Zīle Monika

Mana mīļākā nams

Monika Zīle

Mana mīļākā nams

ķengurgrāmata

Pirmā daļa. VIENTUĻŠ PUTNS DEBESĪS

Aizmugures sēdekļa stūri ierāvusies, Kadija mēģināja sevi pārliecināt, ka satraucas velti. Visticamāk, Valtera nemaz nav mājās. Vakar viņš atkal plānoja doties uz saviem laukiem un, būdams agrais putns, droši vien patlaban atrodas jau gabalā. Bet ari gadījumā, ja tagad bez trokšņa attaisītos Ganu ceļa - nudien, dīvains nosaukums turīgu ļaužu ielai! ja negaidot atvērtos būvuzņēmējam Klieģim piederošā Ganu ceļa nogriežņa blīvajā dzīvžogā iebūvētie vārti un pazīstamais sudrabpelēkais auto mīksti izripotu uz ielas, Valters taču nepievērstu uzmanību brauktuves malā sadugušajam opelim, ko māsa mīlīgi dēvēja par lūznīti.

Iesauka nudien bija trāpīga, jo Kadija nespēja atcerēties kopīgu izbraukumu bez ķibeles. Lai gan Dārta apgalvoja, ka labi pazīst mašīnas niķus, šoreiz viņa acīmredzot bija pārvērtējusi savas tehniskās iemaņas, atdzīvinot pēkšņi apklusušo motoru. Tā noputējušo pārsegu atvāzusi, māsa nu jau pusstundu kaut ko šķindināja un raustīja, pašas mundrinājumam greizi dungodama populāra šlāgera piedziedājumu. Sasodīts, vajadzēja ari sagadīties, ka Dārtas transports nobirst tieši te!... Protams, nejauši pie savas mājas pazinis, Valters neturētu Kadiju aizdomās par viņa sadzīves izspiegošanu. Bet vienalga satikšanās

būtu nepatīkama, - Kadija jau kuro reizi secināja, it kā no malas uzlūkojusi dubļiem nošķiesto māsas auto, apskre-tušo piekabes pārvalka brezentu un pašu Dārtu, kas melnām rokām pūlējās iepūst dzīvību pamirušajā dzinējā.

Šī aina līdzās rūpīgi iekoptajam dārzam, kura dziļumā dižojās ēka ar ziedošu rožu apvītu balkona izbūvi, tikai uzsvēra amatniecības vidusskolas lietvedes Kadijas Šutko un miljonāra Valtera Klieģa atrašanos sabiedrības pret-polos, - ja salīdzināšanai izmanto mantisko olekti, kura viņu attiecībās it kā nespēlēja svarīgu lomu. Vismaz abi to nekad necilāja.

Pa dārza mozaīkas flīžu taciņu šurp atlēkšoja balt-pelēks suns stāvām ausīm un snaikstīdamies rēja. Droši vien kāds no mājas apsauca, jo dzīvnieks atskatījās un, kuplo asti vainīgi luncinādams, aizskrēja. Kadija strauji aizgrieza galvu un centīgi pētīja priežu audzi Ganu ceļa neapbūvētajā pusē: tā tikai vēl trūka, lai šo starpgadījumu viņa izmantotu blenšanai un lūrēšanai... Tomēr skatiens spītīgi lauzās atpakaļ aizliegtajā zonā. kur līdzās Valteram dzīvoja Paula Klieģe, iespējams, pat nenojauzdama citas sievietes klātbūtni vira dzīvē. Acīmredzot tā bija, jo vasaras izšķērdīgajā saulē nams izskatījās kā laimes un pārticības osta. Tādu pamest varētu vienīgi neprātis, - Kadija domāja. Tāpēc jau Valters turpat gadu ilgušajā viņu tuvībā nekad nebija pieminējis ģimeniskās saskaņas trūkumu vai devis jelkādu zīmi, ka gribētu aiziet no Paulas.

“Viņš nešķirsies, nē. Velti cerēt," Kadijai skaudri iesāpējās zemapziņā rūpīgi bēdzinātā atskārsme. “Šī māja ir pārāk liela vērtība, lai to izārdītu."

- Nu būdai vajadzētu rūkt, - Dārta paziņoja, slaucīdama eļļainos pirkstus lupatā, kura laikam reiz bijusi naktskrekls.

Vēja brāzma saķēra un nekautri plivināja samurcitus katūna kruzuļus un atrisušu sintētiskās mežģīnes aukliņu, pasvītrojot māsas attieksmi pret šķietamiem sīkumiem, kuri Kadiju arvien vairāk kaitināja. Nē. pareizāk būtu sacīt -skumdināja. Viņas ar Dārtu viena otrai taču bija vistuvākie cilvēki pasaulē. Bet ik reizi, māsai Rīgā iebraucot, Kadija juta jau bērnībā starp abām radušos plaisu iezīmējamies vēl lielāku. Dārta, šķiet, mūžam cauri vēlējās paturēt vecākās un gudrākās lomu, lai gan desmit gadu starpība sen bija izlīdzinājusies.

- Ar mani neviens vēl nav palicis kājniekos, - māsa palepojās.

Motors patiešām sparīgi noklepojās un izlēma darboties. Neritmiskie mašīnas sirds pārsitieni Dārtu acīmredzot nesatrauca.

- Svece jānomaina. - viņa moži bilda, Kadijas kluso bažīgumu kliedējot. - Benzīntankā nopirkšu. Tiktāl aizvilksim.

- Cerams. - Kadija atsaucās.

Ironisko vēsmu Dārta, par laimi, nebija saklausījusi un. sānstiklu līdz galam noskrūvējusi, badīgi pētīja Valtera dārza dzīvžoga sarežģīto pinumu, atzinīgus komentārus netaupīdama:

- Biezs kā utu ķemme un viscaur vienādi nocirpts. Un tie ziedošie vīteņi!... Jau sen kāroju tādus ieaudzēt. Diez, kam pieder pati pils?

- Te visapkārt turīga tauta, - Kadija teica, tikai domās mirklī izgaršojusi citas atbildes kārdinājumu.

“Tas, starp citu, ir mana mīļākā nams...” Viņa mēģināja iztēloties Dārtas attieksmi pret šādu paziņojumu. Visdrīzāk, māsa nenoticētu. Taču, Amulēs pārbraukusi, to kopā ar citiem galvaspilsētas jaunumiem noteikti pasniegtu vakariņās. Svaigo baltmaizi tukšajās smaganās maldama, Vecā nosodoši kratītu galvu, bet Linards droši vien klusībā secinātu, ka pērnajos Jāņos nav bijis pietiekami uzstājigs, aicinot Kadiju naktsvijoļu medībās. Par šo nedaudz iereibušā svaiņa uzmanības apliecinājumu viņa nav Dārtai stāstījusi, lai gan tas bija svarīgākais starp iemesliem, kuru dēļ Kadija šovasar atturējās ciemoties vienīgo tuvo radinieku pajumtē.

- Kas tev, nabagam, dos ar lielgabalu šaut... - māsa droši vien atsaucās kādai savai ne īpaši līksmai domai, auto izkustinādama, un tūdaļ nejauki iegrabējās piekabes saturs.

- Ak tu sodība... Zāģi vajadzēja stingrāk piesiet, -Kadija teica. - Vēl izkritīs.

- Nepiesauc nelaimi!- Dārta atsmēja ar pilnu muti, izrādīdama palielo tukšumu apakšžokli. - Turklāt šī ir mana veiksmes diena. Kaut ko tādu piedzīvot negadās bieži, vai ne?

Viņa sagaidīja apstiprinājumu, lai vēlreiz izstāstītu par ziemā nopirkto jaudīgo zāģi, kas, pusgadu nenokalpojis, jau rādīja guruma pazīmes. Pa tālruni sazvanītais tirgotājs mierināja, ka nekas nopietns tur nav, un solīja pēc nedēļas atsūtīt meistaru. Laikam cerēja uz muļķi paķert un negaidīja saimnieci ierodamies ar to krāmu kulbā un pieprasījumu apmainīt pret kārtīgu mantu tūlīt.

- Veikalnieks gan smalki locījās, redzēji? - māsa nerimās. - Linardu tāds ieziepēts zutis droši vien apvārdotu. Vīrietis patiesībā mēdz būt daudz lētticīgāks, nekā viņu daudzina. Ari es pati, godīgi runājot, līdz brīdim, kad cēlām jauno zāģi piekabē. īsti neticēju, ka esmu šo numuru dabūjusi cauri.

Protams, iznākums bija pūļu vērts. Mājās Dārta visu vēl piepušķos, ne ar pušplēstu vārdu neatminēdama jaunāko māsu, bez kuras sirsnīgās līdzdalības nemaz nebūtu atrasts tas zāģu veikals pierigas ellē ratā. Dārta vienmēr uzkrita kā negaiss. Šķiet, viņai pat prātā neienāca - Kadijai brīvdienā drīkst būt savi plāni, kuros neietilpst galvaspilsētas apkaimes kartes studēšana un izziņu dienestu tincināšana.

- Žigli rausies no migas, būs jābrauc man līdzi! - māsa arī šoreiz izrīkoja, nepieļaujot iebildumus. - Tas ir kaut kur starp Berģiem un Ulbroku, galīgi tumšs mežs... Ģērbies ašāk, lai nedabūjam bučot veikala atslēgu - sestdienās tirgotājiem īsās stundas.

- Būtu vismaz vakar pabrīdinājusi. Es varēju nebūt mājās, - Kadija atļāvās piesardzīgu pārmetumu.

-Tāpēc jau izskrēju pirms gaismas, - Dārta sacīja. - Lai pārķertu, ja gadījumā taisies uz Jūrmalu. Garākiem ceļojumiem tev, kamēr izmaksāsi bankai, naudas taču nebūs.

Nu, kad zāģa jautājums bija pārsteidzoši laimīgi atrisinājies, māsa jūtami atplauka. Apvedšosejas tuvumā iepildījusi degvielu, viņa jautāja, ko Kadija domā par labām pusdienām.

- Tavā ledusskapī redzēju tikai biezpiena dozīti un divus cīsiņus. - Dārta kā vienmēr bija paspējusi neticami aši izokšķerēt Kadijas mantas. - Ak jā. Laikam vēl olas. Taču vēršacis un kulteņus esmu sālījusies līdz ūkai. Vistas Vecā lutina, un tie putni klētsaugšā dēj nemaņā.

- Kā tante jūtas? - Kadijai šķita nepiedienīgi ceļmalas ēstuvē skandināt tēva māsīcas Veronikas iesauku, lai gan tā vienīgi raksturoja cienījamo mūžu, ko liktenis atmērījis savulaik plaši daudzināto Āmuļu saimniecei.

- Pārdzīvos mūs visus. - Dārta saknieba lūpas un ar karotes galu smalstīja aukstās biešu zupas sārto šķidrumu. - Pazīsti vēl kādu, kurš astoņdesmit piecos šuj bez brillēm? Nē, ir jau labi.

Tomēr, spriežot pēc māsas piepeši savilgušajām acīm, turpat desmit gadus milzušais īpašuma jautājums joprojām nebija izkustējies no sastinguma. Katrā izdevīgā reizē Veronika sirsnīgi apgalvoja, ka pēc viņas aiziešanas viss paliks Dārtai un Linardam, taču testamentu slēpa un izlikās nesaprotam mudinājumus zemesgrāmatā pārrakstīt Amules jaunajiem, - lai gan tieši ar šo ēsmu viņa tos pievilināja un izmānīja no Rīgas. Pirmais uzķērās un iedegās svainis, zemnieku saimniecības iekopšanā saskatīdams izeju no nīkšanas uz grunti ejošajā rūpnicā. Linardam diezgan ātri izdevās apvārdot Dārtu, un viņi aizjurģojās uz Vidzemi.

- Kāpēc, domā, es uz dzīvibu un nāvi cīnījos par to zāģi? - Dārta pieliecās tuvāk, it kā gatavodamās paust lielu noslēpumu. - Šķūnis jādabū zem jumta, kamēr nelīst. Siena pilni kakti. Vajadzētu rudeni vēl piepirkt dažas teles, lai nākamvasar kārtigs ganāmpulks. Taču nav ticības, ka izdosies pielauzt Veco.

- Jums viņai jālūdz atļauja? - Kadija brīnījās.

- Bez bankas to nastu nepacelt. Bet tur vajadzīgs Veronikas paraksts, jo saimniecība taču pieder viņai. Luncinos apkārt, ka pilnīgi riebj... Lai šai labs prāts. Viss velti! Amu-lēs nekad neesot dzīvojuši uz parāda - tāda vien runa. Un punkts. - Māsa nopūtās. - Pilnīgi trūkst saprašanas, ko darīt.

- Man naudas nav.

Acīmredzot izskanēja pārāk skarbi, jo Dārta jautājoši sarauca uzacis, taču tūdaļ steidzās nolīdzināt iespējamo domstarpību:

- Kurš tev prasa? Vienkārši izkratu sirdi.

Viņa laikam bija aizmirsusi, ka gandrīz tāpat aizpēm sākās runa par dzīvokli, kur pēc mātes nāves mita Kadija. Toreiz Dārta, galvu delnā smagi balstīdama, stāstīja, cik ārkārtīgi viņiem nepieciešams jauns traktors, bet Vecā pret kredītu, protams, ietiepusies. Māsa to atkārtoja vēl un vēl. līdz Kadija saprata, ko Dārta patiesībā grib sacīt. Nu jā - mātes pajumti drīkstēja uzlūkot kā mantojumu, kurš pieder abām. Tomēr Kadijai nosāpēja māsas paštaisnā uzstājība: apgalvojot, ka viss taču notiks kristigi, Dārta pēc dzīvokļa pārdošanas aizsāka jaunu dziesmu - ja māte nekritusi tik pēkšņi un paspējusi atstāt novēlējumu, tur noteikti būtu pieminēta ari mazmeita.

“Atceries, kā viņa manu Zintu mīlēja?..."

Kadijai riebās kaulēties, lai gan piekāpšanās nozimēja daudz smagākas klaušas, savu jauno mītni iekārtojot. Kā viņai tagad jāsavelk josta, māsa labi zināja, tomēr pēc zāģa nomaiņas, šķiet, loloja cerību šajā Rigas apmeklējumā atrisināt vēl kādu problēmu.

- Ko dzird par Sergeju? - Dārta aizdomīgi pēkšņi piemirsa sarežģījumus Amulēs.

- Neinteresējos. Bet gan jau dzīvs un, ceru, pie labas veselības.

- Stipri skopa tev valodiņa. Patiesi nenožēlo vai tikai pietēlo vienaldzību?

- Mēs šķīrāmies bez naida. Klau, šis ir vai nav ābolu gads?

Ar jautājumu Kadija cerēja pagriezt sarunu citā virzienā. Bet māsa turpināja savu:

- Negribētos būt posta dzeguzei, taču... Tik labs vīrs kā Sergejs, saulīt, mūsdienās ar spožu lukturi jāmeklē. Gan raksturā lādzīgs, gan naudiņu pelnīja.

- Vai tad esmu pēlusi?

- Kas tu par cilvēku! - Dārta uzmeta lūpu. - Katrs vārdiņš ar knīpstangām jāizvelk. Varētu domāt, man nerūp, kā tu sities cauri dzīvei.

Māsa pacēla roku, atglaužot no vaļigās bizes izrisušo matu šķipsnu, un Kadijai uzvēdīja sasvīdušas miesas smārds. Protams, savu darīja tveicīgā diena. Taču Dārtas paviršība pret ārieni satrieca. Grūti bija noticēt, ka izmītajās un laikam kopš iegādes ziedi neredzējušajās kurpēs iegrūstās pēdas pilsētā gadiem lolotas augstpapēžu apavos. Sagumzītās bikses un bezveidīgā trikotāžas blūze, kam pie apkakles augšējā stūra baloja notrūkušas pogas diega astīte, izkropļoja auguma aprises. Nebijis ausu ļipiņās dzirkstošo rubīna zīlīšu un mežģīņotās ķemmes pakausī, no mugurpuses Dārtu varētu sajaukt ar tiem vidēja auguma vīriešiem, kas ēstuvē, virs galdiem kūkumus uzmetuši, steidzīgi remdēja izsalkumu, aiz sarauktajām pierēm kaldami plānus un apvaldīdami raizes.

Pirmajos gados Amulēs dzīvojot, Dārta sūrojās, ka laukos maz iemeslu frizēties un izvēdināt goda drēbes. Māsa bija cerējusi: pagasts sapratis tam klēpī iekritušo likteņa pienesumu. Diemžēl viņas muzikālā izglītība un klavierspēles skolotājas pieredze jaunajā dzīvesvietā izrādījās pilnīgi lieka. Taču tilti Rīgā bija sadedzināti, un Dārta iejūdzās zemnieksievas ilksīs, neticami ātri apgūstot jaunās vides pamatzinības. Nu šķita, viņa dzimusi ezeru izaco-tajā paugurainā, nevis pie Āgenskalna. Māsa plānoja sējumus, slēdza līgumus un rakstīja projektus, kam nebija ne mazākā sakara ar mūziku. Ka viņas ārēji auglīgajai rosībai trūkst iekšēja piepildījuma, liecināja vienīgi apzīmējumi, ar kuriem Dārta raksturoja pašu dzīvošanu - sisties, kulties, plēsties, muļļāties un tamlīdzīgi.

Kadijas somiņā ar īsu dzinkstienu pieteicās pa mobilo sakaru tīklu atceļojusi ziņa. Beidzot!... Brīvdienās Valters lielākoties viņu sveicināja pašā rīta pusē. un retās novirzes satrauca. Kaut ari atsūtīti, visticamāk, gluži nenozīmīgi vārdi, kurus varētu izlasīt bez lieciniekiem, Kadija nespēja atturēties neizlasījusi.

“Labdien, Zvirbuli! Rīt ap launagu iegriezīšos Tavā pusē."

Paraksta, protams, nebija. Vien grafisks smaidīgas sejiņas attēls aiz teksta. Kā malā nobīdītu rūpju zīme. Darbdienās šis ģimītis rauca pieri un īgni vaikstījās.

- Skatos, ar lētām mantiņām tu nespēlējies, - māsa nekavējās novērtēt Kadijas tālruņa zeltaini matēto stienīti, kam drīzāk piestāvēja rotaslietas, nevis sadzīves tehnikas apzīmējums.

“Man liekas, to var spraust kā brošu,” ari Valters sacīja, Ziemassvētkos pasniegdams viņai skaisto lietu.

Kadija nojauta, ka māsa galvā droši vien jau rēķina šī priekšmeta cenas un skolas lietvedes algas samēru. Iznākums uz bridi lika Dārtas skatienam neizpratnē vai pārsteigumā saspringt. Pasvārstījusi savu iespaidīga izmēra Nokia, viņa bilda:

- Toties manējo var brūķēt āmura vietā. Un. zini, esmu pārāk skopa, lai izmestu naudu par modes spīguli.

Gluži pārmetums tas nebija. Tikai attieksme pret Kadijas dzīvesveidu, aiz kura cieši pievērtajām durvīm risinājās māsai nezināmi notikumi. Tādos gadījumos Dārta mēdza skaļi apvainoties. Patlaban viņa valdījās tikai kaut kāda vēl neatklāta mērķa vārdā. Bet ilgi gaidīt vairs nenācās.

- Zintai skolā izlaiduma gads, - Dārta ierunājās lēni un apcerīgi. - Skuķis mērķē uz mediķiem. Kopš mazām dienām lelles dakterējusi... Bez sagatavošanas kursiem mūslaikos vairs neiet cauri. Neliegsi taču meitenei šad un tad pie sevis pārnakšņot, ko? - Jautājums izskanēja klusi un glaimīgi, lai gan bija jaušams, ka lietu Dārta uzskata par nokārtotu.

Nu lūk.

- Būs labāk, ja mani no šī plāna svītrosiet, - Kadija bilda, ar negaršīgās kafijas malku noskalojot kaklā pēkšņi iesprūdušu klumzaku.

Viņai vēl trūka atsacīšanas pieredzes. Būtībā šis bija pirmais nopietnais solis, aizstāvot savu dzīves telpu un tiesības saimniekot tajā pēc pašas ieskatiem.

- Tu... - Dārta spēcīgi sapurināja izspūrušo kodaļu, it kā no sapņa sevi modinot, un pārsteigta diezgan ilgi gremoja pavērsienu, kuram nebija gatavojusies. - Pa-aldies. Sapratu. Nūja. Tomēr... Varbūt ieteiksi mērci, kādā šo tavu kurvīti lai pasniedzu Zintai?

Viņa droši vien rēķinājās ar atgādni par Linarda brāli, kas Rīgā dzīvoja Brīvības ielas cēlākajā galā, un bija jau sagatavojusi iebildes. Kadija aiztaupīja ne vien tās, bet ari visu turpmāko penteri, kurā neglābjami zaudētu pašcieņu.

“Nekad nepaskaidro, kāpēc rīkojies tā vai citādi, - jebkurā gadījumā izklausīsies pēc taisnošanās,” tagad viņa ar pateicību atcerējās Valtera skolu. Māsai tieši acīs raudzīdamās un labvēlīgi smaidot, Kadija sacīja:

- Ko nu es tevi mācīšu, Dārt. Pati gana gudra, zināsi.

Māsa iekoda apakšlūpā. Tad. galvu pagrozījusi, nopūtās. Kadijai pievērstajā skatienā apvienojās rūpes un nesapratne, ko Dārta izpauda ari vārdos:

- Pēdējā laikā esi traki izmainījusies. Pilnīgi cits cilvēks.

“Un tu, domā, ne?" Kadijai gandrīz paspruka. Taču viņa nolēma izturēt veiksmīgi aizsākto toni, kurš māsai sajauca kārtis:

- Būšu beidzot nobriedusi. Cik tad var?,.. Pirms Jāņiem palika trīsdesmit. Pati sūtīji apsveikumu. Neatceries?

- Runājam kā cūka ar zosi - patlaban sacitu Vecā. -Dārta pasmīnēja. - Dažreiz viņai sanāk ļoti trāpīgi. Ai, ja, gadi skrien, tram-taram... Nu ko? Vismaz skaidrība. Ja no mūsu dziesmas izlaiž to pantiņu, kurā nesapratu, par ko tev uz mani zobs. Mātes dzīvokļa dēļ? Vienalga tu nejaudātu apmaksāt tik lielu platību. Biju pārliecināta, ka jaunajā vietā jūties labi - centrs, gaišas trepes, jebkurā stundā krānā silts ūdens.

Māsa par varēm gribēja uzspiest domu apmaiņu un tīšuprāt noklusēja visu minēto ieguvumu sarūpēšanai nepieciešamo kredītu, kas apgrūtinās Kadiju vēl ilgus gadus. Dārta vēlējās to dzirdēt no jaunākās māsas mutes, lai izmantotu iespēju atkārtoti uzsvērt viņas neapdomību, pirms diviem gadiem pēkšņi izšķirot laulibu ar glītu, lādzīgu vīrieti, kurš stabili pelnīja. Varbūt Dārtai beidzot izdotos saprast, kas īsti jaunāko māsu uz šo neprātīgo soli pamudināja. Tomēr sarunas ugunskurā iemestā pagale pat nieka dzirksteli neuzšķīla. Jo Kadija neuzķēra piedāvājumu kaut ko pārmest māsai vai vienkārši pasūroties.

- Nelauzi galvu bez iemesla, Dārt, - viņa teica. - Man žēl, ja esmu tevi sarūgtinājusi. Piedāvāju mazu kompensāciju... Redzi zilo nojumiti aiz stāvvietas?

- Nu? - māsa sarāva plecus.

- Tā ir mikrobusiņu pietura Rigas virzienā. Ik pēc desmit minūtēm kāds tur apstājas. Tev nebūs jātērē laiks, atkal stumjoties pilsētā iekšā un ārā. Saprati?

- Gribi tikt no manis vaļā pa lēto? Biju gan rēķinājusies, ka aizvedīšu tevi līdz mājām. Mūsu māte vienmēr atgādināja: kur mantu paņēmi, tur noliec atpakaļ, - Dārta atļāvās pajokot. Taču gari tielēties netaisījās. - Labs ir. Kamēr aizkratīšos līdz sētai, tāpat launags būs klāt.

- Bez ciemakukuļiem... - Pašūpojusi galvu, Kadija veikli noņēma smalka pinuma ķēdīti, kas rotāja viņas iedegušo kaklu, un sniedza māsai. - Vismaz šo sveicienu aizved no manis Zintai. Ceru, neapvainosies, ka nav gluži jauna.

- Ak!... - Dārta ļāva spīdīgajai čūskiņai ietecēt saujā un svārstīja to mīlīnādamās. - Tad nu gan būs gaviles. Zintai pirmā īstā zeltlieta. Nebija žēl šķirties?

- Šī ir jaunu meiteņu rota. Manā vecumā jāsāk valkāt citas. Visam savs laiks. - Viņa priecājās, ka ļāvusies pēkšņajam dāsnuma uzplūdam. - Nākamreiz noteikti pabildini pirms iebraukšanas. Lai nav tā pa galvu, pa kaklu.

- Skatos uz tevi un... - Dārta ieturēja pauzi. Mudinājumu nesagaidījusi, turpināja: - Domāju, tev, Kadij, ir mīļākais.

- Manuprāt, juridiski brīvām sievietēm brūtgāni pienākas pēc tiesas un taisnibas, - viņa atsmēja, juzdama karstumu virs krūtīm.

Vienmēr tā bija. Jau mazotnē. Citām meitenēm kaisa vaigi, bet viņai mulsums, apjukums vai kauns no sirds apvidus rāpās augšup pa kaklu un kūra uguni pazodē.

- Tie, Kadij. ir dažādu koku augļi, - Dārta sacīja domīgi. - Ar brūtgānu cerējās, lai precētos. Bet mīļākais... E! Kas man? - Viņa sāka rakņāties apjomīgajā somā, acīmredzot meklēja mašīnas atslēgas. - Zini, kā var pazīt to, kurai ir mīļākais?

- Pasaki, lūdzama. Citādi nomiršu bez sajēgas.

Pec acīm. Tramīgas un šaudās kā pārbiedētas peles. Ahal Tu jau nezini... - Atslēgas māsa turēja rokā. bet no krēsla piecelties kavējās. - Pat mātei nestāstīju. Kad Linards vēl strādāja rūpnīcā, viņam bija uznākusi kreisuma slimība. Tā ka man ir pieredze.

- Kādā jomā?

- Precētu viru kārdinātāju izķeršanā. Nu. lūk... Tagad sapratīsi, kāpēc piekritu pamest Rigu. Un neesmu nožēlojusi. Protams, Amulēs stopiem manas asinis dzer Vecā. toties ģimenē viss kārtībā. Tfu, tful... - Dārta pieklauvēja galda plastikātam un iesmējās. - Turklāt Linards tā nomujies darbos, ka iemieg pusceļā līdz spilvenam un par blēņām domāt neatliek vaļas.

Ja Kadija vēl nebūtu piedevusi māsai izdarības ar mātes dzīvokli, tagad viņa varēja smalki atriebties, metot akmentiņu Dārtas pašpārliecināti laimīgas sievas virzienā. Neko briesmīgu, tikai labsirdīgas zobgalības mērcē pasniegtu epizodi no pērnajiem līgosvētkiem, kad Linards dejojot lūkoja pieskarties viņas krūtīm un čukstēja ausī: “Ja negribi šeit. es atradīšu iemeslu aizbraukt uz Rigu, un mēs... Tu nedomā. Kadij... Man ir nauda..."

Ieskurbuša vīrieša sacītais vienmēr jāizdala ar divi un dažreiz ar visiem desmit. Taču Dārta acīmredzot, savas ģimenes līdzsvaru vērtējot, maldījās labticīgi.

- Sveicini Amules. - Kadija pasteidzās apkampt māsu, pirms viņa bija iekāpusi mašīnā. - Un turamies, vai ne!

- Kas cits atliek? - mazliet aizlūzušā balsī Dārta atsaucās. - Ak jā... Lai gan iedevi pa kāju, ielūgumu uz manu četrdesmit rudeņu svinībām vienalga saņemsi. Novembrī, kad lauku darbi piebeigti.

- Tante baļļuku akceptējusi?

- Patiesībā tā ir viņas ideja, ka māja savu reizi jāiztricina. Iemesls šoreiz nav jāmeklē. Tad nu sāc iekrāt dāvanai. ha-ha-ha... Joks. protams.

Māsas paviršais atvadu skūpsts sakurināja ausi, un Kadija palaida va)ā Dārtas plecus. Dārtai laimīgu ceļu novēlot, viņa atkal skaudri izjuta brīvdienu vienpatības skumjas. Bet, kā saules stars sašķeļ tumšu mākoni, tā cauri bēdīgajai noskaņai izlauzās prieks: rit!...

Neviļus viņa ielūkojās pulkstenī, domās aplēšot, cik stundu vēl paies līdz mirklim, kad durvju zvans nodziedās Valtera signālu. Kadija labi apzinājās, ka tā ir atkarība, un nebija vēlējusies, lai viņas stundas kāds saskaldītu gaidpilnos nogriežņos. Bet tā bija noticis un tagad viņa reizēm sevi pieķēra šīs atkarības izskaistināšanā: galu galā daudzas sievietes būtu gatavas maksāt jebko par iespēju kaut īsu bridi atrasties Valteram Klieģim tik tuvu - kaut dažas stundas viņa kailā auguma ielokā...

Autobusu pieturā Kadija izņēma spogulīti, lai uzkrāsotu lūpas, un atcerējās, ko māsa pirmīt bilda par īpaši tramīgo skatienu, kas zīmogojot precētu vīru mīļākās. Nu muļķības. Savās zaļpelēkajās acīs Kadija atrada vienīgi to pašu rāmo starojumu, kurā Valters bija saskatījis patvērumu. Ko tad citu, - lai gan skaļi viņš to neteica. Ko vēl, izņemot dvēseles pajumti, parastas sievietes sabiedrībā meklēs vīrietis, kuram Rīgas turīgo ielā slienas īsts sapņu nams?... Tikai tā aprises vērojot - labi, ka gadījums šodien deva iespēju, - viņa beidzot bija sapratusi, kas Valteram pat kaisles augstākajā punktā liedz ierunāties par šķiršanos no Paulas. Nu Kadija zināja izskaidrojumu: tādu māju tikai nelga varētu pamest aši un ar vieglu sirdi.

Kaut ari secinājums nebija jauks, viņa jutās tikusi par kādu nieku Valteram tuvāk.

Samtaini dūkdama, atlidoja kamene un, biezi sazēlušajā grāvmalas nostiprinājumā izvēlējusies bālu neaizmirstules ziediņu, sāka to darbīgi apsekot. Dzeltenīgi putekšņu bumbulīši pie medus vācējas ņirbigajām pakaļkājām liecināja, ka saimniekošana Rimeldas Tamsones īpašumos notiek saskaņā ar dabas apriti. Atzinīgi novērtējis māsas ķērienu un iespējamo ražu kviešu tīrumā, kas līdzens viļņojās līdz pat apvārsnim, Valters Klieģis negribīgi atgriezās pie mašīnas. Diena bija pārāk jauka, lai gari kavētos zem jumta, un viņš jau pusceļā ļāva sev iztēloties to brīvību, ko vienmēr piedzīvoja Purvainē. Bet, šo baudas mirkli apzināti aizkavējot, Valters palaikam mēdza apstāties pie Klieģa robežas - tā apkaimē dēvēja dziļo meliorācijas grāvi, kura apakšā nesenie lieti tagad bija saskalojuši tumšu ūdeni.

Mākslīgā strauta mūžs nebija garš, varbūt gadi trīsdesmit. Pirms tam šeit auga alkšņi, noslēpjot reiz uzšķipe-lētās īpašumu kupicas un ežas. Taču vietējie ļaudis, it kā spītējot kopsaimniecību kārtībai, joprojām redzēja cauri brikšņiem izvilkto zemes piederības līniju un ikdienas sarunās platības līdzenāko daļu sauca par Klieģa tīrumiem. Ka tie bijuši ne tikai pagasta, bet visas valsts lepnums, Valters zināja no mātes stāstiem.

Savām acīm šo godību pieredzēt neizdevās nevienam no Alises un Ernesta Klieģu trijiem bērniem. Vecākā, Rimelda, drīzāk varēja atcerēties pēkšņo pamodināšanu nakts vidū, ģērbšanos aizgūtnēm un stundām ilgu kratīšanos pa nomaļiem ceļiem līdz radu vai paziņu mājai, kur viņus nebaidījās pieņemt. Jo visiem atmiņā vēl dzīvoja nesenās izsūtīšanas, un valodas par jaunām represijām uzvirmoja atkal un atkal. Tas, ka varas izkapts nenopļāva

Ernesta ģimeni, bija ists Dieva brīnums, jo no šī pagasta uz Sibīriju aizveda daudzus mazturīgākus.

Kaktos baumoja par Klieģiem izlaikus piemitošo māku dzirdīt un kukuļot varas pārstāvjus, un bērni vēlāk redzēja, cik labi tēvs ar šo prasmi sadzīvo. Tā viņam palīdzēja veikli izlaipot starp kara akačiem, paglābjoties no iesaukšanas jelkādā armijā: visas pavēstes Ernests Klieģis kāva ar stipriem trumpjiem - saudzējamu aizmugures amatu vai mediķu komisijas apstiprinātu nedziedējamu kaiti. Bet labi pārbaudītie, stiprie pludiņi zaudēja spēku, sākoties kolektivizācijai. Droši vien arī Klieģi pieredzētu saltas zemes, ja Ernestam nebijis aizgādnības, ar kuru viņš tomēr vairījās skaļi dižoties. Pat redzot iztālēm zibsnījam represiju asmeni, pagasta bagātākais saimnieks klusēja. Tāpat kā sieva - lai gan Alise ļoti labi atcerējās to rudens nakti, kad stiklam piegrabināja nedroši pirksti.

Viņi bija nesen precējušies. Dzīvoja miega badā kā visi jaunlaulātie, un Alisei vajadzēja papūlēties, vīru modinot. Iespējams, prātīgāk bija izlikties klauvēšanu nedzirdam. Jo ārpusē varēja stāvēt gan labs kaimiņš, gan bārdām noauguši un likteņa līkloču izmocīti ļaudis, kas joprojām klaiņoja mežos un, apzinādamies savu nolemtību, darbināja ieročus bez īpaša iemesla.

Vara šos cilvēkus nidēja īpaši sīvi, un vīrietis, kuru Ernests burtiski aiz apkakles ievilka siltajā istabā, acīmredzami pārstāvēja mežabrāļu apkarotājus - valkāja augsta padomju armijas virsnieka uzplečus un smalkādas zābakus. Tie gan bija briesmīgi notašķīti ar dūņām. Drēbes tāpat un slapjas līdz pēdējai vīlītei. Tik traki nobristies iespējams, vienīgi stundām klīstot starp silu un purvu. Nakts viesis gan neko sakarīgu nemācēja pateikt, jo bija tā pārsalis, ka mēle kustējās ar grūtībām. Laiku iztaujāšanai notērējot, Alise sameta plītī bērza šķilas un lika ugunij rukt zem divspaiņu katla. Kamēr ūdens sila, Ernests atbrīvoja nelūgto viesi no apģērba. Vīrietis nepretojās, kad viņa kājas iebāza kūpošā toverī, rokas līdz elkoņiem -karsta kumelīšu uzlējuma piepildītā mutes bļodā, bet krūtis un muguru saimnieki četrrocīgi berza ar ugunīgā pašteķī slapinātiem dvieļiem. Vien aprauti ievaidējās, ik Alise pieskārās dziļajai pleca skrambai, kur suloja pussa-recējušas asinis.

Kad svešais beidzot atsila un varēja parunāt, Klieģi dabūja dzirdēt tieši tik pārsteidzošu stāstu, lai tas kļūtu ticams. Ja cilvēciskais naids un nenovīdība bija mūžveci, tad kāpēc apšaubīt šo nezāļu cerošanu uzplečoto vidē? Tur tāpat kuploja skaudība un dažs gadiem vingrināja savas maņas, lai nepalaistu garām mirkli, kad pavērsies iespēja novākt augstākstāvošu un ierāpties viņa krēslā. īsāk runājot, - šī pulkveža vietnieks, mežu ķemmējot, notēmēja un izšāva uz savu komandieri. Lai gan lode tikai apsvilināja kamiesi, Nikolajs Potapovs - tā sauca nakts viesi -, glābjoties pie zemes krizdams, ievēlās akacī. Droši vien uz brīdi bija zudusi samaņa. Taču saukt palīgā traucēja dūņas, ar kurām viņš bezmaz aizrijās. Patiesībā pretīgais mutes sprūds izglāba pulkveža dzīvību: no dūksts puses kaut zilbei atskanot, šāvējs atgrieztos un viņu piebeigtu. Lēsi par komandiera nāvi izsniegtu mežabrāļiem, bet kaulus noskribinātu sīkie plēsoņas.

Varētu jautāt, kāpēc augsts virsnieks atļaujas tādu vaļsirdību pie absolūti svešiem cilvēkiem, kuru skatienos, apģērbā, traukos un mēbelēs pat ļoti paviršs vērotājs saskatītu netīksmi pret padomju kārtibu. Gan jau to redzēja arī Potapovs. Bet vai pulkvedim bija izvēle, ja viņš gribēja, savu nedraugu apsteidzot, līdz pusdienlaikam nokļūt Rīgā, lai tur priekšniecībai pirmais vēstītu par notikušo? Jo nevarēja taču zināt, ar kādām piedevām šāvējs bija nolēmis izpušķot komandiera pazušanu Kurzemes slīkšņās. Pulkvedis pārāk labi pazina armijā valdošo aizdomu noskaņu, lai saprastu - pie ģenerāļa jātiek pirmajam, par katru cenu. Un tā bija gan viņa atklātība, gan pazemība, kas izskanēja Ernestam veltītajā lūgumā:

- Pomogi, drug. Hristom prošu i voveki ņe zabudu.

Potapova dzīves pieredze sacija priekšā, ka trula pavēle un pistoles vicināšana paliktu bez atbildes. Pat Klie-ģus nošāvis, viņš Rigai tuvāk netiktu.

Ernests gan nebija no vīriem, ko viegli aizkustināt. Straujo Maksi no staļļa izvest viņam lika vēss politisko notikumu redzējums: lai ari Klieģim nepatika padomju vara, nāksies tai pielāgoties. Zirgs aizrāva līdz Silagalam. Tur Ernests dažās minūtēs pierunāja bērnības draugu, kam piederēja motocikls, sēsties pie stūres. Gaismai svīstot, pulkvedis jau bija Rigā.

Nav grūti iztēloties viņa nāvīgā ienaidnieka likteni, ko, visticamāk, noslēdza lode. Toties Nikolajs Potapovs turpmāko mūža daļu pavadija Maskavā, plašā kabinetā, pa kura logiem varēja redzēt galvenā čekista Dzeržinska pieminekli. Viņa uzpleči kļuva arvien smagāki un ietekme lielāka, bet novembra naktī Zieduleju saimniekam doto vārdu šis vīrs neaizmirsa un turēja, pasargājot Klieģus gan no Sibīrijas, gan mīkstinot turpmākos spaidus.

Ernests bija pietiekami gudrs, lai negaidītu no aizbildņa neiespējamo. Jo tik un tā Potapovs pārstāvēja kolhozu iekārtu, kas Zieduleju kūti sadzina pagasta zemniekiem atņemtās govis, bet gājēju namiņā iemitināja divas ķildīgas ģimenes, kuru bērni jau pirmajā dienā atmūķēja Alises pieliekamo. Tālāko paredzot, Klieģi bez cīņas atkāpās uz

Alises matēs Purvaini. Jau tās nosaukums liecināja - sētai grūti sacensties ar bagātajām Ziedulejām.

Ka drazu, pussabrukušu šķūneļu un nezāļu apjoztā divstāvu māja Ziedulejas reiz piederējusi viņa vecākiem, Valters zināja, cik spēja sevi atcerēties. Taču grūti bija iedomāties puķudobes, kas mātes stāstos apvijušas tagad izdangāto pagalmu. Gar Zieduleju ceļa galu braucot, tēvs grieza galvu uz otru pusi un viņa vaigos samilza balti kamoli.

Kaut ari varas ideoloģiskajā skatijumā Klieģa biogrāfija lika šaubīties par uzticamību, viņš ļoti labi iekārtojās -saritu daudzi jo daudzi. Silagala patērētāju biedrības vadītāja krēslā apsēsties bija tīkojis dažs nopelniem bagāts partijnieks. Tie pēc Ernesta Klieģa iecelšanas, protams, sašuta: kas notiek, budzim dod grožus?!... Ka viņam roka vai pašā Kremlī, šo vēsti pagastā izlaida viens no atraidītajiem. Nūja, - Klieģis cieti teica, ja kāds prasīja apstiprinājumu, - ir gan. Gluži neaizskarams vietējai varai viņš kļuva pēc tam. kad ģenerālis Potapovs, ar sevišķu misiju Latvijā ieradies, svītas pavadībā apciemoja Silagalu un liecinieku klātbūtnē sirsnīgi trīsreiz nomutēja Ernestu Klieģi. Tomēr Ziedulejas pasargāt šī skanīgā buča nespēja. Pasaules gājēji turpināja Ernesta dzimtās mājas postīt un piesmiet, kamēr viņš pats no rajona tribīnes lasīja referātu par Oktobra revolūcijas izcilo nozīmi latviešu kultūras attīstībā, beigās soloties vēl sirsnīgāk kalpot komunistiskajai partijai. Pēc tam vakarā tēvs zūdījās, ka pat puspudele konjaka nespēj aizskalot mēslus, ar kuriem viņš piesārņojis savu muti.

- Kā tu varēji? - Valters jautāja tēvam. - Un kāpēc, ja tas ir pretīgi?

- Tas nebiju es. - Ernests atsaucās, savādi vīpsnājot.

- Kas tad?

- Kādscits, - tēvs tieši tā izrunāja - sapludinot vienā abus vārdus un jaunajam piešķirot īpašu nozīmi. - Ir daudz tādu lietu, kuras pats nenokārtosi. Tāpēc dažreiz jāļauj rīkoties Kādamcitam.

Laikam tas bija noslēpums, kuru tēvs atklāja netīšām. Bet Valters jau pazina arī savas iekšējās balsis, kas mēdza mokoši un gari strīdēties, pirms viņa mute pauda lēmumu. Pusaudža iecirtībā gribējās izbrēkt necieņu pret mūždien paģiraino ķīmijas skolotāju. Taču spīvā attieksme bez vajadzības satrauktu māti, un viņš apsolījās būt pieklājīgs, jaudams runāt Kādamcitam. Tie, protams, bija meli. Savu nesalokāmā godīguma olekti viņš drīkstēja glabāt tikai pašam zināmā vietā.

