļumballi aizgājis vai kur citur. Vismaz satiktu cilvēkus, patērzētu, pajokotu. Ļaudis vēl izrunās, ka esi lepns palicis.

— Vai tad lepnība liels ļaununis?

— Kā ne, kā ne! Pat čigāns, kad grib kādam novēlēt visu to sliktāko, saka: «Kad tu lepns paliktu!»

— Nav nemaz tik briesmīgi, māt! — Andrejs smējās. — Gan jau vēl aiziešu pie kaimiņiem un arī uz zaļumballi, ja tu tā domā.

— Ar cilvēkiem vajaga draudzēties, dēls. Tas visiem patīk, un arī pašam labi.

Pēc tam sestdienas pievakarē Andrejs aizgāja uz pagasta māju paņemt avīzes. Tur sastapa dega dēlu Brūveru Ādolfu.

— Redzi, cik labi tas sagadās! — Ādolfs sauca pretim. •— Es jau gribēju kātot pie tevis ar visām avīzēm.

— Nu, tad lieliski! Rīt varēsim aiziet uz Aķu upi. Dzird, esot savairojušies vēži.

— Kas par vēžiem? Man šoreiz prātā pavisam cits. Iesim uz zaļumballi.

— Kur?

— Upes muižas parkā.

— No kura laika tu licies uz zaļumballēm?

— Ej, ko nu! Nevar jau tā — visu vasaru nodzīvot pa mājām.

— Labs ir. Iesim.

Viņi iegāja pagasta mājā un pasta nodaļā saņēma savas avīzes.

— Nu, tad uz redzēšanos! — teica Brūveru Ādolfs.

— Kā? Tad tu pie manis nenāksi?

— Nē. Tagad mēs taču par zaļumballi esam norunājuši.

— Ak šitā! — novilka Andrejs.

— Paga, klausies, — Ādolfs atgriezās. — Manas mājas jau tev pa ceļam. Tad rīt atnāc un no manis iesim uz Upes muižu. Jā?

— Labi.

Tā viņi šķīrās.

Zaļumballē

Zaļumballes Upes muižas parkā bija ieslavētas plašā apkārtnē. Šai vietai minēja divas izcilas īpašības, kas sevišķi veicināja ballenieku pieplūdumu: te tuvumā atradās miestiņš un dejošana notika skaistā parkā uz paša upes krasta. Deju laukums bija sevišķi gluds un līdzens — viņu bieži mīdīja liels cilvēku bars. Visi jutās apmierināti — kā naudas saņēmēji, tā naudas izdevēji, jo pēdējie vienmēr varēja teikt: «Tas prieks bija to vērts.» Ne viens vien saimnieka dēls te pirmo reizi sastapa savu nākamo saimnieci no tāla aizupes pagasta. Un lauku rakstvežu palīgi vai skroderi sadraudzējās ar miestiņa mazo bodīšu jaunkundzēm un šuvējām. Kopš piebrauca «mazais bānī-tis», Upes muižas zaļumballēs dažkārt ieradās arī pavisam svešas, neredzētas personas — lepni ģērbušās lielu pilsētu dāmas. Smaržīgas un sārtām lūpām viņas neskopojās uzsmaidīt, un dažreiz pats cēlākais pagasta saimnieks — vecpuisis jutās valdzināts un krita viņu gūstā. Gadījās, ka lauku mājās atveda saimnieces, kas neprata govju slaukšanu un likās sen aizmirsušas, kā sauc to daiku, ar ko siena laikā kasāsj)a pļavām.

Kad Andrejs un Brūveru Ādolfs ieradās, balle jau griezās raibā mutulī. Biedri pa ceļam bija sakarsuši, un viņiem gribējās dzert. Tie spiedās pie bufetes.

— Divas pudeles alus, — teica Ādolfs, kad beidzot atradās pie letes.

Andrejs neteica neko, tikai jautājoši pavērās kaimiņā.

— Nekas. Mans vecais šoreiz iedeva veselu līdaku, — tas paskaidroja.

Andrejam gan brūža alus lāgā negaršoja, likās pārāk rūgts. Bet šoreiz pietvīkušam un izslāpušam derēja tīri brangi. Iesita galvā tāds kā skurbums. Kad viņi atgāja, lai balles laukumā uzmeklētu solu, kur atsēsties, abi smaidīja.

Bet visi soli bija piesēsti. Un tie, kas piecēlās, lai dejotu, atstāja cepuri, vasaras mēteli vai mutautiņu. Iesēsties šādās vietās būtu nepieklājīgi.

Tā klejojot, pēkšņi abi sadzirda jautru sievietes balsi, kas iesaucās: — Ādolf!

Kad jaunekļi atgriezās, viņiem pienāca Zaiga Plūme — Trusis.

— Un jūs arī te! — Zaiga brīnījās, ieraudzījusi Andreju. Viņi sasveicinājās. No Ādolfa un Zaigas aprautiem vaicājumiem Andrejs noprata, kajibiem te bijusi norunāta satikšanās. Ai, šis Ādolfs, šis Ādolfs! Ko tik viņš dabūja gatavu!

Andrejs jau sāka gudrot, kā nozust, lai netraucētu šo viltīgo pārīti, kad Trusis pēkšņi griezās pie viņa:

— Jā, klausaities, Graud, kamēr nepiemirstu, Irbes Lija liek jūs sveicināt.

Grauds piesarka.

— Kur tad tu satiki Irbes Liju? — ar jautājumu izpalīdzēja Ādolfs.

— Es taču aizvakar vēl biju jūrmalā. Zini, gandrīz divas dienas esmu braukusi vienā braukšanā: gan ar zirgiem, gan ar tējmašīnu.

Viņa atkal pievērsās Ādolfam un sāka stāstīt par onkuli, kas tai dzīvojot miestiņā un kas, viņu atvedis uz zaļumballi, tagad noenkurojies bufetē. Grauds vairs neklausījās. Pagriezās pa kreisi un iejuka pūlī. Izgājis no laukuma, tas sāka soļot pa kādu teku uz augšu. Tekā izbeidzās pašā kraujā, kur nelielā izcirtumā atradās ierīkots galdiņš un sols. Diena bija bijusi karsta. Vēl tagad, kaut saule vairs tikko turējās pāri mežu galotnēm, gaiss likās tveicīgs. Andrejs atsēdās uz sola un smaidīja. Tas bija viņa dvēseles smaids, kas neapzināti uzplauka visā sejā. Te, augšā, gar krastmalu gulēja vālos nopļauts āboliņš. Saulē sakaltis, tas dvašoja medainas smaržas. Lejā locījās upe. Tuvumā skanēja mūzika. Bet tālāk, upes līkumā, krūmu lapotnei pāri varēja redzēt pļavu un peldētājus, kas gozējās krastmalas smiltīs. Plaša un spilgta bija šī aina rietošās saules mīkstajā gaismā. Viņā gula reizē dziļš miers un mulsums. .

Bet varbūt mulsums bija tikai Andrejā pašā.

Lija Irbe viņu pieminējusi. Lija tam sūtījusi sveicienu. Tas bija viss, ko viņš sajuta, par ko domāja. Vai pagāja stunda vai tikai minūtes? Viņš vēl te sēdēja ... Tad tas traucās augšā no sola un steidzās atpakaļ uz dejas laukumu — kā kad viņu kāds sauktu. Viņš nemanīja pats savu soļu, ne celiņu krasta kraujās, ne krūmu zarus. Viņš jau bija deju laukumā.

Skaļi kliedza misiņa ragi. Dobji dunēja bungu varenie taktējumi. Un ļaudis virmoja kā milzīga atvara mutuļi.

Raženi lauku puiši, cepures pakaušos atgrūduši, turēja meitu pilnīgos stāvus kā dzelzī. Viņi tās vicināja ap sevi ar vislielāko nopietnību, beigās atstādami uz viņu baltajām blūzēm platas sasvīdušo plaukstu pēdas. Miestiņa jaunkungi cieši piekļāva savas partneres, virtuozi cilāja kājas un izlocīja vidučus pēc visjaunākās modes. Un alkstošas vecmeitas — vēlīgas, žēlīgas, uzģērbušas īsus

brunclšus, kas pavisam atsedza viņu krietni briedušos stilbus, — gari palaizdamas, tecināja viena otru ap sevi.

Graciozi un jautri griezās pusaudži — skolas puikas un skuķes. Viņiem nebija nekādi blakus nolūki, tikai dejošanas prieks.

Andrejs ieraudzīja Trusi ar Ādolfu. Cik nebēdīgi viņi tur virpuļoja! Arī viņam gribējās tvert šo tīro dejas prieku. Oho! Viņš taču tik veikli prata dejot. Un, kad atkal atskanēja mūzika un Andrejs viņā saklausīja veco valsi «Pāri viļņiem», viņš iejuka pūlī meklēt partneri. Bet visas meitenes, kurām viņš tuvojās, uzlūdza kāds cits, kas tām piegāja straujāk. Andrejs tuvojās pārāk lēni. Dejas laukums jau bija dejotāju pārpildīts, bet Andrejs vēl meklēja un meklēja. Pēkšņi viņš samulsis apstājās. Tur stāvēja kāda skuķe, kuras biedreni pašlaik aizveda dejot. Viņa raudzījās Andrejā droša un smaidoša.

— Lija! Nē, nē! Tas nav iespējams! — Andrejs čukstēja.

Viņš redzēja, ka tā tiešām nav Lija. Šī bija slaidāka un bālāka. Tomēr tik ļoti līdzīga.

Kautrīgs tas piegāja un, kaut ko murminādams, lika roku ap meitenes vidukli. Viņi sāka dejot. Līgani tie vijās un šūpojās starp pārējiem. Viņi nerunāja. Palaikam Andrejs pavērās savā partnerē. Viņi sasmaidījās. Un likās, arī viņu smaids šūpojās valša ritmā. Viņi noreiba. Viņi lidoja.

Justies lidojam — tā ir mīlas ausma. Viņos bija mīlas ausma. Kad deja beidzās, meitene pieķērās Andreja rokai, un viņi gāja. Nerunāja. Meitene cieši turējās pie Andreja elkoņa. Viņa nejautāja: kurp? Kāpēc? Cik ilgi?

Jau bija vēls vakars. Upe dvašoja vieglu, siltu miglu. Zaļie krūmi krastos tēlojās tumši, biezi un teiksmaini. Un augstumos, dzidrajā zilgmē, mirgoja debess uguntiņas. Augšā bija sudrabs, apakšā kājās samts. Viņi gāja un gāja.

Tad upmala kļuva plašāka. Viņi izgaja pļava. Paveras teiksmaina aina. Uzlēca mēness. Liels un bāli sarkans tas gulēja pār krastmalas krūmiem. Viņa spokainā gaisma spiedās cauri vieglajai miglai un dīvaini trīsuļoja upes gludajā līmenī.

Šī aina bija kā kāda sentimentāla un fantastiska mākslinieka glezna. Bet viņa smaržoja, elpoja — viņa bija

dzīva. Tāpēc tā spēja aizgrābt un mulsināt. Tad viņi ieraudzīja cilvēkus, kas peldējās upē. Tur bija vairāki pāri. Viņi nira viļņos, klusām sarunājās un iesmējās, šļācot remdeno veldzi. Viņi bija gluži kaili. Bet mēness gaisma, vieglais miglas auts un jūsma apņēma viņu miesas. Tie likās ģērbti gleznā skaistumā.

— Iesim arī mēs! — iesaucās Andrejs. Un smaidoši tie piesteidzās upei, nometa drēbes un iekāpa ūdenī.

Daži jaunieši peldēja pa straumi lejup. Citi brida uz augšu. Spokainā mēness gaisma un ūdens šaltis rotaļājās ap viņu vingrajiem locekļiem, kamēr tie ienira upē vai pazuda tālumā.

Andrejs un viņa biedrene arī brida uz augšu. Viņi nira un peldēja, šļāca ūdens šaltis un paklusu smējās kā citi. No tālienes šurp viļņoja līgani valša ritmi. Viņi peldēja prieka un līksmes okeānā. Kā sapnī tas šķita, kā maldā.

— Vai nekāpsim augšā? — jautāja meitene. Tik jauka, tik pazīstama likās viņas balss.

Andrejs nodrebinājās. Jā, arī viņam kļuva vēsi. Kas to zin, cik ilgi jau te peldējuši?

Viņš gribēja kāpt krastā, bet juta, ka nevar izkāpt. Meitene izlēca pirmā no upes, skaļi iesmējās un satvēra Andreja roku. Viņa to rāva augšā . ..

— Kas tas! — Grauds iesaucās un mirkšķināja acis. Acu priekšā stāvēja Trusis un Ādolfs.

— Klausies, Andža, tu taču biji iesnaudies!

— Ai, ai, kāds jūs esat ballenieks! — Zaiga smējās skaļi un jautri.

— Vai tu neesi slims? — Ādolfs kļuva bažīgs.

— Ei, ko! Nupat atsēdos. Te tik jauki smaržo nopļautais āboliņš. Varbūt arī biju drusku iesnaudies.

— Nu tad labi, ka mēs šeit atkūlāmies, citādi vēl nogulētu pašu īstāko balles laiku.

Un viņi visi trīs devās pa teku lejā. Varēja būt tā ap pusnakti, jo zem kuplajām lapotnēm bija pavisam tumšs.

«Tiešām tas bija tikai sapnis,» domāja Andrejs. Un viņš atcerējās kādu romānu, kur bija teikts, ka savu īsto dzīvi mēs dzīvojam tikai sapņos.

Viņš iesmējās.

Nē. Viņa sapnim vajadzēja piepildīties.

OTRA DAĻA JŪSMOŠANA

.

Vieglā atlētika

Šinī vasarā sāka uzplaukt sports. Visos miestiņos un pilsētās ātri noorganizējās futbola komandas un riteņbraucēju biedrības. Šos veidus pilsētas drīz vien izspieda arī uz lauku centriem. Sestdienu vakaros jaunekļi sapulcējās pie pagastu mājām vai skolu tuvumā un sāka spārdīt ādas bumbu. Vecākiem cilvēkiem bija ko pabrīnīties.

— Ak kungs! Ko gan visu tagad neizgudro! Pašu sauli no debesīm nospers lejā.

— Tas nevar būt uz labu! Es jums saku, kad tik vēl muižnieki nenāk atpakaļ. Vai nav pieredzēts, kā bija piektā gadā?

— Ko nu, mās! Tas jau tas antikrists palaists vaļā. Tuvojas tā pastarā diena.

Tā sprieda večiņas un krustmātes svētdienu priekšpusdienās pie baznīcas. Bet jaunatne uz to neklausījās.

Upes muižas pagastā, piemēram, pēkšņi parādījās kāds briesmonis. Bija redzēts uz ceļa starp muižu un miestiņu. Tas noticis tā vakara krēslā. Viņš bijis pavisam pliks. Tikai tāda kā šalle aptīta ap kāju starpi. Un skrējis tas milzīgiem, gariem lēcieniem. Un, kur viņa kājas pieskārušās zemei, ceļa grants kā ecēšām izecēta. Patiešām, tas šķita vismaz kāds nelabā sūtītais. Pērminderis, kas tad gadījies ceļā, pārmetis krustu un uzprasījis: «Kas tu esi?» — «Sports,» šis tikai atkliedzis, un raugi — bijis jau gabalā.

Vēlāk uzzināja, ka skrējējs muižas galdnieka dēls, kas nesen atgriezies no kara klausības. Šis paskaidrojis, ka nodarbojas ar vieglatlētiku. Tas esot tāds sports. Tā viņš bija teicis. Policija skriešanu tomēr nenoliedza arī pēc tam, kad jau bija pārbiedējis bijušā vagara zirgu, kas sācis trakot, salauzis ilksis, izjūdzies, atskrējis mājās bez ratiem un bez braucēja. Ej nu sazini!

Bet pilsētā vieglatlētika šai vienā vasarā sazēla daudz košāk.

Mūsu ģimnāzisti — Abenieks, Lejiņu Jukums, orķestra Edvarts, Cempiņš un citi, kas dzīvoja pilsētā, drīz

vien no futbola spārdīšanas pievērsās plašākiem veidiem. Dažādos jaunatnes sarīkojumos viņi kļuva populāri katrs savā jaunā nozarē. Čempiņš turēja pilsētas rekordu lodes grūšanā, orķestra Edvarts augstlēkšanā ar kārti un Jukums Lejiņš — kā gargabalu skrējējs. Abe- | nieks gan taisni rekordus nevarēja stādīt, bet toties pastāvīgi ieguva divas trešās vietas — augstlēkšanā bez ieskriešanās un trīssoļu lēcienā, jo šinīs distancēs parasti $ piedalījās tikai trīs. Vienīgi Tālivaldis Krūms joprojām | nepameta futbolu. Viņš bija neliela, smalka auguma. Bet ļ izrādījās, ka viņa paīsās kājeles tikpat veiklas futbola vadīšanā kā rokas vijoles spēlē. Ja Tālivaldis notvēra bumbu, tad to vairs neviens nevarēja atņemt. Viņš to vadīja pāri visam laukumam uz pretinieka vārtiem. Un . kājas tam cilājās kā šujmašīnu adatas. Šo īpašību dēj futbolistu Krūmu bij iesaukuši par solistu. Tas viņam diez- * gan labi patika, jo taču varēja nozīmēt to pašu, ko fut- ’ bola rekordists.

Tā tas gāja visu vasaru. Bet tad pēkšņi pie pilsētas sporta apvāršņiem savilkās draudīgi mākoņi. īsi pirms vasaras sezonas slēgšanas svētkiem, pirms mācību sākšanās ģimnāzijā sportistus uztrauca kāds nezināms skrējējs, kas katru rītu un katru vakaru trenējās gargabalu skriešanā, izvēlēdamies ceļu gar upes krastu lidz ezeram un atpakaļ. Pirmais to bij ievērojis Jukums Lejiņš. Dabīgi, ka viņu — gargabalu skriešanas rekorda turētāju — šis nezināmais uztrauca visvairāk. Nevarēja būt šaubu, ka svešais pieteiksies lielajās sacīkstēs un, iespējams, sitīs pastāvošo rekordu. Gan taisnība, ka kādu rītu, kad ari Jukums trenējās pa to pašu ceļu, viņš viegli aizskrēja nepazīstamajam garām. Bet arī tas bija nenoliedzams, ka šis skrējiens nenotika līdzīgos apstākļos, jo svešajam pēkšņi iebrāzās stilbos kāds ganu šunelis, un viņam labu laiku vajadzēja cīnīties, kamēr ganu meita to izglāba. īstie spēku samēri palika nenoskaidroti. Tas uztrauca visus pilsētas sporta entuziastus. Nolēma uzzināt par skrējēju ko vairāk, un šo svarīgo pienākumu uzticēja Abeniekam. Tas agri no rīta izgāja uz upmalas ceļa un sagaidījis apturēja svešo, pirms vēl iesāka skriet.

— Atvainojat. Mani sauc Abenieks, vietējās ģimnāzijas skolnieks.

— Fēlikss Dzērve, sportists un šahists. Neprecējies, — atteica svešais un dzīrās sākt skriešanu.

— Vai jūs sacentīsaties ari mūsu sporta svētkos? — pasteidzās jautāt Abenieks.

— Jā. Sporta svētkos un ari ģimnāzijā. — Un viņš aizskrēja.

Pulksten desmitos Abenieks ieradās ģimnāzijas kancelejā.

— Lūdzu — vai būtu pieteicies kāds Fēlikss Dzērve? — griezās pie darbveža.

Jā, Fēlikss Dzērve — tāds bija pieteicies. No pašas Rīgas. Uz trešo klasi. Iesniegta apliecība par sekmēm otrajā klasē. Laba apliecība.

Tas bija viss, ko Abenieks varēja saviem draugiem pastāstīt par nezināmo. Neskaidrība palika joprojām. Galvenais — viņš bija no Rīgas un teica «sportists», pie tam vispirms sportists un tikai beigās šahists. Tad vēl laba apliecība un mazrunība. Neapvaldāmā tieksme uz skriešanu. Paskaidrojums par ģimenes stāvokli. Tas uztraukumu vēl pavairoja. Un draugi nolēma uz gargabala skrējienu pieteikties labi kuplā skaitā, lai tādējādi šo Dzērvi maldinātu — novirzītu viņa uzmanību no galvenā konkurenta Lejiņu Jukuma.

Jukumam piekodināja darīt visu iespējamo. Un viņš, lai slēptu Dzērvēm savu formu, vairs netrenējās pa upmalas ceļu, bet otrpus pilsētas vēlās nakts stundās riņķoja ap kapsētu. Viņa sasniegumi jau tuvojās Motmil-lera rezultātiem. Bet kas zin, vai šis Dzērve neskrien kā pats pasaules rekordists Nurmis?

Fēlikss Dzērve parāda savu klasi

Un izšķirošā diena pienāca. Svētdiena pirms mācību sākšanās ģimnāzijā — 26. augusts. Visi tie, kam kādi pēceksāmeni, jau pirms trim dienām staigāja pa pilsētu. Bij iebraukuši arī daudzi pārējie — laucinieki no attālākiem novadiem. Katrs saprata, ka sporta svētkus kupli apmeklēs. Ja arī eksistēja daži tādi jaunieši, kam neinteresēja sporta sacensības, tad tos pievilka sacensībām sekojošā deja. Un patiesi — iznāca tā, ka jau ap pulksten pieciem pilsētas dārzs bija ļaužu pārpildīts. Pusstunda pēc kases atvēršanas izpārdeva visas sēdvietas.

Beidzot atskanēja parādes maršs. No paviljona sacensību laukumā, plānās sporta biksītēs ģērbti, izsoļoja vieglatlēti. To bija seši pāri un vieninieks — tātad pavisam trīspadsmit. Vieninieks bija tas, ko nepazina un kas daudzus uztrauca, — Fēlikss Dzērve. Viņa augums bija šmaugs, kalsnējs. Viņa krūtis šauras un iekritušas. Seja izskatījās gluži bērnišķīga, un tas bija īsredzīgs. Droši vien viņš nervozēja, jo katru minūti divi labās rokas pirkstiem tvēra pie deguna, lai ciešāk nostiprinātu degunkniebi. Bet vai tā nebija tikai labi pārbaudīta viltība? Lūk, viņa kājas bija tievas, garas, apaugušas kuplu, melnu spalvu. Tā vien likās — viņas sacītu: «Mes esam gargabalnieces.» Fēlikss Dzērve bija pieteicies vienīgi uz piecu kilometru skrējienu — šķērsām pilsētai.

Pēc parādes sportisti atkal sagāja paviljonā un iznāca tikai tie, kas sāka sacensību.

Viss gāja, kā tam jāiet. Augstlēkšanā ar kārti pirmo vietu atkal guva orķestra Edvarts. Lodes grūšanā uzvarēja Čempiņš. Tad nāca jau kas neparasts — Abenieks trīssoļu lēcienā dabūja otro vietu, jo trešais šīs sacensības dalībnieks izmežģīja kāju un izstājās. Vēl lielāks pārsteigums bij ar Egonu Pēterjāni. Viņš, iebraucis pilsētā īsi pirms sacensību sākšanās, vēl paguva pieteikties un iemantoja pirmo vietu augstlēkšanā bez ieskriešanās. Redzams, vasarā krietni trenējies. Pēterjānis piedalījās arī augstlēkšanā ar ieskriešanos un guva pārliecinošu otro vietu. Jā, tā bija gandrīz vai sensacionāla karjera. Beidzot laukumā izsoļoja gargabalu skrējēji. Galvenais tiesnesis vēlreiz nolasīja ielu sarakstu, pa kurām jāskrien cauri un apkārt pilsētai. Skrējienam vajadzēja beigties pie starta uz šī paša celiņa dārzā. Tad pavadoņi sakapa velosipēdos un veseli septiņi sacensoņi noliecās, pirkstiem skarot ceļa smiltīs iezīmēto distances robežvagu. Tiesnesis nokliedza sagatavošanās komandas, pacēla roku ar korķa pistoli pret debesīm un izšāva.

Tas bija moments. Kā atspere no zemes atlēca kāds ķermenis gariem, spalvainiem stilbiem. Acumirklī viņš jau drāzās visiem pa priekšu. Fēlikss Dzērve.

— Nekas, nekas. Gan jau izpumpēsies! — Lejiņu Ju-kurnam uzsauca Mārtiņš, kas arī piedalījās šai sacensībā.

— Tomēr derētu drusku pievilkt. Pārāk atrausies, — atsaucās Jukums un paātrināja gaitu. Viņam sirds nebija mierīga. Draugi ieskrēja kādā šķērsielā. Bīstamo konkurentu tie ieraudzīja jau ielas viņā galā. Paātrināja gaitu. Kad ieskrēja nākošā ielā, Dzērve atkal bija pret ielas otru galu, kaut gan šī jau bija krietni garāka iela. Mazais Misters, kas līdz šim vēl turējās līdzi galvenai grupai, sāka atkrist.

— Tas nav piecu kilometru temps, — viņš sevi mierināja. Viņam bija vājas krūtis, un tas smagi elsoja. Pie viņa palika viens velosipēdists. Pārējie turējās pie galvenās grupas. Bet otrā puslaikā izklīda arī galvenā grupa. Lejiņu Jukums izmisis vēl joprojām paātrināja gaitu, bet, kad tas uzskrēja uz Ķezberu ielas, kas pēc saraksta skaitījās piektā no beigām, viņš samulsa: konkurenta vairs neredzēja.

— Pagalam pirmā vieta . .. zeltītais žetons ... — deniņos iesitās kā ar āmuru. Viņam aizrāvās elpa, un tas sagrīļojās.

— Kur Dzērve? — dzirdēja iesaucamies aiz sevis. Atskatījies ieraudzīja, ka, muti ieplētis, tam pa pēdām drāzās Mārtiņš. Tur bija arī Ozoliņš no pirmās klases. Jukums neatbildēja neko. Skaidrs, Dzērve bija jau nākošā ielā. Tagad vajadzēja saņemties, lai paturētu to pašu otro vietu. Un viņš joņoja uz priekšu. Taču spēki pagura. Viņam gan šķita, ka tas cilā kājas straujāk, bet patiesībā ar katru mirkli kļuva lēnāks un lēnāks. Trūka gaisa. Ausīs zvanīja. Viss griezās. Ar pūlēm vēroja ielas, pa kurām skrēja .. . parka celiņu ... ļaudis, kas plaukšķināja. Viņa citkārt straujais finišs iznāca pavisam gurdens. Kad pārskrēja starta strīpai, pat nepamanīja, ka krūtis pieskārās lentai, ka lenta pārtrūka. Publika jūsmīgi applaudēja.

— Klausies, Jukum, tu pienāci sevišķi labā laikā, — jautrs vēstīja orķestra Edvarts.

Jukums neatbildēja. Jā, ko tas līdzēja, kad šis sasodītais Dzērve .. . Eh, nepatika ne domāt.

Aiz Jukuma pieskrēja Mazais Misters, tad kāds galdnieka māceklis un Ozoliņš. Pašās beigās atsoļoja Mārtiņš, kas bija pārskrējies un no sacensības izstājies.

Ar to sacīkstes beidzās. Orķestris nospēlēja tušu. Vieglatlēti nostājās rindā. Viņiem piegāja tiesneši, lai izdalītu goda balvas.

Pēkšņi pūlī sākās liela jautrība. Ļaudis smēja kā negudri, plaukšķināja rokām un dauzīja kājām. Daži pat tā aizrāvās, ka skali kliedza un locījās līdz zemei. Likās, pūlis bija kaut ko ieraudzījis, kas notika aiz sportistu mugurām, jo visi, kaklus staipīdami, skatījās turp.

Tagad atgriezās arī sportisti. Viņi pašķīrās, un nu visiem atklājās neredzēts skats. Pa celiņu tuvojās kāds jauneklis. Nevarēja teikt, ka tas soļotu, bet nevarēja arī sacīt, ka tas skrietu. Pareizākais būs teikt: viņš stei- ; dzās.

Pavisam aizelsies, viņš tomēr ar kreiso roku bīdīja atpakaļ mutē savīkstīto kabatas lakatiņu, kas ik bridi draudēja izkrist. Otra roka pieturēja degunkniebi. Kājas tam ļodzījās, un viņš steidzās grīļodamies — kā piedzēries, noliecās te uz vienu, te otru celiņa malu.

Tas bija Fēlikss Dzērve.

— Bravo! Urā! Bis! — auroja pūlis. Visi rēca nevaldāmos smieklos. Pa starpām izrāvās spalgi svilpieni un kviecieni.

Tas sportistu uzmudināja. Pēkšņi viņa kājas sāka cilāties straujāk. Jaunā enerģijas uzplūdā viņš izspļāva no mutes samirkušo kabatas drāniņu un palaida vaļā degunkniebi. Saslējis rokas augstu pāri galvai, plaši atplestu muti kā jauns ērglis tas ielidoja pūlī, kur smiltīs vēl varēja saskatīt skrējiena starta vagu.

Jā, Fēlikss Dzērve, kuru pat tiesneši bija pagalam piemirsuši, jo domāja, ka tas no sacensības izstājies, paradīja savu klasi. Viņš izturēja līdz galam. Pārāk straujais skrējiena sākums to bij ātri nogurdinājis. Bez tam viņš bij ari nomaldījies — iegriezies nepareizā ielā. Tur, neredzēdams aiz sevis neviena konkurenta, uz labu brīdi apstājās, lai atpūstos. Un nu beidzot viņš pienāca pie starta un to saņēma ar nepieredzēti lielu sajūsmu.

Pēc inerces paskrējis vēl gabalu aiz starta vagas, viņš juta, ka tam aizmiglojas skats, ka pēdējie spēki to atstāj. Ģīmis kļuva gluži zaļš. Viņš sagrīļojās, apgriezās riņķī kā dulla vista un tad krita. Tanī brīdī viņu kāds satvēra pie padusēm.

Pēc kaujas

Andrejs iebrauca pilsētā jau pirms trim dienām, jo viņam bija pēceksāmens ģeometrijā. Bez tam bija vēl otra lieta: vajadzēja sameklēt jaunu dzīvokli. Linkaitis savu nomales mājeli vasarā pārdeva .Andrejs to dabūja zināt vēl uz laukiem un ar Brūveru Ādolfu norunāja sameklēt kādu istabu, kurā varētu dzīvot divatā. To nokārtot uzņēmās Grauds un arī veica. Viņš sarunāja lielu istabu apakšstāvā ar logiem pret ielu. Dzīvokļa saimniece — pilsētas vecākā naktssarga Pavasara kundze — laipni paskaidroja, ka jaunekļi varēšot arī padziedāt un padejot, jo viņas vecais darbā ejot vakaros un guļot pa dienu, kad skolnieki ģimnāzijā.

— Pateicos! Bet mēs jau nemaz tik lieli dejotāji neesam, — sacīja Andrejs.

— Un tējas ūdens būs vienmēr silts, āre, te, šajā rovītē. Un zupa pusdienās būs taisni pulksten trijos, — paskaidroja Pavasara madāma. Viņa bija runīga un, likās, ļoti gādīga. Pašai bērnu nebija. Kad Andrejs sarunāja jauno dzīves vietu, bija sestdienas priekšpusdiena. Tūliņ pārkravājās. Vēlāk izgāja uz kapsētu. Viņu turp vilka atmiņas un cerības. Bet cerības nepiepildījās. Nesastapa nevienu. Viņš brīdis, ko bija turējis prātā visu vasaru, — šī saruna pie avotiņa, — tam šķita pats skaistākais, ko piedzīvojis. Ari šodien, svētdienā, kad visa pilsēta drūzmējās dārzā, Andrejs bija klaiņojis pa kapsētas celiņiem. Tad viņam iešāvās prātā, ka Lija droši vien ir sporta svētkos, un viņš steidzās turp. Iegājis dārzā, izdzirda pūļa apdullinošos smieklus un urjavas. Viņš kļuva ziņkārīgs, paātrināja soļus. Redzēja, ka rēcējiem cauri izlauzās kāds gurdens radījums sporta biksītēs, ka tas skrēja pa celiņu viņam pretim. Un, kad skrējējs apgriezās riņķī, sagrīļojās un krita, Andrejs to satvēra.

— Kas jums kaiš? — viņš izsaucās, bet tūliņ pats saprata, ka velti jautāt. Skrējējs jau bija gluži mīksts. Viņa acis aizvērtas.

Grauds pievilka paģībušo solam un atbalstīja tā muguru pret koku. Tad piesteidzās arī citi sportisti un tiesneši. Nogādāja vājnieku paviljonā, ielēja mutē aukstu ūdeni un apslapināja pieri.

— Nezin kas šim tā uzreiz lēcies? — bažījās glābējs.

— Nekas. Vienkārši pārstiepies, — atteica Mazais Misters, kas pats no skrējiena arī vēl bija kā balināts audekls. Paviljonā ienāca Tālivaldis Krūms. Andrejs to šoruden vēl nebija sastapis.

— Sveicināts, Tālivaldi! — viņš sauca. — Vai tu nemaz nesporto?

— O, jā! Viņš jau ir futbola rekordists, — Krūma vietā atteica Mazais Misters. Smiedamies viņi sasveicinājās.

Grauds paveda Krūmu sānis.

— Vai tu te jau sen?

— No paša sacīkšu sākuma.

— Varbūt ievēroji Irbes Liju ... pazīsti? Vai viņa arī ir?

— Ak ... nē, — minējās Krūms. — Dzirdēju, ka vēl nemaz neesot atbraukusi no jūrmalas.

— Ahā! — Andrejam uzreiz kļuva vieglāk. — Redzi, kā šim izgājis, — viņš norādīja uz paģībušo, kas pašlaik sāka atžirgt. — Vai tu viņu pazīsti?

— Tas būšot mūsu klases biedrs. No Rīgas. Saucot Fēlikss Dzērve. Vairāk par viņu neko nezinām, — paskaidroja Krūms.

— Nu, kā jūs jūtaties? — kāds no tiesnešiem jautaja Dzērvēm.

Tas tikai nogrozīja galvu.

— Kā caurkritis sportists, — negribēdams atteica.

Ģimnāzisti sāka smieties. Tam puikam tomēr bija humors. Ar to lietu uzskatīja par likvidētu. Tiesnesis iziedams gan piekodināja, lai divi puikas Dzērvi pavadot līdz mājām. Bet, tā kā pašlaik dalīja godalgas un Dzērve rādījās tik brašs, neviens to nevēroja. Pie Dzērves palika vienīgi Grauds.

— Stāsta, mēs būšot klases biedri, — Andrejs uzsāka, kamēr Dzērve ģērbās.

— Tad jau tā laikam būs.

Arā oficiālā daļa bija beigusies, sāka spēlēt valsi. Dzērve piegāja pie paviljona loga un palūkojās dejotājos.

— Gribējās padejot?

— Nē. Es dejoju uz trīs ar mīnusu. Bet žel, ka nedabūju redzēt uzvarētāju skrējienā šķērsām pilsētai.

— Jā, es arī to nezinu. Nevaru parādīt. Bet iesim paprasīsim.

Viņi izgāja un iejaucās pūlī. Taču nevienu sportistu neizdevās sastapt. Visi ņēmās ar dejošanu. Dzērvēm atkal kļuva nelabi, un Andrejs to mudināja uz mājām. Viņš padevās. Bet, kad redzēja, ka jaunais paziņa soļo viņam līdzās, tas uztraucās.

— Jūs taču sev neizjauksat balli? — apstājās un uzprasīja Andrejam.

— Klausies, ko nu tik oficiāli. Klases biedri vien jau būsim. Sauksimies labāk tūliņ par «tu». Bez tam es balle nepalikšu un man uz to pusi iznāk iešana.

Tas Dzērvi nomierināja.

— Labi! — viņš atteica, un tie sāka soļot ārā no pilsētas dārza.

Pa ceļam Andrejs atsāka:

— Tevi sauc Dzērve?

— Jā. Un pie tam vēl Fēlikss. Bet es neesmu laimīgs [7].

— Es atkal esmu Andrejs Grauds.

— Vārds nav visai ievērojams, — noteica Dzērve.

Grauds pasmaidīja. Tiešām šis Dzērve bija savāds eksemplārs. Viņš tam iepatika. Palaikam izmezdami aprautus teikumus, viņi aizgāja līdz mājai, kurā dzīvoja Dzērve. Viņš aicināja Graudu iekšā, un tas iegāja.

Tā bija maza, omulīga istaba. Vidū neliels galds un divi krēsli. Kaktā prāvs dīvāns augstu atzveltni. Pār to rāmītī kāda reprodukcija — neskaidra peizāža tumšos toņos. Otrā kaktā klavieres un tām līdzās galdiņš, uz kura sakārtotas skaistas, prāvas šaha figūras.

— Divas spēles es protu: šahu un klavieres, — paskaidroja Dzērve.

Iznāca viņa mamma — smaidoša, laipna un runīga. Piedāvāja tēju ar ievārījumu. Pastāstīja, ka te ar Fēliksu apdzīvojot divas istabiņas. Tēvs pilsētā neuzturoties, saimniekojot kādās mājās pilsētas tuvumā.

Kad jaunekļi atkal palika vieni, Andrejs ierunājās par šahu.

— Mani ļoti interesē šī spēle. Vai tu nevarētu pamācīt?

— Ak tā! Ko vēlies? Atklātnes, galotnes vai matus? Piemēram, gaisa grābekļa mats astoņos vilcienos, kadeta mats septiņos, suņa mats četros, muļķa mats trijos vilcienos. Visīsākais mats ir divos vilcienos. To varētu saukt — aklais mats.

Viņš piegāja figūrām un demonstrēja: baltais f4 — melnais e6,

baltais g4 — melnais ar dāmu h4 — šah-mat!

— Klausies, es itin neko nesaprotu. Es jau nemaz nezinu, ko nozīmē mats, galotne, ko atklātne, — izsaucās Grauds.

— Ak tā! Tad ņemsim no paša sākuma.

— Tikai šodien gan ne. Kādā citā reizē, — Grauds satvēra cepuri.

— Sveiks līdz rītdienai!

— Au revoir! — atteica Fēlikss Dzērve.

Tātad viņš bija mācījies arī franciski.

Bez virsraksta

Un atkal sākās dzīve ģimnāzijā. Viss gandrīz tāpat kā pagājušā gadā. Jauns bija tas, ka tagad darbojās pilna ģimnāzija — četras klases. Bez tam darbojās arī viens jauns skolotājs. Viņu sauca Krievs, un tas mācīja vēs- W turi, krievu valodu un vingrošanu. Viņš likās lāga virs. Tikai stundās vienmēr rādīja nopietnu seju — nekad nesmējās.

Onkulītis bija atteicies pūlēties ap dziedāšanu, un šo pienākumu tagad izpildīja vietējās draudzes ērģelnieks. Andrejs nu mācījās trešā klasē. Bet, tā kā skolnieku skaits te bija Joti liels, tad vajadzēja palikt tanī paša telpā, kur pagājušā gadā. Audzēkņu baram šai klasē nāca klāt divi jauni skolnieki: Fēlikss Dzērve un Leons Kriškāns. Bet Abenieka vairs nebija, jo viņš neizturēja pēceksāmenus un palika otrajā klasē trešo gadu. Direktors gan lūdza labāk izstāties. Abenieks tomēr vēl izmēģināja laimi.

Pirmajās dienās no mācīšanās nekas krietns neiznāca. Stundās parasti sāka runāt par vasaras iespaidiem, un tā negaidot atskanēja zvans. Starpbrīžos koridoros un zālē bija liela drūzmēšanās. Vecie nāca apskatīt pirmklasniekus, šie atkal vecos.

Pēcpusdienās, kas joprojām turējās siltas un krietni garas, puikas pulcējās aiz kapsētas, kur vingrinājās dažādās lēkšanās un spēlēja futbolu.

Andrejs un Brūveru Ādolfs vecākā pilsētas naktssarga madāmas gādībā jutās labi. Kā jau solīts, zupa un kafija vienmēr bija laikā un vietā. Viņai, likās, īpaši patika, ja pie dēliem, kā viņa abus sauca, atnāca draugi vai nu ar balalaikām, vai vijolēm un drusku patrokšņoja.

Pusdienās te bija tāda kā maza pansija. Bez Grauda un Brūveru Ādolfa pie galda no sētas mājas ieradās vēl arī Benka un viņas māsīca, ko tā sauca par Mazo. Tā vēl bija pavisam jauna, glīta skuķīte. Viņa mācījās pirmajā klasē un nēsāja svārciņus pēc visjaunākās modes — augstu virspus ceļiem. Svārķeļi bija tik šauri, ka skuķis nemaz lāgā nevarēja apsēsties un pusdienas ēda pusstāvus. Kā viņa varēja nosēdēt skolas solā, tā palika neatrisināma mīkla. Par laimi, meitene vēl bija tik maza, ka jokotājiem daudz pretim nekārpījās. Citādi šaurie svārķeļi šai kompānijai būtu mūžīgas piedauzības akmens. Benka pati bija skaļa un atklāta. Ko domāja, to teica taisni acīs. Meitenēm šī īpašība lāgā nepatika. Bet puikām Benka bija labākā draudzene. Tāpēc viņi pie Benkas ieradās viesos daudz biežāk nekā meitenes. Tam bij arī otrs izskaidrojums: Benkai bija govs. Viņas tēvs, lielu Zemgales māju saimnieks, lai meitai un radu skuķim nekad netrūktu svaiga piena, bija sarunājis un novietojis namsaimnieces kūtiņā un apkopšanā raibaļu — ālavi. Tā Benka tad no briedīgiem Zemgales miltiem vai katru pēcpusdienu cepa skaidrā pienā iejauktus pen-tukus. Savus viesus viņa labprāt pacienāja.

Bet kas zin — varbūt galvenais tomēr bija viņas pilnīgais, glītais augums, par ko tās draugi domāja klusībā, jo Benka likās pārāk atklāta un asu mēli, lai viņai iedrošinātos izteikt komplimentus.

Pirmā nedēļa pagāja kā viens elpas vilciens. Tikai Andreju spieda nezināšana par Liju.

Skolā viņas vēl joprojām neredzēja. Taisnība, iztrūka arī daži citi. Bet par tiem bija zināms, ka ieradīsies vēlāk. Un ja nu Lija vairs neierastos?

Kādā pēcpusdienā atnāca Alberts Lācis. Jau skolā tiekoties, bija Graudam pastāstījis bēdīgo vēsti, ka vasarā nomirusi viņa māsa. Ar diloni.

Uz Albertu, kas tagad mācījās pēdējā klasē, māsas nāve bija atstājusi dziļu iespaidu. No agrākā optimisma viņa vairs nebija ne vēsts. Tagad iekrita otrā galējībā — kļuva

skeptiķis un neatzina neko. Vasarā salasījies Šopenhau-eru, viņš nu vienmēr jautāja pēc dzīves nozīmes.

— Vēl ir silts, un vēl kokos šalc lapas. Bet vai tu nejūti dzestruma elpu, kas neatvairāma nolaižas no augšas? Šais krūmos vēl dzied putni un smaržo zāles, bet drīz būs rudens, un viss nokaltīs, aizies bojā. Kāda nozīme zaļumam un ziediem, lai pēc tam sabruktu trūdos? Dabas un dzīves likumi ir nežēlīgi. Par to kādā dzejolītī skaisti izsakās Skalbe:

Līdz puķe uzzied, to izkapts griež,

Zem cirvja līkst ievas gravā,

No ligzdas putniņus ārā sviež,

Un pelēkas, godīgas bitītes Izposta pļāvējs liels Basām, sarkanām kājām ...

Viss iet bojā.

Lūk, tur puikas spēlē futbolu. Viņi priecīgi skrej un klaigā. Viņiem neienāk prātā, ka drīz tie noskums. Viņus apbēdinās skolā dabūtais divnieks, vecāki, kas nedos naudu jaunu zābaku pirkšanai; viņus apbēdinās visa garā dzīve, kur tie nebūs laimīgo pirmās rindās, bet ilgi un smagi cīnīsies un cietīs savas eksistences dēļ. Un galā pienāks nāve. Jā, par ko viņi nesuši savas važas? Prieka mirkļi taču putekļi pret moku un garlaicības gadiem! Jā, kāpēc tad vajadzīgas šīs bezmērķīgās skumjas un ciešanas? — es tev prasu.

Andrejs centās atrast kādas pretrunas drauga domās un slēdzienos. Viņš zināja Lāča bēdu cēloni un uzskatīja par pienākumu viņa pesimismam pretim tēlot gaišākas noskaņas, kas varbūt varētu remdēt skumjas.

— Un tomēr, — viņš sacīja, — tas viss, ko mēs saucam par bezgalību, dabu, dzīvi un cilvēku, ir apbrīnošanas vērts. Vērot, kā viss veidojas, kustas un darbojas, just sevi šai milzu mehānismā kā sastāvdaļu, tā ir alga par ciešanām. Pats sīkais smilšu graudiņš, ūdens piliens, smilga, kas līgojās vējā, odi novakara saulgozī un tārpi zemē darbojas un kustas, lai piepildītu savu dzīvi un kādu augstāku dabas likumību. Ikvienam pasaule tēlojas savā īpašā veidā. Un tad cilvēks, kas jau saprot tik daudz, kas var domāt un just. Viņa pasaule neizmērojami plaša. Ik dienas atrod ko jaunu. Ierauga jaunas zvaigznes pie debesīm, saklausa balsis pāri okeāniem. Ja pirms simts gadiem vēl sapņoja par grozāmo gaisa balonu un par sāpju mazināšanu, izdarot hirurģiskas operācijas, tad tagad cilvēks lido kā putns aeroplānā un sāk domāt jau par mūžīgās jaunības jautājumiem. Droši vien reiz sapratīs arī pašu dzīves jēgu.

— Dzīves jēgu? — Lācis viņu pārtrauca. — Nē. Nekad! Vienmēr būs tikai aforismi. Dzīve, man liekas, ir grāmata bez virsraksta. Un tā tas paliks. Darbošanās, tu saki. Bet tas ir tikpat kā hirurgam hloroforms, kas gan aizmidzina, novērš uz brīdi skumjas, bet brūci nesadziedē. Tāpēc Veidenbaums dzejoja:

Velti ir strādāt, veltīgs ir darbs —

Taču reiz zeme grauž tevi tārps.

— Redzi, — atkal ierunājās Grauds, — nav pareizi, kad interesējamies tikai par to, ko nezinām, par to, kas ārpus mums. Vajag vairāk uzmanības tam, kas risinās mūsos. Vai vari noliegt, ka, uzskatot laukus un šo ezeru norieta blāzmā, tevī nemostas nekādas jūtas? Vai tu manis pēc, ja esi nodomājis kaut ko atklāt, izpētīt, nemaz nedomā par to prieku, kas rodas, nododoties pētīšanas darbam? Es gribētu teikt: ne tik daudz galējais mērķis, bet vairāk pati tuvošanās mērķim, — vienalga, domāšana tā ir vai darbošanās — kā pats šis process ir jaukākais un vērtīgākais. Dzīves vērtība nav jāmeklē dzīves galā, bet pašā dzīvošanas procesā.

— Tā ir pašapmānīšanās, — atteica Lācis. — Kultūra ar saviem tikumiem, ierašām, pienākumiem, sadzīves normām un pat ar savu normēto domāšanas veidu ir cilvēces važas. Cilvēki jo dienas vairāk sapinas šais važās, un aizvien grūtāk kļūst tās nokratīt. Cilvēks ilgojas miera. Bet ap viņu ir kultūra, un tā miera nepazīst.

Tā viņi debatēja, klaiņodami pa norām un krūmājiem aiz kapsētas.

Saķeršanās

Atpakaļ nākot, draugi piegāja futbola spēlētājiem. Ap tiem jau bija salasījies prāvs ziņkārīgo pulciņš, jo te notika kārtējās sacīkstes starp ģimnāzijas un pilsētas apvienoto futbolistu komandām. Ģimnāzisti nežēlīgi spieda savu pretinieku. Spēle risinājās vārtu priekšā.

Vārtsargs, garš un lokans kurpnieka māceklis, gan skaitījās par pašu labāko bumbas uzķērāju visā pilsētā. Bet, tā kā ģimnāzisti vadīja bumbu apvienoto vārtos vai ik pēc divi minūtēm, tad ieslavētais golkipers sāka pagurt. Viņš bija sanervozēts un jau atkārtoja parasto kļūdu: izskrēja no vārtiem un drāzās pretim bumbai tālu laukumā. Pašlaik gan izdevās spēcīgs rokas sitiens — bumba aizlidoja gandrīz līdz ģimnāzistu vārtiem. Acumirklī visi auļoja pāri laukumam. Bet, pirms tie sasniedza centru, bumba lidoja jau atpakaļ. Mārtiņš, kas spēlēja labo aizsargu un skaitījās par spēcīgāko spērēju komandā, šoreiz bija labi trāpījis. Vēl pāris reižu bumba lidoja te uz vienu, te otru laukuma galu. Tad pēkšņi ģimnāzisti apstājās.