Drīz Valters secināja, ka neviens laikam neiztiek bez Kādacita pakalpojumiem. Bet daži to darīja pārāk rupji. Kādscits, protams, bija pieskatāms, un Valters viņu cītīgi uzraudzīja. To nojaušot, studiju biedri Politehniskā institūta celtniekos mēdza atzīt: Klieģis ir slīpēts jeb no tādiem, kurus lēti ar pliku roku pie rīkles nesaķert. Vēlāk dēvēja par caursitēju un bija likumsakarīgi, ka tieši viņš, jaunākais no trim Alises un Ernesta atvasēm, kārtoja Zieduleju atgūšanu. Grūti sacīt, vai tēvs apzinājās ilgi gaidīto taisnības uzvaru. Triekas otrais vilnis bija atņēmis viņam ne vien acu gaismu un kustību prieku, bet ari saduļķojis prāta skaidrības biķeri. Māte gan apgalvoja, ka ļoti agri no rīta tēvs mēdz būt absolūti sakarīgs un vienā tādā reizē paudis savu gribu: lai Ziedulejās saimnieko Rimelda. Māsa piekrita, uzņemdamās atjaunot dzimtas māju bijušo godību.

Brāļi neiebilda. Katrs sava iemesla pēc. Ansis bija pārāk iedzīvojies Rīgā. Bet Valters auklēja slēptu cerību, kas saistījās ar mežaino nostūri, kurp reiz atkāpās Ernests.

Viņš bija pārliecināts, ka māte pēc tēva nāves izmantos iespēju atgriezties Ziedulejās. Bet Alise teicās pārāk saaugusi ar Purvaini, lai mūža nogalē kļūtu neuzticīga vietai, kas sildījusi un glābusi. Viņa, protams, nespēja iedomāties, cik stipri ar šo paziņojumu sarūgtinājusi savu ļaunāko dēlu, kurš iztēlē jau pa savam iekārtoja bērnības setu. Bija ari dažs taustāms solis. Kaut vai nelielā izmaiņa, dokumentējot māju nosaukumu - Valters parūpējās, lai tur izzustu nevērīgais daudzskaitlis. Purvaine, viņaprāt, skanēja daudz pārliecinošāk un ietilpīgāk. Jo te viss bija apveltīts ar spilgtas personības, nevis parastas lauku sētas iezīmēm.

Kāpēc māte, būdama no dabas gudra un tālredzīga, nesaskatīja viņa ipašo attieksmi pret Purvaini? Šo jautājumu nu Valters drīkstēja grozīt un apskatīt no dažādām pusēm. Atbildētāja tagad gulēja Silagala kapos, bet viņš stāvēja un klausījās, kā klusītēm šalc Zieduleju kviešu druva.

Viņš bija steidzies ātrāk izbraukt no Rīgas. Rakstīdams Kadijai mobilo īsziņu, Valters it kā pielika punktu ikdienai. Visas kārtojamās darīšanas - gan patīkamās, gan nejēdzīgās - viņš mēdza atstāt pie Klieģu tīruma robežas. Pirms Purvaines. Lai tur būtu pilnīgi brīvs.

Ceļa gabalu aiz pēdējā pagrieziena, pirms kļavām apstādītās Purvaines gatves, viņš pazina tik labi. ka varētu nostaigāt aizsietām acīm un nepakristu. Tāpēc pamatīgos stabos iestiprinātais, gluži svaigi melnbalti sakrāsotais šķērskoks, kas pārsvītroja ceļu, šķita nereāls. Kā negaidīts belziens vai apvainojums no mīļas mutes. Barjeras viens gals turējās smagā, divkāršā eņģē, otrs bija nodrošināts ar lielu atslēgu. Māte tādas sauca par kūtenēm. Tuvāk pieliecies. Valters sajuta ieeļļotā mehānisma smaržu. Pavisam svaiga. Pārāk labi nostrādāts, lai to vērtētu kā joku un izklaides piedāvājumu.

- Paklau, kas te pie jums notiek? - viņš vaicāja mobilajam tālrunim.

- Sveiks, brālīt. Tātad atdūries gan pie šlagbauma, -telefons secināja Rimeldas Tamsones balsī. - Atvaino, aizmirsu pabrīdināt. Tūlīt Ģedimins aizvedīs slēdzeni.

Laikam abi stāvējuši Purvaines pagalmā. Jo, izskanot pēdējiem Rimeldas vārdiem, gatves dziļumā parādījās riteņbraucējs un steidzīgi minās šurp. Metrus desmit pirms šķērskoka viņš nokāpa no velosipēda un, vezdams to pie vienas rokas, ar otru pacēla pelēko naģeni.

- Labdien, saimniek!

Sveicienā izskanēja atturīga cieņa bez lišķības. Acīmredzot šī prasme kalpot nepazemojoties iekrita sirdī Rimel-dai, kad viņa sijāja Ziedulejās iekārtotās kolhoza fermas ļaudis, meklējot tiem vietu savā saimniecībā. Vairums diemžēl kaut cik kustējās vienigi vagara klātbūtnē un tāpēc nederēja. Ģediminu Žukauski viņa pārbaudīja, uzticot pieskatīt celtniekus, kuri atjaunoja Ziedulejās. Godam šajā uzdevumā apliecinājis daudzas labas īpašības, viņš saņēma paaugstinājumu - ieņemt Purvaines pierauga vietu. Galu galā daudz parocīgāk bija iebūvēt saimniecības ēkas galā dzīvoklīti Ģedim un viņa Broņai nekā salīgt mundierotus apsargus. Ari māte apgalvoja, ka Žukausku neuzkrītošā klātbūtne ir tieši tas, ko šī māja un viņa, vecs cilvēks, mūža nogalē var vēlēties.

- Laba diena, - atbildi nesaņēmis, Ģedimins atkārtoja vēlreiz. Tad, izvilcis no brūnās divrindu žaketes kabatas tumšu strupuli, sniedza to Valteram. - Lūdzu. Te būs. Personīgai lietošanai.

- Tencinu, - aplūkodams slēdzeni, Valters ironiski paklanījās. - Kopš kura laika tu pildi ari Svētā Pētera pienākumus?

Saules pamatīgi nocepināto pieri saraucis, Ģedimins laida jautājumu cauri smadzeņu gaņģiem un izmaļot apmierināts iesmējās:

- Ka pie debesu valstības durvīm, ja? To aizvakar jaunkundze izkārtoja. Tagad Purvainē neviens neiebrauks bez

ziņas.

- Dieva darbi, - Valters izmocīja caur zobiem, slēdzeni iemēģinādams. Griezās ļoti viegli. Atbrīvotais šķērsbaļķa gals paklausīgi uzlēca augšup. - Ja skuķim dullums no dzimšanas... - viņš aizsāka un norija svešām ausīm aiztaupāmu turpinājumu - ģimeniskās domstarpības Klieģi bija pieraduši risināt bez lieciniekiem. - Paradīzes aizslēgšanu pametu tavā ziņā, - jau mašīnā iesēdies, izrīkoja Ģediminu.

Sacīt, ka Valters Klieģis bija nikns, nozīmētu izkropļot situācijas raksturojumu. Viņš to īsti vēl neizprata, bet vienīgais, uz kuru dusmojās, kārtējo reizi bija pats. Par jau labi zināmo. Kas viņam liedza pašos pirmsākumos, īpašuma dokumentu noformējot, ieminēties mātei, ka gribētu Purvaini sev? Alise noteikti saprastu un zemesgrāmatā viss būtu nostiprināts Valteram Klieģim. Bet savāda, bailēm līdzīga kautrība traucēja atzīties, cik daudz viņam nozīmē šī māja, kuras rietumu puses logi lūkojās zemām priedītēm piezēlušā tīrelī, kas, iespējams, nozīmēja vēl vairāk. Valters cerēja, ka māte mīklu pati uzminēs, vērojot jaunākā dēla neizsīkstoši lietpratīgo rosmi Purvaines labiekārtošanā.

Naivie maldi atklājās, kad nekas vairs nebija glābjams. Aizpērnajā ziemā māti sāka vajāt slimības. No viena plaušu karsoņa līdz galam neatspirgušu, viņu panāca otrs. Jūtot tuvojoties nenovēršamo, Alise sapulcināja savu trijotni. Pat uz nāves sliekšņa māte nebija zaudējusi lietišķo tvērienu un vēlējās paskaidrot to, kas ietverts pēdējās gribas jēdzienā. Alise runāja lēni un paklusu, taču katrs vārds cirta brūci Valtera apziņā. Māte nomira pārliecināta: rīkojusies pareizi un taisnigi. Purvaini sadalīdama -pa ceturtdaļai abiem dēliem, bet pusi Rimeldas meitai Vivitai. Kāpēc māte, mazbērnus īpaši nečubinot, pēkšņi atsila pret divdesmitgadīgo filoloģijas studenti, - Valters gari prātoja un nerada atbildi. Līdz Alises bēru pievakarei, kad ap mielasta galdu palikušajiem tuviniekiem Rimelda atšķīra vecāku fotoalbumu. Tā pirmo lappušu izbalojušajos vai laika nobrūninātajos attēlos Valters sazīmēja kuplmatainu, izstīdzējušu meiteni ar Vivitas seju. Gadiem šo līdzību vērojot, Alise varbūt noticēja, ka aizejot spēs caur Vivitu palikt Purvainē. Cik dziļi tā bijusi ari mātes sirdī, Valters atskārta daudz par vēlu.

Pūlēdamies atgūt nesaglābjamo, Valters ierunājās Ansim, ka labprāt pirktu viņa mantojuma tiesu. Brālis, pastāvīgi atrazdamies lielāku vai mazāku naudas grūtību spīlēs, solījās priekšlikumu pārdomāt un acīmredzami vilka laiku, kas bagātīgi lēja ūdeni uz īpašuma cenu dzirnavām. Joprojām nebija jausmas, cik nopietni pret negaidīto dāvanu izturas Vivita. Rimelda teica, ka meitai lēna domāšana un viņa acīmredzot vēl nav sapratusi īpašnieces pienākumus. Ja nu tie pēkšņi izpaudās tik savdabīgā izteiksmē kā ceļa aizslēgšana pie gatves robežas, tad šodien Valteru Purvainē acīmredzot gaidīja ari citi pārsteigumi.

Mana vaina. Piedod, brālīt! - māsa sauca un steidzās pretī, tiklīdz viņš apklusināja automašīnas motoru. - Jau t.ij.i vakarā, kad bomi uzlika un aizslēdza, gribēju tevi Informēt. Bet kaut kas iztraucēja, un labā griba palika nodomu līmenī. Galvā krājas kaļķis, un vecums nāk virsū, nudien.

- Ar uguni spēlējies, Rimeld... Reiz kāds rupeklis nesapratīs tavu smalko uzprasīšanos pēc komplimenta un piebalsos: ja-jā, Tamsonkundze, gadi mūs nevienu nežēlo.

- No šīs patiesības diemžēl nav iespējams glābties. -Viņa nopūtās, atmetusi rotaļīgumu, un ielūkojās rokas pulkstenī. - Parasti tu ieradies krietni agrāk.

- Varētu domāt - esi mani speciāli gaidījusi, - Valters teica. - Kur tādā gadījumā orķestris vai vismaz silti rauši?

- Tik sutīgā laikā jāēd aukstā zupa, - Rimelda attrauca, lēnā solī kāpdamās uz lieveņa pusi. Sapratis bezvārdu aicinājumu, Valters viņai sekoja.

Te bija dzīvojamās ēkas galvenā ieeja. Saglabājusies neskarta kopš laikiem, kad mātes vecāki, jaunsaimniecības līdumu plēšot, uzslēja ari māju. Bez projektiem un varas apstiprinājuma, vadoties tikai no pieredzes, vajadzībām un veselā saprāta - lai būtu silti, visai saimei čupā nespiežoties. Baļķu taču pietika. Sākotnējā variantā tapa trīs plašas istabas, vērienīgs ķēķis un priekšnams ar vairākiem pieliekamajiem. Dažus Valters kā pa miglu vēl atcerējās. Zem plauktiem, starp toveriem, spaiņiem un rūgtena pelējuma smārda piesūkušamies sen necilātu drēbju saiņiem varēja lieliski spēlēt glabiņas. Reiz, iespraucies aiz putraimu maisa, viņš sagura un piemiga; atmodies nesaprata, kur atrodas, taču baidījās raudāt.

Klieģu dēliem bija aizliegts birdināt asaras. Tās skaitījās kauns un negods.

Pašā pirmajā pārbūvē, kuru aizsāka un vadīja tēvs, mainījās gan ēkas ārējais veidols, gan iekštelpu plāns. Ķieģeļu apšuvuma mētelī ģērbusies, māja nu izskatījās nepierasti cēla un it kā no cita apvidus iesviesta šajā pagasta stūrī, kurp veda viens vienīgs ceļš - aiz tīreļa joslas, kas raīsīja mānīgu plašuma sajūtu, sākās zemiene ar slīkšņu strēli, ko šķērsot pa īpašām takām prata tikai paši piere-dzējušākie ogotāji. Abi Purvaines sarkanie skursteņi, uz pelēkā šīfera seguma lepni sēdēdami, it kā izaicināja tālē tumstošo egļu galotnes.

Zem jaunā jumta katram Klieģu bērnam bija atsevišķa istaba. Nepieredzēts greznums šajā Kurzemes pusē, kur ģimeņu lielie un mazie turpināja gulēt vienā, ar simboliskām tapešu līmējuma starpsienām sadalītā telpā. Savrupās teritorijas Rimelda, Ansis un Valters saņēma kopā ar noteikumu, ka istabas jākopj pašiem un kārtībai jābūt ideālai. Visgrūtāk šajā ziņā gāja Ansim. Brālis bieži mitinājās ēdamistabā, caur kuru pārējie staigāja. - tāds sods piemeklēja noteikumu neievērotāju, lai viņš salīdzinātu izcilus apstākļus ar šiem, apdomātos un nonāktu pie attiecīgiem secinājumiem. Tā bija maza patstāvības skola, kurā gūtās atziņas Valteram Klieģim nākotnē noderēja ne reizi vien.

Viņš bija ilgi auklējis bēniņu izbūves ideju - patiesībā tā piedzima vēl pirms augstskola -, bet īstenošanai klāt ķērās tikai pēc tēva nāves. Gribējās un varēja vismaz gadu agrāk. Taču Alise baidījās, ka rosība virs griestiem un klaudzināšanās uztrauks paralizēto viru, kuram pašam tagad pietrūka teikšanas. Vilcinājumā, kas toreiz pamatīgi kaitināja, slēpās ari svētības tiesa - celtniecības tirgū strauji

im.ua jauni materiāli, darbarīki un metodes, aiztaupot laiku, naudu un nevajadzīgu ārdīšanu.

Ka jumta stāvs būs Valtera mītne Purvainē, visiem Klieģiem šķita pašsaprotami. Šo patiesību pieņemot, Ansis tomēr raustīja plecus: kāpēc brālim ieguldīt līdzekļus bēniņu ērtībās, kuru izbaudīšanai diezin vai sanāks vaļas -ceļš no galvaspilsētas šurp prasīja gandrīz divas stundas. Loģikas trūkumu Valtera rīcībā turklāt pastiprināja fakts, ka viņš nupat bija Rīgas pievārtē sev uzbūvējis plaukstoša uzņēmuma īpašnieka tēlam atbilstošu namu, ko avīzēs jau dēvēja par pili. Tā bija turīgas ģimenes paraugmāja, kuras dēļ Klieģis iekļuva apskaužamo kārtā. Līdzās šai skaistajai celtnei viņa Purvaines pajumte izskatījās pēc bārenītes, kuras ietērpam šķiests pārāk daudz līdzekļu, lai to izlietošanai nepiemērotu tikai vienu vārdu - iegriba. Ansis, protams, izteicās savā garā: bizdings...

Jau pašā sākumā Valters iecerēja jumta stāvam pilnīgi atsevišķu ieeju. To atrisināt šķita vienkārši. Bet, projektu kritiski izvērtējis, viņš secināja, ka piebūves kubs laupītu mājai pirmatnības neatkārtojamos vaibstus. Lai pievilcību saglabātu, nācās lauzties cauri kādreizējai goda istabai, veidojot slīpenisku sienu, kuru uzlūkojot mātei - tā viņa mēdza sacīt - griezās galva. Bet, vērtējot galvenās līnijas, Alisei iznākums patika.

Pēc mātes nāves pirmais stāvs lielākoties stāvēja tukšs. Ansis šurp brauca reti. Rimeldai bija Ziedulejas. Nedēļas nogalē viņa gan mēdza iegriezties Purvainē, lai redzētos ar Valteru. Kaut kas pārrunājams bija allaž. Bet šoreiz tā neizskatījās pēc parastās satikšanās: kaut arī māsa centās aiz mākslotas jautrības un tērgām noslēpt bažas un satraukumu, tas gailēja viņas tumšajās acīs.

- Jā! - Rimelda palaida vaļā verandas durvju rokturi un pagriezās pret brāli. - Tevi neinteresē, kāpēc Nero nav izskrējis pretī savam dievinātajam pavēlniekam?

- Cienījama vecuma suņi dažkārt sāk iemigt diendusā tikpat cieši kā zīdaiņi - tā es domāju.

- Hm... Nāc. - Māsa pamāja uz saimniecības ēkas pusi. - Patiesībā ar to mums vajadzēja sākt. Taču jau iepriekš brīdinu - skats nebūs no riodežaneiro sērijas.

Cik vecs īsti bija Nero? - Valters prātoja, māsai sekodams.

Tēvs ar spieķi vēl gluži braši izsoļoja gatvi turp un atpakaļ, kad Purvainē uzradās melnais kaukāzietis. Jau liels augumā, bet būtībā kucēns. Tēvs bija pārliecināts, ka mājas sargam jāstāv pie būdas, bet māte turējās pretī -Die’s, sargi, izaugs asinskārs plēsējs. Jo Purvaines suņi izcēlās ar saprātu, nevis niknumu. Tā kā Ernesta teikšana drīz beidzās. Nero veidojās mātes gaumē. Svešiniekiem veltītās skaļās rejas drīzāk nozīmēja aicinājumu izmest kopīgu riksi un patramdīt vārnas, nevis tieksmi kost papēžos. Bet Alises tuvumā suns turējās vienīgi līdz brīdim, kad ieradās Valters, kuru - Rimeldai taisnība - Nero dievināja. Šī pieķeršanās dzima abu pastaigās cauri tīrelim un purvam. Kopā saspiestām mugurām kā divi ceļavīri viņi bija gulējuši Lielajā mežā zem egles un gardi mielojušies ar vienu rupjmaizes šķēli. Tik prastai barībai, ja to piedāvāja cita roka, izlutinātais kaukāzietis pat virsū neskatījās.

No cilvēciskās pozīcijas lēšot, Nero bija divpadsmit -nē, varbūt trīspadsmit?... - gadu. Suņu mūžus, šķiet, rēķina kaut kā citādi, un tad veidojas stipri lielāks skaitlis.

Pie pusatvērtajām malkas šķūņa durvīm Rimelda atkāpās, ļaujot brālim iet pirmajam. Iekārtojot Purvainē mūsdienīgu apkuri, zuda nepieciešamība pēc tik lielas telpas,

W«ii savulaik glabājās desmitiem steru. Tagad bērza un ali ■•»,».» šķilu strēķiši kamīniem un dārza izklaižu pavardam «Izņēma maz vietas. Tukšumu pēc sava ieskata aizpildīja Ģedimins. Sākumā dakšas, lāpstas un pārējie necilie dar-b.iriki bikli spiedās kaktos. Lai. drosmi uzkrājuši, strauji sabiedrotos ar jaunāko zāles pļāvēja modeli, pārvietojamo laistītāju, dažāda resnuma auklām un š|ūtenēm, kas tagad nekautrīgi locījās uz tīri noslaucītā klona.

Iekšā ņirbēja izkliedēta, šķūņa galā izaugušā ozola lapotnes caursijāta gaisma. Lielo vārtu augšā iestiprinātais vēdināšanas režģis to sadalīja šķipsnās, kas juku jukām krita uz grīdas. Lai redze pielāgotos puskrēslas un spilgtuma pārejām, uz mirkli nācās pievērt plakstus. Acim aprodot, līdzās šovasar liekajām puķu kastēm Valters samanīja pie zemes noklātus lupatu gridceliņus - iespējams, no Broņas pūra, - un tiem šķērsu pāri nomestu garenisku izcilni. Sazīmēt šajā gumzīgajā čupā reiz lepno kaukāzieti ļāva tikai sēcošās skaņas, kas neritmiski plūda no savēlušos pinku klātajām krūtīm.

- Ak tu... - Vairīdamies atklāt maigumu un žēlas, kas pēkšņi piepildīja sirdi, Valters sakoda zobus. - Vecais, krietnais Nero, sunīt... - Notupies viņš pieskārās sirmajam purnam.

Augšlūpa atiezās, parādot nodzeltējušu ilkni - kā vārgu suņa pazemības un prieka zīmi, ka Nero pazinis glāstītāju. Taču puspievērtajā redzokļa spraudziņā cauri asaru tērcītei, kas bija atradusi gultni līdz padegunei, jau gailēja nolemtības dzirksts. Spēkus sasprindzinot līdz pakāpei, ko pazīst tikai nesavtīgi mīlošie un bezgala uzticīgie, Nero izkustināja asti. Tā divreiz mīksti nobūkšķēja pret guļvietas klājumu un rimās. bet suņa ķermenim pārskrēja trīsas. Drebuļus mierinot, Valters virzīja plaukstu pāri kaukāzieša krūtim. Pirkstiem sataustot miklus, blīvi zemainu netīrumu piedzītus vilnas bubuļus, viņš atskatījās uz Rimeldu.

- Bija iestidzis diķmalas dūņās, - māsa teica. - Ģedimins dabūja papūlēties, kamēr izvilka ārā. Un katrā ziņā ne jau viņš pelnījis pārmetumus, ka iznākums ir šāds.

- J-jā... - Žēlums pamazām izlīdzinājās, palaida vaļā kakla muskuli un atdeva Valtera balsij ikdienišķi bezkaislīgo lietišķo tembru. - Vienīgais, ko Nero labā tagad varam darīt, ir zvans veterinārārstam - lai izbeidz ciešanas.

- Gluži manas domas, - Rimelda piekrita. - Patiesībā vajadzēja jau... Bet nolēmām sagaidīt tevi. Jums ar Nero taču bija īpašas attiecības.

- Sperties pa taisno muklājā... - Valters saudzīgi glāstīja iekritušos sānus, kur zem ribām krampjaini vēl mocījās dzīvība. - Kas tev, draudziņ, uznāca, ko?

- Ne jau viņam. - Māsas lūpas sakniebās nicinošā vaibstā. - Svētdienas pievakarē drīz pēc tavas aizbraukšanas Purvaini aplaimoja mūsu mīļotais brālis.

- Ansis?

- Pazīsti vēl kādu citu brāli? - Rimelda īsi, kokaini iesmējās. - Ieradās kopā ar savu... Atvaino, esmu vecmodīga un nesaukšu mazu plancku par draudzeni vai vēl kā nebūt smalki. Nu. kā tev patik?

- Ansim ir tiesības te uzturēties. - Valters paraustīja plecus. - Paši vienojāmies, ka viņa ģimenei pienākas abas kādreizējās dēlu istabas.

- Lūk! - Rimelda pasita gaisā ar masīvu sudraba riņķi rotātu kreisās rokas rādītājpirkstu. Gredzeni uz pārējiem četriem tāpat bija pasmagi, taču gaumīgi un piestāvēja viņas lielajai plaukstai. - Tu pareizi uzsvēri: ģimenei. Arī Britai un Nilam. Nevis uz ielas paceltai... emmei.

- Ko mēs tur varam grozīt? - Viņam gribējās māsu pasteidzināt. Jo aiz Rimeldai neraksturīgās klajās moralizēšanas noteikti slēpās kas būtiskāks. - Ansis jau sen kā pilngadīgs puika un pats atbild par savu dzīvi.

- Diezin vai. - Bažīga nopūta saviļņoja māsas gaisīgās blūzes krokas. - Tad aizbraukdams pirmdien būtu ņēmis brūtīti līdzi. Ne! Atstāja te. Izrādīties Ģedim un nabaga Broņai. Tos cilvēkus viņa dancināja uz rūtīm, pasūtīdama brokastīs kruasānus un launagā rukolas salātus - lai gan stipri šaubos, vai pati zina, kā tiem jāizskatās. Piedevām, protams, bija sauļošanās pa pliko un decibeli, kas dārdēja lidz Ziedulejām.

Māsa prata stāstīt, un klausīdamies Valters it kā vēroja nedēļas pirmajā pusē šeit notikušo. Nebija grūti iztēloties kārno gaišmati - liekas, viņu sauc Nate; jā, varbūt - valstāmies ābeļdārza mīkstajā zālitē. Bet drīz tas apnika, un izklaides objektu meiča saskatīja vecajā kaukāzietī. Kaut ari sirmojošu purnu un stiviem krustiem, Nero joprojām bija gatavs uzklausīt un pildīt Purvainei piederīgo pavēles. Iespējams, jau desmito reizi atnesot viešņas aizmesto sprunguli, kaukāzietis izrādīja saguruma pazīmes. Tāpēc Anša draudzenei iešāvās prātā doma dzīvnieku nopeldi-nāt dīķī.

Viņa, protams, nevarēja zināt, ka pirms daudziem gadiem raktās ūdenskrātuves vieta nebija izvēlēta veiksmīgi. Sudrabotiem kārkliem apstādītā mārka vienā pusē virda acij neredzams, spēcīgs avots, radot zemūdens straumi, kas attīrīja gultni savā tuvumā, uz otru krastu skalojot atmirušus stiebrus un citus gružus. Vairāki mēģinājumi izvadīt avotu virszemē beidzās neveiksmīgi, un Klieģi samierinājās ar dūņu sēri, kas lēnām auga un tagad jau aizpildīja dīķa trešdaļu. Sanesu stingrākās garozas laukumiņos iesakņojās un labi jutās zemi grīšļi un mazprasīgas platlapes, radot mānīgu priekšstatu par stingru pamatu.

Ko domāja Anša jaunā sieviete, iemetot koka gabalu tieši muklājā un sūtot Nero tam pakaļ?... Gan jau neko. Svieda aiz gara laika. Bet suns noteikti krastā sastomījās un paskatījās atpakaļ. Kaukāzietis tā darīja vienmēr, kad nebija īsti pārliecināts, vai pareizi sapratis. Viņa paša iedzimtā briesmu uztveršanas sistēma brīdināja, ka te nav droši: ne īsti zeme, ne ūdens. Taču Nate pavēli atkārtoja, un Nero. pieradis uzticēties cilvēkiem - līdz šim tie ne reizes nebija piekrāpuši -, ielēca dūņās.

- Pēc tam viņa uzsauca Ģedim, lai nākot pestīt stulbo lopu, un pagrieza mūziku vēl skaļāk. Uz mūsmājām piezvanīja Broņa. Pie telefona gadījās Vivita. Ja iepriekš kāds būtu sacījis, ka mana meita spēj tā... Vārdu sakot, viņa uzlēca Lāsim mugurā, atjoņoja šurp, un desmit minūtēs lieta bija darīta! - Rimeldas balsī paloja aizturēts lepnums.

- Kā? - Valters nesaprata. Sanesu muklājā slīkstošā Nero apsaukāšana par stulbo lopu viņu ievainoja tik sāpīgi, ka daļa māsas sacītā paslīdēja garām apziņai.

- Vivita to mauķeli izdzina.

- Ej tu! - Tagad Valters atļāvās pasmaidīt.

- Nūja. - Rimelda pieklusināja toni. - Stāvēja klāt ar jājampletni, kamēr šī salasa pampariņus, un sekoja līdz pat Silagala autobusa pieturai. Bez skaļas apsaukāšanās, zināms, neiztika abas, un pagasts jau tenko. Tas man nepatīk. Bet, no otras puses raugoties, esmu apmierināta. Vivita it kā pēkšņi pamodās no ieilgušās sapņošanas un rosās nemudināta. Pati sameklēja amatniekus, kas divās dienās uzlika šķērsi pirms gatves.

- Nav drusku... mm... ekstrēms pasākums?

- Ari es uz tādu neparakstītos. - māsa piekrita. - Taču kadas mums tiesības sist Vivitai pa pirkstiem? Viņai tomēr Purvainē pieder lielākā tiesa un līdz ar to teikšana. Ja izlēmusi, ka te drīkstēs uzturēties tikai ģimenes locekļi... Tu smaidi?

- Tāpat vien, - Valters atsaucās izvairīgi. Atcerēdamies. kā vēl šodien pie Klieģu tīruma robežas bija apsvēris iespēju iepazīstināt Kadiju ar Purvaini. Nu tas jāatliek. Vismaz līdz brīdim, kamēr pilnībā atklāsies māsasmeitas nodomi. Patlaban Vivitu kaitināt būtu bīstami.

- Kurš tad jaunībā nav karstu strēbis? - viņš piebilda.

Rimelda palocīja galvu apstiprinot. Puskrēsla atmaidzi-nāja māsas seju. Gaismā viņas pievilcību nedaudz bojāja nopietnus lēmumus bieži pieņemt radušas un par tiem lidz galam atbildīgas sievietes uzsvērti sakniebtā mute. Abpus palielajam degunam gulēja ēnas, gadu ritumā kļūstot arvien izteiktākas un varbūt ari apstiprinot pieņēmumu, ka no citu acīm slēptās asaras tomēr ar laiku iezīmē gultni. Šajā gadījumā sevi laikam atgādināja iedzimtība -māsai bija gan tēva spēcīgie vaibsti, gan rupjie kauli. Agrā jaunībā gana pārdzīvojusi lielo augumu, viņa beidzot ar to samierinājās un tagad savā ķermenī jutās pavisam labi, valkājot košas drānas un drosmīgi atkailinot rokas līdz pleciem. Ne jau daudzām Rimeldas gados - nesen viņai palika piecdesmit četri - vēl bija apskaužami stingra miesa un vītuma gandrīz neskarts kakls, ko apvija divas īpatnēji sastiprinātu sudraba pusapļu rindas. Brūnajām acīm, tumsnējai ādai un matiem labāk būtu piestāvējis zelts, un Zieduleju saimniece to varēja atļauties. Taču viņa palika uzticīga mēnesnīcas metālam, ar kuru rotājās bagātīgi.

- Pie bomja vēl vajadzēs caurlaides namiņu, kur sargam negaisa stundās patverties, - Valters turpināja gluži nopietni.

- Beidz! - Māsa meta ar roku. - Paliksi taču līdz ritam?

- Ir tāda doma.

- Vivita grib atnākt parunāties.

- Eu?... Man gadījumā nespīd vedējtēva gods? - Valters izmeta āķi, cerēdams izvilkt vairākus lomus.

- Lika pagaidīt. - Rimelda īsi sadrūma. - Pavisam cits mērķis.

- Tavā dzimumdienā viņai blakus turējās Zieduleju pārvaldnieks Mārčs. Uzdrošinos sacīt - ieķēries līdz ausīm, -Valters nerimās. Kā vienmēr, ja bija iecerējis pa aplinkus ceļiem iegūt pavisam citu vērtīgu skaidrību.

- Šajos gadījumos, brālīt, kļūdās pat tava ranga eksperti. Man personīgi pret Mārci nav iebildumu. Bet jaunas meitenes mēdz par daudz sadomāties, teiksim tā. Nav tur nekā.

- Tikai nesāc tagad apgalvot, ka pietrūkst puišu, kuri gribētu precēt tavu meitu, - viņš gribēja dzirdēt pilnīgi skaidru atbildi, lai ķertos klāt plānam, kas jau tumši grozījās zemapziņā.

- Tev neienāk prātā jautājumu aplūkot no citas puses? -Māsa spītīgi uzcirta zodu. - Ka jūtīgai, normālai sievietei šodien liela problēma satikt vīrieti, kuru vērts iemīlēt? 1cidu pietrūkst, brālīt. Nevis precētāju.

- Jā?! - Valters savilka uzacis, tēlojot pārsteigumu. - Paldies, ka brīdināji. Nu, zinādams Vivitas attieksmi pret manu sugu, pacentīšos mūsu sarunai nopietni •..iK.itavoties, lai viņas viedokli kaut nedaudz mīkstinātu.

- Pats vainigs, ka Vivitas latiņa tik augsta.

- Es? - nu Valters brīnījās pa īstam.

- Romantiskajām attiecībām, uz kuru pamata varētu rasties ģimene, viņa liek klāt tavu un Paulas piegrieztni. Kā paraugu. Bet atbilstību tam. lūk, dzīvē grūti sameklēt.

- Ko tu saki... - neviltots bija arī Klieģa apmulsums. - Gandrīz vai lepnam jāpaliek. Kad Vivita grib nākt?

- Ja neiebilsti, pavakarē. Tad jau būsi izbridis cauri purvam, viegli saguris un...

Zīdaiņa raudām līdzīgs smilksts neļāva Rimeldai pabeigt. Nero pūlējās piecelties sēdus. Plaši atvērtajās suņa acīs bija izmisums un neizpratne, kāpēc ļimst reiz varenās priekšķepas. Šķiet, kaukāzietis jutās neērti, ka Valters redz šo neapskaužamo stāvokli, un gribēja viņam atvainoties. To apstiprinot, Nero izgrūda isu rējienu, kas atgādināja vaidu, un sabruka atpakaļ uz Broņas lietuviešu radu austajiem grīdas deķiem. Glaudot atiezto pumu, Valtera delna vēl uztvēra vieglu dvesmu - tā, Nero ķermenim raustoties, izplūda no suņa mutes. Tad gārdziens pārtrūka, sāni atslāba un acis ieguva blāvi stiklainu spīdumu.

Tajā pašā mirklī spalgi iegaudojās saimniecības ēkas galā piesietais Žukausku labradora jauktenis. Ģedimins bija tik cēlsirdīgs, ka bez īpaša piekodinājuma attapa: savvaļā skraidoša suņa apkārtluncināšanās šodien varētu kaitināt Valteru. Pašā augstākajā tonī gaudas pārlūza, lai tūdaļ atsāktos par jaunu.

- Lai tagad man kāds mēģina iegalvot, ka dzīvniekiem nav dvēseles. - Rimelda meklēja mutautiņu izslaucīt acis. -Jāapraudas gribot negribot...

Ari Valteram kaklā atkal kaut kas bija iestrēdzis. Viņš taisījās bilst, ka Nero tomēr nodzīvoja apskaužami garu un pilnasinīgu mūžu. Tomēr šajos vārdos slēpās neīstuma tiesa, jo suņa dzīves pavedienu pārcirta muļķīga izdarība. nolaupot viņa dižumu un nevarīgu izplājot uz klona. Tāpēc notikušais it kā saturēja zīmi. ko Valters pagaidām neprata iztulkot.

“Gan jau." domām pieslēdzās Kādscits. “Tagad galvenais - nesasteigt..." Un ari tas bija Kādscits. kurš ierunājās rāmā Valtera Klieģa balsī:

- Iešu pateikt Ģedim, lai izrok vietiņu aiz dārza.

- Labi gan. ka Nero tevi sagaidīja. - Rimelda joprojām šņaukājās. - Taču ir vēl viena lieta. Valter. Manuprāt. Ansis... Zini. kļuvis pavisam dīvains.

-Tu domā šo pēdējo meiču? Jaunas, mās, patīk visiem vīriešiem. Kāda nu tur dīvainība.

- Lai taču knakstās, ne par to runa. Viņš vispār uzvedas kā dulburigs puišelis. Gluži vai... Atceries, studiju laikā Ansim piesitās drauģelis? Māte bija šausmās, kad viņš te dzīvojās nedēļām un visādi mērkaķojās.

- Tu domāji... - Valters mazliet piepūlēja atmiņu. - Pag, kā nu... Dzelme? Kurš dzērumā gandrīz nositās ar motociklu?

- Tas pats. Mārtiņš Dzelme. Dauzījās apkārt un galu laikam ņēmis Sibīrijā. Man sajūta, ka mūsu brālis nu visādi mēģina viņu atdarināt. Pirms insulta Ansis tāds tomēr nebija. Man ir smagas aizdomas, ka tagad viņš varbūt ierauj ne vien lieku konjaka glāzi, bet ari ko postošāku, -māsa beidzot atbrīvojās no uzkrātajām bažām, un brūnās, valgās acis iemirdzējās pavisam silti.

- Narkotikas, domā?

Pilnīgi iespējams. Tev vajadzētu ar Ansi aprunāties. -Kimelda paspēra soli tuvāk, uzvēdīdama labas, rūgtenas

smaržas.

“Apsolies droši,” mudināja Kādscits. “Vai tev grūti? Sarunai ar Ansi, protams, nulles vērtība. Rimelda pati to principā apzinās. Bet nav jēgas tagad iebilst. Tikai veltīgi nositisi laiku."

- Labi. Nākamnedēļ. - Valters teica, atskatīdamies uz nožēlojami izplāto kažokādas gabalu. Bija grūti to iedomāties dzīvu un līksmu. - Noteikti. Iešu atvilkt elpu.

Tagad gribējās tikai vienu - pārģērbties un iesoļot tīrelī. Pagalma vidū Klieģi apturēja Rimeldas uzsauciens:

- Paklau... Visā šajā jezgā, - viņa pamāja uz malkas šķūņa pusi, - aizmirsu uzvaicāt par Laura kāzām. Datums beidzot noteikts?

- Aptuveni. Precizēsim tuvākajā laikā. Paspēsiet iepirkt jaunas štātes, - viņš atbildēja, valdīdams īgnumu un nepacietīgi mīņādamies.

Ja Rimelda jautājusi, vai kas nopietns spieda mainit it kā jau pavasarī izvēlēto dēla laulibu dienu, Valters atjokotu: diemžēl Lauris vēl nepaguva nokārtot attiecības ar vecajām brūtēm. Gan jau māsa tāpat nojauta, ka tur pamatā daudz nopietnāks iemesls. Paldies Dievam, Rimelda bija pietiekami gudra, lai atstātu brāļa darīšanas viņa pašā ziņā.

Vannas putu pārklājā iekaisījusi sauju sakaltētu sarkano rožu ziedlapu, Kadija lēnām iegremdējās ūdeni. Smaržīgā pelde bija kārums, kura baudīšanai viņa sevi mēdza gatavot, veicot kaut ko apnicīgu. Tā bija kā krietna alga, kas vainago netīkamu, bet godam izpildītu pienākumu.

Protams, atteikumu ņemt pajumtē māsasmeitu daudzi novērtētu kā neglītu, pat peļamu soli. Bet Kadija, vēlreiz pārdomājot sarunu ar Dārtu, nejutās vainīga.

“Pieņemot jebkuru lēmumu, iznākums vienmēr jātestē ar jautājumu: vai tā būs labi MAN?” Valters sacīja, kad viņa bija atzinusies, ka nereti jūtas izmantota. “Jā, dzīvē mēs patērējam cits citu. Ir normāli gan ņemt. gan dot. Svarigs tikai samērs - jāpieskata, lai tevi neizsmeļ sausu. Tad cilvēks pārvēršas jūga lopiņā, ar kuru drīkst nerēķināties."

Skarbi. Bet citādi viņas snaudošo pašapziņu uzmodināt un sapurināt nevarēja.

Ja būtu satikusi Valteru agrāk... Šai domai mostoties, Kadija sāka rēķināt abiem pieejamo laika slieksni. Viņus šķīra gandrīz divdesmit gadi. Valters jau bija izstudējis un apprecējies, kad sīkā, paklausīgā mūzikas skolotājas jaunākā meita Kadija Zvirbule sāka mācīties pirmajā klasē. Viņa bija uzcītīgs un rātns bērns, kas nesagādāja mātei raizes. Pat ne tādu nieku, kā pusaudzes gados nogriežot līdz pleciem ataudzētos matus. Tie šķēlās, lūza un garāki nestiepās, taču bija mātei tīkama jaunietes frizūra. Maz ticams, ka Valters būtu ievērojis astoņpadsmitgadīgo Ka-diju vidusskolas izlaidumā - neizteiksmīga sejiņa un pēc pusmūžnieču piegrieztnes šūta kleita no bāli zaļa burzīga auduma, kuru izvēlējās māte.

Viņa neizcēlās arī studentu pulkā. Bibliotekāros gan mācījās gandrīz vienīgi meitenes. Taču uzņēmīgākās atrada sev puišus citās fakultātēs un augstskolās. Diplomu saņemot, tikai dažas - Kadija to skaitā - vēl nebija izgājušas pie vīra. Darba vietas sakarā viņu tāpat nevarēja apskaust: jaunās amatu koledžas bibliotēku vajadzēja iekārtot no pamatiem. Lai nekristu kaunā, Kadija strādāja garas stundas. Bet koledžas pedagogos nezin kāpēc bija iedzīvojies priekšstats, ka bibliotekāre ir pavaļīgs cilvēks, kuru drīkst izrīkot uz visām pusēm. Viņai lika zīmēt afišas, pārrakstīt oficiālus papīrus un gluži privātus iesniegumus. Nemaz jau nerunājot par kurjera pienākumiem - aiznest vēstuli, nosūtīt apsveikumus, saņemt pastu.

“Tāds jauno darbinieku liktenis visur," māte mierināja. “Tikai nelec acīs. Ar cilvēkiem jāsadzīvo."

Māte pati piederēja tiem, kuri sadzīvošanas mākslu šķita apguvuši pilnibā. Viņas rāmajās acīs staroja daudz pieredzējusi pazemība, bet lūpu kaktiņos kā labvēlības zime pret pasauli gulēja nezūdošs pussmaids. To uzsvēra kolēģi, pensijā izvadot, un daudzbalsīgi piebilda: viņiem pietrūks šī gaišā līdzsvara. Kaiti, kuras dēļ darbu nācās pamest, un gaidāmo gulšanos zem ķirurga naža neviens nepieminēja.

Ārsts meitām apgalvoja, ka reanimācijā tuviniekus nelaiž, bažījoties par infekcijas ienešanu. Operācija esot izdevusies, un viss būšot labi. Taču jau pirmajā apmeklējumā Kadija saprata: nebūs... Mātes skatienā bija pazudis līdzsvarotais lēnīgums. Nu viņas acis līdzinājās uzasinātiem īleniem, no kuru dūriena izsargāties grūti, pat neiespējami. Tiekdamās pēc harmonijas, ko ikdienā dēvē par saticību, viņa bija centusies sevī nobēdzināt un apslāpēt iebildes. Viņa mēģināja iemācīties norit ari pāridarijumus. Iespējams, šī taktika balstījās uz cerību, ka laiks vai negaidīts prieks izlīdzinās dvēseles zemsedzi.

Droši vien māte pati neapzinājās, cik pilns sakrājies rūpīgi pieskatītā lādzīguma vadzis, ko skarbi sašķobīja slimība. Tagad viņa aizgūtnēm un ar pēdējiem spēkiem, pārpūlē nosvīdusi un gandrīz bez balss, čukstus izkliedza pasaulei veltītus lāstus. Dzirdētais Kadiju šausmināja. Jo nekas no mātes gadiem apgalvotā, izrādās, nebija taisnība. Patiesībā viņa nicināja kolēģus, audzēkņus, kaimiņus un nebija piedevusi šķirtajam vīram, - kaut ari līdz šim vienmēr sludinājusi sapratni un skaidrojusi meitām tēva tiesības būt laimīgam kādā citā ģimenē. Pat pirmsnāves bezsamaņā iekritusi, māte gulēja ar cieši sažņaugtām kaulainām dūritēm.

Šī ārprāta nedējās Kadija pamazām nonāca līdz secinājumam, ka nav vērts mānīga mīļā miera labad uzturēt attiecību līdzsvaru. Jaunās bibliotekāres pirmās atteikšanās pildīt kāda cita darbiņus kolēģus vispirms izbrīnīja. Pēc tam daži mēģināja Kadiju audzināt ar klusu kaunināšanu. Lai tukšās debates izbeigtu, viņa sastādīja savu pienākumu sarakstu, lūdza direktoram apstiprināt un piesprauda redzamā vietā. Izlēcienam bija atbalss - Kadijas piemēram sekot gribēja vēl kāds pusducis. Galu galā diezgan vētrainās pārrunās, kur neiztika bez šņukstiem un durvju ciršanas, amatu koledžā tapa savdabīgs darbinieku saskarsmes kodekss. Tas ienesa veselīgu akcentu attiecībās un izlīdzināja emocijas. Lai gan šie notikumi neizvirzīja Kadiju līderos, viņas pragmatismu skolas vadiba ievēroja un paturēja prātā.

Piedāvājums kļūt par lietvedi nāca pēkšņi, izlemšanai atvēlot nepilnu nedēļu. Darbistaba līdzās direktora kabinetam, koledžas norišu degpunktā, vilināja ar iespēju apgūt iemaņas, kas pavērtu ceļu uz citu dzīvi - interesantu. kaislību un riska piesātinātu. Tādus no bērnības paņemtus sapņus daudzas meitenes ilgi un rūpīgi glabā. Kamēr tie apsūb vai sadrūp pīšļos.

Ja Valters jau toreiz būtu ieradies skolā... Nē, tad Kadijai vēl joprojām trūka sievišķīgā starojuma. Spogulis rādīja pievilcīgu, iegarenu seju, valdzinošas krūtis un gandrīz nevainojamas kājas. Bet šie pievilcības saskaitāmie nezin kāpēc atsacījās veidot summu. Kā nesaistīti elementu atomi tie riņķoja pa atsevišķām orbītām, gaidot savu īpašo ķīmiskās reakcijas rosinātāju, lai rezultātā izveidotos pavisam jauna viela.

Tā, iespējams, būtu tapusi ari bez Sergeja, vienkārši laika gaitā. Viņa parādīšanās tikai paātrināja nedaudz iekavēto. Kadija tad jau bija metusi mieru neauglīgajiem prātojumiem par vidusskolas klases salidojuma nozīmi savā dzīvē. Ko tur vairs...

Šos saietus viņa apmeklēja gariem zobiem. Tādu ballīšu vienmuļības pēc. Izskanot jau labi zināmajiem stāstiem par to, ko nu katrs tagad dara, vienmēr iestājās panīkums, kura neveiklības kliedēšana allaž beidzās ar maziem skandāliem, vīru greizsirdības uzplūdiem un sievu histērijas lēkmēm. Viņa bija starp retajiem, kas ieradās bez pavadoņa. Vajadzēja rēķināties ar muļķīgiem jautājumiem Tu vēl joprojām dabūjama? un mātišķām atgādnēm Pēdējais laiks, Kadij... Ja to ņemt pie sirds, tad visiem, kuri nepilnos divdesmit piecos vēl nav precējušies, ir jāpakaras!

Viņa pat necentās īpaši pucēties. Mazā melnā kleitiņa bija kā izaicinājums citu vakartērpiem, bet rotu izšķērdībai pretī Kadija lika vienigi garenus pilienveida auskarus un šauru, diezgan dārgu jostu, kas vaļīgi balstījās uz gurniem. Augstpapēžu kurpes tēlam gan piešķīra drusciņ vieglprātības, bet tik un tā nenoslēpa iekšējo sasaistījumu. Kadija jau bija sapratusi, ka saules pinumā pastāvīgi drebošās bezvārda bažas kļūst par šķērsli saskarsmē ar vīriešiem. Vienaudzes brīnītos, cik maz viņai pieredzes šajā jomā, un droši vien apsmaidītu bailes izskatīties naivai, biklai vai pamuļķei. Ari amatniecības koledžā tāpēc valdīja uzskats: Kadija ir pārāk nopietna, un viņai trūkst humora izjūtas.

Ar šo bagāžu plecos viņa atnāca uz klases saietu, stingri apņēmusies drīz pazust. Kaut kādas organizatoriskas kļūmes bija aizkavējušas pasūtītā mielasta piegādi, un dažādības pēc vakarēšana sākās ar dejām.

- Pilnīgi neticami, kā meitenes spēj pārvērsties. Vai tiešām esi tā pati Kadija, kura sēdēja pirmajā solā un rātni skatījās tikai uz tāfeli? - Viņas elkoni strauji satvēra gara auguma vīrietis. - Brālīt balto!... Nevar būt, ka tu šeit ieradies bez apsardzes. Jo tādām sievietēm bīstami staigāt vienām, - tumšmatis raiti mēļoja.

Biezas, vijīgas šķipsnas glāstīja labi piegulošā uzvalka apkakli. Puisim piestāvēja gan sasuka, gan it kā uzzīmētās bārdiņas pusaplis uz zoda.

- Protams, bistami. Tāpēc jau esmu apbruņojusies līdz zobiem, - viņai atradās piemērota atbilde.

- Nu-ū... - Cirtainais pakausis nošūpojās, un mute valšķīgi uzsmaidīja. - Tikai neceri, ka jūrnieks tik lēti sabīsies.

- Sergej?!... - Kadija brīnījās, švītā beidzot pazinusi izstīdzējušo zēnu no pēdējā sola.

- Trāpīji. - Puisis smējās, izbaudot viņas pārsteigumu. - Padejosim?

Piekrītot Kadija gatavojās uz lēnu stumdīšanos vai ritmisku palēkāšanu - neko vairāk par šīm vienkāršajām kustībām jauni vīrieši taču neprata. Bet Sergejs izrādījās ļoti labs dejotājs, ļaujot viņai atsvaidzināt reiz ārpusskolas nodarbībās ietrenētos sambas un rumbas soļus. Tango viņi jau izpildīja kā priekšnesumu, pārējiem nolūkojoties. Bija brīnišķīgi uzminēt otra kustību vēl pirms tās sākuma, ļauties mūzikai un siltajai, valdonīgajai plaukstai, kas balstīja viņas muguru. Kadijai reiba galva no skatieniem, kuri vērtēja un apbrīnoja viņas augumu, pēkšņi atklājot tajā daudz iekārojama. Viņa mulsa, nepieradusi grozīties uzmanības centrā.

- Ari visas pārējās dejas šovakar - manas. - Sergejs iečukstēja ausī, kad tango ritms diktēja augumu sakļau-šanos. - Vai apsoli, ka citi dabūs kurvīšus?...

- Lai notiek, - viņa vieglprātīgi piekrita, vēl neapzinādamās, uz ko parakstās.

Attiecibu sākumā Kadijai patika Sergeja greizsirdība, un viņa mīļuprāt atskaitījās par katru soli. Domstarpību reizēs parasti viņš pirmais meklēja izlīgumu, un Kadija aši piedeva. Gan atcerēdamās stāstus par Sergeja kuģojumu pieredzi, ko bagātīgi caurvija kolēģu sievu un draudzeņu neuzticība. Gan nojaušot viņā trīsošo vājuma stīgu, kas tiecās pēc nešaubīga drošuma. Motorista profesijai, kuru Sergejs bija apguvis jūrskolā, pamazām zuda pieprasījums. Viņš stāvēja pie izvēles sliekšņa: turpināt dzīvot atlaišanas gaidās vai aiziet pa jaunu ceļu? Sergejam jau piedāvāja darbu starptautisku kravu pārvadāšanas uzņēmumā, bet viņš kavējās sist saujā, atkal un atkal pieprasīdams Kadijai:

- Vai apsolies gaidīt? Būšu projām nedēļām, gandrīz kā uz jūras. Un tu esi tik skaista...

- Jā, jā - mani ieraugot, visi zaudē galvu, - viņa ķircinājās, izbaudot savu varu. - Beidz, labi? Citādi vēl noticēšu, ka esmu pārākā daiļava, un no malas tas izskatīsies smieklīgi.

Tā runājot, Kadija apzinājās: viņu bija skāris noslēpums, kas vīriešiem uz ielas lika atskatīties. Tagad viņi uzrunāja pat no mašīnām, piedāvājot jebkur aizvizināt, ja Kadija stāvēja trolejbusa pieturā. Līdz šim nekas tamlīdzīgs nebija piedzīvots. Spoguļa priekšā kavējoties, viņa meklēja atbildes pašas ķermeņa atspulgā, pamanot šķietami niecīgas izmaiņas, kurām laikam taču bija īpaša nozime. Piemēram, skatiena starojums - Kadijas zaļpelē-kās acis tagad raudzījās pasaulē daudz plašāk, atklātāk. To dzīlē varēja nojaust izaicinājumu, ko bija uztvēris vai pamodinājis Sergejs.

Viņš gribēja Kadiju precēt. Bildinājumam pievienotais gredzens ar mazu briljantu it kā uzsvēra sievišķības augošo vērtību. Dārta ieteica jāvārda došanu nevilkt garumā:

“Tādi vīrieši iet uz izķeršanu.”

Viņi salaulājās bez trokšņa. Medusmēneša ceļojumu nācās atlikt, jo Sergejam vajadzēja doties reisā. Viru izvadot, Kadija raudāja. Sergeja prombūtnes nedēļā viņai nepārtraukti sala. Trūka Sergeja roku, smaržas un dievinā-juma, kas izrādījās īsta narkotika. Tās vārdā Kadija pacieta vira aizdomīgumu un muļķīgās viņas gaitu pārbaudes: no brauciena atgriezies, Sergejs pirmām kārtām salīdzināja sievas atbildes un dažu savu paziņu vērojumus. Uzzinājusi, ka tiek izsekota, Kadija, protams, sašuta.

- Bet es tevi bezgala mīlu, - izskūpstot strīda asaras no viņas skropstām, teica Sergejs. - Burtiski jūku prātā no domas, ka pēkšņi varētu uzrasties cits... Vai saproti?

- Man nevajag neviena cita.

- Gribētos būt par to absolūti drošam.

- Vai nepietiek ar mūsu savstarpējo uzticēšanos?

- Tie ir tikai vārdi. Kadij! Bez pārskatāmības.

- Tad varbūt uzstādīsim šeit, virs laulības gultas, videokameru...

- Tāpat nebūs garantijas. - Sergejs neuztvēra Kadijas ironiju. - Nekad līdz šim man nav piederējusi tik skaista

sieviete... Mēģinu iztēloties kārdinājumus, kuri tevi ikdienā pavada.

Šo dialogu piedeva bija mīlēšanās - kā atelpa lidz nākamajai sarunai, nevis noslēgums. Vira prombūtnē Kadija domāja atradusi argumentus, kas kliedētu šaubas par viņas uzticību. Taču pārliecinājumi nevis slāpēja Sergeja greizsirdības uguni, bet deva tai jaunu sparu. Kautrība viņai liedza stāstīt kādam, kaut vai māsai, par strupceļu, kurā nenovēršami stiga šķietami skaistā laulība. Turklāt Kadijai bija maz izredžu uz apkārtējo sapratni - Sergejs nedzēra, labi pelnīja, neskopojās ar dāvanām un nekad nepacēla roku. Darbā sievietes, novērtējušas viņas jauno blūzīti, mēdza dziļdomīgi bilst, ka dažām, lūk, tomēr laimējoties.

- Tu taču vienmēr būsi mana? - Sergejs turpināja tincināt, meklējot sievas skatienā tikai viņam pazīstamu melu aizmetni, lai gan Kadijas mute un augums atdevīgi solījās: jā, jā, jā!

Ka pašradītās mokas vīram sagādā baudu, vairs nebija noslēpums. Tomēr viņa slimīgajai tieksmei izprasīt arvien jaunus uzticības apstiprinājumus līdzi nāca dīvaina pievilcība. Sergeju no reisa gaidot, Kadija sevi pieķēra domās izspēlējam tikšanos. Kā mazu izrādi, ar kuras labi iestudētajām lomām viņi jau saraduši.

Ja Valters saticis Kadiju toreiz, noteikti būtu saskatījis jaunās sievietes vaibstos draudoša izsīkuma pazīmes. Viņa novājēja. Acis šaurajā sejā izskatījās nesamērīgi lielas, un palaikam tur nodzirksteļoja drudžains spīdums. Sergejs šīs pārvērtības apjūsmoja. Bet, nobēris Kadijas priekšā izsmalcinātus pievilcības slavinājumus, vīrs jau nākamajā mirklī pieprasīja zvērēt mūžīgu uzticību. Apjausma, ka vienmēr nāksies būt aizdomās turamajai, nāca lēnām. Jo

Kadija tai sīvi pretojās. Bija grūti, pat neiespējami ikdienā pastāvošo pāridarijumu atdalīt no mīlestības, kas abus vieno, - tā viņa uzskatīja. Līdz brīdim, kad vīrs ierunājās:

- Sirds par tevi būtu daudz mierīgāka, ja mēs dzīvojuši mazpilsētā, kur viss uz delnas - nav iespējams nojaukt pēdas un paslēpties burzmā.

- Klausies. Sergej... - Pēkšņi Kadija ieraudzīja sevi no malas, un pastāvīgi peramās tēls izskatījās stipri nožēlojams. - Ko īsti tu vēlies?

- Māte iet pensijā un gribētu atgriezties Ilūkstē. Nekustamais īpašums tur smieklīgi lēts - kopā sametoties, bez kādas aizņemšanās kaut rit varam nopirkt divstāvu māju. Kur tev patiks labāk iekārtoties: augšā vai lejā?

- Man, zini, nav ne vainas tepat.

- Lai šis jautājums paliek atklāts, mīļumiņ, jā? - Virs ar dvašu glāstīja viņas pirkstus. - Tu esi gudra meitene. Izsver visus par un pret, kamēr būšu reisā.

Ar ko Rīgā dzimusī un uzaugusī Kadija varētu nodarboties mazpilsētā, Sergejs pat nepieminēja. Viņa bija sevi ievedusi no pakļaušanās būvētā sprostā. Virzījusies turp maziem solīšiem, kas ikdienā nemaz neliekas bistami -vien sīka pateicības nodeva mīļotajam cilvēkam par klātesamību. Taču kopsumma rādīja neatgriezenisku zaudējumu: viņa bija izlaidusi no rokām spēju lemt par savu dzīvi. Tās grožus turēja Sergejs. Turklāt droša aizvēja alkušajai Kadijai nepatika virziens, kurp vīrs stūrē.

Viņu gaidot, Kadija īpaši rūpīgi posa dzīvokli, roku aizņemtībā mēģinot kliedēt garīgo nomāktību. Uz ķeblīša pakāpusies, lai noslaucītu virtuves skapīšus, viņa sadzirdēja dīvainu burbuļošanu. Ūdens neguldzēja caurulēs, bet plīkšķēja kaut kur tepat. Minējumus aiztaupot, griestos parādījās un strauji milza tumšs plankums. Tas nebija pirmais gadījums, kad pludoja. Nesen augšā bija apmetusies jauna sieviete, par kuras nodarbi kaimiņi izteicās pusvārdos, un Kadijai līdz šīm neveicās viņu satikt, lai aizrādītu un piekodinātu būt uzmanigākai.

Ari šoreiz Kadijas uzstājīgā zvanīšana ilgi palika bez atbildes. Taču viņa zināja, ka iekšā kāds ir, un bija nolēmusi neatlaisties. Beidzot durvis atvērās, un pa spraugu Kadiju uzlūkoja segā ietinusies būtne.

- Marin! - samiegotā balsī viņa pasauca. - Ei, Marinka, dzirdi? Te apgalvo, ka tu aplejot kaimiņus.

- Sūti dillēs, - noskanēja atbilde. - Mums visi krāni aizgriezti.

- Tad kāpēc man griestos slapjums? - Kadija neatlaidās.

- Kā lai es to zinu? - sašuta neredzamā Marina. - Bo-že moil... - Švīksti un rosīšanās aiz durvīm liecināja, ka dzīvokļa saimniece nāk šurp.

Ari viņa bija gulējusi un pirms aizmigšanas noteikti lietojusi ko stiprāku par alu. Kadiju ērcīgi uzlūkojot, atrāva durvis līdz kājai:

- Nu! Nāc un skaties, kur te ūdens, ja mēs nelietojam. Murgi...

- Zem izlietnes pakšķ, - Kadija teica. - Jau gaitenī dzirdams.

Pilēšanu bija saklausījusi ari Marina. Taču atvainoties negrasījās. Sodīdamās par postu visapkārt, viņa bez steigas sameklēja palielu katlu un iebāza izlietnes skapītī.

- Ar to nebūs daudz līdzēts, - Kadija brīdināja. - Vajag izsaukt santehniķi.

- Tu saki? - Marina salēcās kā dzelta. - Domā, es naudu ar lāpstu šķipelēju? Ja kas, - tavējais man divdesmit lašus parādā.

- Par ko? - Kadija nesaprata.

- Ei! - iejaucās otra sieviete. - Valdies, Marin. Pēcāk nožēlosi.

- Lai! - Kaimiņiene piesita kāju grīdai. - Lai taču viņa zina, par ko. Par šito! - Nepieklājīgā žestā norādot uz savu klēpi, Marina griezīgi iesmējās. - Pats vainīgs. Ja maksāšanu neievilcis, būt* klusējusi. Neba prieka pēc uz ceļa strādāju. Tādēļ pa freiju šīs lietiņas neiet.

Kadija neatcerējās, vai ko sacījusi pretī. Notiekošais kopā ar nerealitātes piegaršu saturēja atbildi uz jautājumu, kas viņu pēdējā laikā nepārtraukti mocīja. Proti -kur Sergejs uzkurinās arvien spēcīgākiem viņu laulības drošuma apšaubījumiem, ja Kadija tos centās kliedēt pat par savas personības zuduma cenu? Skaidrs! Paša neuzticība, epizodiska vai regulāra, stiprināja vīra uzskatu, ka otrs noteikti spēj rīkoties tāpat.

Kadija nepiešķīra īpašu nozīmību viņa sānsolim ar lielceļu prostitūtu. Protams, bija šķērmi to uzzināt, bet pašu gadījumu Kadija negrasījās likt laulības šķiršanas pieteikuma pamatā, kaut ari tas noteikti būtu atvieglojis un vienkāršojis procedūru. Viņas minētais “dziļais bezdibenis uzskatos par laulāto attiecībām” bija gan ietilpīgi tēlains, taču ļāva vīra advokātam divreiz panākt prāvas atlikšanu. Dīvaini - būdams valodigs, pats Sergejs no sarunām ar sievu vairījās. Šķiet, viņu apstulbinājusi Kadijas nelokāmā izlēmība.

- Mums nebija ģimenes programmas nākotnei. - Kadija turpināja apgalvot ari trešajā tiesas sēdē. - To izveidot nav iespējams uz mana vīra izpratnes pamata par cilvēciskajām vērtībām.

- Tu izdarīji lielu kļūdu, Kadij. Neviens tevi nemīlēs tā kā es, - sacīja Sergejs, noklausījies spriedumu.

- Sargi mani. Dievs, no tādas mīlestības! - viņa atsaucas pārāk emocionāli. Jo bija sajūta, ka brīnumainā veidā gluži vai caur adatas aci izspraukusies no lielas nelaimes

ķetnām.

Bet ko īsti Kadija varēja stāstīt māsai? Dārtu interesēja sadzīviskais - cik Sergejs pelnījis, vai bieži dzēris un tādā garā. Sarauktām uzacīm viņa noklausītos monologu par pašiznīcību, no kuras Kadija glābās šķiroties, un beigās vēl raustītu plecus neizpratnē.

- Izšķīrāmies tāpēc, ka man pietrūka pacietības, studējot ģimenes enciklopēdiju. - šo atbildi Kadija turpmāk izsniedza visiem, kuri jautāja: vai tiesa?!... Daži to uztvēra kā augstprātību, bet Kadijai aiztaupījās tincināšana.

Laulības gredzenu viņa nevalkāja kopš šķiršanās pieteikuma iesniegšanas, taču vēlāk tomēr paturēja Sergeja uzvārdu. Iepriekšējā atgriežoties un kļūstot atkal par Zvirbuli. viņa būtu mēģinājusi sev melot, ka pastāv iespēja izdzēst notikumus un to līdzi nestās pārmaiņas cilvēkos. Kopdzīve ar Sergeju bija kā neizmērojami plaša zinību lauka kurss, ko viņa apguva pašmācībā. Lai nonāktu līdz secinājumam: robeža, aiz kuras vēl drīksti sacīt “nē”, mīlestībā ir stipri izplūdusi. Reizēm gan te iemaisījās jautājums, vai pati nejauc mīlestību ar tukšuma aizpildīšanu un vajadzību kādu iemīlēt. Tad Kadija dedzināja sveces un klausījās Mocartu. Mūzika pacilāja un stiprināja cerību, ka liktenis noteikti nav tik ļauns, lai liegtu viņai vismaz vēl vienu iespēju...

Skolā mēļoja, ka lietvedei šķiršanās nākusi par labu: Kadija uzplauka un staigāja mirdzošām acīm. Viņa gaidīja cerēto likteņa zīmi, taču saņēmusi apmulsa. Jo Valters ieradās pārāk strauji un tādā veidā, kuru Kadija nespēja paredzēt. Viņa piedāvājums šķita gan nepieņemams, gan vilināja ar atkailināto grēka garšu.

Šodien, uztverot jaunākajā māsā notikušās pārmaiņas, Dārta nekļūdījās. Kadija noteikti bija pilnveidojusies. Jo driz būs gads, kopš pa rokai ļoti prasmīgs skolotājs. Savu gudrību un pieredzi Valters neuzspieda. Viņa pati gribēja mācīties un ļoti priecājās, kad izdevās apgūto likt lietā.

Būs Valteram jāizstāsta par Dārtas lūznīša noslāpšanu taisni preti viņa mājai, - Kadija izlēma, burzot pirkstos vannas putās izmirkušās rožu ziedlapas, - tas tikai vēlreiz apliecinās pasaules un pilsētas šaurību, kur divi cilvēki vienmēr var netīšām sadurties. Gan jau Valters sapratīs zemtekstu: Kadija nu izaugusi no biklas pirmziemnieces bruncīša un alkst saskarties ar mācību vielu, kuru iespējams apgūt tikai uz daudz augstākas attiecību pakāpes.

Prāts bridināja, ka derētu pagaidīt nokrītamies tveici -sutā knišļi un dunduri dzels bezjēgā. Taču viņam slāpa īstā Purvaines gaisa, kas garoja jau tīrelī, bet dziļāk bija pilns koku, zāles un trūdu izelpas. Purvaines smaržu, vēsmu un trokšņu Valteram Klieģim trūka vienmēr. Jo sevišķi sterilajās lielpilsētu pieczvaigžņu viesnīcās, kurp aizveda darīšanas. Ja tur biznesa partneri zinājuši, ka Valtera domas asina un sarunu lietišķību slīpē vēlme paveikt visu pēc iespējas ātri, lai saspiestu kopā ietaupītās minūtes un iegūtu Purvainē pavadāmas stundas... Ak, un tad?

Uzāvis labi ievalkātās, ērtās sporta kurpes, viņš atcerējās pagājušās nedēļas lietusgāzi un meklēja skapī gumijas puszābakus. Ar tiem būs drošāk. Bet blīvā auduma virsjaka gan lai paliek mājās. Pret odiem bija cits līdzeklis - brūngans, eļļains šķidrums bez izteiktas smakas. To piegādāja Ģedimins. Lietuvā ar šo zieķi mežstrādnieki pret spārnotajiem kodējiem apstrādājot savus zirgus. Rimelda smējās, ka pie vienām sāpēm brāli derētu ari apkalt, lai dzirksteles lec sperot. Bet viņš jau tāpat šo māku apguvis, -māsa piebilda nopietni.

Kaut ari viņi par dažām lietām uzturēja atšķirīgus viedokļus, abus vienoja spēja pareizi izvēlēties mērķus un novērtēt sasniegto. Kad Valters pirms piecpadsmit gadiem pameta valsts dotētu konstruktoru biroju un nodibināja celtniecības pakalpojumu kooperatīvu. Rimelda teica: jā, pareizi, ir pēdējais laiks - tūlīt sāksies pirmie bankroti un tu par sviestmaizi sapirksies pie tiem, ar kuriem kopā taisījāt pušķīšus. Viņai bija taisnība. Gandrīz visi Valtera Klieģa līdzgaitnieki, kas tāpat kā viņš gadiem tīri veiksmīgi ziemās savos pagrabos un verandās ziedinājuši tulpes un hiacintes, jau saucās uzņēmumu īpašnieki. Iespējas, pusgadsimtu laupītas veselai paaudzei, skurbināja prātus. Valtera nogaidošais lēnums, kad viņš vēroja citu pieredzi un mācījās no paziņu kļūdām, izskatījās pēc tūkstīšanās vai apjukuma. Tas iemidzināja ne vienu vien, kurš nebija rēķinājies ar pēkšņu un nesaudzīgu belzienu sānos. Tad izrādījās, ka asais elkonis pieder Klieģim - citu pēc cita Valters lēti iegādājās uzņēmumus, kuriem draudēja ūtrupe, un nepilnu divu gadu laikā viņa uzvārds stabili iekārtojās lielāko nekustamas mantas īpašnieku saraksta augšgalā. Līdz brīdim, kad Klieģa būvfirma, nokristīta vienkārši un pieticīgi - “Pamats", lielā konkursā ieguva tiesības celt valstiski svarīgus objektus, aizritēja vēl pāris gadi. Bet patlaban būvniecībā gandrīz nebija jomas, kur iztiktu bez atklātas vai slēptākas Valtera Klieģa ietekmes.

- Nu vareni! - viņš pamirkšķināja savam attēlam priekšnama spogulī.

Šī mātes pūra mēbele bija ilgi nīkusi pažobeļu mitrumā, un tās pievilcības atdošanā pūlējās veseli trīs galdnieki, atsvaidzinot oša koka galdiņu un rāmi. Stiklam -tas izrādījās tīrasiņu venēcietis - ilgā aizmirstība neko daudz nebija skādējusi. Notīrīts mirdzēja dzidri zilgans, slīpētajās sānu šķautnēs dzirkstinādams varavīksni.

- īsts bosiks, - Valters vēlreiz ar labpatiku sevi novērtēja, iegriezdams gaišās brezenta cepures nagu pakausi.

Viņu allaž sajūsmināja šī pārvērtība. Izbalojušajās džinsenēs un rūtainajā kokvilnas kreklā ģērbtajam vīrietim gandrīz nebija līdzības ar to stiegraino, iesirmo kungu, kurš vēl nesen pagalmā izkāpa no dārgā auto. Abus vienoja tikai skatiens. Tiešs un smagnējs. Viņa acu krāsa esot grūti nosakāma, jo tajās nav iespējams lūkoties ilgāk par sekundi, - nesen teica Kadija. Nelabvēļi apgalvoja, ka Klieģis māk hipnotizēt un tāpēc bieži panāk savu. Muļķības, protams. Šo jomu viņš nepārvaldīja un apgūt netaisījās. Pilnīgi pietika ar augsto pašvērtības apziņu, kuras pamatu bērniem ieaudzināja Ernests un Alise.

“Negaidi, ka pasaule tevi pareizi nosvērs," mēdza sacīt tēvs. “Tai vienmēr izdevīgs mazāks cipars un cena. Tāpēc sava īstā vērtība ļoti labi tev jāzina pašam.”

Caur atbīdīto logu jumta stāvā ieplūda viegla sanoņa. Tātad liepas cekuls jau pilnos ziedos un bites pie sava darba. Pēc saulrieta šī varenā koka dvaša atraisīsies un piepildīs visas telpas. Arī Kadijas augumam te naktīs būtu Purvaines koku un ziedu smarža, - jau otro reizi šodien Valters Klieģis pieķēra sevi domājam, ka varētu šķirties no Paulas. Bet. pirms to apsvērt, jāizdibina Vivitas nodomi par Purvaini. Viņš nedomāja, ka būtu kaut ko palaidis garām, taču iebraucamā ceļa slēgšana drusku mulsināja. Ko īsti perināja māsasmeitas prāts?...

Ārā bišu dūkoņa nebija tik izteikta. Trūka kopīgās samtainās nots, kas veselīgā spriedzē vibrēja bēniņos.

I’agalmā šo skaņu atšķaidīja zvirbuļu plūkšanās pie notekā neizgarojušā lietusūdens un paģērigie mūžam izsalkušo bezdelīdzēnu čiepsti gar kādreizējās kūts jumtmalu salipināto ligzdu piltuvēs. Kopš sētā vairs neturēja daudz lopu, putniem droši vien bija grūtības sagādāt pēcnācējiem barību, taču Purvaini tie nepameta. Ik pavasari uzradās kāds jauns perēklis. Kā dabas labvēlibas zīme. Ģediminam gan vajadzēja pieskatīt, lai bezdelīgas neieviestos par garāžu izbūvētajā stalli.

Rimelda vēl bija tepat. Muguru mājai uzgriezusi, klausījās Ģedimina sievā. Šķiet, Broņa atstāstīja Nero vilkšanu no dīķa, - par to liecināja izteiksmīgie žesti. Valters grasījās māsai atgādināt, ka pievakarē noteikti gaidīs Vivitu, bet pārlēma: uzsvērts piekodinājums iezīmētu viņa lielo ieinteresētību, ko Rimeldas trenētie jutekļi bez pūlēm uztvers. Paša maņas signalizēja, ka beidzot ir iespēja sasiet dažādus apstākļus mezglā un bīdīt šo nastu sev vēlamā virzienā.

Vējš rotaļājās ar māsas plandīgo blūzi, un auduma viļņošanās radīja iespaidu, ka Rimelda iemēģina dejas soli. Iespējams, dziņa vēl kaut ko pagūt, panākt aizejošo sievietes laimes stundu un noplūkt vismaz vienu sulotu augli no dzīves koka mudināja māsu izvēlēties košās drānas. Taču pirmīt izsprukušais teikums par mīlestības cienīgu vīriešu trūkumu nejauši bija atkailinājis viņas pašas sāpju punktu.

Nav izslēgts, Rimelda nu bieži nožēloja, ka bijusi tik paklausīga meita. Viņa gribēja mācīties gleznot, bet tēvs šos plānus izgrozīja pa savam: Ernestam patērētāju biedrības svarīgākajos punktos vajadzēja uzticamus ļaudis, un Rimelda aizgāja studēt ekonomiku, lai vēl mācību gados kļūtu par sagādes kantora galveno grāmatvedi. Gājusi kur iedama, visur un vienmēr viņa bija Klieģa meita. Gluži vai iededzinātā dzimtas piederības zīme uzcēla ap Rimeldu neredzamu žogu. Kā cauri šai barjerai izlauzās Jānis Tam-sons, - neievērojams un kluss cilvēciņš no tiem pašiem sagādniekiem?... Visdrīzāk māsa pati bija satvērusi viņa roku un veda līdzi. Varbūt aiz izmisuma, ka izvēles taču nav. Acīmredzot Tamsons saprata vienīgo neapskaužamo misiju - pagādāt Silagala turīgākajai līgavai likumīgu atvasi, jo pēc Vivitas piedzimšanas svainis kalta un dila, neatklātas vainas saēsts. Rimeldai vēl nebija četrdesmit, kad viņa kļuva atraitne.

Dārzā Valters noplūca pāris jau apsārtušos jāņogu ķekarus un, skābuma nevairīdamies, sakošļāja. Citrons un etiķis!... Bet dārzniecība ieteica kā izslavētu šķirni. Gan jau nekrāpās. Taču te varēja stādīt jebkurus pazīstamu augļkopju ieteiktus krūmus un kokus, vienalga tajos drīz atklājās mežeņu vaibsti. No tīreļa atlidojušie putekšņi piegulēja gan lielogu avenājus, gan cēlo bumbieri un saldos ķiršus - pēc katras bagātīgās ziedēšanas Purvaines dārza raža ieguva kādu īpatnību garšas vai izskata ziņā: dzidrie āboli pēkšņi brieda kantaini, bet dzelteno olplūmju mīkstums mutē atsita kadiķi. Meža tuvums nekaitēja vienīgi smiltsērkšķiem, kuru blīvais dzīvžogs nabadzīgajā zemē jutās ļoti labi un turēja stingru robežu starp cilvēka un dabas valstību.

Valters vēl neskaidri atcerējās eglīšu rindu šajā vietā. Kokus, ierīkojot jaunsaimniecību, bija stādījuši mātes vecāki. Alisi precot, Ernests Klieģis nesmādēja viņu šauro rocību. Taču. no savām bagātajām Ziedulejām vardarbīgi purva malā iemests, tēvs sāka dzēst pieticību sētas vaibstos. Šķībā pirtiņa saglabājās vienīgi mātes stāstos par viņas bērnību. Alkšņa grodu aka tāpat. Aizbēra un izraka citu, ar betona riņķiem. Dzīvs palika ozols, liepa mājas galā un trīs kļavas sētsvidū. Taču bez žēlastības zāģis gāza gar iebraucamo ceļu sastādītās papeles, ko Ernests sauca par bezvērts lauzu. Cita lieta - oši, kuri nāca šo iekšēji trupēt sākušo stumbru vietā. Nikās eglītes krita pēdējās. Iespējams, tēvs tīšām saudzēja pusnokaltušās Skujenes, ļaujot sievai izlemt to likteni. Viņš pacietīgi sagaidīja bridi, kad Alise paziņoja: ar tiem špokiem beidzot kaut kas jādara. O, Ernests bija lielisks stratēģis... Tēvu ikdienā vērojot, Valters izprata gan nogaidīšanas, gan ātras ricības jēgu. Viņam pašam nācās apgūt tikai īstā brīža izvēli.

Māte līdz galam tā ari nekad neatbildēja, kāpēc viņas senčiem ticis pats liesākais Silagala stūris. Droši vien Alises vecākus iejūsmināja platība. Gandrīz piecdesmit hektāru!... Laikam viņi cerēja dzīvot piecus mūžus. Taču savā vienīgajā paguva uzplēst tikai nelielu tīrumiņu un ar grāvjiem atkarot purvam gabalu pļavai, kas nekopta kolhozu gados pārvērtās tīreli. Tur starp kadiķiem un retu kārklu skupsnām pavasaros sadīga daudz sparigu asnu. Bet līdz vasaras vidum izdzīvoja tikai purva mirtes, zemi grīšļu asmenīši, pa kādai balto madaru slotai, nārbulim un plušķainai zirgkumelītei. Toties ņipri zēla dzeltenās kaķpēdiņas, dažviet sasēdamās paklājā. Sutīgā dienā, kā patlaban, tīrelis smaržoja sausi un rūgteni. Ja vējš vilka no purva, oža uztvēra balzamkārklu izelpu, kas sevišķi spēcīga bija pavasaros, kamēr sveķainie pumpuri neizskrēja lapās.

Valtera klejojumiem tikai retumis bija kāds noteikts mērķis. Lielākoties viņš ļāvās zemapziņas viedajam kompasam, kurš veda pretī tobrīd vēlamajām sajūtām, ko piedzīvot ļāva noteikta vieta. Vai tad sajūtas nav pats galvenais starp netveramajiem guvumiem, ko cilvēks tiecas dabūt? Šis patiesības atbalstītājs būdams, Klieģis savas būvfirmas arhitektiem un pārdošanas speciālistiem mēdza atgādināt:

-Ja klients grib māju, tad skaļi definētā vēlme kļūt par nekustamas mantas īpašnieku atspoguļo tikai sabiedrībā pastāvošo viedokli. Īstenībā cilvēciņu mudina pavisam cits dzenulis: viņš paņem kredītu, lai iegūtu sev stūrīti, kur pa logu blenzt uz divām ābelītēm, priedi vai ceriņkrūmu. Netaupiet krāsas, šo bildi zīmējot! Pēc iespējas garāk stāstiet pasūtītājam, kā viņš jaunajā mājā jutīsies. Atcerieties: nameļi noder vienīgi iesaiņojumam. īstā prece ir sajūtas. Mēs pārdodam tās.

Ka izvēlēts pareizais ceļš, liecināja “Pamata” bilance -divām trešdaļām pēdējā gadā Rīgā un galvaspilsētas tuvumā uzbūvēto ģimenes māju roku bija pielikusi Valtera Klieģa komanda. Svārstīgākos klientus viņš ņēma priekšā pats. Nevis pierunādams, bet gluži otrādi - rāmi gauzdamies par namīpašnieka pienākumu nastu. Tādā pašā klusinātā balsī Klieģis pieminēja taciņu cauri dārzam, pret austrumiem vērsto mājas ieeju, kur apjumto terasi rīta saule pagūst iesildīt tik labi, ka brokastu kafija vairs virtuvē negaršo... Sarunu viņš mēdza apraut pusē. Lai nepārsātinātu. Klienta paša iztēle veica pārējo. Dažs jau nākamajā rītā atskrēja pasūtīt projektu un steidzināja būvēt.

Susinot Purvaines pļavu, mātes vecāki pirms daudziem gadiem gar mitrāja malu izraka grāvi. Tas noteikti bija zvērīgs darbs - ar lāpstu izgrauzties gandrīz kilometru līdz bezvārda ezeriņam, kas paņēma lieko valgmi. Valtera bērnībā grāvis vasaras vidū allaž turējās sauss. Taču pēdējā laikā urgai cauri allaž lēni sūcās brūngana straumīte, pavasaros un rudeņos paceldamās tik augstu, ka nācās ielikt laipas.

Citur tādai vajadzībai nosvieda dažas nemizotas kārtiņas un iztika. Klieģiem gan šī mode nederēja. Purvainē pat šķietami sīkas lietas risināja pamatīgi: divu kārtīgi aptēstu brusu gali bija ierakti grāvja malās un tām pāri gājēju drošībai ierīkotas auklu margas. Saprotams, Valteram tādu greznību nevajadzēja. Trīs lielāku soļu vērto tiltiņu viņš pārvarēja kā lidojot. Virves te bija nostieptas, izdabājot mātei: Alisei pietika vien reizi pasūdzēties, ka galva reibst, lejup skatoties. Cik nu bieži māte vairs gāja uz purvu ogās, cits jautājums...

Valters, margas ierīkojot, cerēja: šis gādības sīkums mudinās māti saprast, kuram no trijiem bērniem Purvainē pie sirds vistuvāk, un attiecīgi novērtēt. Tomēr sievietes prāts nav izdibināms, un viņš palika neziņā, pa kādiem ceļiem pie Alises atnāca doma pusi ipašuma novēlēt Vivitai. kas Purvaines labā nebija pakustinājusi mazo pirkstiņu. Šķiet, par savu lēmumu māte pati šaubījās. Jo tāda kā taisnošanās izskanēja vārdos, kad dienu pirms aiziešanas, cinoties ar elpas trūkumu, viņa Valteram bilda:

“Ansim laukos nepatīk. Rimeldai ir Ziedulejas un tev Rīgā nams kā pils. Vivita grib atgriezties Silagalā, un meitēnam noderēs savs kakts, es domāju. Lai mācās dzīvot. Kā tev, dēls, šķiet?..."

Savu interešu labā vienmēr mācēdams atrast īstos vārdus, par Purvaini ierunāties Valters dīvainā kārtā nespēja. Šķita, tas būtu kā nomest ne vien drēbes, bet ari ādu kopā ar muskuļiem, līdz plikam kaulam atkailinoties.

“Būs jau labi,” viņš mundri atsaucās, ar pūlēm valdot iekšējo sapīkumu un mulstot no pretrunīgajām sajūtām. Plosīja žēlums, jo nāve jau bija apzīmogojusi Alises seju, un dusmas par mātes aprobežotību. Līdz šim Valteram bija licies: viņa saprot, kāda niecība ir dēla Rigas nams pret Purvaini. No tās mājas viņš varētu aiziet neatskatoties, jo pēc gada spēs uzbūvēt sev otru vēl labāku. Bet citas Purvaines gan vairs nekur nebūs - ar lielajiem vāverā-jiem un dabas atmodas rūsulainumu lazdu spurdzēs Lielā meža kraujā, vasaras skurbo tīreļa smaržu un gājputnu klaigām pie ezeriņa, kur aizceļojot rudeņos naktis mēdza pārlaist zosu bari.

- Nu, nu... Gan jau atraisīsim ari šo pinekli. - Valters Klieģis sacīja cielavai, kas tupēja uz laipas, cerot te saņemt savu pusdienu tiesu.

Ilgi gaidīt putnelim nenācās. Tiklīdz no tērces virsmas pacēlās tur sēdējusi spāre, sīkais lidonis zibenīgi planēja lejup. Lai pēc mirkļa jau uz saules un lietavu applūksnātās brusas ar knābi bez žēlastības sadauzītu medījumu. Tie, kas tautasdziesmās cielavu sirsnīgi godināja un piešķīra cēlumu, acīmredzot bija pārliecināti, ka mazais putniņš pārtiek no ziedputekšņiem un rīta rasas, - Valters nodomāja. Bet vai tad ši bija vienīgā izskaistinātu priekšstatu un reālās dzīves nesakritība?

# • •

Atglaudusi pierei pārkritušo gaišo poniju. Vivita pie spoguļa izmēģināja vairākas sejas izteiksmes, kas pašai šķita nopietnas. Tomēr sanāca nepārliecinoši. Viņa nopūtās un sapina divas paīsas biželes, spurainos galus notinot ar triskrāsu dzīparu.

- Tagad izskaties pēc Pepijas Garzeķes, - Rimelda novērtēja.

- Man bail, - Vivita sacija, māti uzlūkojot.

- Ej nu, aušiņ... - Rimelda iesmējās. - No Valtera?

Ahā. - Meitene piespieda galvu mātes plecam.

Braucam abas, ko?

- Nekā nebija. Katram Īpašniekam savs krusts pašam nesams, mīļā. - Rimelda gādigi papliķēja Vivitas muguru.

Kaut kas traks... Visus skriemelīšus var saskaitīt. Jau atkal badojies?

- Nē taču. Vienkārši nav apetites. Turklāt būsi pamanījusi - kāmums joprojām modē.

- Skaties man!... - Rimelda brīdinoši pakratīja pirkstu. - Dabūsi vakariņās bērza putru.

Pēriena drauds, protams, bija tikai joks. Bažīgums gan īsts. Viņa pūlējās saprast meitu un baidījās atzīties, ka nespēj. Pusaudzībai cauri izgājusi pavisam mierīgi, Vivita sāka gādāt galvassāpes, kad māte viņas prātu jau uzskatīja par gluži nobriedušu. Atceroties, cik sāpju pašai nesa atsacīšanās no sapņa par mākslu, profesijas izvēli Rimelda meitai neuzspieda: lai studē dzimto filoloģiju, ja vēlas. Galu galā ari latviešu valodas un literatūras speciālistam mūsdienās gana iespēju uzkāpt augstienēs, kur redzēt savus bērnus alkst visu normālu vecāku godkāre. Bez tam Rimeldas Tamsones paziņu lokā netrūka ietekmīgu cilvēku, kas piekristu ievadit Vivitu augšupkāpjošas karjeras gultnē. Teiksim, ārlietu jomā, kur dibina un uztur starptautiskus sakarus.