— Solist! — kāds iesaucās.

— Solist! Solist! — jau kliedza skatītāji, kas gandrīz visi bija ģimnāzisti un simpatizēja savējiem. Tagad bumba bija Tālivaldim Krūmam. Kā kaķis ar peli viņš ar to rotaļājās. Viņš prata veikli pasisties sānis, ja kāds no pretiniekiem drāzās virsū, lai bumbu atņemtu. Kritiskos brīžos atkal zibeņātri pašāva pretiniekiem priekšā kāju, un viens otrs no straujiem konkurentiem izstiepās maurā visa garumā. Tālivaldis nebija ar pirkstu barojams.

Tagad viņš locījās pa spēles laukumu kā zutis. Kajeles sīki mīņājās, bet bumba arvien vēl bija starp viņām.

— Nešuj, nešuj, bāz aiz ādas! — sauca Mazais Misters, kas spēlēja ģimnāzistu skrējējos.

— Padod konfekti! — sauca Jukums, kas jau bija paspējis ieņemt labu vietu iepretim apvienoto vārtiem. Bet Tālivaldis neklausījās. Viņš joņoja taisni uz centru. Tikai tagad visi ievēroja, ka pretinieku vārtu centrs visvājāk aizsargāts, jo gaidīja sitienu no flangiem. Tālivaldim bija vēriens.

— Bravo, Solist! Urā! — jau kliedza ģimnāzisti. Apvienoto vārtsargs tiešām apmulsa un atkal izdarīja kļūdu — metās pretim Tālivaldim. Tas atvēzējās, un bumba šņākdama aizdrāzās gar veiklā ķērēja pirkstu galiem. Ielidoja vārtos. Tagad sacēlās ovāciju vētra.

— Bravo! Bis! — kliedza bez mitēšanās.

— Ģimnāzisti. Solistam trīskārtīgu hip, hip, urā! — kāds iesaucās.

— Lūk, šitā spēlē Limbažos un citās galvaspilsētās! — kliedza Jukums.

Pretinieka vārtsargs jau iznesa bumbu centrā un atvēzējās spērienam. Tad atskanēja tiesneša garais svilpiens. Cīņas puslaiks bija beidzies.

— Kāds tad ir stāvoklis? — Grauds ieprasījās Mazajam, kas, pārtraukumu izmantodams, skrēja garām uz avotiņu.

— Divi pret nulli, par labu mūsējiem.

— Tad jau vēl nevar zināt, kā jums ies nākošā puslaikā.

— Tā bilde ir vairāk nekā skaidra. Nākošā puslaikā šiem jāsper pret sauli. Viņus var glābt tikai cūcene, — un viņš aizskrēja pēc ūdens.

Lācis vedināja uz mājām, un viņi aizgriezās pret kalnu. Pa ceļam gāja garām citai sportistu grupai. Tur centrā grozījās Čempiņš. Demonstrēja grieķu-romiešu cīņas paņēmienus — tiltus, kravates un dubultnelsonus. Čempiņš bija plecīgs un smags, tāpēc tam šeit nebija krietna pretinieka un viņš runāja lielīgi.

— Nu, kas ir, Grauds, nāc lauzties! — smīnēdams uzsauca Andrejam.

— Lauzējs kāds atradies! — atteica Lācis. — Ej lauzies ar telefona stabiem.

Viņi soļoja garām.

— Dzirdēji, Grauds, es tev ko gribēju prasīt!

— Nu?

— Panāc!

Atgājis gabaliņu sānis, Čempiņš pievirzījās cieši Graudam.

— Klausies — nu, kā šodien būs ar ērgļiem? Iestāsies?

— Kas par blēņām!

— Tagad mums jau pagales. Divas japāņu īsās. Uz «ff».

— Mani tas nemaz neinteresē.

— Vai zini, tu ar esi tik tāds pindzele, — Čempiņš sarauca pieri.

Andrejs neteica neko. Viņš pagriezās, lai ietu prom.

— Ak šitā! — īgni iesaucās Čempiņš. Pieskrēja no muguras puses Graudam un, veikli izšāvis rokas caur padusēm, sagrāba tā kaklu dubultnelsonā.

— Neniekojies! — Andrejs mēģināja izgrozīties. Viņš nebija no gļēvajiem. Audzis uz laukiem, jau vairāk gadu dienu no dienas strādājis smagos lauku darbus, bija krietni norūdījis ķermeni. Netrūka ne muskuļu, ne izveicības. Bet tomēr no Čempiņa atsvabināties neizdevās. Jo pūlējās, jo Čempiņš ciešāki uzgūla kaklam. Sanāca apkārt arī pārējie cīkstoņi.

— Laid vaļā! — Andrejs iesaucās jau pavisam sa- * skaities. Bet Čempiņš neatbildēja. Stenēdams lieca Grauda galvu uz leju. Likās, viņu bija pārņēmusi sadisma lēkme. Viņš grieza zobus. Kakla dzīslas uztūka, un acu baltumi kļuva gluži sarkani. Grauda zods jau bija cieši piekļauts krūtīm, kājas grīļojās. Bet viņš vēl nekrita. Viņu saturēja niknums un spīts.

Pēkšņi tas metās pie zemes — Čempiņa kāju starpā.: Čempiņš to nebija sagaidījis. Andreja kakls izslīdēja tam no rokām. Tanī pašā brīdī Grauda mugura pacēla Cem-piņu uz augšu. Viņš zaudēja līdzsvaru un atmuguriski nogāzās uz noras. Skatītāji tomēr nepaguva ne aplaudēt, kad jau abi cīkstoņi atkal bija kājās. Viņi bija saniknoti.

Tie satvēra viens otru ap vidu. Un, pirms Čempiņš, kas zināja dažādus cīņu paņēmienus, paspēja pagrūst dūres Graudam zem zoda, Andrejs viņu pacēla uz augšu un grieza ap sevi riņķī. Šo ķērienu tas atcerējās no lauku puišu spēkošanās reizēm. Viņš atliecās atpakaļ un, pārvēlis Čempiņu pār celi, uzkrita tam virsū. Bet Čempiņš bija daudz smagāks un rūdītāks cīkstonis. Tikko pieskā- j ries zemei, saliecās kā atspere un nometa Graudu no sevis. Lai pats nekļūtu apakšā, Grauds uzlēca kājās. Viņš gribēja cīņu izbeigt un aiziet, jo labi apzinājās, ka nav Čempiņa pretinieks. Taču šis nodoms neizdevās. Arī Čempiņš jau bija kājās. Acumirklī satvēra Andreja labo j roku, sagrieza sev pār plecu, un Grauda augums pacēlās gaisā. Viņš lidoja pāri Čempiņa galvai.

Kad tas krita uz noras, dzirdēja zem sevis kaut ko nokrakšķam. Elkonī griezīgi iesmeldzās. Viņš gribēja atbalstīties pret zemi un piecelties, bet roku nespēja vairs kustināt. Gar acīm aizdejoja dzeltenas, zilas un zaļas uguntiņas. Kļuva tik nelabi, un smacēja elpu. Viņš gulēja ar seju pret debesīm un neapjēdza vairs neko. Ap viņu locījās un strīdējās puikas. Bija zāles un zemes smarža. Kā odu bars sīca ausīs. Viņš bij uz samaņas un nesamaņas robežas. Kāds pasniedza ūdeni. Tas bija Lācis. Tad viņu

saņēma zem padusēm un pacēla. Veda. Katrā pusē bija pa vedējam. Viņš atbalstījās un soļoja nemaņā pa noru, pa ielām. Likās, nupat acis aizvērsies un neredzēs vairs neko.

Taču tā nenotika. Lielais Misters un Lācis bez sevišķām pūlēm viņu nogādāja pie skolas ārsta. Te gan iznāca ko saturēties, jo nu roku sāka spaidīt un grozīt. Uz īsu brīdi Andrejs paģība. Kad atmodās, roka bija jau pakārta kaklā un ārsts paziņoja, ka lauzts nekas neesot. Bijusi tikai smagā formā izmežģīta. Viņš atlaida Graudu uz mājām. Tikai piekodināja, lai dažas dienas dzīvojot pavisam mierīgi. Solījās pieiet.

— Un kā jums tas gadījās?

— Es lēcu un nelaimīgi kritu, — Grauds paskaidroja.

— Pārāk nododaties sportam. Nu, sveiki, sveiki! — sacīja ārsts.

Benkas uzvara

Kad Andreju atveda mājās ar uzsietu roku, Pavasara madāma pavisam nobijās.

— Kas nu Andžam noticis? Un kāds viņš izskatās! Seja kā zēģeldrāna! — viņa vaimanāja.

Arī Brūveru Ādolfs satrūkās.

— Klausies, vecais puika, tu taču nebūsi sācis lauzt pats savus kaulus?

Bet, kad viņiem pastāstīja, ka roka tikai izmežģīta un ka ārsts teicis, lai padzīvo pāris dienu mierīgi mājās, visi aprimās.

— Nu, kā tad ir, Andža, — pateikt rīt Leišu Jānim, lai gatavo kapa runu, vai nepateikt? — noprasīja Ādolfs.

— Nemaz nebūtu par ļaunu aizlidot kā eņģelim kaut kur uz Venēras. Tur taču esot daudz siltāks un dienas nedēļām garas, — pasmaidīja Andrejs.

— Jā, viens, ko es nevaru saprast. Kā gan cilvēki var interesēties vēl par kādu citu dzīvi, ja jau ar šo pašu zemes dzīvi nezinām, ko iesākt, — drūmi noteica Lācis. Viņš bija un bija pesimists.

Kad nākošā rītā Ādolfs taisījās uz skolu, Andrejs lūdza, lai paziņo par viņa ķibeli klases audzinātājam Pīļu Kājām un Fēliksam Dzērvēm.

— Kas tas tāds par Dzērvi?

— Ak, tu jau nepazīsti! Tad lai Benka viņam pateic.

Pēc pusdienas pārnācis no skolas, Ādolfs nodeva An*

drejam rūpīgi salocītu burtnīcas lapu, uz kuras ar zīmuli bij uzrakstīts: «A. Grauda kgm.»

— Vai no Dzērves?

— Nē, no «knaģiem».

Andrejs atlocīja papīru. Tur bij ieslēpta kāda rožaina

ziedlapa un zem tās uzrakstīts:

«Vakar redzējām, kā Jūs veda, Bijāt pavisam bāls. Cik tas briesmīgi. Laikam ļoti sāpēja? Kad cerat būt atkal skolā? L. un S.»

Tātad no viņas — no Lijas un tās draudzenes Smaidas!

— Nu, ko šie raksta? — jautāja Ādolfs, kas bija par meitenēm daudz vecāks un, tāpat kā visi viņa klasē, uzskatīja abas par bērniem.

— Ko nu! Nieki vien, — atteica Andrejs. Viņš iebāza papīrīti kabatā.

Pēc pusdienām ienāca Benka.

— Nu, Andža, ko tu guli! Šovakar pirmā dramatiķu sapulce, un šis te domā pa māju valstīties, — viņa, kā parasts, bija skaja.

— Kas man tur? Tā jau Leišu Jāņa darīšana.

— Leišu Jāņa, Leišu Jāņa! Tas jau ar staigā apkārt, kā muižu pārdevis. Pulciņš sākot izjukt. Ceturtklasnieki vairs negribot piedalīties, pēdējā gadā vajagot ieraut mācīšanos. Jā, kas tad tev īsti ir ar to roku?

— Blēņas. Drusku izlēca no cembēm. Labāk pastāsti, kā gāja klasē.

— Gāja, gāja! Drusku jau gāja ar, — Benka likās tā kā saniknota.

— Saproti, atkal iznāca saraušanās ar Pī|u Kāju. Iesākās ar Veco Janci. Nezin kas tam šorīt bija lēcies — tikko klasē, tā sāka krēpot un spļaudīties, ka taisni sirds aptecējās. Bet, kā šis izberzēs ar kāju, tā mēs visi ar grūžam vaļā. Nu, bet tā, ka rīb.

— Ko jūs! — vecais tik iesaucās. Ieraudzījis, ka Mārtiņš paliecies kaut ko čukst Mazajam Misteram, šis metas Mārtiņam krāgā.

— Ko Mārtiņš gribēja?

Nu, Mārtiņam jau arī nepūš vējš vien zem cekula.

— Es, skolotāja kungs, gribēju tikai paprasīt, vai ūdens vārās pie simts grādiem vai ne. — Un pats smaida kā pavasara sivēns. Vecais Jancis noskatās, noskatās — piesper kāju: «Mārtiņ, ejat ārā no klases!» Bet nav vēl Mārtiņš pie durvīm, kad jau atkal kāda roka izslējusies kā dīsele gaisā.

— Ko Krūms gribēja?

Aba Krūms sataisījis tādu ģīmi kā pie dieva galda:

— Jā, lūdzu, skolotāja kungs, es tomēr nesaprotu, ka ūdens to var zināt, ka nu ir taisni simts grādu karsts un jāsāk vārīties?

— Ak vārīties? — Vecais Jancis tikai nošņācās. Bār-zdele trīc: — Krūm, ārā no klases!

Bet neko nelīdz. Ir jau par vēlu. Uz tāfeles jau piekarināts plakāts:

ŠEIT AIZLIEGTS NETĪRĪBU DARĪT!

Tas bija par daudz. Vecis sāka drebēt kā teļa sālījums. Tīri žēl sametās. Jau tā kā aprāvāmies. Būtu izbeidzis — un diezgan. Bet šis sadomājis turēt morālisko. Un, par nelaimi, nostājies pie mana galda. Nu, bet tā runā^ ta runā kā nekad. Un tās siekalas, kad es tev saku, sprāgst uz visām pusēm kā šrapneļi. Un man taisni sejā. Es jau gan cietos. Locījos te uz vienu, te otru pusi. Nekur patverties. Es neizturēju. Kā šāvos augšā, tā iekliedzos:

— Jancilanciga kungs, atļaujat arī man iet ārā no klases!

Lai ejot. Bet lai pieteicoties klases audzinātājam. Pīļu Kājas stundā es, saprotams, pieteicos.

— Tas ir. Un kāpēc jums vajadzēja Jancilanciga kungu kaitināt?

— Puķītes kungs, es viņu nemaz nekaitināju. Bet es nevaru te sēdēt, kad viņš pastāvīgi apspļauda manu galdu un sprauslo sejā. Lūdzu, atļaujat man sēdēt citā sola, — es šim atcērtu.

— Labi, sēžat citā solā. Bet tagad nākat pie tāfeles.

Es jau tūliņ saprotu, ka nu atkal draud divnieks.

— Rakstāt tāfeles labā stūrī uzdevumu, — šis man saka.

Bet es neieklausījos, ka labā stūrī, un uzrakstu kreisajā.

— Es jums teicu — rakstāt labajā stūri.

Tikko uzrakstu, šis atkal:

— Augšējā labajā stūrī.

Es uzrakstu augšējā labajā stūrī. Bet Pīļu Kāja saskaišas pavisam:

— Benka, nebojājat manus nervus! Vai jūs nevarat vai negribat saprast, ka jāraksta augšējās tāfeles augšējā labajā stūrī.

Nu, vai zini, man arī bija par daudz.

— Ko jūs īsti iedomājaties! Es tāpat esmu nervoza! — es kliedzu. Aba pilnā rīklē, tā, ka logi notrīcēja. Visas meitenes no bailēm uzlēca stāvus. Domājušas, ka esmu kļuvusi traka.

Pīļu Kāja arī sabijās.

— Tas ir, Benka. Ja jūs esat nervoza, tad ejat pie ārsta.

Man tas nebija divreiz jāsaka. Spēros no klases ārā.

Un, kā pa laimi, ārstam trāpījās pieņemšanas stundas. Es iekšā: — Lūdzu, izmeklējat, vai es esmu nervoza vai ne!

Un ko domā — tas ārsts ir viens lāga onkulis. Viņš man izrakstīja pat apliecību, ka esmu ļoti nervoza.

— Nu, nu! Kur tad tu liksi apliecību?

— Kā? Lai Pīļu Kāja tagad nedomā piesieties. Nu es varu kliegt pretim tā, ka lai mūri sagāžas.

— Vai zini, Benka, tev ir apbrīnojama dūša.

— Es jau nu neiešu palaisties!

Kad Benka aizgāja, ieradās Fēlikss Dzērve.

— Re, kā tas ierīkots: cik reižu mēs satiekamies, tik viens no mums gatavojas uz svēto vakarēdienu, Salve, moriturus [8].

Viņš nolika paciņu un sāka slaucīt aizsarmojušās acenes.

— Sveiks, sveiks! — atsaucās Grauds. Viņš izlikās, ka Dzērves ierašanās būtu pilnīgi saprotama, kaut gan par to sevī brīnījās.

— Nu, kā sviežas pa skolu, pa klasi?

— Nekas ievērojams. Visus šodienas notikumus var apzīmēt ar divi h.

— Kā tā, ar divi h?

— Nu, humors un histērija.

Grauds pasmējās. Gan vairāk par nopietnību un vienaldzību, ar kādu Dzērve izteica savus dīvainos atzinumus. Viņam šis Dzērve iepatika aizvien vairāk.

— Nu, tad es atnesu līdz šahu. Ņemsim sistemātiski.

Dzērve uzstādīja figūras un sāka Graudam _ieskaidrot spēles pamatus. Vēlāk atnāca arī Brūveru Ādolfs. Izrādījās, ka viņš šaha spēli pa druskai prot. Tā_Grauds redzēja arī teorijas pielietāšanu, jo Dzērve ar Ādolfu izcīnīja partiju. Pa spēles laiku Dzērve tikmēr analizēja un skaidroja Graudam Brūvera kļūdas, kamēr pats pazaudēja. Viņš pieprasīja revanšu, un tie sāka otru partiju. Tikmēr Grauds iedomāja par Liju. Paslepus uzrakstīja tai atbildi.

Šķita, ka taisni Dzērve īstais, kam uzticēt pastnieka pienākumus. Viņš nebija kļūdījies. Dzērve savu pienākumu vienmēr izdarīja vislielākā slepenībā un ļoti oriģinālā veidā. Bez tam kopējais noslēpums tuvināja arī abus jaunekļus, un, kad Andrejs ar Liju bija tik tālu, ka sarakstījās katru dienu, Fēlikss Dzērve viņam bija labs draugs.

Kas par putnu Fēlikss Dzērve

Izmežģītā roka Andreja skolas gaitas kavēja tikai trīs dienas. Tad viņš bij atkal klasē. Vasarā visu krietni atkārtojis, tagad viegli veica uzdevumus. Pat Pīju Kāja, kas šad tad atcerējās Vidzemes Šveici, Graudam vairs nepiesējās. Arī Jukumu Lejiņu tramdīja reti. Vienīgi Benku — to Pīļu Kāja joprojām nespēja mierīgi uzlūkot. Un Benka no savas puses darīja visu, lai tas nekad nenotiktu.

Dzērve, kas tik nožēlojamā kārtā zaudēja skriešanas sacīkstē, klasē izrādījās par daudz bīstamāku konkurentu abiem galvas varoņiem — Lielajam un Mazajam Misteram. Šis oriģinālais eksemplārs, kā viņu palaikam sauca, bij ārkārtīgi plašu atmiņu. Nosaukt desmit pilsētas kaut kur Bolīvijā vai Kolumbijā viņam bija nieka lieta. Vēsturiskos gadu skaitļus, karaļu dzimšanas un miršanas gadus, bez tam vēl karaļu laulātās draudzenes, favorītus un favorītes — to visu viņš zināja nekļūdīgi. Pats vēstures skolotājs, kad minēja kādu gada skaitli, vienmēr skatījās uz Dzērvi, vai tik tas nepurina galvu. Lielā atmiņa Dzērvēm labi noderēja arī matemātisko formulu un dažādu sentenču ielāgošanai. Viņš spīdēja valodu zināšanās, jo vokābuļus, gramatikas un rakstības likumus iegaumēja jau no pirmās dzirdēšanas.

Bet bij arī meda|as otrā puse: Dzērve centās neko nesacīt banāli. Visur mēģināja rast pats savu tulkojumu, saskatīt kādu dīvainību, un to uzsvēra. Tas dažkārt nederēja. Viņu nesaprata. Skolotāji saskaitās. Viņiem likās, ka Dzērve nerunā, kā pienākas, tāpēc ka skaidri nezin. Bez tam dažos priekšmetos arī šīs lielās atmiņas luteklis bija tiešām galīgi nevarīgs. Piemēram, dziedāšanā viņa dēļ būtu jādibina vēl kāda zemāka kasta par rūcēju komandu, jo Dzērve nevarēja izturēt pat vienkāršo skaņu kāpi. Viņš to gaudoja tik bēdīgi kā suns mēnesnīcā. Arī zīmēšanā galīgi apmulsa. Pat ar lineālu reti laimējās novilkt taisnu līniju. Tāpēc zīmēt un rasēt nekad neiedrošinājās, bet pastāvīgi maksāja Lielajam Misteram, lai tas slepus vajadzīgo pagatavo. Pie tam viņš bija nolīdzis ar Misteru, ka Dzērves darbi jāzīmē un jārasē tik slikti, cik vien slikti Misters spēj, jo citādi skolotāji neatzina, ka tos gatavojis pats Dzērve. Tad vēl rokraksts — tas Dzērvēm bija drausmīgs. Dažs burts klupa uz acīm, cits gūlās vēkšpēdu, viens bija palēcies uz augšu — daudz lielāks par pārējiem, otrs atkal sakņupis un sarāvies — noslīdējis ļjj gluži zem strīpas. Lapa, uz kuras Dzērve rakstījis, izska- j tījās kā cāļu mātes apkašāta. Visas šīs savādības Dzērvi i ātri nostādīja klases uzmanības fokusā. Ap viņu āzējās, bet to arī apbrīnoja un pat apskauda.

Kādu dienu latviešu valodas skolotājs Onkulītis ienāca ; klasē gluži uztraucies. Viņam padusē bija domrakstu | burtnīcas. Nometis tās uz katedra, viņš iesaucās:

— Kaut kas nedzirdēts! Vai jūs varat iedomāties, kas noticis?

Visi brīnījās. Kas gan varētu būt noticis?

— Vai atkal sācies pasaules karš? — iejautājās Jukums. __

Onkulītis saskaitās.

— Ko jūs, Lejiņ, vienmēr nākat ar savām muļķībām! Šis jau arī ir viens no tiem, kas labāk gribētu uz galvas staigāt, — viņš paskaidroja klasei. Tad paņēma virsējoburtnīcu un pacēlis radīja.

— Skatāties šurp! Te viens man uzrakstījis tādu darbu, kādu es sava mūžā nebiju redzējis. Nu, kaut kas ārkārtīgs! Es jums viņu nolasīšu.

Viņš atvēra burtnīcu un, katru vārdu akcentēdams, sāka lasīt:

«Upe un cilvēka dzīve.

Homo sapiensa eksistences ģenēze analoģiska spontānai geizera ģenēzei. No substances un enerģijas minimāla baseina abām tendence uz difūziju viskolosālākās dimensijās. Negribu eksplicēt doktrīnu par haimodinamiku vai hidrauliku. Planētu, firmamentu un pat visu kosmosu varētu disignēt kā indivīda aktīvā intelekta un imensablās fantāzijas produktu. Tāpēc ne kā hairētiķis vai prestidi-žitators gribu adekvāti un diskrēti anonsēt arī psihes latentās kauzalitātes irracionālās potences, imitēt eksistenci analoģijās, kontrastos, harmonijās un fainomenos...»

Jo tālāk viņš lasīja, jo grūtākos teikumos tur virknējās gan dzirdēti, gan nedzirdēti svešvārdi. Onkulītis tos izkliedza aizvien skaļāk un kaislīgāk. Klase krampjaini smējās: gan par to, kas bij uzrakstīts, gan par lasītāju, kam satraukumā acis spiedās uz āru un lūpu kaktiņos krājās putas.

— Nu, vai jūs esat ko tamlīdzīgu dzirdējuši? — Onkulītis ar lielu troksni nosvieda burtnīcu katedrā.

— Nesalaužama pacietība, ar kādu tas cilvēks visu dabūjis kopā. Es vakar noliku priekšā piecas svešvārdu grāmatas un tad arī vēl nevarēju tikt gudrs, ko īsti šie vārdi nozīmē. Man liekas, ka te ir tādi vārdi, ko jūs nevienā svešvārdu grāmatā neatradīsiet. Un vai jūs zināt, kas to rakstījis? Lūk, tas tur — briļļainais — Dzērve.

— Ko?

— Ak Dzērve!

— Bravo, Fēlikss!

— Urā!

Klase sakas ovācijas. Tās tik drīz nenorimās. Galu galā arī Onkulītis sāka smieties.

— Vai zināt, — viņš piegāja Dzērvēm, — es jūs apbrīnoju!

Bet Dzērve neprata savas jūtas izrādīt. Viņš vienkārši nezināja, kā izturēties. Viņš bija sataisījis tādu seju, it

kā neko nesaprastu. Noplātījis rokas, nokabināja un sāka slaucīt savu jauno degunkniebi.

— Nu, tad sameklējiet kādu, kas jums to domrakstu] tā glīti pārraksta. Es arī viņu ievietošu paraugdomrakstu grāmatā. Par biedinājumu, kā nedrīkst rakstīt.

Onkulītis pasniedza Dzērvēm burtnīcu. Šis lēmums Fē-. liksam nāca kā pērkons Ziemsvētkos. Vai tad viss Onkulīša runas patoss un augstais kāpinājums bija nozīmējis, ka viņš saskaities? Jā, diemžēl to tas bija nozīmējis.

Leiputrija

Un skolas dzīve ritēja dienu pēc dienas. Pēcpusdienās^ atkal sanāca dažādi pulciņi un runāja par augstām lie-: tām: ķīmijas un fizikas jaunākiem sasniegumiem, dzīves uzdevumiem, literatūru un teātri. Darbojās šaha sekcija, un sastādījās žurnāla «Sauciens» jaunā redakcijas kolēģija. Te un dramatiskās sekcijas vadībā ievēlēja arī An-, dreju Graudu. Viņa tuvākie biedri šais nozarēs bija Zal-j gone un Leišu Jānis — viens dzejošanas, otrs dramatiskās lietās. Vajadzēja rūpēties par jaunu dzejnieku atrašanu, viņu darbu iegūšanu, izvērtēšanu un žurnāla hektografē-šanu; vajadzēja sameklēt kādu lugu un sākt to iestudēt, lai viss notiktu, kā pienākas. Direktors atļāva jau ziemas sākumā rīkot vakaru ar dejošanu. Darba smagums, kā parasts, gūlās uz dramatiķu pulciņa kamiešiem. Bet tagad liels palīgs izrādījās dziedāšanas skolotājs. Viņš centīgi meklēja starp skolniekiem solistus. Pēdējā klasē drīz vien atrada Trusi un Hertu. Arī otrajā minēja kādu biklu meiteni. Bet trešajā neviens neradās. To nu atgādināja un nožēloja vai katrā stundā.

— Jūs esat lielākā klase, bet jums nav neviena solo-dziedātāja. Tumes Anniņa gan izmēģinājās, bet es nezinu, kas tur iznāca, — sacīja laipnais večuks.

— Kas to teica, ka mums nav dziedātāju! — reiz iesaucās Lejiņu Jukums, kas šad tad ar Andreju bija kopīgi uzrāvuši pa dziesmai.

— Ko? Kā jūs teicāt? — jautāja skolotājs, viņš bija pakurls.

— Es saku, ka mums jau arī ir solisti.

— Ak ir? Kurš tad ir?

— Grauds! — samulsis iesaucās Lejiņš.

Andrejs gan ķepurojās pretim. Lejiņš tik jokojot, pats esot gatavais solists. Bet vecais neatlaidās, kamēr piedabūja Graudu kaut ko nodziedāt.

Andrejs beidzot ari rāva vaļā savu iemīļoto romanci par kaiju, kas lido pret sauli pāri ezeram. Balss skanēja spēcīgi, — ja ari ne visai muzikāli, tad katrā ziņā diezgan izteiksmīgi, jo viņš šo dziesmiņu bija tik daudzreiz dziedājis.

Kad beidza, klase, protams, skaļi aplaudēja. Grauds taču bija glābis viņas godu. Bet dziedāšanas skolotājs tā iekarsa, ka vairs nemitējās: Graudam vajagot šo pašu dziesmiņu dziedāt arī skolnieku vakarā. Andrejs padevās. Bij ar mieru dziedāt. Bet solo ne. Tikai duetu — kopā ar Trusi. Par to skolotājs apņēmās sazināties ar Trusi un abus krietni apmācīt.

Šis numurs vakara programmā bija kas jauns, jo no puikām vēl neviens ar dziedāšanu, kaut arī duetā, nebij uzstājies. Pat Leišu Jānis, Brūveru Ādolfs un Trusis ņēmās Andreju drošināt. Lejiņu Jukuma joks izvērtās nopietnībā. No uzstāšanās vairs neizdevās atkratīties.

Bet tanī laikā, kad sākās intensīva gatavošanās uz skolnieku vakaru, Graudu un Brūveru Ādolfu piemeklēja nelaime: Pavasara madāma aizbrauca uz laukiem palīdzēt radiem pie labības kulšanas. Pats Pavasars par to gan priecājās. Viņš tagad gāja pusdienās uz kādu iebraucamās vietas tējnīcu, kur varēja dabūt arī ko stiprāku, un bieži atnāca mājās jautrs un saģiftējies. Jaunekļiem nebija ko priecāties. Viņi nevarēja pusdienot ne viesnīcā, ne tējnīcā. Tiem nu vajadzēja vārīt pusdienas pašiem vai iztikt ar sausu maizi. Sākumā tik ļauni nemaz nelikās: iekoda, kas gadījās pie rokas, uzvārīja tēju un dzīvoja. Bet, jo ilgāk saimniece palika prom, jo stāvoklis pasliktinājās. Beidzot aptrūka arī sausā ēdamā — nebija vairs nekā, ko likt uz zoba. Abi satrūkās un rakstīja vecākiem. Bet tas nozīmēja, ka dažas dienas vēl vajadzēs izturēt, pirms pienāks palīdzība. Pa druskai iekoda pie draugiem. Tomēr, ka nokļuvuši tik muļķīgā stāvoklī, neteica, kautrējās.

Dienas trīs pirms skolnieku izrīkojuma viņu naudas, aizņēmumu un pārtikas krājumi bij izbeigušies pavisam. Atlika vienīgi gaidīt uz palīdzību no ārpuses. Un viņi arī gaidīja. Vairāk mācījās, kartoja skolnieku žurnāla

lietas, pūlējās ar dziedāšanu vai spēlēja šahu, lai būtu mazāk jādomā par ēšanu. Tā aizgāja pirmā un otrā diena. Bet trešajā dienā izsalkums bij abus gluži nomocījis. Viņi vēlreiz pamatīgi revidēja Pavasara madāmas pieliekamo.% Un laimējās: kaktā zem ķieģeļiem atrada zemē ierušinātu brūkleņu ievārījuma podiņu. Kādā kulītē bija ari putraimi. Viņi ieķesa pa druskai ievārījuma, bet tā bez maizes kļuva nelabi.

— Klausies, Andža, vajadzētu vārīt biezputru, — iemi- | nējās Ādolfs.

— Nebūtu slikti. Bet ūdens un putraimi vien lāgā ne* $ turēsies kopā.

— Ja mēs pieliktu klāt ievārījumu?

— Nē. Derētu drusku piena.

— Vai zini, kā būtu, ja tu aizietu pie Benkas?

— Pareizi! Benkai taču pašai sava govs.

Andrejs metās augšā pie Benkas. Benka pienu deva labprāt, tikai apjautājās, vai pratīšot biezputru izvārīt. Andrejs nobijās. Ka tik šī nesāk nākt lejā vārīt, tad ieraudzīs vēl viņu ķibeli, ka tiem nekā prātīga nav. Viņš atkratījās kā spēdams, paķēra pienu un steidzās atpakaļ.

Brūveru Ādolfs pa to laiku jau bija sameklējis podu, ielējis ūdeni un uzlicis uz plīts.

— Pagaidi, kā tas jādara — vai tūliņ visu gāzt podā vai vēlāk?

— Vispirms jāuzvāra ūdens, — prātoja Grauds. Viņš bija daudzkārt redzējis, kā vāra biezputru, bet nebija tā kārtīgi ievērojis.

Kad ūdens jau mutuļoja, jaunekļi sāka gudrot, cik daudz biezputras vārīt.

— Nu, vismaz tā, lai būtu trīs šķīvji. Ja paliek pāri, nav nelaime.

— Tā jau ir, — Andrejs piekrita. — Domāju, tad bērsim putraimus divi šķīvji, tas trešais nāks klāt no ūdens un piena.

Tā arī izdarīja: sabēra podā divi krietni šķīvji putraimu, apvārīja tos un tad uzlēja virsū pienu. Sāka dūšīgi maisīt.

Andrejs jau lika galdā karotes, tīrus šķīvjus un ievārījuma podiņu, kad Ādolfs atrāva virtuves durvis:

— Andža, nāc palīgā! Dod kādu bļodu! — viņš kliedza.

Grauds metās pie plīts. Jā, nupat draudēja katastrofa: biezputras bija pievairojies pilns pods, un ta burbuļodama un sprauslodama dzīrās tikt pāri poda malām. Bija pēdējais acumirklis neparedzēto putras pieaugumu nosmelt. Viņi nosmēla. Bet jau nākošā minūtē sākās, jauns putras paisums.

— Klausies — vai nevajadzētu apliet uguni? — izmisis jautāja Ādolfs.

— Kāpēc? Vēl jau mums ir trauku, kur nosmelt.

Un viņi tikai smēla nost raženo briedumu. Un pildīja šķīvi pēc šķīvja.

— Vai zini, nav nemaz tik slikti. Mums nu būs biezputras veselai nedēļai, — Ādolfs jau sāka priecāties.

— Žēl tikai, ka pirmā nosmēluma putraimi nav paguvuši izvārīties, pacieti.

— Toties tie pēdējie būs jo labāki.

Kad vārīšana beidzās, biezputras bija pilni visi šķīvji un arī pods. Tad sākās ēšana. Viņi triepa biezputras šķīvjiem virsū Pavasara madāmas brūkleņu ievārījumu un eda, ēda, ēda. Tādas mantas kā biezputras viņiem tagad netrūka. Kas gan varēja liegt pieēsties reiz pa krietnam? Viņi jutās kā Leiputrijā, kur, stāsta, esot jāizēdas cauri biezputras kalniem. Bet tas viņus nebiedēja. Taisni otrādi — viņi jutās vislabākā omā.

Kad beidza ēšanu, aptīrīja traukus un novietoja raženo podu, sāka jau krēslot. Kāds piedauzīja logam. Tā bija Benka. Tātad vajadzēja jau doties uz skolu, jo sāksies izrīkojums. Jaunekļi uzrāva mēteļus un metās ārā, kur tos gaidīja Benka. Viss šķita labākā kārtībā. Bet tomēr tā nebija.

Izsalkumu remdēdami, abi bija steidzīgi un pa krietnam saēdušies vēl pusvārītos putraimus. Tas nevarēja palikt bez sekām. Un arī nepalika.

Pēc īsas atklāšanas runas, kuru, kā parasts, teica Leišu Jānis, dziedāja Austrumu Herta un Trusis. Pēc tam sekoja Truša un Andreja duets — romance par kaiju. Jau skola ieradies, Andrejs jutās miegains un smags. Reizi pa reizei izgāja koridorā un uzdzēra ūdeni. Bet tas tikai vairoja smagumu; vēders piepūtās vēl vairāk. Tur kaut kas brieda. Andrejs tagad apķērās, ka tie ir labi nesavārītie putraimi. Viņa omulība saplaka. Galvenais, viņš bija nodomājis šovakar pēc priekšnesumiem dejot ar Liju un viņai ko teikt. Kaut ko nepārprotamu. Ļoti svarīgu. Bet nu viņš juta spiedienu pakrūtē, to pārņēma melanholija. Un kļuva aizvien smagāk. Kad vajadzēja iet līdzi Trusim uz skatuves, Andrejs piesteidzās Leišu Jānim:

— Klausies, es nemaz negribu dziedāt. Vai tu nevari paziņot, ka jūtos slims?

— Ko tu runā! — Leišu Jānis saskaitās. — Visu laiku vēl smējies un jokoji, nu uzreiz šis slims. Neesi taču bērns. Uztraucies kā kad pirmo reizi.

Un viņš vienkārši uzgrūda Graudu uz skatuves. Tur Austrumu Herta sēdēja pie klavierēm un Trusis atskatījās pār plecu. Viņas jau gaidīja. Atkāpties vairs nevarēja. Pavisam gurds Andrejs piestāja līdzās Trusim. Tā neskaidri dzirdēja Hertas piesisto akordu. Tad iesāka dziedāt:

Jau rīti deg liesmās un ūdeņus sārto ...

Trusis dziedāja spoži un droši, bet vēl paklusām. Andrejs pielaida klāt arī savu balsi. Nekas, saskaņa bija diezgan jauka.

Bet jau ar nākošo teikumu, kad Truša balss sāka celties aizvien dzidrāka un varenāka, Andrejs juta, ka nespej turēties. Viņš manīja, ka nežēlīgais spiedējs, kas no vēdera jau bija sakāpis līdz kaklam, pagalam traucē dziesmas tīrskaņu. Balss pamazām, bet neglābjami detonēja — slīdēja par ceturtdaļskaņai, pa pusskaņai uz leju. Vijumā ar Truša dziedājumu jau iegriezās skarba disonance. Andrejs ķēra uz augšu. Bet satraukts uzķēra augstāk, nekā vajadzīgs. Mēģināja dziedāt klusāk. Bet nesaskaņu, kas kļuva vienmēr griezīgāka, nekā nevarēja apslēpt. Bez tam žņaudzējs mocīja tik nežēlīgi, ka juta muguru pārklājamies sviedriem. Gar acīm lēkāja zili, zaļi un dzelteni zaķīši — kā toreiz, sacīkstē ar Cempiņu. Tāds pusakls un gluži slapjš viņš aizvilkās no skatuves, kad dziesma bija cauri. Nedzirdēja, vai kāds aplaudēja vai ne. Nedzirdēja arī Leišu Jāni, kas kaut ko prasīja. Zobus sakodis, lēnām soļoja uz puiku istabu — skriet viņš vairs neuzdrošinājās.

Necerets iznākums

Pēc krietnas stundas, iznācis no vēsās istabas, Andrejs sameklēja mēteli un metās pagalmā.

Kā vajāts tas trauca uz mājām. Kad nokļuva savā istabā, atlaidās uz kušetes un aizklāja seju rokām. Juta, ka vaigi kvēloja.

Vai viņš domāja par tiem, kas klausījās un dzirdēja, kā tas izgāzās, — par skolniekiem, skolotājiem, saviem draugiem? Nē. Tas šobrīd jau bij aizmirsts. Viņš domāja tikai par Liju. Kāpēc tā vajadzēja gadīties taisni šovakar, kad bija nolēmis tai visu izstāstīt? Viņš to reizēm jau bija pavadījis no skolas līdz viņas ielas galam. Bija jokojuši, smējušies. Bieži rakstījuši viens otram zīmītes. Viņa bijusi lik laipna pret to. Un pēdējais — pats grūtākais bija atlikts uz šovakaru . .. Bet tad nāca šī nelaimīgā biezputra un izgāšanās. Izsmiets, kauna sists — vai tāds viņš drīkstēja Lijai rādīties? Ai, nē! Pēkšņā nelaime izjauca visus sapņus. Varbūt Lija nu smejas par viņu un nekad nebūs citādi.

Skumju mākts, Andrejs piegāja galdam. Ieraudzīja atzīmi: literāriskā sacensība. Atcerējās, ka jau pirms divi nedēļām skolas padome izziņojusi skolēnu literārisko sacensību ar godalgām. Arī viņš bija gribējis ko uzrakstīt, bet dienu no dienas rakstīšanu atlicis. Nebija vaļas. Daudz laika paņēma dziedāšanas mēģinājumi. Bez tam jūsma par Liju... Sacensības darbu iesniegšanas termiņš bija rīt. Ja gribēja piedalīties, rakstīšanu vairs nevarēja atlikt.

Izplēsis burtnīcas lapu, Andrejs sāka košļāt zīmuļa galu. Viņš pūlējās kaut ko iedomāties. Bet domas joprojām bija saraustītas, un visas tikai ap viņu vienu, ap Liju. Viņa nomods, viņa sapņi piederēja šai meitenei. Tas bija viņas tēls, ko tas skatīja ledus puķē uz loga rūts: viņas vārdu tas dzirdēja istabas klusumā. Kā gan citādi varēja but?

Andrejs uzrakstīja vienu pantu, vēl vienu un vēl vienu ...

Tur bija daba, ko tas redzējis ap sevi, — Lija, Lija. Tur bija atmiņas — Lija, Lija. Visi panti bija par Liju, visi Lijai. Un, nosēdējis pāri pusnaktij, sakārtoja uzrakstīto atsevišķās dziesmiņas. Tās bija mazas dziesmiņas par sauli, par sniega vizmu, par sapņiem un ilgām. Andrejs tās rūpīgi pārrakstīja un ielika aploksnē.

Viena, tikai viena no tām patika. Tajā bija viss, kas pārējās izteikts plašāk. «Jaunībai» — viņš bij uzrakstījis virs tās. Pēkšņi Andreju kas ielīksmoja. Viņš izvilka šo mazo dziesmiņu no aploksnes un pārrakstīja vēlreiz. Bet virsrakstu tagad lika citu — «Lijai». Viņš bija sapratis, ka viss rakstītais ir tikai Lijai. Un viņu vilināja kāda iedoma.,.

Nākošā dienā Andrejs nodeva savus sacensības dzejoļus ģimnāzijas kancelejā. Bet otra aploksne, uz kuras bija rakstīts «Lijai», palika kabatā. Vēl nebija skaidrībā, kad un kā to nodot.

Uz lūgšanu viņš neieradās, nobēga atejā. Kaunējās dziedāšanas. Bet jau pirmajā starpbrīdī Fēlikss Dzērve tam atnesa zīmīti no Lijas. Viņa likās nemanījusi tā izgāšanos. Izbrīnījusies un pikta jautāja, kāpēc aizbēdzis no izrīkojuma. Bet pirms tam bijis norunāts, ka viņi dejos valsi. Tas bija smalkjūtīgi. Taču Andreju satrauca vēl vairāk. Nu viņš skaidri zināja, ka viņa sapratusi tā traģēdiju. Varbūt viņas acīs tas tagad nožēlojams nelga. Nē, savu vēstuli, ko bija rakstījis naktī, neuzdrošinājās tai sūtīt.

Viņš uzrakstīja biklu atbildi. Atvainojās. Esot tā iznācis, nejūties vesels.

Lija atsūtīja otru zīmīti — jautrāku, gaišāku. Gribēja zināt, kas Andrejam kaitējis. Un viņš atbildēja, ka par to tai paskaidrojis kādā vēstulē, kas pagaidām viņam kabatā. Nodošot personīgi.

Likās, arī pārējie skolnieki Grauda nelāgo dziedāšanu neko daudz nebij ievērojuši. Vismaz draugi neko neieminējās. Kad stundas gāja uz beigām, jau arī Andrejam pašam šķita, ka uztraukums bijis tikai pārspīlēta iedoma.

Uz mājām ejot, pagalmā satika Liju ar draudzeni.

— Es gribu kaut ko saņemt, — Lija smaidīja. Tas bija pavisam negaidīts uzbrukums. Acumirklī Andrejs centās apsvērt, vai dot Lijai vēstuli vai ne. Savā ziņā tas bija labi, ka Lija tik ļoti interesējās par šo vēstuli. Varbūt viņa ko nojauta. Bet varbūt tā bija tikai ziņkārība. Varbūt, kad izlasīs vēstuli, pasmiesies par viņu, par visu, ko tur bij izteicis. Varbūt pēc tam vairs nemaz nerakstīs, ar viņu nesatiksies un viņš pats būs pie visa vainīgs. No vienas puses, viņš alka skaidrības un lielu guvumu, bet, no otras, baidījās zaudēt to, kas tam jau bija. Vai viņš visu tā prata apsvērt? Nē! Drīzāk tās bija nojautas, kas cīnījās Andrejā un šai acumirklī vadīja viņa rīcību. Aizsardzības instinkts uzvarēja.

— Vai mēs nevarētu satikties pievakarē? Tad es no-, dotu, — viņš sacīja.

— Labi. Pulksten sešos mēs ar Smaidu būsim pilsētas dārzā. Vai ne, Smaida?

— Nu, tad uz redzēšanos! — Lija uzsmaidīja, un abas

meitenes aizsteidzās. _

Pārgājis mājās, Andrejs atrada Brūveru Ādolfu lecam uz vienas kājas. — Urā! Urā! — tas gaudoja kā vilks.

— Klausies, Andža, mēs esam glābti! — viņš sniedza Graudam paziņojumu, ka pienācis naudas pārvedums. Uzrāvis mēteli, tas aizsteidzās, lai nokļūtu pastā pirms slēgšanas.

Bet Andrejs maz domāja par naudu un par krietnām pusdienām, ko nu atnesīs Ādolfs. Viņam prātā bija tikai vēstule. Kas gan notiks pēc tam, kad Lija to izlasīs?

Viņš attaisīja aploksni, lasīja vēlreiz un vēlreiz. Dažus vārdus izlaboja un tad visu pārrakstīja no jauna.

Kad Andrejs ieradās pilsētas dārzā, abas meitenes jau soļoja pa celiņu tam pretim. Viņām līdzi nāca arī kāds puika. Tas bija Leons Kriškāns, kas nesen sāka draudzēties ar Smaidu. Viņš bij iznesīgs, slaidi noaudzis, glīti ģērbies. Gan sarunās patukšs. Bet ievērojams ar to, ka dzīvoja viesnīcā un vienmēr visiem piedāvāja konfektes, jo bija konfekšu fabrikanta dēls. Par viņu klīda baumas, ka visas glītākās meitenes esot viņa draudzenes. Tās gan bija tikai baumas, taču tamdēļ Kriškāns šķita diezgan interesants.

Andrejs un Lija drīz vien aizsoļoja pa priekšu. Viņi steidzās pa līkumotajiem celiņiem, lai aizkļūtu kādā nomaļākā vietā, kur tos tik drīz neieraudzītu Smaida un Ķriškāns, kas sekoja. Andrejs parādīja Lijai vēstuli, bet rokās nedeva, jo baidījās, ka varbūt meitene nelasīs viņa klātbūtnē, bet mājās. To viņš nedrīkstēja pielaist.

Lija, kas jau nojauta vēstules saturu, kvēloja nepacietībā. Viņa rāva Andreju sev līdzi. Tā viņi, rokām saķērušies, smiedami skraidīja pa dārzu.

Bet ik reizes, kad apsēdās uz kāda soliņa un jau gatavojās lasīt, ieraudzīja tuvojamies Smaidu un Kriškānu, un viņi atkal traucās augšā un skrēja tālāk. Beidzot, kad šķita esam drošībā un attaisīja aploksni, no lasīšanas nekas vairs neiznāca. Bija jau tā satumsis, ka burtus vairs nevarēja saredzēt. Lija un Andrejs ļoti uztraucās. Meitene uzstāja, lai dod viņai vēstuli līdzi uz mājām. Bet Andrejs to nevarēja pielaist. Nē! Nekad!

— Nepārprotat mani, — viņš satraukts lūdzās. — Ja tā būtu kāda cita vēstule . .. Bet šoreiz... Nevaru. Pie lasīšanas mums abiem jābūt klāt.

— Un ja es apsolos, ka nelasīšu bez jums? Vai jūs man nemaz neuzticaties? — Lija pārmeta.

— Es jums uzticos, — Andrejs teica pavisam bēdīgs. — Bet vai tad tik nepieciešami vēstulei jābūt taisni pie jums?

Viņa klusēja.

— Un ja jūs rīt man viņu vairs negribat lasīt? ... Vai atkal satumst! — ierunājās gluži aizvainota.

Tanī brīdī Andrejs apķērās.

— Es jums solu, Lija, ka rīt jūs vēstules saturu katrā ziņā dabūsat zināt. Es to iemācīšos no galvas un jums norunāšu. Vai esat ar mieru?

Šī apņemšanās patika abiem.

— Bet rīt.. . vai jūs nevarētu atnākt bez Smaidas? — Andrejs paklusām piebilda.

— Es mēģināšu. Un kur? — tāpat apjautājās meitene.

Viņa to teica kā noslēpumu, ko drīkst dzirdēt tikai viņi

vieni. Andrejs līksmoja.

— Varbūt šepat sešos? — ieminējās.

— Labi, — Lija piekrita.

Viņi piebiedrojās Smaidai un Kriškānam un sāka soļot augšup — atpakaļ uz pilsētu.

Un viņi raudaja

Nākošās dienas pievakarē Andrejs ieradās dārzā, kā norunāts. Lijas tur nebij. Ai, neziņas un šaubu minūtes, ko viņš cieta kā garus gadus! Bet tad viņa nāca — viena. Andreju sagrāba prieka viesulis pēc visām bēdām. Viņš aizmirsa par vēstuli, viņš aizmirsa citkārtējo kautrību, kas tiem parasti ļāva sasveicināties tikai galvas mājieniem un Smaidiem, — viņš traucās meitenei pretim, strauji satvēra viņas roku.

— Jūs viena! — viņš izsaucās. Cits nekas tam neie* nāca prātā.

Un, kaut gan tanī pašā brīdī palaida Lijas roku, taču šis pieskāriens viņus tuvināja. Viss, ko tie bija panākuši, nedēļām rakstot zīmītes, sarunādamies, mājup ejot, —

tas viss bija līdzējis daudz mazak ka šis viens, spontānais mirklis.

Klusēdami, bet vienprātīgi un gaiši tie izgaja no darza, no pilsētas un sasniedza dzelzceļa līniju. Vilciens te brauca reti, tikai divreiz dienā. Tāpēc staigāšana pa stigu nebija aizliegta. Viņi sāka soļot pa gulšņiem.

Kad tie aizgāja līdz jaunu priežu audzei, viņi apstājas. Gaisā jau iezagās vieglas ēnas. Viņi negribēja aiziet pārāk tālu, kaut gan pati soļošana abiem šķita tik jauka

— Tagad izlasīsim vēstuli, jā? — ierunājās Lija.

— Jā ... bet labāk norunāšu. Es iemācījos.

— Un vēstuli? Es tomēr gribētu arī vēstuli.

Andrejs sameklēja vēstuli un ielika Lijas mēteļa kabatā.

Atkal viņi klusēja. Bija tik grūti, tik nepateicami grūti runāt. Viņi abi ko nojauta, likās saprotam viens otru. Bet tomēr — to vajadzēja izteikt vārdos. Vai nebūtu daudz skaistāk tikai just un nemeklēt jūtām vārdus? Nē, nē! To vajadzēja izteikt. Tā tas nevarēja palikt.

— Tikai nesmejaties ... nekad. To es rakstīju savām asinīm, — sacīja Andrejs. Viņš gribēja pasmaidīt, bet lūpās iegūla kā skumjas. Tas bija tik nopietni. Tad viņš saņēmās un nevienādi, aizgūtnēm iesāka:

— «Lijai», — tāds ir mans vēstules virsraksts.

Vai vakars tas, vai dienas vizma liegā,

Vai zvaigžņu dzirkstis rāmos gaisos krīt,

Vai esmu nomodā, vai esmu miegā,

Tavs maigais tēls man vienmēr sirdī mīt.

Tu — mana nakts, kas tūkstoš sapņus devi,

Tu — mana diena, kas man viz un mirdz:

Es ilgoju un mīlu tikai tevi •—

Tev dotu visu, bet man ir tik sirds.

Vai auglis, kas jau mēnešiem briedis saulē, visgata-vāks taisni tanī mirklī, kad viegla pūsma viņam palīdz atbrīvoties no zara? Kas to lai pateic? Bet katrā ziņā šis mirklis ir liels. Tas ir robežmirklis, kur kaut kas beidzas, lai kaut kas varētu sākties.

Tikpat liels ir mirklis, kad mīlētāji pirmoreiz izsaka vārdos to, ko glabājuši savās domās un jūtās.

«Es mīlu tevi!» — tā skan pirmais akords simfonijā, ko sauc par dzīvības augsto dziesmu.

«Mīla ir eņģeļu sveiciens zvaigznēm,» saka romantiķu lielmeistars Viktors Igo.

«Mīla ir grāmatu gudrība, tikai muļķīgas dzejnieku tenkas,» saka asprātīgais spānietis Miguels Unamuno.

Bet Andreja un Lijas mīla nebija grāmatu gudrība. Nēl Tā bija viņu siržu sauciens — sauciens, kam tikai vienreiz skan atbalss. Netveramiem, vareniem viļņiem tā bangoja viņu krūtīs. Tā viņus bija sagrābusi savā varā un cēla augšup — plašumos; varbūt pat varētu teikt — pie zvaigznēm. Klusēdami viņi lūkojās viens otrā kā brīnumā.

Jā, tādos mirkļos nerunā. Patiešām, vārdi var tikai izkliedēt jūtas. Mīlas mulsas augstākās kāpes uzkāpj klusējot. Un, ja Lija un Andrejs arī gribētu runāt, viņi to nespētu.

Tā viņi stāvēja. Turēja viens otra trīsošās rokas. Vakara blāzmas atspulga maigi rotājās pār tālajiem siliem.

— Un tu? — beidzot Andrejs pārvarēja klusumu. Lija nolieca galvu. Viņa saprata, ko Andrejs tai jautāja.

— Es... to nevaru izteikt. Bet man ir tik bezgala labi... — viņa čukstēja.

Andrejs noliecās pie meitenes. Viņa pavērās tam sejā. Viņas acīs bij asaras.

— Li... — tālāk tas nespēja.

— Andi! ...

Tā viņi tur stavēja, viens otram piekļāvušies. Viņi nezināja, ko iesākt.

Jā, mīla nevar būt bez sentimenta. Tiem, kas nav mīlējuši, viņa pat liekas banālību kaudze. Bet Andrejs un Lija raudāja.

Atmiņas un fantāzijas

Tagad Lijai un Andrejam, kad viņi satikās, bija daudz ko runāt un stāstīt. Pirmā lielā vakara apjukums bija pāri. Viņi nu droši smaidīja un turēja viens otra roku. Atkal un atkal tie pieminēja pirmās, bailīgās tikšanās. Tās nu šķita tik komiskas. Viņa par tām smējās.

— Zini, mani visvairāk skumdināja, kad tu toreiz pie avotiņa neprasīji manu vasaras adresi. Man likās, ka tev tas nemaz neinteresē, — čaloja Lija.

— Bet vai tu neievēroji, ka es paklupu, nesdams ūdensspaini?

— Jā, tu uzskrēji uz akmeņa.

— Nē, tur taču nebija neviena akmeņa! Es tīšām klupu, !ai vēlreiz būtu jāiet uz avotiņu.

— Ak šitā! Kāds viltnieks! Ar tevi jau nemaz nedrīkst ielaisties.

Viņi smējās.

— Vai tu atceries, kad mani pirmo reizi satiki pie vārtiem un sabāri par netīrajām kājām? Bet tik pikta!

Lija nosarka.

— Tā nemaz nebija pirmā reize. Es jau sen tevi biju redzējusi, — piebilda.

— Nu, nu! Kur tad?

— Protams, skolā. Bet arī vēl daudz agrāk. Laikam pats esi piemirsis, ka pagājušā ziemā spēlēji vijoli un dziedāji par kaiju.

— Neesmu vis piemirsis.

— Nu, kas tad notika, ja neesi piemirsis?

— Es dzirdēju, ka aiz loga smējās.

— Un kas smējās?

Andrejs saspieda meitenes pirkstus.

— Lija, tu! — viņš pārsteigts iesaucās.

— Mēs abas ar Smaidu ... Iznāca iet garām.

— Ak jūs šķelmes, šķelmes! Jā, un kas toreiz domaja par šovakaru.

Viņi mēdza nogriezties pa klusiem ceļiem un soļoja tālu ārā no pilsētas, kur tos neviens nevarēja saskatīt un pazīt. Ne tik daudz skolotāju vai skolas biedru dēļ, bet vairāk pašu dēļ. Gribējās būt prom no ļaudīm, dabā, pašiem ar savām jūsmām un valodām.

Atmiņas. Bija daži sīkumi.

Kad jau krietni sasniga, šie gājieni viņus vēl vairak ielīksmoja. Laiku pa laikam viņi atskatījās uz pilsētu, kas nu gulēja kā kupenā ierakta milzīga Ziemsvētku eglīte, tūkstoš sīkām spuldzēm mirgojot vakara krēslā.

Un pāri šai Ziemsvētku eglītei, pāri ceļam, mežam zilajos augstumos dzirkstīja zvaigznes.

— Cik viņas šovakar spožas, un cik viņu daudz! — iesaucās Lija.

Viņi apstājās ceļa vidū un, galvas atmetuši, lūkojās augšup.

— Vai nav savādi, ka mēs jūsmojam par zvaigznēm.

— Tas esot banāli, — sacīja Andrejs.

— Kāpēc banāli?

— Jā, es ari nezinu.

— Vai nebūtu jauki, — pēc brīža viņš saņēma ciešāk meitenes elkoni, — ja mēs varētu pacelties pāri šai pilsētai!

— Nami, ceļi, meži, ļaudis un visa zeme paliktu zem mums!

— Ietu dienas, mēneši, gadi, bet mēs lidotu augstāk, tālāk, dziļāk. Un tad mēs nokļūtu Marsa un Venēras de* besīs. Zemi redzētu kā mazu zvaigznīti. Ap mums būtu mūžīga diena.

Andrejs jūsmoja. Viņš vēl bija puika, kas ilgojās pēc sava velosipēda ...

— Mēs nolaistumies uz kādas tālas planētas, kur viss rādās citādā gaismā. Varbūt šī planēta negrieztos ap savu asi, bet turētu pret sauli tikai vienu sānu kā Merkurs. Tur būtu mūžīga gaisma. Mēs atrastu vietu, kur krustojas vakars un diena. Tur nebūtu pārāk karsts. Mēs tur uzceltu mazu būdu un apbrīnotu pasauli, ko tad redzētu zilā gaismā.

— Lidosim! — iesaucās Lija. Viņa satvēra Andreja roku un rāva to skriešus sev līdzi pa gludi nobraukto ceļu. Viņiem patika smiet un trakot.

Kas ir dzīve?

Kādā vakarā, kad viņi atkal satikās, sniga un virpuļoja sniegputenis. Bet tas viņus nebiedēja. Viņi soļoja ārā no pilsētas. Jo tālāk tie gāja, jo vairāk bija aizpūsts ceļš. Mitras vērpetes cirtās sejā. Vējš bieži viņus nogrūda no ceļa, un tie iestiga kupenā. Bet viņi čaloja un smējās. Gāja un gāja. Jau putenī pazuda ceļš. Acumirklī sniegs aizbēra viņu pēdas. Kā caur bieziem tvaika mutuļiem, tikko saredzamas, aiz viņiem mirgoja pilsētas ugunis. Cīnīdamies uz priekšu, viņi bija sakarsuši un piekusuši, kad nonāca aizvējā. Tas bija mežs. Tik mierīga un smaržaina šķita meža dvesma. Viņi dziļi atvilka elpu.

— Vai te nav skaisti? — jautāja Andrejs.

Lija piekrizdama saspieda viņa roku.

— Apsēdīsimies, — viņa teica.

Uzmeklējuši platu celmu, viņi notīrīja sniegu un apsēdās. Puslokā apkārt bija jaunu eglīšu audze. Tā viņus pasargāja no vēja. Tie klausījās augsto galotņu šalkoņa, un viņiem bija labi.

— Andi, — domīgi uzsāka meitene, — pastāsti man kaut ko.

— Ko lai es stāstu, Li?

— Pastāsti man par dzīvi.

— Par dzīvi? — atjautāja Andrejs un apklusa. — Labi, — viņš sacīja pēc brīža. — Man ir kas prātā, ko pats esmu dzirdējis. Mēģināšu to atstāstīt.

Meitene pievirzījās tuvāk un atbalstīja galvu pret jaunekļa plecu.

— Tas notika sen... kaut kur pie Indijas okeāna: Cei-lonā, Borneo vai Javas salā. Tikai zināms, ka tur bija krāšņa daba: daudz skaistu koku, puķu un kukaiņu un vēl vairāk visādu varenu zvēru. Un lūk! Kādā mierīgā rītā, kad pirmie stari iespraucās džungļos, viņi pamodināja sīku mārīti, kas visu garo nakti sastingusi gulēja kokospalmas mizas rievā. Viņa pavēra mazās acis un no palmas augstumiem sāka aplūkot džungļu krāšņumu. Visapkārt bija palmu, tamarindu, kapari koku un bambusu audzes. Apakšā kupli lapoja paparžu un banānu krūmi. Tur vijās efeju stīgas un raflezijas ziedēja milzīgiem ziediem. Mazās acis redzēja degunradzi, kā tas, miegaiņš un mierīgs, lauzās pa biezokni. Citā vietā vingros locekļus staipīja trakā meža kaķe — pantera Cita. Pļaviņā, kas bija zem augstās palmas, iznāca zilonis. Viņš noplūca sulīgo zāli, kurai pāri nupat kā bija aizlocījusies milzu čūska — Pitons. Tamarindu zaros šūpojās pērtiķi. Suņgal-vainais Paviāns un kuprainais Mandrils. Lielās kaķu vāveres tur lidoja pār bambusu galotnēm. Citur zaigoja zils, zeltains, sarkans un zaļš — tur saulē dižojās kronētais putnu skaistulis Pāvs vai arī lepnais, sarkanais Paradīzes putns. Simtiem raibu tauriņu, kukaiņu, kāpuru un tārpu lidoja un līda pļaviņas kuplajā zālē. Sai mirklī džungļos bija klusums. Tikai nerimstošie varžu kori spēlēja uz savām maigajām vara bungām.

Mazo kukainīti pārņēma prieka reibonis. Dzīve — varenā, neaptveramā — gulēja pie viņa kājām. Tā elpoja savu mierīgo elpu. Un pirmo reizi džungļu krāšņumā atskanēja kāds jautājums:

— Kas ir dzīve?

To savā mulsumā bija izrunājusi mazā mārīte. Šo jautājumu dzirdēja veiklais Salangans, kas pašlaik pielipināja augstās palmas zaram savu ligzdu. Viņš pārtrauca darbu, lai atbildētu ziņkārīgajam kukainītim.

— Kas ir dzīve? — atjautāja Salangans un domīgs apklusa.

— Kas ir dzīve? Kas ir dzīve? Ha, ha, ha! — smējās papagaiļi. Bet tad arī tie apklusa.

— Jā, kas tad ir dzīve?

Un viņi griezās pie Pāva. Tas ilgi mirdzināja saulē savu svārku varavīkšņu, bet nekas neiznāca. Tad viņi prasīja viltīgajam Pitonam. Bet arī Pitons velti košļāja savu asti.

Un papagaiļi izkliedza jautājumu visos džungļos. Un pļaviņā zem augstās palmas sāka pulcēties putni un zvēri. Zilonis gan rībināja zemi savām stabu kājām un pikts meta gaisā snuķi. Bet arī viņš nezināja, kas ir dzīve. Beidzot pienāca džungļu tīģeris Herimans. Viņš te bija visu zīdītāju valdnieka lauvas iecelts pavēlnieks. Nikni tas kūla zemi ar vareno asti un draudīgi rūca vaigu bārdā. Atbildēt viņš tomēr nevarēja.

Un tīģeris sāka trakot. Viņš izgrūda drausmus rēcienus, tā ka nodrebēja zeme, stādi un dzīvnieki. Bet pēc tam viņš nekļuva gudrāks.

Kā? Šo jautājumu bija uzdevusi mārīte — pati sīkākā, pati niecīgākā no viņiem. Nē, to nevarēja atstāt bez atbildes! Tīģeris griezās pie skaistā, žiglā vanaga Turumdu.

— Tu pazīsti floru un faunu daudzās zemēs, — viņš teica, — saki mums — kas ir dzīve?

— Pats gan to nezinu, — atteica skaistais, žiglais vanags Turumdu, — bet es aplidošu zemi un atnesīšu jums atbildi.

Viņš pacēlās pāri džungļiem un pazuda tālumā.

Ilgi lidoja vanags uz dienvidiem. Džungļi un rīsa lauki mijās zem viņa. Tad viņš ieraudzīja ūdeni. Tas bij Indijas okeāns, un tur plosījās orkāns. Milzīgi viļņi ar titānisku spēku brāzās pret krasta klintīm. Viņi sašķīda un nevarīgi sabruka savās putās. Bet viņu gigantu spēks nebija salauzts. Atkal un atkal tie brāzās pret klintīm. Un no jaunasabruka putas. Un cēlas atkal... Nesalaužama bija viļņu griba.

Skaistais, žiglais vanags Turumdu iesēdās klinšu spraugā un jautāja viļņiem:

— Vai jūs man varētu pateikt, kas ir dzīve?

— Dzīve ir cīņa! — šņāca viļņi. Un viņi draudīgi saslējās, lai no jauna brāztos pret klintīm.

«Varbūt gan,» domāja vanags, un viņš lidoja uz rītiem.

Ilgi lidoja skaistais, žiglais vanags Turumdu. Džungļi palika aiz viņa, un jūra palika aiz viņa. Viņš lidoja pār kalniem. Zem viņa bija kraujas un zāļainas lejas. Tur ganījās gazeļu bars. Pēkšņi gazeles salēcās. Deva ziņu graciozajām kājām, un tās viņas uznesa stāvā pakalnē. Tur, saslējušas savus liru ragus pret debesīm, viņas maigām, biklām acīm lūkojās zilgmē.

Vanags apmeta gaisā kūleni, lai arī paskatītos zilgmē. Un viņš ieraudzīja augstu, augstu pie bālajiem mākoņiem kalnu ērgli. Mierīgs tas grozījās izplatījumā un vēroja niecību zem sevis. Viņš bija šai niecībai neaizsniedzams, brīvs un valdonīgs savos augstumos.

Skaistais, žiglais vanags Turumdu lidoja augšup.

— Vai tu man varētu pateikt, kas ir dzīve? — viņš jautāja.

— Dzīve ir brīvība, — atteica kalnu ērglis Bertuks.

Viņš pacēlās vēl aiz vieglajiem mākoņiem.

«Varbūt gan,» domāja vanags un planēja pāri kalniem.

Kad tuvojās vakars, skaistais, žiglais vanags Turumdu jutās noguris. Viņš lūkojās pēc vietas, kur varētu atpūsties. Un viņš saskatīja kādu vientuļu marmora pili, kuras zelta izrotājumi mirgoja rieta gaismā. Tā bija maha-ladžas pils. Pielaidies tuvāk, vanags ieraudzīja ļaužu pūli, kas drūzmējās divu ceļu krustā. Tur bija pāriji, ieplakuši ceļa putekļos. Tur bija brahmaņi un radžas. Visi vēroja kādu tēlu, kas runāja uz viņiem. Runātājs bija skaistās pils maharadža. Viņš licis uzcelt akmens lingamu un atsēdies uz tā, te — ceļu krustos. Tā viņš nu sēdēja gadu no gada un dažreiz atdarīja muti, lai runātu uz ļaudīm. Viņa dūres bija sažņaugtas tā, ka nagi izauguši cauri plaukstām. Viņa kājas bija uzsietas uz augšu, lai tas nevarētu nokāpt un aiziet. Tas bija kļuvis svētais jogs.

Kad vanags nometās mocekļa tuvumā, tas runāja:

— Jūsu dzīves mērķis lai ir — mazgāties Gangas ūdeņos. Jūsu augstākā dzīves laime lai ir — kļūt sadedzinātiem Gangas krastos pie svētās pilsētas Benaresas.

— Bet kas tad ir dzīve! — izsaucās skaistais, žiglais vanags Turumdu.

— Dzīve ir ciešanas, — atteica svētais jogs un sastinga uz sava akmens lingama.

«Laikam gan,» domāja vanags. Un viņš aizvēra acis, jo bija ļoti noguris.

Bet nākošā rītā tas aizlidoja uz ziemeļiem.

Tagad viņš lidoja ilgāk un aizlidoja daudz tālāk. Kalni, tuksneši, ezeri, daudz upju un līdzenumu palika aiz viņa. Tad zem tā izpletās kāda mierīga, zilgani zaļa, neaptverama jūra. Tā bija taiga. Varenas egles un priedes saknēm urbās cauri sūnai, tvērās dziļi zemē līdz citiem akmens slāņiem, līdz ledus kārtai, kas bija zem tām. Bet viņu smuidrie stāvi slējās uz augšu. Tūkstošu tūkstošiem zaļu galotņu, miljoniem zaru tur sacentās cits ar citu pēc saules.

Dzīves spēki turēja taigu savā varā. Un skaistais, žiglais vanags Turumdu uzmetās smuidrākās egles galotnē un jautāja:

— Vai tu man varētu pateikt, kas ir dzīve?

— Dzīve ir tiekšanās uz augšu, — sacīja egle.

«Laikam gan,» domāja vanags. Taču tas pagriezās un

aizlidoja uz vakariem. Un vēl ilgāk un vēl tālāk lidoja skaistais, žiglais vanags Turumdu. Daudzreiz viņš redzēja sauli norietam. Kad tas saskatīja zilus un zeltainus torņus, kā tie laistījās rieta blāzmā, viņš lidoja turp. Tā bija liela pilsēta dobjām zvanu skaņām un spalgu šķindoņu ielās. Vanags riņķoja pār pilsētu, kamēr tā ietinās krēsla. Tad uzdzirkstīja miljoniem jautru uguņu. Vanags ielūkojās pa gaišajiem logiem ļaužu mītnēs, un viņu saistīja tā dažādība, ko viņš tur ievēroja.

Uzmeties kādai palodzei, kas bija pašā jumtā, nolēma te palikt pa nakti. Un, kad vanags paskatījās istabā, viņš tur ieraudzīja bālu jaunekli, kas sēdēja pie galda. Viņam priekšā dega nespodra spuldze, un zem tās redzēja atvērtu grāmatu.

Bija silta pavasara nakts. Pa vaļējo logu jaunekļa istabā ielidoja mandolīnu un balalaiku mūzika, kas nāca no kaimiņu mājām. Pa otru logu, kas arī bija jumtā, izliecās kāda meitene un paklusām dziedāja dziesmiņu par laimi. Pretējā mājā skali lamājās sievas.

Jauneklis visu to nevēroja. Viņš lasīja. Šķīra lapu pēc lapas. Dažreiz vilka pirkstu pa burtu rindām un kaut ko pierakstīja papīra loksnē. Pagāja minūtes, stundas. Blakus logi aizvērās, aprima dziesmas un mūzika. Daudzos logos izdzisa ugunis. Bālais jauneklis to nevēroja. Viņš bija iegrimis šai grāmatā.

Un, kad tas retumis atliecās, lai dziļāk ieelpotu svaigo pavasara dvesmu, viņa krūtis čīkstēja. Kas gan saistīja šo jaunekli bezgalīgajās burtu rindās?

Kad visi logi jau bija tumši, bet bālais jauneklis joprojām neaizvēra grāmatu, skaistais, žiglais vanags Turumdu tam jautāja:

— Tu taču man varēsi pateikt, kas ir dzīve?

— Dzīve ir alka pēc zināšanām, — attrauca jauneklis.

Viņš pat nepacēla galvu no burtu grēdām.

— Jā gan! — izsaucās vanags. Un pēkšņi tam viss kļuva skaidrs. Patiešām! Vai tad viņš pats nebija lidojis pāri visai zemei, lai kaut ko mācītos, lai kaut ko dabūtu zināt?

Ausmu nenogaidījis, skaistais, žiglais vanags cēlās pār pilsētu, lai lidotu atpakaļ un aiznestu atbildi mazās mārītes lielajam jautājumam.

Kad Andrejs pabeidza stāstu, Lijas galva vēl balstījās pret viņa plecu.

Labu brīdi bija klusums.

— Un tu, kā tu domā, kas ir dzīve? — beidzot viņa jautāja.

Viņš noliecās un ieskatījās meitenes sejā.

— Dzīve ir mīla. Vai ne? — viņš teica paklusām.

— Jā, jā! — viņa čukstēja.

Andrejs pievilka meiteni sev cieši klāt un to skūpstīja.

Tā tas gāja. Iestājās salta, dziļa ziema. Bet Lijā un Andrejā ziedēja pats agrais pavasaris.

Pārgrupēšanas

Skolnieku pulciņa darbība pletās plašumā. Kaut gan pēdējās klases ģimnāzisti nebija vairs tik aktīvi, svaigi spēki nāca klāt no jaunākajām klasēm. Literāriskā sacensība bija izsaukusi dzejnieku pieaugumu. Zalgones un

Grauda vadītā žurnālā tagad līdzās redaktoru Pēterjāņa un Leišu Jāņa sacerējumiem parādījās vairāku jaunu dzejoļi. Starp tiem bija Puķu Zirnītis, Zemzarītis, Fantāzio un Canis Maior. Klīda baumas, ka pēdējais esot Fēlikss Dzērve. Viņa dzejoļi bija visdīvainākie. Par rozi zābakā, elektrību, par mūzikas filozofiju un par ārprātīgo nēģi.

Bieži sarīkoja arī jautājumu vakarus, kur ilgi strīdējās par sarežģītām problēmām un minēja pasaules mīklas.

Kas ir bezgalība? Kas ir filozofija? Kas ir cilvēks? Tādi un līdzīgi bija jautājumi, ap kuriem strīdoties Alberts Lācis, abi Misteri un Grauds demonstrēja savus sarežģītos domāšanas veidus, bet Leišu Jānis spīdēja ar vareno runas māku. Pirmās un sagatavošanas klases ģimnāzistes viņu taisni apbrīnoja. Viņā bija atdzimis vai pats Demos-tens. Fēlikss Dzērve gan daudzos jautājumos zināja tādus sīkumus, ko citi nebija ne dzirdējuši, bet, par nožēlošanu, runāja pārāk neveikli. Pats to apzinājās un vārda nekad neprasīja. Toties laiku pa laikam izkliedza starpsaucienus, kas bieži samulsināja pat Leišu Jāni.

Dažreiz, kad jautājumu vakari bija sevišķi kupli apmeklēti, ieradās arī direktors un daži skolotāji. Bet tādos gadījumos debates tā kā apsīka. Runas neiznāca tik pašapzinīgas un garas. Tas lāgā nepatika. Beidzot atrada labu līdzekli: uzdeva grūtus jautājumus, un, kad nepieteicās neviens izskaidrotājs, vakara vadītājs griezās tieši pie skolotājiem. Tas līdzēja. Neatbildēt skolotājam bija neveikli, bet, tikko atbildēja, pieteicās vesels bars oponentu un nežēlīgi nokritizēja atbildi. Vairums skolotāju pēc šādas pirts otrreiz vairs neieradās. Tikai Pīļu Kāja — tas vēl šad tad atnāca. Bet iegāza arī viņu. Kāds bija iesniedzis jautājumu: kur zaķis iet, kad tas gadu vecs?

Neviens izskaidrotājs nepieteicās. Vakara vadītājs griezās pie skolotāja.

— Es lūdzu Pukitsa kungu, vai viņš mums to nevarētu paskaidrot.

— Kā? Kā tur bija jautāts? — Pīļu Kāja likās lāgā nesadzirdējis.

— Kur zaķis iet, kad tas gadu vecs?

— Tas ir, — domīgi noteica Pukitss. — Man liekas, ka tas attiecas uz dabas zinībām. Varbūt paprasiet Janci-lanciga kungam.

Viņš apklusa. Redzams, šo veco joku tas nezināja.

— Lūdzu, vārdu! — iesaucās Benka. — Es nekādā ziņā nevaru piekrist Pukitsa kungam, ka šis jautājums būtu dabaszinātnisks jautājums. Taisni otrādi — tas ir skaidri matemātisks jautājums. Jo zaķis, kad tas ir gadu vecs, vienkārši iet otrajā gadā.

Kodolīgo Benkas runu pavadīja smiekliem un aplausiem. Pī(u Kāja bija likvidēts.

Bet dramatiskā pulciņa galveno personu sanāksmes pie Leišu Jāņa iznīka. Darbība tagad bija kļuvusi tik plaša, ka nepārtraukti sagatavoja dažādas ludziņas un skatus studiju nolūkos. To varēja darīt tikai skolā, kur bija plašākas telpas, dažādi pašu iegādāti vai konstruēti gaismas aparāti un rekvizītes. Bet vajadzība pēc intīmākas draugu un gara tuvinieku saimes tomēr neizzuda. Tāpēc aktīvāko kodols grupējās un joprojām uzturēja ciešus sakarus. Patiesībā šai jautājumā sadraudzē turējās daudzi agrākie — kā Grauds, Leišu Jānis, Alberts Lācis. Bet nāca arī klāt jauni spēki: Fēlikss Dzērve, Tālivaldis Krūms, Lielais Misters un Pļavnieks. Pēdējie gan vairāk iederējās šaha iz-cīņās, kur tie bija pirmajiem sīvi konkurenti, jo enerģijas neizšķieda, rakstīdami žurnālā un runas turēdami. Šaha izcīņas un intīmi pārspriedumi tagad vairāk notika pie Grauda, bet sevišķi bieži pie Fēliksa Dzērves, kur varēja paspēlēt arī klavieres. Sīm apspriedēm bija vēl tā priekšrocība, ka te, nelielā draugu pulciņā, nebija ko uztraukties un varēja brīvi izteikties ari tie, kas lielajās skolnieku sapulcēs apmulsa un zaudēja līdzsvaru. Sevišķi tas sakāms par diviem — Fēliksu Dzērvi un Lielo Misteru. Draugu sanāksmēs viņi izrādījās viskarstākie un atjautīgākie debatētāji. Dažkārt labi apsvērtos, bet nedaudz teikumos izsacījās pat mūžīgi apdomīgais, mazrunīgais Tālivaldis Krūms.

Plašākos ūdeņos

Skolnieku vakaru labo panākumu iedrošināti, dramatiskā pulciņa vadītāji griezās pie direktora un lūdza, lai atļauj pirms Ziemsvētkiem rīkot vienu grandiozu izrādi lielajā kultūras biedrības zālē. Gribējās reiz tā nopietni pārbaudīt savas spējas. Direktoram gan teica, ka šāds sarīkojums dotu krietnu atlikumu un tie varētu atvērt skolnieku kooperatīvu.

Direktors aprunājās skolas padomē un lielo sarīkojumu atļāva. Tikai iecēla arī vairākus skolotājus par uzraugiem konsultantiem, lai skolnieki nesarīkotu kaut ko pārsteidzīgu.

Par teātra konsultantiem iecēla divus — Piļu Kāju un Onkulīti. Bet Pīļu Kāja atnāca tikai uz vienu mēģinājumu. Viņš ieraudzīja, ka Benka spēlē galveno lomu, un vairs neieradās. Onkulītis turpretim bija bez aizspriedumiem. Viņš pats jaunībā šad tad izgājis uz skatuves, vairāk gan ar kuplejām un joku deklamācijām. Tās atcerējās vēl tagad un, panācies skatuves priekšā, uzrāva:

Cik agrāk lieli kliņģeri Un bulkas, desas bij,

Bet nu par visu rubuli Tu droši iekšā rij.

Ak, likten, žēlo cilvēkus:

Dod lielas desas, kliņģerus

Jel vēlreiz, jel vēlreiz, jel vēl vienu reiz!

Bet, kad Onkulītis sāka dot padomus intonācijā, runas kāpinājumos vai kad tas gribēja parādīt, kā jāapķer skuķe, nekas labs neiznāca. Leišu Jānis, kas bija jau vairākkārt izlasījis rokasgrāmatu teātru vadītājiem un ar tik ilgu aktiera un režisora praksi, izrādījās šais lietās daudz attapīgāks.

— Nu, tad jau Leitis jums te visu paskaidros, — noteica Onkulītis un arī aizgāja. Labāki panākumi dalībā pie vakara sarīkošanas bija vingrošanas skolotājam Krievam un māksliniekam Beiriņam. Pirmais pārzināja baleta un brīvo kustību lietas. Te nebija neviena īsta speciālista, tāpēc Krievs rīkojās pēc saviem uzskatiem. Viņš nostājās aiz kulisēm un visas savas komandas nokārtoja ar speciāli iegādātu svilpīti — īsi un ātri.

Beiriņam vajadzēja rūpēties par lugas dekorācijām un par dzīvo bildi, kas plašam jāsakomponē. Bet viņam krietns palīgs izrādījās Lielais Misters. Vienīgi dziedāšanas skolotājs jutās pilnīgi neierobežots un pienākumu augstumos. Koris tam klausīja bez ierunām, un solistes bija tās pašas — krietni pārbaudītās: Austrumu Herta un Trusis.

Par šo izrīkojumu jau trīs nedēļas iepriekš uz visiem ielu stūriem vēstīja labāko zīmētāju pagatavoti krāšņi plakāti. Sarīkojumam vajadzēja izdoties.

Notikumi sākās ar mantu loteriju — priekšpusdiena. Tā deva prāvu atlikumu. Vēl vairāk: Beiriņa un Lielā Mistera telpu dekorējumi un programmu iepriekšēja izdalīšana loterijas apmeklētājiem iejūsmināja dažu labu lauku onkuli, un tas nolēma noskatīties visu līdz galam.

Ģimnāzistu cienītāju saradās tik daudz, ka plašā zāle bi ja piepildīta stāvgrūdām.

Priekšnesumi sākās gandrīz bez novēlošanās. Tā bija še reta parādība un jau pašā sākumā noskaņoja publiku par labu ģimnāzistiem.

Pirmais spēlēja Edvarta stīgu orķestris. Raustāmo instrumentu un raustītāju skaits nu jau sniedzās pie piecdesmit. Jau tas vien ielīksmoja publiku, kad, priekškājām paceļoties, atklājās visdažādāko augumu, pozu, apģērbu un sejas izteiksmju aina. Bet jautrā lēkātā ja — dre-bulīgā mūzika bija taisni aizgrābjoša.

Pēc orķestra dziedāja abas solistes. Aiz tām pats Edvarts ar vijoli — arī solo. Un beigās Leišu Alija, Grauds un Pēterjānis ar deklamācijām. Sekoja pirmais pārtraukums. Un izlūki, ko Leišu Jānis sūtīja publikā, lai uzzinātu noskaņojumu, visi apgalvoja, ka pirmo priekšnesumu gaita risinājusies cēli un jauki. Publika ar lielu interesi gaidot turpmāko — teātra izrādi.

Tas ielīksmoja kā režisoru, tā aktierus. Pat Beiriņš, kas bija ieradies, lai nogrimētu, jutās pacilāts. Viņš pasauca galveno lomu tēlotājus Leišu Jāni, Graudu un Jukumu Lejiņu sānis un piedāvāja pa malkam no savas viesību svārku kabatā noslēptās plakanās pudelītes.

— Noderēs. — Viņš nemēdza gari runāt, sevišķi, kad jau bija apslapinājis lūpas.

Atskanēja zvans, un aktieri nostājās savās vietās.

Viņi rādīja Jaunsudrabiņa viencēlienu «Ansis Auns». Izprecināmā meita, ko tēloja Benka, bija lieliska. Grauds, kas spēlēja pašu saimnieku, atkal izcēlās ar varenas piln-bārdas un Beiriņa mākas izdaiļoto ģīmi. Jukums Lejiņš viltīgā skrodera lomā, spici lēkādams un runu raustīdams, smīdināja publiku bez mitēšanās. Bet tad pats Ansis Auns — to Leišu Jānis bija izveidojis apbrīnojami pilnīgu. Ja tas nestaigātu uz divi kājām, viņu katrs noturētu par īstu ragaini. Viņš bija reizē majestātisks un komisks, kad tas, galvu uz vieniem sāniem pašķiebis, retus, aprautus vārdus izgrūzdams, stūrēja pa skatuvi no vienas

puses uz otru ... Un beigās, kad šis dēkainis, meitu nedabūjis, apjukumā un izmisumā izsaucās: «Ak, es aita!» — zālē sākās ovācijas, ko tikai ar pūlēm izdevās apslāpēt pūtēju orķestrim, kas vēstīja, ka iestājies otrais pārtraukums.

Pēc šī pārtraukuma Benkas draudzene, Medņu Elza, Edvarta orķestra pavadībā nodejoja kādu baleta numuru — Mirstošais gulbis.

Tad nāca gara rinda vingrojumu — grupu brīvās kustības, spirāles, piramīdas, tilti un dažādi triki uz līdztekām, kur triumfēja sporta vīri: Mārtiņš Cempiņš un orķestra Edvarts. Arī šie pārdrošie lēcieni, cilpas un metieni publikai labi patika. Priekšnesumi beidzās ar gaismas bildi — «Mīlestības uzvara», kur Lejiņu Judīte, ietinusies baltā palagā, lauru vaiņagu gaiši sprogainā galvā stā- t vēja augstas klints ragā un lūkojās zvaigznēs. Bet apakšā, aizā, kazas ādu ap gurniem apmetis, galvu atliecis, uz viņu noskatījās muskuļotais Mārtiņš. Taču pats galvenais bija bildes apgaismojumi, kurus ar griestos ierīkotiem staru metējiem un krāsainu ķimikāliju dedzināšanu brī- i nišķīgi mainīja un variēja vesels pusducis labāko ķīmijas sekcijas darbinieku.

Vakara kopējais iespaids iznāca sevišķi labs.

Ballē vecākie ļaudis nepalika. Tas bija labi. Ja viņi neaizietu, tad par dejošanu nevarētu būt runa. Ari pēc viņu aiziešanas vēl bija drūzmēšanās, un pirmais valsis vairāk izskatījās pēc nelaimīgo cīņas, kas meklē izeju, nekā pēc dejas. Tomēr pamazām zālē kļuva ērtāk. Daļa publikas atsēdās gar sienām divi rindās novietotos solos, citi izgāja bufetē, citi atvēsinājās blakus telpā.

Andrejs pirmo valsi dejoja ar Liju. Viņš vēroja, ka meitenē nebija citkārtējās līksmes.

— Tu esi noskumusi?

— Jā, zini, ir kaut kas noticis, -r- viņa atbildēja.

— Kas tad, Lija?

— Mazais Misters dikti slims.

Mazais Misters jau dienas trīs pirms sarīkojuma nenāca uz stundām. Bet skolā vēl par viņa slimību neko nerunāja. Bez tam viņš jau pa reizei izpalika, jo paii dzēja arī tēvam tirdzniecībā.

— Ar ko tad viņš slimo?

— Ar diloni.

Abi brīdi klusēja. Graudu šī ziņa apmulsināja. Viņam tūliņ šāvās prātā Alberta Lāča māsas liktenis.

— Jā, zini, briesmīgi. Viņš man drusku radinieks. Un mamma vakar bija pie viņiem. Ārsts teicis, ka trīs mēneši par skolā iešanu neesot ko domāt.

Deja beidzās. Klusēdami viņi soļoja apkārt zālei, jo nebija kur apsēsties.

— Tu nedusmojies, ka es tev tā balles vakarā pateicu bēdīgu ziņu, — pēc brīža Lija atsāka un pasmaidīja.

— Bet, ja es nezinātu tavu skumju cēloni, būtu vē! ļaunāk. Citiem gan vēl neteiksim, vai ne? Manā klasē Mazais Misters visiem draugs.

Atkal sāka spēlēt. Lija un Andrejs dejoja. Pēc šīs dejas pienāca Smaida un Liju aizveda.

Andrejs pūlī ieraudzīja Tālivaldi Krūmu. Tas stāvēja vientuļš un arī bija skumīgs.

«Vai ari viņš jau to zinātu?» domāja Andrejs.

Pievirzījies Krūmam, satvēra pie rokas.

— Nu, Valdi, kāpēc nedejo?

Krūms apjuka.

— Kā? Es taču vispār nedejoju!

— Ak, tāpēc tu stāvi, seksti nolaidis! — Grauds pasmējās. — Dejošana, draugs, nav nekas cits kā tikai drusciņ drosmes. Es jau arī neesmu ņēmis dejošanas stundas, bet, kad sāku griezties, kaut kas tomēr iznāk.

Krūms tā kā gribēja taisnoties, bet neatrada vajadzīgos vārdus.

— Klausies, iziesim! — beidzot pamāja uz āra durvīm un piemetināja: — Bet varbūt tu gribi dejot?

Viņi izgāja koridorā un apstājās nomaļā stūrī.

Krūms izņēma papirosus.

— Negribi sīkdedzi? — piedāvāja Graudam.

— Nē, pateicos. Man tas tikpat kā sunim salmi.

Krūms aizkūpināja. Atmetis galvu, izpūta pāris rotējošu dūmu gredzenus. Andrejs visu to saprata kā sagatavošanos. Viņš zināja, cik Krūms bija kautrīgs un jūtīgs, tāpēc neizrādīja ziņkārību, kas to varētu sabiedēt.

— Klausies, Andž! — beidzot Krūms gribēja sākt. Bet atkal apklusa. Pūta dūmus un apsvēra, kā izteikt.

— Zini ko? Bet tas viss lai tikai starp mums.

— Nu pats par sevi! — Grauds apstiprināja cik spēdams nosvērti.

— Tu zini, Lejiņu Judīte .. . man viņa patīk. Bet ko lai es daru? Dejot neprotu. Citādi ar neko nevaru izteikt. Un varbūt viņai pavisam kas cits... Mārtiņš jau tur aizejot.

Tālivaldis Krūms to visu runāja tik vienaldzīgā tonī — kā kad paskaidrotu par pīpošanīi. Bet viņa roka, kas turēja kūpošo papirosu, trīcēja. Grauds likās to nemanām. Viņš jau labi sen bija novērojis Krūma interesi par Lejiņu Judīti. Sākumā šķita, ka arī Judīte interesētos par Krūmu. Bet tad iejaucās kapteiņa dēls — labi noaugušais, mutīgais Mārtiņš. Viņš palaikam sūtīja Judītei zīmītes ar dažādiem jokiem un jautājumiem. Krūms to nekad nevarētu. Viņš visu darīja lielā nopietnībā.

— Lai Mārtiņš iet vien. Man liekas, Judīte gudra, lepna. Mārtiņš viņai par seklu.

Krūms kļuva mundrāks.

— Bet vai tu, Andža, nevarētu parunāt?

— Ar Judīti?

— Jā. Tu labi saproti. Izdari tā, kā tas pareizāk. Ja tikai tevi netraucē?

— Domā, šovakar?

— Ja varētu.

Krūms nometa papirosa galu, un abi iegāja zālē. Pašlaik spēlēja pas d'Espagne. Jaunekļi apstājās malā un vēroja. Andrejs ieraudzīja Liju. Tā dejoja ar Kriškānu. Aiz viņiem griezās Smaida ar orķestra Edvartu. Jā, Lejiņu Judīte dejoja ar Mārtiņu. Viņas gaiši cirtotā galva bija spītīgi atmesta atpakaļ. Viņa klausījās Mārtiņa pļāpībā un palaikam īsi iesmējās. Vai Mārtiņš tai patika? Grūti atminēt.

Kad deja beidzās, Grauds pieliecās Krūmam.

— Labi, es pamēģināšu, — teica un iejuka barā.

Viņš pievirzījās tuvu tai vietai, kur bija apstājušies Lejiņu Judīte ar Mārtiņu. Līdzās stāvēja Austrumu Ilze un Pēterjānis. Grauds gāja viņiem klāt.

— Sveicināti, laimīgie! — viņš skaļi sauca. Ilze drusku piesarka, bet tūliņ sāka jokot pretim, visādi cildinādama Grauda deklamācijas un spēli. Grauds viņā klausījās diezgan pavirši. Visu uzmanību piegrieza Judītei. Ievēroja, ka tā uz ironisko apsveikumu uzmeta viņam asu, pārmetošu skatu un tad novērsās. Tas Andreju iepriecināja. Sāka virzīties tuvāk nodomiem.

— Jums vienmēr patīk mani izsmiet, — viņš smīnēdams atteica Ilzei. — Par Lejiņu Judīti, kas savā klints ragā spīdēja spožāk nekā pati Afrodīte, jūs nesakāt neviena vārda. Viss pārējais taču šovakar palika Lejiņu Judītes ēnā. Jā, varbūt vienīgi Mārtiņš, — bet arī tas jau gulēja viņai pie kājām.

Ilze un Pēterjānis tam piekrita. Viņi tūliņ sāka izteikt Judītei savus komplimentus. Tikai Judīte bija saklausījusi Grauda runā slepeno nolūku. Viņa uzmeta lūpu. Tanī brīdī sāka spēlēt valsi. Grauds pasteidzās uzlūgt Judīti. Mārtiņš, Pēterjānis un Ilze palika vieni.

Judīte Lejiņa bija viena no visīpatnējākām Grauda klases biedrenēm. Lepnu skatu un gaitu, mazrunīga, sevī noslēgta. Viņa labi mācījās un bija smalka un gudra. Viņas sīkajā, liesajā sejā dega īpatnējs skaistums. Šo īpatnību vairoja acu dzīvais mirdzums. Liekas, ja viņa ko nespētu izteikt lūpām, to pateiktu acīm. Dvēsele tai bija acīs. Andrejs jau sen visu to novērojis un zināja. Sākumā viņš pat centās tai parādīt uzmanību. Bet viņu atturēja Judītes iedzimtais lepnums un spīts. Bez tam viņš toreiz jau pievērsās Lijai.

— Kāpēc jūs par mani zobojaties, Graud? — Judīte iesāka pirmā.

— Par jums? Ja arī gribētu, nevarētu, — Andrejs atteica pavisam nopietni.

Meitenes acīs viņš redzēja iegailējamies dzirksti. Viņa klusēja. Arī Andrejs klusēja. Viņš nevarēja izšķirties, kā īsti sākt uzbrukumu. Baidījās meiteni apvainot. Viņa varēja aizbēgt.

— Man jums jāsaka kas Joti svarīgs, — padomājis taustīja ceļu. — Tāpēc jūs tā pēkšņi uzlūdzu dejot.

— Tikai tāpēc? — viņa pavērās Graudam acīs.

— Ja tas ir kas ļoti svarīgs, vai tad nepietiek?

Viņa atkal klusēja.

— Es gaidu, — sacīja pēc brīža.

— Redzat, jūs esat tik apķērīga un gudra...

Judīte nosarka. Taču apvainot tas viņu nevarēja. Viņas acīs bija redzams tikai izbrīns un drusku skumjš jautājums. Viņa centās uzminēt Grauda nolūku. Bet mūzika apklusa, deja beidzās. Viņiem visapkārt drūzmējās cilvēki, un šo sarunu vajadzēja pārtraukt. Nebij iespējams sarunāties, lai to neviens nedzirdētu. Judīte pieķērās Grauda rokai, un viņi staigāja apkārt dejas laukumam. Viņi gaidīja, kad atkal sāks spēlēt, lai pabeigtu aizsākto. Grauds pamanīja Liju un Smaidu. Tās nesaprašanā nolūkojās viņiem pakaļ. Bet aiziet no Judītes viņš šinī brīdī nedrīkstēja. Kas zin, vai pēc tam vēl notvertu.

Par laimi, drīz sāka spēlēt krakovjaku. Viņi atkal dejoja.

— Turpiniet, — sacīja Judīte. Cieši skatījās Graudam acīs. Viņas atklātais skats Graudu drusku nervozēja. Tāpēc viņš nolēma runāt bez liekas vairīšanās.

— Vai jūs kādu mīlat, Judīte? — viņš paklusām prasīja.

Tik tiešu jautājumu meitene nebija gaidījusi. Tagad

samulsa viņa. Pietvīka un novērsās. Kad tā atkal pacēla acis, Andrejs juta, ka viņas roka, ko dejojot turēja savā plaukstā, ietrīcējās un saspieda pirkstus. Tikko jaušami. Viņa strauji atmeta galvu, un šai kustībā bija viņas lepnums un spīts. Bet acīs liesmoja kas pavisam cits...

— Tad... es prasīšu ari jums tikpat tieši: vai mani kāds mīl? — izšķīrusies norunāja.

— Jā! — Grauds attrauca bez apdomāšanās.

Meitene atkal pietvīka. Viņa sajauca dejas takti.

— Kas? — jautāja tikko dzirdami, acis nepaceldama.

— Tālivaldis Krūms! — Grauds izsaucās, pieliecies tai pie auss.

Pēkšņi Judīte apstājās. Viņas pietvīkusī seja nobāla. Sīkais augums saslējās. Viss lepnums un spīts tagad kvēloja viņas acīs. Jā, viņa bija Andreju pārpratusi.

— Pateicos! — viņa izdvesa, atbrīvojās no Grauda rokām un iejuka pūlī.

Andrejs uzmeklēja Krūmu.

— Neizdevās, — viņš pateica bēdīgs. Krūms tikai sakustējās. Klusēja. Andrejs gāja atpakaļ zālē, lai sastaptu Liju. Viņš to meklēja ilgi, bet neatrada.