Rimelda piedzīvoja īstu šoku, kad pirmā studiju gada vidū meita paziņoja, ka ar universitāti cauri. Viņa, lūk, nolēmusi kļūt par dziednieci un jau atradusi sev skolotāju. Tas aizvedīšot uz Indiju, kur sākumā jāapgūst joga un jāiztīra miesa no sārņiem. Pirmos soļus šajā virzienā meitene jau bija spērusi - tagad viņa ēda vienīgi zaļumus. Par laimi, Vivitas kuņģis nespēja ilgi izturēt tam uzspiesto pārbaudījumu, un, sēdēdama slimnīcā pie meitas gultas,

Rimelda pirmoreiz mūžā apzinājās sevi briesmīgi vientuļu un bezpalīdzīgu. Valtera padoms toreiz bija zelta vērts:

“Tagad galvenais ir parūpēties, lai tas frukts, kas meitenei sajauca galviņu, pazūd uz ilgāku laiku... Atpērcies no viņa, tas nebūs grūti. Tikmēr Vivita nāks pie prāta."

Diemžēl tā neizskatījās. Uzzinājusi par skolotāja aizceļošanu, Vivita iekrita depresijā. Atsakoties pieņemt patiesību, ka trisdesmitgadīgais vīrietis ir sīks blēdis un ar cēlo dziednieka titulu sevi apveltījis pats, interesē par Austrumiem saožot viegli pelnāmas iztikas avotu. Rimel-das sirds gandrīz salūza, redzot meitas saraudātās acis. Liekas, tās vispār neizžuva, Vivitai saspringti tverot ik troksnīti un telefona zvanu: viņa gaidīja ziņu no skolotāja. Ka pinkainais lamzaks ar bojātajiem zobiem bija ari meitas pirmā seksuālā pieredze, Rimelda aptvēra diezgan ātri. Vivitas uzmodinātā sievišķība nu cieta badu un alka turpinājuma.

Pēc mēneša viņa it kā samierinājās ar zaudējumu un pat atsāka apmeklēt lekcijas. Tas bija mātes modrību iemidzinošs gājiens. Viņa joprojām gaidīja to vīrieti atgriežamies un tiekoties vēlējās dāvināt savu atsārņoto miesu. Vēlreiz slimnīcā nokļuvusi, meitene sacīja, ka badojusies nepilnu nedēļu. Meloja... Dažās dienās nav iespējams pārvērsties dzīvā ģindenī. Ārsti vairākkārt pieminēja anoreksiju. Medicīnas enciklopēdijā šo vārdu uzšķirot, Rimeldai nolaidās rokas: lai gan caur puķēm un pietiekami diplomātiski. te stāvēja pareģots bezmaz nenovēršamais. Tātad Vivitas bēdas bija ļoti dziļas, ja reiz viņa diezgan apzināti gāja lēnā pašnāvībā, noskaņojot sevi pret jelkādu ēdienu. Šī kaite mēdz piemeklēt kompleksu māktas pusaudzes, kas nepiepildītu vēlmju sakni atrod iedomāti liekā svarā. Bet Vivita vairs nebija bērns. Vai ari tomēr?...

Laimīgā kārtā diagnoze neapstiprinājās. Profesors, ar kuru Rimelda konsultējās, domāja, ka meitenei pietrūkst lidzaudžu sabiedrības. Laikam gan. Kopš bērnības Vivita bija vienpate. Ne gluži bez draudzenēm. Taču nevienai nepieķeroties. Sevī vērsts raksturs. Tēva asinis. Jānis Tam-sons ari bija noslēgts.

Rimelda priecājās, kad Vivita sāka izteikti pucēties. Paldies Dievam, dziednieks tātad piederēja pagātnes murgam. Interese par apģērbu un skaistumkopšanu nozīmēja, ka meitai modusies dzives garša. Kaut ari viņa nebija skaistule, taču gana pievilcīga un pati sāka to apzināties. Vairs nekaunējās sava auguma un nestaigāja piekumpusi. Lielajās, zilajās acīs palaikam ieplaiksnijās zibšņi, liecinot par skaistu un rūpīgi glabātu noslēpumu. Mātes to nereti uzzina pēdējās. Rimelda nebija izņēmums.

Pati vēsts - ka Vivita iemīlējusies Tartu Universitātes studentā un laikam gatavojas mācības turpināt Igaunijā -īpaši nesatrieca. Kas nu tur īpašs, tā notiek. Gribējās vienīgi, lai vēsti atnesusi meita, nevis fakultātes dekāns. Tikai no labas sirds viņš piezvanīja uz Ziedulejām. Citur Vivita nebija atrodama. Ja vēl gari vilcināsies ar akadēmiskā mācību pārtraukuma lūgumu, viņu vienkārši atskaitīšot. Arī tā, Rimeldasprāt, nebija problēma, kuras dēļ sienā jāskrien. Bet kāpēc Vivita slēpās no mātes?

Kamēr Rimelda lēnām gremoja sīko aizvainojumu un izsvēra lēmumu meitai neko nepārmest, atskanēja otrs zvans. No pierobežas slimnīcas. Vivita bija tur, pilnīgā nemaņā. Atvedis igauņu autobusa šoferis, kuru citi pasažieri pārbiedējuši ar klaigām: uz aizmugures sēdekļa guļot beigta meitene. Maz trūka, lai tas izrādītos patiesība. Ko īsti iedzērusi, viņa neatklāja, kad dzīvības briesmas bija garām. Tāpat Rimelda vēl šobaltdien nezināja, kas Tartu noticis, pamudinot Vivitu uz neprātīgo soli.

- Lieciet mani mierā, - viņa pateica klusā, bet stingrā balsī.

Šoreiz, par brīnumu, atkopās ātrāk. Sadzina iekavētās mācības un vēl pieteicās autovadītāju kursos. Biedējoši klusa un lietišķa rosījās pa Ziedulejām, kur ieradās katru piektdienas vakaru. Bet naktis Rimelda dzirdēja meitu šņukstam.

Dzīvīgums viņas skatienā nedaudz atdzima, kad Ziedu-lejās parādījās Lāsis. Palsi brūngano zirgu Rimelda iegādājās šikiem saimniecības darbiem. Ģedimins, pamēģinājis Lāsi jūgt, viebās, kā citronus ēzdams, un saimnieces pirkumu vērtēja diezgan zemu: nepareizi iebraukts un pārskolot būšot grūti. Lai kundze pie laika pamēģina iztirgot kādam dedzīgam jātniekam - seglus nest zirgs bija daudzmaz pieradināts. Kamēr Rimelda ieteikumu apsvēra, par Lāsi sāka interesēties Vivita. Agrāk pret Zieduleju lopiņiem pilnīgi vienaldzīgā meitene nu bieži gāja uz stalli. Pirmajās reizēs tikai stāvēja pie durvīm. Tad. Ģedimina iedrošināta, baroja Lāsi no rokas un viņas bālā seja spēji piesarka apvaldītās bailēs un sajūsmā. Drīz zirgs sāka Vivitas soļus pazīt: viņa vēl grozījās pagalma vidū, kad Lāsis jau bubināja.

Rimelda nemaz nebrīnītos, ja galvenais iemesls, kura dēļ meita pēc studijām pērn atgriezās Silagalā, izrādītos šis zirgs... Vivita pati gan minēja Rīgas troksni, slikto gaisu un daudzgalvaino pūli, kur cits citu baksta ar ķeselēm un nomin kājas. Kas vainas Silagala mīlīgajai pamatskolai? - viņa raudzījās mātē platām tikko uzplaukušu neaizmirstuļu krāsas acīm, un Rimeldai kārtējo reizi sažņaudzās sirds. Ne jau par Vivitas piezemēto izvēli. Pēc

C.A

pēdējām piedzīvotajām šausmām godkārie plāni meitas sakarā bija pārsvitroti. Toreiz slimnīcā Rimelda pie sevis atkārtoja tikai vienu: Dievs, neatņem viņai dzīvību! Bet nu izskatījās, ka, Rigu pamezdama, Vivita mēģina glābties no sevis. Naivi cerot lauku ierobežotajā sabiedrībā izvairīties no dzirksteles, kas uzšķiļ kaislību un iemet sirdi gan laimes šūpolēs, gan sāpju melnajā bezdibenī. Kā viņa bija iedomājusies te paglābties un kā tas atkal beigsies?...

- Mamm, u-ū! - Vivita skaļi sasita plaukstas. - Piesnaudies, vai?

- Manos gados tas nav brīnums, - Rimelda izvairīgi pajokoja.

- Veča atradusies... Kā tev šķiet - stāstīt Valteram par sarunu ar krusttēvu?

- Noteikti, - Rimelda atsaucās pēc brītiņa. Jautājums bija apmulsinājis, jo Vivita tik reti mēdza prasīt mātei padomu. - Lai viņš labāk uzzina no tevis, pa tiešo. Valters ciena skaidru valodu. Turklāt pēc karstās pirts, ko sakūri viņa meičai, krusttēvs tagad varbūt nemaz tavos plānos nepiedalīsies.

- Pilnīgi iespējams, - Vivita piekrita. - Domā, es pārsteidzos? Vajadzēja ļaut, lai tā padauza turpina ālēties un noslicina Purvaines dīķī vēl kādu dzīvu radību?

- Kuš... Zini, Valters likās stipri izbrīnījies par tavu stipro dūšu.

- Nu, protams! - Vivita uzmeta lūpu. - Vai tad es. pūt un palaid, esmu spējīga uz kaut ko nopietnu?

- Ja gribi pierādīt pretējo, nelec mātei acīs. Un Valteram jo īpaši. Sarunāts?

- La-ābi, - meita lēnīgi novilka, pēkšņā apņēmībā sapurinot bižaino galvu. - Kaut nu man tur neuznāktu

stostāmais... Tiklīdz atceros, kā viņš televīzijas tiešrai-de izsmērēja pa sienām intervētāju, metas auksti kauli! ]

- Televizijā viņš bija lieluzņēmējs Valters Klieģis, kuru I žurnālists mēģināja apvainot kukuļdošanā. Bet tu satiksi I tēvoci. Brauc ar manu japāni, gribi? - Rimelda piedāvāja. 1 - Prestiža pēc. Tavs autiņš sen nav dabūjis kārtīgu maz- 1 gāšanu.

- Toties Lāsi šodien jau divreiz izsukāju.

- Varbūt tev tomēr nevajadzētu...

- Nē! - Vivita saslējās, māti pārtraucot. - Esmu nolē- I musi ierasties pie Valtera jāšus. Galu galā, man Purvainē pieder puse.

Paķērusi uz krēsla nomestās zaļganās bikses, līdz ce- j

ļiem stipri piegulošas un augstāk strauji kuplas, viņa veikli tajās ielēca. Pieradusi. Šis nu bija Zieduleju mantinieces brivbrižu apģērbs, ērts un seglos pārbaudīts. Jo Lāša mugurā Vivita pavadīja daudzas stundas. Rimelda gan drusciņ baiļojās, redzot jātnieci atkal nozūdam aiz Purvaines lielā grāvja. Bet, prātīgi izsverot, pašu mežā nekas ļauns nevarēja notikt.

- Paturi īkšķi, lai man izdodas vareno tēvoci piesaistīt savai dižajai idejai, - Vivita sacīja. - Zini, mamm, kuru cilvēku pasaulē apskaužu visvairāk? Tanti Paulu! Veicas dažām - gan izcils vīrietis blakus, gan brīnišķīga māja...

- Nams pieder abiem, - Rimelda gluži nevietā piebilda.

Ja māte paklusējusi. Vivitas atklātība, iespējams, izlauztos vēl skaļāk. Neba nu Valtera sievai te piederēja rosinošā loma... Atslēgas jēdziens bija ilgas pēc mīlestības. Šis ugunsputns meitenes dvēselē jau iemēģināja spārnus. Kaut tūlīt gatavs izlidošanai.

Nesteidzīgi pusdienodama dārzā zem sarkanbaltā sauljuma, Paula Klieģe izgaršoja ne tikai lapu salātu svaigo kraukšķīgumu. Viņa lepojās ar sevi, jo bija izturējusi daudz ilgāk nekā citreiz, Valteram aizbraucot. Tīri vai žēl, ka nevarēs palielīties... Atstūmusi malā tukšos traukus, Paula ieklausījās ikdienas trokšņos. Ap sarkanās viteņro-zes ziedu čemu zumēja kamene. Ķirsī bez dedzības pļāpāja zvirbuļi. Pa ielu aizkratījās autobuss, vilkdams zilganu izplūdes asti. Mājā bija klusums: dārznieks un izpalīdze Sallija palaisti brīvsolī. Paula zināja, ka līdz rītam būs te viena pati. Ja Valters gadījumā tomēr atgrieztos, vienalga tas nenotiks agrāk par pusnakti.

Viņa ielūkojās pulkstenī. Bez ceturkšņa divi. Nu, lūk. Tomēr nav taisnība, ka šajos gadījumos gribasspēks vien ir vājš pretlīdzeklis un tā balstīšanai obligāti nepieciešams ārsts, - viņa domāja. Tajā pat laikā juzdama pieaugam tik labi pazīstamo saspringumu un apzinādamās, ka līdz trijiem diezin vai izturēs. Aizsmēķējot šķiltavu liesmiņa divreiz apdzisa. Itin kā priekšmeti būtu pārtvēruši viņas iekšējo trīcēšanu. Paula nometa cigareti un izstiepa rokas. Nedrebēja. Vēl ne, - klusām ieķiķinājās sīka iekšēja balstiņa, kas mēdza uzrasties bez pieteikšanās un cilāja tikai nepatīkamus tematus. Pavasari tā ierunājās, ka Valteram, pilnīgi iespējams, ir cita sieviete, un nebija apklusināma.

Mobilais tālrunis muzikāli iedziedājās un vibrēdams būtu novēlies pāri galda malai, ja Paula beidzamajā mirkli neuzķērusi. Secinot, ka pirmīt izlemtā neatsaukšanās zvanītājiem varētu šķist aizdomīga. Spiežot atbildes taustiņu. viņa jau viebās, jo ekrāns uzrādīja Britas numuru.

Protams, vīra brāļa Anša sieva gari kurnēs un viņai nāksies tēlot līdzjūtību. Kaut gan svaine krita uz nerviem, Paula saņēmās un ierunājās vēlīgi:

- Sveika, saulīt!

- Paldies. - Britai, šķiet, bija iesnas. Vai ari ierasti noraudājusies - bez asarām viņa neiztika pat tādā saulainā dienā. - Esat jau sataisījušies?

Paulai gandrīz izspurdza pārsteiguma pilns jautājums: uz kurieni?! - taču pēdējā mirklī viņa bēgli notvēra. Ka tevi piķis... Britai taču dzimšanas diena. Ielūgums saņemts pirms nedēļām divām. Paula vīram to nebija rādījusi. Vienalga Valters atrastu iemeslu izvairīties no brāļasievas viesībām. Klibam zirgam skaidrs, ka viņa pie galda atradīs izdevību sūdzēties radiem par Ansi un tas būs neizturami. Paula plānoja laikus izdomāt atteikuma iemeslu. Diemžēl bija aizmirsusi. Taču svaine to nojaust nedrikstēja.

- Kā? - Paulas balsi izskanēja gan apmulsums, gan patiess izbrīns. - Valters tev neieveda pušķi?

- Es noteikti būtu to pamanījusi. - Brita izšņauca degunu.

- Nu pagāns... Kā viņš dabūs trūkties! - ari sašutums izdevās pavisam dabisks. - Tu jau zini, saulit, - večiem galvā tikai darbs. Šorīt negaidot Rīgā ielidoja Valtera biznesa partneris no Holandes, un manējais aiznesās pretī. Bet stingri apsolījās puķes tev aizvest. - nelaizdama svaini pie vārda, trieca Paula.

- Godīgi runājot, uz Valtera klātbūtni īpaši pat necerēju. - Brita turpināja šņaukāties. - Žurkas smalki saož grimstošus kuģus. Tu pati jau ari...

- Žēl, ka mums nav videotelefonu, - Paula izlikās apvainojumu nedzirdējusi. - Tu redzētu mani, cik krāšņa izskatos. - Viņa pasūkāja lūpu, lai nākamais teikums skanētu pārliecinošāk. - Vakar ļāvos, lai izrauj zobu, un šorīt ģīmis uz kreiso pusi šķībs - mainu kumelīšu kompreses, taču pampums nekritas, īsts kukulis.

- Pieliec šņabi.

Svaines padoms bija vienīgi nodeva tradīcijai. Bet Paula sarāvās, kā pļauku dabūjusi.

- Skaidrs, - Brita turpināja. - Man viss skaidrs - ar diegiem nav aršana, bet nabadzības dēļ lepnību nedrīkst zaudēt. Ēdīsim paši. ko Dieviņš devis, ja reiz bagātie radinieki mūsu cienastu smādē. - Arvien skaļāk elsojot, svaine no sarunas atslēdzās.

Paula sajuta sviedru taciņu aizvijamies pāri mugurai. Tā pēdējā laikā notika vienmēr, kad vajadzēja saņemties.

“Bet galviņa man tomēr strādā!...” viņa mēģināja sapurināt sevi ar mazu uzslavu. “Zobu sāpes un vaiga tūsku pat aizdomu pūce Brita nepārkoda. Kurš katrs uz sitiena nemaz nesacerētu tādu visai ticamu stāstiņu."

Taču pārbaudītais pašiedvesmas līdzeklis šoreiz neiedarbojās. Iekšējais nemiers jau pukstēja kakla bedritē, un viņa nolēma padoties. Galu galā!... Saspringuma atspere, gatava teju pārtrūkt, dzina augšup smagu asins vilni, un Paulai uz mirkli satumsa acis. Tobrīd pie mājas iebraucamā celiņa spalgi nočīkstēja auto bremzes un vārtu automātiskā vērēja klikšķis liecināja, ka ieradies savējais. Aiz košumkrūmiem vēl nevarēja saskatīt mašīnu, bet Dženi-feras Lopesas balss no mūzikas diska biedrojās ar Klieģu nākamo vedeklu. Tātad Lauris arī tur ir, - Paula secināja. Gan juzdamās nepatīkami iztraucēta, gan šausminādamās par notiekošā atbilstību vēl šonedēļ televīzijas raidījumā dzirdētajiem simptomiem: emocijas kļūst trulas, vienīgā interese paliek par ...

- Čau, mutterchen! - dēls sauca, no mašīnas izlēkdams.

Laurim Klieģim līdzīgi jauni vīrieši, žilbinoši smaidot, reklamēja sporta automobiļus, dārgus uzvalkus, Šveices pulksteņus un luksusa parfimēriju. Dēls izstaroja enerģiju un trauksmainu svaigumu. Viņa gaita bija tvirta un mātes vaigam uzspiestās lūpas smaržoja pēc piparmētrām.

- Tētis laikam jau savās tālēs zilajās? - Lauris jautājoši secināja.

- Pavaicā, mīļais, vēlreiz. - Paula iesmējās. - Kāpēc Lienite nekāpj ārā?

Juzdama sev pievērsto skatienu, meitene caur nolaisto logu Paulai pamāja un raidīja gaisa skūpstu.

- Mēs burtiski uz minūti. - Nu dēls šķita norūpējies vai pat sapīcis. - Apsolīju Lienei saņemt no tēta galīgo atbildi. Bet, ja seniora nav...

- Spiež tevi pie sienas? - Paula, balsi klusinot, tikko jaušami pamāja uz mašīnas pusi.

- Cik tad var! - ari dēls runāja gandrīz čukstus. - Vienreiz jau kāzas atlikām. Lienes mamma domā. ka es vispār negribu precēties un tīšām visu velku garumā.

- Kāpēc tad Liene atsakās piekrist noteikumam?

- Tu ari pūt tēva stabulē. - Lauris saviebās. - Jums neienāk prātā, ka šis noteikums cilvēku pazemo? Zini, mamm, cits manā vietā būtu... - Slaidie, spēcīgie dēla pirksti savijās un nokrakšķēja. - Ak, ko velti gaisu tricināt! - Viņš pasvieda gaisā mašīnas atslēgu saišķiti un ar trenētu tenisa spēlētāja žestu to uzķēra. - Atā, mēs rullēsim tālāk.

- Es tūlit uzvārīšu kafiju, - Paula steidzās paturēt dēla klātbūtni. Tās tuvumā lielā saspringuma atspere kaunīgi saplaka un, tikko jaušami pukstot, noslēpās tālā punktā

aiz mugurkaula. - Sallijai gan brīvdiena. Bet viņa nebija slinka un agri no rita izcepa savu garšigo ābolmaizi - ja nu gadījumā mīļais Lauritis parādās! - tā ir vēl pavisam

svaiga.

- Paldies, mamm. Paldies, bet šoreiz ne, - dēls teica, pašķielēdams uz to pusi, kur Lopesa iedziedājās skaļāk.

- Klau... Parunā ar tēti. Izklāsti problēmu no sievietes pozicijām.

- Mēģināšu, - viņa steidzīgi apsolīja, kaut ari zināja -jau sen nespēj ietekmēt Valteru. - Bet par to pretī būs viens manējais lūgums - esi tik labs un pa ceļam aizved Britas tantei puķes. Viņai dzimšanas diena.

- Tas jādara tūlīt? - Pēkšņais pienākums Laurim acīmredzami nebija pa prātam.

- Vēlams gan, dēliņ. Un pušķi izvēlies no krāšņākajiem.

- Labi. - Puiša sakniebtajās lūpās noplaiksnīja smīns.

- Viņa dabūs gaiļa sekstes un pāva astes krustojumu. Tikai nepieprasi, lūdzu, lai mēs tur vēl...

- Kā pats gribi.

- Uz redzi, mamm.

Atvadu skūpsts bija vēl paviršāks. Tiesa, mašinā sēzdamies, Lauris mātei pavicināja roku. Dženifera Lopesa pieklusa.

Sallija, ilggadējā Klieģu mājkalpotāja, nekautrējās secināt, ka redz, cik stingra roka mēdz būt tādām čirkām -apzīmējumu adresējot Laura ligavai. Pati apteksne šo titulu atsacījās mutē ņemt, jo kas tā vairs par līgavu, kura sen guļ puisim blakus!...

Dēls Lieni Medumu noskatīja Vācijas augstskolā, kur abi studēja ekonomiku. Paula bija apmierināta, ka meitene no pašu valsts. Ārzemniece diezin vai gribētu te dzivot, un saikne ar dēlu drīz pārtrūktu. Turklāt izvēles pavēstīšana vecākiem apstiprināja Laura briedumu. Pirms Vācijas dēls bija pa divi lāgi aizsācis un pametis studijas Rigā. Un vēl tā bezmērķīgā kluknēšana kafejnīcās un zili piepīpētos dzīvokļos kopā ar saburzītiem puišiem un skuķēm, kuras alu dzēra no kakliņa... Dažas Paula dabūja redzēt, un Sallija teicās savos ikvakara pātaros atgādinām Dievam, ka tēva lomai Lauritis tomēr vēl nav gatavs.

Sallijas nepatiku pret Lieni dēls smiedamies dēvēja par auklītes greizsirdību. Apteksne trīs pirmos mācību gadus saimnieku atvasi gan pavadija līdz skolai, gan sagaidīja. Jo Paula bija nolēmusi pabeigt universitāti, bet Valters kopa tiešā darba blakusrūpalu - audzēja un tirgoja puķes. Paši Klieģi vēl mitinājās Purvciema kastītē, kurp Sallija ik ritu cauri visai pilsētai brauca no Anniņmuižas. Mājkalpotāju algošanu tolaik atzīt neuzdrošinājās pat lieli priekšnieki. Tāpēc Sallija skaitījās apkopēja kādā veikalā, kur šo pienākumu veica cits, bet Klieģi konspirācijas nolūkos izpalīdzi daudzināja par tanti, lai gan viņa bija tikai sešus gadus vecāka par Valteru.

Apteksne uzskatīja: mūsu puisītis - viņa turpināja saukt Lauri mīlīgos mazvārdiņos - par sievu pelnījis ko labāku. Paula tomēr Salliju piekušināja. Liene bija nopietna meitene un mācēja iegrožot Laura vaļības. Drīz to atzina ari Valters. Iepriekš īdzis par dēla vieglprātīgajiem līkločiem, no kārtējā Vācijas brauciena vīrs atveda labas ziņas: Lauris ne vien apsteidzis mācību plānu, bet arī vadījis kādas firmas reklāmas kampaņu un neslikti nopelnījis. Paula sevī bažījās, ka dēls pārpūlēsies, gribēdams meitenei izrādīties. Tomēr brivdienās viņš ikrita skrējienā pa tuvīno mežu demonstrēja gan labu veselību, gan negaidītu interesi par tēva uzņēmumu, pavadot tur daudzas stundas.

Bija tikai likumsakarīgi, ka. “Pamata” meitasfirmu veidojot, īpašnieka lomu Valters tur piešķira savam dēlam.

Lieni Medumu ieraugot pirmoreiz. Paula bija mazliet vilusies. Dēla stāstos zīmējās krāšņāka būtne. īstajai, Pau-lasprāt, trūka atraisītības. Ēdienreizēs meitene skatījās šķīvi un uzrunāta atsaucās vienzilbīgi. Taču vēlāk, dzirdot smieklu šaltis Laura istabā, Paula saprata - nākamās vedeklas daba nav tik vienkārša, kā varētu domāt. Arī Lienes paradums lūkoties nedaudz sāņus laika gaitā ieguva citu nokrāsu. Tās bija vēl diezgan neveiklas paslēpes. Meitene negribēja, lai citi nojaustu viņas vērīgo interesi par cilvēkiem un situācijām. Ka zem īsajiem, gandrīz ezītī nocirptajiem kastaņkrāsas matiem lietišķi strādā apķērīgas smadzenes, liecināja vaibstu mainības rotaja, kurai Liene pagaidām nemācēja uzmest apaušus: viņas lūpas savilkās un atspringa, smalkajai uzacu līnijai nodrebot, kaut pati sēdēja šķietami vienaldzīga un savrupa.

Lēmumu precēties Lauris paziņoja tūdaļ pēc jaunā gada. Nodoms bija izsvērts - abi pavasari saņems diplomus, pazinās jau pietiekami un saderību pārbaudījuši Minhenes kopīgajā dzīvoklītī. Dzimtenē viņus gaidīja plaša māja Dubultos. To Valters iegādājās pērnajā rudenī, īpašuma zemesgrāmatā uzrādot Lauri Klieģi. Dzīvojamā ēka gan prasīja krietnu remontu, bet pirkuma galveno vērtību sastādīja plašais gruntsgabals. Zemes cenām kāpjot, jaunajam Klieģim piederēja trekns kumoss. Lauris nebija pārsteigts vai sašutis, kad tēvs ierosināja sastādīt un noslēgt laulību līgumu. Šajos laikos tā rīkojās daudzi.

Kāzu datums jau virmoja gaisā un viesu saraksts bija puslīdz gatavs, kad no Jūrmalas atskrēja sadrūmis līgavainis. Liene burtiski nīkstot ārā un raudot vienā baltā gabalā, līguma tekstu izlasījusi. Dokumentu ievietos

publiski pieejamā reģistrā, kur ikviens, kas nav slinks, varēs pārliecināties, cik pliku sievu apprecējis biezā Klieģa dēls. Piekrizdams tēvam, ka līgums vienīgi nošķir Laurim pirms laulības piederējušo mantu, dēls mudināja saprast ļ izredzēto - Liene jutās dziļi aizvainota. Paula īsti nezināja, ko vīrs Laurim sacīja aiz cieši aizvērtajām kabineta ! durvīm, bet dēls aizbrauca gluži neģīmī. Viņa pamēģināja no Valtera iztincināt, par ko runājuši, taču nesekmīgi. ! Valters papliķēja sievas dilbu: gan jau būšot labi. Teatrālā aizgādnība, kuru vīrs agrāk pret Paulu izrādīja vienīgi sabiedrībā, nu bija ieviesusies ari mājās.

“Sallijai taisnība - meitene nominusi Lauri zem savas tupeles." Paula pēkšņi atkal ar netīksmi atcerējās, kā dēls runādams ik pēc mirkļa atskatījās uz mašinas pusi. “Liene kaut pieklājības pēc varēja izkāpt un ar mani sasveicināties, nevis saskrūvēt puisi uz ultimātiem.”

Taču. no otras puses raugoties, kaut ko vajadzēja darīt, lai kāzas beidzot notiktu. Citādi Lienei apniks nenoteiktība. Ja līgava iedos Laurim kurvīti, ko Paula bažīgi paredzēja, dēls var atkal pieslēgties aizmirstajai bohēmai. Tiesa, viņš patlaban vērienīgi rosījās “Pamata" meitas-uzņēmumā, kas sīvā konkurencē izkaroja līdzdalību divu ministrijām paredzētu namu būvē. Paula bija dzirdējusi Valteru atzīstam: viņš ar savu lielo pieredzi un galiem nebūtu nostrādājis labāk par Lauri.

To vīrs kādam stāstīja pa telefonu. Pietiekami skaļi. Un Paula atkal ieguva vienu kriksi savai priekšstatu un secinājumu mozaīkai. No aprautu Valtera teikumu dris-kām viņa pacietīgi kā lupatu deķīti diedza priekšstatu par savu ģimeni. Lai pazemojošo nodarbi slēptu, sacerēja dzirkstošus dialogus ar vīru un pasniedza tos kolēģiem pie pusdienu kafijas. Bet ne pārāk bieži. Jo lēta manta zaudē vērtību. Pagaidām auditorfirmā, kur Paulai piederēja cienījams krēsls, Klieģu laulībai turējās augsta raudze. Tāpēc, ka viņai piemita mēra sajūta.

“Tiešām?...” izsmējīgi nočivināja pirmītējā balstiņa. "Pagājušonedēļ pietrūka mata tiesas, lai padotie būtu pieķēruši ar siltu galvu. Un nekur vēl nav zvanīts, ka viss tiešām izgāja gludi.”

Mutē nu kalta tuksnesis. Saspringuma atspere uzlēca lidz galam, sadrebinot augumu. Ar pēdējām gribasspēka paliekām viņa novāca galdu. Jo pa roku galam ilgi atstāti trauki rada aizdomas.

Iesaukusi suni priekšnamā un pieslēgusi mājai ārējās apsardzes sistēmu, Paula uzkāpa savā guļamistabā. Skaitījās gan, ka te nakšņo ari Valters, un viņa rūpējās, lai palags un spilvens vira pusē būtu pienācigi samurcits. Bet gan jau Sallija šo viltību bija atšifrējusi un tikai piespēlēja saimniecei, kad nesa uz kabinetu tīru gultasveļu kopā ar nemainīgu piebildi:

“Ja vīrietis tik vēlu vakaros strādā, viņam dažreiz gribas turpat pakrist.”

Paula nolaida aizkarus. Taču saulainā pēcpusdiena lauzās cauri blīvajam audumam un gribēja kavēties lielajā, greznā rāmī iestiklotajā fotouzņēmuma spoguli pie sānu sienas. Šo guļamistabas rotu izvēlējās Valters, kad Klieģi sāka apdzīvot savu namu. Paula iepriekš bija noskatījusi kluso dabu ar augļiem un vīna krūku.

“Nē, nē,” virs iebilda, “nekādas pampelmūzes! Te būsim tikai mēs abi vien.”

- Ē-ē! - rokas gurnos iespiedusi. Paula prasti parādīja mēli fotogrāfijas jauneklim ar līgavaiņa balto atlasa roziti pie uzvalka atloka.

Toreiz viņai bija knapi deviņpadsmit. Grēks tāda ve- 1 cuma meitenei pārmest, ka nav saskatījusi nākamā vīra I acīs dzedruma un pat nežēlības asnus - lūk, kā tie jau I laužas ārā, Valteram fotoobjektīvā lūkojoties. Un, ja arī 1 redzējusi? Kad mīl tik ļoti kā Paula toreiz Valteru, nav 1 nozīmes nekam. Tagad...

- Tagad mēs iedzersim, - viņa sacīja, izvelkot jau no ļ rita aiz naktsgaldiņa noglabāto pudeli. - Prozit, mīļais virs!

Saulei pret rietu noslīdot, Paula jau bija atslēgusies smagā reibumā.

• • •

Brīvdienu novakarēs Kadijai allaž kļuva skumji. Šī nebija izņēmums. Dīvānā ieritinājusies, viņa saraustītās nodarbēs īsināja laiku līdz miegam: pamišus lasīja, skatījās televīziju un ļāvās atmiņām.

Tūlīt pēc laulības šķiršanas viņa tādās reizēs glābās, meklējot sabiedrību. Lielu iespēju gan nebija - dažas studiju laika draudzenes. Taču viņu ģimeniskajā telpā Kadija vēl skaudrāk izjuta vientulību. Tad jau kinoteātru puskrēslā, ekrāna ņirbā raugoties, bija labāk. Varēja ļauties domām, nebēdājot, ka tūlīt sekos jautājums par lejup noslīdējušiem lūpu kaktiņiem vai muļķīgs uzmundrinājums sasparoties un meklēt Sergeja vietā citu. Ko tas nozīmēja - meklēt? Kā pagultē iekritušu auskaru, sēni mežā, jēdzienu krustvārdu mīklā?...

“Dievs, esi žēlīgs un sūti manā ceļā virieti, kurš būtu mīlestības vērts!” pērnvasar pirms Jāņiem viņa bija lūgusies, uz lielā ekrāna diviem rokrokā gar jūru ejot.

Kurš teicis, ka Dievs sadzird vienīgi pretī svētbildēm uz ceļiem satupušos?

Valters piezvanīja augusta vidū.

“Labdien. Te Klieģis no “Pamata”,” viņš sacīja.

“Sveicināti,” Kadija atsaucās vēlīgā pieklājībā - pret koledžas dāsnākajiem atbalstītājiem vajadzēja paust īpašu attieksmi.

“Pamata” īpašnieku pāris reižu viņa bija redzējusi iztālēm, kad Klieģis ieradās uz skolas svinīgajiem pasākumiem. Direktors par godu slavenajam ciemiņam vienmēr gādāja cienastu savā kabinetā. Taču uzņēmējs, ar nevaļu aizbildinādamies, mieloties atsacījās. Kadijas rūpīgi dekorētās uzkodas notiesāja kolēģi, mēles trīdami. Ari gar koledžas galveno mecenātu. Konjaka siltuma atraisītas, skolotājas atzīna Klieģi par pievilcīgu un iekārojamu. Kadijai šajā ziņā parasti trūka viedokļa.

“Diemžēl direktora nav,” viņa turpināja. “Lieta tāda, ka..."

“Jūs. Kadij, kļūdāties," Klieģis pārtrauca. “Priekšniecības gaitas mani šoreiz neinteresē." Liekas, runādams Valters viegli smaidīja.

“Atvainojiet..." Kadija samulsusi pūlējās atcerēties, kad būtu ar “Pamata” īpašnieku iepazīstināta - ja reiz viņš uzrunā vārdā!... - bet nevarēja. “Tādā gadījumā es..."

“Uzminējāt!” viņš atkal neļāva turpināt. “Zvanu tieši jums. Vai esat kādreiz bijusi Provansā?”

“Nē. Nav gadījies."

“Tad brauciet man līdzi. Jā, jā. Uz Provansu.”

“Pro... Tas ir...”

“Ļoti skaists apgabals Francijas dienvidos," Klieģis turpināja. “Protams, izdevumi manā ziņā.”

“Bet... bet kāpēc..." viņa turpināja stostīties. “Kāpēc? Kādā sakarā šis priekšlikums?”

“Jautājums vietā. Mana vaina, ka pirmīt uzreiz nepateicu: jūs, Kadij, esat tieši tāda sieviete, ar kuru kopā man gribas baudīt Provansas vīnu, austeres un saulrietus. Ko teiksiet?"

“Es nezinu.” Viņa pat nepūlējās slēpt pieredzes trūkumu tajā jomā, kas ietver divdomīgus turīgu vīriešu priekšlikumus. “Vai tas nozīmē, ka jūs... ka es un jūs..."

“Jā, Kadij. Mēs abi.” Klieģis iesmējās puiciski sirsnīgi. “Esmu radis runāt bez aplinkiem - tur mēs abi būsim mīļākie. Ceru, nepiederat liekulēm, kuras pēc šāda paziņojuma tēlo ģīboni vai taisa citus kumēdiņus. Nu labi, beigšu sprediķot. Galīgo atbildi gribētos saņemt ne vēlāk kā parit. Uz sadzirdēšanos, Kadij. Un neļaujiet tagad sevi saplosīt tai hiēnai, ko morāles sargi dēvē par sirdsapziņas balsi, sarunāts?"

Tajā mirklī Kadija nešaubījās, ka noteikti atsacīs. Ko viņš iedomājas?! Turklāt pa telefonu, kā malkas placī kurināmo pasūtot. Pieklājīgs cilvēks būtu... Te viņa sastomījās. Kas gan mainītos priekšlikuma būtībā, ja Klieģis to

izteicis rakstiski vai acīs tieši skatoties? Mēs būsim mīļā- , kie... Acīmredzot bagātība lielbūvētājam ļauj domāt, ka viss nopērkams! Mīļākie... Viņš pat nejautāja, vai Kadija precējusies! Tātad būs iepriekš jau noskaidrojis, varbūt pat licis izsekot viņas gaitas un secinājis: sieviete, kura sestdienas vakarus aizvada kinoteātrī, piedāvājumu neatraidīs. Jo tādai nav ko zaudēt. Nu lūk, - bet Kadija tagad pierādīs pretējo. Lai Valters Klieģis saprot: dažiem likumiem mēdz būt izņēmumi.

Viņas sašutuma un apņēmibas liesmu vēl svelmaināku uzkūra žurnāls, ko izdevēji reklāmas nolūkā piegādāja amatniecības koledžai. Tematu pieteikumā Kadiju piesaistīja virsraksts “Mīlestības nams”. Bagātīgi ilustrēto materiālu uzšķirot, viņai izlauzās skaņa, kur pārsteigums saplūda ar vaidu. Valters Klieģis pie savas mājas dārza

vārtiņiem. Valters Klieģis apsveicinās ar suni. Valters Kliegs ēdamistabā lej sarkanu dzērienu sievas glāzē. Valters

Klieģis...

Saniknota viņa iemeta žurnālu skapī, taču palika sajuta. ka caur tā aizslēgtajām durvīm viens turpina izčukstēt Valtera pirmītējo aicinājumu. Bet Kadija negribēja dzirdēt! Ne par Klieģa lielo, skaisto māju, ne... Brīdi ar sevi pacīkstējusies, atkal paņēma žurnālu. Paula Klieģe izskatījās glīta. Mazliet apaļīga, bet tas netraucēja. Klasiska frizūra un gaumīgas rotas. Liekas. Valters Klieģis nesatraucās, ka sievai ausīs varētu nonākt Kadijai izteiktais piedāvājums. Pretējā gadījumā būtu nozvērinājis klusēt, -kā bailīgi un zaglīgi baudu alcēji mēdz. Klieģis runāja bez laipošanas un aplinkiem, neļaujot apšaubīt viņa tiesības izturēties tieši tā. No šī skatpunkta lūkojoties, gandrīz vai jāsecina, ka viņš rīkojas godīgi. Pret ko?! - Kadija bija sapinusies.

Mēs būsim mīļākie... Valdonīgā, padobjā balss uzrunāja sapnī, un Kadija pietrūkās, sirdij izmisīgi lecot. Bet jau baidoties, ka Valters Klieģis būs pārdomājis un vēlreiz nepiezvanīs.

“Jā,” viņa teica. “Esmu ar mieru.”

“Paldies.” vīrietis, par kura mīļāko būt viņa telefoniski piekritusi, tencināja. “Atliek noskaidrot galveno - kādas puķes tev patīk?"

“Nu... Vai nav vienalga?”

“Nicas lidostā tevi sagaidot, man negribētos būt starp tiem idiotiem, kuri atnākuši ar ziedošām pirtsslotām.”

“Tad varbūt... īrisi. Jo īpaši zilie.”

“Tev laba gaume, Kadij. Ari Provansu tu mācēsi novērtēt.”

Viņš izlidoja pirmais, lai nokārtotu Francijā dažas lietas. Kadijai vēl palika laiks savu lēmumu apsvērt un mainīt. Taču viņa jau atradās kārdinājuma varā.

Izkāpjot no lidmašīnas un ieelpojot svešos smārdus, gan piepeši gribējās bēgt projām, paglābties no pūļa. Trokšņainajā sagaidītāju barā ieraugot Valtera nopietno un tādu kā bažīgo seju, Kadija metās pretī šim gandrīz svešajam vīrietim tik izmisigi strauji, ka bezmaz klūpot iekrita viņam rokās un saņurcīja zilganvioletās īrisu taurītes.

Ja Vivita redzējusi, cik rūpīgi tēvocis gatavojas sarunai, viņa kļūtu lepna!...

Pārlūkojis savu Purvaines garderobi, Valters palika neapmierināts. Skapī karājās daži labi uzvalki. Tos viņš pastūma projām, atzīdams par stipri oficiāliem. Šis lietišķais apģērbs mudinātu māsasmeitu noslēgties. Vivita jutīsies kā eksāmenā vai ierēdņa kabinetā un sasprings. Bet viņai jau ienākot jāsaprot, ka ieradusies pie tuva un labvēlīga radinieka, kura priekšā nav jābaidās atvērt sirdi.

Izvēlējies viegli burzīgas bikses no mīksta linaudekla. Klieģis tām pielaikoja vairākus gaišus kreklus, kamēr pelēko atzina par vispieņemamāko. Krāsa piestāvēja gan viņa tēraudīgajām acīm, gan telpai, kur Valters bija novietojis mātes pūra kumodi. Nācās krietni nopūlēties, pieskaņojot tai pārējās mēbeles. Rimelda nokunkstējās vien. kad ieraudzīja Itālijā izgatavoto bufeti. Māsa zināja, cik sālīti maksā šķietami apskapstējušais trauku skapis ar meistarīgi iezīmētu kvēpu ēnojumu, un pajokoja: Ziedu-leju malkas šķūnī brālis tādu pašu būtu dabūjis par velti. Viņa nesaprata, kāpēc lauku mājas jumta stāvā vajadzīgas tik dārgas lietas, un piebilda - diemžēl šajā nostūri nav stila gardēžu, kas pirkumu novērtētu. Broņa uz galvošanu secināšot, ka lepnais saimnieks ieskājies Rigas miskastēs.