Beidzot dabūja zināt, ka Smaida un Kriškāns to aizvadījuši uz mājām.

Dejošana turpinājās līdz pusnaktij. Bet Andrejam, tāpat kā Tālivaldim Krūmam un Lejiņu Judītei, gribējās, kaut tie jau būtu prom.

Baltie un melnie laukumi

Kad Andrejs nākošā dienā sastapa Liju, viņa jautāja, ko tik dīvaini un ilgi runājis ar Lejiņu Judīti. Visu izstāstīt nebija iespējams. Krūms taču to bija uzticējis ka noslēpumu. Un Andreja un Lijas saskaņā radās pirmā di-sonance.

Kļuva labāk, kad īsi pirms Ziemsvētkiem paziņoja lite-rāriskās sacensības rezultātus. Andrejs saņēma pirmo godalgu — desmit lati. Otrā godalga bija Zalgonei, trešā — Leišu Jānim. Astoņi un pieci lati. Dzērve un Puķu Zirnītis palika bez godalgām. Pēterjānis dievojās, ka nemaz neesot sacensībā piedalījies. Sākās jautrība ap Dzērvi, kurš visiem stāstīja, ka dabūjis ceturto vietu. Puķu Zirnītis taču ziemas laikā viņam nevarot būt nekāds konkurents. Bet tas bija tikai uz pāris dienām. Tad sākās Ziemsvētku brīvlaiks.

Un pēc brīvlaika visi dabūja zināt par Mazā Mistera kļūmīgo likteni: viņš nevarēja ierasties skolā. Pat ļaunāk: viņš vairs nevarēja arī mājās sēdēt pie galda un lasīt. Viņam bija pavēlēts gulēt gultā.

Ģimnāzijā juta līdzi Mazajam Misteram. Arī laiks bija nelāgs — vējains un bieži slapjdraņķis. Retu pēcpusdienu varēja kur iziet.

Klasēs, ģimnāzijā, pār visu pilsētu plīvoja ēna. Mūsu draugi šai laikā pulcējās pie Fēliksa Dzērves. Tur notika sīvas šaha izcīņas vai gari strīdi.

— Dzīvot nozīmē garlaikoties un vārgt. Un nav nekādas izejas. Pat pastardiena tik drīz nav sagaidāma, — prātoja Alberts Lācis.

— Jā, ko tad tu dzīvo? Kāpēc apgrūtini savas smadzenes un gatavojies uz gala eksāmeniem? — iesaucās Lielais Misters.

— Tikai tāpēc, lai būtu īsāks laiks. Ja tas atkarātos no manis, nudien, šo siļķu muciņu, ko sauc par zemi, uzspridzinātu bezgalību bezgalībā.

— Nu, tad uzspridzini pats sevi! — pamācīja Dzērve.

— Bez šaubām, es to darītu. Bet es gribu vēl drusku nogaidīt. Varbūt Graudam taisnība un drīz atrod ko ārkārtīgu, kas visu līdzšinējo apmet kājām uz augšu.

— Nu, Albert, ilgi tev nebūs jāgaida. Liepājā jau kāds pravietis sludinot, ka zeme pēc divi nedējām saskriešoties ar astes zvaigzni.

— Tas nav iespējams. Kaut gan zvaigžņu ir miljoniem, pasaules telpā viņas novietotas tik reti, kā kad mūsu skolas ēkā atrastos tikai divi zirnīši. Un, kaut gan šie zirnīši skrietu ar mums neiedomājamu ātrumu, desmittūkstoš gados viņi pavirzītos tikai pa divi soļi no tās vietas, kur atradušies sākumā. Tik bezgalīga ir pasaules telpa.

— Bet nepiemirsti, ka visas enerģijas ar laiku apsīkst un iztērējas, pāriedamas siltumā. Un siltums savukārt izstaro pasaules telpā, — iebilda Lielais Misters.

— Pareizi! — piekrita Lācis. — Mūs sagaida siltā nāve. Bet kad? Tad, kad izstaros visa saules enerģija, kas jau staro 2X2 biljoni gadu, un tad vēl astronomiem grūti sarēķināt, vai pa šo laiku tā maz ko zaudējusi.

— Tātad mums atliek vienīgi pagaidīt, kas notiks pēc 2X2 biljoni gadiem, — piezīmēja Andrejs.

— Un tomēr ir cerības. Es studēšu ķīmiju un atradīšu veidu, kā atbrīvot atomos saistīto enerģiju. Tas būs kas varenāks nekā Nobeļa dinamīts. Jau tagad izpētīts, ka tās enerģijas, kas ietelp, piemēram, šī spalvaskātiņa atomos, pietiktu, lai divdesmit preču vagonu garu vilcienu aptriektu desmit reižu apkārt zemeslodei. Un, ja uz reizes uzspridzinātu tik daudz atomu, cik novietojies mūsu kapu-kalnā, tad es domāju, no visas zemes paliktu pāri tikai putekji un siltums.

— Nu, ko tu uz to saki, Fēliks? — iejautājās Leišu Jānis.

— Es saku, ja tā notiktu, tad tam tā vajag būt. Kas notiek, tas ir nenovēršams. Es esmu fatālists.

Viņi runāja kā mēreni profesori.

— Šah-gardē! — iesaucās Lielais Misters, kurš pa to laiku bija ieraudzījis labu vilcienu un ar zirdziņu uzlēca reizē Lāča dāmai un karalim. Lācis pazaudēja savu dāmu un uz brīdi apklusa.

— Ko nu gudro? — Grauds uzsauca Dzērvēm, kas nevarēja izdomāt vilcienu.

— Es gudroju, kāda šovakar temperatūra uz Marsa, — atcirta Fēlikss.

— Nu, nu, kusties, kusties! — Grauds neatlaidās. — Laiks ir kustība.

— Bet, kas kustas, tas noveco. Un, jo ātrāk kustas, jo kļūst mazāks. Piemēram, akmens zemē var gulēt 1000 gadu. Bet, tikko tas nonāk, kur to kustina, viņš sadrūp.

Jā, Fēlikss Dzērve nebija uz mutes kritis. Bet ari viņam izgāja tāpat kā Lācim. Kamēr runāja, bija neuzmanīgi spēlējis. Grauds viņam noņēma laidni.

— Tas vairs maizi neēdis, — tikai noteica.

Dzērve tomēr attapās, viņš nebija viegli veicams.

— Kas kungam var liegt cimdiem blusas ķert! — tas iesaucās un savukārt noņēma Graudam torni. Sākās smaga, nežēlīga cīņa. Viņi vairs neklausījās, kā Lācis, pazaudējis pirmo partiju, uzaicināja pretinieku spēlēt otru. Mazu panākumu iepriecināts, viņš jau atkal sāka filozofēt — šoreiz par bezgalību. Viņš centās pārliecināt Lielo Misteru, ka bezgalībā esot caurumi. To esot pierādījuši jaunākie astronomijas pētījumi. Bet Lielais Misters debatēs neielaidās. Viņš gribēja uzvarēt arī otrā partijā un tikai atrūca: — Caurums paliek caurums, teica velns, pa skursteni ieskriedams. Šahs!

Bet Dzērve, kas arī to dzirdēja, sauca pāri galdam:

— Neaiztiec bezgalību, viņa jau tā turas no mums tūkstošiem gaismas gadu tālumā!

Tā viņi ķīvējās un draudzējās.

Kāds stars

Liju Andrejs nebija sastapis jau labu laiku. Nesaprata, kas noticis. Skolā viņa no tā izvairījās. Uz divi zīmītēm nebija saņēmis atbildi. Viņā radās spīts. Vairs nerakstīja. Gāja biežāk pie draugiem, jokoja un smējās. Bet sirdī nesa visur līdzi izbrīnu un skumjas. Te kādā dienā viņš saņēma vēstuli.

«Sveiks, draudziņ!

Kā nu Tev klājas? Vai mani vēl atceries? Man tā gribētos Tevi satikt kaut uz acumirkli. Cik jauki bija tie vakari, kad mēs staigājām pa piesnigušajiem ceļiem. Un viss, ko mēs runājām, vai Tu atceries? Un tad bija izrīkojums ... Jā, patiešām nesaprotu, kas ar mani noticis. Es nezināju, ko iesākt. Bet tagad atkal viss jau garām, aizmirsts: ceru, ka Tu piedod — piedod man par to savādo

izturēšanos. Ak, ja Tu zinātu, cik man garlaicīgi un kā viss apnicis. Nezinu, vai esmu par daudz pie Tevis piedomājusi vai cits kas, nevaru saprast. Katru nakti sapņoju par Tevi un Tu man stāsti daudz skaistu stāstu, un man ir tik labi. Tu vienmēr mani aizstāvi, ja kāds apvaino. Nezinu, vai patiesībā Tu arī tā darītu. Arī Judīte iepīta manos sapņos. Vai nav savādi? Tikai nedusmojies par šīm muļķībām, ko tagad sarakstu. Varbūt teiksi, ka neesmu apdomājusi, ko daru, — kā pēc izrīkojuma. Nē, Andi, tas tā nav. Kad Tu zinātu, cik man bija grūti. Bet es nevarēju palikt. Tagad man pašai kauns par sevi... Bet lai nu tas, — nenožēlosim to, kas padarīts.

Andi, es šaubos, ka Tu mani mīli. Tik nedusmojies, ka Tev izsaku patiesību. Kas gan Tev no manis var patikt? Man tā vien liekas, ka Tu tikai izliecies. Andi, es nevaru, es tā ilgojos pēc Tevis. Kad esmu ar Tevi, man tik labi, labi; bet tomēr es neuzdrošinos domāt, ka Tu mani mīli. Atnāc šovakar pusdeviņos, tad Tev visu izstāstīšu. Kad esmu viena, man ir tik daudz Tev ko stāstīt, bet Tavā klātbūtnē es nevaru; man dažreiz tad ir tik sēri, sēri ap sirdi.

Uz redzēšanos. Tava Lija.»

Tā bija priecīga diena. Bet vēl priecīgāks bija vakars. Andrejs un Lija satikās — pēc vairākām skumju nedēļām atkal turēja viens otra roku, varēja runāt, teikt visu, kas uzkrājies sirdīs. Bet tie runāja maz. Viņi bija priecīgi.

«Sauli un mīlētāju atkalredzēšanās prieku nav iespējams attēlot,» saka kāds romānu vecmeistars.

Nakts vējaina un mitra. Krita slapjš sniegs. Viņi uzmeklēja kādu sagrautu nomales māju un aizvējā atsēdās uz lieveņa kāpēm. Tur tie sēdēja, viens otram pieglaudušies. Tā bija viņu laime.

Maza Mistera izvadīšana

Mazā Mistera veselība neuzlabojās. Ne vairs pa nedēļām, bet jau dienu no dienas viņš kļuva vārgāks. Skolas biedri, kas to apmeklēja, sērām sejās stāstīja par viņu citiem. Viņa rokas bija tik liesas, ka, tās saņemot, vajadzēja uzmanīties, lai nesaspiestu. Likās, vienīgi āda vel turēja kopā kaulus. Tāda pati izdilusi un zilgana bija seja. Lūpas cieši pielipušas žokļiem, deguns liels un izspiedies. Tas pārsteidza visus, un grūti bija atvairīt drūmās domas un baigās izjūtas. Vienīgi viņš pats likās to nemanām. Marta pēdējo dienu saules ielīksmots, viņš jūsmoja par pavasari un stāstīja par nodomiem vasarā — kā tas samācīsies, lai nākošā rudenī līdzi biedriem varētu sēdēt pēdējā klasē. Un, kad beigs ģimnāziju, visi posīsies uz Rīgu. Viņš bij cieši apņēmies studēt medicīnu. Tā gribēja viņa māte.

Kādu dienu draugi sameta naudu un Dzērve aizbrauca uz Rīgu pēc vīnogām. Šī laipnība slimo ļoti iepriecināja.

Vēlāk Grauds, Dzērve un Lielais Misters griezās pie direktora ar kādu lūgumu. Skolotāju padome tam piekrita. Un uz Lieldienām jau varēja Mazajam Misteram paziņot, ka agrāko labo sekmju dēļ viņam rudenī atļauts mācīties pēdējā klasē bez pēceksāmeniem.

Priecīgā vēsts vēl nāca laikā. Tā slimniekam atņēma daudz rūpju. Un tā, ticēdams nākotnei, ne mirkli nešaubīdamies, ka viņš drīz izveseļosies, tas nomira.

Šai slimībai bija kāda jauka īpašība — viņa nekad neatņēma cerības. Mazais Misters nomira smaidīdams.

Viņu apbedīja aprīļa otrajā svētdienā. Pēcpusdiena bija jauka, saulaina; sniegs jau sen nokusis, un smilšainais kapsētas ceļš gluži sauss. Koku zaros dzīrās atvērties pumpuri. Asni spraucās cauri sūnai un pērnajām lapām. Gaisā pludoja agrā pavasara elpa.

Ļaužu nožēla un līdzjūtība nelaiķim bija ļoti liela. Jau laikus kapsēta pildījās izvadītājiem. Tur bija vecāki, kam arī bērni gāja skolās, un daudz jauniešu — gan no pilsētas, gan no tuvākās apkārtnes. Uz kapiem zārku atnesa astoņi klases biedri. Dziedāja skolēnu koris. Ētikas skolotājs Zvirbulis teica aizkustinošu kapa runu. Viņš pārsteidza Mazā Mistera draugus ar rūpīgu un smalku nelaiķa rakstura un centienu analīzi. Šis skolotājs patiešām bija spējis ielūkoties audzēkņa dvēselē un to sapratis. Arī direktors, sacīdams atvadīšanās vārdus, bija tā saviļņots, ka nespēja apslēpt asaras, kas aprāva dažu domu, pirms to paspēja izteikt.

Leišu Jānis nodeva tuvāko draugu sveicienu. Bija sacerējis vienu no visjūsmīgākajām runām, kas lika apslēpt seju mutautiņā tuvajiem un tālajiem. Pavasara gaiss, dziļi skumjās runas un nelaiķa mātes vaimanas — tas viss izskanēja kā nekad nesavienojama pretruna; tomēr liktenīga, neatvairāma, jo tā bija pati dzīve.

Kad uz kapa nolika pēdējo puķu pušķus un aprima visas runas un dziesmas, ļaudis sāka izklīst. Arī Grauds, Dzērve un Pļavnieks, kas šais dienās sāka turēties abu draugu tuvumā, virzījās uz māju pusi. Viņi jutās aizgrābti. Nespēja runāt. Soļoja lēnām, nogrimuši atmiņās un pārdomās. Pie kapsētas vaļņa, kur bija aizvējš un silta pievakares saulgoze, viņi apstājās. Līdzās stāvēja divas māmiņas. Viņas runāja par redzēto un dzirdēto.

— Saki, esmu jau cik reizes domājusi, kaut nāktu tā nāvīte. Bet nē un nē.

— Jā, mās, nāve jau zobos neskatās, — atteica otrā. — Gan pienāks arī mūsu kārta.

— Kā nu ne, kā ne! Muižnieks brauc ar seši zirgi, ubags iet ar divi spieķi, pie kapa visi satiekas.

— Bet saki — tik jaunu, zaļoksnēju pumpuriņu nomaitāt, vai tas nu bija vajadzīgs?

— Vai, mās, kā tu runā! Dievs jau nav mazais bērns, gana zina, ko dara.

Sieviņas dziļi nopūtās un slaucīja valgās acis.

— Jā, kuš, mās, vai tad savu kaziņu pārdosi? — prasīja pirmā.

Viņas gāja uz kapsētas vārtiem.

Garām nāca arī Alberts Lācis un Leišu Jānis.

Piegāja draugiem.

— Tā, Mazo Misteru vairs neredzēsim, — Leišu Jānis ierunājās.

Neviens neatbildēja.

— Un tomēr mēs zinām, ka pasaulē nekas neizzūd, — pēc brīža atsaucās Lācis.

— Bet mainās veids. Atmiņā mēs viņu skatīsim katrs citādā veidā, — teica Grauds.

— Un tā jau ir sadalīšanās un iznīkšana. Gluži tāpat kā siltums — kļūst aizvien retāks, aizvien mazāk jaušams, līdz to vairs nejūtam nemaz. Viņš izstaro bezgalībā. Tāpat ar laiku nobāl un izdziest atmiņu tēli, — piebilda Leišu Jānis. Šo domu viņš bija izteicis arī kapa runā.

_— Vienā ziņā es tev piekrītu, — jau žirgtāk iesāka Lācis. Viņā atgriezās šaubītāja un strīdnieka gars.

— Patiešām, visi matērijas jeb enerģijas veidi reiz pārvērtīsies siltumā un izklīdīs remdenā telpā. Tas būs pastarais gals; visas dzīvības un debess ķermeņu siltā nāve. Bet, ka mēs tad saplūdīsim kopā un ka reiz tiksimies, tas ir absurds. Bezgalībā viss esošais izjuks kā piliens jūrā. Tā es saprotu bezgalību.

Bet viņam neviens neoponēja. Klusēdami soļoja pa celiņu lejā — ārā no kapsētas. Smaidīja. Bet tās bija tikai skumjas.

Agrārais jautājums

Pēc Mazā Mistera bērēm daudz kas mainījās. Starpbrīžos ģimnāzijas koridoros un zālē nebija vairs tās jautrības, kas agrāk. Ena tik drīz neizgaisa. Pēdējās klases skolnieki tagad pilnīgi izvairījās no darbošanās pulciņos — gala eksāmeni bija pie pašām durvīm. Naktis cauri sēdēja pie atvērtām grāmatām. Uz stundām ieradās bāli un mazrunīgi. Arī laiks apsviedās uz Jauno — sākās pavasara lietus un izmērcēja ceļus. Iziet no pilsētas vairs nevienam nebija patikas.

Tā pagāja divas trīs nedējas.

Atnāca maijs. Lietus mitējās, un ar divkāršu steigu nu atkal viss tiecās uz pavasara krāšņumu. Ceļmalas, laukumi, koki un krūmi dažās dienās pēkšņi kļuva zaļi. Liekņi un_takas nožuva. Uzziedēja puķes.

Arā bija tās spilgtās krāsas un skaļās dziesmas, kas katru gadu ir tikai vienreiz, kas vēl nebija vakar un nav vairs rīt, jo šai brīdī pavasaris kā no grūtas slimības atveseļojies un nomazgājies, lai uzģērbtu greznāko parādes tērpu.

Satversmes sapulce bija veikusi priekšdarbus. Rudenī vajadzēja notikt pirmām parlamenta locekļu vēlēšanām. Agrāko pāris politisko partiju vietā pēkšņi saradās daudz dažādu apvienību un nogrupējumu. Centās pierādīt savu interešu svarīgumu un lielo nozīmi valstī. Radās jauni laikraksti. Iznāca brošūras. Plaši klāstīja līdz šim novārtā pamestus jautājumus.

Pilsētās jau sākās pirmās aģitācijas sapulces — skaļas, asas runas. Visi pacēla galvas. Tiecās pretim lielākiem plašumiem. Gribēja uzlabot apstākļus, nodrošināt labklājību tagadnē un nākotnē.

Laikrakstos un sapulcēs visvairāk strīdējās ap agrāro jautājumu. Prasīja radikālas reformas. Bet cik radikālas?1 Vai zemi visiem vai tikai dažiem?

Satversmes sapulce jau 1920. gadā bija nolēmusi, ka vajag atsavināt lielo muižu zemi un sadalīt. Bet nebija izlemts, kā zemi novērtēt, kad pārrakstīt uz jauno īpašnieku vārda un galvenais — vai maksāt un cik maksat par zemi muižniekiem?

Tautas vairums bija noskaņots pret jebkādu maksāšanu, jo zeme taču pašu tēvu sensenis iekopta — jau trīskārt zemniekiem atņemta. Vai nu lai to pirktu vēl ceturto reizi?

Manīgākie lielo muižu īpašnieki noskārta, kas uzvarēs, un centās ķert saķeramo. Gan no Vācijas, gan no Rīgas sūtīja uz savām muižām pilnvarotos un mēģināja pārdot inventāru, dažādas muižai piederējušas mājas un pus-muižiņas, kas vēl nebija pārņemtas Zemes fonda rīcībā. Dažuviet atbrauca arī paši īpašnieki. Bet uz laukiem šāda bijušo varenību ierašanās radīja bažas, tumšas tenkas par muižnieku nesalaužamo spēku un viņu slepeniem varas atgūšanas nolūkiem. Varbūt šīs baumas izplatīja lētticīgākās zemnieku sievas. Bet iespējams, ka arī paši muižnieki ar bijušo vagaru, kučieru un moderu mutēm centās radīt kaut kādu savas godības aizsargvalni vai pat mēģināja iebiedēt jaunsaimniekus, kas jau grasījās celt ēkas muižu laukos.

— Nepieviļaties, tas kungs neļauj apsmieties! — tādus sprediķus bieži teica vācu mācītāji.

Jaunatne un sevišķi skolu jaunatne, kas augusi uz laukiem grūtos apstākļos, dzīvi interesējās par šīm lietām. Viņai likās pilnīgi nesaprotams, ka var būt maz runa par pašu zemes atpirkšanu no tiem, kas zemi varmācīgi ieguvuši un izmantojuši jau simtiem gadu. Viņai bij skaidrs, ka taisnība katram, kas nostājas pret muižniekiem, jo Satversmes sapulces septiņu dienu nepārtrauktajos strīdos pret muižniekiem bija runājis pats Rainis; viņš bija jaunatnei tuvs, un viņa to apbrīnoja.

Pārrunas par zemes lietām aizrāva arī mūsu ģimnāzistus. Centās šos jautājumus iztirzāt debatu vakaros. Bet direktors noliedza, jo negribēja, ka skolā ieviestos politiskas diskusijas.

Taisni šinī laikā sāka runāt, ka Silamuižas barons Him-melhase, kuru visā apkārtnē uzskatīja par pazudušu bez vēsts, ieradies savā muižā.

Runāja arī par to, cik daudzi cilvēki viņa muižas pagrabos 1905. gadā mērdēti, pērti un nomaitāti. Tās bija baigas atmiņas un nebija labvēlīgas baronam Himmelha-sem. Viņu šai apkārtnē necienīja. Bet vai nu šim vajadzēja, lai viņu cienītu? Zemnieku un muižas ļaužu draugs viņš patiešām nekad nebija bijis un arī nevēlējās būt. Bija vienkārši ieradies, lai pārdotu muižas plašo centru, kas tam atstāts. Bet pircējs tik drīz negadījās, un tā viņš nu te dzīvoja. Ar to vajadzēja samierināties arī tiem, kas teicās zinām barona dēkaino pagātni. Drīz pilsētu un apkārtni pārsteidza ziņa, ka tuvējā mežā kāds maskojies bandīts atņēmis diviem saimniekiem naudu, kad braukuši no tirgus mājā.

Uz laiku šis gadījums bija ļaužu sarunu centrā un baronu Himmelhasi it kā piemirsa.

Bet tad notika tas, ko neviens negaidīja, par ko nebija ne jausmas. Kā kāda posta lavīna uznāca pār pilsētu. Pirmie, kam viņa uzbruka, bij Andrejs un Lija. Bet tūliņ nogruva arī pār ģimnāziju, pilsētu un visu apkārtni.

Ceriņziedu tvans

Bija ceriņziedu laiks. Jau pāris nedēļu gaisā turējās auglīgs siltums. Vakaros nolaidās viegla, valga un remdena migla — tā bija ceriņu smaržas piesātināta. Šie bija tādi vakari, kas satrauc asinis, kas neļauj jaunatnei sēdēt istabā, bet liek celties un iziet ārā — klejot ilgu un jausmu varā. Pilsētas dārzā, kapsētā, upmalā — visur bija daudz ļaužu. Visi soli bija vienmēr aizņemti. Lēni silueti, paklusas sarunas tur klīda pāri pusnaktij. Mēnešainas bija naktis, kā kausēta sidraba pielietas.

Arī Andrejs, kam šinī gadā bija labi veicies ar mācībām, jutās jaukā pavasara varā. Bija daudz brīva laika, un varēja klejot, cik patikās. Viņš to arī darīja. Tikai Lija vairs nevarēja nākt līdzi. Viņai iesākās abitūrijas eksāmeni. Vajadzēja sēdēt pie grāmatām un mācīties, mācīties.

Kādu vakaru Andrejs no vientulīgas klaiņošanas atgriezās ļoti vēlu. Bijis uz tālo gravu un, mājup nākot, vēl uzkavējies kapsētā. Viņš bija sastapis daudzus no saviem

skolas biedriem, kas gājuši ar draudzenēm. Viņš domāja par Liju, kas šinī brīdī varbūt pacēla acis no burtu izraibinātās grāmatas lapas un paskatījās ārā. Andrejam bija skumji. Jutās vientuļš. Arī mājās to šonakt negaidīja. Brūveru Ādolfs bij aizgājis.

Vieglā migla šķita tik neparasti dzīva un tvīksmes pilna kā nekad. Ceriņsmaržu noreibis, gurdens viņš tuvojās mājai, kurā dzīvoja. Kaut gan Andrejs tikko vēroja apkārtni un ielu, tomēr bija pamanījis kādu gājēju, kas iznira no namu ēnām un lēni soļoja viņam pretim. Nezin kāpēc, bet šis otrs vientuļais saistīja jaunekļa uzmanību. Viņš iebāza atslēgu durvju spraugā, taču vēl neslēdza, nogaidīja. Arī nācējs likās bija kaut ko gaidījis un tagad izšķīries. Viņš paātrināja gaitu, steidzās, gandrīz skriešus tuvojās Andrejam. Lūk! Tā bija kāda sieviete, meitene. Viņa jau bija klāt. Mirkli apstājās, pazina Andreju un satvēra tā roku.

— Oļa! — Andrejs izsaucās pārsteigts.

Jā, tā bija Zalgone. Viņa neatbildēja neko. Drudžaini turējās pie viņa rokas. Viņas pleci raustījās, viņa elsoja lielā uztraukumā.

— Kas noticis, Ola? Kas tev kaiš? — Andrejs juta, ka meitenes uztraukums pielīp arī viņam. Bet Zalgone nespēja atbildēt. Vēl drudžaināk raustījās pleci, un uz Andreja rokas, ko tā joprojām nepalaida, nokrita silts mitrums. Zalgone raudāja.

Andrejs nezināja, ko iesākt. Viņš aplika roku meitenes pleciem un to pieturēja.

— Es vairs nespēju... ilgāk nevarēju. Piedod! — pēkšņi viņa izdvesa.

— Ko tu runā? Oļa! Kas tad man ko piedot? Es tikai nezinu, kā tev palīdzēt.

— Vai tu man palīdzētu, Andrej? — viņa pacēla galvu, un jaunekli apņēma karsta elpa.

— Saprotams, — viņš attrauca, — ja tikai gribi... Ja tikai vari man uzticēties.

Zalgones elsas aprimās. Likās, pārdomāja ko grutu. Viņas krūtis strauji šūpojās. Viņa joprojām trīcēja. Kaut kur tuvumā ierējās suns. Viegla vēsma iešalca dārza plaukstošos ķiršos.

— Man... man nav kur palikt, — beidzot viņa sacīja un nolieca galvu. — Ko lai es daru?

— Kā? Bet vecāki... Vai tad tu sanīdies?

— Jā. Man tev jāsaka, kā tas notika, — viņa izšķīrās.

— Man ir draugs.

— Tev draugs! Piedod, ka pārtraucu, — Andrejs apķērās.

— Es vakaros ... vēlu ... gāju viņu satikt. Visu šo nedēju ... katru nakti. Tēvs to bija ievērojis, un tagad, šonakt, durvis aizšautas. Mani nelaiž iekšā.

Viņa to sacīja mierīgi, bet tikko sadzirdami. Pēkšņi tā nodrebinājās.

— Klausies, tev laikam auksti?

— Jā... nē, tikai drusku. Ko lai es daru? Visu laiku staigāju pa ielu. Esmu tik nogurusi.

— Man kas ienāca prātā, — pēc brīža teica Andrejs.

— Ja tev nebūtu iebildumu, varētu šonakt palikt pie manis.

Zalgoni priekšlikums nepārsteidza. Viņa atkal pacēla galvu, ielūkojās Graudam sejā.

— Paldies. Bet Brūveris ...

— Nē. Brūveris nebūs mājās. Aizgāja pie Truša. Rīt atkal eksāmens, un tad viņi mācās cauru nakti, — Andrejs centās paskaidrot.

— Un tevi... es nezinu ...

— Kas tad man? Muļķības! Ja tikai tev pašai nav tā neērti.

— Nē, — viņa atteica.

Andrejs atvēra durvis, un viņi klusām iegāja istabā. Ieslēdzis elektrību, viņš paņēma Zalgones mēteli un uzkarināja pie durvīm.

— Kas tur dzīvo blakus istabā? — mazliet neveikli iejautājās meitene.

— Mūsu saimniece. Bet nekas. Ja arī viņa ko manītu, izliktos, ka neko nezin. Ļoti laipna pret mums, un pats naktīs nekad nav mājās, — Andrejs paskaidroja.

— Te tu vari apmesties. Vari gulēt, ja esi nogurusi, — norādīja uz veco kušeti aiz rakstāmgalda. Piegājis Ādolfa gultai, noņēma segu un spilvenu, nolika tos meitenei līdzās.

— Pateicos! — Zalgone čukstēja. Viņa joprojām bija samulsusi. Likās, viss, ko runāja un darīja, izlauzās spontāni, bez skaidras apziņas.

Viņa noāva kurpes un, atlaidusies uz kušetes, pārvilka segu.

Andrejs ievēroja, ka viņa vēl trīcēja.

— Varbūt uzsegt arī otru segu? — ieprasījās.

— Nē, nē!

Andrejs atsēdās pie galda. Mehāniski paņēma kādu grāmatu. Tā bija Raiņa dzejoju grāmata «Tālas noskaņas zilā vakarā». Sāka šķirstīt. Iemeta acis, bet nevarēja lasīt. Uzķēra tikai dažas rindas:

... Aukstā dvēsele, lepnā dvēsele —

Ne paļāvības, ne pieticības .. .

Bija pārāk nervozs. Pašā tik daudz domu, ko vajadzēja izdomāt. Un viņš domāja par šo gadījumu — par Zalgoni. Viņš to pazina labāk nekā daudzas citas klases biedrenes. Bieži ar viņu ticies, runājis. Kopēji labojuši rakstus žurnālam, pavairojuši ar hektogrāfu. Viņš Zalgoni atzina gudru, lepnu, sevī noslēgtu raksturu. Viņas dzejoļos tvērās kāda patiesa, spēcīga kaislība; to viņš vienmēr bija sajutis lasot. Tikai savādi, kā gan šī meitene, kurā šķita tik daudz kvēles, visus skolas gadus varēja turēties vientuļa. Tā viņš bija reizēm iedomājies. Bet, lūk, bijis kaut kas, ko viņa slēpusi! Un atkal viņš noliecās pār grāmatu.

... Aukstā dvēsele, lepnā dvēsele —

Ne paļāvības, ne pieticības ...

— Vai tu ko jautāji? — viņš atskatījās, jo tam likās, ka Zalgone būtu ierunājusies. Bet viņa neatbildēja. Viņa raudāja. Droši vien tā bijusi viņas elsošana. Andrejam kļuva meitenes žēl. Piegāja, atsēdās uz kušetes malas.

— Par ko, Oļa? Varbūt vari man pastāstīt? — noglāstīja viņas roku.

Bet Zalgone sāka elsot vēl smagāk.

— Es to nedrīkstu, — viņa čukstēja. — Ja tu zinātu, kā es cietusi... Jau divi gadi... Katru vakaru domāju tikai to...

Vai tad varēja neredzēt, nemanīt? Es nezinu. Bet pateikt nedrīkstēja. Un kam lai stāstītu? Tā bija mana mo-cošā iedoma, mans ļaunais sapnis ... Man nebija tik tuvas draudzenes... Dažreiz centos visu uzrakstīt. Un kaunējos par vārdiem. Kā daļa no manas dvēseles tie palika uz papīra... tā man likās. Bet laikam tas tā nebūs bijis.

— Kā ne. Tavos dzejolīšos vienmēr daudz dziļu, patiesu jūtu, — ieminējās Andrejs.

— Bet laikam tā tas nebūs bijis ... — Zalgone atsāka pavisam klusu un turpināja: — Ko es varēju darīt? Nebija miera... Es to nesaprotu... Vai tiešām arī vēl tagad ... pēc visa, kas noticis ... vēl... nekas ...

Viņa apklusa. Viņas roka, ko turēja jauneklis, bija karsta un drebēja kā drudzī.

— Patiešām, es dabūšu otru segu? — Andrejs gribēja celties.

— Nē, nē! Ir labi, — viņa cieši saspieda tā pirkstus un atturēja.

Pamazām aprimās. Viņas pleci vairs nedrebēja. Pirksti ietrīsējās tikai palaikam vieglām, sīkām trīsām. Bāla, cieši aizvērtām acīm, asarām skropstu galos viņa tagad gulēja, un pavērtās lūpās likās it kā rotaļātos skumīgs, tikko jaušams smaids.

Andrejs ilgi lūkojās viņai sejā, kas likās kā uz brīdi aprimušu ciešanu un noguruma veidols. Bet sejas skaidrajās līnijās kvēloja kaislīgs, īpatnējs skaistums.

«Tātad viņa ir kādu mīlējusi. Ilgi. Velti,» domāja Andrejs. Bet viņam nebija prātā neviens, ko Zalgone būtu mīlējusi. Viņš nekad, nekur nebija redzējis to kopā ar kādu... Nē, viņš nespēja iedomāties, nevarēja uzminēt. Arī pats bija noguris.

Viņš apbrīnoja un juta līdzi šai meitenei. Viņam bija tās žēl.

Likās, ka viņa aizmigusi. Andrejs gribēja celties, lai arī dotos pie miera. Vēlreiz palūkojās Zalgones kvēlajā sejā. Klusi noliecās un ar lūpām pieskārās viņas pierei.

Meitene sakustējās, un jauneklis juta, ka viņa kaklu apvij straujas, karstas rokas. Tās viņu turēja cieši, cieši.

Viņas acis joprojām bija aizvērtas. Varbūt tikai miegā viņa bija to apkampusi? Bet varbūt nespēja apvaldīt savas satrauktās jūtas? Lai kā — Andrejs neatbrīvojās no meitenes rokām. Vai viņš lai liegtu tai šo laimes ilūziju?

— Sieviete bez viltus ir kā puķe bez smaržas, — Andrejs atcerējās kādu vecu parunu. Nē, Zalgone nebija bez smaržas. Viņš gribēja pasmaidīt, bet tas bija noguris. Lēnām noslīka meitenei līdzās, atlaidās uz kušetes un iemiga viņas skāvienos.

Alberts Brūveris un Trusis, kas visu nakti bija kaluši smadzenēs ķīmisku savienojumu formulas un elementu atomsvarus, pret rītu pagura. Viņi vairs nespēja mācīties. Bet likties kādu brīdi gultā un atpūsties abi atzina par nevēlamu, jo, kad jau sākot laisties miegā, tad vairs no viņa nevarot atbrīvoties. Un ari pa eksāmenu laiku paliekot neskaidra galva. Tāpēc viņi nolēma tās pāris stundas, kas vēl bija pirms eksāmena, pavadīt svaigā gaisā un izgāja uz ielas. Viņi apmeta krietnu līkumu. Ejot gar Brūvera un Grauda istabas logu, viņus pārsteidza elektriskās spuldzes gaisma.

— Ko tas nozīmē? — izsaucās Trusis.

Ādolfs neteica neko. Viņš paskatījās draudzenei acīs un, sameklējis atslēgu, atvēra durvis.

Istabā viss vēl bija kā tad, kad Andrejs atlaidās uz kušetes blakām Zalgonei un aizmiga. Meitene joprojām bija cieši apvijusi rokas viņa kaklam. Abi elpoja mierīgi. Abi bija aizmiguši.

Ādolfs samulsa. Uz pirkstu galiem piegājis spuldzei, izslēdza strāvu. Tad pamāja Trusim, un tie izgāja.

— Vai tu ko saproti? — Trusis jautāja, kad tie bija uz ielas.

— Nē! Tiešām nezinu, kas tur noticis.

— Tas ir negodīgi, ja Grauds tā var krāpt Liju. Es par viņu to nekad nebūtu domājusi.

— Savādi, pavisam savādi. Ko tas lai nozīmē? — domīgi gudroja Ādolfs. — Varbūt noticis kas tāds, ko mēs nezinām?

— Jā, bet kas tad! — Trusis izsaucās jau gluži pikti. — Vēl vakar pats teici, ka Lija sūtījusi viņam sveicienus.

Viņa bija sadusmojusies, pēc dabas vientiesīgai, bet skaidru sirdi viņai Andreja rīcība likās briesmīgs noziegums. Viņa tūliņ iedomājās pati sevi. Ko gan darītu, ja ieraudzītu šādā pozā savu Ādolfu? Tik ļoti uztraucās, ka sāka soļot ātrāk un Ādolfam vajadzēja to atturēt. Trusis nolēma tā šo lietu neatstāt.

Pēc eksāmena Trusis pasauca Liju sānis un izstāstīja, ko bija redzējusi.

— Kā tas varēja būt! Kā tas varēja būt! — Lija nobāla un nespēja izteikt vairāk neviena vārda. Viņa aizsteidzās uz mājām.

Andrejs pamodās tikai tad, kad abi pārsteigtie jau aizvēra durvis. Viņš trūkās augšā un acumirkli atcerējās visu, kas noticis. Caur logu redzēja aizejam Trusi un Ādolfu. Viņš nosarka. Cik savādi tas bija gadījies! Piecēlās ari Zalgone. Arī viņa bija nosarkusi. Neteica neviena vārda. Tikai aizejot cieši saspieda Andreja roku un bridi paturēja savējā. Gluži kā toreiz, pie Leišu Jāņa, pirmā dramatiķu vakarā. Tikai tagad viņas acis bija skumjas.

Kad Zalgone aizgāja, Andrejs centās sevī visu noskaidrot. Meitenes satraukumu viņš saprata. Kāds bija to atraidījis, un viņa cieta. Viņa bija sanīdušies ar vecākiem, un tas vairoja viņas ciešanas. Tā meklēja līdzjūtības. Bet par sevi pašu? Vai tas bija vienīgi nogurums un žēlums, kas tam neļāva piecelties, atraisīties no Zalgones rokām? Kaut kas viņu tomēr satraucis, viņam glaimojis, to uzbudinājis. To viņš atcerējās. Un tas viņu nospieda. Viņš domāja par Liju.

Līdz mācību sākumam vēl bija pāris stundu laika. Paķēris cepuri, Andrejs izmetās uz ielas, kur to ietvēra svaigs, jauks, ceriņsmaržu piesūcies gaiss. Viņš ātri soļoja ārā no pilsētas. Tur, kur zaļa, valga zāle un skaļas putnu balsis. Gribēja būt ar dabu. Bet, kad gāja cauri pilsētas dārzam, viņu kāds aizturēja. Atgriezies ieraudzīja Čempiņu.

— Kāds tu izskaties! — Andrejs izsaucās.

— Eh, kas! Nupat skrēju tev pakaļ un pakritu.

— Tā! — Grauds novilka. Čempiņa izskaidrojums bija šaubīgs. Tas izskatījās kā uz vēdera pa smiltīm vazāts. Bet pie zābakiem bija pat purva rāvas pikas.

— Klausies! Nav laika. Aizdod divi lati. Rīt no rīta atdošu. Noteikti.

Graudam negribējās atteikties. Par rokas izlaušanu sen izlīgts ... Viņš izvilka maku. Labi, ka tur divu latu nebija. Bija tikai desmit latu banknote, ko aizvakar saņēmis no mājām. Bet Čempiņš atrada izeju.

— Nekas. Samainīsim desmit latus.

— Kur?

— Paiesim drusku atpakaļ — līdz augļu kioskam. Paņemsim pudeli zeltera.

— Bet tad vismaz notīri savas drēbes, — Grauds ieminējās, kad jau negribīgi soļoja atpakaļ. Viņš palīdzēja Čem-piņam nopurināt smiltis. Sevī sirdījās par vieglo piekāpību.

Bet arī kioska turētāja nevarēja izmainīt desmit latus, teica, lai aizejot līdz stūra veikalam. Tur varot iekļūt pa sētas pusi.

— Aizej tu viens, — sacīja Čempiņš. Viņš nervozēja. Acis šaudījās uz visām pusēm. Andrejs aizgāja. Kad atgriezās, ievēroja, ka pa ceļu no upmalas puses pilsētai tuvojas divi jātnieki. Pēkšņi Čempiņš, nesagaidījis Graudu pienākam un iedodam naudu, metās uz priekšu un pazuda tuvākās sētas vārtos. Andrejs paraustīja plecus. Ko tas lai nozīmē? Viņš gāja atpakaļ uz dārzu un no turienes atgriezās mājās. Aiziet līdz upmalai vairs nebija laika.

Tik savāda bija nakts, tik savāds rīts. Graudā viļņoja svešas sajūtas, jausmas un noģiedas.

Bet nebija skaidrības. Skolā viss gāja, kā parasts. Kādā starpbrīdī Andrejs paredzēja Liju. Viņa tam jautri uzsmaidīja. Bet viņš tikai pamāja. Negribēja viņu pirms eksāmena traucēt. Vēlāk gan meklēja, bet viņas vairs nebija. Tad uzrakstīja Lijai vēstuli un palūdza Smaidu nodot. Tā vēl nebija aizgājusi.

Pēdējā starpbrīdī notikās kas negaidīts: ģimnāzijā ieradās divi sveši kungi. Viņi iegāja direktora kabinetā. Pēc tam tur iesauca Gaili. Brīdi vēlāk Gailis, bāls un apjucis, aizgāja līdzi abiem kungiem. Vēl pirms zvana Andrejam piesteidzās Lejiņš.

— Zini, Andža, kas noticis? Čempiņš apcietinātsl

— Kā? Kāpēc?

— Pagājušā naktī nošauts barons Himmelhase.

Andrejs juta, ka viņam kāds iesistu pa deniņiem. Viņš

sagrīļojās. Pēkšņi saprata Čempiņa gaitas. Briesmīgi uztraucās.

— Kas tev kaiš? — Jukums to satvēra pie elkoņa.

— Ak tā! — viņš tikai izdvesa.

— Jā, — stāstīja tālāk Jukums, — un tie, kas aizveda Gaili, bijuši no kriminālpolicijas.

— Kas teica? — Andrejs iejautājās jau mierīgāki.

— Apkalpotājs. Bijis direktora kabinetā, kad tur ienākuši policisti.

Jukums pavilka Graudu sānis.

— Droši vien būs kratīšanas. Vai tu nebiji «baltajos ērgļos»? Tad pievāc visu, kas aizdomīgs, — viņš iečukstēja.

— Nē. es nebiju, — Andrejs tāpat klusām atteica.

Nākošā stundā par barona nošaušanu, Čempiņa apcietināšanu jau runāja visās klasēs. Taisni nesaprotami,, cik ātri ziņa izplatījās pa ģimnāziju.

Kad Grauds pēc stundām atnāca mājās, viņš tur ieraudzīja Ādolfu un vēl kādu svešu. Ādolfs izskatījās noraizējies. Andreja gulta un grāmatas bija izrakņātas.

— Vai jūs esat Andrejs Grauds? — jautāja svešais.

— Jā.

— Es esmu no kriminālpolicijas. Nakat man līdzi.

Durvīs Andrejs vēl pamanīja Pavasara kundzi, kas

asarām acīs noskatījās, kā viņu aizved.

— Vai jūs zināt, kas tas ir «baltais ērglis»? — Graudam jautāja kriminālpolicijā.

— Laikam domājat slepeno skolnieku pulciņu? — viņš atjautāja.

— Pareizi! Un kas vadīja šo pulciņu?

— To es nezinu.

— To jūs nezināt, — klaušinātājs uzrakstīja uz papīra.

— Bet ko jūs šonakt darījāt pie Sila muižas ezera? — pēkšņi pacēla galvu un stingri lūkojās jauneklim acīs.

— Pie ezera? Es tur nemaz neesmu bijis! — Andrejs nosarka. Tagad viņš visu saprata. Viņu turēja aizdomās. Viņu — aizdomās! Viņam bija kauns.

— Ak neesat bijis? — ierēdnis pierakstīja. — Kur tad jūs bijāt?

— Mājās.

— Visu nakti?

— Jā, es atgriezos no pastaigāšanās ap pulksten vienpadsmitiem.

— Bet ap trijiem no rīta bijāt pie Sila muižas ezera.

— Kā! Es jau reizi teicu, ka neesmu bijis, — Andrejs saskaitās.

— Ak jā! Jūs to teicāt. Ar Jāni Teteri, tā saukto Čem-piņu, tomēr esat labi draugi, vai ne?

— Nē.

— Ak nē! Bet tad paskaidrojat, Andrej Graud, ko jūs šorīt pēc pulksten septiņiem runājāt ar tā saukto Čem-piņu!

— Runāju? Neko sevišķu neesmu runājis.

— Tātad jūs viņu satikāt šorīt pēc septiņiem pilsētas dārzā? Tas bijāt jūs, kas ar viņu kopā gāja izmainīt desmit latus? Vai tā ir?

— Jā. Tā ir.

— Nu, redzat. Pamazām viss sāk noskaidroties. Ko tur liegties? Kas darīts — izdarīts. Tur neko nevar līdzēt, mīļais draugs, — ierēdnis pasmaidīja. — Tātad jūs zināt, ko šonakt izdarījis Čempiņš?

— Nē, es neko nezinu.

— Un jūs neredzējāt, kas notika pulksten divos pie Sila muižas ezera?

— Nē.

— Nu, kāpēc jūs nerunājat atklāti? Man jums jāaizrāda, ka vaļsirdīga atzīšanās tādās reizēs nāk ļoti par labu. Tātad?

— Es visu nakti biju mājās un par Sila muižas ezeru neko nezinu.

— Žēl, žēl, — sacīja ierēdnis. — Bet kas to redzēja, ka jūs visu nakti un arī ap pulksten diviem bijāt mājās?

Jā, kas to redzēja? Andrejam nāca prātā Zalgone. Bet viņš šo domu apslēpa. Nē, to viņš nevarēja darīt — iepīt apbēdļnāto meiteni, nodot, atmaskot.

— Ādolfs Brūveris un saimniece, es domāju, — viņš sacīja paklusām.

— Mēs arī tā domājām, — ierēdnis pasmaidīja. — Mēs viņus jau nopratinājām. Bet izrādās, ka saimniece visu nakti bijusi cieši aizmigusi un jūs šorīt pirmo reizi redzējusi pēc pulksten astoņiem. Turpretim jūsu draugs naktī nemaz nav bijis mājās, bet pie saviem kolēgām gatavojies uz pārbaudījumiem. Ko nu jūs teiksat?

Andrejs klusēja.

— Tātad, kas var apliecināt, ka jūs pagājušā naktī pulksten divos bijāt savā istabā? Jums nav neviena liecinieka?

— Nē.

Ierēdnis brīdi rakstīja. Tad pazvanīja.

Ienāca divi kārtībnieki.

— Man ļoti žēl, bet pagaidām jums, Andrej Graud, vajadzēs uzturēties tepat pie mums, — teica tik skumji, it kā Andrejs būtu paša brālis un viņš loti nožēlotu, ka nevar tam neko palīdzēt.

Viņu ciešanas

Pagāja neziņas un domu smaga nakts. Mocoši gara. Bezgalīga. Andreja dvēselē tā palika uz mūžu...

Nākošā dienā atkal pratināja. Viņš sacīja to pašu veco. Un pagāja vēl un vēl viena nakts. Bet tad pirms pusdienas viņu izsauca.

— Sveiki, Graud! — ierēdnis iesāka draudzīgi. — Izrādās, tomēr neesat teikuši visu patiesību, — viņš smaidīja. Grauds neatbildēja.

— Bet tas jums pašam nāca par ļaunu. Tātad tonakt bijāt kopā ar Olgu Liepu. Vai tā? — noprasīja oficiāli.

— Jā.

— Nu, redziet! Būtu tūliņ teikuši, tiktam cauri bez pūlēm un nepatikšanām. Te būs zīmīte, ka esat atlaists. Uz-rādīsat pie izejas. Varat iet.

— Atvainojat, — Andrejs ierunājās aizsmacis, — vai atļauts ko jautāt?

— Nu, nu?

— Vai to ... jums teica Ādolfs Brūveris?

— Nē. Jaunkundze pati šorīt bija pie mums. Bez tam pirms stundas atzinās arī Čempiņš. Tas viss nāca jums par labu. — Ierēdnis pamāja.

«Čempiņš atzinies...» domāja Grauds. Bija grūti ticēt, kaut saprata jau agrāk. Bet viņš vairs nejautāja neko. Paņēma cepuri.

— Sveiki! — sacīja ierēdnim un izgāja.

Mājās Brūveris to saņēma simts jautājumiem. Andrejs īsumā pastāstīja notikušo. Viņš bija izmocīts un noguris. Iekritis gultā, cieši aizmiga un nogulēja līdz rītam.

Ģimnāzijā jau pēc pirmās stundas Graudu aicināja pie direktora. Andrejs izstāstīja visu, kā tas bija noticis. Negribējis šai lietā iejaukt Olgu Liepu, tāpēc paturēts policijā. Direktors bija drūms. Skolu apsēdušas ķibeles. Vairs negāja tā, kā vajadzētu.

— Es jūs saprotu, — viņš beidzot teica. — Bet es lūdzu — apdomājat visu pamatīgi. Jūs taču vairs neesat bērns. Jūs esat jau pieaudzis jauneklis. Sabiedrība neprātos par jūsu pārdzīvojumiem. Par jums spriedīs pēc jūsu darbiem, pēc tā, ko redzēs un ko par jums dzirdēs. Sirdsapziņu, pārdzīvojumus vajag spēt saskaņot ar sabiedrības prasībām. To nekad neaizmirstat. Jums visa dzīve

priekšā. Un tagad, kamēr esat ģimnāzists, pēc jūsu rīcības spriedīs par visiem ģimnāzistiem un ģimnāziju. Jums nav tiesības sagādāt iemeslu sabiedrības ļaunam spriedumam. Vai jūs mani saprotat?

— Jā.

— Tā. Jūs bijāt tas, kam vajadzēja atturēt Liepu no kļūmīgā soļa jau pašā sākumā. To neaizmirstat. Nu, bet šoreiz vēl mēģināšu iztikt bez skandāla. Sveiki! — Viņš sniedza Graudam roku. Grauds to satvēra strauji un stingri. Tad viņš izgāja.

Tik tālu nu viss atkal bija labi. Bet Lija, ko viņa domā, ko pārdzīvo? Šodien nebij eksāmenu diena, tāpēc ģimnāzijā viņu satikt nevarēja. Steigties pie viņas tūliņ pēc stundām? Bet šī iedoma, likās, nederēja. Jā, kas tad bija noticis? Un tomēr — Andrejs jutās kā ko noziedzies. Starp viņu un Liju bija kas neskaidrs, uztraucošs un smags. Viņš uzrakstīja tai vēstuli. Lūdza vakarā uz satikšanos. Katrā ziņā. No tam atkarājās viss, viss ...

Kad Lija saņēma pirmo Andreja vēstuli, ko viņš rakstīja dienā, kad to aizveda kriminālpolicists, viņa jutās kā bez spēka. Visu laiku ar šausmām domāja par to, ko skolā dzirdējusi no Truša. Dvēseles dziļākās tvertnēs cēlās šaubas. Nespēja vairs ticēt asajiem, saltajiem vārdiem, ko dzirdējusi. Bet Truša nolūks nevarēja būt ļauns, to viņa saprata. Ļauni bija tikai vārdi. Ak, jā! Tiem vajadzēja ticēt. Un šaubas — vai tās nebija tikai žēlums, izmisuma pūles turēties pie pēdējās cerības, lai nebūtu jāšķiras no visjaukākā, ko jutusi?

Viņai bija bail lasīt Andreja vēstuli.

Taču saņēmās un atlocīja lapu. Viņš rakstīja, kā parasts, — tiem pašiem jau daudzkārt dzirdētajiem, skaistajiem vārdiem. Viņš ilgojās pēc viņas, gribēja to satikt. Cerēja, ka vakarā tas būs iespējams. Ai, kaut tikai viņš viņu netraucētu! Viņš tai sūtīja daudz skūpstu un sacīja: «Uz drīzu redzēšanos!»

Bet par Zalgoni nekas. Nekas. Liekulība! Liekulība! Un tomēr vakarā Lija izgāja un gaidīja tanī vietā, kur tie bija tikušies jau tik daudzas reizes. Velti. Viņa nesagaidīja. Pēc tam bija nakts un sāpes ...

Nākošā dienā dzirdēja par Andreja apcietināšanu. Viņa vairs nespēja neko saprast. Tagad, kad tā saņēma otru Andreja vēstuli, viņas apziņā atplaiksnīja prieka dzirkstis. Tas bija īss gaismas mirklis. Pa šīm dienām viņā jau bija radusies skaidrība. Viņa zināja: tai svarīgs tikai viens — Zalgone. Viss pārējais bij atbīdīts kaut kur tālu atpakaj. Ko nozīmēja Andrejam Zalgone? No tā atkarājās viss. Pārdzīvotais, neziņā izciestais tomēr vēl bij atstājis ticību tam, kas bijis agrāk.

Kad vakarā satika Andreju, viņa satvēra tā roku un ilgi lūkojās acīs.

— Vai Zalgone bija pie tevis, Andi? — beidzot čukstēja.

— Jā, — atteica Andrejs.

Tālāk Lija vairs nespēja. Neizturēja. Viņa aizklāja seju rokām. Nespēja runāt, nespēja klausīties. Manīja tikai asaras, kas siltas veldzēja pirkstus. Viņas pleci raustījās, un sirds tiecās izplūst līdzi asarām. Viņa apsviedās un steidzās prom. Pazuda sētas vārtos. Uzskrēja pa trepēm un aizslēdza aiz sevis istabas durvis. To, kas viņu bij apvainojis, viņa mīlēja, mīlēja joprojām.

Tā tas notika. Pašās pēdējās šī pavasara mācību dienās.

Drīz pēc tam eksāmeni beidzās, arī mācības beidzās, un ģimnāzisti izklīda. Līdz rudenim.

TRESA daļa DRAUGI

.

Jāņu vakars un turpmākais

Drīz pēc Andreja ierašanās vecāku mājās viņš saņēma vēstuli no Lāča. Alberts rakstīja, ka pēdējās mācību dienās, cīnoties ar eksāmeniem, neiznācis vaļas ar draugiem parunāties. Tāpēc tēvs tam ieteicis sarīkot Jāņu vakaru. Būtu tāds kā goda mielasts pēc ģimnāzijas beigšanas, un labi noderētu visu draugu sapulcēšanai. Par jautrību esot padomāts: pusotra pūra iesala samalts, cūcis nobarots un sveķa malka pūdelei sacirsta. Ja varbūt Grauds nevarētu iztikt bez miega — arī par to lai nebaidoties: viņš pats, Alberts, apsoloties pirms Jāņiem iepļaut svaigu sienu un uznest uz klētsaugšas. Ar Leišu Jāni, viņa māsu Aliju un Medņu Elzu Alberts esot paspējis norunāt vēl pirms aizbraukšanas no pilsētas. Tie būšot. Bet būšot vēl ari daudzi citi, jo viņš nevarot nemaz iedomāties, kurš uzdrošinātos atteikties no šāda Jāņu vakara.

Alberts bij uzdevis sīku adresi, pielicis klāt pat ceļu sarakstu un tādu kā mazu karti, pēc kuras Graudam nenāktos grūti Lāču mājas atrast. Andrejs sāka rēķināt kilometrus. Nemaz tik tālu tās Lāču mājas neatradās. Kilometri 25.

Pastāstīja mātei.

— Ko nu kājām, dēls! Dūkainais visu laiku brīvē mitis. Atēdies. Tropīt vien grib. Parunā ar tēvu.

Jā, arī tēvam nekas nebija pret zirga došanu. Bet kā nu tā brauks viens pats cilvēks. Tēvs ieprātojās par sedliem. Bija pieklīduši veci krievu dragūņu sedli — vēl no kara laikiem. Varēja jāšus. Un tā arī notika. 23. jūnija pēcpusdienā Andrejs apsedloja dūkano un aizjāja.

Bet slepenā cerība, ko viņš loloja, turpu jādams, nepiepildījās. Bez Leišiem un Medņu Elzas atrada jau priekšā vēl Ādolfu un Trusi. Arī viņi ieradušies no pilsētas, jo Ādolfs pēc ģimnāzijas kursa beigšanas palicis pie Truša pilsētā. Viņiem jau bija norunāts, ka tie katrā ziņā precēsies. Ciemojās vēl arī Alberta radu jaunieši un rakstveža palīgs no vietējās pagastvaldes. Vēlāk ieradās divas māsīcas no Rīgas. Viesu bija daudz. Bet tās, kuru vēlējās redzēt Andrejs, te nebija. Ļoti saprotami. Un viņš jutās vīlies.

Kalniņā, kur bija sakrauta sveķa malka, nolikts tukšs siļķu toveris un gara kārts, jau laikus izvēla divas alus mucas. Lāču mamma iznesa plāceņus, siera rituļus un dažādus uzkožamos. Tāpat laikus sāka arī visu to patērēt. Un, kad pienāca tumsa un uguņošanas reize, Leišu Jānis un rakstveža palīgs, kas visvairāk bija cilājuši miesta kannu, jau dziedāja pai visiem.

Arī students Kociņš, tikko radās iespēja, centās uzraut Gaudeamus igitur. Par šiem diviem vārdiem tālāk gan nekad netika. Pārtrauca dziedāšanu un jautāja tam, kas gadījās tuvumā: «Do you speak English?» [9]

Jā, dienā viņš bija noskaidrojis, ka no klātesošiem neviens angliski nerunā. Nebija ko baidīties.

— Allright![10]

Tomēr mucu piepildīja ar sveķa malku, piestiprināja pie kārts, aizdedzināja un izslēja gaisā. Tā bija varena lāpa. Liesma šāvās augstu pāri apkārtējām priežu galotnēm.

Sanāca līgotāji no kaimiņu mājām, rotājušies Jāņuzāļu un ozollapu vaiņagiem. Uzlika vaiņagus ari Lāču māju saimniekpārim un Albertam.

— Līgo! Līgo! — dziedāja bez mitēšanās. Viņu bija liels bars, un tie dziedāja skaļi. Ne Leišu Jānis, ne students Kociņš ar tiem nevarēja sacensties. Līgotājus pacienāja, un viņi aizgāja uz citām mājām. Ugunis un līgošana bija visapkārt.

Jaunieši sakūra pie alus mucām milzīgu ugunskuru. Students Kociņš un Leišu Jānis bij izmetušies peldu biksītēs. Viņi sacentās lēkšanā pāri ugunskuram. Izmisuši un ietiepīgi tie puskaili iznira no tumsas un lidoja cauri liesmām. Tā bija kā dīvaina pagānu deja. Viņi sarijās dūmus un apsvilināja visas spalvas, kas tiem auga ap stilbiem.

— Ko tu trako? — prasīja Grauds, apturējis Leišu Jāni nomaļākā vietā.

— Klausies, vecais, — tas šļupstēja, — Medņu Elza no manis vairās.

Viņš satvēra pie rokas kādu Lāča Rīgas māsīcu un aizskrēja tumsā. Arī meitene bija noreibusi, pārgalvīga.

— Vai tu ar Leišu Jāni sanīdušies? — Grauds vēlāk ieprasījās Elzai; tas bija jau pret rītu, un viņš to atrada ābeļdārzā, kur, ietinusies segā, viņa gulēja biezā zālē zem ābeles.

— Jā, — viņa atteica. — Nevaru par Jāni sajūsmināties. Viņam daudz negatīvu īpašību.

Pienāca brokastlaiks, un Lāču mamma aicināja ciemiņus pie galda. Nu vajadzēja saskaitīt, vai ir visi. Students, Leišu Jānis un Rīgas māsīca trūka.

Pēc krietnas izaurošanas viņus atrada rijā. Kociņš un Leišu Jānis, cieši apkampušies, gulēja uz ārdiem. Kreisās kājas viņiem bija basas, bet labajās spīdēja studenta laķe-nes. Tie joprojām bija peldu biksītēs, un pat miegā viņiem klabēja zobi.

Bet dīvainākais skats bija piedarbā. Tur kaktā pie sēkas ratiem stāvēja piesiets Grauda dūkanais. Viņš bija kārtīgi apsedlots, un viņam mugurā sēdēja jautrā māsīca.

Viņa bija iesnaudusies. Kā nebija nokritusi, — neviens nesaprata.

To visu Andrejs pārdomāja tagad, kad jau jāja atpakaļ uz savām mājām. Un viņš bija cerējis. Velti viņš bija cerējis. Par daudz, par daudz neprātīgs.

Ceļš locījās gar nelielu ezeru. Viņš nogrieza dūkano no ceļa un piejāja padzirdīt. Krasts bija līdzens, smilšains. Viņš iedzina zirgu labi dziļi ūdenī, lai tam būtu vieglāk dzert. Tad Andrejs piesēja dūkano pie alkšņa, kur bija trekna zāle, un, nometis drēbes, iegrima remdenajā valgmē. Pēc peldēšanās atlaidās netālu no dūkanā.

Tās pašas skumjās domas — smacīgas, bez atbildes. Viņš nebija tur nevienam neko par Liju prasījis. Neviens arī nebija neko teicis.

Viņam stāstīja, ka Čempiņš patiešām atzinies barona Himmelhases nošaušanā. Gailis esot izlaists no cietuma. Bet no skolas izslēgts. Izslēgti vēl trīs no jaunākajām klasēm — «balto ērgļu» virsnieki. Bet kas Graudam par to? Un par Liju — ne vārda. Labi. Andrejs centās par to nedomāt. Lūk, Lāču Albertam ģimnāzijas beigšana izklīdinājusi visu pesimismu. Viņš draudzējās ar Leišu Aliju. Kļuvis kustīgs un runīgs. Arī ar Graudu iznāca diezgan daudz parunāties. Bet par Liju ne vārda. Lai, lai. Tā ir labi.

Velta bij Andreja cenšanās par Liju nedomāt. Viņa acis bija pavadījušas mazo siluetu pa mēneša sirmo gaismu, kad zem kājām čirkstēja sniegs un augšā mirgoja zvaigznes... Viņš bija dvesis vārdus, tikai pašam sadzirdamus un saprotamus, kad tā aizgāja un vārti aizvērās. Viņš bija to skūpstījis. Vai to var aizmirst? Viņš jutās kā izdzīts — kails pasaules saltos skatos.

Domāja atkal un atkal to pašu.

Krūmos iedziedājās kāds putns. Vai tas ar vienmuļo, skumīgo kliedzienu gribēja ko teikt šim ezeram, šiem veldzes tvīkstošiem zariem?

Andrejs saģērbās, atraisīja dūkano un iekāpa sedlos.

«Tā nu ir pagātne,» viņš domāja. «Bet tagadne? Sapņošana? Nē! No sapņiem pāri paliek tikai nemiers. Tas dzenā un vajā sapņotājus. Vai patiešām visi trauki ir aptraipīti un netīri? Un nav no kā padzerties?»

Tā jutās Andrejs, kad viņš, no garā jājiena noguris, iemiga kaltēta āboliņa gubā uz kūtsaugšas vecāku mājā.

Gāja dienas, nedēļas, mēneši. Andrejs atkal veda meslus, pļāva sienu, rudzus, ara, ecēja. Viņa vienīgais prieks bija sestdienu vakaros paņemt veco karabīni, ko vēl no kara laikiem saglabājis, un iziet paklejot pa meža pļavām. Reiz kādā klejojumā, kad līdzi iznāca arī viņa medību draugs, pagasta skrodera dēls, palaimējās nošaut buku. Šī panākuma ielīksmots, nākošā vakarā medībās bij izgājis dēlam līdzi arī pats skroderis. Un arī viņi bij izšāvuši uz buku. Bet tad gadījusies nelaime. Tikko abi gribējuši steigties turp, kur redzēts buks, krūmos atskanējusi balss: — Stāt! Citādi šaušu!

Skrodera dēls gan paguvis ielēkt krūmos, bet pats skroderis sagūstīts. Gūstītājs bijis mežsargs. Atņēmis bisi. Tikai ar lielu lūgšanos kā pazīstamu apsolījies nenodot tiesai. Ari vēl tikai pēc tam, kad skroderis jau trīs reizes ieradies mežsarga mājā ar pusstopu.

Vai tiešām Andrejs būtu vainīgs pie abu skroderu nelaimes? Bet viņš nejutās labi. Tas noglabāja karabīni un nolēma malu medīšanu izbeigt.

Pāris nedēļu pirms mācību sākšanās Andrejs saņēma vēstuli no Fēliksa Dzērves.

Augšā, lapas kreisajā stūrī, bij uzvilkts piecstarains lietuvēna krusts, un pie katra stara uzrakstīts pa burtam «NFLZP». Ko tas nozīmēja? Trūka paskaidrojuma. Lejāk bija rakstīts:

«Melanholisks trejkrāsains sveiciens!

2. augustā pilsētas dārzā bij apvienotie sporta svētki. Arī es piedalījos kā aktīvs sportsmenis un ņēmu divas ceturtās vietas (nevis godalgas). Tovakar sastapu arī Liju. Starp citu, viņa teica, ka esot saņēmusi no Tevis vēstuli, bet neesot atbildējusi; esot par slinku. Pēc tam es ar viņu dejoju tango, valsi. Viņa man iedāvināja dzeltenu rozi un tad ... aizbēga no manis.

Pēc tam nezinu, kas ar mani notika, — dzeltenā roze pazuda vienā no tumšajām alejām, un es, no papēžiem līdz matu galiem melanholijas pārņemts, klīdu apkārt, kā būtu pazaudējis pats sevi. Tā es gandrīz uzminu virsū Leišu Jānim un Jukumam, kas atlaidušies gulēja zālē kādā no dārza laukumiem. Viņi bija gluži tādā pašā garastāvoklī, un mēs sarunājām iet uz bufeti. Tur palikām līdz gaismai, izdzerdami divas pudeles alus un apēzdami sešas medību desas. Pēc tam mēs sākām dziedāt. Uz beigām vēl pienāca klāt Mārtiņš un orķestra Edvarts, kuru krūtis greznoja vairākas pirmās godalgas. Un tomēr viņi bija mums pa draugam, un turējāmies visi kopā — gan caurkritušie, gan vaiņagotie sportsmeņi. Pasūtījām vēl vienu pudeli. Vārdu sakot, alus plūda septiņām straumēm. Dzeltens alus un dzeltenas rozes — tas viss savienojās manā apmulsušajā prātā vienā vienīgā dzeltenā sintēzē. Es biju jautrs kā suns, bet no rīta peldējos paģirās.

Tomēr vasara liekas drusku par garu un jau gaidu ziemu. Ko vēl Tev varētu pateikt? Varbūt to, ka fašisms man pārgājis un ka nepatīk neviena meitene? Nudien! Ar labu nakti.

Au revoir! Bonne nuit!

Gute Nacht!

Addio!

Ave!

Tavs Fēlikss Dzērvē.»

«Ak tad Leišu Jānis arī bijis sporta svētkos. Lejiņu Jukums, Mārtiņš un Edvarts. Ar godalgām,» domāja Andrejs.

Viņš gaida ziemu, šis Fēlikss.

Jā, jā.

Nē! Viņa esot par slinku man atbildēt. Nav tiesa!

Velti Andrejs centās domāt ko citu. Viņš to nevarēja. Viss Dzērves vēstulē likās tikai fons, uz kura liesmoja divi teikumi par Liju. Tie šķita kā milzīgs magnēts, kas vilka klāt visu viņa būtni. Miers atkal bija pagalam.

Kādu dienu Andrejs runāja ar tēvu.

— Vai nebūtu labāki atmest graudu saimniecību?

— Kā tā — atmest, dēls?

— Tas tagad maz atmaksājas. Pamēģinātu ar pienu, ar cūku barošanu. Esot daudz izdevīgāk.

— Ak, ko nu vairs vecuma galā! — tēvs nopūtās. — Būtu tu saimniekojis, varētu izmēģināt.

To Andrejs jau labi zināja. Tēvam no paša sākuma negribējās, ka vienīgais dēls aiziet no mājas. Viņš bija vēlējies citādi. Bet tagad jau likās viss izšķīries. No Andreja lauksaimnieks neiznāks. Un tomēr vēl joprojām tēvā nebija izgaisis vilšanās rūgtums. Andrejs bija gribējis runāt par turpmāko, par to, kā būs pēc ģimnāzijas beigšanas. Bet tagad nevarēja.

— Tik daudz kā tai ģimnāzijai jau sagrabināsim, — pēc brīža noteica tēvs, kā kad būtu atminējis Andreja domas.

Un, kad vajadzēja sēsties ratos, lai atkal aizbrauktu uz pilsētu, Andrejs ar skumjām domāja par to, ko aizveda sev līdzi. Māj niekiem daudz kas no tā pietrūks.

Atkal ģimnāzijā

Divas pirmās nedēļas šoruden ģimnāzijā aizgāja bez tās dzīvības un skaļuma, kāds bija iepriekšējo mācības gadu sākumos. Kļūmīgais Cempiņa solis, kuru joprojām vēl izmeklēja, bija metis ēnu uz visu skolu un arī skolas vadību. Tūliņ pēc mācību sākšanās no Rīgas ieradās inspektors un revidents. Kaut gan nekādas paviršības neatrada, taču pats šo viesu ierašanās fakts nebija patīkams. Tagad direktors cieši sekoja ģimnāzistu pulciņu sanāksmēm un darbībai. Visas skaļākās akcijas jau laikus apvaldīja un ne vienreiz vien atgādināja, ka ģimnāzistu pienākums rūpēties par labām sekmēm mācībās. Tādiem, kam ar mācīšanos negāja sevišķi labi, pulciņos aktīvi darboties aizliedza. Bez tam klase, kurā mācījās Grauds, Lielais Misters, Jukums Lejiņš, Zalgone, Benka, Medņu Elza, Dzērve un vēl citi izcilākie dramatiķi un literāti, tagad bij absolventu klase. Pēc iepriekšējo piemēra šie nu atrāvās no plašākas darbības, laikus nododamies enerģijas uzkrāšanai gala pārbaudījumiem. Arī to bija gribējis direktors.

Leišu Jānim, kas šogad mācījās priekšpēdējā klasē un, kā parasts, atradās skolnieku pulciņa darbības centrā, tad nu vajadzēja sameklēt un ap sevi sagrupēt censoņus no jaunākajām klasēm. Tas tomēr neveicās tik ātri. Un jaunie tagad jau nāca uz ģimnāziju, tikko pamatskolu beiguši; salīdzinot ar kara un bēgļu gaitas izklaiņojušajiem jauniešiem, šie bija kā odi dunduru barā. Viņi tikai par visu brīnījās, un tiem trūka patstāvīga sprieduma. Bet Leišu Jānis netaupīja savas organizatora un oratora dāvanas. Vismaz dramatiķu pulciņš drīz vien sāka nostiprināties. Arī vispārējā aina starpbīžos zālē un koridoros šoruden bija krietni mainījusies. Pagājušā gada ceturt-klasnieki, sarunās atturīgie, pa lielākai tiesai jau pilnīgi uzaugušie jaunekļi un jaunavas vairs nebija. Viņu vietā nu visur drūzmējās kliedzošs, kā zvirbuļu bars pļāpīgs bērnu leģions, jo pirmajai klasei līdzās tika atvērta vēl otra — paralēla pirmā klase, kas čalotāju baru dubultoja. Bez tam vasarā bija nākušas modē zēngalviņas, un vecāko klašu ģimnāzistes gandrīz visas bija likušas nogriezt bizes, tādējādi iegūdamas pavisam citu izskatu. Sevišķi cēlušās šķita kalsnējās, kuru sejas bizes vēl it kā izstiepa garumā, — tagad kupli sacirtotie mati krietni vairoja viņu skaistumu. To visdrošāk varēja teikt par Lejiņu Judīti un Medņu Elzu. Tā kā pat Fēlikss Dzērve, kas vēl vasarā bija apgalvojis, ka viņam neviena meitene nepatīk, reiz parādīja Andrejam kādu paša dzejotu veltījumu — Olimpiskajam Zvirbulim.

— Un kurš ir tas Olimpiskais Zvirbulis? — jautāja Andrejs.

— Nevari atminēt? — brīnījās Fēlikss.

— Nē.

— Bet mūsu klasē taču ir tikai viena skaista meitene.

— Nu, nu?

— Saprotams, ka Medņu Elza.

Fēlikss Dzērve vasarā bija iemācījies diezgan veikli spēlēt klavieres. Pirmajās nedēļās, kamēr mācības vēl negāja pilnā sparā, Andrejs bieži mēdza paņemt vijoli un aiziet pie Fēliksa; tad tie saspēlēja vecas romances un populāras operu ārijas. Viņu parastais klausītājs skaitījās Pļavnieks, kas vasarā bij arī iemācījies šahu spēlēt un vispār pieņēmies gan augumā, gan gudrībā. Kā tipisks to puiku paraugs, kas ilgu laiku nobīlī un apbrīnošanā grozās starp vecākiem un prātīgākiem biedriem, lai pēkšņi pāris nedēļu laikā izaugtu visu acu priekšā, — ta viņš nu bija ieraudzījis pats savu — jaunu, skaidru pasauli un jutās viņas valdzināts uz mūžu.

Taisni brīnums — Pļavnieks tagad runāja kā gluži citā valodā.

— Ideāla mīla nedrīkst būt savienota ar kustoniskiem instinktiem, — viņš reiz izsaucās, debatējot ar Fēliksu. Grauds acis vien iepleta. Kur Pļavnieks to ņēmis? Nekur. Viņš tikai pēkšņi bija sācis izteikt, ko domāja. Bet drīz vien vispārējais nemiers un skaļums, kas šoruden plosījās valstī, izjauca arī šīs pilsētas piespiesto vienmuļību un klusumu. Oktobra pirmā ja sestdienā vajadzēja notikt pirmās saeimas vēlēšanām. Uz ātru roku bija saradušas veselas deviņdesmit politiskas partijas. Bet ievelēt varēja tikai simts pārstāvju. Te katram vajadzēja izturēt sīvu, nežēlīgu vārdu cīņu, lai saaģitētu sev desmit tūkstoši balsotāju. Un zākāšanās gāja vaļā. Kurš kuru? Nervi bija satraukti. Bija neparasti dzirdēt, bet pavisam grūti panest pretnieku lamas un apmelojumus. Cīņas gars pamodas pat sirmgalvjos, un viņi neatteicās atbalstīt savus domu biedrus. Tā notika, ka arī Onkulītis un Vecais Jancis iestājās tikumīgo apvienības partijas vietējā nodaļa. Arī Pīļu Kāja bija iestājies kādā partijā. Bet šī partija no savam provinces nodaļām nekādu darbību neprasīja. Vienīgi vajadzēja zvērēt, ka biedrs balsos par savas partijas sarakstu. Pīļu Kāja bija zvērējis. Ar to pietika. Bet Onkulītis un Vecais Jancis pārliecības labā gribēja darīt vairāk. Viņi bija pat vietējās nodaļas komitejas locekļi. Tie citādi nevarēja. Un drīz vien cīņas gars ieviesās arī ģimnāzijā.

Lielie zaudējumi

Kādā pievakarē Andrejs pa paradumam uzkabināja vijoli uz svārku pogas zem mēteļa, paņēma lociņu rokā un gāja pie Fēliksa pamuzicēt. Bet gadījās, ka, pārejot ielu un kāpjot uz trotuāra, kas augsts un izlikts slīpētiem akmeņiem, paslīdēja kāja un gājējs krita. Kritiens bija tik nelaimīgs, ka viņš ar visu ķermeni uzgūlās virsū vijolei. Kad uzšāvās kājās, no mēteļa apakšas izbira lakota kļavas un egles koka šķembeles. Tā bija viņa vijole. Saberzta tik sīkos gabaliņos, ka nebija nozīmes tos pat uzlasīt. Noskumis Andrejs iegāja pie Fēliksa un pastāstīja, kas gadījies.

— Bet tu jau izskaties pēc tāda, kas sadauzījis ne tikai vijoli, bet arī visu omulību! — Dzērve izsaucās. Viņš bija jautrs, jo pašreiz, nepārtraukti šahodams, sāka dzenāt pa dēli melno karali, kuru, dūmu mutuļus caur nāsīm izlaizdams, sirdīgi centās aizsegt Tālivaldis Krūms.

— Vienu no abiem mēs tev varētu palīdzēt salīmēt...

— Nav iespējams.

— Ne jau vijoli, bet tavu omulību, — Dzērve pasteidzās nobeigt. — Mats! — viņš sacīja. Nu arī Krūms, dziji nopūties, pacēla acis.

— Ko, tu sadauzīji vijoli? — viņš prasīja Andrejam, kā kad nupat būtu pamodies no grūta sapņa. Zaudējumus šaha spēlē tas ņēma Joti pie sirds.

— Nē, vijole sadauzījusi Graudu! — Dzērve nerimās. Viņam kas bija aiz ādas. Drīz vien viņš savu plānu izklāstīja. Rija saņēmis no onkuļa divdesmit latus kā dzimumdienas dāvanu. Gribēja, lai draugi ietu kaut kur izdzert divas pudeles alus. Iemesla taču vairāk, nekā vajadzīgs: Grauds bēdājas par vijoli, Krūms par zaudēto šaha partiju, bet viņš pats nu vairs nebija tik jauns kā pagājušā ziemā.

— Bet kur iet?

Viņi nolēma iet pie Kriškāna, kurš arī šoruden dzīvoja tanī pašā viesnīcā un par kuru bija zināms, ka tādās reizēs daudziem izpalīdzējis.

Kad viņi ieradās pie Kriškāna, tur priekšā sastapa jau Mārtiņu un Frici Veco. Tie nupat bija sasveicinājušies un vēl skatījās, kur uzkarināt cepures. Kriškāns nāca ciemiņiem pretim. Mazliet brīnījās par triju draugu ierašanos, jo viņi te nekad vēl nebija redzēti.

Bet visvairāk izbrīnījās Andrejs, kad ieraudzīja Liju, kas sēdēja uz maza dīvāna pie grāmatu plauktiņa. Viņa bija ģērbusies kā pieaugusi jaunkundze, un viņas nogrieztie mati bija koķeti sacirtoti. Bet varbūt tā likās vienīgi Andrejam. Viņš jutās pārsteigts. Lija pie Kriškāna! Bez Smaidas! Ko tas lai nozīmē? Bet arī Lija samulsa ne mazāk, ieraudzījusi Andreju. Viņa piecēlās un teica Kriš-kānam:

— Jā, sveiki! Es tagad iešu. Jums nu draugu diezgan.

Viņa sasveicinājās ar visiem. Tā bija arī atsveicināšanās. Ko gan viņa meklēja pie Kriškāna? Varbūt nākusi Smaidas uzdevumā. Pēdējā pēc ģimnāzijas beigšanas bija iemācījusies par telefonisti un aizbraukusi uz attālāku lauku pasta nodaļu. Nē. Tam Andrejs neticēja. Varbūt Lija ko teiks? Viņš centās ieskatīties meitenei sejā. Bet viņa pagriezās tā, ka skati nesastapās. Neviena vārda.

«Tātad beigas,» domāja Andrejs. Saņēmās un smaidīja . . .

Kriškāns atvainojās. Lūdza biedrus viņu brīdi uzgaidīt. Viņš izgāja pavadīt Liju.

Izrādījās, ka arī Mārtiņš un Fricis Vecais atnākuši iedzert divi pudeles alus. Bet jau pec pusstundas kļuva skaļi un neslēpa, ka tiem vēl kāds svarīgāks nodoms.

Wir brauchen keine Schwiegermamma-ma Und schicken sie nach Afrika-ka-ka ...

Viņi dziedāja un ālējās.

Uzmācīgo domu vairīdams un pavirši ieklausoties sa-īunās, Andrejs tomēr sadzirdēja kaut ko par saeimas vēlēšanām un par to, kas šodien lasīts avīzē.

— Zini, Daugavpilī viņi darot tā, — sauca Mārtiņš,

— saliecot kārkla loku, pārvelkot no viena loka gala uz otru divas auklas un krietni sašķetinot. Un tad, saproti, pieiet kādam Joselim, kam tāda kuplāka bārda, un piešuj auklu pie bārdas. Aukla šķetinājās vaļā un sapinas pa bārdu. Kaut nost griez, vaļā nedabūsi.

Ieradās vēl daži zemāko klašu puikas. Viņi nāca no kādas aģitācijas sapulces. Arī tur bija stāstīts par ebrejiem. Likās, šis temats Kriškāna draugus sevišķi interesēja. Viņiem bija kas prātā.

— Klausies, iesim! — Andrejs piegrūda Fēliksam.

— Man nav nekāda interese pļāpāt.

Viņš piecēlās un aizgāja. Fēlikss ar Krūmu vēl palika. Nākošā rītā skolā bija satraukti prāti: naktī izsisti sinagogai visi logi. Kas to darījis? Sitēju likās bijis daudz. Pašā nakts vidū pēkšņi norībējis milzīgs blīkšķis — it kā pēc komandas akmeņi ielidotu visos sinagogas logos reizē. Stiklu šķindoņa dzirdēta puspilsētā, visapkārt sinagogai vēl atrastas neizlietātu bruģa akmeņu kaudzes. Klīda baumas. Runāja par ģimnāzistiem. Taču policijai neizdevās vainīgos atrast. Ebreju jautājumu tik bieži dzirdēja daudzinām dažādās aģitācijas sapulcēs; par ekscesiem rakstīja avīzes vai katru dienu. Kas te varēja saprast, no kādām aprindām vervējušies akmeņu sviedēji? Šo jautājumu pārrunāja arī pēdējā klasē. Tas gadījās Vecā Janča stundā.

— Redziet, — viņš teica, — nav labi, kad jaunatne staigā pa sapulcēm. Tagad par to sinagogu: klīst baumas, ka vainīgi esot ģimnāzisti.

Mārtiņš pacēla roku.

— Skolotāja kungs, es tikai gribēju pateikt, ka ģimnāzisti sinagogai nevienu logu nav situši.

— Es jau nesaku, ka ģimnāzisti situši. Bet tā runā.

Un pēc visa, ko ģimnāzisti jau darījuši, vai jūs man varat apgalvot, ka viņi patiešām arī šoreiz nav vainīgi?

— Es to apgalvoju, -— Mārtiņš neatlaidās.

— Nu, bet kā jūs varat zināt?

— Kā tad es nevaru zināt, kad es zinu, kas tos logus izsita.

— Nu, Mārtiņ, — Vecais Jancis smaidīja, — kas tad tos logus izsita?

— Tikumīgo apvienības partija, — Mārtiņš atteica, ne acis nepamirkšķinājis. Vecais Jancis saskaitās. Viņš dusmīgi saknieba lūpas. Atkāpās atpakaļ līdz katedrai. Pieņēma to izskatu, kas atgādināja viņa otro vārdu — Briļļu Čūska.

— Kā jūs tā varat runāt? — uzsauca bargs un piesarcis. — To neviens nevar pierādīt!

Viņš nesaprata, ka Mārtiņa īstais nolūks tikai aizkavēt uzdevumu atprasīšanu un varbūt drusku pakaitināt veco vīru, kas tam vācu valodā vairāk par divi ar krustiņu nelika.

— Ja ļaudis dzīvotu pēc tikumības veicināšanas programmas, tad mums citu partiju nemaz nebūtu vajadzīgs, — Vecais Jancis paskaidroja. Viņš bija vājš politiķis. Domāja, atradis īsto brīdi aģitācijai.

— Tad jau tauta drīz vien izmirtu, — kāds paslepeni, bet skaļi iesaucās.

Visi sāka smieties, un Vecais Jancis neko citu nevarēja kā rādīt atkal piktu vaigu.

Onkulītis, kas vēl joprojām pasniedza latviešu valodas un literatūras stundas, mēģināja partijas labā darīt vai-lāk. Pēdējā klasē mācījās vismaz gabali pieci, kas jau piedalīsies saeimas vēlēšanās. Bez tam ari visiem pārējiem drīz būs pilnas pilsoņu tiesības. Te bija diezgan plaša darba druva.

Zili stikli, zaļi ledi,

Vidū gari saules mati, —

viņš skaļi un ar izbrīnu deklamēja, tikko pievēris aiz sevis klases durvis.

— Vai jūs te ko saprotat? — pēkšņi iekliedzās. Ģimnāzisti nesaprata. Kas par lietu? Onkulītis runāja tālāk:

— Taisni kā pagānu buramie vārdi. Bet paklausaities, ko vipš māca, kādam jābūt jauneklim.

Jauneklim vajagot būt drošulim un pārgalvim, kas ļaudīm ielās kaisot ogles uz galvām. Vajagot noraut apsegu un runāt dikti, tad sacelšoties īsts tracis. Nu, vai jus ziniet, par ko es jums stāstu?

Kaut gan visiem jau bija skaidrs, ka Onkulītis atkal šķendējas par Raini, neviens neko neteica.

— Es te runāju par to kungu, kas jau bērnībā cīnījies ar gaili. No tā laika viņš tik kaušanos vien mācījis. Nemaz nebūtu bijis par Jaunu, ja tas gailis toreiz viņu būtu noknābis. Ļaužu kūdīšana uz asins izliešanu, jaunatnes samaitāšanu — tas ir viss, ko viņš mums devis. Un Aspazija aizbēgusi no sava vīra. Jā, kādu priekšzīmi viņa var rādīt! Bet tad paklausaities, ko viņa sludina:

Vij rozes ap galvu,

Lai valda prieks!

Viss iznīkst, viss zūd,

Viss dzīvē ir nieks!

Un smejies un smejies,

Un aizmirsties ļauj,

Kur straume tevi Uz atvaru rauj!

— Kā tad! Es nesaprotu, kā tādas grāmatas vispār ļauj turēt skolas bibliotēkās.

Un ko viņi pārmet Vecajam Stenderam? Vai viņš kādreiz ko sliktu mācījis? Anarhismu un sociālismu viņš nekad nav cildinājis. Viņš tikai mācījis uz čaklumu un sātību. Vai tas būtu kāds ļaunums? Kā tēvs viņš mīl latviešus, kā varens senlaiku ozols viņš stāv un sludina tiem tikumību. Viņš cīnās pret māņticību un gara tumsību, ved latviešus pie prāta gaismas un tikumiskās atdzimšanas. Un viņa sentences un domu graudi ir tik skaidri un morāliski dziļi, ka var stāties līdzās bībeles mācībām:

Darbi un sātība cilvēku pie veselības uztur, bet slinkums un nesaticība posta.

Vai jūs ko jaukāku varat iedomāties? Vai atkal:

Godā citus, tad tevi godās.

— Bet skolotāja kungs! — Grauds, kas visu laiku cietās, ilgāk vairs neizturēja. — Jūs pieminat Vecā Stendera izteicienu par citu godāšanu, bet tanī pašā laikā nevis godājat, bet taisni nonicināt un nozākājat mūsu lielākos rakstniekus — Raini un Aspaziju. Līdz šim mūsu literatūrā lielākus vārdus nepazīst, tas taču skaidrs. Kā jūs varat aizmirst tās ovācijas un tautas nedalīto sajūsmu, ar kādu saņēma Raini un Aspaziju, kad tie atgriezās no Šveices? Un Raiņa lugas «Uguns un nakts», «Indulis un Ārija», Aspazijas «Vaidelote» un «Sidraba šķidrauts», — ko tās nozīmē mūsu literatūrā un vēsturē kā visas tautas atbrīvošanas cīņu iedvesmotājas! Vēl pagājušā gadā arī jūs pats mums ieteicāt ar šiem darbiem iepazīties. Bet tagad zobojaties par viņu dzejā ietvertiem simboliem un stādāt tos līdzās kādam nožēlojamam vācu mācītājam, kas pat latviešu valodu lāgā neprata ne runāt, ne rakstīt. To es nesaprotu.

Piesarcis un uztraukts Andrejs apsēdās. Klasē iestājās klusums. Tādu savas nepabeigtās aģitācijas runas iznākumu Onkulītis nebija gaidījis. Nebūdams Jaunas dabas, viņš pie sevis atzina, ka Grauds nav runājis bez pamata. Laikam gan viņš, Onkulītis, bija cirtis drusku pāri streņģei. Bez tam vecītis arī ieprātojās, ka ģimnāzijas direktors ne visai labās domās par tikumīgo apvienības partiju, jo turas pie progresīvākām aprindām. Viņš pasmaidīja, nogrozīja galvu un, pārlaidis skatu klasei, piezīmēja:

— Vai jūs dzirdējāt? Šis jau laikam arī pieder pie tiem jaunstrāvniekiem.

Tad atvēra Endzelīna un Mīlenbaha gramatiku, lai atprasītu uzdoto. Pusstundas bija zaudēts.

«Pārcilvēku klubs»

Drīz pēc Onkulīša neizdevīgās runas draugi sapulcējās pie Fēliksa Dzērves. Viņi, kā parasts, spēlēja šahu, muzicēja un strīdējās.

Jau labi sen, kopš uz Fēliksa priekšlikumu šo sadrau-dzi dēvēja par «pārcilvēku klubu». Kluba locekļu pienākums bija vismaz reizi nedēļā pateikt vai izdarīt kaut ko ārkārtīgu.

— Visas patiesības novecojas. Viņu vietā vajadzīgas jaunas! — izsaucās Fēlikss.

-— Tā tomēr nevar teikt, — protestēja Lielais Misters.

— Piemēram, zeme griežas — tā ir veca patiesība. Bet

mēs viņas vietā nevaram atrast neko jaunu. $

— Nē, nē! Fēliksam daudz taisnības. Kaut arī dažas patiesības nenoveco, taču noveco tas veids, kādā viņas izteiktas, — sacīja Grauds.

— Pareizi! — Fēlikss nenocietās. — Piemēram, mēs nupat runājām par Nīči. Un viņš kādā vietā saka tā: «Ne-vajaga teikt: «Viss, kas spīd, nav zelts,» — bet gan: «Viss, kas zelts, nespīd.»» Un Nīče jau 24 gadu vecumā bijis profesors Bāzeles universitātē. To derētu ievērot.

— Jā, bet 34 gadu vecs tas jau bija palicis akls un kļuvis traks, — iejaucās arī Pļavnieks. Viņš, līdzīgi Dzērvēm, labi atcerējās gadu skaitļus un faktus. Jaunekļi sasmējās.

— Joki, kur joki! — atkal iesāka Grauds. — Jaunatnes pienākums, bez šaubām, visos laikos var būt — pārveidot vecās tradīcijas, aizspriedumus un sentences. Mums nevajaga ticēt tam, ko mums iegalvo kā gadu simteņiem pārbaudītu un par labu atzītu. Mums viss jāredz pašu acīm, viss jāizprot pašu smadzenēm. Es pat būtu ar mieru teikt, ka nevis Blaumanis radījis «Indrānus», bet «Indrāni» radījuši Blaumani.

— Bravo! Tas ir pareizi! — sajūsminājās Fēlikss Dzērve.

— Un vai ziniet, ko es jums lieku priekšā? Mēs tagad gandrīz visi esam aspiranti. Prātojam studēt par juristiem. Tāpēc mums vajaga mācīties loģiski runāt un strīdēties. Mums vajaga trenēties strīdos . . .

— Tā nav slikta ideja, — piebalsoja Pļavnieks. — Bet mēs jau to arī darām, kur vien satiekamies.

— Tomēr nepietiekoši un, galvenais, nesistemātiski. Es uzaicinu sarīkot plašu «pārcilvēku kluba» vakaru ar māksliskiem un filozofiskiem priekšnesumiem, — Dzērve iesila.

— Laba ideja. Bet kur?

— Tepat pie manis.

— Tas ir viens kas tiesa! Bet tādā gadījuma esam par maz. Vajadzētu taču ari kādu no meitenēm, — ierunājās Leišu Jānis. — Un man ienāca prātā vēl kaut kas! Ziniet, tikumīgo apvienībai piektdien atkal būs biedrības zāle jautājumu vakars. Tur viņi iztirzā tikai tādas lietas, kurām beigās var piekabināt ko par tikumību. Un pēc debatēm visiem izdala savas partijas vēlēšanu uzsaukumus. Es

pagājušā piektdienā tur jau biju. Bet saprotat — tie man atņēma vārdu.

^ — Kas mums par dalu gar tiem vecīšiem? — Lielais Misters pārtrauca.

— Pagaidi! Es iedomājos tādu joku, — Leišu Jānis neatlaidās. — Mums vajadzētu norunāt kādiem desmit gabaliem un katram pamatīgi sagatavot pa vienam trakam jautājumam. Un tad piektdien pieteikties viņu jautājumu vakarā visiem pēc kārtas. Saprotat, runāt, cik tik ilgi iespējams, tā, lai veči nemaz vairs netiek klāt. Vai ne?

Sis joks iepatika visiem. Likās, te apvienojās patīkamais un derīgais.

— Vecais Jancis to neizturēs! — priecājās PJavnieks.

— Viņš mūs nolādēs! — smējās Leišu Jānis.

Leišu Jānim, Graudam, Dzērvēm un Lielajam Misteram uzdeva izvēlēties zīmīgus tikumīgajiem piemērotus jautājumus un sameklēt trūkstošos runātājus. Lai iznāktu vismaz gabali divpadsmit. Večiem par sazvērestību nedrīkstēja būt ne jausmas. Tam vajadzēja palikt kluba noslēpumam.

Un viss notika tā, kā bija paredzēts. «Pārcilvēku kluba» akcijas cēlās — viņiem izdevās uz to labāko.

Pirmo jautājumu «Kā izsargāties no melošanas?» atbildēt pieteicas Leišu Jānis.

— Lišķība, viltība, meli, — viņš iesāka skaļi un tekoši, — tās ir vienas no visnejaukākajām īpašībām, ko mūsu tautai iepotējuši muižnieki un vācu mācītāji. Vecākai paaudzei vēl joprojām no šīm īpašībām grūti atbrīvoties. Bet jaunatnē, es esmu pārliecināts, šīs īpašības ar laiku pilnīgi izzudīs. Jaunatne atrod atjautīgus līdzekļus, kā pret tām cīnīties. Par piemēru, ģimnāziste, kad viņu kāds skūpsta, vienkārši aizver acis. Un, kad mamma prasa: «Kas tevi skūpstīja?» — viņa bez meliem var atbildēt: «Es to neredzēju ...»

Bet tālāk Leišu Jānis netika. Viņam ņēma vārdu.

Uz jautājumu «Kas ir tikumība?» pie vārda pieteicās Fēlikss Dzērve. Viņš bija vājš runātājs. Bet šo savu pirmo lielo runu jau iepriekš uzrakstījis un iemācījies no galvas.

— Dāmas un kungi, — viņš teica. — Tikumības jēdziens patiešām ir vecs. Tāpēc pats pēdējais laiks mēģināt viņu atjaunot. Bet nu uzdodas jautājums: kur tikumība atrodama? Un es jums gribu apgalvot, ka tikumība nemājo ne cilvēka galvā, ne sirdi, bet gan daudz, daudz zemāk. Piemēram, sievietes tikumība vienkārši atkarājas no viņas kurpju papēžiem. Ir jau zinātniski pierādīts, ka sieviete uz civilizētu vīrieti atstāj viserotiskāko iespaidu tad, kad viņas kāju pirksti, skarot zemi, veido divdesmit piecu grādu leņķi. . .

Arī Fēliksam ņēma vārdu. Tas rokas vien noplātīja, jo runas kāpinājums nu tikai būtu sekojis.

Grauds bija uzdevis jautājumu «Vai ļauni darbi jāatmaksā ar labiem?». Viņš noturējās diezgan ilgi. Runāja par bībeles likumu: aci pret aci, zobu pret zobu; par krusta kariem un par relativitātes teoriju. Viņš centās tā izlaipot, lai veči tik drīz neuzķertu īsto nolūku. — Katra lieta ir taisnīga līdz savam likumam, — viņš teica. Tad viņš atgādināja anekdoti par mazo Jānīti. Tas ari reiz jautājis:

«Tēt, vai Jauni darbi jāatmaksā ar labiem?»

«Jā, dēls,» atbildējis tēvs.

«Tad, lūdzu, dod man divdesmit santīmu, jo es nupat salauzu tavu jauno pīpi...»

Ar to bija diezgan. Grauds tālāk netika. Bet atkal un atkal cēlās jauni runātāji: Misters, Pļavnieks, Puķu Zirnītis, Jukums Lejiņš. Viņi sāka aizvien par augstākām un cēlākām tēmām. Un vienmēr īsāks kļuva viņu runāšanas laiks. Vecais Jancis jau bija izskrējis no zāles. Uzšāvās arī Onkulītis.

— Kaut kas nedzirdēts! — viņš sakampa galvu un steidzās uz durvīm.

Vakara vadītājs, sviedrus slaucīdams, sāka zvanīt bez pārtraukuma.

Komitejas vīri tam bija ieteikuši paziņot, ka turpmāk vairs vārdu nedos nevienam, jo spiests šo vakaru uzskatīt par neizdevušos un slēgt. To viņš ari izdarīja.