Varētu būt, - Valters rāmi piekrita. Nodomādams pie sevis, ka Purvaine pelnījusi augstvērtīgas mantas. Tā vienmēr apdāvinājusi viņu, cik Klieģis spēja sevi atcerēties. Devusi smilgu pērles un bluseņu trīsuļošanu bezvējā, parādījusi līganas taciņas cauri dzērvenāju nozēlušajai slīkšņai, kur vajadzēja iemanīties lēkt pa grīšļa puduriem, citādi kāja grima līdz staklei. Gaitas pa staignāju Valteram bija pirmā saprātīgā riska skola. Vēl gluži sīks lavījās uz ogu vietām, kurp iet bez pieaugušo pavadības bija liegts, lai trenētos veiklībā. Protams, toreiz viņš neapzinājās, ka izaicina likteni, un vienudien tas Klieģu puikam parādija baltus ilkņus.

Kaut kas uz mirkli atsaistīja viņa uzmanību, varbūt līdz šim neredzēts putns vai īpatnēja skaņa. Bet šīs sekundes pilnigi pietika kļūmei, kuru Klieģis joprojām atcerējās sīkumos: gan pēkšņo tukšumu pakrūtē, gan eļļaini vara-vīkšņoto plēvi virs ūdens akacī, kur viņu ielidināja vieglprātīgs atspēriens. Ja krītot instinktīvi nepacēlis rokas... Tās izstiepās līdz nedrošajai spilgti zaļo sūnu seģenei, kur nīkuļoja sīki kārkli. Viņš nevarēja apgalvot, ka būtu airējies ar kājām, bet droši vien - vēlāk, gulēdams uz cieta ciņa un izvēmies līdz zaļai žultij, Valters redzēja stiepjamies melnu sliedi no akača sirds līdz malai.

Nekādi padomi un piekodinājumi viņu nebūtu tik ātri izmācījuši nepārrēķināt varēšanu. Gadījums purvā, sniegdams pirmo nopietno pieredzi, lika pamatus uzmanības dalīšanai un atgādināja, cik svarīgs mēdz būt arī mazs brītiņš. Šī gudrība Klieģim ļoti derēja, kad dzīvē radās daudz nopietnāki mērķi nekā ogotāju taku apgūšana. Lai gan... Labāk nesalīdzināt. Viņš baidījās netīšām sakaitināt vietu, kurai tā pieķēries. Ja to sauc par māņticību, tad šī bija vienīgā, ko pieļāva Klieģa uz asu realitāti noskaņotais prāts.

Izdzirdējis ārā pakavu dipoņu, viņš devās Vivitai pretī.

- Nu labdien, amazone! - Valtera sveiciens saturēja to pieļaujamo vēliga izsmiekla tiesu, kuru drikst atļauties padzīvojis tēvocis. - Nav tas bucefals tev par brangu? -viņš turpināja, papliķēdams Lāša plato, spīdīgo muguru. - Nē, no tiesas, tikai mātei nesaki... Es varu pagādāt mazāku zirdziņu. Lai, pa mežu auļojot, zari neplēš matus.

- Mēs biežņā nelienam. - Vivita slaidā nolēcienā piezemējās mauriņā.

Pirmīt Valters bija redzējis zirga pēdas skrajumā aiz purva un gar veco izcirtumu, kur bagātīgi zēla ugunspuķes. Lāsis bija atstājis dažas bumbuļu čupiņas arī priedulājā, aiz kura sākās Lielais mežs. Atbildot meitene nu apstiprināja visiecienītāko izjādes maršrutu.

- Va’ vējš... - viņš novērtēja Vivitas apģērbu ar īsu iesvilpienu. Redzēdams māsasmeitu strauji pietvīkstam, steidzās izlabot iespējamo pārprašanu: - Manā jaunībā skolotāja ar tādām biksēm dabūtu vilka pasi uz līdzenas vietas. Paldies Dievam, laiki mainās. Ari Silagalā.

- Skolā es valkāju pedagogu vecākajai paaudzei tīkamus kostīmiņus, - viņa atsaucās iesmejoties. Bijības pilns saspringums plaiksnīja vairs vienīgi zilo acu šaudīgajās zilītēs.

- Diemžēl upuri jāliek uz visu profesiju altāriem, - Valters kļuva lietišķs. - Re, Ģedimins nāk. Kā saukts. Kur tu parkosi šo auzu limuzīnu? - Klieģis pieskārās Lāsā pieres baltajai zīmei. Zirgs nosprauslojās un kāpās atpakaļ.

- Viņš pret svešiem vienmēr tramigs, - Vivita bilda, nododama sētas pieraugām pavadu. - Pat no mammas cukurgraudu uzreiz neņem, lai gan liels kārumnieks.

- Malacis. Krietns zirgs. Bērnībā uz tādu esmu šķielējis... Jā, jā. Kaimiņam otrpus meža piederēja melnis. Mūsmājās ar viņu vagoja kartupeļus. Grozījos tuvumā un cerēju, ka reiz man uzticēs to lopiņu padzirdīt. Bet... -Klieģis ievilka elpu un pabeidza gandrīz čukstus. - Šim godpilnajam pienākumam vienmēr izvēlējās Ansi.

- Biji greizsirdīgs uz krusttēvu? - Vivitas lūpu kaktiņi šķelmīgi novibrēja.

Kad saspringums vairs nebojāja vaibstus, viņa izskatījās gandrīz glīta. Sejai un augumam gan trūka Rimeldas iznesīgās pašpārliecības. Valters kārtējo reizi secināja, ka meitene iedzimusi Tamsonā, kuru viņš tikpat kā nepazina. Piemeklējot Vivitai īsto slēdzeni, Klieģim nācās laipot un mest cilpas. Atkāpe par kartupeļu vagošanu bija patiesa, un Valters šo ievirzi vēl mazliet izstiepa:

- Ome taču būs tev stāstījusi, kā mēs ar Ansi plūcāmies. Lai gan sods bija briesmīgs, ja tēvs pieķēra: pirms katru ielikt savā kaktā, mums vajadzēja sabučoties. Un tā kārtīgi, ar skaļu šmaukstienu!

Runājot viņš lēnītēm virzījās uz verandas pusi, un Vivita klausīdamās gāja līdzi. Pie lieveņa meitene it kā attapās, un gaišo uzacu loki jautājoši savilkās kopā.

- Ja vēlies, kāpsim manā cellē, - Klieģis teica. - Bet tur ir sutigs. Jumts sakarst.

Nebija tiesa. Otro stāvu izbūvējot, Valters sevišķi rūpīgi pieskatīja izolāciju un vēdināšanas sistēmu. Gaiss augšā nesasmaka. Taču lejas telpas, kur Vivita nu skaitījās pilntiesīga saimniece, bija viņas teritorija. Tur cilvēks parasti jūtas drošāk. Patlaban par visu vairāk Klieģis nevēlējās, lai meitene noslēgtos aizsardzibā. Bet, šķiet, tās bija veltas bažas.

- Tev būs jāapsolās pievērt acis. - Vivita iesmējās. -Jo kārtība tur... Nav uzkopts. Aizmirsu iedot Broņai jauno atslēgu.

Nomainīta izrādījās ne tikai atslēga. Ari durvis, kas veda uz kādreizējām vecāku telpām.

“Laikam taču Rimeldai par meitu nemaz vairs nav teikšanas,” Valters prātoja. Māsa noteikti būtu ieteikusi labu kokmateriālu, nevis prastu metālu. Tagad šeit izskatījās pēc ieejas bunkurā vai seifā. “Skuķis acīmredzami atkal iet sviestā."

- Iespējams, ar durvim pārsteidzos, - Vivita atzinās, kā Klieģa domas sadzirdējusi. - Bet vecās varēja ar naglu atmūķēt, un man bija sajūta, ka viņa te līdusi šņakarē-ties.

- Kāda - viņa? - Klieģis pietēloja.

- Nu... Kuru krusttēvs atveda.

- Ak jā. - Valters palocīja galvu. - Esmu informēts, ko tu nostrādāji, kārtību ieviešot. Viss Silagals joprojām staigājot ar mutēm vaļā.

- Ko tad man vajadzēja darit? - Logu vaļā vērdama, Vivita pār plecu atskatījās. - Mierīgi noskatīties, kā viena pasaules salašņa te cūkojas?

- Arī taisnība, - viņš izvēlējās bezpersonisku teicienu. - Vai nepiedāvāsi glāzi auksta ūdens? Pēc Broņas piparotajām zupām varētu jūru izdzert.

Viņš atkal sacerēja. Jo ļoti sagribējās kaut bridi palikt vienam šeit, kur stūri ievirzītais apaļais galds atgādināja bērnību. Elektrība Purvaini sasniedza, viņam jau studējot. Pamatskolā Klieģu bērni stundas gatavoja zem griestos iekārtas petrolejas lampas. Māte ik dienas spodrināja gan stiklu, gan misiņa abažūru, un gaismeklis pat neiedegts līdzinājās mazai saulei. Patlaban šī lampa, tālredzīgi pievākta, gaidīja savu augšāmcelšanās stundu otrā stāva jumta slīpumā ierīkotajā mantu glabātavā.

Pie loga toreiz stāvēja dīvāns. Ja apgūlās ar galvu pret durvīm un dārzā jau zagās mijkrēslis, tad griestu dēļu šķiedrainie vijumi saplūda zīmējumā, no kura lauzās pinkaina vienača seja. Ne Rimelda, ne Ansis to nesaskatīja, -tad jau būtu sacījuši! - un dabas gleznotais veidols piederēja Valteram vienam pašam. Kādreiz. Tagad vairs ne. Vēl ne, - Klieģis sevi pasteidzās izlabot. Ari domās mērķi vajadzēja turēt skaidru un sasniedzamu.

- Kā domā, šis ir lietojams? - Vivita ienāca, rādīdama uz vienu pusi dīvaini sarāvušos plastikāta pudeli. - Droši vien Broņa, labu gribēdama, iestūmusi ledusskapī pie pašas saldētavas. Mammai taisnība, esmu ļoti pavirša mājsaimniecības lietās.

- Kas grēkus sirsnīgi nožēlo, tas pērienu nepelna, -Klieģis teica, pētīdams trauka saturu pret gaismu. - Kurkuļu taču nav, ko? Būs labs.

Lejot glāzē ūdeni, viņš piemiedza acis. It kā vairīdamies no burbulīšu spregām. Patiesībā vēlreiz gribēja pārliecināties, vai nav kļūdījies, izvēloties sarunai šīs telpas. Viss pareizi - atsprindzis bija ne vien Vivitas skatiens, arī pleci vairs neizskatījās tik briesmīgi stūraini.

- Gribētos dzirdēt, ko krusttēvs tagad Rīgā par mani saka. - Meitene īsi iesmējās, atcerēdamās neseno skandālu. - Ome tādās reizēs teica: nu radi biezumā sagājuši!...

- Nesatraucies, viņš ir lādzīgs, - Valters mierināja, ūdeni malkodams.

- Kaut nu. - Vivita bažīgi pagrozīja galvu, strupās biželes izdancinot. - Citādi velti būšu sasapņojusies.

Klieģim iekņudējās mugura. Dziļumā, starp skriemeļiem, kur acij neredzami nervu gali. Kāds no tiem vienmēr uztvēra tuvojamies Valteram būtisku sarunas pagriezienu un raidīja uzmanības signālu. Apstiprinājums nebija ilgi jāgaida.

- Mēs ar krusttēvu izdomājām kopīgu biznesu, - meitene turpināja. - Taisnību sakot, ierosināja viņš, es pieslēdzos pamazām. Ilgi man šķita, ka... - viņa aprāvās. - Nūja. Gana slaistīties. Jādara kas nopietns.

- Uz priekšu, Francija! - Klieģis divreiz pieklaudzināja krēsla balstam. - Ceru, ielūgsi uz projekta prezentāciju. Šajā sakarā padoms - nepērc dārgus vīnus, pa burzmu slavēdami izlok ari lētos bulgārus.

- Ko tu! - Vivita savicināja rokas. - Līdz tam vēl jānodzīvo. Krusttēvs solījās uztaisīt sākuma aprēķinus. Bet. ja tagad apskaities... Ak, nu redzēs.

“Muša gatavā!” Klieģis zūdījās. “Riņķo un dic, bet zemē nelaižas.”

Kā šī nīgruma vilni uztvērusi, meitene nodūra galvu un zīmēja ar pirkstu švīkas bikšu blīvajā audumā. Tad strauji pacēla acis un lūkojās Valterā.

- Lauku tūrismā Purvaine taču būs kas sevišķs, vai ne? Kad iztaisīs drošas takas cauri sūneklim, vienmēr atradīsies saujiņa dullu rietumnieku, kas grib ielūkoties īstos akačos. - Vivitas skatiens burtiski spulgoja. - Laiks rādīs, cik lielu būvēt viesu namu. Tirgus izlūkošanai sākumā pietiktu ar šīm telpām. - Viņa meta roku visriņķī. - Pareizi spriežu?

- Bravo!

Tikai pieredzes treniņš palīdzēja Klieģim savaldīties un uzsmaidīt māsasmeitai. Muguras nerva kņudeklis nu spēji pārsviedās uz sirds rajonu un tikšķēja tur kā pulkstenim pievienota elles mašīna. Patiesībā tās bija dusmas. Atkal jau pašam uz sevi par neizlēmību, mātei vēl dzīvai esot. Arī uz Rimeldu, kura pirmīt noklusēja Vivitas ieceri, to labi zinādama. Bet vislielākais niknuma vilnis rūga pret brāli. Atradies projekta iedvesmotājs!... Šī naivā, jātnieces biksēs saķekatojusies pagasta amazone taču nepazina isto Ansi. Viņa domā, ka krusttēvs ir cienījams biznesmenis, ha-ha... Nu, Rimeldai gan nav noslēpums ne vecākā brāļa parādi, ne izlēcieni un grūti izskaidrojamās dīvainības. Tad kāpēc māsa tomēr tik vēlīga pret meitas un Anša iespējamo sadarbību, kuras nākotne būs čiks? Taču Purvaini sacūkot viņi pagūs. Iedomājot dīku ļaužu barus klenderējam tīrelī un taisām kņadu pagalmā, Valteram kļuva fiziski nelabi.

- Man ir nojauta... - Vivita šķelmīgi pasmaidīja. - 'Rīda nojauta, ka gribēsi mums pievienoties, jā?

- Kas cits atliek? - Klieģis noplātīja rokas, un sarunai jau pieslēdzās Kādscits. - Dibināsim uzņēmumu. Papīriem jāatrunā katra ieguldījums, tiesības un tā joprojām. Bet, kamēr nav aprēķinu...

- Krusttēvs to paņēma uz sevi.

“Tad mums ir laiks lidz pastardienai," Valters nodomāja. Brālis taču netiek vairs galā ar nieka veikalu. Ja Brita daudzmaz nepieskatījusi grāmatvedību, Ansis sen būtu nogrimis dibenā.

- Nu labi, - viņš bilda savā lietišķajā, mazliet garlaikotajā tonī. - Rīmes trūkums netraucē ielūkoties nākotnē. Tu te saviļņosi ūdeni, samusināsi mūs, vecos zirgus. Bet vienā jaukā dienā nolemsi ziedoties ģimenei - virām, bērniņiem. Kas pārraudzīs iesākto ambrāžu?

- Nē! - Vivita izkliedza tik skaļi, ka pati satrūkās.

- Man nebūs... Tas ir... - viņa pinās, sejai liesmojot.

- Mūsdienās daudzas sievietes izvēlas karjeru.

- Jā. taču tu esi pārāk glīta, - Valters neatlaidās.

- Pal-dies, - viņa nočukstēja, liekas, valdot asaras.

- Daži gan domā pretējo.

Klieģis jutās mazliet neomuligi. Kādscits bija pārcenties. Pats Valters taču neplānoja meiteni izģērbt. Viss tāpat bija skaidrs, un tagad Valters droši zināja, kas spētu viņam saglābt Purvaini.

- Vajadzēs Lauri atsūtit pie tevis mācībā, - viņš sacīja.

- Lai apskatās, kā lietas jāgroza.

- Vai tad viņam vaļas! - Vivita atsaucās, aizvērdama logu. Labs iegansts, muguru uzgriežot, izslaucīt acis. - Kā Paulas tante? Redzēju jūs abus žurnālā, bildēs no labdarības balles. Izskatījāties brīnišķīgi.

- Cenšamies, cik spēka. Tu negarlaikojies laukos skolotājas lomā?

- Nē, nemaz. - Meitene kratīja galvu, acis slēpjot.

- Viss kārtībā.

“Nu, nu...” Kādscits secināja. “Patiesi apmierinātie izskatās citādi.”

• • •

No Vivitas atvadījies, Klieģis aizgāja līdz svaigajam zemes uzkalniņam dārza galā. Suņiem krustus neliek, bet Nero būtu pelnījis arī savu pieminekli. Par kalpošanu un uzticēšanos, lai gan tieši tā paātrināja viņa pēdējo stundu.

Tikpat neaizsargāta pret svešiniekiem bija ari Pur-vaine. Māte to saprata. Valters atcerējās vasaru, kad meli-oratori dziļināja lielo grāvi. Tas solija sausāku pagalmu un labākus apstāk)us mātes puķēm. Bet Alise bieži ar bažām lūkojās uz to pusi, kur žlerkstēja mašīnas un skanēja balsis. Kādā vakarā kopā ar miglu līdz mājai pa zemi atvilkās zilgans plīvurs. Dūmu šķidrauts oda pēc svaiga gruzduma. Kūdrājā iemests sērkociņš vai nosmēķis bija iešķīlis uguni, kas draudēja paiet zemdegā un turēties līdz ziemai nenodzēšama. arī notiktu, ja māte tūdaj necēlusi trauksmi. Vien lēzena, staipekņiem piezēlusi bedre vēl šodien atgādina nakti, kad lielie un mazie Klieģi naktij cauri rakās un kārpījās, līdz uzgāja un samīdīja uguns sēklu.

Vivitai nav šo atmiņu. Bet Ansim? Kā brālis tik viegli izlēma atdot izbradāšanai šo brīnišķīgo vietu? Te katrs koks bija audzis ar viņiem kopā un glabāja aizraujošus stāstus.

Kaut vai vecā liepa pie mājas. Gadījās, ka dobumā ieviesās sirseņi. Cilvēkiem gluži virsū tie nekrita. Taču dzirdēts bija un Ansis ierunājās, ka derētu pārliecināties, vai tik traki ir. Valters, būdams veiklāks, uzrāpās liepā un sita pa stumbru, kaitinot milzu lapsenes. Saniknotais spiets no pūžņa izlidoja brīdī, kad Purvainē iebrauca pastnieks. Viņa zirgs laikam bija sasvidis, un uzbudinātie sirseņi metās virsū nabaga lopiņam. Tas mukdams salauza vāgūža durvis un prāvu gabalu vilka līdzi no ratiem izkritušo saimnieku, kam nelaimīgā kārtā grožu cilpā bija ieķērusies kāja. Blēņdariem sirsnīgi nolūdzoties, māte apsolīja tēvam nestāstīt. Par nedarbu Ernests uzzināja no kāda cita. Sirseņu kaitināšana brāļiem maksāja apsolītos velosipēdus. Soda bargums laika gaitā atkāpās un izbālēja. Taču tēva toreiz sacītais Valteram joprojām prātā.

“Savu māju nedrīkst apķēzīt," Ernests teica. “Nekad!"

Tik lētticīgs jau Ansis nav, lai cerētu ar Purvaines viesu namu aši salāpīt savas ļodzīgās finanses. Tūrisma projekts prasa nopietnus ieguldījumus, kuri atmaksāsies pēc gadiem. Tad kurp brālis mērķē, Vivitu musinot? Citādi kā slepenu kodienu Valteram šo gājienu tulkot nevar. Maza sāncensība starp viņiem pastāvējusi allaž. Ansis pirmais atvēra būvmateriālu veikalu un nopirka sev dzīvokli Rigas centrā, bet pēc tam Valters viņu apsteidza visādi.

Rimeldai taisnība, pēc slimības brālis kļuvis dīvains. Asins izplūdums smadzenēs bija smags. Ārsti gatavoja ģimeni ļaunākajam, tomēr Ansis atlaba. Turklāt tik strauji un ar tādu skubu mezdamies atpakaļ dzīvē, ka bažas māca, vecākā Klieģa apgriezienus vērojot. Viņš rosījās, traucās un ļoti daudz runāja. Bet šī skuba nenesa augļus. Izklabēja tukšgaitā.

- Ko saimnieks pasūtīs vakariņās? - ceļā no siltumnīcas Klieģi uzrunāja Broņa, puķainā lakata mici zemāk virs pieres bīdīdama.

Ģedimina sieva bija pārliecināta, ka tādā veidā izrādāma pazemība tiem, kas atsvabinājuši viņus no fermas vircainā jūga un iecēluši rāmā, saprātīgu pienākumu pilnā saulītē. Broņas zemjainie pirksti saudzīgi turēja trīs palielus, baltpumpamus gurķus, bet no augšup saceltā priekšauta spraucās krokotas salātu lapas.

- Ieplucini bļodā šo pašu zāli un būs gana, - Valters sacīja.

- Eita nu! - Broņa brīnījās. - Tāds ēdiens virietim uz viena zoba.

- Pareizi. Zobi jātaupa, un es savējos lietoju pa vienam.

- Samaitāsiet māgu, un Paulas kundze mani vainos.

- Nolīgsim tev labu advokātu.

- Jokošana jums padodas. - sieviete novērtēja Klieģa laipnību. - Kundze šovasar ne reizes te nav bijusi. Laikam Rīgas māju bez pierauga nedrīkst pamest, ko? Tagad traki ļaudis - no elles uguni zog ārā.

- Nūja.

Piekrišana Broņu iedrošināja īstiem runas plūdiem:

- Ģedimins rādīja jūsu namu. Avizē bija liela fotogrāfija. Svainis teica, pie viņiem leišos arī brangi tauta būvējas. Taču man neticas, vai tur tik skaistas mājas kā jūsējā.

- Sūdzēšos Ģedim, ka esi pasākusi briesmīgi glaimot, -Valters smaidīdams piedraudēja. -Jāsāk gandrīz aizdomāties. vai tev pie manis nav kāda īpaša vajadzība.

- Ir. Tur jau tas numurs. - Broņas nopūta bija smaga un reizē atvieglojuma pilna par saimnieka uzvedinājumu.

- Mēs tak drīkstēsim palikt Purvainē, kad šeit uztaisīs viesnīcu?

- Kurš to saka?

- Nezinu pat, kā... - Broņa nodūra acis un skatījās zemē. - Merga, kuru jūsu brālis te atveda. Ģedis dzirdēja šo pa telefonu runājam.

Tas nu reiz bija par traku! Klieģim gribējās izspļaut mutē saritējušās rūgtās siekalas, bet viņš pat sīkumā negribēja atklāt, cik stipri viņu aizskāris dzirdētais. Redz, miesigam brālim Ansis šo dižo plānu izpaust kavējās, tur-pretī dzertuvē pievākts, caur daudzām rokām gājis skuķis par uzticības personu derēja!

-Jūs ar Ģediminu te esat drošākās stutes. Kā gan Pur-vaine pēkšņi paliktu bez balstiem? - Valters sacīja, nogriezdamies pa akmens flīzēm izklāto taku uz mājas pusi.

- Dzīvojiet bez bēdu.

Vispirms viņš iegāja dušā. ar ūdens strūklām gan pātagodams. gan glaudīdams ķermeni tik ilgi, kamēr atgriezās domāšanas skaidrība. Dusmoties un citādi iekaist nedrīkstēja. Vien labi izsvērts, vēsā galvā izstrādāts plāns palīdzēs saglabāt Purvainē to, kas Valteram bija tik dārgs. Katrā ziņā vērtīgāks par plaši izcildināto Rīgas namu.

Saule jau gulēja tīreļa zemajās priedītēs, un liepa aiz loga, svelmei rimstoties, uzdrošinājās smaržot ar pilnu krūti. Ieelpojis šo pievakares svaigumu, kam piejaucās tikko jaušams sasilušu kaķpēdiņu rūgtenums un purva vaivariņu reibīgā nots, Valters atkal iedomāja Kadiju. Prātīgi gan, ka nepasteidzās ar solījumu izrādīt viņai Purvaini. Tas ari nebūs iespējams, kamēr saskaldītais īpašums nenonāks vienās rokās.

Klieģis nebija māņticīgs, taču šodien piedzīvotais mudināja dot sev solījuma, ka pagaidām atliekama gandrīz nobriedusī saruna ar Paulu. Laulības šķiršana sakustinātu dzīves zemslāni. Ej nu galvo, kā tas ietekmēs Purvaines atgūšanu... Labāk neizaicināt likteni - arī šo jēdzienu Valters patlaban neapsmaidīja, kā citreiz būtu darījis.

Uz āra palodzes apmeties putnelis ņipri kaut ko knābāja un, jūtot Valteru sakustamies, ar čiepstienu aizlaidās. Zvirbulis... Kadijas pirmslaulības uzvārds. Klieģis to izmantoja kā mīļu iesauku, lai gan principā tādu niekošanos pieaugušo starpā neatzina. Bet Kadija taču joprojām glabāja sevī kaut ko no bērnišķās aizkustinošās skaidrības. Tieši to viņš pamanīja, Kadiju pirmoreiz ieraugot. Pērn, jūlija beigās...

Pērnā jūlija beigas Valteram bija saspringtas. Negaidot iestrēga gandrīz nokārtotais kredīts zemes iegādei Pierigā, bet televīzija jau raidīja reklāmu, ka “Pamats” galvaspilsētas tuvumā būvē augstas klases privātmāju ciematu.

Zinot Klieģa celtnieku labo slavu, naudīgi ļaudis sāka interesēties par iespēju dzivot priežu mežā, bet nebija ko viņiem parādīt. Kad mezgls beidzot atraisījās, Valters saprata, cik pamatīgi izsīcis. Tādos brīžos glābiņu deva Purvaine, taču Klieģim priekšā vēl stāvēja neatliekams komandējums uz Franciju.

Prātodams, vai nevarētu daļu smagās nastas pārlikt uz citiem pleciem, Valters priekšpusdienā iebrauca stāvvietā pie sava uzņēmuma biroja. No mašinas izkāpjot, viņam kāds piezvanīja. Runādams Klieģis stāvēja pretī ieejai un redzēja virpuļdurvju iekšpusē gaišzilu ņirbu - it kā tur spārnus vicinātu liels tauriņš. Tā bija jauna sieviete. Izgājusi ārā, viņa aši noskrēja pa sarkanā granita pakāpieniem lidz ietvei un spēji apstājās. Valters pazaudēja sarunas pavedienu, kad sieviete, mazo somiņu plecā uzmetusi, pacēla rokas un pieglauda vēsmas purinātu cirtu. No viņas nelielā auguma strāvoja tāda tīrība un svaigums, ka Klieģim iegribējās to sajust, tūdaļ pat pieskaroties nepazīstamās viegli iedegušajam kaklam. Kad sieviete aizsojoja garām, Valters redzēja zeltainas, maigas pūciņas uz brūnā dilba. Sīkie, saulainie matiņi piešķīra viņas ādai dienvidu saulē brieduša firziķa samtaino vilinājumu.

No kurienes šī būtne bija ienākusi “Pamata” mītnē un kurp devās?... Klieģa skatiens, noglaudījis gaišzilā, plīvojošā audumā ietērptās krūtis un diezgan izteiktos gurnus, lika iztēlei secināt, ka tie glabā nevis meitenes, bet sievietes pieredzi. Pēkšņi Valters jutās kā nabags, kuram liktenis atņēmis pēdējo tarbu. Ko vērts pielabināties bankām, cīnīties ar atklātiem un slēptiem nelabvēļiem, ko vērts tos pieveikt un sadzīt grīdā, ja kāds cits glāsta šo saulaino, tvirto, spirdzinošas valgmes traukam līdzīgo augumu!...

Tā nebija īsti iekāre, kas lika viņam ar acīm pavadīt gaišzilo tērpu, kamēr gājēja nogriezās ap stūri. Drīzāk Klieģi pildīja ilgas un savāda nožēla. It kā būtu ko nokavējis vai ari viņam aizmirsuši pateikt kādu svarīgu ziņu. Taču birojā Valters iesoļoja mundrs un jau savācies. Kā liela celtniecības uzņēmuma īpašniekam piedien.

Viņa palīgs nāca pretī pa gaiteni ar ūdens piepildītu vāzi, kurā greznojās dzeltena roze ar sīku mitruma pērlīšu rotu atvērtajās ziedlapās. Klieģim ienāca prātā, ka puķes svaigumam ir izteikta līdzība ar nupat redzēto sievieti.

“Jums!” palīgs teica, ziedu labāk iegrozīdams. “No amatniecības koledžas direktora. Nupat atnesa. Kopā ar pateicības vēstuli."

“Tad jau varēja to pašu saviem vārdiem, būtu dažas minūtes mani pagaidījis...” Klieģis nīgri atsaucās. “Kad mēs augām, direktori piezvanīja un sarunāja lietišķos randiņus, nevis pieskrēja, nometa lakstu un aizbizoja.” “Pamats” jau vairākus gadus atbalstīja amatniecības koledžu, pieņemot audzēkņus praksē. Tā nebija labdarība. Klieģis tālredzīgi lūkojās nākotnē: no sīkajiem zēniem dienās izveidosies augstas kvalifikācijas strādnieki.

“Karstā laikā gudri direktori sēž vēsos kabinetos, bet pateicību iznēsāšanu uztic skaistām sievietēm.” Palīgs tīksmīgi piesita mēli. “Vismaz acis var pamielot.”

“Kārumnieks...” Valters izmeta garlaikoti, pielikdams punktu tērgāšanai. “Taisnība, ārā tā karsē, ka smadzenes uzdod. Manējās būs izsvīdušas.”

Patiesībā viņš bija iededzies un azarta pilns. Jau tajā pašā dienā Klieģis noskaidroja - koledžas sūtni sauc Kadija Šutko. Vārds sievietei piestāvēja. Viņai bija ari laba izglītība, bet šķirtenes loma sabalsojās ar laikmetu: tagad daudzas gudras un skaistas jaunas sievietes dzīvoja bez

partnera. Rūpes par dzīvokļa iekārtošanai ņemtā kredīta atdošanu spieda Kadiju vasarā pildīt svešus pienākumus un strādāt bez atvaļinājuma. Viņa noteikti bija stipri nogurusi. Tāpat kā Klieģis.

Ar atpūtas dienām papildinātos komandējumos Valters palaikam uzaicināja līdzi kādu sievieti. Tikai īslaicīgai baudai un izklaidei. Katra zināja: turpinājums nesekos - šo robežu Klieģis iezīmēja vienojoties. Ja sieviete pēc tam mēģināja norunu pārkāpt, izdomādama tikšanās iemeslus, viņš spēja būt cinisks un nežēlīgs. Klieģim maz rūpēja, vai Paula zina par īslaicīgajām pavadonēm. Droši vien. Prātīga sieva neceļ tračus tāpēc, ka vīrs reizēm iedzer alu. Bet viņa dēciņas nesvēra vairāk kā viegla dzēriena malkošana, ko jau nākamajā dienā nav vērts atcerēties.

Savos pirmajos ārzemju braucienos Valters devās kopā ar Paulu. Taču sieva slikti pacieta lidošanu un pēc tam viņai vismaz dienu vajadzēja pavadīt gultā. Lai gan Paula nesūdzējās, Klieģis jutās kā ciešanu vaininieks. Iespējams, tas pamazām atsvešināja. Ari tas - piebiedrojoties citiem šķietami sīkiem iemesliem, kas vairojās un milza neizrunāti. Daži Paulas neveiksmīgie mēģinājumi gūt skaidrību par viņu laulības drošumu situāciju vēl pasliktināja.

Sevī Klieģis piekrita, ka uz jautājumu Tū mani nepametīsi?. .. vajadzēja atsaukties saprotošāk, nevis noskaldīt - Ja biznesa partneris ievēro spēles noteikumus, sadarbība turpinās. Paulai, vira dabu pietiekami pazīstot, bija jārēķinās -skaļa atvainošanās no viņa mutes neizskanēs. Taču sieva gaidīja, muguru gultā uzgriezusi un nemākulīgi tēlodama dziļi aizmigušu. Ko īsti viņa šādā veidā cerēja panākt? Ka Valters zemosies un svepstēs siekalainus teikumus, ko lieto tupeles piežmiegtie?! Jā, Klieģis laulību uzskatīja par sava veida biznesu. Ari dzīve ik uz soļa apstiprināja šī viedokļa patiesumu. Ģimenei piemita visas uzņēmuma pazīmes. Virs un sieva bija partneri, kuru darbības saskaņas līmenis nesa peļņu vai zaudējumus.

Ak, protams, sievietei daudz nozīmē vārdi. Paulu droši vien apmierinātu nodeva, ko pildīja daudzi vīri, - tie tukšie mīlestības zvēresti kā vērtspapīrs bez seguma. Un Paula ticētu, ka Valters pēc viņas bez prāta, un miers mājās!... Nu, tik daudz saprašanas Paulai bija, lai neuzmāktos ar pratināšanu: Vai tu mani mīli? Tad viņš izrādītos nolikts pats savu iekšējo pretrunu krustugunis un. kaktā iedzīts, steigtos gūt diezgan apšaubāmu uzvaru atbildē, kas nebūtu patiesa - ne apgalvojumā, ne noliegumā. Jo Klieģim nebija īsti skaidrs, ko sievietes ietilpina mīlestības jēdzienā. Viņa uztverē tas daudz lielākā mērā nozīmēja vienošanos nekā jūtas, kas nepakļaujas loģikai. Kur nonāca cilvēki, kas vīrieša vai sievietes dēļ pameta vērienīgi aizsāktus darbus, atsacījās no ienākumiem un mantas? Parasti šis neprāts beidzās pie sasistas siles. Dažreiz pat cilpā vai tamlīdzīgi.

Valters necieta klīrigas būtnes. Bija patīkami, ka, piedāvājumu izdzirdējusi, Kadija nesāka lēti šausmināties un pātarot. Tomēr, pašam jau Francijā esot, Klieģim uzmācās šaubas, vai viņa patiešām ieradīsies. Viņš taču Kadiju gandriz nepazina. Nicas lidostas pasažieru sagaidīšanas zālē pa gabalu ieraudzījis maigo un saspringto seju, kam deniņos pielipusi mikla cirta, Valters uz mirkli apjuka - tik neaizsargāta Kadija izskatījās. Gandriz vai bērns, kas padevies gudra pieaugušā labi aprēķinātam kārdinājumam, cerēdams no tā guvumu, ko solītājs nav pat rēķinājis...

Viņa bija vēl jaukāka, vēl iekārojamāka, nekā Valters iztēlojās pie “Pamata” biroja. Tajā pat laikā neietilpināma

starp citu atvaļinājumu pavadonēm, kuras gaidīja un pieprasīja dāvanas. Kadija, dzīves materiālo pusi nenoniecinot, mita pasaulē, kur vērtība bija saules staram, koka ēnai un putna lidojumam. Viņa brīnītos, cik daudz šīs lietas nozīmē arī Valteram, - ja Klieģis atzinies. Bet viņš negribēja dot Kadijai ieganstu apcerēt dvēseļu radniecību un vērpt ilūzijas. To nepieļaut bija Klieģa atbildība, ko viņš uzņēmās. Taču, kad viņa pēc mīlēšanās klusām izslīdēja no mazā namiņa Provansas kalnos, lai paklausītos šejienes naktsputnus, Valteru pārsteidza doma par Kadijas iederību Purvainē. Neviena cita, ar kuru Klieģim gadījās pavadīt laiku, šādu iespēju nerosināja.

Spēles noteikumus Kadija pieņēma. Bet Valteram nepalika apslēpta uzvilktai stīgai līdzīgā spriedze viņas acīs, valodā un kustībās pēdējās atvaļinājuma dienās. Ari šī sieviete, izrādās, gaidīja turpinājumu. Diemžēl. Bet Klieģi tas nekaitināja kā citkārt. Drīzāk mulsināja. Jo, šķiet, pirmoreiz Valters piedzīvoja šķiršanās skumju nojausmu, kas nepārgāja, Rīgā atgriežoties.

“Paliec sveika!" viņš sacīja, palīdzējis pie lidostas taksometrā ielikt Kadijas mantas. “Paldies."

Tas izspurdza no mutes negaidot. It kā vārds spētu dzīvot patstāvīgi, ārpus Valtera gribas. Pats nebija taisījies lietišķi pieklājīgo atvadu brīdim pievienot pliekana sentimenta aizdaru. Saīdzis par pieļauto novirzi, Klieģis strauji gāja projām.

“Valter!” Kadija pasauca. Ļoti klusu, bet viņš sadzirdēja un apgriezās.

“Gribu tev pateikt..." Kadija turpināja. “Tās bija skaistākās dienas no visām, ko līdz šim esmu piedzīvojusi. Tagad arī man piederēs kas atcerēšanās vērts."

Taksometra durvis dobji noklaudzēja, un mašīna aizbrauca.

Kaut ko līdzigu Kadija jau bija sacījusi. Tovakar viņi apmetās viesnīcā, kuras apkaimē esot tapušas Van Goga gleznas ar noslēpumaini valdzinošo mēnesgaismu. Šo faktu Kadija izlasīja viesnīcas reklāmas bukletā un iedegās vēlīnai pastaigai, jo aiz loga gozējās zeltaini plakanai senlaicīgai monētai līdzīga mēnesnīca. Viņi lēnām soļoja gar skurbinošu aromātu pilniem dārziem, kuru robežas iezīmēja mežonīgu vīteņu pinumi, vietumis izraibināti baltiem un sārteniem ziediem. Ja uz to pusi neskatījās, Klieģis varēja iztēloties, ka tepat tuvumā elpo Purvaines tīrelis.

“Ai!...” Kadija nočukstēja. "Mums ir pavadonis."

Viņas žestam sekojot, Valters ieraudzīja mazu, melnu sunīti slēpjamies dzīvžogu ēnā. Sajutis pievērsto uzmanību, tumšais kamols pieplaka zemei un mēģināja saplūst ar savvaļas efeju pinekļiem, kas vijās saules izkaltētajā zālē.

“Nabadziņš... Baidās," Kadija teica. “Acīmredzot kāds viņam stipri nodarījis pāri. Slikta pieredze. Lai gan uzticība cilvēkiem, šķiet, pilnīgi nav izdeldēta."

Viņas vārdos nebija grūti sameklēt līdzību ar pašas Kadijas likteni. Valters jau zināja par Sergeju. Bet, iespējams, vēl stiprāk Kadiju ievainojusi māsa, piespiezdama krist parādos.

Klieģis vairākreiz iesvilpās. īsi, aicinoši un reizē pavēlēdams. Skaļi uzsitis sev pa sānu, viņš spēra soli dzīvnieka virzienā. Ar klusu smilkstu atsaucies, suns lēnītēm uz vēdera rāpoja pretī.

“Labs, labs...” Valters drošināja. “Ko baidies, dumiķi?”

“Viņš taču ir francūzis." Kadija iesmējās. “Varbūt man aizskriet uz viesnicu pēc tulka?”

“Mums šo pakalpojumu nevajag. Sazināmies augstākā limenī," Klieģis attrauca, bužinādams šikā nakts klaidoņa pinkaino galvu. “Ej nu tagad mājās, pietiek. Kādam viņš pieder. Aprūpēts un barots, gluži miksts. Lūk, siksna un klāt apaļš bļembuks. Laikam reģistrācijas numurs."

It kā sapratis teikto, suņuks iespraucās vīteņos un pazuda.

“Tā bija zīme," Kadija teica.

“Kas?” viņš nesaprata.

“Pārbaudījums. Kāds vēlējās pārliecināties, vai mūsu iejūtība atbilst..."

“Kam?”

“Nu... Vai esam pelnījuši atrasties šajā brīnišķīgajā vietā tik skaistā naktī.” Viņa izpleta rokas un stāvēja, kā mēnesnīcu apkampt vai tās gaismā peldēties gribēdama. "Liekas, mēs godam nokārtojām eksāmenu. Zini, es vienmēr... Es nekad to neaizmirsīšu.”

Bet, taksometram pakaļ lidostā nolūkodamies, Klieģis tomēr pats vēl nezināja, cik drīz sāks pēc Kadijas ilgoties. Valters piezvanīja viņai jau nākamajā nedēļā, un īsā, apvaldītā ieelpa klausulē liecināja - Kadija priecājās, bija gaidījusi, lai gan centās to slēpt.

Kas īsti mudināja pārkāpt paša uzstādīto barjeru, -Klieģis nevarētu atbildēt. Protams, Kadijas klēpis, viss tvirtais, brīnišķīgais augums sniedza baudu. Bet viņš to būtu varējis iegūt ari citur, palikdams nepiesaistīts adresei Tallinas ielas nama pēdējā stāvā. Sākumā Valters juta sīkus sirdsapziņas pārmetumus - ar Kadiju regulāri tiekoties, viņš stiprināja sievietes ilūziju, ka šis attiecības gūs vēl stabilāku turpinājumu. Taču Klieģa raksturs nepieļāva ilgu sevis mocīšanu. Galu galā Kadija vairs nebija naiva meitene, kas ielaižas ar vīrieti, celdama gaisa pilis, - un šis sakars viņu laikam apmierināja kādu Valteram nezināmu iemeslu dēļ. Varbūt savu lomu spēlēja tikai sievietei piemītošā pacietība izturēt apstākļu spiedienu un sagaidīt labākas dienas.

Ja tā, - Kadija darīja pareizi, ar varu vai viltu nespiežot mīļāko spert izvēles soli, pirms viņš pats pieņēmis lēmumu. Klieģis brieda lēnām un labi apzinādamies, ko grasās darīt, bet turēdams visu sevī. Paula gan to acīmredzot nojauta. Tagad viņa prombūtnes laikā sieva smagi piedzērās biežāk nekā lidz šim. Paulas tiešais priekšnieks auditorfirmā, Valteram labi pazīstams no puķu biznesa laikiem, jau pavasari bija viņam sacījis atklāti:

“Protams, viņa ir izkopusi konspirāciju un liecinieku klātbūtnē kafiju lieto bez piešpricēm. Lai savā kabinetā pa virsu ierautu krietnu malku henesija... Brīnos, ka Paulas netikumu vēl nav uzoduši žurnālisti."

Ko sieva dara šodien? - Klieģī sarosījās vainas sajūta. Taču, izsaucis mobilā tālruņa ekrānā Paulas numuru, viņš kavējās iedarbināt zvana pogu. Par ko lai runātu?... Sievu neinteresēja Purvaine. Nodzēsis iepriekšējos ciparus, Valters izveidoja citu kombināciju.

Atsaucās balss, kuras īpašnieka uzvārdu būtu velti meklēt “Pamata” kadru sarakstos, lai gan Klieģis viņam maksāja labi un regulāri.

- Vai tu reiz nestāstīji par vienu tipu, kas pelnās, likdams zaudēt galvu visu vecumu dāmām? - uzdevis jautājumu, Valters pagari nožāvājās. - Ja tas žigolo nav šo rūpalu pametis... Patlaban uz sēkļa? Tas ir droši? - aizmirsies viņš iedegās, bet tūdaļ atkal kļuva miegaini vienaldzīgs. - Pagaidi, sameklēšu rakstāmo. Lai ir precizi, kad

diktēšu čomam, kuram apsolīju izlīdzēt. Lēnāk, lēnāk... Seši, trīs, astoņi...