Jā, šī pirmā kauja beidzās ar spīdošu «pārcilvēku» uzvaru. Galvenais, viņi jutās cīnījušies diezgan solīdiem līdzekļiem: bija izteikuši tikai savas domas. Tā paskaidroja arī direktoram, kad tos klaušināja. Un tas bija tiesa. Pieklājīgi aizstāvēt savu pārliecību vispārcilvēciskos jautājumos taču pats direktors nevienam negribēja liegt. Viņš skaitījās demokrātiskās partijas piekritējs.

Atpestītājs Ulivirpuniķis

Un nebija vēl šī trača atbalss apklususi, kad jau gadījās kas jauns. Ejot mājās no ģimnāzijas, Grauds un Dzērve reiz iegriezās tirgus laukumā. Tur bija sabraukuši daudzi laucinieki, un ari vietējie sīktirgotāji uzstādījuši veselu telšu pilsētu. Tas bija kāds lielāks rudens tirgus. Cilvēki un lopi ņudzēja milzīgā kņadā. Redzēja pat kumēdiņu būdu un karuseli.

Jaunekļu uzmanību saistīja ļaužu pūlis, kas drūzmējās līdzās kāda uzpircēja aitu aplokam. Viņi gāja turpu. Jau pa gabalu tie ievēroja pusmūža vīrieti, kas pakāpies uz augstāka priekšmeta. Pūļa vidū stāvēdams, viņš tomēr no visām pusēm bija labi saredzams. Šim cilvēkam rokās plātījās ermoņikas. Viņš staipīdamies un locīdamies spēlēja savas ermoņikas un skaļi dziedāja — kā kādas dzērāju dziesmas melodijā. Ari milzīgajā pūlī daudzi vilka viņam līdzi. Grauds un Dzērve sāka ieklausīties, ko te dziedāja:

Vairāk kā miljonārs,

Vairāk kā miljonārs —

Grēki man piedoti, tālab es esmu Vairāk kā miljonārs . ..

— Klausaities, onkuli, kas tas tāds par vīru? — jautāja Andrejs druknu, saulē iedegušu saimnieku, kurš, draugiem pieejot, nospļāvās un grasījās prom.

— Es, jaunskungs, viņu nepazīstu. Bet, liekas, būs tas

pats ermoņiku Spēlmanis. Tāds viens nesen bija uzklīdis mūsu pagastā. Sievas un meitas gandrīz trakas pataisīja. Kaimiņu saimniece nakts vidū metusies ārā no gultas un saģērbusies, lai dotos projām. Teikusi, ka nupat dzirdējusi balsi, kas tai pavēlējusi atstāt vīru un bērnus un staigāt ermoņiku Spēlmanim pakaļ. Vēlāk runāja, ka tas esot tas pats Spēlmanis, kas jau Rīgā cikreiz notiesāts par ļaužu krāpšanu. Kad šim miertiesnesis prasījis: «Kādu

sodu jūs pašlaik izciešat?» — viņš atbildējis: «Patiesi, nezinu. Man to lietu tik daudz, ka pats nesaprotu.»

Par to vēl avīzēs bija rakstīts. Bet te tie viņa piekritēji jau apgalvo, ka šis esot pavisam cits cilvēks.

Par to laiku dziesma beidzās, un ermoņiku spēlētājs sāka runāt:

— Saeimas vēlēšanas ir klāt! — viņš kliedza. — Katru dienu jūs tagad dzirdat glaimus un solījumus. Jums sola zemi, mantu, augstus amatus un īsu darba dienu. Bet — ak! — visi jums sola tikai iznīkstamas un pasaulīgas mantas. Un jūsu nabaga grēcīgās dvēseles brēc pēc Mūžīgās Patiesības un dzīvības kroņa. Un pienāks tas laiks — tas laiks jau ir tuvu klāt! — kad sāksies tās lielās vēlēšanas. Un jūsu dvēseles kailas un trīcēdamas stāsies tā soģa priekšā. «Par ko jūs balsojāt?» prasīs tas Patiesības soģis ar pērkoņa balsi: «Vai jūs balsojāt par elli vai par debesīm?» Un tad sāksies tā izsamišana un vaimanas, jo jūs nevarēsit atbildēt to Mūžīgās Patiesības atbildi — netikums spīdēs jūsu acīs, un grēks šausies ārā no jūsu mutes.

Ak manas māsas un brāļi! Es esmu tas žēlsirdības aģitators un nesu jums to grēku piedošanas sarakstu.Un manā vēlēšanu sarakstā ikviens no jums var tapt uzņemts par kandidātu. Neapcietinait savas sirdis. Topait par debesu valstības kandidātiem.

Brīdi viņš apklusa. Vēroja, kādu iespaidu runa atstājusi. Tad pacēla balsi.

— Karš! Šodien pieteikts karš! Sātana dienas nu ir skaitītas: es viņu esmu izaicinājis uz divkauju. Māsas un brāļi, stājaties līdz ar mani tam Elles Lielkungam pretim. Spārdīsim pret viņa dzeloni. Sarausim grēka saites, ar kurām viņš grib jūsu dvēseles ievilkt sev līdzi ellē. Iziesim visi cīņā. Jo stāv rakstīts: «Kas necīnās, tas nenesīs to goda kroni debesīs. Bez cīņas nav uzvaras! Es esmu tā saucēja balss un aicinu visus uz lielo cīņu ar Vellu.» Sapulcējaties Lielā Lāča viesnīcā. Sākums šovakar pulksten astoņos. Pēc sapulces es par piecdesmit santīmiem palīdzēšu katram izravēt Sātana sēklu no viņa sirds. Tiem, kas to vēlētos, iepriekš jāpieteicas pie mana palīga. Āmen.

Pēc tam sludinātājs nokāpa no paaugstinājuma un iejuka pūlī.

Graudam un Dzērvēm blakus stāvošās večiņas slaucīja acis galvas lakatiņa stūros.

— Tantiņ, vai jūs nezināt, kā sauc šo svēto vīru? — Dzērve žēlīgā balsī griezās pie vienas raudātājas.

Vai, dēls, tas jau pats atpestītājs Ulivirpuniķis.

— Ko? Ulivirpuniķis! — izsaucās Grauds. Bet laikā apvaldījās.

— Kā tad, kā tad — taisns un dievbijīgs cilvēks!

— Un ko viņš darīs vakarā, kur aicina par piecdesmit santīmiem cīnīties ar Sātanu?

— Ko nu darīs, dēl, izdzīs to nešķīsto no grēcīgām sirdīm.

— Vai jums arī jau kādreiz izdzinis? — ieprasījās Andrejs.

— Jā, dēls, vienreiz jau gan dzina.

— Un kļuva labāk?

— Kā ne, kā ne! Uzreiz kā akmens no sirds novēlās. Pat acis tā kā gaišākas palika. Jūs, liekas, esat tādi godīgi dēli. Aizejat vien paši. Par savu dvēseli vajaga rūpēties jau pie laika, — večiņa pamācīja.

— Paldies, tantiņ, par padomu! — atteica Andrejs. Viņš satvēra Dzērvi pie elkoņa un steigšus rāva prom. Nespēja vairs ilgāk apvaldīt smieklus.

— Ulivirpuniķis. Tas nav pa jokam. To vis katrs nevar izdomāt.. .

Pēcpusdienā draugi saziņoja visus «pārcilvēkus». Neviens nebija pretim, ka šovakar jāiet pie sludinātāja Uli-virpuniķa grēkus sūdzēt. Katrs sagrabināja piecdesmit santīmu, un viņi ieradās jau laikus, lai pirmie pagūtu pieteikties pravieša palīgam. Bet tā bija kļūda. Palīgs ilgi domāja. Viņš tik lielu un jautru jaunekļu baru negribēja nemaz pierakstīt. Tad Fēlikss paslepus iespieda vīram saujā lieku latu un pravieša kalps padevās. Taču draugi izdarīja vēl otru kļūdu: viņi nevarēja sagaidīt, kamēr Ulivirpuniķis beigs lielo sapulci viesnīcas zālē, tāpēc iegāja bufetē un visi bariņā sāka tukšot parastās divi pudeles alus.

Te viņus bija novērojis un pat noklausījies sludinātāja palīgs. Kad pienāca grēku sūdzēšanas brīdis, palīgs paziņoja, ka pravietis Ulivirpuniķis jūtoties ļoti noguris un lūdzis, vai jaunie cilvēki nebūtu tik laipni atnākt rītvakar.

«Pārcilvēki» gan strīdējās, bet tas tikai pasliktināja viņu izredzes. Beidzot cits neatlika kā iet uz mājām.

— Nu, tad atmaksājiet mūsu naudu! — uzstājās Pļav-nieks.

— Naudu? — gari novilka pravieša kalps. — Naudiņa, jaunkungi, gan ieskaitīta misiones vajadzībām. Bet jūsu vārdi visi pierakstīti. Rītvakar jums vairs neprasīs.

— Nu bija riktīgi! — Lielais Misters uzsita dūri galdam. — Vai būs nauda vai nebūs?

Tad palīgs klusēdams izvilka maku un atmaksāja katram piecdesmit santīmus.

Kad jaunekļi iznāca uz ielas, tie ievēroja, ka pazudis Dzērve. Kur gan viņš varēja palikt? Laikam būs jau agrāk aizgājis. Un viņi izklīda. Bet Dzērve nebija vis aizgājis uz mājām. Palicis viens, viņš tikmēr tirgojās ar sludinātāja palīgu, kamēr to ielaida pie Ulivirpuniķa. Parasti svētīties un grēkus sūdzēt ieradās gandrīz vienīgi sievietes. Viņām pravietis bija izstrādājis smalku rituālu, kurā paredzētas visraibākās iespējas un gadījumi. Paņēmieni bija labi noderējuši, tā ka patiešām reta kāda izgāja no pravieša celles neapmierināta. Bet vīriešiem viņa rituālā bija maz kas. Līdz šim tos pravietis veica galvenā kārtā divi metodēm. Vispirms centās iebaidīt ar elles ugunīm. Ja tās nelīdzēja, tad lietoja otro metodi, kuras panākumi slēpās atziņā, ka par pretinieku nemaz nav jābūt gudrākam, bet tikai izšķirošā mirklī veiklākam.

Arī Dzērve, kad ieraudzīja plecīgu, muskuļotu vīrieti rītasvārkos, kailām, spalvainām krūtīm, vizuļiem un krustiņiem izrotātu kroni galvā, aprāvās.

Bridi tie viens otru aplūkoja, un, kaut gan Ulivirpuniķa sejā iegūla tikko jaušams smīns, viņš tagad patiešām bija jau noguris un, tāpat kā Dzērve, justos daudz labāki, ja šī grēku nožēlošanas ceremonija būtu jau garām.

— Vai tu gribi cīnīties ar Vellu, mans brāli? — jautāja Ulivirpuniķis.

— Jā, brāli, — atteica Fēlikss.

— Un vai tu jau esi svaidījis savu dvēseli tam Kungam?

— Svaidījis dvēseli? Nē, — atteica Fēlikss. — Bet vai to nevarētu tūliņ izdarīt?

— Tad meties ceļos, mans brāli.

Dzērve apdomīgi nolaidās ceļos uz lāča ādas, kas bij izklāta līdzās kušetei.

— Taviem ceļiem jābūt kailiem, — pravietis pamācīja.

Dzērve uzlocīja bikses un atāķēja zeķturus. Tad nometās atkal ceļos.

— Lūdzies līdz ar mani, — sacīja pravietis, kas tagad papleta rītasvārku un puskails notupās Dzērvēm blakām. Viņš sāka skaitīt:

— Tu, Visuspēcīgais un Visužēlīgais Kungs ... izmet pasaulīgās domas no savas sirds un saki man pakaļ, — aizrādīja Dzērvēm.

— Es nevaru.

— Kāpēc, mans brāli?

— Es manu galvā šaubas.

Pravietis brīdi domāja. Tad pavēlēja Fēliksam aizvērt acis un uzlika tam uz galvas savu roku.

— Vai vēl tu šaubies? — viņš prasīja.

— Jā, brāli.

— Tad saki man — kādas ir tavas šaubas, tu, nelaimīgais?

— Es šaubos par viņa visspēcību un žēlsirdību. Jo, ja viņš būtu visspēcīgs, tad viņam vajadzētu varēt radīt arī tādu akmeni, ko tas nevar pacelt.

Ulivirpuniķis atkal pasmaidīja.

— Apmierinies, mans brāli, — viņš teica. — Viņam patiešām iespējams tādu akmeni radīt, ja vien tas būs vajadzīgs.

— Bet, ja nu viņš tādu akmeni būs radījis un to nespēs pacelt, tad taču viņš nebūs visspēcīgs?

— Ak, brāli, — pravietis samulsa, — tas patiešām ir Elles Lielkungs, kas liek atvērties tavai mutei. Bet arī šo grēku tev piedos, jo Viņš ir visužēlīgs. Tikai paļaujies uz Viņu, mans brāli.

— Bet es jūtu, ka manas šaubas pieaug, — atteica Fēlikss. — Jo, ja viņš būtu visužēlīgs, kāpēc tad viņam vajadzētu pielaist visus grēkus un mocīt nabaga grēciniekus? Viņš jau iepriekš visu zin un spēj tos vadīt pa patiesības ceļiem. Un, ja tagad grēks ir manā galvā, tad taču viņš grib, lai tā būtu.

Ulivirpuniķis samulsa vēl vairāk. Nevarēja saprast, vai jauneklis, kas kailiem, drebošiem ceļiem tupēja uz viņa lāčādas un vislielākā nopietnībā divi pirkstiem pa laikam pieķēra degunkniebim, bij atnācis viņu izjokot vai patiešām nebija pie pilna prāta. Bet šā vai tā — vajadzēja mēģināt no viņa tikt vaļā — tas pravietim šķita visprātīgākais.

— Es redzu, mans brāli, — viņš iesāka pavisam skumīgi, — tavā dvēselē nav ņēmis mājas vietu tas Patiesības Gaišums, un tu vairs nezini, kas ir tas Labais . . .

— Ta ir. Tev taisnība! — Dzērve priecīgs viņu pārtrauca — Es patiesi nezinu, kas ir tas labais. Bet, ja es nezinu, kas ir tas labais, vai tad es varu darīt ko ļaunu? Kas vienam labs, tas otram ļauns — tā man liekas. Tātad nav ne absolūti labā, ne absolūti ļaunā.

Tad Ulivirpuniķis iemērca roku sudraba bļodā, kurā fcija ūdens. Viņš pielika slapjos pirkstus Fēliksam pie pieres un, brīdi paturējis, nomurmināja: — Nečūkst. Tevi, mans brāli, — tas sacīja skaļi, — var dziedināt tikai elektromagnētiskie viļņi. Staigā ar mieru. Āmen.

Kad Dzērve nākošā dienā to izstāstīja ģimnāzijā saviem draugiem, tiem likās, ka jautrāku neko viņi nav dzirdējuši. Nolēma vakarā atkal visi iet pie Ulivirpuniķa. Šoreiz viņš tiem vairs neizspruks! Viņi ieradīsies pa vienam, rādīs sagrauztas sejas. Daži pat solījās nogrimeties un piekārt lieko bārdu, lai izskatītos vecāki. Bet, kad viņi ieradās, viesnīcnieks paziņoja, ka sludinātājs aizceļojis uz citu pilsē.tu.

Tanīs dienās notika saeimas vēlēšanas, un pēc tām viss aprimās un apklusa.

Atmetās jauks laiks. Tas turējās līdz rudens brīvnede-ļai — tā sauktai kartupeļu nedēļai. Tad ģimnāzijā palika tikai putekļi un apkalpotājs.

Salauza loku ...

Andrejs sadomāja garu ceļojumu.

Laiks bija turējies jauks, tātad ceļi vēl nevarēja būt izmirkuši. Un dienā pēc mācību beigšanās, iepriekšējā naktī labi izgulējies, viņš paņēma spieķi un izgāja no pilsētas.

Pūta ass, spēcīgs oktobra pēdējo dienu vējš. Kamēr ceļš vēl locījās pilsētas tuvumā, iešana nebija visai patīkama. Pa laikam vajadzēja soļot tā, ka saltā dvaša cirtās vaigos, pat tieši sejā. Bet kilometri septiņi aiz pilsētas ceļš sagriezās citā virzienā, un vējš, kas nu jau bija krietni pieņēmies, brāzās mugurā. Un, jo spēcīgāks kļuva vējš, jo patīkamāka likās soļošana. Andrejam šķita, ka viņu kāds viegli, bet neatlaidīgi grūstu uz priekšu. Viņš tikai cilāja kājas. Bija silti un labi.

Kādā vietā viņš redzēja zosis, kā tās plivinājās pa rugājiem. Viņas lauzās uz mājām. Bet vētra pa laikam tās uzrāva gaisā un atmeta tālu atpakaļ rugājos. Zosis kliedza.

Kādā mežā divi vīri dzenāja zarus pār ceļu pārkritušai priedei. Zem priedes uz ceļa bija asinis.

— Vētras nolauzta šī priede šorīt uzkritusi virsū malkas vezumam. Braucējs, kaimiņu saimnieks, nosists, — stāstīja vīri.

Viņi vareno priedi sazāģēja septiņu pēdu klučos. Andrejs soļoja tālāk.

Gaisa strāvas šalca ap viņu un to dzina uz priekšu. Likās, kāds ».milzīgs pūtējs bija nostājies kalnā un gribēja aizpūst visu, kas izplaucis, uzziedējis un nobriedis vasaras krāšņumā. Pat domas, pat atmiņas par to — bijušo — viņš gribēja aizpūst. Un pēc tam viss sastings. Vai tāds ir likums? Laiks aiziet. Viņš plūst un plūst kā šī saltā rudens elpa. Pazūd jūsmas un sapņi. Un domas, runas un darbi — mainīties ir viņu liktenis. Žēl, tā ir tukša skaņa. Lūk, tāda: uzskrēja vilnis krastmalā, un viņa jau atkal vairs nav. Žēl, tā ir tukša skaņa ...

Tukšas, tik mocoši tukšas Andrejs bija jutis šoruden visas dienas ģimnāzijā. Strīdi un pārgalvības. «Pārcilvēku klubs». Vienalga. Tukšums, tukšums. Tukšums valdīja viņa dvēselē. Jā. Bet daba necieš tukšuma. Vai vasaras krāšņuma vietā tagad nebija šis iznīcinātājs — vējš?

Un viņš domāja smagas domas. Viņš juta — šīs domas, asas, saltas, aizdzīs to, kas viņā bija kā jūsmas, kā sapņi. Tāds ir likums. Viņš nevarēja apstāties. Vētra to bija sagrābusi un dzina uz priekšu. Arī viņa domas nevarēja apstāties. Vecajam vajadzēja iznīkt, lai rastos kas jauns ... Pievakarē viņš pārnāca tēva mājās. Astoņās stundās nosoļojis 50 kilometri. Kāju pēdas bija tulznās.

Viņa ierašanās māj niekus pārsteidza. Neviens to nezinājis gaidīt. Par kartupeļu nedēļu neko nebija rakstījis.

— Nekas, iešana veicās viegli. Vējš mani atpūta, — viņš paskaidroja.

Jau nākošā dienā aizbrauca tēvam līdzi uz mežu malku cirst. Nē, viņš nejutās noguris.

Bija ievērojis, ka kustoties, darbojoties, svīstot viņa dvēselē iešalca jaunas jausmas. Viņš gribēja par to pilnīgi pārliecināties. Un dienu no dienas tas strādāja cik spēdams.

Vienā no pēdējām brīvās nedēļas vakariem, kad, mājās braucot, baltajai ķēvei uzkrāva prāvāku vezumu, rati iegrima meža ceļa urgā, spieķi aizķērās egļu sakārņos, un vezums apstājas. Ķeve tikmēr stīvējās, kamēr salauza loku.

— Ak jā! Viss iet uz postu, — nopūtās tēvs, kad tie atlaida ķēvi un nokrāva klučus. — Beigtu nu tu drīzāk to ģimnāziju, dēls. Dabūtu kādu vietu. Varētu atelpot. Citādi jau pavisam paputēsim. Vērzeles satrūkušas, sakas tikko turas kopā. Ne vairs lāga lietu, ne lopu. Tā pati ķēve ar — ēna vairs palikusi. Sen vajadzēja jaunu zirgu. Arklā tagad dūkanais vien tikai velk.

«Kādu vietu. Jā, kādu vietu?» domāja Andrejs. «Ko tad viņš bija mācījies? Pat skolotāja tiesības viņam nebūs. Trakais! Visu laiku vēl klusībā bija cerējis uz augstskolu. Kā tas varēja būt? Vai visu laiku viņš bijis gluži bez saprašanas? Dabūt studijām naudu no vecākiem, ja tiem jau tagad saimniecība bija sabrukusi!»

Viņš nezināja, ko atbildēt. Neteica neko. Iekabināja ķēvi ilksīs bez loka. Aizbrauca mājās tukšiem ratiem klusēdami. Bet Andrejs domāja par to. Neatlaidīgi. Viņam tas vairs neizgāja no prāta. Tikai drīzāk beigt — un cauri.

Vecais Pecunia

Atbraucis atkal pilsētā, Andrejs no skolnieku pašdarbības pulciņiem atkratījās pavisam. Pat žurnālam vairs nerakstīja neko. Gan arī citi pēdējās klases ģimnāzisti darīja tāpat. Bet Andrejs darīja vēl ari ko vairāk: viņš sameklēja divus skolniekus — vāciešus, kuriem mācīja latviešu valodu. Darbs viņu iepriecināja. Viņš tā kaut ko nopelnīja. Arī skolā šogad bija jāmācās vairāk nekā iepriekšējos gados. Bieži vajadzēja pamatīgi gatavoties klases darbiem. Bija arī daži uzdevumi laboratorijās pēc stundām. Šogad ministrija lielā mērā ģimnāzijas kursu papildinājusi. Nāca klāt pat daži jauni priekšmeti.

Nekas. Andrejs par to nekurnēja. Taisni otrādi.

«Pārcilvēku klubā» viņš tomēr vēl piedalījās. Tie bija viņa draugi. Viņu sanāksmes, kā parasti, notika visvairāk pie Dzērves. Tagad jau bija cieši norunāts, ka pēc ģimnāzijas beigšanas visi studēs tiesību zinātnes. Andrejs par sevi gan neteica neko. Bet viņš tomēr runāja līdzi draugiem. Tā bija viņa ilūzija. To vēl negribēja postīt.

Tā kā jurisprudences studentiem jāzina latīņu valoda, bet viņu ģimnāzijā latīniski nemācīja, draugi nolēma ņemt latīņu valodas privātstundas. Grūti nācās atrast pasniedzēju. No viņu skolotājiem tikai viens — Krievs — teicās latīniski zinām. Bet stundas pasniegt negribēja. Ētikas skolotājs, mācītājs Zvirbulis, saprotams, zināja latīniski. Bet viņš dzīvoja tālā pilsētas nomalē. Nākt vēl ari pēcpusdienā uz skolu — to neuzņēmās. Bet viņš ieteica vācu draudzes mācītāju Knohu.

Dzērve un Pļavnieks, kas jau bija latīniski drusku mācījušies, kā grupas delegāti devās pie Knoha. Laipnais vecītis izskatījās pēc pravieša Mateusa, kādu to redz baznīcu bildēs. Galvas vidū tam bija liels, apaļš, spīdīgs kailums. Bet plikumam visapkārt kā sudraba vaiņags cēlās kupli, jau gluži balti nosirmojuši mati. Viņš nespēja jaunekļiem atteikt. Bez tam sīkā draudze viņam maz maksāja, tāpēc labprāt gribēja ko nopelnīt.

— Kā nu būs ar pecunia? — viņš prasīja.

Dzērve saprata: tas bija par naudu.

— Naudu es uzņemos iekasēt no visiem. Mēs jums maksāsim katras nedēļas beigās.

— Labs, labs!

Jā, Knohs nezināja lāgā latviski. Viņš runāja kā tatārs. Bet latīniski zināja. Sevišķi gramatikā prata skaitīt garas likumu un izņēmumu formulas, ko bija sastādījis glītos pantiņos kā dzejoļus. Viņš zināja pat visus izņēmumus no izņēmumiem. Bet ar latviešu valodu gāja vāji. Tāpēc grūti bija paskaidrot jaunos uzdevumus. Tulkošana neveicās nemaz.

— Labs, labs! — viņš sacīja, kad vajadzēja teikt «labi». Nekad viņš nevarēja atšķirt trīs jēdzienus: dzīve, dzīvošana un dzīvība. Brīnījās, kāpēc latviešiem vajadzīgi trīs vārdi, kur vāciešiem pietiek ar vienu pašu — das Leben; arī krievi saka tikai — žizņ. Beidzot uzdeva Graudam sarakstīt par šiem trim jēdzieniem plašus apcerējumus, kur būtu filozofiski izskaidrota viņu atšķirība un nozīme.

Ja gadījās, ka kāds nebija iemācījies tulkojumu un vo-kābulus, viņš atcerējās Knoha vājās latviešu valodas zināšanas un teica tādus vārdus, kādi nav pazīstami nevienā valodā.

— Deverticulum — kā nu būs latviski? Ko? Krūms. Jā?

— Deverticulum latviski būs saratuka.

— Aber, bet vai tik neir bijis «sānu celijš»? — jautāja Knohs, jo arī pats mēdza ieskatīties vārdnīcā.

— Jā, var teikt arī sānu ceļš, — piekrita Krūms. — De-verticulum — tam latviski vairākas nozīmes.

— Labs, labs! — Knohs apmierinājās.

Citreiz Pļavnieks atrada vārdnīcā, ka latīņu vārds «sa-talles» nozīmē «trabants». Netika gudrs, jo nezināja ari, kas tas ir «trabants». Kad nu vecais Knohs viņam lika tulkot grāmatā taisni to teikumu, kurā bija šis svešais vārds un kurš vēstīja, ka mēness ir zemes trabants, Pļavnieks tulkoja tā: «Zeme uzliek mēneša tragbantes.»

Laipnais vecītis arī to ņēma par labu. Un tā viņi strādāja. Pret nedēļas galu — jau piektdienās Knohs allaž mēdza atgādināt: «Pecunia, pecunia!»

Drīz vien draugi viņu pašu sāka saukt: vecais Pecunia.

Viņš tiem mācīja latīniski skaitīt tēva reizi. Tas patika visiem.

Pater noster Qui es in coelis.

Sanctificetur nomen Tuum.

Adveniat regnum Tuum.

Fiat voluntas Tua.

Sicut coeio, et in terra ...

Pirmais to no galvas zināja Jukums Lejiņš. Lepns viņš tagad gāja uz Vecā Janča rīta pātariem.

Vai Lija to gribēja?

Pirms Ziemsvētkiem, kā katru gadu, lielajā biedrības zālē atkal bija ģimnāzistu vakars. No pēdējās klases programmas izpildītājos piedalījās vienīgi Medņu Elza ar baleta gabalu un Lejiņu Judīte — dzīvajā bildē. Visu pā-īējo izpildīja jaunāko klašu audzēkņi. Bet programma nebija sliktāka kā iepriekšējos gados. «Sidraba šķidrauta» izrāde bija pat ļoti grezna — rūpīgi darinātiem, spožiem kostīmiem, prožektoru un krāsainu ķīmisku vielu gaismā viss mirdzēja un zaigoja. Leišu Jānis, kas tagad bija galvenais režisors un varoņlomu tēlotājs, atradis sev arī teicamus partnerus.

Zāle, kā parasts, pārpildīta. Atbraukuši arī vairāki pagājušā gada absolventi.

Andrejs sastapa abas Austrumu jaunkundzes — Ilzi un Hertu. Tās stāstīja, ka Rīgā mācoties mājturības kursos.

— Māju jau turējāt Joti labi bez mācīšanās, — Andrejs paskatījās Ilzei acīs.

Viņa pietvīka. Varbūt saprata. Atcerējās.

Pienāca arī Pēterjānis. Viņš studējot tautsaimniecību.

— Ak tautsaimniecību? — Grauds brīnījās.

— Jā. Pats esmu ar savu fakultāti ļoti nemierā. Kas es par ekonomistu! Vai drīkstu un varu būt ekonomists! Kad aizeju uz Aleksandra Dauges lekcijām, tad aizmirstu visu grāmatvedību un tirdzniecības rēķināšanu. Tad es jūtu, ko man vajadzēja studēt. Un es tev saku: tautsaimniecību jau nu gan nestudēšu. Kaut veselu gadu pazaudēšu, tomēr sākšu filoloģiju vai filozofiju. Būs tikai pie laika jāmācās latīņu valoda.

— Un kā iet ar dzejošanu?

— Jā-ā! — Pēterjānis novilka. — Esmu gan bijis dažās redakcijās. Vai zini, slikta dūša vien palika. Kas tie par tautas darbiniekiem? Tādi puikas, nemākuli vien vairāk vada laikrakstu literāriskos pielikumus. Saproti, gribējās vienkārši izraut savas dzejas un aiziet, ne vārda neteikušam. Tāda tirgošanās! Vai tur par mākslu runā, par jaunām atziņām, par hiperzemiskām vērtībām? Tur ir tikai maizes naids, politiskas tendences un šablons augstākā pakāpē. Tikai cienības pret daili tur nav. Tomēr dažus darbus atstāju — lai dara ar tiem, ko grib.

— Tu esi pārvērties. Tāds pikts un sparīgs, — iebilda Grauds.

— Jā, es gribu iestāties korporācijā.

Kad sākās dejas, Andrejs pamanīja arī Liju. Viņa bija kopā ar Smaidu. Andrejs pamāja un aizvirzījās nostāk.

Taisnību sakot, viņš par to vien bija domājis. Cerējis viņu te redzēt. Viņam kāds pat bija jau stāstījis, ka Lija nākošā rudenī studēšot medicīnu. Šo ziemu Rīgā mācoties latīņu valodu — kursos. To viņš bija uzzinājis tā kā netīšām. Bet, kad nu viņa stāvēja tepat tuvumā, viss atkal kļuva citādi. Arī Kriškāns tur stāvēja — pie draudzenēm. ā

Un Andrejs aizgriezās. Kas viņam? Lai viņi stāv, ja patīk.

Vēlāk, kad spēlēja dāmu valsi, Andrejam pienāca Smaida. Gribēja dejot.

— Vai jūs ar Liju nemaz vairs nesatiekaties? — jautāja, kad tie jau griezās starp pārējiem.

— Nē, neiznāk.

— Ziniet, Lija man tā skumji teica, jūs esot sadraudzējušies ar Zalgoni. Vai jā?

— Tā jau citi runā.

— Un nav tiesa?

— Tam taču nav nozīmes! Vai jūs nedomājat studēt? — Andrejs sāka par citu.

— Kur nu! Jāsapelna nauda.

Kad deja beidzās, viņi šķīrās. Andrejs pasmaidīja — atturīgs, vēss. Bet varbūt Lija Smaidu sūtījusi? Varbūt gribēja, lai Andrejs teic kādu vārdu? Varbūt. Viņš ieraudzīja Dzērvi un Pļavnieku, kas bija apstājuši Medņu Elzu. Piegāja. Fēlikss lūdza, lai Medņu Elza apsolās dejot ar viņu nākošo deju. Tā tikai smējās. Tagad vēl ne. Nākoša ballē, tad viņa ar Fēliksu dejošot. Lai iemācoties nemīt uz varžacīm.

— Tikai vienu riņķi! — Fēlikss neatlaidās. Par to viņš apsoloties jau ar pirmdienu ņemt dejošanas stundas. Nekas nelīdzēja. Kad sāka spēlēt, piesteidzās Leišu Jānis un meiteni aizveda. Viņš ar Elzu jau bija salabis.

— Ko tu tā ieēdies tai skuķī? — brīnījās PJavnieks.

— Viņa tomēr ir vienīgā skaistule šai pilsētā; spīdīgi melniem matiem, — Fēlikss kļuva melanholisks.

— Vivent Ies brunettes! 1 — iesaucās. Viņš bija labākais franču valodas pratējs klasē. Elza par to droši vien atkal piemirsusi.

Fēliksa Dzērvēs romāns

Līdz pašiem Ziemsvētkiem nebija sniega. Tāpēc Andrejs priecājās, kad Leišu Jānis viņu ielūdza pa svētkiem pie sevis. Nevajadzēs ar ratiem kulties to gaisa gabalu līdz vecāku mājām. Viņš aizrakstīja, lai šoreiz uz pilsētu pēc viņa nebrauc. Bet sniegs tomēr uzsniga. Taisni svētku priekšvakarā ilgi laidās kuplām, krāšņām pārslām. Svētkiem tas piešķīra divkāršu spožumu.

Leišu Jānis iejūdza kamanās labu rikšotāju, un viņi apmeta līkumus pa lauku un mežu ceļiem.

Arī Leišu Jāņa māsa Alija brauca līdzi. Viņa studēja matemātiku un bija jau lūkojusies zvaigznēs caur tele-

1 Lai dzīvo tumšmates!

skopu. Gudri stāstīja par galaktiskās sistēmas uzbūvi, par zvaigzni Doradus, kas esot 300 000 reižu spožāka par mūsu sauli, par milzīgiem miglājiem, kur veidojas jaunas pasaules, par Andromedu, no kuras pat gaismai līdz mums esot jāskrien 900 000 gadu . . .

Otrā svētku dienā Leišu Jānis atkal izprasīja tēvam žiglo rikšotāju. LJn viņi palaida uz pilsētu. Bija nolemts, ka vakarā dedzinās eglīti, tāpēc vajadzēja atvest vēl kādus ciemiņus. Iebraukuši pilsētā, draugi vispirms pieturēja pie Fēliksa Dzērves. Fēlikss par braucienu uz Leišu Jāņa eglītes svinībām bija kā spārnos. Bet Jānis gribēja, lai Fēlikss sagādā sev arī kādu partneri. Jā! Fēlikss bija ar mieru. Kamēr Leišu Jānis ar Graudu meklēs pārējos, viņam būs partnere rokā. Lai nemaz neuztraucoties. Pēc pusstundas varot jau droši piebraukt pie viņa durvīm.

Bet, kad Andrejs un Leišu Jānis, sazvejojuši Tālivaldi Krūmu un Lejiņu Jukumu ar māsu, iegāja pie Medņu Elzas, tie tur priekšā atrada Fēliksu. Atkal viņš lūdzās un solījās, bet Elza tikai smējās. Un atkal Leišu Jānis bija tas, kuram viņa paklausīja.

Fēlikss sadrūma. Viņš to ņēma pie sirds. Jau ne pa jokam.

Un vakarā, kad bija gana dziedāts, dejots un trakots, kad jau eglītes ugunis bija izplēnējušas un jaunieši gatavojās izklīst, lai dotos pie miera, viņi ievēroja, ka Fēliksa vairs nav. Laikam aizgājis uz pilsētu. Tālu jau nebija — trīs četri kilometri. Ar to arī apmierinājās. Bet no rīta Dzērve tomēr atradās. Viņš likās sasalis pavisam ragā un, zobus klabinādams, stāstīja, ka vakar, pašā pusnaktī, tam iegribējies pastaigāties pa mežu. Staigājis, lfa-mēr apmaldījies. Pret rītu gan atkal uzkļuvis uz pareizām pēdām. Atnācis. Iegājis kādā tukšā istabā un apgūlies uz grīdas. Negribējis nevienu tik agri traucēt. Taču no tā laika Fēlikss kaut ko bija ieņēmis galvā. Sals to nespēja izsaldēt.

Kādā pēcpusdienā, kad jau atkal bija sākušās skolas gaitas, viņš jautāja Graudam:

— Klausies — kā jādara, kad skūpstās?

Andrejs mēģināja apslēpt izbrīnu.

— Kā? — viņš atjautāja. — Pats nesen vēl teici, ka visu no grāmatas varot iemācīties.

— Nē, nevaru neko sameklēt.

Drīz pēc tam skolā runāja, ka Fēlikss redzēts uz ielas ar milzīgu rožu buķeti rokā. Viņš nācis no stacijas, it kā būtu gājis apsveikt kādu iebraucēju. Bet patiesībā tur saņēmis rozes, ko izrakstījis no Rīgas, jo šejienes dārznieki tam likās par necienīgiem.

— Izstāsti man pats, kā īsti bija ar tām rozēm? — Andrejs noprasīja Fēliksam, aizgājis pie viņa mājās un sastapis vienu.

— Ar rozēm bija vienkārši. Labāk prasi, kā bija ar to revolveri.

— Kas par revolveri?

Fēlikss mīlēja skaidrību. Kompromisus neatzina. Draugiem arī neko neslēpa. Viņš izstāstīja visu pēc kārtas.

— Es toreiz vienkārši aizgāju pie Medņu Elzas un pasniedzu tai rozes. Pēc tam aizslēdzu istabas durvis, noliku uz galda savu kabatas pulksteni un izvilku revolveri. Tad es viņai paziņoju tā: ja tu mani piecu minūšu laikā nenoskūpstīsi, tad es šaušu.

— Trakais! Un ko Elza?

— Nosarka un sāka mīņāties. Divas minūtes. Vai nu skūpstīs, vai lode! Tad pienāca klāt.

— Man jau nekas nenokritīs, — viņa teica un mani noskūpstīja. Uz pieres.

— Nu?

— Tad es paņēmu savu pulksteni, iebāzu revolveri kabatā, atslēdzu durvis un gāju uz mājām.

— Un ne paldies nepateici?

— Nē. Es no viņas neko nebiju lūdzis.

Andrejs klusēja. Viņš domāja par Fēliksa gājienu. Viņa rīcību viegli varēja iztulkot par bīstamu.

— Bet kur tu ņēmi revolveri? — prasīja pēc brīža.

— Aizvakar nopirku no Kriškāna. Par divi latiem.

— Parādi.

Fēlikss pacēla dīvāna sēdekli un izvilka ieroci. Tas bija vecs, milzīgs parabellums. Andrejs kara laikā jau tādus redzējis. Šaujamais krietni sarūsējis. Un Andrejs pasmaidīja — parabellums bija bez gaiļa.

— Vai tu esi jau kādreiz šāvis? — viņš ieprasījās.

— Nē. Nekur nevaru dabūt patronas — Fēlikss žēlojās.

Atnāca arī Leišu Jānis. Tas bija omulīgs un centās Fēliksu visādi uzvilkt. Likās, Medņu Elza tam pastāstījusi notikumu ar rozēm un revolveri.

— Dzirdēju, Fēliks, tev esot pašizšāvēja lielgabals, — viņš ņirgājās.

— Nē, man ir tikai pašizsmējējs draugs, — Fēlikss atcirta.

— Paga, paga. Ko jūs ēdaties? — iejaucās Andrejs. Viņš gribēja aizvirzīt strīdu. Piegājis Leišu Jānim, apskatīja tā nosalušo seju.

— Vecais, tev taču viens vaigs sarkans, otrs dzeltens — kā Kodelūkas ābolam!

— To sarkano jau man Medņu Elza sapliķēja. Esot vakar aizmirsusi. Lai es atnesot tos pliķus Fēliksam.

Bet šim dzēlienam sekoja Leišu Jāņa gluži neparedzēta atbilde.

Fēlikss piesteidzās tam klāt un iecirta skalu pliķi pa dzelteno vaigu.

— Kāpēc? — Leišu Jānis tikai iesaucās.

— Tagad tu vari pastāstīt savai Elzai, ka viņa izpliķēja tikai manu draugu, bet es izpliķēju viņas līgavaini. Tā darījis kāds arābs, — Fēlikss dusmīgi paskaidroja.

Arī Leišu Jāņa mērs ar to bija pilns. Viņš sagrāba Fēliksu un piespieda pie sienas. Kauli vien nokrakšķēja. Abi lielā niknumā šņāca kā ūdens dzirnavas.

Andrejs tos izšķīra. Tad Fēlikss izrāva no mēteļa kabatas dūraini un nometa Leišu Jānim pie kājām.

— Es tevi izaicinu uz dueli, — viņš paziņoja bāls un mierīgs.

Leišu Jānis nicinoši iesēcās.

— Labi, tad šausimies ar lielgabaliem, — viņš teica. Uzģērba mēteli un izgāja. — Duelis? Jāsmejas.

Bet duelis tomēr notika.

Fēlikss Dzērve neatlaidīgi urbās Leišu Jānim virsū. Skolā, uz ielas, sevišķi meitenēm dzirdot, sauca to par zaķa kāju, klibo vistu un bikšutrīci, līdz panāca savu: pie Andreja ieradās Jukums Lejiņš un paziņoja, ka viņš ir Leišu Jāņa sekundants. Pēc tam abi sekundanti pāris stundu gudroja, kā šo lietu nokārtot, lai neceltu pārāk lielu traci.

Norunātā vakarā, kad pilnais mēness bija pakāpies jau krietni virs koku galotnēm, upmalas krūmu iežogotā pļaviņā viens aiz otra ieradās divi jaunekļu pāri. Tie bija duelanti un viņu sekundanti — Grauds un Lejiņš, kas par cīņas kārtību tagad bija skaidrībā. Noskaitīja 32 soļus.

To viņi zināja no Puškina romāna par Jevgeņiju Oņeginu. Šaušanai vajadzēja notikt reizē, pēc tam kad aiz katra parta stāvošais sekundants noskaitīs līdz trīs. Duelanti drīkstēja šaut tikai katrs vienreiz. Pistoļu vietu izpildīja Dzērves vecais parabellums un kāds apmēram tikpat bīstams kolts, ko bija sameklējis Jukums Lejiņš. Leišu Jānis izvēlējās koltu. Dzērvēm palika viņa paša ierocis.

Tad abi novietojās pozīcijās, sekundanti salīdzināja pulksteņus un nostājās tiem aizmugurē.

— Vai parti nevēlas izlīgt? — prasīja Grauds.

Bet abi pretinieki bija tā uztraukušies, ka nevarēja atbildēt. Vēl brīdi lūkojušies pulksteņos, sekundanti reizē uzsāka:

— Viens . . . divi...

— Pagaidiet! — iesaucās Dzērve. — Bet kur tad ārsts?

Sekundanti samulsa. Jā, šo faktu viņi nemaz nebija

apsvēruši. Viņi skaidri zināja, ka nekas ļauns nevar notikt. Bet duelantiem jau nedrīkstēja teikt.

— Ārsts ir sarunāts. Viņš sēž kamanās un gaida pie stacijas. Tikko mēs iesvilpsimies, viņš būs klāt, — attapās Jukums Lejiņš.

Atbilde tomēr Dzērvi lāgā neapmierināja. Līdz stacijai turpat divi kilometri. Tā lieta ar ārstu viņam likās šaubīga.

— Pārāk nedroši, — viņš nomurmināja.

Bet Leišu Jānis neteica neko. Vai Jukums tam būtu jau visu izstāstījis?

Sekundanti atkal sāka skaitīt.

— Viens .. . divi. . .

— Pagaidiet! — atkal Dzērve tos pārtrauca.

— Kas tā par lietu! — Leišu Jānis rādījās sašutis.

— Atsakies no Elzas, — Dzērve ierosināja.

— Nē.

Brīdi visi klusēja.

— Nu, tad es no viņas atsakos! — iesaucās Fēlikss, un, pirms sekundanti sāka smieties, aizsvieda parabellumu krūmos.

Pretinieki sarokojās un izlīga.

— Klausies — kā tu vari atsacīties no tā, kas tev nemaz nepieder? — uzvilka Leišu Jānis, kad tie jau tuvojās pilsētai.

Fēlikss padomāja. Pieķēra degunkniebim un teica: — Man iešāvās prātā anekdote par 18. gadsimta muižnieku Sen Fuā. Tam teātri reiz sēdējis blakām cilvēks, kam šausmīgi smirdējusi mute.

— Mans kungs, atstājiet šo vietu! — izsaucies Sen Fuā.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs smirdat.

— Musjē, es pie jums aizsūtīšu savus sekundantus, — svešais pārskaities.

— Pilnīgi velti, — atteicis Sen Fuā. — Ja jūs nošausat mani, tad tā kā tā turpināsat smirdēt. Bet, ja es nošaušu jūs, tad smirdēsat vēl vairāk.

Lūk, tas man iešāvās prātā, un tāpēc es atteicos.

Šis Fēliksa dzēliens tikko neizsauca katastrofu. Bet sekundanti pasteidzās to uzņemt kā joku.

Viņi smējās, un atkal visi bija labi draugi. Vienīgi Fēlikss nebija zinājis, ka abi šaujamie nemaz nav izlaboti un bez tam vēl drošības dēļ lodes no patronām izņemtas jau laikus.

Bet arī viņš jutās apmierināts. Viņam nebija patikusi tā lieta ar ārstu.

Taču pret Medņu Elzu Fēliksa rūgtums tik drīz neizgaisa.

Par kluba sanāksmēm ģimnāzijā izplatījās baumas, ka tās ārkārtīgi interesantas. Kas domājās esam īpatņi, savādnieki vai arī bija tikai vairāk par citiem ziņkārīgi, sāka meklēt sakarus, lai iekļūtu «pārcilvēkos». Pieteicās daudz reflektantu.

Arī Elza kopā ar Zalgoni un Puķu Zirnīti vēlējās, lai tos uzņemtu. Fēlikss, kas tanī mēnesī bija kluba prezidents, pieprasīja pastiprinātus uzņemšanas pārbaudījumus un konkursu atjautībā. Vieglie iekļūšanas noteikumi atšķaidot kluba spilgtumu. Jau savairojies daudz pavisam ikdienišķu cilvēciņu, kuriem neesot nekādu atjautīgu, ne arī citu vienreizēju īpašību. Leišu Jānis, kas arī bija viens no prezidējošiem, mēģināja protestēt. Bet Lielais Misters un Grauds atzina Fēliksa priekšlikumus par ļoti svarīgiem. Galvenais, klubā saplūstot pārāk daudz personu. Iestāšanās konkursa pārbaudījumi nāktu ļoti par labu.

Un sevišķā apspriedē viņi vienojās par jauno uzņemšanas kārtību.

Reflektantiem vajaga atbildēt vismaz uz trim komisijas uzdotiem jautājumiem. Bez ierunas uzņemams tāds, kas atbild uz četriem. Jāpārbauda būtu spējas mākslās, zinat-nēs, dzīves gudrībās un vispārējā atjautībā. To tad arī — gan saudzīgākā kārtā — paziņoja jaunuzņemamiem. Bet viņi nemaz nebijās. Noliktā laikā visi trīs ieradās uz pārbaudījumu. Jautājumus, kādus katram uzdot, eksaminētāji jau bija pārrunājuši iepriekšējā dienā. Viņiem tagad nebija nekāda gudrošana — viss gāja kā pēc notīm.

Zalgone, kuru eksaminēja pirmo, gluži pareizi atbildēja tikai uz divi jautājumiem.

Bet uz jautājumu «kā sauc vēršu kāvēju Spānijā?» sacīja: «Toreadors.» Nu, tas jau daudz neatšķīrās no matadora — tāpēc viņu apsveica kā uzņemtu. Puķu Zirnītis tikko neizkrita cauri. No veseliem septiņiem jautājumiem viņš pareizi atbildēja tikai vienu: kā sauc lielās žņaudzējčūskas?

Bet viņu izglāba Andrejs.

— Kas tas ir — Pēdējais Mohikānis? — viņš uzdeva papildu jautājumu.

Ar literatūru Puķu Zirnīti nevarēja sabiedēt.

— Pēdējais Mohikānis, ja ņem pēc formas, ir Džemsa Fenimora Kupera romāna virsraksts. Bet, ja ņem pēc būtības, tad tas ir gluži kā es — cilvēks, kam vairs nav cerību, bet kas tomēr turas.

Komisija smaidīja. Puķu Zirnītis uz pēdējo jautājumu dabūja divas atzīmes. Viņu uzņēma. Tad nāca Medņu Elzas kārta.

— Cik tagad varētu būt pulkstenis Ņujorkā? — prasīja Leišu Jānis.

— Divpadsmit, — Elza atbildēja bez vilcināšanās.

— Kā sauca Don-Kihota zirgu? — ieminējās Grauds.

— Rosinante.

Fēlikss Dzērve kļuva nemierīgs. Šis skuķis atbildēja bez garas gudrošanas.

— No kā galvenā kārtā sastāv cilvēks? — svarīgi noprasīja Lielais Misters.

— Cilvēkā divi trešdaļas ir ūdens, — atteica Elza.

Nu bija Dzērves kārta jautāt.

— Bet par ko maksā ārstam honorāru Ķīnā?

— Ķīnā ārstam maksā honorāru par tām dienām, kad pacients vesels.

Pēkšņi Fēlikss piecēlās. Viņam esot sevišķi svarīgi moli vi, un viņš lūdzot eksaminēšanu uz trim minūtēm pārtraukt.