Viņa sarunu biedrs policijā nodarbojās ar sīkiem blēžiem. Tie dažreiz derēja lietišķiem cilvēkiem, kārtojot savstarpējus rēķinus vai slēpjot pēdas.

Protams, Klieģim nenāca prātā kaut ko pierakstīt. Valtera atmiņa spēja paturēt daudz sarežģītākus ciparus. Šo viņš aizmirsīs, kad viss būs nokārtots, - kā jau tīrījis savas smadzenes līdzīgos gadījumos.

* • ♦

Bārs Romance pašā Vecrīgas sirdī bija no dārgajiem -šampanieša un melnā balzama kokteilis ar biķerveida glāzes vidū iemērktu ķirsi te izmaksāja divarpus reižu sālītāk nekā līdziniekā aiz stūra. Toties Romances klienti kā bonusu tēriņam pilnīgi par brīvu ieguva ļoti svarīgu raksturojuma vaibstu: šo bāru apmeklējot, cilvēks automātiski piepulcējās ja ne gluži naudīgo, tad daudzsološo kārtai. Savienojot šo apstākli ar regulārām žurnāla “Skaistie mirkļi" reportāžām, izveidojās pievilkšanas spēks, kas uzturēja bāra dzīvotspēju. Tiesa, jaukais laiks vasaras nedēļu nogalēs pat zvērinātus pastāvīgos apmeklētājus aizvīla ārpus pilsētas. Sestdienas pievakarē “Romances” bārmenis Vitālijs tikai divreiz bija pastiepis roku līdz dzērienu letei, lai no pudeles nedaudz iepilinātu glāzē. Un ne jau ko izmeklētu, bet visai ikdienišķo martini bianco.

Vitālijs te strādāja kopš bāra atklāšanas, driz jau desmit gadus, un pastāvīgos klientus pazina varbūt pat labāk nekā viņu ģimenes locekļi. Ka Smuidris patlaban nav laimes luteklis, bārmenis jau saprata, tiklīdz jaunais vīrietis uztupās ar tumšzaļu ādu apvilktajā ķeblī. Lai gan Smuidra krekls bija augstas kvalitātes un nevainojami tīrs kā vienmēr, pleci pašapzinīgi izvērsti un slaidie, zeltain-brūni iedegušie pirksti nevainojami apkopti, - viņa žestos Vitālijs notvēra mirgojam bažu un, iespējams, panikas vizni. Kaut ari Smuidris to meistarīgi bēdzināja aiz garo skropstu slēģiem un cigaretes dūmu aizsega, bārmeņa secinājums tūdaļ apstiprinājās: pasūtījis pirmo martini, Smuidris norēķinājās nekavējoties un skaidrā naudā, nevis ar karti, kā Romances pastāvīgajiem klientiem pieņemts. Pilnīgi iespējams, ka letes padziļinājumā nevērīgi mestais pieclatnieks bija pēdējais.

-Ja nolemsi atkārtot, otrais drinks būs uz bāra rēķina, -Vitālijs teica. - Bet, protams, tev pieder tiesības šo mazo dāvanu nepieņemt.

- A, mārketings... - Smuidris pavīpsnāja, strauji mezdams skatienu visriņķī tukšajai telpai. - Galīgi neapdzīvots bārs nudien nav pievilcīgs, un ari viens klients noder ēsmai. Sen vajadzēja šo metodi piekopt.

- Darbojas jau otro gadu, - bārmenis padižojās. - Tikai tev nav trāpījusies.

- Nav gan, - Smuidris piekrita, ar kokteiļa salmiņu apļodams gandrīz tukšajā glāzē.

- Pats labums tagad aizlaisties uz laukiem un gulēt ēnā zem ozola, - bilda Vitālijs.

Bārmenis to sacīja vienīgi sarunas uzturēšanas labad. Taču Smuidris teiktajā saklausīja slēptu iekodienu - jebkura norāde uz lauciniecisko izcelsmi viņu sāpīgi aizvainoja. Bet no šiem mājieniem izvairīties bija gandrīz neiespējami uzvārda dēļ. Vecākiem, dēlu kristot, derēja padomāt, ko raisīs salikums - Smuidris Kāposts. No tā viņš guva tikai vienu labumu: skolas gadi pagāja bez iesaukas. Tiesa, zēna mīlīgais vaigs un pakļāvība gluži dabiski izveidoja uzvārda pamazināmo formu, un bērnības dienu

paziņām viņš ari piebriedis joprojām bija Kāpostiņš. Tāpat filoloģijas fakultātē, kur pirms izlaiduma Smuidris palika vienīgais puisis starp gandrīz diviem desmitiem meiteņu, viņu kursu dēvēja par kāpostiņiem.

Ka augstākās izglītības maršrutā nošāvis greizi, viņš saprata jau otrajā mācību gadā, taču pamest filologus neuzdrošinājās. Vecāki tad atsacītu pabalstu, bet peļņas meklējumos Smuidris bija dabūjis dažus sāpīgus punus. Viņš izturēja līdz diplomam, ļaudamies laika vilnim un baudīdams glītam puisim sniegtās dzīves priekšrocības. Ja īstā brīdī būtu aptvēris sava izskata kapitālu, varēja ļoti izdevīgi apprecēties - viņā ieķērusies naftas tirgotāja meita skubināja slepus salaulāties. Taču Smuidris vilcinājās, un nākamais sievastēvs barbariskā veidā sagrāva plānu, nosūtīdams savu kaislīgo atvasi tālāk no grēka, uz ārzemēm. Godīgi runājot, Smuidris to īpaši nepārdzīvoja. Jo līgavas zaudējuma skumju remdinātāju netrūka.

Pretējais dzimums viņam burtiski lipa klāt kopš pusaudža gadiem. Skolas gados klasesbiedrenes sacentās par iespēju stundā sēdēt blakus Smuidrim. Vēlāk, Rīgā, gluži jaunas un ne pārāk jaunas sievietes ar jūsmīgiem skatieniem. žestiem un vārdiem apstiprināja, ka viņa augums ir apbrīnojami samērīgi veidots, slaiks un lokans, ka viņa mutes līnija vien sola kaisles pilnus kausus, ka satumsušam ūdenim līdzīgajās acīs gribas slīkt bez nožēlas, ka... Vai tādā gadījumā brīnums, ja puisis sevī pamazām atklāj eņģeli, kurš no debesīm ieradies aplaimot studentes, pārdevējas, sekretāres un banku kasieres? Bijusi Smuidra pārliecība galīgi aplama, viņas taču necenstos visādi izdabāt savas jūsmas objektam - glaimot, apdāvināt, samaksāt maltītes un izklaides.

Patiesības labad jāteic, ka dzīvot uz pieķērīgo un mēreni viltīgo lāga dvēseļu rēķina Smuidris atļāvās tikai retumis. Viņš augstu vērtēja personīgo brīvību un paša pelnītu pārticību. Vienu laiku šis paradīzes putns bija tikpat kā saujā: pazīstama modeļu aģentūra piedāvāja Smuidrim ļoti izdevīgu līgumu. Pusotru gadu pavadījis Itālijā, viņš nopirka Rīgā dzīvokli un sāka apmeklēt Romanci, izturēdamies kā cilvēks ar stabilu nākotni. Diemžēl par pilnigi drošu uzskatītais līguma pagarinājums nesekoja - vadības ausīs bija nākusi gaismā sīka blēdīšanās modeļu komandējumu aprēķinos. Viltot viesnīcu čekus Smuidri samusināja jaunākais menedžeris, iekārdinot ar vieglu peļņu bez riska. Iznākumā Smuidrim netika ne centa, jo kārdinātājs dziļi iegrābās aģentūras kasē un aizmuka. Sākās nopietna finanšu caurskatīšana, un Smuidris dabūja šādos gadījumos labāko - iespēju dzīvot uz brīvām kājām.

Kaut ari kabatās svilpoja mērens caurvējš, savs iekrājums viņam tomēr palika - labas manieres un prasme iznesīgi valkāt jebkādas drēbes. Šis kapitāls noderēja apģērbu izplatīšanas firmā, kur glītajam jauneklim vajadzēja pildīt tādu kā uzņēmuma reklāmas sejas lomu. Smuidris apmeklēja dažādus pasākumus, rokojās un fotografējās. Tiesa, par Smaidiem gan maksāja daudz mazāk nekā modeļu aģentūrā. Smuidrim, krietni augstāku dzīves standartu pagaršojušam un pie kvalitatīvām lietām radušam, tas šķita netaisni un dzina izmisumā.

Laikam drūmās izjūtas pārāk klaji atspoguļojās viņa sejā, ja reiz tās tik nekļūdīgi izlasīja gatavo apģērbu noliktavas grāmatvedis un aicināja Smuidri būt trešajam. Vēl piedalījās preču uzskaites datorizētājs, kam bija izdevies atkost un pārprogrammēt noliktavas sistēmu tā, ka gatavās produkcijas realizācijas cipari teicami sakrita ar

atlikumu, īstenībā pastāvot iztrūkumam. Smuidrim kā jau cilvēkam ar plašiem sakariem bija uzticēts gādāt pircējus uzvalkiem un mēteļiem, ko savas mājas skapī glabāja grāmatvedis. Iespējams, Kāposts nebūtu pielauzts otrreiz kāpt uz grābekļa, ar kuru jau sāpīgi samizots, ja tobrid nenācis piedāvājums samērā lēti nopirkt labu auto. Lieki sacīt, ka Smuidrim naudas nebija.

Vēsture atkārtojās, lai gan ne gluži precīzi - šajā gadījumā audita iemeslu pagādāja policija, atklājot pagrides spēļu elli. Tās īpašnieka pierakstos palaikam figurēja blēdīgā grāmatveža uzvārds, un lielie cipari blakus ailītē pamatoti izsauca jautājumus. Ja Itālijas aģentūrā Smuidris prasti dabūja ar celi pa pēcpusi, tad dzimtenē viņu pratināja un draudēja sēdināt cietumā. Iespējams, tiktāl nenonāktu. Bet publisks tiesas process ar plaši izskanējušu negodu šķita neizbēgams.

Glābējs uzradās pēkšņi. Smuidrim - protams, no darba jau atlaistam! - piezvanīja uzņēmuma finanšu direktors un ielūdza pusdienās. Kāposts piekrita, gatavodamies vēl lielākam Jaunumam. Kad bija notiesāti salāti, bet steiks nedaudz kavējās, finansists piedāvāja darījumu, kura būtību Smuidris pirmajā bridi neuztvēra.

“Nu pieņemsim, ka aizdabūšu viņu līdz gultai." pētīdams tumīgas, labi koptas brunetes fotogrāfiju, Kāposts skaļi prātoja. “Un tad?...”

“Tava uzvārda tad protokolos par iztrūkumu vairs nebūs," sacīja finansists.

“Turklāt šis...” Viņš piemiedza aci, norādot uz fotogrāfiju. “Šis ir ļoti labi apmaksāts pakalpojums.”

Pie kafijas un konjaka Smuidris uzzināja detaļas. Fotogrāfijā redzamā bija lielveikalu īpašnieka sieva. Virs alka laulibu šķirt, bet, ierosinot šo procesu, viņš būtu vainīgs

ģimenes iziršanā. Mantas dalīšanā tiesa tad lemtu par labu brunetei, kas uzticīgi pieskatīja pavardu. Ja viņai uzrodas mī}ākais un neapgāžami laulības pārkāpšanas pierādījumi, lietas iegriežas pretējā virzienā. Runājot pavisam īsi - Smuidrim vajadzēja šo nepazīstamo sievieti pazudināt. Atteikdamies no priekšlikuma, pats iestigtu postā.

Bruneti sauca Margarita. Kamēr viņa, mašīnu stāvvietā nolikusi, iepirkās, Smuidris izlaida gaisu no auto priekšējā riteņa. Protams, viņš pirmais ari steidzās dāmai šajā kļūmē palīdzēt. JaunekJa neuzbāzīgā pieklājība, koptā āriene un apģērbs liecināja, ka abi pieder vienām aprindām. Margarita nebija lētu piedzīvojumu medniece, tomēr vīrieša uzmanības viņai trūka, īpaši pēdējā laikā. Turklāt Smuidris Kāposts prata runāt un nojauta mirkļus, kad jāpaklusē. Kad viņi pirmoreiz saskūpstījās un sieviete piekļāvusies gaidīja turpinājumu, Smuidris stāvēja mata tiesu no atzīšanās, ka pilda svešu gribu, - Margaritas mute bija tik maiga un neaizsargāta... Viņai trūka ari glāstu.

Lielveikalu īpašnieka laulātā draudzene visādi bija jauka. Tomēr šis uzspiestais sakars Smuidra dzīvi nerotāja. Attiecībām ievelkoties, viņš kļuva nervozs un sāka bažīties, vai gadījumā nav kļuvis par štata mīļāko, kuru savai sievai ilglaicīgi apmaksā virs. Margarita, redzēdama jaunekļa neomu, šķiedās, dāvinot viņam dārgus niekus.

Pēc tam bija gandrīz desmits citu pasūtijumu. Smuidri algoja ieķīlēties starp baņķiera dēlu un meiču no priekšpilsētas barakas, viņš par naudu paveda turīgas un nabadzes, skaistules un neglitenes, - taču joprojām atcerējās Margaritas sāpju pilnās acis. Patiesībā negribēja atcerēties. Jo viņas vīrs izrīkojās pretīgi. Varēja gan paredzēt, ka reiz viņš inscenēs došanos komandējumā, lai nakts

vidū ielauztos guļamistabā un pārsteigtu mīļākos. Belziens pa žokli Smuidrim piederējās pēc scenārija un bija dāsni apmaksāts. Bet kādēļ virs sita Margaritu, ja mājā uzstādītās videokameras tāpat jau bija safilmējušas visu šķiršanās prāvai nepieciešamo?

- Pagājušonedēļ te runāja, ka Smukais trāpījies avārijā, - bilda Vitālijs. - Nav taču tiesa, ko?

Smukais bija Kāpostam tepat Romancē dzimusi iesauka. To iedibināja kāds krievu puisis, kura mēlei Smuidris šķita par grūtu. Vēlāk palama izplatījās, un ārpus bāra dažs nemaz nezināja viņa isto vārdu. Smukais skanēja mazliet divdomīgi, taču labāk par Kāpostu.

- Ne nu gluži avārijā, - Smuidris teica. - Viens lohs piespiedās par tuvu un saburzīja aizmugures lukturus. Autiņš servisā un pats, kā redzi, esmu kājniekos.

- Skāde. - Bārmenis pašūpoja galvu. - Palikt bez mašīnas tik skaistā laikā, kad meitenes grib vizināties...

-Jā, neraža, - Smuidris piekrita, izņemdams no krekla augšējās kabatas mobilā tālruņa aparātu - par zīmi, ka nav noskaņots gari kult tukšus salmus.

Iegājis telpas atzarā, kas veda uz tualetēm, viņš mēģināja sazvanīt divus, kuriem vēl pavasari aizlienējis naudu. Tās nebija lielas summas, bet patlaban Smuidris priecātos ari par desmit latiem. Vienam tālruņa numurs izrādījās mainīts. Otrs notēloja kurlo un atslēdzās. Uzņēmumā, kur viņš pieskatīja arhīvu, algu izmaksās tikai pēc divām nedēļām, bet mašīna no meistara jāsaņem parit. Vēl palika iespēja, kuru Smuidris līdz šim bija vairījies izmantot - lūgt aizdevumu vecākiem. Taču ābeļdārzā ieslīgušie Kāposti pie igauņu robežas bija laikam pasaulē vienīgā vieta, kur Smuidri vēl uzskatīja par godīgu cilvēku. Šo vērtību zaudēt viņš baidījās.

Gaitenīša logā ielauzās slīps vakarīgās saules stars, uz grīdas pelēkā klājuma zīmējot spožu taku. Smuidrim ienāca prātā, ka gaišo celiņu varētu uzskatīt par pretī pastieptu roku un iedrošinājumu sākt pilnīgi jaunu posmu dzīvē. Bet kā gan?...

- Smukais! Tevi vaicā. - Vitālijs stiepa radiotelefona klausuli.

- Gribu jūs pirmdien satikt. Kāposta kungs. - Smuidris nekad agrāk nebija dzirdējis šo balsi. Bet tā noteikti piederēja ar varu apveltītam un pavēlēt radušam vīram. - Pulksten trijos pēc pusdienas. Krasta ielas “Lido". - runātājs diktēja, acīmredzot izslēgdams atteikuma iespēju.

To nepieļāva ari Smuidris.

- Jā, - viņš teica. - Un kā...

- Par to galvu nelauziet, - klausule pārtrauca, šķiet, pašapzinīgi nosmīnot. - Galvenais, ka jūs pazīstu es.

Lielā meža egļu galotņu aprises vēl zeltīja riets, kad pagalmā no purva jau zagās mijkrēslis. Rītos tas negribīgi kā slinks suns atkāpās un gulēja kazeņu biezoknī vai zemajās priedītēs, kur pavedienus vērpa lieli zirnekļi. Viņu tīklos vasarā augu dienu turējās rasas krellītes - nakts varas atstāta zīme, kam saule netika klāt. Pat bula svelmē sildīdamies, sūneklis zem vaivariņu un staipekņu mēteļa glabāja to tiesu valgmes, kuras pietika miglas šķidrautiem dažādos līmeņos. Pirmais kā ložņa piepildīja sīkās ieplakas, drošinot nākamos, kuri lēnām izlūkoja krūmu galotnes un pāri novadgrāvim kāpa dārzā.

Purvaines vakariem piemita burvība, kuras dēļ Valters braukšanu uz Rīgu atbīdīja līdz svētdienas ritam. Klieģim šķita, ka pēc saules neta šeit kļūst fiziski sajūtams domām

nepieciešamais plašums. Nedēļas spriedzē tās bija saspiestas viņa smadzenēs un alka brivibas bez īpaša mērķa izklīst tīrelī vai sajaukties ar miglas bālumu, lai atgrieztos pie Valtera it kā nedaudz pasveši kūtras sākumā, bet ļoti drīz dāvātu bagātīgu pienesumu, kurš izpaudās vismaz vienas pasmagas problēmas risinājuma veidā. Kad Klieģis sestdienu vadīja Rīgas namā, domas gan izskrēja laukā, taču iekrita pilsētas priežu slinkajā pavēderē viņpus ielas un palika tur guļam. Vai arī, kas bija vēl sliktāk, nāca atpakaļ kā izkropļota atbalss un gurdināja, mēdoties un uzdodot mīklas par labi zināmo.

Vakaros purvs atspringa un nebaidījās parādīt kopsaiti ar pazemes drēgnumu. Tas pavadīja visas tumšās ēnas un bija miglas pirkstu jaušamā asins. Uz novadgrāvja platās laipas stāvēdams, Klieģis domāja par neredzamajām straumēm, kas plūda zem kūdrāja un vagoja tīreli. Šo āderu krustpunktus viņam parādīja tēvs.

“Ja sausā vietā jau agri pēcpusdienā viens pleķis jūtami valkans, tur noteikti šķērsojas gruntsūdeņu dzīslas. Tā ir aku racēju gudrība.”

Tēvs vēl piebilda - lai purva tuvumā ierīkotās akas ūdens neatsistu rāvas garšu, jārok īpašā vietā, kur no liela dziļuma izverd avoti un veido dzidru sateku. Bet šo svarīgo punktu atrast māk ne jau katrs.

Droši vien Ernesta piebilde neiekļāva noslēpumainu zemtekstu. Taču patlaban, atceroties tēva sacīto, Valteram šķita, ka toreiz bija izskanējis mudinājums rūpīgi krāt pieredzi, kuras summa ļauj saskatīt netrenētiem jutekļiem slēpto. Nu viņš domāja, ka šo māku diezgan labi apguvis. Plēnēja tikai sīka šaubu dzirksts par to, vai puisis, kura balss Klieģim pa telefonu likās diezgan patīkama, - vai šis Kāposts būs spējīgs pildīt viņam uzticēto. Nojauta

drošināja, ka gan jau: ja cilvēks ar tādiem darbiem pelnās, viņam vajadzētu turēties attiecigā limenī. Neskaidrība palika vienīgi par termiņiem. Valters apzinājās, ka spiediens šajā virzienā nav vēlams. Bet vilcināties tāpat bistami. To Klieģis jau bija piedzīvojis, atlikdams un vairīdamies ietekmēt mātes lēmumu par mantojumu.

Tagad viņam gribējās Purvaines jautājumu atrisināt iespējami ātri. Tad rudenī, meža zosīm pirms tālā ceļa nakšņojot ezeriņā aiz sūnekļa, viņš kopā ar Kadiju varētu klausīties gājputnu sarunas. Tās bija sevišķas - pēc skaņas atgādināja cilvēku sapulces: iesākumā visi grib izteikties, un tikai prasmīga vadīšana jezgu pamazām noplacina, kamēr paliek ar lemšanas svaru apveltītas balsis.

Diezgan zemu. ar spārnu galiem gandrīz pieskaroties purva malas spurainajiem paegļiem, aizlidoja dzērve. Šie lielie putni tāpat ligzdoja pie ezeriņa. Ģedimins tur bija redzējis gārņus. Valteram gan nelaimējās. Iespējams, tie bijuši izlūki, kas pēta apmetnei piemērotus ūdeņus. Klusus un nomaļus. Ja gadījumā Vivitai un brālim izdotos īstenot savu neprātīgo ieceri, gārņi un dzērves no šejienes pazustu. Ari šis secinājums kā pletnes cirtiens kailumam iedzēla Valtera rāmi apcerīgajai noskaņai. Nu, protams, -būtu liekulīgi apgalvot, ka viņu līdz sirds dziļumam satrauc tikai putniem laupīta vide. Tā gan bija ļoti svarīga nots lielajā Purvaines simfonijā, ar kuru vienots Klieģis jutās, bet tomēr ne galvenā. Vadmotīvs un diriģenta loma piederēja viņam pašam, un kaut mirklīgs tās zaudējuma pieļāvums lika sažņaugties dūrēm sporta jakas kabatās.

Spilvu piezēlušajā ielokā aiz dīķa savas trulās izkapts asināšanu iemēģināja grieze. Vispirms nedroši un ar pārtraukumiem kā skarbu kritiķu sabaidīts iesācējs muzikants, taču drīz vien putna balss raiti virpināja pierasto

tecīlu. Vāja pūsma no pagalma šurp atnesa puķu tabakas stipro smaržu, kas acīmredzot tiecās uzrunāt naktsvijoles zālainajā palejā pirms Lielā meža. Bet Kadija vēl nenojauš, ka viņai būs iespēja redzēt šis puķes atveramies... Viņa tās pirka tirgū pie nodzertām nelaimēm, kas uzspļāva liegumiem un retu augu aizsardzībai. Par šejienes plantācijām stāstīt Klieģis pagaidām atturējās. Vēl nebija pienācis laiks. Vēl ne.

Toties viņš drīkstēja šeit domās, dažādi prātojot, ilgāk pakavēties pie Kadijas. Diemžēl šis plāksteris nespēja pilnīgi nosegt smeldzošo pušumu, ko no zemapziņas arvien plašāku urbināja trulais īlens - doma par Ansi. Atrast ceļu, kā iedarboties uz Vivitu, nebija grūti. Klieģim pietika māsasmeitā vien vērīgāk ielūkoties. Un viņai iznākumā nāksies zaudēt - cerams, plāns izdosies! - vienīgi to, kam Vivitas acīs tāpat nemaz nav sevišķas vērtības. Vai tad viņa kāroja nopietni saimniekot Purvainē?

Ar brāli bija citādi. Ja Valters nodomājis Ansi nospiest ceļos, “Pamatam” atliktu neiepirkties viņa veikalā. Būvmateriālu tirgotāju netrūka. Turklāt pie Anša nemaz nesanāca diži lēti, - kā viens otrs domāja. Brālim mūždien bija problēmas ar piegādātājiem, jo viņš nespēja izsekot Līgumsaistību līklocim. Tiklīdz Valters ierunājās, ka šim nolūkam jānoalgo speciālists, Anša redzokļi kļuva dūmaini - tādas valodas viņu garlaikoja. Veikalu uz ūdens kaut cik turēja Britas roka grāmatvedībā. Lai kā Valteram nepatika svaines raudulība, Britas precizitāti un cītību viņš augstu vērtēja.

Gan vienas, gan otras trūka Ansim pašam. Kaut vai tādēļ brālim derēja rīkoties apdomīgāk, lai nekaitinātu sievu. Kā viņš domā palikt biznesā bez Britas pleca? Tiesa, svaine pārāk bieži draudējusi ar atlaulību. Tāpēc

arī kārtējais paziņojums neizklausījās nopietns, kaut gan Brita kopā ar dēlu no Rīgas mājokļa jau pavasari bija aizjur-ģojusies uz vasarnīcu. Un tagadējais brāļa sakars ar striptīz-bāra dejotāju... Kopš pavasara Ansis šo Nati vaikāviņutur staipa līdzi, smīnus tulkodams kā skaudības izpausmi.

Atceroties Broņas stāstu par Klieģu kopējā īpašuma nākotnes metiem, niknuma uzplūdā Valteram pietumsa acis. ledalidams vienam miskastē paceltam skuķim svarīgu lomu Purvaines liktenī, brālis pats bija nosvītrojis robežu, kura līdz šim liedza izturēties pret Ansi bez saudzības. Un nav viņš kaut kā speciāli jāgremdē!... To Ansis nokārtos pats. Bet vispirms abiem jāizrunājas gan - aci pret aci, nopietni un bez aplinkiem. Lēmumu pieņēmis, Klieģis izkāpa no ērtajām sporta kurpēm un pa miklo mauriņu lēnām soļoja uz mājas pusi.

Pēc karstās dienas, zemes siltuma sadzērusies, tagad rasa bija mīlīga. Bet no rīta raspodiņu kausos saritējušās kristālskaidrās lāses ledaini dzels, kad Valters skries pirmo apli gar dārzu, un zālei tur būs Kadijas ķermeņa zīdainais, tīrais svaigums. To iztēlojoties, cirkšņos iekņudējās. Vai kādreiz tā notika saistībā ar Paulu?... Droši vien. Paula bija glīta un nāca no labas ģimenes. Kā radīta par sievu jaunam, godkārīgam vīrietim, kurš nevēlas šķiest dārgo laiku gadījuma gultās. Mātei Paula iepatikās uzreiz. Ari tēvs izturējās laipni, tomēr skatienā palaikam uzsprikstēja dīvaina dzirkstele.

“Tev pret Paulu ir iebildumi?" Valters pajautāja.

“Nē, nē,” Ernests atsaucās pārāk steidzīgi.

“Un tomēr?"

“Nav pavēsa?"

Tā jau bija divu vīriešu saruna, un Valters uzķēra pavedienu:

“Atsildīsim!..."

Tikai krietni vēlāk viņš saprata, ka tēvs aiz nākamās vedeklas atturīgās pieklājības redzēja ari dvēseles dzestrumu. Tas vienmēr dzīvoja sievas skaistajās, gaiša medus krāsas acīs. Paula nekad skaļi nejūsmoja, nedusmojās, neraudāja. Viņas savaldībai piemita visaugstākā raudze. Kā grūti pārkāpjams slieksnis. Droši vien sieva cerēja ieraudzīt pretī pastiepjamies Valtera roku. Bet viņš savukārt gaidīja no Paulas zīmi, ka...

Ak, pietiek! - Klieģis sapurināja galvu. Tūkstošiem laulāto dzīvo tieši tāpat. Katrs savā iekšējā teritorijā. Satiekoties pie galda, gultā un kopā atrādoties citiem līdzīgajiem.

Jakas iekškabatu sadrebināja mobilo tālruni sasniedzis signāls. Skaņu viņš Purvainē izslēdza. Uz zaļganā ekrāna mirguļoja Laura numurs. Valters zināja, par ko dēls runās. Tā bija nepatīkama tēma. Taču neizbēgama.

- Ko dari? - Laura uzsvērti mundrā balss lika secināt, ka Liene turpat blakus un klausās.

- Baroju odus, - Klieģis sacīja un iesmējās, vieglprātīgo labsajūtas noskaņu pasvītrodams. - Krīt virsū kā traki. Droši vien būs lietus. Jūrmalā jau nerasina?

- Ne uz to pusi. - Dēlam gribot negribot vajadzēja mēļot līdzi. - Paklau, tēt, mums vajadzētu vienreiz...

- Jā. - Valters pārtrauca. - Labi, ka piezvanīji. Kā tev izskatās pirmdiena? Varēsi atskriet līdz Ošlejai? - Tur “Pamats” būvēja savrupmāju ciematu. - No rīta puses, ko? Gribētos dzirdēt tavas domas par ielu izkārtojumu.

- Lai notiek, - dēls piekrita bez sajūsmas. - Uz redzi.

Iespējams, Lauris tagad plānoja braukt šurp, bet tēva

striktais priekšlikums nodomu pārsvītroja. Šo taktiku Valters Klieģis mēdza izmantot sev nevēlamu cilvēku

m

ierobežošanai. Protams, par tādu viņš neuzskatīja paša dēlu. Tomēr Laura sakars ar Lieni Medumu, mīņājoties uz laulību robežas, Klieģim stipri nepatika. Tēva līdzšinējos mājienus Lauris ignorēja. Nāksies ķerties pie atklātas valodas. Diemžēl pagaidām viņam trūka atslēgas vārdu, lai piekļūtu dēla izpratnes kambariem. Reizēm Valteram šķita - viņi redz pasauli pārāk atšķirīgām acīm. Lauris joprojām likās panaivs un reizēm ticēja uz vārda tam, kurš pirmais viņu uzrunāja. Šajā ziņā Klieģis bija nokavējis iespēju.

Nu jau griezes trīcināja mijkrēsli divbalsīgi. Mazs put-nelis, patiesībā pelēku spalvu kušķis, bet kas par rīkli, -Valters nodomāja. Dēla zvans bija atņēmis daļu vakara tīkami ierastās garšas, kuru sniedza Purvaine. Diezin vai izdosies ātri aizmigt. Tagad gandrīz jēdzīgāk sēsties mašīnā. Mazliet pāri pusnaktij viņš jau būtu Rīgā: Kadi-jas augums, pirmā nomidža šūpuli atvildzis un vēl kāda sapņa varā...

Cīnīdamies ar puicisko kārdinājumu ierasties bez brīdināšanas, Valters nospieda mobilo sakaru aparāta taustiņu īpaši svarīgiem tālruņa numuriem. Kadijas segvārds šajā sarakstā bija Zvirbulis. Starp Ziemeli un Žurkovu. Zināms, Klieģis mierīgi varētu iztikt bez bērnišķīgās paslēptuves. Taču sajūta, ka viņš mazliet rotaļājas ar uguni, lika asinīm riņķot straujāk.

- Jūsu izsauktais tālruņa aparāts ir izslēgts vai atrodas ārpus uztveršanas zonas, - skaidrā dikcijā noskaitīja automatizēta sievietes balss.

Gluži kā viņam pašam arī Kadijai, protams, piederēja sava nošķirtā dzīves telpa - darba ritms, draugi, ģimene. T^ču Valteram nepalika apslēpts sievietes prieks ik reizi, viņiem tiekoties. Sākumā tas modināja bažas par neizbēgamām problēmām, gaitām šķiroties. Taču pamazām Kadijas uzticigā paļāvība Klieģim ieguva vērtības nokrāsu. Viņas sirsnīgā atklātība un jūsma, ko papildināja izteikts pašlepnums, saistīja arvien vairāk. Cik pēkšņi satumsa viņas acis, kad Valters pēdējā ceļojuma dienā vēlējās uzdāvināt mazu zelta pulkstenīti, kuru glāstīja Kadijas apbrīnas pilnais skatiens - gluži kā bērnam, kas aplūko neiegūstamu rotaļlietu!...

“Lūdzu, lūdzu - nē...” viņa čukstēja, atmuguriski kāpdamās no skatloga.

“Bet kāpēc?”

“Es... Nevaru tev paskaidrot.”

"Negribi?” viņš neatlaidās.

“Varbūt," Kadija piekrita.

Acīmredzot viņu grauza doma par šī kopīgā brauciena pērkamo un pārdodamo pusi. Un sev, kā jau latviešu sievietei nākas, Kadija piešķīra upura lomu. To secinot, Valters bija skaļi iesmējies. Viņa saprata un palocīja galvu:

“Tā ir."

+ • •

Saulei rietot, ārā kļuva vēsāks un Kadija iekārtojās pie atvērtā loga. Jumts atdzisīs tikai pēc pusnakts, un tad dažas stundas nama augšstāvā varēs normāli elpot. Dzīvokli agrā pavasari apskatot, viņa priecājās, ka šeit virs galvas vienmēr valdīs klusums. Ka neērtības sagādās vasaras spelte, toreiz pat neienāca prātā. Pirms nedēļas Kadija neizturēja un sūdzējās par karstumu sētniekam, atsaucību ierasti negaidīdama. Brīnums, bet viņš to uztvēra ar sapratni un iedeva bēniņu lūkas slēdzeni, pievienojot padomu:

- Atstāj šķirbu, lai gaiss pažobelēs nomainās.

neizturami spiedīgs, un Kadija pa šaurajām metāla trepēm uzrāpās lidz bēniņiem. Lūku augšup bidot, nobira nešļava gružu - acīmredzot ļoti ilgi tur krājušies. Atslēgu Kadija neņēma ārā pavisam, atstāja iekabinātu, un nelielo spraugu no lejas pamanītu vienīgi zinātājs. Tagad viņa secināja, ka rīkojusies pārāk piesardzīgi, jo bēniņu vēdi-nāšanas efekts nebija jūtams. Lūka droši varētu stāvēt pusvirus kaut līdz rudenim. Nama pamatīgās durvis ar tikai iemītniekiem zināmu slēdzenes šifru nodrošināja pret nevēlamiem viesiem. Taču slinkums bija iet laukā no dzīvokļa un vēlreiz darboties ar lūku.

Baidīdamās, ka va)ā pamestajā telpā uzlavīsies bezpajumtnieki, viņa kavējās izmantot piedāvāto iespēju. Vakar, no darba atgriežoties, gaiss dzīvoklī šķita jau gluži

“Jāpalūdz rīt Valteram,” viņa nodomāja, ļaudamās zviļņa mīkstajam klēpim.

Acis gan kavējās pie vaļā atšķirtās grāmatas lappuses, bet patiesībā redzēja krēmkrāsas flīzēm izklātu vannas istabu Nicas viesnīcā, kurp Valters viņu atveda no lidostas. Ceļa sviedrus noskalojusi, Kadija laikam pārāk ilgi stāvēja pie spoguļa - jau divreiz piesardzīgi soļi bija tuvojušies durvīm, un tad viņa sarāvās. Kā tas būs?...

Klieģis bija pasūtījis vakariņas uz terases. Apsēdusies pie galda, viņa izelpoja un uzdrošinājās pacelt acis. Neviens uz šo pusi neskatījās. Cilvēki savā nodabā darbojās gar maltīti. Sarunājās, smējās vai klusēja. Jo dažam vakariņas, iespējams, bija vienkārši labs iegansts īsināt laiku. Pusmūža pāris pie blakus galdiņa, šķiet, risināja krustvārdu mīklu - sieviete ļoti aktīvi, partneris tikai piedalījās. Pēc mīļākajiem tie abi neizskatījās. Cīkstonim līdzīgais mulats ar savu gaišmataino pavadoni tāpat:

viņam klēpī sēdēja mazulis, kura nosmulētajā mutītē sieviete smiedamās centās iemānīt gaļas kumosiņu.

“Nevienam šeit, paldies Dievam, nav daļas gar citiem,” apstiprinot viņas vērojumu, sacīja Valters. “Kādu vīnu izvēlēsimies?"

“Man šajā ziņā absolūti trūkst pieredzes,” Kadija atbildēja. mazliet apjukusi no tās brīvības, ko sajuta sevi mostamies.

Šī smarža, gaisma, fona mūzika!... Kā bieži redzēta un pēdējā mirkli izgaisuša sapņa sajūta, kuru beidzot izdevies notvert. Arī svešais vīrietis, kurš piepildīja viņas glāzi ar tumšsarkanu, tumīgu valgmi, piederējās jauniegūtajai brīvibai. Nebija pagātnes, kur māsa uzspieda savu gribu un Sergejs piesmēja uzticību. Nekā cita vairs nebija, izņemot silto vakara gaisu, - tas glaudās pie miesas kā viegli apžuvis zīds, - un rietošā saule izgreznoja vientuļu mākoņa drisku pamalē.

“Par to, lai mūsu ceļojums būtu skaists!” Valters stiepa pretī savu glāzi.

“Kurp īsti mēs dosimies?" viņa jautāja, norijusi malku, kas atstāja spēcīgu pēcgaršu, tās sastāvdaļām mutē pakāpeniski mainoties.

“Tu baidies no manis, Kadij?...”

“Arvien mazāk,” jaunā brīvība ļāva būt atklātai. “Bet... Kāpēc Provansa? Daudzi tagad brauc uz grieķu salām.”

“Tur ir pūlis. Tādā es murcos katru dienu. Domā, cilvēki triecas cauri pasaulei, lai redzētu cietokšņu drupas, baoba-bus, ledājus vai tuksnesi? Muļķības!” Klieģis iesmējās kā sazvērnieks. “Viņi tur vēlas satikt tās savas sajūtas, ko iztēlojušies biroju karuselī vai ģimenes rutīnā.”

“Laikam gan," Kadija vilcinādamās piekrita. “Un... Tas izdodas?"

“Ja paklausās, ko ļaudis stāsta atgriezušies, viss noticis brīnišķīgi.” Valtera pirksti, izlūkojuši glāzes pamatni, lēnām virzījās augšup. “Bet kurš tad uzdrošināsies atzīties, ka piedzīvojis vilšanos?”

Vērojot vīrieša paplato, spēcīgo plaukstu, kas glāstīja stiklu, Kadijai pēkšņi izkalta mute, un viņa steigšus pievērsās šķīvim. Iegūdama mazliet laika pārbaudīt vēl vienu jaunu un mulsinošu sajūtu. Tas bija dienvidu jūras smaržu un vīna iespaids, vai ari viņa patiešām gribēja svešo virieti, kuru īsti ieraudzījusi lidostā pirms dažām stundām?... Būtu paticis, ja Klieģis tagad piecēlies, valdonīgi satvēris aiz rokas un nerunādams vedis cauri rāmu gaismekļu izrotātajiem vestibiliem turp, kur stāvēja ļoti plata gulta. Tad viņai atliktu vienīgi pakļauties.

“Meli noder īstenības greznojumam,” Klieģis turpināja, ar dakšiņu satverdams rozei līdzīgu veidojumu salātu traukā. “Lūk, elegants zieds... Patiesībā parasts saldais pipars. Bet mēs to atklājam tikai mutē un neatzīsimies, ka esam piemānīti.”

“Ir drausmīgi ko tādu dzirdēt!" Viņa nometa galda piederumus. Apmātība bija izgaisusi. “Ja visa pasaule ir... ja katrs vārds nozīmē jaunus melus...” Kadiju smacēja elsas.

“Atvaino.” Valters saņēma viņas pirkstus un viegli, pat bijīgi noskūpstīja. “Protams, ka tā nav tiesa. Es gribēju izlikties ļoti gudrs tavā priekšā, pārsteigt. Tādi mēs, vīrieši, esam, patik dižoties. Tāpēc ari nostūrēju šķērsām. Piedod...”

Nekad vēlāk - ne ceļojumā, ne turpmākajos mēnešos -Klieģis vairs nerunāja un nelūkojās Kadijā pazemīgs. Bet viņu pirmajā naktī Valters bija ļoti uzmanīgs un tik maigs, ka viņa vēlējās atmaksāt to visu pēc iespējas dāsnāk, pati no šīs vēlmes gūdama agrāk nepiedzīvotu baudu.

Uz ielas spalgi ieraudājās bērns. Mazulis brēca tepat lejā un nerimās. Izliekusies pāri palodzei, Kadija vispirms ieraudzīja gara auguma vīrieti. Viņa spēcīgie, brūni iedegušie pleci, no augšas raugoties, atgādināja bronzas lējumu. Ar labo roku vīrietis vieglītēm šūpoja zilus ratiņus. Otra bija cieši apvijusi slaidas gaišmates vidukli. Skūpstā abu sakusušās mutes izšķirt nespēja pat bērna raudas. Tādus intīmus mirkļus lielpilsēta piedāvāja ik uz soļa, bet šajā Kadija pēkšņi saskatīja kaut ko aizvainojošu. Viņa aizcirta logu un nolaida žalūziju, taču īgnuma uzplūds neplaka. Skalodamies jau kakla augšā zem mēles, tas traucēja ievilkt dvašu, un saraustītās elsas lauzās reizē ar asarām, kuru iemesls viņai nebija skaidrs.

Tā šķita, kamēr viņa raudāja, pēkšņi turpat uz grīdas sabrukusi un slapjos vaigus kleitas malā susinādama. Kad acu valgme izsīka, visu ķermeni pārņēma bezspēks. Taču galva palika skaidra un gribēja analizēt šo spējo raudu lēkmi. Kadija pat iekunkstējās - tik sāpīgi bija pieņemt, ka asaras izsaukusi sveloša skaudība pret svešo pāri, kurš skūpstījās zem loga. Ak!... Viņiem nevajadzēja slēpties un izdomāt segvārdus, zogot kopā vadāmus brīžus. Tie varēja būt līdzās, kad vien vēlas, - reizē baudīt dīkus vai steidzīgus rītus, izdzīvot brīvdienu saldmi un pastaigājoties stumt sava bēbja ratus.

Ja Valters pēc atgriešanās no Francijas nepiezvanījis, viss būtu beidzies jau lidostā, - iešāvās prātā.

‘Tikai gribēju pajautāt, vai esi jau izmēģinājusi jauno galdautu," viņš teica.

“Pietaupu īpašiem viesiem.” Kadija negribēja, lai Klie-ģis saprastu, cik šī saruna gaidīta. Bet to atklāja balss slikti valdāmās trīsas. “Neba katrs novērtēs tik labu mantu.”

“Ja nu vienīgi tāds, kurš bijis aculiecinieks tam, cik ilgi tu izraudzījies savu īpašo, nēzdodziņu mežģīnēm apšūto auduma gabalu Nicas bodītē.”

“Palūgšu neapvainot manu gaumi un pasaules kūrortu pērli arīdzan - tas bija ļoti smalks un dārgs veikals. Bet izmēri... Kad lieta glabā mīļas atmiņas, tie ir mazsvarīgi."

Valters saprata zemtekstu.

“Domā, labs franču sarkanvīns piestāvēs tik elitārai galdsegai?”

“Tas ir ekspertīzes jautājums,” Kadija vēl paķircinājās, jau būdama droša, ka Valters meklē iemeslu satikties. Tas bija brīnišķīgi - Valters, stiprais un spitīgais, tomēr nespēj bez viņas!...

Tagad viņa par to šaubījās, Klieģi daudz labāk pazīdama. Valteram ļoti svarīgi bija cilvēku pieradināt, un toreiz viņš acīmredzot alka pārliecināties, ka ietekme uz Kadiju saglabājusies. Valteram tādas lietas stipri rūpēja. Jo sevišķi ietekme.

Viņa dzina projām atmiņas - iegāja dušā un ļāva vēsajām strūklām ilgi, ilgi glāstīt ķermeni. Ūdens aizskaloja asaru rūgtumu, domas kļuva rimtākas. Kas bija noticis?... Vēl rīta pusē viņa skaitīja, cik stundu palicis, līdz trepēs atskanēs Valtera soļi, un kopā pavadītie brīži šķita klēpī iekritusi likteņa dāvana. Pēc tam viņa mēdza pārgulties uz spilvena, kas glabāja Valtera smaržu, un jutās ar Klieģi saistīta, viena palikusi. Bet pietika ārā ieraudāties svešam mazulim...

Nē, protams, tā bija nejaušība. Vienkārši sakrita ar mirkli, kad no Kadijas zemapziņas izlauzās tur ilgi turētās un labinātās ilgas pēc savas ģimenes siltā un drošā ieloka. Tā trūkums pērn mudināja atsaukties Klieģa piedāvājumam

un diedzēja maldīgas cerības, ka Valters reiz dos ko vairāk par atbrīvotas kaisles stundām, - lai gan viņš neko nesolīja. Šajā nozīmē Valters izturējās godīgi, un tikai pašas Kadijas ziņā bija atsaukties vai noraidīt turpinājumu pēc ceļojuma.

Tiesa, patlaban viņa nespēja sev atbildēt, ko būtu ieguvusi, pasakot “nē”, jo Kadijai taču nebija nekā cita, -neviena cita ari!... - lai piepildītu novakares un neciešami garās brīvdienas. Tās kļuva daudz īsākas, Valteru gaidot. Viņas acīs, augumā un elpā Klieģis noteikti izlasīja šo patiesību. Bet tā, kā tagad izrādījās, nebūs vienīgā, - viņa, pati to nenojauzdama vai nojautu slēpdama, bija nogurusi, dzīvojot gaidās.

Kadija no jauna atvēra logu un ļāva, lai mijkrēšļa svaigi samtainā elpa paijā pēc peldes vēl miklo augumu. Valters tagad sacītu, ka viņas krūtīm piemīt nupat plūkta firziķa garša. Gribējās gan Valteram piekļauties un izkust, gan sist viņam, katru zvēlienu pavadot ar lāstu...

“Tu, šķiet, sāc jukt!” vēl pietika pašironijas, lai sevi norātu.

Tādiem brīžiem derēja mazās baltās ripiņas kā atmiņa no kopdzīves ar Sergeju. Miegazāles Kadija lietoja dažas nedēļas pēc šķiršanās. Recepti izrakstot, ārste brīdināja no pieraduma. Nieki! Zūdot kairinājumam, tabletes vajadzēja arvien retāk. Kopš viņa iepazina Klieģi, zāles vispār nebija cilātas. Un šī atziņa it kā runāja pretī tam, ko Kadijas mute grasījās Valteram pārmest.

“Rīt... Rīt pasaule izskatīsies savādāka. Tā ir jau bijis daudzreiz," uzdzerdama silteni pretīgo krāna ūdeni, viņa sauca talkā pieredzi. “Rīt es labāk sapratīšu, ko vēlos no Valtera, un atradīšu īstos vārdus, lai viņam to pateiktu. Ir jāpasaka. Rīt...”

Tālruni izslēgusi, Kadija lāvās zāļu atslābinājumam. Tas īsti palaida vaļā tikai pirms saules lēkta. Miegā viņa bija pamatīgi svidusi. Taču valgais laukums uz spilvena šķita stipri apjomīgs, - sviedri vien tik lielu neuzpludi-nātu. Lūpas nolaizot, mēle atkal sajuta asaru sāli.

Pa virtuves durvju spraugu gaitenī ieslīdēja zeltains stars. Gaidītais rīts bija klāt. Gudrībā ne par matu neatšķirdamies no vakara, - Kadija to jau zināja, sevi ieklausījusies.

Saullēkts Purvaines pagalmā mēdz būt nespodrs. Visā krāšņumā to varēja baudīt piekalnē aiz Lielā meža. Lai nenokavētu. Klieģis cēlās reizē ar putniem. Spalgie čiepsti un īsie vīteri, lidoņiem iemēģinot balsis, aizvietoja modinātājpulksteni. Valters bija ievērojis - vismazāk miega vajadzēja kādam nelielam putnelim, kurš ligzdoja padziļi purvā: tiklīdz debesīs iezīmējās ausmas palsais vēstījums, šis sīkaļa jau sāka uztraukties, ka laikam aizgulējies. Vicinādams pelēkbrūnos spārnus un uz pazarēm tupdamies, tas ik piesēdienu atzīmēja ar skaļu, bažīgu klakšķi. Citi, kuriem vēl gribējās pasnaust, laikam viņu klusināja vai pat klauvēja pie sirdsapziņas: šķiet, zaļajā biežņā skanēja nopūtas un miegaina murmināšana. Bet ļoti ātri tā pārauga lietišķā čalā un pat gavilēs.

Tīreļa malā, kur sākās purvs, stiepās vieglas dūmakas plēksnes. Tur sūneklis vēdināja plaušas, izelpodams mitrumu. Bezvējā, kamēr dienai vēl trūka spēka pārvērst valgmi mākoņos, daļa plīvura nokrita tepat zemē, iemērcot smilgu cekulus mirdzošos dimantos. Kopā ar ziedputekšņiem tie bira uz Valtera kurpēm, slapinot pāri sporta tērpa bikšu starām augstu savilktās zeķes.

Takas kūdrājā skaidri redzamie pakavu nospiedumi liecināja, ka Vivitas gaita bieži ved Lielā meža virzienā. To Klieģis jau zināja. Taču vakar uzsāktais plāns mudināja visu vēlreiz pārbaudīt. Protams, ka ari bez ši iemesla viņš dotos iecienītajā agrīnajā pastaigā. Tomēr dažreiz bija jauki tīkamo savienot ar lietderīgo.

Vaivariņiem un zilenājiem noaugusī purva strēmele šajā vietā nebija plata, - apavu zoles drīz juta blīvāku pamatu, un solis kļuva garāks. Iespējams, pirms daudziem gadu tūkstošiem te aris milzīgā šļūdoņa lemesis, līdzās ieplakai strauji uzstumjot kalnu, jo purvs beidzās negaidot - kārklu un irbuleņu pulki it kā mulsumā atdūrās pret garas, saulē izkaltušas zāles vālu, kas gulēja pie gluži nopietnu priežu druknajām kājām. Uz augšu kāpdamas, tās stīdza slaidumā, kalna vidū ielaizdamas savā pulkā pa bērzam un apsei. Te pamežs zaļoja līksmāk nekā lejā, kur zem biezajiem cekuliem augu dienu saglabājās pakrēslis.

Biezas ēnas gulēja ari pašā augšā, egļu valstībā. Šo koku galotņu izroboto debesi varēja saredzēt no Purvai-nes pagalma. Sausais kalns bija izticis bez vārda, kamēr Valters bērnībā to neiekristīja par Lielo mežu. Nosaukumu pārtvēra māte. Acīmredzot Lielais mežs cēla viņas pašapziņu un it kā stiprināja līdzsvaru starp vīra dzimtas turību un pašas vecāku pieticigumu. Alisei tas bija svarīgi, lai gan Ziedulejās toreiz vēl mita pasaules klīdēji un purvs ar visu kalnu piederēja kolhozam. Zemi atgūstot, viņa pirmām kārtām parūpējās, lai mežu attīrītu no lauzas, un egles gādību tūlīt novērtēja.

Tālāk pletās aizlaistu tīrumu ielāpi. Sakaltušajā mālā brūnēja zirgskābeņu slotas un pārziedējušu ušņu pūkainās kodaļas. Sēt kultūraugus tik nabadzīgā klēpī neatmaksājās.

Šajā vietā stāvot. Klieģis ne pirmoreiz pieķēra sevi lēšam, ar kādu summu būtu jārēķinās, nezāļaino atmatu nopērkot un apmežojot. Tāme galvā bija gatava vēl pirms mātes aiziešanas. Taču, Alises pēdējās gribas sarūgtināts, Valters pārstāja plānu lolot. Nu - tiesa, nevienam to pagaidām vēl neatklājot, - viņš atkal drīkstēja iztēloties jauno stādījumu rindas.

Austrumu pamalei kvēlojot, no debesu ēzes lēnām izvēlās saule. Kā tikko cepts sklandrausis, kuram devīgas saimnieces roka burkānu aizdaru nav žēlojusi, tā mazliet atpūtās aizaugušā lauka nezāļu pēlī. Lai, gausi augšup ceļoties, diltu apmēros un pieņemtos spožumā. Saullēkta sniegtā izrāde vienmēr bija krāšņa un nekad neatkārtojās. Katru reizi kas cits, atšķirīgs un svaigs, pavadīja spīdekļa uznācienu - kāds mākonis, vēja pūsma, putns, zemes un zāles smarža vai meža noskaņa, kurā varēja sadzirdēt ļoti daudz. Ja Klieģis tā nepaļāvies uz sevi un bijis māņticīgāks, šorit eglēs dzirdamie sausie krakšķi izklausītos pēc brīdinājuma. Bet viņš zināja, ka tur koki met zemē izkaltušos čiekurus vai jaunie, spēcīgie dzinumi, tiekdamies uz augšu un plezdamies sāņus, izstumj atmirušos zarus. Meža dzīve attīstījās pēc tiem pašiem likumiem, kurus pazina cilvēki.

Rudeņos gar tīruma malu brangi auga sēnes. Vēl bija par agru un te laikam sauss pat pieticigajām gailenēm. Tomēr Valters noliecās un pašķirstīja saules izbalinātos nārbuļus. Vietām kā tumšsārtas pogas uz sūnu mēteļa pamirdzēja meža zemenes, lemtas sažūšanai vai manīgu putnu barībai, - ogotāji te neieklīda. No tuvākā ceļa lidz Lielā meža eglēm bija krietni divi kilometri.

“Kadijai būs tīrais nieks. Viņai patīk staigāt lielus gabalus,” Klieģis domāja.

Atpakaļceļu viņš izvēlējās garāku un pārnāca, juzdams tikamu nogurumu locekļos. Broņa, zinādama saimnieka gaumi, jau gaidīja ar brokastīm. Pasniegdama svaigos salātus un miežu putru bez aizdara, viņa kā parasti nopūtās, paužot savu attieksmi pret lieso maltīti.

- Zinu, zinu... Tu gribi mani redzēt tuklu un aizdusas nomocītu, - Klieģis atsaucās ar pārbaudītu joku. - Vajadzēs pagaidīt, - viņš piemetināja, kad sieviete jau bija pie durvīm.

Broņa apgriezās aši, uz vienas kājas, gluži kā jauna meita, un viņas neparasti spožais skatiens apsvilināja Valtera seju. kamēr mute bilda pusčukstus:

- Par ko tad citu es Dieviņu lūdzu?... Kopš vecās saimnieces vairs nav, jūs esat vienīgā cerība, ka Purvaini nepalaidīs vējā.

- Ja māsa to dzirdējusi, mums izceltos naids uz līdzenas vietas, - Klieģis teica. - Sievietes kļūst trakas aiz greizsirdības, kad cita dabū pirmo vietu. Tā ka liec aiz auss.

- Gan Rimeldai gadīsies cilvēks. Vēl friša un sevi labi uztur. Par jaunkundzi i nerunāsim - tai visa dzīve priekšā... Un nevienai no viņām abām, es redzu, šī māja nav pie sirds. - Ar tumsnēju, mezglotu plaukstu Broņa piesita krūtīm. - Bet aiz gara laika var daudz ko sapostīt.

- Tu gadījumā nemusini uz intrigām?

- Uz in... Nemaz nezinu, kas tas ir.

Kafiju lēnām malkodams, Valters apcerēja Ģedimina sievas teikto. Lai gan Purvaines mantinieki savas pretrunas pagalmā pasaules priekšā nevētīja, laikam taču gaiss te pamazām biezēja tā. ka kļuva iespējams nolasīt dažu domu. Bet varbūt pati vieta, baidīdamās zaudēt savu dvēseli. nolēmusi runāt un pieprasīja rīcību?...

Izklājis uz galda līdzpaņemtos dokumentus, Klieģis vispirms pārlūkoja jaunās nedēļas darbus. Garāka tikšanās ar dēlu tur nebija ieplānota. Lai izbrīvētu laiku, nāksies atsacīt iepriekš sarunāto interviju nedēļas avīzei. Šo izdevumu viņš vērtēja diezgan zemu. Taču, gatavojot “Pamata” ieiešanu vienu pakāpi augstākā apritē, Klieģim vajadzēja pastiprināti uzsvērt savu lomu būvindustrijā, un tas bija jādara gudri. Nesteidzoties un it kā starp citu.

Sīkie sāncenši pēdējā laikā aiz muguras ņurdēja, ka viņš apdedzinājies ar ģimenes māju ciematu Ošlejā: vēriens brašs - divi duči namu, bet kurš dullais tos ņems, ja līdz jūrai stundas brauciens un apkārt krūmi. Tieši tāpēc Valters centās katru klientu turp pirmoreiz aizvest pats. Lai gan pārdošanas nodaļā strādāja manīgi zeļļi, Klieģis šaubījās, vai viņi māk tirgot sapņus. Bet kas gan cits, ja ne gadiem cauri bezmiega naktis un pusnomodā izauklēta vizija, kas tad vēl bija pašam sava māja - ar skatu uz acij tīkamu apvidu un omulīgiem, apceri rosinošiem stūrīšiem telpās?... īstā brīdi viņš prata uzsvērt, ka mazie uzkalni ļauj pašam veidot daļu ainavas, bet vecie zivju dīķi, kad tos iztīrīs, Ošlejas iemītniekiem dos brīnišķīgu vienatnes iespēju laivā ar makšķeri. Patiesībā divas trešdaļas piedāvāto māju jau bija nolūkotas, un to Klieģis gribēja pavēstīt necilā laikrakstā. Kad vēsts izplatīsies, ietekmīgie ziņu sniedzēji saskries bez ielūguma pašā īstākajā laikā -pirmās ēkas Ošlejā tad būs jau apdzīvotas, un intervijas ar jaunajiem īpašniekiem ir pati labākā reklāma. Turklāt pilnīgi par brīvu.

Valters bija apsolījis nedēļas beigās piedalīties mākslinieka Priedes jubilejā. Savos astoņdesmit gleznotājs vēl turējās pie labas veselības un varēja atļauties publisku izrādīšanos, ko parasti izmanto ari par sabiedrības

krējumu dēvēti ļaudis. Klieģi šis apzīmējums šķebināja, un, ja kāds no žurnālistu ievērību guvušo rindas ar blīkšķi izkrita, viņš nelaida garām izdevību ar smīnu bilst:

- Tas ir neizbēgami - krējums vai nu saskābst, vai saiet sviestā...

Laimīgā kārtā gājiens pie Priedes patīkami atšķirsies no bieži bezjēdzīgas mīņāšanās pieblīvētā bezgaisa telpā, kur cilvēki liekuļoti pauž prieku par tikšanos. Mākslinieks bija dzimis Silagala pagastā, labi atcerējās Ernestu un Alisi. To apstiprināja Priedes pašrocīgi ierakstītais papildinājums oficiālajā ielūgumā Valteram Klieģa kungam ar kundzi: “Būšu laimīgs redzēt Zieduleju saimnieka dēlu."

Pagalmā iebrauca mašīna. Acīmredzot kāds pazīstams, jo Ģedimina suns saimniecības ēkas galā tikai īsi ieķauks-tējās. Ansis?... Valters mazliet satrūkās. Auto durvīm tikai vienreiz īsi nobūkšķot, Klieģis secināja, ka brālis tas nav -Ansis Purvaini apmeklēja kompānijās. Pasmagie, noteiktie soļi piederēja māsai, un viņas sasteigtā elpa viegli sēca, kad Rimelda bija pievārējusi trepes uz augšstāvu.

- Godīgi runājot, īsti nesapratu, kas pie jums Ganu ceļā noticis. Bet Sallija man piekliedza pilnu ausi. - Smaids un sacītā rotaļīgums nesaskanēja ar bažīgo neizpratni māsas skatienā. - Esmu tikai sakamiece, jo tev laikam izslēgts telefons.

- To, kas mēdz sabangot Sallijas lāga dvēseli, vienkāršam mirstīgajam nesaprast, - Klieģis teica rāmi, iedarbinādams tālruni un midzinādams Rimeldas modrību.

Viņš gan labi zināja, ka mājas pārraudze nieku dēļ saimnieku tik uzstājīgi nemeklētu. Sallija mācēja atrisināt simtiem problēmu un vienīgi ļoti reti, ārkārtas gadījumos, sauca palīgā Klieģi.

Iespējams, ar Rimeldu runājot, Sallija tiešām bija vaimanājusi. Valteram viņa atsaucās aprauti un paklusi, nojauzdama liecinieku klātbūtni Purvainā. Domās apteksni uzslavējis, Klieģis klausījās, pa vidu iemezdams isus jautājumus.

- Nu? - māsa jautāja, kad viņš sāka skubīgi vākt kopā dokumentus.

- Paulai sirdslēkme. Neiztika bez dakteriem, - Valters sacīja, vērtēdams Rimeldas sejas izteiksmi. Ne vaibsts tur neliecināja, ka Sallija būtu māsai izpaudusi ko vairāk. - Lieta, šķiet, patiešām nopietna.

- Tas viņai pirmoreiz?

-Ja es līdz šim neesmu dzirdējis...

- Varbūt tveices dēļ, - māsa sacīja mierinot. - Laika ziņās pret vakaru solīja pērkonu. Spiediens mainās. Un ja vēl...

- Kas? - viņš saspringa.

- Ak, brālīt... - Rimelda iesmējās. - Ari tavējai nu klāt sievietes gadi, kad miesa strādā visādus brīnumus. Ņem to vērā un esi uzmanīgāks pret Paulu. Lai vecumu jūs sagaidītu mundri un rociņās.

- Paldies, ka atgādināji, cik mums vēl atlicis. Par šo labo darbu tev pienākas mana bačiņu zupas tiesa. Broņa būs jau izvārījusi. Labu apetīti. Kā saproti, tūlīt jāsknen uz Rīgu.

- Noteikti atzvani, - māsa piekodināja, kad abi jau stāvēja lieveni. - Vai teicu, ka man ceļš zem kājām? Uz grieķu salām. Nauda samaksāta, bet prāts nemierigs. Labība kuļama un Vivita... Ja nu atkal viņai kas?

- Nesmīdini pasauli, - Klieģis attrauca. - Vivita ir pieaudzis cilvēks un liekas stipri prātīga. “Tas vēl labāk, ka

Vivita paliek viena,” viņš domāja. “Cerams, Kāposts pratīs situāciju izmantot.”

Negaidot Rimelda satvēra brāļa plecu:

- Valter... Kāpēc mums ir tā?

Viņa iekoda lūpā. Kopā savilkto uzacu svītra vieglītēm drebēja, it kā zem Rimeldas pieres kaula pulsētu avots.

- Par ko tu runā? - Klieģis brīnījās.

- Ka man nav laimes, esmu jau samierinājusies. Bet Viva līdz pat gaismai šonakt skaļi elsoja savā istabā, un es domāju, domāju... No kā tas nāk? Mums bija labi, godīgi vecāki. Tad - par kādiem grēkiem?... Paskaties uz Ansi. Un tagad tev bēda. Laikam pārāk bieži tavu ģimeni apskaudu. Ir tāds jēdziens - nobrīnēšana.

- Folklora un senču ticējumi... Būs jau labi, Rim, -viņš atcerējās bērnībā lietoto uzrunu, un kaut kas dziļi kaklā nokņudēja. - Tuvākajās dienās noteikti iekāpšu pie Anša.

- Sarunā, lai varam reiz trijatā pasēdēt. Ziedulejās vai te.

Māsa gaidija apsolījumu, un Valters šoreiz neļāva iejaukties Kādamcitam.

- Došu ziņu, - Klieģis teica. - Jā! Vai leišu robežsargs jau saņēmis rīkojumu izlaist mani no Purvaines? - Ar zodu viņš māja uz to pusi, kur gatvi tagad slēdza svītrotais šķērskoks.

- Atstāju pirmīt vaļā. - Rimelda susināja acu kaktiņus. Šķiet, māsa bija nedaudz apvainojusies, ka Valters atsacījās plašāk iztirzāt Klieģu dzimtas laimi un postu.

Aiz Ziedulejām, kad priekšā no lielo koku zaļuma iznira Silagala baznīcas torņa sārti brūnais pīķis, Klieģis apturēja mašīnu, lai piezvanītu Moisejam Veismanam. Gan jau Rīgā darbojās vēl prasmīgāki ārsti, taču Veismanu savai

ģimenei viņš bija izvēlējies tautības dēļ: ebreji lieliski mācēja glabāt noslēpumus, jo zināja, ka mutes turēšana ilgtermiņā atmaksājas. Klieģis bija pārliecināts - vienīgi šī iemesla dēļ Moisejs nav aizceļojis uz ārzemēm: žēl pamest trīsdesmit darba gados uzkrātās informācijas kapitālu, kas garantēja labus procentus.

Sallija teica, ka no rīta atradusi Paulu bez samaņas gultā un viss mājas augšstāvs odis pēc sirds pilieniem. Protams, viņa tūdaļ zvanījusi dakterim. Laimīgā kārtā Veismans bija tuvumā, savā Vecāku vasarnīcā, un, nezaudējot dzīvībai varbūt dārgās minūtes, pa tālruni uz Ganu ceļu aizsūtīja pirmās palīdzības brigādi no savas klīnikas. Tagad ari pats jau bija pie Paulas.

- Kundzi apskatīju. - Veismans teica. - Pieslēdzām sistēmai. Tas ir pats labākais šajos gadījumos.

- Kādos tieši?

- Mm...

- Moisej! Vai domājat, ka esmu šorīt piedzimis? Nu, tāpēc!

- Banālais kokteilis - daudz alkohola plus krietns biķeris šķidru medikamentu. Tā kā nupat vienojāmies neiz-skaistināt īstenību, tad saku: kundzei šajā procedūrā ir jau krietna pieredze. Būs muļķīgi domāt, ka vīrs to nav manījis.

Saklausījis sev mērķētu pārmetumu, Klieģis dzedri pavaicāja:

- Kā viņa jūtas?

- Pret vakaru jau spēs pati jums to paskaidrot, - Veismans kļuva izvairīgs. - Es visu uzmanu. Ja jums gadījumā laukos kas ļoti svarīgs...

- Būšu pēc pāris stundām, - Valters pārtrauca.

Apkārt bija klusums. Nē, siltais vējš lēnām ieskāja savārpojušo labību. Kopā glaužoties, švīkstēja vēl pamīks-tie kviešu akoti. No ceļmalas grāvja augšup rāpās vanag-zirņu vijas, auklējot gan sīkas pākstis, gan violetus ziedus. Uz elektrības staba tupēja liels putns, varbūt piekūns, ar galvas pagriezienu lūkodams tikai viņam zināmo. Tad savicināja spārnus un lēnām vientuļš lidinājās virs lauka.

“Būtu muļķīgi domāt, ka vīrs TO nav manījis,” nupat pilnīgi pareizi secināja Moisejs Veismans.

Taisnība. Bezjēdzīgi. Gluži tāpat Klieģis bija mēģinājis attālināt sarunu ar Paulu - par sievas postigo noslieci un to, kas mudina aizmirsties pudelē. Jau pērn vajadzēja, kad viņš nojauta, kāpēc Paula nedēļas nogalē cenšas mājās palikt viena pati un sarūpē ieganstus Sallijas prombūtnei. Klieģis jau bija izlēmis un meklēja sievai dziednīcu, bet... Jā. Tieši tolaik viņam trāpījās ceļā Kadija.

Bet šodien viņi nesatiksies. Diemžēl. Tā jau bija gadījies, ka darīšanas Valteram lika atsaukt norunāto. Varbūt Kadijai nepatika, taču viņa centās neizrādīt.

- Sveika! - Klieģis sacīja. - Ko darām svētdienā?

- Pārdomāju dzīvi. - Sakari bija ideāli - viņš pat dzirdēja Kadijas elpu. - Mūsdienu valodā to laikam sauc par personības auditu. Kā laukos?

- Klusums. Stāvu tīruma malā un klausos rudzupuķes ziedam.

- Karsts?

- Droši vien būs negaiss. - Valters vilka sarunu garumā, mēģinot saprast, no kurienes Kadijas balsij dīvainā, saspriegtā pieskaņa. - Man ļoti žēl. Zvirbuli, bet šodien līdz Tallinas ielai netikšu.

- Tad jau... Vienalga, paldies. Ļoti laipni no tavas puses, Valter, ka piezvanīji savlaicīgi, - viņa nobēra aizdomīgā steigā.

- Kadij?...

- Kaut ko ne tā pateicu? - noskanēja izaicinājums.

- Visu biju labi saplānojis, Kadij, bet...

- Lūdzu, netaisnojies, - viņa skarbi pārtrauca. - Precēts virietis miļākajai savos plānos ierāda beidzamo vietu. Tāda ir vispārzināmā prakse.

Kadija acimredzot gaidīja, ka Valters iebildis, noliegs vai vismaz atjokos. Droši vien tā būtu ari noticis, ja pirms dažām minūtēm Klieģi nesasniegusi vēsts no Ganu ceļa, kur mediķi patlaban skaloja Paulas ķermeni. Tāpēc viņš klusēja.

- Es saprotu, ka rīkojos aplam, izrādīdama sliktu garastāvokli, - Kadija turpināja. - Mīļākā sevi attaisno vienīgi tad, ja ir nemainīgi līksma. Pie žultainas bekas jau vīrietis neies, lai atpūstos no sievas. Vai piekrīti?

Protams, reiz Kadijai kas tamlīdzīgs bija viņam jāpasaka, - Klieģis domāja. Viņa bija normāla sieviete, gribēja drošību attiecībās un, izaicinājumu atļāvusies, tagad pie tālruņa saspringti gaidīja Valtera reakciju. Kā spriedumu tiesā.

-Jā, - viņš sacīja, - šo viedokli grūti apstrīdēt. Iespējas gan pastāv. Tāpēc man nepieciešamas vismaz dažas dienas, lai sagatavotos diskusijas turpināšanai. Varam par to vienoties, Kadij?

- Liekas, tu patlaban uzvedies kā tas žēlsirdīgais, kurš savam sunim cirta asti nevis vienā ņēmienā, bet pa gabaliņam...

Tas bija tik negaidīti, ka soli pa solim Kadija nu tuvojās visām pārējām, kuru vārdus viņš vairs neatcerējās un kuras ar dažādiem līdzekļiem bija mēģinājušas izspiest no Klieģa mūžīgas uzticības zvērestus. Valteram negribējās

ieraudzīt Kadiju nonākam šajā ierindā un, lai sev to aiztaupītu, viņš strupi izmeta:

- Atvaino, es jau kavēju.

Kadija savu tālruni izslēdza, nesagaidījusi atvadu sveicienu.

Vējš joprojām dzina pāri tīrumam zaļganus, zīdainus viļņus. Vanagzirņi rāpās no aizaugušā grāvja, un labībā vietām ziedēja pa rudzupuķei. Tikai piekūns bija pazudis. Putna iztrūkums Klieģi pēkšņi satrieca vairāk nekā ziņa par Paulu un Kadijas paģērīgais īgnums.

Otrā daļa RĒTU AUDI

Apseglojusi zirgu, Vivita uzlēca Lāsim mugurā un laida straujā riksi lidz pat Zieduleju ceļa galam, kur viņu vēl varēja redzēt no mājām. Kas nu tur daudz vēroja!... Varbūt vienigi abi jumiķi no jaunās slaucamo govju kūts kores, - bet ari šo paveco amatnieku acīs Vivita gribēja būt mazliet pārgalviga, taču sevī droša laimes lutekle. Citādi izskatīties tev nemaz nav tiesību, - tā Vivita sev pavēlēja, pērn no Rīgas atgriežoties Silagalā. Viņa joprojām nebija pārliecināta, ka rīkojusies pareizi. Tāpēc vēl jo vairāk šaubas vajadzēja slēpt, lai māte lieki netincinātu.

Ceļam no kalna ritinoties, priekšā pavērās līdzenums kā lēzena bļoda. Pašā tās malā gulēja Purvaine. Vivita Jāva, lai zirgs iet soļiem, un vēroja Lielā meža izroboto strīpu. Iztālēm dažas slaidāko egļu galotnes atgādināja torņu smailes. Viņai ienāca prātā šī pavasara brauciens uz Londonu un mātes pirmais jautājums, lidostā sagaidot:

“Negribējās tur palikt?..."

Māte noteikti priecātos, izdzirdot apstiprinājumu. Tad pagastā mitētos tenkot, ka lepno Zieduleju mantiniecei kaut kas nav īsti kārtībā ar galvu, jo visi daudzmaz normālie raujas no laukiem projām.

“Britu ceptās olas ar šķiņķi brokastīs man likās pārāk smags ēdiens,” Vivita bija atsaukusies bezrūpīgi.

Ojā, izvairība viņai padevās. Turklāt tie nebija gluži meli. Divas pēdējās dienas Londonā Vivita izturēja ar mokām: kaitināja viss. maltites ieskaitot. Jo šķita, ka šo pilsētu pārpludinājuši pārīši - rokās saķērušies, pie gurniem viens otram turēdamies, skūpstīdamies un maigodamies tie slāja pa ielām, sēdēja bāros un drūzmējās muzejos. Ne tikai zaļa jaunatne, pat stipri padzīvojušie bija redzami galvenokārt divatā, Vivitas vientulību uzsverot. Protams, netrūka iespēju iepazīties. Vairākkārt uzrunāja gluži patīkami jauni vīrieši, bet tajos viņa tūdaļ pazina Juhanu... Tramīgāku uzmanības piedāvātāju acis Vivita saskatīja pašai labi pazīstamās bailes - šos vienpatņus kāds savulaik vismaz reizi jau bija nodevis, pazemojis vai prasti piekrāpis, un nejaukā pieredze tiem sekoja kā ēna.

Tā Vivitai maisījās pa kājām, nakts vidū rāva augšā no miega un, atļauju neprasīdama, grieza domas drūmā gultnē. Viņa labi apzinājās, ka pavasara spilgto krāsu pilnajai Londonai nav ne mazākās līdzības ar salta rudens lietus šaustīto Tartu. Tomēr paralēle iezīmējās, jau braucot no lidostas uz viesnīcu, un turējās neizdzēšama. Sēžot taksometrā, atdzīvojās toreizējais satraukums un nejaukā nojauta, ka Juhanam ierasties viņai pretī uz staciju nav traucējuši sadzīves misēkļi, bet kas daudz nopietnāks. Nevienam, pat mātei, Vivita tā ari neizstāstīja, ko Juhans teica, kad abi beidzot satikās.

Trīs dienas viņa bija drebinājusies nemājīgajā universitātes kopmītņu izolatora skābūzītī, iemitinājusies tur ar apkopējas žēlastību un ik pēc stundas pa melnajām trepēm zagdamās uz piekto stāvu un tālāk pa gaiteni līdz Juhana un vēl divu puišu istabai. Sākumā viņa katrreiz klauvēja un apvaicājās. Vēlāk jau tikai ausījās un, zemo, satraucošo balsi starp pārējām nedzirdēdama, sašļukusi vilkās atpakaļ. Beidzot, kad iekšējā spriedze jau draudēja saplosīt krūtis, Vivita saklausīja pazīstamos glāsmainos smieklus.

“A, tu tā esi,” Juhans sacīja bez kāda izbrīna. Vēl tuvāk piespiezdams meiteni, kurai sēdēja blakus. “Nestāvi kājās, Viva, nokusīsi. Un tūlīt šeit var nebūt nevienas brīvas spraugas, tāpēc ieņem vietu, kamēr vēl ir," puisis piebilda.

Viņš runāja mundri, bet vienaldzīgi. Šķiet, pilnīgi aizmirsis, ka tikai pirms nedēļas Rigā pats mudināja Vivitu pēc iespējas ātrāk braukt uz Tartu - Juhans teicās gandrīz jau nokārtojis, lai kopmītnē abi varētu dzīvot kopā. Un tagad?... Apstulbusi viņa paklausīja un piemetās uz dīvāna malas. Svešās meitenes gurna siltums strāvoja cauri drēbēm.

“Klausies,Juhan...” Vivita ierunājās, balsij nepatīkami pīkstīgi drebot.

“Ak jā!” Viņš iesmējās, ātri kaut ko igauniski nobērdams meitenei. “Iepazīsties, Viva. Šī ir Malle. Vakar mēs saderinājāmies. Tāpēc šeit notiks rauts par godu dižajam notikumam. Daudz alus un tādā garā.”

“Vakar?” Vivita pārjautāja. It kā tas būtu galvenais.

“Ahā,” Juhans apstiprināja. “Beidzot Malles senču cietoksnis padevās. Ahoi!”

Malle nozibināja zobus, kas laikam nozīmēja smaidu. Taču Vivitai raidītais skatiens bija pilns aizdomu un vāji slēptas netīksmes.

Tieši tāpat reiz ballītē pēc studentu zinātniskās konferences Vivita lūkojās uz meitenēm, kuras bija aplenkušas izskatīgo igaunī. Slaikais tumšmatis laikam stāstīja ko izcili smieklīgu, jo viss bars palaikam iespiedzās sajūsmā. Viņai tur nekas nespīdēja. Tādi pleiboji parasti izvēlējās citas. Tas jau bija piedzīvots. Pirms šī pieredze vēlreiz apstiprinātos, Vivita nolēma doties projām un lēnām virzījās uz izejas pusi. Kad līdz durvīm bija palikuši pāris soļu, ieskanējās mūzika. Igaunis atglauda pierei pārkritušos matus un, it kā apjūsmotājas pilnīgi aizmirsis, piemiegtām acīm pētīja publiku. Viņu skatieni negaidot sastapās, un puisis strauji devās Vivitai pretī.

“Atzīsties, gribēji no manis aizbēgt?" Juhans sacīja, stiepdams preti abas rokas. “Iesim dejot!"

Viņi bija nešķirami tonakt un nākamos trīs mēnešus. Juhans sacīja, ka pētījums diplomdarba pabeigšanai ļauj uzturēties Rīgā. Ja tomēr gadījās uz dažām dienām aizbraukt, vienmēr pārradās agrāk, nekā solījies, un jau uz sliekšņa apgalvoja, ka briesmīgi sailgojies pēc savas gaišās meitenes. Arī ideja būt kopā Tartu piederēja Juhanam.

“Mums ar Malli gan pastāv dažas nesaskaņas,” tagad viņš turpināja laiski mēļot. “Es pirmo gribu meičuku, bet šī izdomājusi..."

Malle smiedamās mēģināja uzlikt plaukstu Juhana mutei, un viņas apaļais gums spieda nelūgto viešņu ārā no apbružātā dīvāna.

“Es iešu," Vivita sacīja. Šķiet, viņa bija nokļuvusi sliktā sapnī. No tāda var izsprukt, darot ko neaprēķināmu. Prom-iešana būs īstais līdzeklis. Pēc atmošanās viss, protams, izskatīsies citādi. “Iešu..."

“Kā tad,” aši atsaucās Malle. “Uz Rīgas autobusu agri jāceļas.”

Ja viņa tā runā... Malle tātad visu zināja.

“Hm...” Juhans cīnījās ar sīku klepu. “Hrr... Nolāpīts!”

Vivita neatcerējās, ka būtu vēl ko teikusi. Jo dažus tā vakara mirkļus atmiņa bija pazaudējusi, lai citus glabātu īpaši rūpīgi. Teiksim, skrējienu pa trepēm, kur viņa uzgrūdās jautram baram, kas laikam nāca sveikt saderinātos, -skaļi rēktajā dziesmā bieži atkārtojās Juhana un Malles vārdi. Kāds puisis saķēra Vivitas roku un vilka līdzi, un nerimās, kamēr dabūja ar celi pa vēderu.

Viņa attapās uz mutes neērtajā lažā, un pie durvīm klauvēja. Vispirms bikli, pēc tam jau zvetēja ar dūri. Vivitai bija vienalga. Viņa palika guļam, kad nelūgtais viesis iemanījās atķibināt vienkāršo slēdzeni un jau stāvēja istabā, droši vien radinādams acis pie tumsas.

“Tu esi dzīva?” tā bija vīrieša, bet ne Juhana balss. “Ja neatsauksies, zvanīšu policijai,” atnācējs piedraudēja, šķiet, pats cīnīdamies ar savu izbīli.

No Vivitas krūtīm izlauzās tur iesprostotās elsas.

“Uzreiz tā vajadzēja,” svešais nomurmināja un, gar stenderi pačamdījis, ieslēdza blāvo spuldzi. “Mani sauc Simeons. īsāk būs Sīms.”

“Ko tev vajag?”

“Labs jautājums." Viņš turpināja mīņāties pie durvīm. “Turklāt loģisks. Tātad prātiņš nav tevi atstājis. Drīkstēs apsēsties?" Atbildi negaidīdams, pievilka sev klāt ļodzīgo tabureti. “Mēbeles mūsu kojās ārpus katras kritikas, vai ne? Tu varbūt nezini, bet... Es līdz pagājušai nedēļai skaitījos Juhanam labākais draugs.”

“Lasies!"

“Ko gan citu no tevis patlaban varētu sagaidīt?” viņš secināja gandarīts. “Jā, bet tagad man ar Juhu īsais un uz visiem laikiem. Kurš, saki, nav podus gāzis? Bet cūcība ir kas cits. Cūcību es neatzīstu.”

Ja viņa jaudājusi, iekliegtos pilnā kaklā, pārtraucot murga nākamo cēlienu, kurā viens svešs puisis acīmredzot mēģina izkaulēt uzslavu savam krietnumam.

“Juha un Malle ir pāri kopš pirmā kursa,” Sīms turpināja gluži omuligi. “Bet Malle pēkšņi izsvieda kāju pāri ilksij. Nu... Taču saproti, ko es domāju. Meitenes dažreiz šādi mēģina uzsist cenu. Zināms, Juhanam tūlit uguns jumtā. Metīšot mācības pie malas un tādā modē. Tomēr izdevās pievārdot uz studentu konferenci. Aizbrauc, es viņam teicu, dabūsi Rigā citu gaisu plaušās, varbūt noskaņojums mainīsies. Simts punktu! Atgriežas svilpodams. Lai Malle ieskrienas, saka, saticis primā meiteni. Man tūlīt bija aizdomas, ka nostrādāja kompensācija un..." “Izbeidz, lūdzu.” Vivita nočukstēja.

“Tūlīt,” Sīms apsolīja. “Redzi, es studēju psiholoģiju un zinu dažas likumsakarības. Tās palīdzēs tev saprast, kas notika. Pavisam īsi!... Kad cilvēku pamet, viņa pašapziņā parādās robs. Ko darīt, lai pasaule to nepamanītu? Jākompensē, uzliekot ielāpu. Kļūst labi, dzīve rādās daudz gaišāka. Tikai viena vaina - ielāps taču nezina, ka...” Šķiet, puisis sacīja vēl kaut ko. Bet Vivitas smadzenēs dunēja tikai viens vārds: ielāps! ie-lāpsl Tas brēca, ņirdza un plosīja Sīma teikumus driskās:

“...aizgājusi par tālu, Malle saprata... Juhans jau pērn gribēja, bet viņas senči... Malle to izkārtoja... tomēr viņš tevi... cūcība šā vai tā...”

Iespējams, viņa kādu bridi bija gulējusi bez samaņas. Jo pēkšņi attapās no spēciga pliķa.

“Piedod, tā ir universāla metode," Sīms taisnojās. “Fū... Jau nobijos. Izskatījies pēc līķa, bāla un bez elpas. Ņem, iedzer minerāli. Nu, nu... Vismaz dažus malkus. Rijot saraujas kakla muskuļi, un šī kustība iedarbojas nomierinoši."

Viņa grūda glāzi projām. Tā sašķiebās, un ūdens lija uz krūtīm.

“Pati vainīga," secināja Juhana draugs. “Tagad saaukstēsies, peļķē gulēdama. Vajag uzvilkt ko sausu. Kur tev soma?”

Pieliecies Sims čamdīja pagultē. Vivita spēra uz labu laimi un trāpīja zem auss.

“Au!... Tu apjēdz, ko dari, muļķe?” viņš rājās bez niknuma. “Man jau negribētos piekopt vardarbību, taču pret histērijas lēkmi nav labāka līdzekļa kā dažas pamatīgas pļaukas."

Vivita turējās pretī, mēģinot kost. Nebija nekā cita, izņemot briesmīgas dusmas. Kad ar troksni saplīsa blūzīte, viņa to norāva pavisam un, sēdus pietrūkusies, atvēzējās no visa pleca. Kleberigā gulta, tik sparīgām kustībām neparedzēta, saļima, un līdzsvaru zaudējušais Sims gāzās viņai pāri. Smagais siltums pēkšņi likās vienīgais iespējamais patvērums, un Vivita izmisīgi apkampa svešo augumu - spiedās klāt, vēlējās saplūst, izzust.

“Es, nudien, netaisījos izmantot situāciju,” viņš taisnojās pēc tam. “Tu taču pati... Bet visādā ziņā sekss lieliski atspriego nervu sistēmu.”

“Kādu normālu... cilvēcisku teikumu... Māki?”

“Gribi sacīt, verkšķu kā robots?” Sims iesmējās. “Zini, trūkst pieredzes ar tik glītām meitenēm. Saprotu - ja tevi nemocījusi briesmīgi čābiska dūša, man te nebūtu izredžu..."

Sīma rokām tiešām trūka mīlētāja iemaņu. Bet maiguma tām pietika, lai palīdzētu viņai izturēt līdz ritam. Kāds īsti bija šis puisis, kuram apstākļu sakritība lēma kļūt par viņas dvēseles sāpju ielāpu briesmīgajā nakti? - Vivita pēc tam gribēja atcerēties un nevarēja. Ruds vai tumšmatis? Prātā palikusi no zaļas cepurītes izspraukusies valga šķipsna uz pieres, kad viņš mīņājās līdzās autobusam.

Adīta pusberete un viena šķipsna, bez sejas. Nē, vēl bija lietus. Kad no debesīm sāka gāzties balta straume, Sīms neizturēja un, pamājis ar roku, ieskrēja autoostā. Galu galā jau tā izdarījis pārāk daudz bijušā drauga piemuļķotās meitenes labā. Vivita sēdēja aukstajā autobusā pie loga un skatījās uz svešās pilsētas salto peronu.

“Tas nenotiek ar mani! Ar mani kaut kas tāds vienkārši nevar notikt...”