Lielais Misters tam piekrita. Tā kā Fēlikss bija prezidents, tad Leišu Jāņa protests nelīdzēja.

Kad eksaminētāji iegāja blakus istabā, Fēlikss paziņoja, ka viņš nevarot atzīt Medņu Elzas atbildes par patstāvīgām. Viņa tās nolasot kā no grāmatas. Katrā ziņā viņai kāds tās jau iepriekš pateicis. Un viņš uzmeta nicīgu skatu Leišu Jānim. Fēliksa vārdu patiesību bija grūti apstrīdēt. Tāpēc arī Leišu Jānis beidzot piekāpās, lai Fēlikss Elzai uzdod papildjautājumus, bet vismaz trīs. Un, ja viņa kaut vienu no tiem zinātu, to vajaga uzņemt.

— Eksaminācijas komisijā radušās domstarpības, tāpēc lūdzam atbildēt vēl uz pāris maniem jautājumiem,— Fēlikss paziņoja Elzai.

— Labi! — Viņa nebija sabaidāma.

— Cik augstu lec latvietis? — Fēlikss uzdeva jautājumu.

— To es nezinu.

— Nu tad: vai ir zosis ceriņu krāsā?

— Saprotams, ka nav, — atteica Elza. Viņai likās, ka vārdu «zosis» Fēlikss izrunātu ar ironiju.

Viņa jutās apvainota.

— Bet baltas? Baltas zosis taču ir! — paskaidroja Fēlikss. Viņš smaidīja. Nu bija situsi viņa stunda.

— Elza, tev ar atbildēm nevajaga tik Joti steigties, — aizrādīja Leišu Jānis. — Tiesības desmit minūtes apdomāties.

— Pēdējais jautājums, — turpināja Fēlikss: — Kāpēc viltus asaras sauc par krokodila asarām? — Un nenogaidījis, ko teiks Elza, pats atbildēja:

— Tāpēc, ka krokodils raud, apēzdams savu laupījumu.

Bet nebūsim krokodili. Sievietes asprātība nav jāmeklē viņas galvā, bet tikai acīs un matu krāsā. Paziņoju, ka Medņu Elza «pārcilvēku klubā» uzņemta vienprātīgi. Vai varbūt kādi iebildumi? — viņš apjautājās pārējiem komisijas locekļiem.

Protams, iebildumu nebija. Visi likās sajūsmināti. Ne- 9 gaidītais Fēliksa galavārds visus pārsteidza. Tātad nu viņš bija padevies Elzai. Bet padevies ar žestu — kā uzvarētājs. Tas izklausījās pēc Fēliksa.

Arī Elza to saprata. Patiešām, Fēlikss bija uzmanības vērts. Ļoti savāds. Un viņa apsolījās lielajā kluba vakarā par godu Fēliksam dejot sevišķu baleta gabalu.

Aforismu kauja

Bija sākušies jau pirmie priekšpavasara puteņi. Arā kauca vējš un mutuļoja sniegs. Visi, kas ieradās lielajā «pārcilvēku kluba» sanāksmē, nāca, sniega apbiruši, sasarkušiem vaigiem, līksmi.

Fēliksa nelielā istaba bija dekorēta raibas krāsas un zīmējumos. Pie šī darba Lielais Misters un Pļavnieks nostrādājuši divas pēcpusdienas. Misters bez tam vēl bija uzzīmējis un atnesis līdzi spilgtu gleznu pēc kādas antīkas kamejas. Tajā redzēja attēlotu skaistuli, kas uz pinkaina āža jāja pa jūru. Viņai pa pēdām traucās Amors. Skaistule ar vienu roku pieķērusies āža varenajam ragam, bet ar otru turēja šķidrauta malu, kas, ātrā skrējienā vēja piepūsts, izlocījās virs viņas kā milzīga bura vai rožains mākonis. «Zemes Venēra» — bija parakstīts zem gleznas.

Istabu pildīja ēnaina zila gaisma, kas tēlus un kustības rādīja fantastiskas un jūsminošas. Ar priekšnesumiem uzstājās gandrīz visi. Zalgone nospēlēja uz klavierēm Grīga «Azes nāvi» un Tālivaldis Krūms Guno «Ave Maria» uz vijoles.

Tam sekoja Medņu Elzas deja, kuru tā dejoja, tērpusies mirdzošā šķidrautā, tēlodama mēnesstara rotaļu ar upes viļņiem. Benka nodeklamēja Heines «Bimini» fragmentu, ko pati sacījās tulkojusi. Leišu Jānis un Puķu Zirnītis nolasīja savus dzejoļus. Pēc tam Andrejs dziedāja dziesmu par dēkaino kaukāzieti Haz-Bulatu. Un Jukums žīda kupleju no Blaumaņa «Zagļiem».

Vareno, gan arī jautro dzejojumu, sevišķi mūzikas un deju ritmu ieviļņoti, jaunieši jutās aizgrābti. Tad Dzērves kundze — Fēliksa mamma — aicināja blakus istabā, kur katram izsniedza pa vīna glāzei. Saskandināja. Pēc tam piedāvāja tēju, saldumus un augļus.

Un, kad viņi katrs ar savu tējas glāzi rokās atgriezās dekorētajā istabā, sāka runāt Fēlikss.

— Dāmas un kungi! Es jums pateicos par to spīdošo sacensību, ko jūs šeit, manās necienīgās telpās, rādījāt visās daiļo mākslu formās. Bet visaugstāko pilnību forma sasniedz vienīgi sentencēs un aforismos. Tāpēc mūsu lielais patrons Fridrihs Nīče teicis, ka desmit aforismu piesātinātos teikumos var pateikt vairāk nekā dažs

veselā romānā. Nlčes vārdā tad griežos pie jums ar priekšlikumu: sarīkosim atjautību un sentenču kauju. Darīsim to tā, lai visi būtu reizē sabiedrotie un ienaidnieki. Bet, lai varētu iesākt, lūdzu mūsu labākos runātājus sakaitināt pārējos. Leišu Jānim piecas minūtes jārunā par pagātni. Lielajam Misteram tikpat ilgi par tagadni un Graudam par nākotni. Pēc tam varēs sākties vispārēja kauja.

Fēliksa priekšlikumu skaļi apsveica. Un Leišu Jānis, nostājies pie krāsns, teica:

— Kas ir pagātne? Viss, ko mēs redzam, zinām un aptveram, visa mūsu dzīve ir tikai pagātne. Zinātņu krājumi, mākslu darbi un radīšanas paņēmieni, sadzīves normas un likumi, ierašas, tradīcijas, viss īstais un jaukais, kas mūs atmiņu saitēm saista kultūrā un cilvēcībā, — tas viss ir tikai pagātne. Lūk, nupat vēl te skanēja dziesmas, mūzika, te ritmoja deja un dzeja, bet tagad jau tā ir pagātne. Ko mēs zinām par nākotni? Vienīgi neskaidras nojausmas. Un tagadne ir tikai asmins, kas griežas nākotnē, lai vienmēr varenāka, plašāka un krāšņāka kļūtu vienīgā īstenība — pagātne.

— Patiesi, tagadne ir kā lūzums no bijušā uz nākošo, — sacīja Lielais Misters. — Varbūt liekas pārāk īsa un strauja. Bet vai cilvēka dzīve, pat gadu simtenis nav tikai viens acu pamirkšķinājums, ja to mērī ar laika bezgalības jeb mūžības mēru? Tagadne — tas ir vienīgais katra cilvēka brīvās gribas un labprātīgās izvēles moments. Viņa ir visas veidošanās un tapšanas dzīvais kliedziens. Viņa iztulko nākotnes sapņus un liek tos sajust dzīvajā dvēselē, lai pēc tam nodotu pagātnei, kur tie stingst, kļūst vienreizīgi, negrozāmi.

Vecās domas, vecās atziņas un tradīcijas mūs tur kā kādā čaulā — pieticības čaulā. Tikai salaužot čaulu, varam ieelpot tīru gaisu. Nosviest visus glaimīgos atmiņu vizuļus. Skatīt pasauli jaunās krāsās un jaunos veidos. Tā ir tagadnes privilēģija. Tikai tagadnē risinās īstenā dzīve.

— Nē. īstenā dzīve nav pasaules skatīšana tādā veidā, kāda tā ir, bet gan tādā veidā, kādu mēs viņu vēlētos. Un to ļauj vienīgi sapņi un fantāzijas, kas ir nākotnes atklājēji, — iesāka Grauds.

— Vienīgi sapņi un fantāzijas neļauj izgaist līdzi atmiņā par bijušo, neļauj sagriezties uz tagadnes asmiņiem. Es sludinu nākotni.

Milzu mašīnas, kas, sadalot vielu atomus, pārveidos cilvēka apkārtni un psihi. Es redzu skaistumu, ko tad visi baudīs, kā šodien ieelpo gaisu. Tad nebūs verdzības — ne garīgas, ne fiziskas. Tad nebūs vajadzīgi likumi, karātavas, ne važas. Un, ja tās perpetuum mobile vārds, kas dzīvi rauj uz priekšu, ir tikai «cerība» un ja tas viss, ko cilvēks spēj iztēlot fantāzijā, nenotiktu nekad, tad tomēr es atkārtotu: sapņi un fantāzijas — tā ir vienīgā realitāte. Es gribētu teikt tā: ja tagadne ir drāma vai komēdija, kas aug pretrunās un maldos, tad pagātne ir kā glezna, kur viss sastindzis un nekas vairs nav grozāms; bet nākotne — tā ir visa mākslu māksla, kā pati mūzika, kas ieritmo jaunos ritmus un dzemdina visus tēlus — gan tādus, kādus pieredzēs reiz arī tagadne un pagātne, bet vēl vairāk tādus, ko zina, saprot un spēj radīt tikai vienīgi viņa — nākotne — fantāzija un cerība.

Fēlikss Dzērve atkal lūdza katru paņemt savu vīna glāzi. Viņš bija sajūsmināts un pats pirmais metās domu ugunīs. Bet aiz viņa arī pārējie, tā ka drīz vien viss sajaucās un griezās līdzīgi putenim aiz loga. Aforismi, iebildumi, piekrišanas vai noliegšanas saucieni, citāti un prātulas bira un virmoja. Kas viņus teica? Kamdēļ? Ai, nejautāsim! Tur jūsmoja jaunieši, pa lielākai tiesai pēdējās klases ģimnāzisti, kas taču ir skaļākie un gudrākie cilvēki pasaulē.

— Dekadenti — tie ir lielākie sentenču un aforismu meistari. Tāpēc ka viņi mīl brīvību un dod neatkarību lappusei grāmatā, rindai dzejolī un vārdam rindā. Kļūsim kā dekadenti! — Tas varēja būt Fēlikss.

— Nē! Es to nevaru! — sauca cits. — Es negribu būt kā Pētersonu Kārlis, kas saka: «Viens ārprātīgais pret mūžības vārtiem iet.»

— Nevajaga baidīties ārprāta. Ārprāts ir neprāts. Un tikai tur ir māksla, kur ir kaut mazliet neprāta. «Ilūzija ir vienīgā realitāte,» — tā saka pats Flobērs.

— Ak, nerunājiet par mākslām, ideāliem un mūžību. Tās ir tukšas skaņas. Kas gan ir cilvēks, kurš spēj mīlēt tikai reizi mūžā? Katrā ziņā banāls un sekls radījums.

— Pareizi! Man nepatīk Amors, kura ratus velk tauriņi un gulbji. Daudz lieliskāki izskatās Baha audzinātājs, ve-cais Sīlēns, kas jāj uz ēzeļa.

— Nenicini ēzeli. Ar ko tu par viņu labāks? Tāpat sastāvi no atomiem un kājas tev līdz zemei.

Fēlikss Dzērve piegāja Medņu Elzai un satvēra viņu pie rokas.

— Lai dzīvo ēzeļi! Tas ir kas jauns. Bet mīlēt draugus un meitenes ir šablons. Tas ir zemiski un pārāk maz. Mums vajaga savus draugus ne tikai mīlēt, bet arī ienīst. Tātad es ienīstu jūs, mani draugi. Un par visiem vairāk es ienīstu tevi, Olimpiskais Zvirbuli Tu kļūtu pasaules karaliene, ja vien visiem būtu manas acis un mana sirds! — viņš iesaucās.

— Vēlēsim skaistuma karalieni! — kāds uztvēra.

— Un arī skaistuma karali!

Izdalīja lapiņas, bet runas nerimās.

— Kas ir skaistums?

— Jūsmas un domāšanas savienojums.

— Nevar būt! Jo tagad domāšana nodota mašīnai, un mašīna ir bez jūsmas.

— Bet skaistums tomēr pastāv.

— Tā teica Dostojevskis, pēdējais cilvēks, kas domāja: skaistums izglābs pasauli.

— Tāpēc slavēsim skaistumu: skūpstīsim Zvirbuli!

— Bet tu taču gribēji visu pārtaisīt.

— Skūpstīšanos es atstātu. Bet vienīgi to.

— Nepieskaraties! Sieviete ir kaitīgs radījums: viņa nomāc to, ko mīlē ...

Balsu skaitītāji paziņoja, ka par skaistuma karalieni ievēlēta Medņu Elza, bet par karali — Fēlikss Dzērve.

Zalgone piesēdās klavierēm un spēlēja apsveikšanas uvertīru.

— Tagad tu esi karalis. Bet vai zini, kā karaļi rīkojas? Cel mūs par ministriem, — sacīja Fēliksam Pļavnieks.

— Jā, Kaligula, piemēram, iecēla par konsulu zirgu, — ironiski iesaucās Leišu Jānis.

— Labi! — svinīgi paziņoja Fēlikss. — Tad es Leišu Jāni ieceļu par konsulu.

Bet sakās galma maģistrāle. Karaļpāri nosēdināja goda krēslā, un visi gāja tam klāt, lai viņus skūpstītu.

Tā bija cildena rotaļa, ceremonija, teātra izrāde.

Visiem patika tēlot. Vingrinājās. Kas zina, kādu lomu dos dzīve?

Fēlikss pasauca Andreju sānis.

— Satiku šodien pilsētā Liju, — viņš teica.

— Tā.

— Būšot te visu nākošo nedēju.

— Tā.

— Klausies — ko tu tik strups?

— Nevēlos par to runāt.

Un Andrejs iejuka barā.

Mezglotie pavedieni

Drīz pēc «pārcilvēku kluba» sarīkojuma — priekšpava-sara puteņa un sala laikā ģimnāzijā ielidoja sēru vēsts: bija mirusi Rozenštrausa kundze, Leišu Jāņa saimniece. Laipns vārds un silta tēja — tāda bija šī večiņa. Tādu to iedomājās Leišu Jāņa daudzie draugi un paziņas. Viņa nomira nedēļas vidū, un apglabāšana varēja notikt svētdienas priekšpusdienā. Večiņa jau ilgus gadus dzīvoja latviešu gādībā, taču bija turējusies pie vācu draudzes. Mirstot lūgusi, lai to izvadītu vācu mācītājs. Tāpēc Leišu Jānis, kuram vecāki uzdeva rūpēties par nelaiķes apbedīšanu, jau laikus sarunāja veco Knohu, to pašu, kas pri-vātgrupai mācīja latīņu valodu un ko tie sauca Pecunia.

Leišu Jānis palūdza Graudu un Dzērvi, lai sestdienas vakarā aizejot pie viņa. Paspēlēšot šahu, šo to parunāšot. Vienam ar līķi mājās esot tā garlaicīgi. Draugi apsolījās Bet, kad viņi ieradās, Leišu Jānis nemaz nebija viens. Tur, svārkus nometis, trallināja Vecpuiša kungs, Andrejs viņu pazina, bija reiz jau te sastapis. Toreiz Leišu Jānis pastāstīja, ka Jēkabs Vecpuisis viņa attāls radinieks. Raksturoja kā neizprotamu cilvēku. Piederot lielas lauku mājas kaut kur Latgalē. Bet viņš tās izrentējis un mētājoties apkārt no pilsētas uz pilsētu. Viņam esot draugi un draudzenes visās malās. Liekoties, ka tos pēc kārtas apciemot būtu Vecpuiša vienīgais uzdevums. Jau pirms kara Maskavā bijis mūžīgais students. Visus uzrunājot ar «tu». Daudz zinot un mīlot šo to pastāstīt, sevišķi, ja atrod, kas uzklausa.

— Sveiks, skolas biedri! — Vecpuisis spēcīgi sakratīja Andreja roku.

— Un kas tu tāds esi? — viņš prasīja Dzērvēm.

— Fēlikss Dzērve, «pārcilvēks», — tas atteica.

— Ei, ei! Neizliecies nu par vērsi, ja esi tikai teļš.

Dzērve samulsa.

— Klausies, Jēpi, — iesaucās Leišu Jānis, — tu nesabaidi mūsu Fēliksu.

— Nav jau pirmās klases ģimnāziste, — skaļi smējās Vecpuisis. Draudzīgi sapurināja Dzērvi pie kamiešiem.

— Kā tas arī būtu — «pārcilvēks» ir tāds kukainis, kas mani interesē vismazāk, — tas noteica.

— Un kas jūs visvairāk interesē? — jautāja Andrejs.

— Vai mani? Nē, tad drīzāk apakšcilvēks, — spēcīgais vīrietis iesmējās. — Jā, puikas, neesmu nekāds izņēmums. Visu laiku esmu pūlējies ap tām pašām vecām mūžības problēmām.

— Nu, paklausies tikai! — Leišu Jānis to uzņēma kā joku.

Bet Vecpuisis neteica neko. Parakņājies vestes kabatā, satvēra atslēgu, izvilka no kakta čemodānu un atslēdza. Kad tas atkal pagriezās pret jaunekļiem, viņam katrā rokā bija pa pudelei.

— Vīns un sievietes! — liekot pudeles uz galda, noteica, kā atbildēdams Andreja jautājumam. — Lūk, kas liek zemei griezties ap sauli!

— Tas ir viens kas tiesa! — izsaucās Leišu Jānis un metās blakus telpās pēc glāzēm.

— Jā, — uzsāka Vecpuisis, kad glāzēs jau zaigoja sarkanvīns, — veco rožu krūmiņu jūs esat nomērdējuši. Nu tad lai viņa uzbrauc debesīs. Cau!

Saskandināja.

— Vajadzētu teikt: lai debesis iebrauc viņā. Tas būtu daudz tuvāk zinātnes patiesībai, — piebilda Dzērve.

— Klausies, draugs, nelietāsim lieku varu pret debesīm. Kas tad īsti ir zinātne?

— Tomēr, tomēr. Cenšas vismaz paskaidrot, pārliecināt. Bet debesis grib, lai tic bez paskaidrojumiem, — Dzērve neatlaidās. Atcerējās strīdu ar Ulivirpuniķi.

— Neņemat nu pārāk pie sirds, mīļie draugi. Bet es arī desmit gadi klausīju zinātnes. Es sapratu, ka gaisma ir tikai ētera viļņojums un ka skaņas tikai gaisa vibrācijas. Es varēju droši teikt, ka dabā nav ne krāsu, ne skaņu, ka viss, ko mēs redzam un dzirdam, vienīgi mūsu pašu dvēseles produkts, ko mūsu smadzenēs piegādā acis un ausis, uztverdamas viļņojumus un vibrācijas. Ko tas nozīmē?

Daba nu man bija absolūts klusums un absolūta tumsa. Kā? Es uzsaucu tiem, kas vēl ticēja bībelei un radīšanas stāstam. Gaisma ir dvēseles produkts, viņa nevarēja būt jau pirmajā dienā, jo tad vēl nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas to uztvertu. Un es biju teicis tikai to, ko pieradījusi zinātne. Jo es zināju, kas ir entropijas likums. Es sapratu kaut ko ķīmijā. Bet līdz ar to pasaule kļuva šaurāka. Es nu zināju, ka okeāni, taigas, smilšu tuksneši, kad tur plosās vētras, būtu pavisam mēmi, ja nebūtu ausu, kas to dzird. Man aizēnojās visas puķes un visas skaisto meiteņu sejas, jo viņu burvīgums eksistēja tikai tik daudz, cik tās kāds aplūkoja. Es pazinu arī kvantu teoriju un sapratu, kas ir telpa: tukšums. Bezgalība un tukšums. Atomi ir tukšums. Visa dzīve un cilvēki ir tikai tukšums. Un to mācīja zinātne. Dzirdēju par medicīnas brīnumiem: par otro jaunību, ko var iegūt no pērtiķu dziedzeriem. Nē! Tas vienkārši bija riebīgi. Viss izskaitļots, sadalīts rubrikās un grafās. Cilvēks — kā mašīna. Tukšā dzīve kļuva pārāk prozaiska. Un es sāku pētīt zinātni no citas puses. Čau!

Viņi atkal nogaršoja vīnu, un Vecpuisis turpināja.

— Reiz uzdūros uz ziņām par kādu Dienvidamerikas mežoņu cilti — bororo. Tie sevi uzskatot par sarkaniem papagaiļiem. Un kas viņiem to var liegt? Vai tad nav labāk mīlēt tikai iedomu tēlus, tikai to, ko mēs paši radām? Izrādās, ka zinātne, kurai es biju paļāvies, zina tik ļoti maz un pie tam vēl briesmīgi kļūdās. Pitagors un Aris-tarhs, šie lielie matemātiķi, reiz paziņoja: zeme griežas ap savu asi un vēl ap sauli. Tas bija 500 g. pirms Kristus. Bet pēc tam — gandrīz 200 gadus vēlāk nāca liels filozofs Aristotelis, ko slavē vēl šodien. Un ko sacīja Aristotelis? «Blēņas!» viņš teica. «Zeme ir nekustīgs centrs universā.» Aristotelis toreiz bija zinātnes jaunākais vārds. Un ļaudis taču paļāvās zinātnei! Viņi atmeta Pitagora maldu mācību par zemes griešanos. Tā pagāja tūkstoš gadu. Ķecerus dedzināja uz sārtiem. Tas nebija inkvizitors, bet Aristotelis, kas sadedzināja Džordāno Bruno. Vai nava tā? Čau!

Ievilcis elpu, Vecpuisis atsāka, aizvien vairāk iesildams.

— Un nabaga Galilejs — viņš vecuma galā, vēl pēc tam, kad jau bija ieskatījies teleskopā, sabijās un pateica, ka Aristotelim tomēr taisnība. Lūk, kas ir zinātne!

Viduslaikos eksistēja pat tāda zinātne — demonoloģija. Un vai jūs ziniet, ko viņa bija izpētījusi? Ka pasaulē darbojas 7 miljoni dēmonu!

Es te runāju par filozofiju un astronomiju. Bet vienīgi viņās ir kaut cik plašuma un gara. Man patīk, ka šis vecais Kants smējies par medicīnu un ieteicis vājprātīgos ārstēt filozofiem.

Un zemes vecuma aprēķināšana pēc saules temperatūras! Vai tas nav aizgrābjoši? Astronoms nodarbojas ar zvaigzni, no kuras gaisma līdz mums atnāk tikai pēc divi simti tūkstošiem gadu. Un tomēr Adamss un Levarjē atrada Neptūnu, sēdēdami pie rakstāmgalda, Lūk, tas mani sajūsmina! Čau!

— Klausies, vecais, — bet kur tad paliek vīns un sievietes? — iesaucās Leišu Jānis.

— Vīna vairs neredz nevienā pudelē, un sievietes te pat nav nemaz bijušas! — piebalsoja Fēlikss.

Izdzertā vīna gars jau tiem pludoja galvā. Arī viņiem gribējās runāt.

— Ba! Nav vīna? Lai top vīns! — atģidās Vecpuisis. Viņš izvilka no kabatas desmit latu banknoti un pasniedza Leišu Jānim.

— Aizšauj nu, Janci, pameklē! Par sievietēm parunāsim citā reizē.

— Kuš, kā tevi sauca? — pēc brīža Vecpuisis prasīja Graudam.

Kad Leišu Jānis un Fēlikss saģērbās, Vecpuisis tos aizturēja.

— Pagaidi! Še vēl desmit lati. Un, ja pa ceļam satiekat kādas draudzenes vai draugus, vedat šurp. Nosvinēsim Rozenštrausa kundzes bēres, kā pieklājas. Un kādu ģitāru vai mandolīnu ...

Bet puikas atradās jau aiz durvīm.

— Andrejs.

— Jā, klausies, Andrej, — vai esi bijis iemīlējies?

— Laikam gan.

— Ha, ha, ha! — Vecpuisis sāka smieties. — Patiešām, to nekad skaidri nevar zināt! — viņš iesaucās. — Es esmu vecpuisis caur un cauri — kā vārdā, tā gados. Sieviešu frontē man ir kaut kādi piedzīvojumi, vari ticēt droši. Un vienu padomu es tev dodu: nekad neprecies. Mīlēt — jā, tas ir tas labākais, ko šai pasaulē pazīstu. Bet tikai nemīlēt aizvērtām acīm. Sievietes visvairāk valdzina spēks un negantība. Katra sieviete ir verdzene, kas meklē sev kungu. Mīlēt vajaga daudz. Vai tu esi ko dzirdējis par Vaildu? Oskaru Vaildu?

— Jā.

— Nu, lūk. Sis vīrs kaut ko sapratis no mīlas un sievietēm. Viņš saka tā: «Cilvēki, kas mīlē tikai reizi mūžā, nav dziļi cilvēki. Tas, ko viņi sauc par uzticību, ir tikai ieradums un fantāzijas trūkums.» Vai viņam nav taisnība? Mīlētājam vajaga fantāzijas. Arī es reiz tikko nekļuvu prozaisks. Būtu apprecējis kādu skaistuli.

Vecpuisis brīdi apklusa. Likās, šī bija vārīgākā vieta viņa psihē. Viņš sāka paklusām svilpot.

— Bet tomēr neapprecējāt? — jautāja Andrejs.

— Mani izglāba gadījums. Es ieraudzīju kādu citu sievieti, kas bija ielūgta manās kāzās. Viņa likās vēl skaistāka. Tā, Andrej! — uzsita Graudam uz pleca.

— Lai neizdarītu mīlestībā kādu muļķību, vajaga izstrādāt noteiktu metodi.

Es reiz apsēdos pie galda un izrēķināju, kādai jābūt tai sievietei, ko es varētu saukt par ideālu. Visu pierakstīju kabatas grāmatiņā. Smalki noteikumi, sākot ar matu krāsu, skropstu garumu un krūšu pacēlumu. Devu sev goda vārdu, ka precēšu tikai to, kurai būs visas ideāla pazīmes. Aba bez kompromisa. Šaubos, vai pasaulē kas labāks jebkad izgudrots. Šī recepte man pavērusi ceļu uz mūžīgu mīlu. Jo katrai sievietei ir kaut kas no mana ideāl-tipa pazīmēm, un tāpēc es tai drīkstu tuvoties. Bet neviena nespēj absolūti piepildīt šo ideālu, un tāpēc vienmēr varu arī aiziet. Redzi, draugs, nevajaga būt kā tam lielajam vērsim, kas, pirmā pavasara dienā izdzīts zaļā maurā, kārpās un bauro: «Mā-ān vien. Mā-ān vien!» Labāk darīt tā kā tie mazie bullēni, kas priecīgi mauj: «Mums visiem! Mums visiem!»

Pēkšņi viņš sāka dungot Ļermontova dzejoļa rindas:

LIn lai nākt' un dienu manās ausis Dzied par mīlu kāda salda balss ...

Kāds piedauzīja loga slēģiem, un ārā dzirdēja jautras balsis. Vecpuisis aprāva dziesmu. Satvēra svārkus, kas bij uzmesti krēsla atzveltnei. Bet paguva iegrūst piedurknē tikai vienu roku, kad jau kņadu dzirdēja koridorā. Durvis atsprāga, un istabā ievēlās prāvs apsarmojušu jauniešu bars. Viņiem līdzi ieplūda dzestrums un jautrība. Puikas palīdzēja meitenēm noģērbt mēteļus, un, kamēr Leišu Jānis apģērbu gubu nogādāja blakus istabā, sākās rokošanās un iepazīšanās. Izrādījās, ka Dzērvēm un Leišu Jānim laimējies. Pie Benkas un Mazā sastapuši Zal-goni un Jukumu Lejiņu ar balalaiku. Bet, šurpu nākot, uz ielas sadūrušies ar Tālivaldi Krūmu un Lielo Misteru. Bars nu bija prāvāks, nekā cerēts.

— Vai es neteicu, ka vecajiem latviešiem taisnība: ielaid velnu baznīcā, viņš uzkāpj kancelē! — izsaucās Vecpuisis un sajūsmā berzēja rokas.

— Bet tas vēl nav viss, — paskaidroja Leišu Jānis.

Viņš un Dzērve sāka tukšot kabatas, un drīz vien uz

galda parādījās ne tikai vīna un liķiera pudeles, bet arī vesels cepumu un konfekšu kalns.

— Vai, mīļie cilvēki, kas tad jums te par svētkiem? — jautāja Lielais Misters. Bet uz jautājumu neviens neatbildēja.

— Mums nav tik daudz glāžu, — traģiski paziņoja Leišu Jānis.

— Nekas! — sauca Vecpuisis. — Kā Nīče, kad saka:

«Ja tu negribi noslāpt, tad mācies dzert no netīriem traukiem.» '

Viņš ielēja vīnu trijās glāzēs un pienesa meitenēm.

Zalgone un Mazais pielika lūpas vīnam. Bet Benka vīna glāzi neaiztika. Piegāja pie galda un paņēma liķieri.

— Vai zini, tu man patīc! — Vecpuisis piesteidzās Benkai.

— Nevar būt! — Benka jokoja pretim.

— Aba, kad es tev saku! — satvēra viņu pie rokas un noņēmies skatījās tai acīs.

Benka izrāvās un smiedamās aizgāja, apsēdās blakām Lejiņu Jukumam, kas domīgs trinkšķināja savu balalaiku. Tas pēkšņi atdzīvojās un uzrāva iemīļoto dziesmiņu par Koperniku, kas visu mūžu pūlējies, lai pierādītu, ka zeme griežas. Būtu viņš tikai reiz piedzēries, un to vairs nemocītu nekādas šaubas.

Visi dziedāja līdzi, pa laikam veldzēdami lūpas vīna vai liķiera glāzītēs. Kad dziesma beidzās, Vecpuisis izvilka piezīmju grāmatiņu un, Benkā lūkodamies, sāka lasīt: seja ovāla, deguns pieci centimetri, mutes platums — četri. ..

— Klausies, Jēpi, — vai tev jau te ir bzdings? — Leišu Jānis pielika pirkstu pierei.

Visi smējās. Lielais Misters ieraudzīja kaktā uzkarinātu vecu ģitāru. Lai gan bija tikai divas stīgas, tomēr varēja brangi piepalīdzēt Jukuma balalaikai. Motīvu dziedādami un trallinādami, viņi uzsāka vecu valsi. Leišu Jānis, Grauds un Dzērve satvēra skuķes, un trīs pāri sāka griezties. Tālivaldis Krūms gan tagad jau drusku prata dejot, pat labāk par Fēliksu Dzērvi, kas valsi lēkāja kā jauns sisenis, bet viņš tomēr neuzdrošinājās iesākt. Nosēdās līdzās Vecpuisim pie liķieriem.

— Čau! — Vecpuisis pieskandināja Krūma glāzītei.

— Tencinu! — atsaucās Krūms.

Viņi iemeta.

Bet Krūmam drīz vien pietika. Viņš bija stiprinājis savu vīrišķību.

Ieraudzījis, ka Zalgone smiedama aizbēg no Fēliksa, kas tai dejodams minis uz kājām, viņš piesteidzās un izmēģināja savu veiksmi.

Tagad Vecpuisim piesēdās Fēlikss. Viņi saskandināja.

— Nu, kā garšo? — jautāja Vecpuisis.

— Tas garšo pēc vairāk, — Dzērve atmeta.

Vecpuisis pielēja vēlreiz.

— Vai jūs, Vecpuiša kungs, nemaz nedejojat? — ierunājās Dzērve.

— Kā ne! Es dejoju. Bet tikai solo.

Un, kā gribēdams pierādīt savu vārdu patiesību, piecēlās.

— Turies, Jēpi, — uzsauca Leišu Jānis, — nezaudē zemi zem kājām!

— Bērni! — istabas vidū nostājies, iesāka Vecpuisis. — Kas ir zeme? Es situ knipi uz zemi. Es viņu vienkārši nicinu. Vai jūs neredzat, ka es pie zemes neturos vis ar sirdi un dvēseli, bet tikai ar kurpju papēžiem. Lai dzīvo spiritus! Lai valda gars! Sapņi un ārprāts ir augstākais veids, kādā parādās mūsu dvēseles. Tā teicis kāds, kas savā laikā bija gudrāks par citiem.

— Par jums, Vecpuiša kungs, gan laikam neviens nav gudrāks, — smējās Benka.

— Gudrība. Jā, kas ir gudrība? Pats Sokrāts, šis

gudrākais no gudrajiem, pateica: «Es zinu tikai to, ka es neko nezinu.»

— Ko es jums gribu sacīt? — Vecpuisis turpināja. Viņš brīdi pārdomāja.

— Jā. Lūk, kas ierobežo cilvēku un to verdzina: tradīcijas, pieklājības, parašas, modes. Tas viss nokauj brīvo iedomu un fantāziju. Tas vienmēr liek atcerēties apkārtni un īstenību. Bet īstenība mūs nevar apmierināt. Vienīgi fantāzija un iedoma mūs var glābt no verdzības un visām likstām.

— Kā? Kas gan var būt vēl fantastiskāks par īstenību! — iesaucās Lielais Misters. Bet Benka to apklusināja. Viņa bija sapratusi, ka Vecpuisim vajaga ļaut. izkratīt sirdi.

— Dzīve ir sapnis, — tas turpināja. — Tā teica jau vecais spānietis Kalderons. Pie tā es varu piebilst tikai tik daudz: sapnis un sentiments. Vai jūs zināt, ka pat Napoleons visās kaujās nēsāja līdzi «Jaunā Vertera ciešanas»? Un, kad tas satika Gēti, viņš tūliņ sāka runāt par Verteru. Un ko Gēte tam atbildēja?

— Viņš atbildēja: «Napoleonam taisnība!» — nenocietās Fēlikss Dzērve.

Bet ari to Benka apklusināja.

— Pareizi! Mums taču patīk uguns nevis tāpēc, ka tā vāra zupu, bet tikai tāpēc, ka viņai dzirksteles! Vai nav tiesa?

— Klausies, viņam tā kā tā nekas neiznāks, — Andrejs piegrūda Leišu Jānim.

— Bravo! Bravo! — iesaucās Leišu Jānis. Visi pievienojās un sacēla troksni, kurā pagaisa Vecpuiša runas turpinājums.

Atkal sākās stīgu strinkšķināšana, dziesmas un dejas. Brīdi vēl parunājis, Vecpuisis atgriezās pie galda.

Pa to laiku ari aiz loga bija sākusies īsta raganu virpuļ-deja. Sniegs vēja brāzmās mutuļoja kā pa elles katlu. Tā tas turpinājās krietni pāri pusnaktij. Tad Zalgone, kas visu vakaru bija turējusies nomaļus, sāka vedināt Benku un Mazo uz mājām. Mamma uztraukšoties.

— Tādā putenī taču nekur nevar aiziet! — protestēja Leišu Jānis. Zalgone tomēr neapmierinājās. Viņas abas ar Benku izmetās pagalmā, lai pārliecinātos. Bet drīz tās bija atpakaļ, gluži baltas un drebinādamās. Nē. Tagad ari Zal-gone piekrita, ka laiks šausmīgs un vajadzēs vel nogaidīt. Renka tai apsolījās iet līdzi un mammai apliecināt, ka viņas meitiņa nakti palikusi pie šis, jo baidījusies, ka pa ceļam to neaprok sniega kupenā.

Joprojām visi runāja pārgalvīgi.

Tomēr jautrība tā kā saplakās. Varbūt vēlā laika dēļ jauniešus pārņēma gurdums.

Benkai katrā pusē piesēdās Leišu Jānis un Lejiņu Jukums. Sāka runāt par Pīļu Kāju, kā tas visus šos gadus nevar aizmirst jautro dubultkvartetu. Jukums Lejiņš un Benka bija tie, kurus skolotājs joprojām paturēja acīs. Jukumā viņš atcerējās braucienu pa Turaidas grīdu, bet Benka to vēl šad tad nosauca par Puķītes kungu un lepojās ar kliegšanas atļauju.

Fēlikss Dzērve un Lielais Misters apcēla Mazo. Dzērve, kas, visu vakaru ar meiteni dejodams, tai bija nominis gluži plakanus kurpju purnus, tagad zvērēja mīlestību pie maharadžas Bir-bikram-Jaug-Bohadura bārdas.

Viņš tai solījās dāvināt kurpītes pēc vismodernākiem Parīzes modeļiem. Tās būšot pagatavotas no briļļu čūskas ādas ar zelta zolēm un dimanta papēžiem. Bet to viņš darīšot tikai pēc kāzām. Skuķe gan skaitās, gan ecējās pretim. Un Lielais Misters smējās vienā gabalā.

Andrejs piegāja Zalgonei. Visu vakaru tas viņu bija vērojis. Pamanījis viņas samulsumu, kad atnākot to ieraudzīja.

Kopš savādā notikuma pagājušā pavasara naktī, tā arī šovakar Andrejs vēl nebija bildis meitenei ne vārda.

Tagad, redzēdams viņu tik skumīgu un klusu, gribēja ar to parunāties. Varbūt tā bija tikai pāris izdzerto vīna malku radītā vaļsirdība, bet varbūt ari pa ilgo laiku, kopš vairs nesatika Liju, rūgtums pret Zalgoni bija pārvērties labākās jūtās.

— Oļa! — viņš pieskārās meitenes rokai.

Viņa platām acīm paskatījās Andrejam sejā, gribēja ko teikt, bet pēkšņi nosarka un novērsās.

— Mums vajadzētu parunāties.

— Jā.

Viņi apsēdās attālāka istabas kakta.

Andrejs lūkojās meitenes sejā, kā tur pieplūda sārtums un atkal atplūda. Viņam likās, ka pa ilgo laiku, kopš nebija piegriezis vērību, Zalgones seja kjuvusi kalsnāka. Viņas plaukstas, ko tā reizēm piespieda vaigiem, bija gluži caurspīdīgas.

Kāds savāds šķita maigums, ko Andrejs tagad juta pret šo skumjo meiteni! Varbūt žēlums — tas pats, kas pārņēma viņā pavasara naktī? Nē, tas varēja būt kas vairāk. Arī viņš, kaut gan bieži alojies līdzi draugiem, dziļi sevī bija nesis smagas skumjas un vientulību.

Šai brīdī viņu dvēseles jutās tuvas.

— Gribēju parunāties par to nakti, — iesāka Andrejs.

— Es zinu, — un viņa nolieca galvu, tā ka Andrejs vairs nevarēja redzēt seju.

— Vai.. . vēl dusmojies uz mani? — viņa klusām jautāja.

— Dusmoties, liekas, jau par vēlu, — jauneklis smaidīja.

— Un, toreiz, pēc tam ... biji tik bēdīgs.

— Toreiz, jā.

Brīdi viņi klusēja.

— Vai ar Liju vairs nesatiecies?

— Nē.

Andrejs to gribēja teikt mierīgi. Bet šīs divas skaņas likās tik grūti izsakāmas. Aizlūza kaklā. Kā nedzīvas pārvēlās lūpām. Šīs skaņas pārvērta arī Zalgoni. Viņa sakustējās. Cīnījās sevī. Gribēja izšķirties par ko grūtu. — Piedod! — izsaucās strauji, bet gluži klusu. — Nezinu, kas man bij uznācis. Pati nesaprotu. Liekas, tas sākās tepat, šai istabā. Tu lasīji «Atraitnes dēlu». Atceries? Gājām mājās, un tu ar mani runāji... tik gudri. Tas uz mani atstāja dziļu iespaidu. Un man gribējās, lai tu mani. . . ievērotu. Vai katru dienu tev prasīju dzejoļus žurnālam. Biju pavisam zaudējusi galvu. Bet tu nevēroji. Sadraudzējies ar Liju. Tu viņu mīlēji, vai ne?

— Jā, — atteica Andrejs jau mierīgāki.

Zalgone pārdomāja.

— Kad tu zinātu, kā es par to uztraucos! — viņa iesmējās. Bet smieklos bija tikai skumjas.

— Par Liju? Bet tu taču toreiz man stāstīji. ..

— Ak jā! Briesmīgi muļķīgi, vai ne? — Zalgone viņu pārtrauca. Atkal piespieda plaukstas vaigiem. Pirksti trīsēja. — Es . .«* es toreiz gribēju būt Lijas vietā.

— Tomēr kaut ko es vēl nesaprotu.

— Vienalga! — pēkšņi izdvesa Zalgone. Atsedza seju. Bij nomierinājusies. — Es tev izstāstīšu visu, kā bija. Tikai lūdzu, neviens to lai nedabū zināt. Apsolies?

— Saprotams, Oļa.

— Nezinu, kāpēc, bet likās, ka ar Liju jūs tuvinājis nejaušs gadījums. Viņa par vientiesīgu, jaunu, lai tevi saprastu. Smaida stāstīja, ka Lija mājās vēl rotaļājoties ar lellēm. Likās smieklīgi. Es gribēju ar tevi satikties, izrunāties. No tam atkarājās viss, tā man likās. Bet nekad neiznāca. Un tad bija pavasaris. Lijas eksāmeni. Satikāties retāk... Ievietoju žurnālā daudz savādu dzejoļu. Bet tu tos laikam neievēroji. Tie bija domāti tev. Ai, kā lai pasaku, kas manī notika! Jutos tik mazvērtīga.. . atstumta. Un bija pavasaris. Vakaros visi gāja pastaigāties, smējās, priecājās. Arī es izgāju. Apsēdos kaut kur vientuļa un raudāju ...

Un tad es gāju gar tavu logu un ieraudzīju tevi nākam. Bija vēls. Es vairs nevarēju valdīties. Sagrāba kāds neprāts. Nevaru izskaidrot... Es metos tev klāt. Neapjēdzu neko — mani kāds rāva uz priekšu. Pieskrēju ... un tu biji tik labs. Ja tu būtu citāds, tas nekad nenotiktu. Bet lā . .. es pēkšņi iedomājos: man viņam viss jāizstāsta. Vai nu tagad, vai nekad. Es sadomāju par izdzīšanu no mājām. Sameloju.

— Tu sameloji?

— Visu, visu! Man vajadzēja palikt pie tevis. Un tavā istabā... tās jau bija viltus asaras. Bet tevi aizkustināja ... Es cerēju . . . baidījos . . . bija kauns ... Ai, kā es tanī brīdī ienīdu Liju. Darītu visu, kaut tik jums izjuktu. Biju traka. Tu piedod man! — izdvesa aizsmakusi. Viņas seja kvēloja, un acīs sakāpa valgums.

— Velti uztraukties, Oļa, — Andrejs viegli saņēma meitenes pirkstus. — Tas jau sen garām. Tu esi rīkojusies pareizi. Un ja būtu zinājis agrāk ... Jā, ja es to būtu zinājis. Laikam jau tā vajadzēja — visiem ciest. Lija droši vien būtu aizgājusi tā kā tā. Tagad par to velti uztraukties, Oļa.

— Bet tu viņu . .. tomēr mīli? —- Zalgone gurdi pacēla acis.

— Tomēr.

— Klau, Jēpi! — pēkšņi iesaucās Leišu Jānis. Viņš piegāja galdam, pār kuru sakumpis krāca Vecpuisis. Pamests, krietni iereibis, viņš bija tikmēr runājis, kamēr to pievēlējis gurdums. Leišu Jānis sameklēja kādu salmiņu un vilka Vecpuisim pār atkārušos lūpu. Viņš sakustējās un, kā ko atcerēdamies, sāka paklusām dungot: «Brālīt, iedzer vēlreiz!»

Pēkšņi Vecpuisis pacēla galvu. Skatījās jauniešos un smaidīja plašu, vispārēju smaidu.

— Jūs domājat: nu večuks gan sper pāri streņģei, vai ne? Vai nav tā, kā kad saka: «Tā visa vecā nauda, tā ir priekš katra jauna.» Jā, jums katram savs dzīves mērķis. Tāpēc jūs cits citu apvainojat. Pateicības, vairāk pateicības! Pastāv domu un ideju cīņas. Katrs grib kaut ko iegūt. Bet ko tad jūs varat? Vai asmins var iegriezties pats sevī? Kā dažreiz pirtī kad dzied: «Garu, garu, uzmet garu, lai es labi pērties varu!» Jā, kur nu ir palikušas visas zinātnes, mākslas un reliģijas? Mēs vienkārši apēdam cits citu. Neviens negrib būt zāle, katrs grib būt zoss. Un tad nāk lūzumi un traģēdijas. Piemēram, Andrejevs stāsta par Sašu. Tas ir ģenerēja dēls un revolucionārs, kas grib gāzt savu tēvu. Un, kad tas cīņā krīt, tēvs iesper tam kāju sejā. Var cīnīties aukstiem un karstiem ieročiem. Dostojevskis, piemēram, tēlo kādu vīru, kas iet pa ielu ar dunci rokās. Nebaidaities! Viņš jums neuzbruks. Viņš jums sniedz savu dunci un lūdz, lai nodurat viņu pašu. Tā, bērni — jo mazāk slavas, jo vairāk brīvības. Akadēmiskā kara skola izslēdza Napoleonu kā neprašu. Bet Napoleons iekaroja pasauli. Vai es neteicu? Airē, cik gribi, no atvara prom netiksi. Čau! — Bet pacelto glāzi tas atlika neizdzertu.

Atkal sākās omulība. Vecpuiša runā gan daudz neklausījās. Ja klausītos, grūti būtu saprast. Viņš neizteica nekādas vērā liekamas domas.

Viņa vārdu plūdums bija kā šizofrēniķa murgi. Tomēr daži teikumi palika prātā. Katrā ziņā bija daudz labāk, ja kāds runāja ko vispārīgu. Visiem kļuva vieglāk. Sarunas risinājās dzīvāk.

Ir taču tāda psihes prasība — lai būtu kņada. To labi saprot restorānu turētāji. Viņi algo orķestrus, lai nekad neiestātos klusums.

Bēdīgais pienākums

Pēc pusnakts gurdums bija pāri. Atkal pielika lūpas vīna glāzēm. Sāka trinkšķināt stigas. Dejoja. Smējās. Jokoja.

Ari Zalgone un Andrejs sāka iejusties šai burzma. Pamazām izgaisa skumjas. Jautrība, kas lēnām iezagās viņos, vairs nebija tikai maska, lai slēptos no citiem. Viņos bija skaidrība. Viņu prieks bija prieks par šo skaidrību.

Putenis norimās tikai pret pašu rītu, kad ausa gaisma. Meitenes sāka posties aiziešanai.

Bet vīna netrūka. Un Vecpuisis, kam skurbulis jau likās izgarojis, sāka atrunāt. Kur nu svētdienas dienā tā jāsteidzas. Vēl pacēla glāzes. Saskandināja — uz redzēšanos!

Beidzot viss bija kārtība. Aizgājēji un pavadītāji mēteļos. Arī Vecpuisis. Centās izpatikt Benkai. Sviedās klāt par vadītāju.

Kad visi izgāja pagalmā, iegrima kupenā līdz padusēm. Pagalms bija tā piedzīts, ka par aizbrišanu līdz vārtiem likās velti domāt. Vajadzēja atgriezties istabā un uzgaidīt, kamēr Leišu Jānis sameklēs lāpstas un puikas ātrāks ceļu.

Bet, kad kupenas līdz vārtiem bija atraktas, notika kas neparedzēts: piebrauca Leišu Jāņa tēvs.

Jānis acumirklī visu atcerējās un saprata. Pirms tēvs to ieraudzīja, nometa lāpstu un ieklupa istabā. Kampa nost pudeles un glāzes no dzīru galda. Aizgūtnēm paskaidroja, kas un kāpēc. Vienīgā izeja: rādīt tādas sejas, kā kad būtu nākuši uz Rozenštrausa kundzes izvadīšanu. Meitenes apstulba. Viņām vakar par tādu lietu nekas nebija minēts. Arī pašas nemaz neieprātojušās. Samulsa un uztraucās.

Pirmais apķērās Vecpuiša kungs.

— Bērni, stāvat tik mierā, gan es visu izgrozīšu! — viņš iesaucās.

Nekas cits kā stāvēt mierā arī vairs neatlika, jo Leišu Jāņa tēvs jau priekšnamā dauzīja sniegu no zābakiem.

— Labrīt! — vecais Leitis, ieraudzījis tādu baru, tīri vai apjuka.

— Labrīt! — atsaucās jaunieši.

— Kā saka, bērinieki jau sanākuši. Un skaties tik — Jēpis arī. Sveiks, Jēpi! — viņš piegāja Vecpuisim.

— Kad ta' iebrauci?

— Vakar. Kā zinādams uz pašām bērēm.

— Jā, bija lāga večiņa. Bet laiks tā sagriezās, kā kad vai ragana būtu mirusi. Mamma baidījās līdzi braukt, ka neiestiegot kupenā.

— Klau, Janča, vai ar mācītāju un racējiem nokārtoji?

— Jā ... kā tad! — atsaucās Leišu Jānis. Bet patiesībā nu tikai atcerējās, ka kapračus nemaz nebija paziņojis Atlicis uz šorītu. Bet nu iznāca tāds vispārējs misēklis ka doma par kapračiem pilnīgi pagaisa.

— Un cikos tad sāksim? — prasīja tēvs.

— Knoha kungs sarunāts uz deviņiem.

— Vai, tad jau brauc tūliņ viņam pakal: ir jau bez ceturkšņa deviņi, — vecais Leitis izvilka pulksteni.

— Nav jābrauc, — Jānis aizrādīja. — Viņš dzīvo tepat pāris simtu soļu. Teicās pats atnākt.

Pa to laiku Vecpuisis sameklēja vīna pudeli, kas vēl bija tikai pusē.

— Es te, Miķeli, — griezās pie vecā Leiša, — liku atnest pudeli vīna, ko uzcienāt bēriniekus. Dzersi tu ar kādu glāzīti?

Vecais Leitis nebija tāds, kas sev liegtu stiprāka dzēriena lāsi.

— Laiks pavisam sajucis, nemaz nebūtu par ļaunu.

Neatteicās arī no otrās un turpmākām glāzītēm.

— Klausies, dēls! — beidzot izvilka pulksteni. — Jau pusdesmit. Aizšauj nu, paskaties, kur tas Knoha kungs kavējas.

Jānis aizsteidzās. Bet drīz vien atgriezās gluži samulsis

— Ko nu lai dara? Knoha kungs aizgājis uz vācu baznīcu. Esot bijis pavisam piemirsis, ka taisni šorīt tam jānotur draudzes dievkalpojums.

— Kā? Tad viņš nebūs?

— Nē. Viņš sprediķo baznīcā.

Visi saskatījās.

Vecais Leitis ieklepojās.

— Paga, paga. Tade ... jau vajadzēs kādu citu ... Kādu latviešu aplasītāju sameklēt. Taisnību sakot, nelaiķe jau arī vairāk latviete nekā vāciete, — viņa seja noskaidrojās.

— Jā, bet ko un kur tad lai sameklē? — prasīja Jānis.

— Vai mēs to izvadīšanu nevarētu paši nodarīt? — ieminējās Vecpuisis.

*

— Klausies, dēls, — tagad attapās arī vecais Leitis, — tu taču esi kapos runājis. Kā domā?

— Varētu jau. Tikai ar to izvadīšanas kārtību . . .

— Tā nav gara procesija, — tagad noteikti iejaucās Vecpuisis. — Nodziedāsim vienu dziesmu, pasaki dažus atvadīšanās vārdus un noskaiti lūgšanu. Uz kapiem atkal: dziesma, kapa runa, pāris dziesmu, kamēr aizber kapu, un pater noster.

— Kā tad! Vai nu vienreiz vien redzēts, kā izvada nelaiķus, — piebalsoja vecais Leitis.

Jānis aizgāja kaimiņu mājā un atnesa divas dziesmu grāmatas.

Tad skumji un klusi viss bars iegāja klētiņā pie nelaiķes zārka.

Pēc īsa pārdomu brīža, ieskatījies draugu bēdīgajās sejās, Jānis uzšķīra dziesmu grāmatā nodaļu — no miršanas un bēdām.

— Tad dziedāsim to 492. dziesmu «Mīļie, rimstiet, ko jūs raudiet, noslaukiet tās asaras», — teica dobjā balsī.

Bet otrā dziesmu grāmata, ko turēja vecais Leitis, bija jaunāka izdevuma, un tajā 492. dziesma vēstīja par mēra laiku.

Cits nekas neatlika: Jānis lasīja vārdus priekšā, un tad visi dziedāja.

Pēc dziesmas teica īsus atvadvārdus, it kā tos runātu pati Rozenštrausa kundze, lietām, ko cilājusi, un jauniešiem, kuriem pasniegusi tēju. Tas iznāca pavisam vienkārši un labi. Noskaitīja lūgšanu, un Misters, Grauds, Jukums un Tālivaldis Krūms izvilka caur zārka apakšu dvieļus, pacēla, iznesa un ielika ragavās.

Bēru gājiens sāka virzīties uz kapsētas pusi. Drīz vien meitenes, kas sirds dziļumos bēdājās par biezo sniegu, apmierinājās. Ielās sniega nemaz tik pārmērīgi nebija. Bez » tam tur viens otrs jau braucis un ievazājis ceļu. Arī sals

pēc puteņa vēl joprojām bija pavisam mērens. Svaigajā gaisā bēriniekiem atgriezās labā oma.

Kad jaunekļi pienesa zārku vaļējam kapam, vecais Leitis pamanīja jaunu klizmu.

— Kur tad racēji? — paklusām jautāja dēlam.

Bet Jānis, šo jautājumu paredzēdams, līdzās zārkam ragavās bija ielicis abas lāpstas, ar kurām šorīt pagalmā tīrīja sniegu. Viņš pateica Dzērvēm, un tas aizsteidzās pēc lāpstām.

Atkal atšķīra dziesmu grāmatu.

— «Cilvēkam kā zālei klājas . ..», — Jānis atkal teica priekšā vārdus, un pavadītāji skali dziedāja. Viņiem nu piebiedrojās pāris vecu tantiņu, labas bēru dziesmu pratējas. Bija atnākuši arī daži ģimnāzisti, kas gadījušies uz ielas.

Pa dziedāšanas laiku Fēlikss Dzērve atnesa lāpstas. Viss likās kārtībā. Un Leišu Jānis uzsāka kapa runu — lielos, skanīgos vārdos:

— Mīļie skumju draugi! Pie šī un pie katra atvērta kapa mēs esam pasaules bojā ejas liecinieki. Kas gan ir pasaule? Zaļojošais un dzīvais novīst, iznīkst, sairst, sajaucas ar zemi. Jaunais zaļums to uzsūc savos stiebros. Valgums, kas izgaro saulē, sakrājas mākoņos un nolīst atpakaļ pār druvām, pļavām un dārziem. Telpas dziļumos ik dienas notiek varenas katastrofas: tur saskrējās komētas un sašķīst putekļos. Bet tur, plašajā telpā, arī atdziest miglāji un veidojas jaunas zemes. No zemes dziļumiem vulkāni izverd metālus un dziedinošas vielas — jaunai dzīvei un dzīvībai. Viss virmo, viss riņķo un veidojas, mūžības likumu vadīts. Smaržas un krāsas, niecīgais un varenais, dzīvais un mirušais — viss sadodas rokās, viss saplūst kopā un savienojas, lai nebeigtos nekad. Nāve, kur ir tavs dzelonis! ...

Leišu Jānis uz bridi atvilka elpu. Bija uzsācis pārāk varenos vilcienos. Nespēja tādā garā turpināt. Bez tam viņš redzēja, ka daudziem bēriniekiem salst kājas. Tie nepacietīgi mīņājās. Daži grasījās aiziet. To Leišu Jānis negribēja pielaist. Viņā pamodās spīts.

— Tā teica svētais Antonijs, — viņš paaugstināja balsi: — Kādā vietā tu arī atrastos, nesteidzies viņu atstāt, lai dotos uz citurieni. Kur gan ir tikuši tie ātrie? Un vai tie lēnie tāpat nav nonākuši pie sava kapa? Mīļie skumju draugi! Kas gan ir dzīvība, un kas ir būtība? Būtība ir tikai matērijas un domāšanas savienojums. Mūsu Rozenštrausa kundze, kuras laipnību un gādību daudzi no jums pazina, nu vairs nedomā. Mūžība tagad domā viņas vietā. Viņa tagad ir tikai matērija. Un tāpēc mēs to atvedām uz kapiem. Jo nemirstīga ir vienīgi pati nāve. Cits viss ir savam laikam un pārvērtībām ...

Tanī brīdī Leišu Jānis ieraudzīja, ka Lielais Misters un Dzērve sačukstas un smīn. Tas viņu pavisam sakaitinaja. Viņš patētiski griezās tieši pie smīnētājiem.

— Un jūs — vai jums sirds vietā krūtīs likts sūknis, kad neviena asara nenorit? Jā, patiesi! Ir zināmi ļaudis, kas pat dzerdami nevar atdzerties. Bet vai tiem, kas šo sūkni nēsā savās krūtīs! Viņiem reiz pienāks diena, kad tie alks kādu veldzējošu malku, un tad viņi dzers un dzerdami mirs lielās slāpēs ...

Pēkšņi viņš apklusa. Tikai tagad tas ieraudzīja vācu mācītāju Knohu, kas, pabeidzis dievkalpojumu, bija steidzies uz kapsētu un jau kopš brīža, kad Leišu Jānis citēja svēto Antoniju, stāvēja viņam līdzās. Labsirdīgais vecītis, kā zināms, latviski saprata pavisam vāji.Viņš domāja, ka Leišu Jānis jau runu beidzis.

— Āmen! — pateica runātāja vietā un pieliecies uzsita tam uz pleca: — Labs, labs!

Ar to runa gribot negribot bija galā. Knohs iemeta kapā trīs saujas smilšu un pamāja jaunekļiem, lai aizber.

Leišu Jānis attapies atvēra dziesmu grāmatu un sacīja dziesmas vārdus:

— «Tad laidiet man to līķi rakt...»

Viss turpmākais gāja pēc vecām parašām. Bet Rozen-štrausa kundzes bēres ģimnāzisti ilgi atcerējās. Par tām pilsētā runāja vēl tad, kad jau pats Leišu Jānis bija aizbraucis uz Rīgu studēt par aptiekāru.

Cempiņa pēdējais vārds

Aprīļa beigās pilsētā notika apgabaltiesas sesija. Tiesāja Jāni Teteri — ģimnāzistu Čempiņu. Direktors atļāva pēdējās klases audzēkņiem aiziet uz tiesas sēdi. Kad sargi ieveda apsūdzēto, visu acis pievērsās viņam. Tas bija mierīgs. Ļoti nopietns, bāls, drusku saburzītām drēbēm. Liecinieku pratināšana nevilkās ilgi. Apsūdzētais bij atzinies. Pats visu izstāstījis. Arī apsūdzības raksts nebija garš. Bet atstāja drūmu iespaidu. Meitenes raudāja. Tikai Cempiņš sēdēja bez kustībām. Beidzot priekšsēdētājs paziņoja: — Pēdējais vārds apsūdzētam. Tad Cempiņš piecēlās, pagāja trīs soļus tuvāk tiesas galdam un sāka runāt. Viņš, Latvijas atbrīvošanas kara dalībnieks. To darījis savas dzimtenes un tautas labā . .. Bridi tas klusēja. Apslāpēja vājumu, kas kāpa kaklā. Saņēmies cieši un noteikti izstāstīja visu, kā tas noticis. Viņš to darījis viens. Paša nozīmēto lozi bija izvilcis pats. Nē, arī Gailis nav zinājis neko. Viņš tam teicis, ka iet stirnu medībās. Savu nodomu viņš labi apzinājies.

Tas bija tas pats, kas apsūdzības rakstā. Viņš to stāstīja kā smagu atmiņu — cietos, aprautos teikumos. Cietumā pavadītais laiks viņa citkārtējo domu gaitu un izteiksmi bija loti pārveidojis. Viss, ko sacīja, šķita skaidrs un atstāja dziļu iespaidu.

— Tiesnešu kungi! Ar šo darbu es sabojāju savas dzīves labākos gadus. Bet es to nenožēloju. Domāju, ka citādi rīkoties toreiz nespēju. Ja jums to atļauj jūsu pienākums pret likumu, valsti un tautu, tad, lūdzu, nesodiet mani pārāk bargi. — Tiesa aizgāja apspriesties. Bet jau pēc piecpadsmit minūtēm kalpotājs atkal sauca: — Piecelties, tiesa nāk!

īss bij ari tiesas motivējums un lēmums: «... Jānis Teteris sodīts ar četriem gadiem spaidu darbos, bet, ievērojot viņa vaļsirdīgo atzīšanos un nopelnus, sods atvietojams ar četriem gadiem cietumā.»

— Apsūdzētais, vai jūs sapratāt tiesas lēmumu?

— Jā.

Klausītāju solos kāda paveca sieviete sāka gauži raudāt. Čempiņš pacēla galvu. Tad izvilka kabatas drāniņu un piespieda sejai. Cietuma sargi to saņēma zem rokām un aizveda. Grauds, Krūms, Dzērve un Pļavnieks no tiesas zāles izgāja klusēdami. Viņu dvēselēs bija iešalkusi negrozāmā un saltā elpa. Viņi saprata, no kurienes tā nāca. No turienes, kur arī viņiem drīz būs jāiet: no lielās dzīves, kas ir aiz skolas vārtiem.

Pedejie incidenti

Un aizgāja aprīlis, un tuvojās jau maija vidus. Arī šis bija tveicīgs un krāšņs pavasaris. Bet mūsu draugiem nebija vaļas par viņu jūsmot. Līdz gala eksāmeniem vairs tikai pusotras nedēļas. Klases pārzinis Pīļu Kāja izsauca to vārdus, kuriem vajadzēja saņemties, uzlabot atzīmes.

Varot gadīties, ka citādi nemaz nepielaidīs pie eksāmeniem.

— Un jums, Benka, es arī ieteiktu tik daudz nesmaidīt, bet vairāk nodarboties ar algebras un trigonometrijas formulām, — viņš piezīmēja.

Pēcpusdienā pie Andreja ieradās Mazā un lūdza, lai tas uziet pie Benkas.

— Andža, dod nu padomu! — izsaucās Benka, kad Grauds bija viņas istabā.

— Kas par lietu?

— Redzi, ģimnāziju tā kā tā nebeigšu. Tas Pīļu Kāja jau mani izgāzīs un izgāzīs. Tas ir kā āmen baznīcā. Bet palikt pēdējā klasē vēl otru gadu — to es nevaru. Vienkārši savam vecajam par tādu lietu nedrīkstu iepīkstēties. Vai vislabākais nebūtu, ja es apprecētos?

— Bet vai ir ņēmējs? — domīgs atjautāja Andrejs.

— Jā, ir. Vai zini, kas? Vecpuisis.

— Vecpuisis? — Grauds neticīgi nogrozīja galvu.

— Nu, bet kā traks! Viņš jau man rakstīja visu laiku. Tagad pats ieradies.

— Bet kā tad ar Lejiņu Jukumu?

Benka padomāja.

— Kas viņam . .. Galvenais, man nav izvēles.

— Tādā gadījumā laid vaļā! Un, ja kādreiz gribi no Vecpuiša šķirties, tad telegrafē. Viņš man par sevi šo to derīgu pastāstīja. Vēlu laimes!

Andrejs smiedamies saspieda Benkas roku. Arī viņa smējās.

— Tu man biji labs draugs, Andža.

— Tikai viena nelaime, — jauneklis piezīmēja, kad jau grasījās aiziet, — nevarēsi vairs nākt uz «pārcilvēku kluba» vakariem. Vīrs nelaidīs.

— Oho! Laidīs, — Benka atmeta.

Un, vēl pirms sākās gala eksāmeni, Benka jau bija salaulāta un aizbrauca vīram līdzi uz Latgali.

Tad kādu dienu Pīļu Kāja paziņoja, ka rīt skolā vairs nav jānāk. Sākās gala eksāmenu laiks. Un viņš uzkāra pie tāfeles eksāmenu sarakstu. Tur bija datumi un priekšmeti, kādos eksaminēs. Ik pa trim dienām viņi sekoja viens otram — garā, likās, bezgalīgā rindā.

Kaut kas nu atkal bija beidzies, un kaut kam vajadzēja sākties. Vai viegli vai grūti būs pārkāpt šo garo sarakstu?

Jauniešu krūtīs šalkoja atmiņu tvīksme un cerību saldums. Vēl dažas dienas smadzeņu saspringta darbošanās un tad! ...

Bet tad? ...

Skali čalodami, viņi izgāja no ģimnāzijas. Viņi bija satraukti. Viņiem likās, ka ar vienu kāju jau iekāptu lielajā dzīvē. Viņi izklīda pa apkārtējiem pauguriem un mežiem. Trīs dienas viņi tur staigāja domīgi, paši sevī iegrimuši. Rokās turēja Endzelīna un Mīlenbaha gramatiku. Un tad tie jau atkal sēdēja savā klasē. Sēdēja domīgi. Klusām no durvīm līdz logam pastaigājās Onkulītis. Visiem priekšā noliktas lielas, apzīmogotas papīra lapas, un uz tām uzrakstīts: «Laime un cilvēka dzīve». Viņiem vajadzēja rakstīt darbu latviešu valodā. Tas bija pirmais gala eksāmens. Un tad eksāmeni sekoja cits aiz cita. Jaunieši rakstīja, zīmēja, stāstīja un pierādīja. Par sinusiem un tangentiem, par funkcijām, integrāliem, Ņūtona bi-nomu, elipsēm un parabolām; par Juri Neikenu un «r» mīkstināšanu, par Nibelungu dziesmu un Herdera dzīvi Rīgā, par oseinu, mieloplaksiem un vienšūniņu dzīvniekiem, par dīzeļmotora uzbūves principiem un Leidenas pudeli, par Kanta-Laplasa teoriju un Neptūnu, par sērskābi, alfapropilpiperidinu un sodas ražošanu pēc Leblāna metodes, arī par brā)u draudzes kustību Baltijā un čar-tismu Anglijā.

Viņi nogura. Dažs aizdedzināja spuldzi, aizvēra logu, lai nedzirdētu ne putnu, ne cilvēku čalošanu, nosēdās pie grāmatas un iebāza kailās kājas aukstā ūdenī. Vajadzēja izturēt. Rītā izberzēja piesarkušās acis, nomazgājās un gāja uz eksāmeniem. Izturēja.

Cits atkal atmeta grāmatai ar roku. Nolīdis klusākā vietā, atlaidās augšpēdu zālē un lūkojās debesīs. Pūlējās atcerēties, ko bija mācījies. Un arī izturēja.

Bet dažas dienas pirms pēdējā eksāmena Pīļu Kāja paziņoja, ka tiem, kas nevar uzrādīt apliecības par pamatskolas kursa beigšanu, vēl vajadzēšot eksaminēties aritmētikā.

Visi smējās. Arī pats Pīļu Kāja smējās.

— Tas ir, — viņš teica. — Bet nedomājiet, ka būs pa jokam. Ar algebras palīdzību uzdevumus atrisināt stingri aizliegts.

Izrādījās, ka prasītās apliecības nevarēja piegādāt vai-

rāk nekā puse. Iznāca tikpat kā vēl viens īsts eksāmens. Sāka uztraukties. Varbūt tiešām grib kādu izgāzt. Beidzot dabūja zināt, ka nodomātos aritmētikas uzdevumus Pīļu Kāja pavairojis uz šapirogrāfa, lai varētu izsniegt katram pa eksemplāram. Tas kaut ko nozīmēja. Pēcpusdienā Grauds un Dzērve ieradās skolas kancelejā pie darbveža. Izmānījuši lāga cilvēku uz brīdi ārā, viņi atmiekšķēja sakaltušo vaska lentu un — darīts! — Aritmētikas uzdevumu kopija viņiem bija rokā. Tanī pašā vakarā jau uzdevumi tika izrēķināti un izdalīti visiem, kam draudēja šis necienīgais eksāmens. Un, kad nu nosēdās un Pīļu Kāja izsniedza savas lapiņas, — pēc desmit minūtēm visi jau bija ar uzdevumiem galā.

— Tas ir! — Pīļu Kāja tikai grozīja galvu. Uz nodotām lapiņām nebija nevienas kļūdas.

Tad viņš sāka prasīt šo to no teorijas: par laika mērīšanu.

— Dzērve. Kādus kalendārus jūs pazīstiet?

— Piemēram, «Zobgaļa kalendāru», — Dzērve atteica droši un skaļi.

Pīļu Kāja atmeta ar roku. Lai jau! Ko nu vairs strīdēsimies. Gatavības apliecības jau izrakstītas.

Beigas

Nākošā diena pulksten vienpadsmitos notika svinīgs gatavības apliecību izsniegšanas akts. Ētikas skolotājs Zvirbulis teica svētīšanas vārdus. Tad runāja direktors. Skubināja uz darbu tautas labā.

— Kaut gan jūs, kas esat viskuplākais mūsu ģimnāzijas izlaidums, — viņš teica, — sagādājāt man un skolotājiem daudz rūpju un nepatikšanu, tomēr jūs esat manai sirdij stāvējuši vistuvāk. Jūs, jaunie draugi, es paturēšu atmiņā ... — Un vecais vīrs noslaucīja asaru, kas nepaklausīga jau ritēja lejup pa viņa grumbaino vaigu. No ģimnāzistiem beigušos cildināt bij ieradies Leišu Jānis.

— Nekad neaizmirstat tos spēkus, kas uzcēla šo gaismas ēku.

Dramatiskā pulciņa uzdevumā viņš pasniedza Andrejam ziedus. Pēc tam Lielais Misters, kas ģimnāziju beidza ar apaļiem piecniekiem, pateicās audzinātājiem visu

abiturientu vārdā. Dažus teikumus runāja ari Andrejs. Viņš bija izklaidīgs un samulsis. Atsveicinājies no tuvāk stāvošiem, steidzās ārā. Skolnieku barā bija pamanījis Liju. Un pēkšņi viņu sagrāba smagas skumjas. Gals. Vai nu visam bija gals? Nē, viņš nedrīkstēja vēl ilgāk tur stāvēt. Viņš nevarēja to sastapt. Kaut gan tik ļoti vēlējās.

Nemierīgs un kā bez maņas viņš klejoja pa ceļiem. Aizgāja uz tālo gravu. Deniņos zvanīja tikai viena doma: vēl vakarā «pārcilvēku klubā» pēdējā sanāksme un tad — beigas.

Beigas. Tas tik vienkārši. Bet to vajadzēja vēl pārdzīvot. Kāpēc viņš nepateica jau agrāk — kaut Fēliksam, Lielajam Misteram, Krūmam, — ka nevarēs studēt, ka šī ir pēdējā kopējo gaitu diena? Kāda neskaidra cerība, muļķīga iedoma viņu maldinājusi. Viņš bija turējis sirdī Liju kā glābējas tēlu. Tagad vairs nesaprata neko. Jo pats taču aizbēga no skolas, kad ieraudzīja viņu, pēc kuras tik kvēli ilgojies. Vai vairs neticēja tam, kas bijis pats skaistākais? Šinī brīdī viņš nespēja atbildēt. Pārāk ilgi Lija nebija tam smaidījusi.

Un tāds noguris, apmāts, neskaidru jausmu un skumju varā Andrejs ieradās uz pēdējo «pārcilvēku kluba» sanāksmi. Uz atvadīšanos. Kā aiz sienas viņš dzirdēja draugu runas par gaismas gadiem, par jauniem ceļiem, par draudzību un pulcēšanos Rīgā. Kā aiz sienas skanēja Dzērves, Zalgones un Tālivalda Krūma muzicēšana, kas pa laikam pārtrauca runas un tējas glāžu šķindēšanu. Andreja dvēselē cēlās žēlums. Viņam likās, ka atkal būtu ziema, ka viņš stāvētu pie loga ģimnāzijas zālē un vērotu apsnigušo pilsētu. Nekas nav noticis, nekas.

Bikls, kluss jauneklis no tālas nomales pagasta ieradies šai pilsētā, šai ģimnāzijā. Viņā ir trauksme un cerību uguns. Un tad sāk virmot ap viņu draugi — raiba jauniešu rinda, tēli, ko tas atcerēsies uz mūžu. Lūk, Fēlikss Dzērve, daudzu nesaprastais īpatnis. Kaklasaite tam sagriezusies greizi. Ik mirkli viņš divi pirkstiem tver savu degunkniebi, un, tā vien liekas, viņš jau atkal aizmirsis novilkt kreisās kājas dubļeni. Un Tālivaldis Krūms, šis mūžīgais cietējs. Patiesi, viņam atkal sapampis vaigs! Tur stāv Lielais Misters. Nupat viņš teica: «Vai, mīļie cilvēki, es nezinu, es itin neko nezinu par augstskolu!» Bet visi pilnīgi pārliecināti, ka rudenī Misters ieradīsies augstskolā viens no pirmajiem.

Tad mazais Pļavnieks — viņš vienā naktī k]uva lielāks un gudrāks par daudziem draugiem. Jukums Le-jiņš — ar balalaiku, neizdziedamo dziesmu par Koper-niku un lepno māsu Judīti. Un tad vēl citi: Fricis Vecais, kas par vienīgo vērtību pasaulē atzina sviesta skābes ... tie, kurus te neredzēja, kuri izklīda pēc akta. Bet kur tad Benka, Zalgone, Medņu Elza!

Kā Benka cīnījās ar Pīļu Kāju! Un viņa, bez šaubam, būtu uzvarējusi, ja vien to neaizvestu pirms laika... Elza un Zalgone jūsmoja par mākslām — par dejām un dzejām. Viņās šī cenšanās katrā ziņā paliks uz laiku. Viņas saglabās daiļuma dzirksti, kas te kvēloja visu dvēselēs. Bet citiem — daudziem — viņa dzisīs.

— Tagad vārds Graudam! — sauca Fēlikss. Un visi pēkšņi apklusa. Viņi bija ievērojuši Andreja neparasto sav-rupību un satraukumu. Ko gan viņš tiem sacīs?

— Jā, burvīgu pasauli mēs veidojām šais skolas gados, — Andrejs ierunājās paklusām, kā atbildēdams pats savām domām. — Un viņa, lielā pasaule, kaut arī jau veca, mums tēlojas jaunā gaismā. Mana vēlēšanās būtu, draugi, kaut mēs nekad nenovecotu. Kaut mēs vienmēr būtu kā saule, kas spīd, lai visi cilvēki varētu dzīvot! Nu redzait: esmu uzsācis pārāk augstā stilā, — viņš pacēla balsi. — Bet es gribēju teikt ko pavisam vienkāršu, drusku jau novēlotu. Jūs visi izsaucāties: «Uz redzēšanos Rīgā!» Un tā ir pareizi, jo tā bija jau agrāk norunāts. Bet es tomēr tā nevaru izsaukties. Man no jums jāatvadās. Uz ilgāku laiku. Kad satiksieties, es tur nebūšu: es nestudēšu.

— Kāpēc?

— Labi. Es jums to varu pateikt. Man nav līdzekļu. Bez tam arī kas cits, ko daudzi no jums uzminēs bez teikšanas ... nu tad, kā smejas, tik jauni vairs nekad neredzēsimies. — Gribēja pasmaidīt. — Sveiki! — Pacēla roku. Sagrāba cepuri un izmetās pa durvīm.

Arā bija jau tumšs. Ielās laternas vairs nededzināja. Andrejs iejuka tumsā. Izsteidzies no pilsētas, viņš sāka soļot lēnāk. Nomierinājās. Tagad taču bija pateicis visu. Nu reiz skaidrība: beigas. Viņš izklaiņojās gar upmalu, kur reizēm gulējis zālē, kur sastapis Čempiņa «baltos ērgļus», daudzreiz gājis ar Liju.

Aizklaiņoja līdz tālajai gravai, līdz avotam, apsēdās kapu kalnā. Visur viņa — Lija, Lija.

Andrejs bija jau gluži mierīgs: Lija — tā nu viņam tikai atmiņa. Tik labi kavēties pie šīs atmiņas. «Kas tas bija, kas mani sagrāba? Vai mūsu jūsma varēja būt mīla?» viņš domāja. Zvaigznes jau sāka bālēt. Bet tur taisni virs pilsētas kvēloja viena — svešāda, nekad neievērota. Varbūt tā bija viņa zvaigzne? Andrejs pasmaidīja. Kā gan starp 40 biljoniem atrastu savu zvaigzni? Droši vien tā kāda cefeida, kas uzliesmojusi neilgam laikam, lai pēc tam pazustu mūžībā. Tā bija arī ar mīlu. Vai viņa jau pazudusi? Varbūt.

Bet atkal viņš gāja gar avotu, pa tām pašām ielām un cejiem, kur reiz staigājis ar Liju, — pa dzelzceļa stigu līdz priežu audzei...

Kad Andrejs atsēdās pilsētas dārzā uz sola, bija jau gaiša diena. Viņš vairs nedomāja par Liju, bet par draugiem un par to, ko darīs, mājās pārbraucis.

— Lūk, te jau viņš ir, tas zaķis. Atgriezies tanī vietā, no kuras izcelts, — pēkšņi aiz Andreja atskanēja Fēliksa balss.

— Atminēji, — Andrejs atbildēja, kā kad visu laiku būtu sēdējuši līdzās un sarunājušies. — Taisni te mēs pirmo reizi satikāmies. Es tevi vēl satvēru pie padusēm.

— Bet tagad atnācu, lai satvertu tevi, — Fēlikss pēkšņi kļuva pavisam nopietns.

Draugi saskatījās.

— Domā — kritīšu?

— Tāds izskaties. Bez jokiem. Bet uzgaidi. Redzi, kad vakar aizskrēji, nolēmām, ka tev katrā ziņā jāstudē. Nauda pirmajam gadam — tā nebūs tava darīšana. Par to gādās.

— Kas?

— Klubs.

— Es saprotu, Fēliks, — Andrejs atsāka pēc krietna brīža, kad atkal jutās spējīgs runāt. — Tu to esi panācis. Jūs visi esat krietni draugi. Paldies tev un citiem. Paldies! Es tomēr nevarēšu ...

— Vai Lijas dēļ?

— Jā.

Viņi piecēlās un sāka soļot uz pilsētu.

— Bet varbūt pārdomāsi? Visa vasara priekšā. Daudz

kas var grozīties. Neaizmirsti, ko apsolījis klubs. Tas ir drošs. Nu, dzīvo vesels! Rakstīšu.

Viņi šķīrās.

Andrejs aizgāja uz iebraucamo vietu, kur jau vakar bija ieradies Atis Linkaitis.

Viņš satika radinieku sētā.

— Nu, Andža, vai tagad esi kārtība?

— Jā, vari sajūgt.

— Te es tevi atstāju aizpērnā ziemā, te atkal saņemu, — sacīja Atis, kad jau izbrauca pa vārtiem.

Viņi pieturēja pie Pavasara kundzes durvīm, un Andrejs iegāja pēc mantām.

— Vai, Andžiņ, kur jūs bijāt pazudis! — kundze skumji smaidīja. — Vai ar ziniet, kas pie manis bija atnākusi? Lijas jaunkundze!

— Ko? Lijas jaunkundze?

— Jā. Un viņa jūs tik ilgi izgaidījās. Sacīja, katrā ziņā gribot satikt. Nupat tik vēl aizgāja. Lūk, te atstāja vēstuli.

Andrejs skatījās uz aploksni samulsis, pietvīcis. Lija! Jā, vēstule bija no Lijas. Tad viņš norāva aploksni un lasīja:

«Andi! Zinu visu. Pie manis ieradās Zalgone. Piedod kļūdīšanos. Nekad nespētu Tevi aizmirst. Raksti. Katrā ziņā uz redzēšanos Rīgā, augstskolā!

Tava Lija.»

Un pēkšņi viss kļuva gaišs. Vairs nebija beigas. Bij atkal sākums. Ai, Lija! Viņa to sauca. Viņa — visu cerību un cenšanās simbols. Vai Andrejs spētu tai pretoties?

PIEZĪMES

Ložmetēju rota. Jānis Plaudis jau bija pazīstams dzejnieks, ari dažu stāstiņu autors, kad trīsdesmito gadu sākumā, pametis ierēdņa darbu, pievērsās vienīgi rakstniecībai: vadija literatūras nodaļu žurnālā «Domas» (pēc Andreja Upīša aiziešanas), dzejoja, rakstīja recenzijas un plašākas literatūrkritiskas apceres, piedalījās disputos par literatūru, aiz-saka plašākus prozas darbus.

Viņa literārā rosme izraisījās smagā un juceklīgā laikā. Ar agrāro krīzi savijusies kapitālistiskās pasaules kārtējā ekonomiskā krīze, neparasti ilga un dziļa, pārņēma arī Latviju. Krasi pieauga bezdarbs. Nespēdami atrast izeju, daudzi izdarīja pašnāvību; tā, piemēram, pēc Rīgas prefektūras 1931. un 1932. gada ziņām pilsētā beiguši savu dzīvi pašnāvībā 1363 cilvēki vecumā no 16 līdz 30 gadiem. Pastiprinājās reakcijas uzbrukumi revolucionārajai strādnieku kustībai: slēdza arodbiedrības, vajāja presi, cita citai sekoja politiskās prāvas. Buržuāzija arvien neatlaidīgāk lauzās uz fašismu, un buržuāzijas tīkojumus ievērojami veicināja sociāldemokrātu (meņševiku) līderi ar savu šķeltniecisko darbību strādnieku kustībā.

J. Plaudis, demokrātisks inteliģents, pūlējās aptvert notiekošo, atrast cietākus pamatus savam pasaules skatījumam, bet šī meklēšana ievilkās un turpinājās ne vienu gadu vien.

Par šo laiku saglabājušās J. Plauža «Krīzes laika piezīmes» (daļēji publicētas žurnāla «Karogs», 1968. gada l.nrā). Noskatījies teātra izradi Nacionālajā teātri, viņš konstatē: «Šis teātris ar katru dienu iet uz leju. Luga pagalam banāla.» (9. XII. 31); vai ari cita piezīme: «Vispārējais bezdarba un apātijas posts radījis drūmu atmosfēru. Viss šķiet nenozīmīgs.» (5. V. 32.); «Vajadzētu rakstīt lugu vai romānu par bez: darbu. Stāvoklis neuzlabojas. Vai iekārtas sabrukums? — — Pat provinces «čaklajos» kaktos nav ko darīt. Neviens taču neteiks, ka, piem., Saldū ir 154 sliņķi.» (9. V. 32.); «--literātos — arī jaunajos — pagurums. Uzrakstu pa dzejolim un stāstiņam, bet bez ievērojamākām problēmām.» (15. IX. 32.); «Domu» redakcijā nesaskaņas. «— — Man šķiet: «Domas» ies dibenā. Mana sajūta tāda: kara klausībā atpūtīšos no «jezgas». Par to, ko tur piedzīvošu, vedīšu atsevišķas piezīmes.» (27. IX. 32.). Un pēc gada: «Kara klausība cauri (rakstīju atsevišķas atzīmes — 6 grāmatas pierakstīju)».

Tātad, jau karadienestā aiziedams, Plaudis bija nolēmis uzrakstīt plašāku prozas darbu, ko vēlāk ar nosaukumu «Ložmetēju rota» 1934. gadā sāka publicēt žurnāls «Domas»; paguva parādīties tikai pirmās septiņas nodaļas, jo pēc fašistiskā apvērsuma žurnālu slēdza. Pilnībā romāns parādījās tikai 1964. gadā J. Plauža «Rakstu» otrajā sējumā. Tas datēts ar 1934. gada 14. augustu.

Radusies kā imperiālistisko valstu ierocis pret Padomju Savienību, buržuāziskās Latvijas armija tika arī šim uzdevumam attiecīgi audzināta, bezjēdzīgi dresējot kareivjus. Taču viena lieta bija komandieru nolūks, bet cita — kā kareivju masa to uzņēma un novērtēja. Rakstnieks, it kā kino kadrus demonstrējot, paspēj šo kareivju negatīvo attieksmi arī parādīt, izsakot arī savu negatīvo spriedumu par šo dīdīšanu un militārismu vispār. Visumā romānam būtu bijusi ievērojama sabiedriskā atbalss, taču, kā jau minēts, tā lielākā daļa nepaguva parādīties iespiestā veidā. Arī par tām pašām pāris nodaļam tiesa mēģināja autoru patramdīt.

Latviešu pirmspadomju literatūrā bija maz šādas tematikas darbu, tiesu iestādes acīgi pūlējās, lai tādi neparādītos. Pirms Plauža romāna bija publicēti daži tēlojumi — I. Lēmaņa (P. Zara) «Vakars kazarmā» un «Kaujas baterija» (abi 1930. gadā; ari te neiztika bez «tiesas darbiem» pret žurnāla «Kreisā Fronte» redaktori O. Laicenu) un A. Stra-diņa «Sist nav brīv!».

Ļoti skaidri autora antimilitāristiskā nostāja pausta romāna ievadā. Tikai nevar piekrist, ka 1934. gadā jau «bij pārdzīvojuši savu sezonu» tādi darbi kā čehu rakstnieka Jaroslava Hašeka (1883—1923) «Drošsirdīga kareivja Sveika piedzīvojumi», francūža Anrl Barbisa (1873—1935) «Ugunī», vāciešu Ērika Marias Remarka (1898—1970) «Rietumu frontē bez pārmaiņām» un Ludviga Renna (dz. 1889) «Karš»; pat vēl otrajā pasaules karā tie savu antimilitāristisko spēku nebija zaudējuši. Diezin vai tas būs tālu no patiesības, ja teiksim, ka «Ložmetēju rotai» kūmās stāvējuši arī šie darbi. Par vācu ķeizariskās armijas virsnieka dēlu, vācu šovinistu Edvīnu Dvingeru (dz. 1898. gadā) jāpiebilst, ka viņš tieši hitleriskajā Vācijā ar savu «produkciju» sasniedza slavas kalngalus un tādā pašā garā producējās Rietumvacijā arī pēc otrā pasaules kara.

«Ložmetēju rotas» lasītājus var interesēt ari paša autora domas par savu pirmo lielāko prozas darbu. Jau minētajās piezīmēs viņš 1941. gada 1. janvāri raksta, ka nu esot viņu apstājis darbs, jāstrādājot dienām un naktīm, daudz jatulkojot no krievu valodas; viņš min vairāku iecerēto romānu virsrakstus, starp tiem arī «Ložmetēju rotu», kas esot «jau uzmests». Kā redzams, autors savu veikumu vērtē pārāk zemu. Piezīme liecina, ka tagadējo variantu bija paredzēts vēl apstrādāt un pilnveidot. Šis nodoms palika nerealizēts.

Romāna epigrāfam J. Plaudis izmantojis angļu rakstnieka Oskara Vailda (1856—1900) un amerikāņu lēto piedzīvojumu romānu «Tarzāns» autora E. R. Bcrouza (1875—1950) citātus.

Si vis pacem, para bellum — latīņu vai.: ja vēlies mieru, gatavojies karam.

Ģimnāzisti. Ir izteikti minējumi, ka pie šī romāna J. Plaudis sācis strādāt jau trīsdesmito gadu sākumā, bet droši to apgalvot nevar. Tas iznāca pēc fašistiskā apvērsuma. Iepriekš pieminētajās «Krīzes laika piezīmēs» atrodami ieraksti arī par noskaņām sabiedrībā, arī paša Plauža pārdomas. Tā, piemēram, viņš rezumē:

«Mazās zemes ar līderu patieso lomu drīz vien iepazīstas. Un Latvijas socd. līderi jau sāka redzēt savu krišanu.

Tagad dzird: līderi nodevuši visu [apvērsuma lietu] Ulmaņa zināšanai — lai nejauši nezaudētu varu. Sociālistu veči sen jutuši, ka viņiem ar jauno strādnieku paaudzi satrūkst kontakti. Bet kā paturēt vasarnīcas un lielus ienākumus? Šāds veids bijis vienīgi pieņemamais.

Tagad Jagari, Dēķeni, Bīlmaņi, Dzijleji, Bastjāņi, Kalniņi etc. saņem 500 — 700 latu mēnesī pensijas. Un nu vairs nav jādod ne [meņševiku] partijai, ne laikrakstam, ne lūdzējiem — nav arī jāsatiekas un jātaisnojas masām. Nu ir miers un dievs — un laime.»

Tiešām, daudz kas k|uva skaidrāks. Bet Jānis Plaudis grib palikt rakstnieks, viņam ir jauns romāns. Tas jau nosūtīts atsauksmei. 1935. gada 8. augustā parādās ieraksts:

«Andrejs Upīts vakar atrakstīja — atzinīgi izsakās par manu rom. «Ģimnāzisti», ko jau izlasījis. Ieteikšot, lai Gulbis izdod. Bet — pats esot spiests parakstīt tulkotu romānu (Šova) kā K. Sīmanis.

Vienotā, laimīgā tauta!»

Pēc dažiem mēnešiem — oktobra beigās saticis J. Plaudi uz ielas, grāmatizdevējs A. Gulbis viņam paziņo, ka romāns jau esot nosūtīts spiestuvei, lai aizejot sarunāt par korektūras lasīšanu. Tajā pašā gadā romāns arī iznāk.

Tāpat kā pirmajā romānā, rakstnieks izmantojis autobiogrāfisku materiālu no saviem vidusskolnieka gadiem Tukumā 1921.—1924. gadā. Gandrīz vai katram tēlam bijis savs prototips. Arī pats autors tur darbojas, paslēpies aiz Grauda vārda.

Jaunieši ir jaunieši ar visām viņiem raksturīgām izdarībām; arī bez mīlestības te neiztiek.

Taču ne visiem kritiķiem J. Plauža jaunais darbs bija pa prātam, sevišķi nikns bija Līgotņu Jēkabs (un tam pēc apvērsuma bija sava teikšana): Plaudis esot parādījis dauzoņu un palaidņu dzīvi, autors liekot ģimnāzistam noslepkavot vācu baronu, ekskursijā skolēni nedziedot tautas dziesmas, bet kaut kādu alus dziesmu, naktsmājās skolniekus guldot kopā ar skolniecēm, un tad tās palamas skolotājiem! Un skolnieku izturēšanās sektantu un tikumības jautājumu vakarā!

Bija arī pozitīvi vērtējumi. Piemēram, niknajam kritiķim atbildēja rakstnieks J. Jaunsudrabiņš. Kad viņš izlasījis «mirdzoši uzrakstīto grāmatu», tad nožēlojis, ka neesot kritiķis, lai izteiktu savu prieku. Bet pēc Līgotņu Jēkaba nostrostējurna pavisam apmulsis, lasījis otrreiz un nu nevarot nerunāt, pienākums liekot klusi pasacīt: «— — lasiet šo grāmatu! Tā ir tik dzīvi uzrakstīta grāmata, kādu no jaunākās paaudzes sen gaidījām. Lasiet to jauni un veci! — — Nebīstieties! Tur nav banalitātes. Tur nav nevienas netīras lietas. Ir tikai jaunības pārgalvība un enerģijas pārplūdums. — — Esmu pārliecināts, ka pat ģimnāziju skolotājiem un direktoriem šī grāmata patiks.» Un tiešām, arī viens otrs skolotājs pateica atzinīgu vārdu.

Notēlotā laika jaunieši nedaudz gan atšķīrās no vēlākajiem vidusskolniekiem; tikko — pirms dažiem mēnešiem — pāri bija pārgājis karš (cīņas pret Bermontu), dažs pārnācis no tā vēl ar visām karavīra drēbēm mugurā; arī citi pirmā pasaules kara gadi bija darījuši savu — cits tikko atgriezies no bēgļu gaitām Krievijas dažādās malās, cits posta laiku nīkdams pārlaidis tepat, cits slims, cits vesels. Bet redzējuši viņi bija daudz, redzēja daudz arī vidusskolas gados un pret to jutīgi reaģēja. Tā pati agrārā reforma bija diskusijas objekts ne vien pieaugušajiem, bet arī jauniešiem. Iespējams, ka zemtekstā kritiķa niknumam slēpās Raiņa domas par apspriežamo lefoimu, jo viņš tolaik bija izteicis izbrīnu par to, ka tik daudz tiekot spriedelēts par to, cik zemes muižniekiem atstājams un cik liela atlīdzība viņiem izmaksājama, uzdevums taču esot — iznīcināt muižniecību (kā zināms, galu galā tā vis nenotika). Tāpat arī viena otra cita sabiedriskās dzīves detaļā nepatika oficiālam kritiķim 1936. gadā. Nekādas revolūcijas jau romānā nebija, bet arī sīkumi, kas tur vietām pamanāmi, dūrās tādiem kritiķiem kā dadzis acī.

Kāds cits oficiāls runas vīrs — J. Lapiņš — pukojās, ka romānā esot reliģisko jūtu aizskaršana, filozofiska frāžainība «no pārdzīvotā atziņu arhīva»; piemēram, Grauda izsacījums: «Mums nevajag ticēt tam, ko mums iegalvo kā gadu simteņiem pārbaudītu un par labu atzītu. Mums viss jāredz pašu acīm, viss jāizprot pašu smadzenēm.» Tāda doma esot pilnīgi pretēja jēdzienam par autoritāti. Jā, te nu tiešām atbalsojās ka-zarmju gaiss no «Ložmetēju rotas».

Tajā pašā 1936. gadā pats autors savā paziņojumā presē aprādīja, ka romāna būtībai vistuvāk piegājuši J. Jaunsudrabiņš un A. Čaks.

Jānis Ozols

Янис Плаудис. РОТА ПУЛЕМЕТЧИКОВ. ГИМНАЗИСТЫ

Издательство «Лиссма». Рига 1972. Па латышском языке Художник А. Галевиус

Jānis Plaudis. LOŽMETĒJU ROTA. ĢIMNĀZISTI.

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors J. Svcnčs. Tehn. redaktore I. Soide. Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 1971. g. 7. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 4. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts »4X108/32. 12,88 fiz. iespiedi.; 21,63 uzsk. iespiedi.; 23,77 iz-devn. I. Metiens 30 000 cks. Maksā 81 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 21739/J-2437. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 600.

1

Manuskripta lapas apakšējā mala noplēsta, teksts nav salasāms.

2

- G00

3

Rokrakstā nesalasāms vārds. Red.

4

Sveicināts, valdniek, nāvei nolemtie tevi godina.

5

Koperniks visu mūžu pūlējās, lai pierādītu, ka zeme griežas. Muļķis, kāpēc viņš nepiedzērās, tad vairs nebūtu nekādu šaubu

6

Tā aiziet pasaules godība.

7

Felix — latīņu vārds, nozīmē «laimīgs».

8

Sveiks, nāves kandidāti

9

Vai jūs runājat angliski?

10

Izdarīgs sauciens, apm. kā «Labs iri».

Content

Plaudis Jānis Ložmetēju rota. Ģimnāzisti

PRIEKŠVĀRDS

LOŽMETĒJU ROTA

IEVADS

1. Jaunkareivju sanākšana

2. Virsseržants, pods, pirts

3. Ieliek to «kloķi»

4. Divi ģenerāļi un pūpēdītis

5. Kluba meitenes

6. Jautājumi un atbildes

7. Uzslava un vel kaut kas

8. Devītais vilnis

9. Balsis tumsa

10. Virsleitnants Zelters

11. Eksāmeni un eksotika

12. Dioģena bikses un citas gara mantas

13. Mūļa desas

14. Sardze

15. Mazās uzvaras

16. Ziemsvētku eņģelis

17. Ēģiptē pie gaļas podiem

18. Slēpošana

19. Spēles

20. Slimnīcā

21. Un ūdens aiztek ...

22. Nometne

23. Nakts idile

24. Uguņošana

25. Mūļa ķibeles ar traģiskam sekām

26. Viņš pacēla ieroci

ATVADS

ĢIMNĀZISTI

PIRMĀ DAĻA. PĀRBAUDĪJUMI

Iepazīšanās

Domas

Briļļu Čūska un ragotie siloģismi

Tas, kas neaizmirst

Vel Pīļu Kaja, bet ari kas daudz labaks

Andrejs uz laukiem

Zaļumballē

OTRA DAĻA JŪSMOŠANA

Vieglā atlētika

Fēlikss Dzērve parāda savu klasi

Pēc kaujas

Bez virsraksta

Viss iet bojā.

Saķeršanās

Benkas uzvara

Kas par putnu Fēlikss Dzērve

Leiputrija

Necerets iznākums

Kas ir dzīve?

Plašākos ūdeņos

Baltie un melnie laukumi

Kāds stars

Agrārais jautājums

Ceriņziedu tvans

Viņu ciešanas

TRESA daļa DRAUGI

Jāņu vakars un turpmākais

Atkal ģimnāzijā

Lielie zaudējumi

«Pārcilvēku klubs»

Atpestītājs Ulivirpuniķis

Salauza loku ...

Bēdīgais pienākums

Cempiņa pēdējais vārds

Pedejie incidenti

Beigas

PIEZĪMES

1