Nepalīdzēja. īsti nesaprazdama, ko meklē, viņa sāka rakņāties somā. Pirksti uzķēra grumbuļainu plāksnīti. Celofānā iepresētās tabletes bija mētājušās vēl no tiem laikiem, kad, apakšzobu rindu taisnojot, vienu dzerokli nācās izraut un ārsts viņai izrakstīja šis nomierinošās zāles gadījumam, ja smeldze vakarā traucētu aizmigt. Toreiz pukstēja tikai brūce žokli. Tagad sāpēja viss, ieskaitot lietus pātagoto pilsētu, kurā Vivitai nebija nevienas tuvas dvēseles. Viņa grauza tabletes kā vāvere riekstus, garšu nesaprazdama, bet gaidītais miers kavējās. Vēlāk slimnīcā uz visiem jautājumiem par pašnāvību viņa godigi atbildēja:

“Mirt es negribēju. Man vajadzēja tikai nomierināties."

...Zirgs nosprauslojās, krēpes purinādams. Purvaines pieraugu kūtiņas tuvumā Lāsim acīs vienmēr lida sīkas mušas. Uzvējoja vircas smārds. Lopkopībai būs jāpieliek punkts, kad šeit veidosies viesu māja. Šķiet, vajadzētu Žukauskus jau laikus brīdināt, ka govi nāksies likvidēt, -Vivita nodomāja. Tomēr, ieraudzījusi Ģediminu aiz bijušās klēts spraužam apiņiem maikstes, viņa saprata, ka patlaban nav gatava nepatīkamiem pienākumiem, un grieza zirgu gar tīreļa malu.

Te spindzēja dunduri, un Lāsis, mudinājumu negaidot, tramīgi cirtās uz to pusi, kur aiz lielā grāvja krūmājā bija ēna, vēsums un glābiņš no asinssūcējiem. Zirgs tecēja neskubināts pa kūdrājā iemito taku. Jau ielāgojis, ka. purva strēlei beidzoties, dabūs atpūsties klajumā pirms meža. Tur Vivita mēdza izkāpt no segliem, lai zem priedes iesēdētā vietā baudītu spirgto klusumu, ko palaikam iztraucēja putna balss vai nokrituša čiekura pakšķiens.

Klajumā Lāsis strauji nopurināja krēpes. Tas bija brīdinājums, ka tuvumā atrodas vēl kāda dzīva radība. Tiešām, piekalnes skrajumā uz akmens sēdēja vīrietis ar uzšķirtu grāmatu rokā. Laikam iegrimis lasīšanā tik pamatīgi, ka jātnieci nemanīja. Samulsusi un nepatīkami pārsteigta, viņa pievilka pavadu un vēroja nelūgto ienācēju, kura seju aizsedza zaļganas cepures naga ēna. Ne vien šī modīgā mice, bet ari līdz elkoņiem atkailinātās rokas ļāva secināt, ka vīrietis ir jauns un nepiederīgs bezpajumtes klaidoņiem - viņa tumšzilais sporta krekls bija iegādāts dārgā veikalā. Varbūt reizē ar zilo mugursomu, kas gulēja pie lasītāja kājām. Sajutis sev pievērsto skatienu, vīrietis beidzot pacēla galvu.

“Juhans?!..." Vivitu pāršalca tik versmīgs vilnis, ka zirgs tramīgi salēcās. “Te, pēc divarpus gadiem un bez brīdinājuma... Nevar būt!”

Nebija arī. Lai gan pastāvēja liela līdzība: tumšie, zīdainie mati gandrīz līdz pleciem, mazliet vainīgais, atbruņojošais smaids un staltais augums. - tas kļuva redzams, viņam pieceļoties.

- To gan negaidīju! - Balsij trūka Juhana satraucošās glāsmainās nokrāsas, taču vibrējošā pieskaņa piešķīra tai satraucošu vīrišķību. - Pat prātā nenāca, ka esmu ieklīdis pasaku mežā, kur no kārklu audzes bez troksnīša pēkšņi iznirst mūsdienu kentaure. Vai drīkst uzzināt viņa vārdu? -Droša plauksta stiepās Lāša virzienā.

- Pieklājīgi cilvēki gan vispirms mēdz nosaukt savējo, -Vivita teica. - Un jo īpaši tad, ja gadījies iemaldīties privātā teritorijā.

- Tiešām? - jaunais vīrietis brīnījās. - Tur, - zoda mājiens rādīja uz augšu, - meža malā, šķiet, nebija uzraksta par liegumu. Taču var gadīties, ka, domās iegrimis, nepamanīju. Soļoju un priecājos par šī civilizācijas nepiesārņotā dabas stūrīša pirmatnību. Bet katrā ziņā tas nav attaisnojums. Piedodiet, esmu audzināts cienīt īpašuma tiesības.

Viņš pacēla mugursomu un slaidi uzmeta plecā, kas tomēr zem vieglās nastas tūlīt saspringa, iezīmējot muskuļa kukulīti. Svešinieks bija tuvu, jau uzrunājis un izrādījās tikpat pievilcīgs kā Juhans, un Vivita aizmirsa, ko nozvērējusies: nekad, otrreiz vairs nekad un vispār!... Laikam vainīgas bija palsās, mežģīņoti ņirbīgās priežu cekulu ēnas, kas piepildīja šo bridi ar īpašu noskaņu. Mazliet rada sapnim, kuru gribas paildzināt, un tas patlaban bija Vivitas ziņā.

- Manu zirgu sauc Lāsis, - viņa teica.

- Ak tā!... - Koptie, iedegušie pirksti piesitās galvai. - Atvainojiet, apjuku. Tātad - šeit stāv Smuidris Kāposts. Diplomēts filologs, Rigā aizķēries Malienas zemnieka dēls.

- Neatceros mūsu fakultātē tādu redzējusi, - Vivita sacīja.

- Skat, kā? Nav brīnums... - Smuidris ironiski nokremšļojās. - Kad es jau apbrīnoju sava diploma cietos vāciņus, daža jātniece laikam vēl tikai prātoja, ka varētu studēt universitātē.

- Kura gada izlaidums? - Vivita neatlaidās, juzdamās situācijas valdniece.

- Bet, lūdzu, cienītā! - viņš it kā apvainojās par sarīkoto eksāmenu, bet skaitli nosauca.

- Kas jums lasīja morfoloģijas kursu?

- Nē, man patīk... Nu, labi. Tai rudajai dāmai pasē stāvēja rakstīts Nelda Mellāja, bet mīlīgā palama skanēja krietni melodiskāk - Maldu Milda. Viņa bezdievīgi putroja auditorijas un lekciju laikus. Varbūt pietiks šimbridim, collega?... Labprāt palīdzēšu jums izkāpt no segliem.

- Paldies par laipnibu, - Vivita kāpināja Lāsi atpakaļ. Šis tips, kura skatiens aizķēra viņas blūzītes izgriezumu, noteikti bija pieredzējis brunču mednieks un garāmejot to gribēja apstiprināt. - Un būs viens sīks lūgums, ja drikst: uzmanieties mežā ar uguni.

- Protams! Ja reiz to piekodina pati meža saimniece... -Smuidra acis turpināja nekautro klejojumu gar viņas kakla bedrīti.

Ari Juhans mēdza lūkoties tieši tā. Ak!...

- Mežs ir dzimtas īpašums, - Vivita atsaucās pārāk steidzīgi. - Bet grāmatas lasīt te nav liegts.

- Tencinu, - Smuidris manierīgi paklanījās. - Cik, diez, tagad rāda pulkstenis?

- Ceturksnis pāri vienpadsmitiem. - Vivita atbildēja.

-Jā?! - viņš satrūkās. - Izrādās, draugs jau pusstundu

mani gaida uz lielā ceļa. Paldies par viesmīlīgo uzņemšanu! - to Juhana līdzinieks izkliedza, skriedams pa piekalni augšup.

Lāša varavīkšņainā acs pašķielēja uz jātnieci. Zirga-prāt, viņa uzvedās savādi, nekāpdama zemē un joprojām turēdama pavadu pievilktu. Taču Vivitas skatiens bija piekalts tumšzilajam kreklam, kamēr vien to varēja redzēt vīdam starp kokiem. Zirgs īsi nobubināja, skubinādams saimnieci kādam lēmumam.

- Nekas tāds te nenotika, - Vivita sacīja, uzplīkšķinot lopiņa skaustam. - Nu gan piedzīvojums! Lai taču...

Pie akmens, kurjuhana dubultnieks vēl nupat bija sēdējis, kaut kas baloja. Paskubinājusi Lāsi uz priekšu, viņa ieraudzīja grāmatu. Tā pusvirus gulēja retajā, tveices izbalinātajā zālē. “Savādais gaiditājs”, Aleksandra Čaka dzejas un prozas sējumiņš. Smilga starp lappusēm laikam norādīja, ko Smudris bija lasījis, pirms ieradās Vivita. Dzejolis saucās “Tavs augums”.

- Man mana mēle mīksta lēpe:

Kas esi tu? Kas esmu es? -viņa ātri izlasīja sākumu un tūlīt aizcirta grāmatu.

Nu, protams, Čaks mācēja uzburt juteklību. Bet šīs rindas atgādināja nekautru mājienu. It kā svešais būtu mēģinājis lūrēt viņas bezmiega stundu ilgās. "Tavs augums -rožu koka slēpe..." dzejolis nelaida vaļā.

Roka jau atvēzējās nomest grāmatu atpakaļ zemē. Nočaukstēja aizlidojot zem vāka iebīdīta zīmīte. Lāsis neizpratnē dziļi nopūtās, kad Vivita aizskrēja pakaļ šim papīra taurenim.

Uz pusēm salocītā lapiņa bija nevērīgi izrauta no rūtiņu bloknota un acīmredzot pēc tam kaut kur piestiprināta - par to liecināja mazs spraudes caurumiņš vienā stūri.

“Sveiksi Es pārdomāju - to darbu man vajag. Jo ātrāk, jo labāk. Iemeslus neklāstīšu, pats zini. Gaidīšu Tavu zvanu. Jā, man tagad cits mob. - 684... S."

Gluži pēc dvēseles kliedziena neizklausījās. Taču sīkas izmisuma trīsas šis teksts saturēja. Ka problēmas vajā ari izskatīgus puišus, Vivita zināja. Vai Smuidris Kāposts klīda pa Lielo mežu, lai savāktos pēc tam, kad viņa sauciens bez atbildes balojis uz piespraudes pie kādām durvīm? Taču nelaimes putns diezin vai te būtu gremdējies Čaka dzejā tik pamatīgi, ka nemanīja no smalces parādāmies jātnieci.

- Pilna pasaule tūtiņdreijeru, - Vivita sacīja Lāsim. - Bet grāmata jau tāpēc nav nogrēkojusies gulēt pie zemes. Nakti varbūt uznāks lietus.

Aiz kupla kadiķa slēptuvē satupušais Smuidris Kāposts atviegloti uzelpoja, kad mazais sējumiņš pazuda jātnieces seglu somā. Tātad notikumi, visticamāk, attīstīsies pēc viņa plāna. Pretējā gadījumā Smuidris iedarbinās rezerves scenāriju. Tomēr, neraugoties uz pirmo veiksmīgo soli. bija paģiru sajūta. Kāpēc gan? - viņš sev jautāja. Smuidris pat nebija melojis, meitenei par sevi stāstot. Iztika bez brīnumpasakām un čuguna liešanas, - kā bija gribējis pasūtītājs. Nu, to varēs nākamreiz, kad viņa vairs nebūs tik tramīga.

Vivita... Savu vārdu meitene tā arī nenosauca. Taču pasūtītājam Smuidris ziņos, ka viņi ir iepazinušies. No Valtera Klieģa saņemto rokasnaudu iztērējis, Vidzemes zemnieka dēls Kāposts atkal jau gulēja uz sēkļa. Taisnību sakot, summa bija niecīga. Galīgo aprēķinu Klieģis maksās tikai pašās beigās, kad viņa uzdevums būs izpildīts. Tāpēc jāpasteidzas.

Tālrunis ilgi dīca kā pagurusi bite un apklusa brīdī, kad Ansis Klieģis jau bija gatavs pacelt klausuli. Šo bez starpniekiem sasniedzamo būvmateriālu tirgotavas īpašnieka telefona numuru zināja tikai nedaudzi. Dēlu ieskaitot. Varbūt zvanīja tieši Nils. Kaut ko Ansis dēlam pirms dažām dienām bija daļēji apsolījis. Apmaksāt tūrisma braucienu vai sarunāt darbu labā reklāmas aģentūrā? Nē, runa. šķiet, bija par auto: Nils gribēja jaunāku mašīnu. Visticamāk. Gan jau. Ko citu vēl var iekārot jauns puisis?

Ansis mēģināja atcerēties sarunu ar dēlu, taču atkal iesāpējās pakausī. Tas atkārtojās jau kuru dienu pat pie neliela sasprindzinājuma. Sirds gan pukstēja ritmiski un bez piepūles. Lai pārliecinātos, ka šī sajūta neviļ, viņš uzlika plaukstu krūšu kreisajai pusei un nomierinājās. Gan būs labi. Droši vien deniņos tikšķ no kosmosa ieklīdusi magnētiskās vētras atbalss. Toreiz, - Ansis atcerējās un salīdzināja, - pirms asinsizplūduma smadzenēs, spieda pakausī. Tagad nekā tamlīdzīga. Nav jābaidās, ka pēkšņi saļodzīsies kājas, - viņš sevi drošināja, ieklausīdamies sīkajos drebuļos, kas palaikam izskrēja cauri miesai. Izteiktākus vai slēptākus asinsrites traucējumus pazīst katrs tādā vecumā.

Šī atziņa gan nāca no Britas pūra, un viņš saviebās. Nenoliegdams sievas vērtīgās īpašības, Ansis nevarēja ciest, ka Brita bez kāda iemesla pastāvīgi uzsver viņa gadus. Tu taču vairs neesi puika!... Esi sasniedzis robežu, kad ar veselību nejoko... Tavos gados attiecīgi jāuzvedas... Ja sieviete šos pātarus skaita guļoties un ceļoties, tad gribas visādi spītēties pretī.

Tiesa, vieglprātīgas izdarības viņam mēdza pārmest arī māte. Taču Alises aizrādījumos vienmēr skanēja kaut kas no viņa paša galvenās domas, - ka galu galā taču viss būs labi. Ar šo pārliecību Ansis studiju gados kavēja lekcijas un vēlāk maz uztraucās, kad priekšnieki darbā piedāvāja rakstīt atlūgumu. Pēc tam notika skaļas sarunas ar tēvu, jo caur viņa sakariem Ansis pēc augstskolas dabūja vairākus labus amatus, kur nenoturējās pat gadu. Māte uzskatīja, ka prāta briedums viņam iestāsies apprecoties. Taču vēl bezbēdīga vecpuiša lomā Ansis piedalījās gan Rimeldas, gan Valtera kāzās, pats nelūkodamies uz laulību ostas pusi.

Jautrā daba un dāsnums pie dzīru galda gādāja viņam to dīvaino slavu, ko skaļās valodas nosoda, bet kuras dēļ klusībā apskauž. Protams, netrūka ari sieviešu. Kādu Ansis palaikam atveda lidzi uz Purvaini, uzturot mātes cerību, ka vecākā dēla lielās nopietnības stunda sitīs drīz. Starp nākamo vedeklu kandidātēm netrūka būtņu, kas loloja brunču mednieka un izklaižu baudītāja pāraudzināšanu rāmā, paklausīgā un saticīgā ģimenes tēvā. Taču Ansi vairāk saistīja tās glītās meitenes, kuras dzīvoja vienai dienai - gluži kā pats.

Brita viņa ceļā trāpījās attāla radinieka bērēs. Gaidīdams vainaga nolikšanas brīdi, Ansis kapos garlaikojās un ļāva skatienam klaiņot kuplajā pavadītāju pulkā. Vairums tur samocīti tēloja sērošanu, jo nelaiķis bija aizgājis devītajā desmitā un pirms tam iekritis bērna prātā. Pa īstam, šķiet, bēdājās tikai jauna sieviete vēsajam gadalaikam nepiemēroti plānā apģērbā. Savrup nostājusies, viņa ļāva plūst asaru tērcītēm pāri vaigiem, pagurušo skatienu tēmēdama pašai vien zināmā mērķī. Nebūdams izteikti jūtelīgs, Ansis negaidot piedzīvoja spēju žēluma uzplūdu - gribējās pagādāt šai sievietei aizvēni, sasildīt un mierināt. Viņš paturēja acīs šauros, brūnā pusmētelīša apspīlētos plecus un, izvadīšanai beidzoties, it kā nejauši gadījās blakus pie mielasta galda.

Izrādījās. Britai pirms mēneša nomiris tēvs, un viņa nespēja samierināties ar šo zaudējumu. Šķiet, viņai absolūti nerūpēja, ka deguns no raudāšanas pietūcis un sejai derētu uzklāt mazliet pūdera. Droši vien Ansis pārāk ilgi bija grozījies aprindās, kur cilvēki vai līda no ādas, slēpjot savus īstos pārdzīvojumus, tāpēc Britas dabiskums apbūra. Iemēģinot līdz šim svešo līdzjutēja lomu, viņam ļoti iepatikās paša augstsirdība un mazie upuri Britas labā -piemēram, atsacīšanās no vakara skaļā kompānijā.

Mātei Brita patika. Jo sevišķi profesijas dēļ. Grāmatvežus Alise atzina par īpaši cienījamiem. Turklāt dēla jaunā draudzene saposusies izskatījās tīri pievilcīga. Taču bildinājumam Ansi mudināja nevis mātes vēlīgums, bet gluži vai misijas sajūta, ka tieši viņam Britas dzīvē ir ļoti nozīmīga loma. Iespējams, šī vīzija būtu noturējusies ari pēc Nila piedzimšanas un vēl līdz šodienai, ja Britai pieticis gudras pacietības un viņa nesākusi apbērt vīru ar pārmetumiem jau laulības pirmajā gadā. Bez tam Ansis drīz sev par lielu nepatiku secināja: sievai piemīt nejauks paradums turēt acis slapjā vietā, un tam sevišķs iemesls nav vajadzīgs.

Britas raudulība acīmredzot bija viņas rakstura īpašība, un dzīves baudītājs Ansis to nespēja izprast un pieņemt. Vairākkārt izziņojuši šķiršanos, viņi joprojām vismaz juridiski palika kopā. Patlaban to diktēja apstākļi: Brita modri pieskatīja būvmateriālu tirgotavu, būdama galvenā grāmatvede, un bez viņas stingrās rokas bizness noteikti pajuktu. Šo patiesību Ansis saprata un tās vārdā palaikam sievas priekšā nožēloja grēkus. Pats gan uzskatīdams, ka viņam nav iemeslu kaisīt sev uz galvas pelnus. Viņa paziņu ģimenēs vīri tāpat nesoļoja īsā pavadiņā. Tiesa, Brita apgalvoja, ka Ansis biedrojas ar dzērājiem un netikļiem. Ja sievā paklausījās, tad viņam vajadzētu pastāvīgi skatīties mutē vienīgi Valteram un piegriezt dzīvi pēc brāļa liestes.

Viņasprāt, Valters bija gan tālredzīgs, gan apdomīgs, gan krietns ģimenes tēvs. Gluži vai svētais!... īsts sargeņģelis. Kā ne, - tieši Valters trāpījās viņam blakus triekas brīdī, un arī, pēc trijām nemaņas dienām atvēris acis, pirmo Ansis ieraudzīja brāli.

"Nu, izgulējies?” Valters jautāja un piebilda: “Bet izskatās, ka tu labprāt vēl kādu stundiņu pasnaustu..."

Jaunākais brālis nezināja, cik trāpigs patiesibā izrādījās joks. Ansim tiešām gribējās atkal iegrimt maigajā bezapziņas tumsā, kur bija palicis kaut kas vērtīgs un ļoti būtisks. It kā atbilde uz svarīgu vaicājumu. Bet par ko īsti?... Turklāt viņš netika gudrs: jautātājs bija pats vai kāds cits. Tas neizgāja no prāta un bieži tiktāl aizņēma domas, ka viņš spraigas sarunas laikā pēkšņi zaudēja tās pavedienu. Tikai šopavasar, jau pametis cerību atminēties, kādā rītausmā uztrūkās ar pilnīgi skaidru galvu un zināšanu, ka bezsamaņas stundas vadījis Mārtiņa sabiedrībā.

Stāstīt to, protams, nevienam nedrīkstēja. Noturētu par jukušu vai pieskaitītu dīvaiņiem, kuri teicās uz dzīvības un nāves robežas pieredzējuši brīnumus. Jo Mārtiņš Dzelme taču jau gadus piecpadsmit bija velis. Tiesa, arī uz aizsauli pārcēlies, viņš joprojām palika Anša Klieģa labākais draugs. Ta ari nebija izdevies atrast citu, ar kuru tik pilnīgi sakristu attieksme un domas. To paudēja loma gan parasti piederēja draugam, Ansis tikai mīļu prātu piebalsoja, un māte bija neapmierināta pukstējusi:

“Kāpēc tev, dēls, jārunā ar tā nejēgas muti?"

Reizēm Alise saukāja Mārtiņu par dulburi. Viņasprāt, nopietns cilvēks ar inženiera diplomu taču nedzīvotu no rokas mutē gadījuma darbos un palaikam gluži dīkā. Bet tur jau tā sāls, ka Mārtiņš ikdienu uzlūkoja bez rūpēm, un šis attieksmes vieglums Ansi īpaši saistīja. Viņš pats no malas varbūt izskatījās brīvs, taču iekšējie pinekļi bija pārāk stipri, lai nerēķinātos ar vecāku viedokli vai bez brīdinājuma pamestu algotu pienākumu un dotos uz Tālajiem Austrumiem medīt lāčus, kā tā darīja draugs. Pēc tam par šīm savām gaitām Mārtiņš stāstīja tik garšīgi, ka klausoties gribējās kliegt aiz skaudības.

Vien mata tiesas pietrūka, lai Ansis būtu aizlaidies Dzelmem līdzi tajā reizē, kura Mārtiņam izrādījās liktenīgā. Ar kādu septīto maņu. kas mātēm pamostas bērniem izšķirīgos brīžos. Alise bija uztvērusi vecākā dēla noskaņu. Viņa bez pieteikuma ieradās Rīgā un dienas vidū pieķēra Ansi nemākulīgi stūķējam mugursomā siltas veļas pāri. To māte dusmās sadīrāja strēmelēs, kad ar parķa apakšbikšu starām bija līdz aizkusumam zvetējusi Ansi. Protams, ka nesāpēja, un viņš slēpa seju plaukstās tikai tāpēc, lai acīs netrāpītu uzkārstā auduma plūksnas.

“Es nepieļaušu, ka viens dzērājs slīkdams tevi ierauj atvarā līdzi,” māte bilda, mazliet nomierinājusies.

“Par ko tāds trobelis?” Ansis raustīja plecus. Pavisam bez uztraukuma. Jo viņa mēģinājums aizbēgt no pienākumu skavām bija piedzīvojis sakāvi, un glābjams tur šobrīd vairs nebija nekas. Pilnigi nekas! Pulkstenis rādija, ka pēc dažām minūtēm gaisa kuģis pacelsies, ievedot Mārtiņu jaunā brīvības lokā. Bet Ansis ar savu biļeti sēdēja pie izvandītas mugursomas un klausījās mātes sprediķi.

“Gribēji tam trakajam musinātājam laisties līdzi, atzīsties!” Alise nerimās. “Gan viņš tur ari ņems galu, redzēsi.”

Māte pēc dabas nebija ļauna. Taču viņas sacītais izrādījās pravietisks - Mārtiņš patiešām neatgriezās. It kā čukču pusē nosists kautiņā, it kā miris no plaušu karsoņa puspamesta zeltraču ciemata slimnīcā. Varēja būt abējādi un pavisam citādi, jo teksts Dzelmes dokumentiem pievienotajā un ar kroņa zīmogu apstiprinātajā izziņā, ko atsūtīja no Krievijas, bija padzisis, izplūdis un visādi neskaidrs. Aizdomas, ka to sacerējis pats Mārtiņš, Ansis turēja pie sevis, gadiem cauri gaidīdams no drauga īpašu vēsti, kas apvienotu iedrošinājumu un aicinājumu. Taču Dzelme neuzrunāja pat sapnī un lēnām atkāpās pagātnē. Mārtiņa tēls tur pavisam izbalotu, ja Brita kārtējā klaigāšanā reizēm neuzspodrinājusi.

“Laikam gribi nodzert aknas kā tas pluska, kuram Krievijā izlaida zarnas?" viņa sacīja vēl pavisam nesen, rīta stundā saodusi vīra izelpā alkoholu.

Taisnība, Mārtiņš mēdza sūkstīties par spiedienu labajā paribē. Taču diezin vai to gādāja krogi, kuros viņš, paša vārdiem runājot, bija pierakstīts. Aknu krabis Dzelmju vīriem nāca līdzi piedzimstot. Ar to pirms laika aizgāja gan Mārtiņa opis, gan tēvs. Tāpēc, iespējams, zinādams sev atvēlēto laiku, viņš izlēma draugiem aiztaupīt cilvēka beidzamo brīžu moku nožēlojamos skatus un aizlidoja nomirt pie svešiem.

- Šef, jūs meklē. Lūdzu, paceliet klausuli, - pavērusi durvis, aši noskaitīja sekretāre un tikpat veicīgi nozuda. Viņa ļoti cienīja Britu, un uzsvērti vēsā valoda liecināja, ka uzstājīgā zvanītāja laikam būs Nate.

- Hello-uu!... - Ansis atsaucās.

- Es dirnu pie Operas jau gandrīz pusstundu. Tu aizmirsi vai atkal nevari? - meiča jautāja.

- Kā var aizmirst, kā var aizmirst sievasmāti tramvajā... - viņš nodungoja, īsi iesmiedamies - nebija pat jausmas, par ko runa. - Ģelas, čabuli, ģelas, rauj tās jupis.

- Tad pārceļam uz vakaru?

- Sarunājuši.

- Tikai nesēdi tur līdz naktij. Lai pastrādā ari tava vecā piesta.

- Bai, čabuli, - Ansis atvadījās.

Gan jau sekretāre noklausījās un pienesīs Britai pavisam siltu tenku, ka viņš nav apsaucis savu draugaļu. Protams, Nate bieži brūķēja muti nevietā. Kā jaunā paaudze lielākoties. Viņa dēls Nils tāpat mēdza izteikties parupji, lai gan studēja smalko filozofiju.

Jā, kas īsti viņiem ar to skuķi bija norunāts patlaban un atbīdījās līdz vakaram? Laikam nekā nopietna. Citādi Nate būtu iebrēkusies:

“Bet tu apsolīji, jobcik-popcik!"

Šādi viņa mēdza pārbaudīt savu ietekmi. Tiesa, mērenās devās un piesardzīgi. Divdesmit četros gados jau mācīta, ka zelta zirgs sper īpaši sāpīgi, ja tam mugurā strauji lec Vidzemes miesta nomales meitene. Tā viņa dēvējās sarunās ar klientiem striptīza bārā, lai gan patiesībā augusi nikulīgā Latgales celtnieku ciematā. Jo latviskas mazpilsētas tēls tomēr bija pievilcīgāks. Nates stāstiņā par grūto bērnibu un žūpīgo netikli patēvu Ansis klausījās ar pusausi - miesas tirdziņos tādu sacerējumu priekšnesums atkārtojās bieži - un pēc kokteiļa izmaksāšanas būtu iedevis viņai pāris latus, kā parasti darīja, ja meiča pēkšņi sazvērnieciski nepiemiegusi ar aci, daudznozīmīgi bilstot:

“Tu, papuli, esi gudrs un saproti vairāk, nekā pasaki... Gribi, uzminēšu, kas tev prātā?”

“Nu, nu?" Ansis attrauca garlaikodamies. Iekāre viņu nemocīja.

“Ka sen noriebies un varētu visus pasūtīt dirst!” Nate smējās. “Ja ne tūlīt, tad vismaz rit ap brokastu laiku... Tā ir?”

“Kā tu zini?" viņš ieinteresēts brīnījās.

“Kad pašam uz pieres rakstīts, nav grūti nolasīt. Ha-ha-ha!"

“Un kurš tev iemācīja šo druku pazīt?”

“Dzīve, papuli. Dzīve," meiča ākstījās, uzslienot rādītājpirkstu.

“Tcidā gadījumā tu zinātu, ka man riebjas stulbas uzrunas.”

“Atvaino!” viņa notēloja bijāšanu. “Piemirsu, ar ko darīšana. Te jau lielākoties apgrozās idioti, kuriem “papulis" iet pie dūšas."

Meiča laikam pieglaimojās cerībā uz dāsnu samaksu. Tomēr bija patīkami dzirdēt, ka tevī kāds saredz prāta graudus. Jau sen neviens Ansim to nelika manīt. Turklāt Nate bija jautra vai vismaz labi mācēja izlikties bezbēdīga. Šīs noskaņas viņam trūka Britas sabiedrībā. Sievas nepārtrauktie šņuksti vairoja bezcerīgo sajūtu, ka melnā strīpa nekad vairs nebeigsies - veselība iet uz leju, Nils lecas pretī, veikals nīkuļo, bankas draud un brāļa skatienā nicinājums. Ko Mārtiņš tagad darītu?...

“Vai arī gribi pasist knipi šim kaktam?” Ansis jautāja. “Tad aši taisies, kamēr man labs prāts.”

Viņš aizveda Nati uz vasarnīcu, iedeva mazliet naudas un piekodināja sēdēt rāmi. Taču kaimiņiene bija kaut ko uzodusi un padeva ziņu Britai. Ja sieva nesākusi bļaustīties par šķiršanos, šī epizode ar striptīzkluba dejotāju beigtos kā daudzas līdzīgas - Ansis parasti atdzisa ļoti ātri, un vienas nakts sakars tikai tāds ari palika. Iespējams, Britas dusmas īpaši uzkurināja tas, ka vīrs atļāvies savu piegu-lētāju iemitināt zem viņas jumta - papīros vasarnīca bija sievas īpašums. Skandāls ilga vairākas dienas. Pēdējā viņš iesēdās mašīnā, izslēdza tālruni un brauca. Bez mērķa, vienkārši - lai projām. Ilgi sēdēja uz brūklenājiem nozēlušas kāpas pie jūras Bērzciemā, bet netika tuvāk tam bezgala svarīgajam, ko Mārtiņš piekodināja, viņam no bezsamaņas iznirstot. Kad vakarā atgriezās, Nate tupēja trepēs pie dzīvokļa durvīm. Godīgi runājot, viņu Ansim tobrīd vismazāk gribējās redzēt.

"Uzradās tava veča un ķērca, lai dodos ieņemt viņas gultu.” meiča sacīja. “Un es nodomāju: par ko ne? Mēs abi taču varētu šo joku nostrādāt. Ha-ha-ha!..."

Ja Ansis paredzējis, ka Nates bezrūpība viņam tik ātri apniks... Nē. patiesībā meitene bija lādzīga. Pirmoreiz mūžā nokļuvusi siltumā un ērtībā, viņa negribēja būt liekēdes lomā un pa savam centās Ansim samaksāt. Natei pietika apķērības skaļi neiztirzāt viņa panikušās vīrietības iemeslus.

“Tā gadās, bet nav tik liela bēda, cik traku šo problēmu iztaisa,” Nate sacīja viedas sievietes tonī. “Draudzenes čalim tā bija. Viņa zina, kur dabūt labas zāles.”

“Pret blaugznām palīdz?"

“Zini, kas man pie tevis visvairāk patīk?” Viņa apvēlās gultā uz vēdera un ar diviem pirkstiem ieskāja Anša padusi. “Ka tu netaisi traģēdijas.”

Mazās, baltās ripiņas tiešām izrādījās vērtīgas ne tikai baudas īstenošanai. Zāles, kā pašam šķita, līdzsvaroja garastāvokli: saulaino omu tagad gandrīz vairs nevajadzēja tēlot. Ansis apzinājās pastāvam problēmas, bet tās jau bija vienmēr un visiem. Atskaitot brāli Valteru, iespējams.

- Jūs neaizmirsāt, ka pēcpusdienā ieradīsies dānis? -pa iekšējo telefonu noprasīja sekretāre.

- Tas pats, kam patīk griezties sānis? - viņš atsaucās gadu gaitā izkoptajā kalambūru maniere. - Lai tik nāk.

Kāds vēl, pie joda, dānis? Ak tā, laikam no piegādātājiem. Bet sekretāre... Ko nozīmē-vai neaizmirsāt? Žagata gatavā. Britas podlaiža. Lūriķe. Vai tiešām ir manāms, ka pēdējā laikā viņš bieži nespēj savākties? Šodien, piemēram. Tas no nelabuma pakrūtē. Droši vien krabju salāti vainigi, bija tāda dīvaina piegarša. Bet Nate ēda laizīdamās, un viņš piebiedrojās. Protams, meičas māga nav rādītājs, kā Nate pati apgalvoja, tā naglas ņem pretī un nenoraustās.

Jā, prieks bija pie galda uz Nati lūkoties, kad viņas spēcigie zobi sparigi cirtās kumosā - viņai garšoja viss. Un jo sevišķi ar pirkstiem, bez naža un dakšiņas. Gluži kā savulaik Mārtiņam Dzelmem. Šī abiem kopigā īpašība un tad vēl sabiedrību izaicinošie izlēcieni rosināja Ansi negaidītam, pārsteidzošam pieļāvumam, ka Natei pastāv radniecība ar sen zudušo draugu. Varbūt viņa ir savdabīga sakarniece, kuru beidzot atsūtījis Mārtiņš?... To gan nebija vēlams ar kādu apspriest. Pieņēmuma pārbaudei un apstiprināšanai viņš sāka izmantot tikai Dzelmem saprotamas zīmes: Ansis pārņēma dažus Mārtiņa raksturīgākos žestus un runas manieri. Ja Dzelme ar Nates acīm vēro Ansi, tad visdrīzākajā laikā...

- Pirmīt zvanīja jūsu brālis, - sekretāres griezīgā balss pārcirta tuvināšanos atskārsmei, kura viņam bija bezgala svarīga. Un vienmēr tā, vienmēr kaut kas iztraucē!... - Jautāja, vai rīt priekšpusdienā būsiet sastopams. Esmu Valtera kungam to apstiprinājusi.

- Nu vareni! - viņš nomurmināja, pēkšņi juzdamies pilnīgi izsmelts. Palicis bija vien tik spēka, lai sataustītu rakstāmgalda atvilktnē zem papīriem iebīdīto plastikāta turziņu.

Parasti Ansis ņēma vienu tableti. Bet šoreiz... Mirkli svārstījies, iemeta mutē trīs baltās ripiņas. Viņš nedrīkst Valteram rādīties izvārdzis. Rīt būs pavisam mundrs. Kā ogurčiksl - Nate sacītu.

Milzīgā izstāžu nama kafejnīcā oda pēc piedegušas eļļas. Šis smārds Valteram Klieģim vienmēr uzdzina šķebī-gumu. Sapīcis viņš secināja, ka nomaļākie galdiņi aizņemti un nāksies apmesties vidū. Neko darīt, pats piedāvāja Laurim te satikties. Būtu zinājis...

- Eu, - kur ir, tur rodas! - reizē ar uzsaucienu Valtera plecam uzgūla paģērīga plauksta. - Sveiks.

- Laba diena. - Klieģis paspieda nākamās vedeklas tēva Pētera Meduma roku. Arī tas vēl... Šo vīru satikt viņam pavisam negribējās. - Ir nu gan šeit gaiss - cirvi var pakārt.

Piebildei vajadzēja pamatot iemeslu, kurš tagad liek Valteram pagriezties un iet projām. Taču Medums jau cieši turēja viņa elkoni un. biezās lūpas taurītē saveidojis, lēnām bīdīja Klieģi telpas dziļumā, it kā labsirdīgi piebalsodams:

- Jā, jā, staļļa dvaka. Ko var gribēt no prasta šķūņa, kaut ari tas lepni iekristīts par izstāžu halli? Bet, tici man, pēc diviem aliem dvingu vairs nejūt. Nāc pie puikām un pārliecinies, - Medums mīlīgi guģināja, spīdinādams sānu zobu zelta kronīšus.

- Nu, skatīsimies, - Klieģis piekrita, veikli apspiedis nepatiku. - Minerālūdeni bez gāzes, ar ledu! - viņš uzsauca apkalpotājam un tikai pēc tam pasveicināja abus Pētera galda biedrus.

Ar gados vecāko Valters savulaik neilgi bija strādājis kopā projektēšanas institūtā. Otrais sākumā šķita svešs, bet tad Klieģis atcerējās redzējis viņa fotogrāfiju arhitektu žurnālā līdzās apskatiem par modernajiem būvniecības strāvojumiem. Acīmredzot šis pats puisis sacer tekstiņus

Meduma uzņēmumu slavinošajām reklāmām, pats īpašnieks tādas izveidot nebūtu spējīgs.

- Priecājos iepazīties. Ventis Svaža, man ir tas gods... -Jaunais vīrietis viegli palocījās. - Gandrīz mēnesi briestu jūs uzrunāt, Klieģa kungs.

- Kādi šķēršļi? - Valters veltīja žurnālistam vienu no tiem labsirdīgajiem un iedrošinošajiem Smaidiem, kas bija paredzēti vēl nepazīstamam, bet, iespējams, viņa vajadzībām nākotnē noderīgam cilvēkam.

- Vai es tev, Venti, neapsolīju izķert Klieģi jau šodien? -Medums iespraucās vidū, pasizdams skaļu knipi uz jaunā vīrieša pusi. - Te nu Valters mums ir, kā mīļumiņš! Ņem priekšā un sāc apstrādāt.

Čomiskā uzruna apstiprināja, ka žurnālists Pēterim ir tuvs paziņa, ar kuru Klieģa priekšā vērts padižoties. Plā-tīgums Medumu pavadīja ik solī, un reizēm ši uzvediba atnesa dividendes. Būdams sīka celtniecības uzņēmuma īpašnieks, viņš tēloja pieredzējušu visu būvniecības jomu lietpratēju, un dažs naivais spožo āķi norija. Tie lielākoties bija vidējas rocības ļautiņi, kas gribēja ģimenes ligzdu uzbūvēt pēc iespējas lētāk un cenu aptaujās bez apdoma parakstīja līgumu ar mazākās tāmes piedāvātāju. Kārdināt Medums mācēja kā neviens, bet naivās dvēseles to saprata par vēlu. Jo tikai celtniecības gaitā izrādījās, ka sākuma aprēķinos ierakstīto lēto ķieģeļu vietējos veikalos vairs nav - tie jāved no ārzemēm vai jānomaina ar citiem. Kad apjukušais pasūtītājs maiņai piekrita, no maisa izlīda vairāki citi īleni: piemēram, jauno ķieģeļu dēļ vajadzēja izdarit grozījumus projektā, kas prasīja laiku, bet Medums sita dūri galdā un piesūtīja uzrēķinu. Galu galā celtnes izmaksas bija stipri sālītas, bet kvalitāte ļoti viduvēja.

Kaut gan tādi iznākumi nepalika noslēpumā, dažu labu apvārdot Medumam joprojām izdevās. Uz viņa pievilcīgi lētajām tāmēm konkursos iekrita pašvaldības vai ari, kā runāja, Pēteris tur jestri kukuļoja ietekmīgus komisijas locekļus. Nekaunīgs un viltīgs - tā būvuzņēmēju aprindās raksturoja vīru, kura meitu precēt gatavojās Lauris.

-Ja neiebilstat, iemetīšu acis Ošlejā, - žurnālists sacīja Klieģim. - Tur varot pamācīties, kā bez pārmērībām radīt dzīvošanai pievilcīgu vidi.

- Viņš jau vēl smagi glabā to sveci zem pūra. - Me-duma elkonis, īpašo tuvību pasvītrojot, iebelza Klieģim sānā. - Nav atklājis pat man. bez pieci minūti tuvam radam. E-he-hē... Ļauns, Venti, meitu tēviem liktenis - tu skuķēnu audzini, pāpini un lolo, bet vienā jaukā dienā uzrodas kāds un paņem sev. Kā rozīti no krūma! Un ko padarīsi?

- Likumsakarība, - Valters teica, mutei sakniebjoties cietā vīpsnā.

Medums gan labi zināja, ka šis Klieģa vaibsts mēdz būt izsmējīgas replikas priekšvēstnesis, un steidzās sev nepatīkamo piebildi atvairīt, strauji mainīdams sarunas gultni.

- Tu, Valter, man piekritīsi, ka izstāde ir galīgais bleķis, - viņš steidzīgi ierunājās, pamājot uz to pusi, kur aiz kafejnīcas durvīm murdēja balsis, trokšņoja mūzika un radio skaļruņa pastiprinājumā izkliegta informācija. - Nekā jauna. Viss jau redzēts pavasari, vien cenas tagad uzpumpējuši. Redzēji? Pērnais betona maisītājs pēkšņi gandrīz divreiz vērtīgāks! Tikai laiku notērēju, šurp braukdams.

Žurnālistam trinkšķēja kabatas tālrunis. īsi atsaucies, viņš pietrūkās un steidzīgi aizgāja.

- Cik tavējai gadu, Pēter? - ierunājās Klieģa bijušais kolēģis. - Manai nesen palika divdesmit. Pats skaistākais jaunības laiks... Nu izbaudi, es saku. Domā, viņa, mazā muša, ko apjēdz? Pēc divām nedēļām kāzas! Traks var palikt.

- Sieviešu vecumu izzināt nav taktiski pat tad, ja runa ir par jaunām meitenēm, - Valters sacīja, pirmītējo vīpsnu paturēdams.

Medums kaut ko noīdēja un pieplaka pustukšajam alus kausam. Ka viņš nespētu bez garākas apdomāšanās nosaukt Lienes dzimšanas gadu, par to Klieģis bija gatavs saderēt uz nopietnu summu. Laura nākamā sieva bija dzimusi Meduma pirmajā un tālā pagātnē nogrimušajā laulībā. Pēc tam viņš paguva apprecēties vēl trīsreiz un, kaut gan meita palika vienīgā atvase, interesi par bērnu Medums neizrādīja. Vācijas augstskolā Liene mācījās, pateicoties mātes radinieces atbalstam. Tēvam jūtas pēkšņi pamodās un saplauka pēc tam, kad latviešu bulvāru prese meiteni plaši izdaudzināja par Laura Klieģa ligavu.

- Jā, jā... - Valters turpināja, teatrāli nopūšoties. - Nav nieka lieta no sirds atraut savu mazo cielavu, kurā tik daudz mīlestības, darba un naudas ieguldīts.

Meduma acīs zem noslīdējušo plakstiņu krokām šaudīgi iegailējās bezspēcīgs niknums. Viņš jau saprata, kurp Klieģis tēmē, un negribēja pieļaut, ka akmens trāpītu mērķi liecinieka klātbūtnē. Šajā gadījumā paglābties varēja vienīgi bēgot. It kā negaidot ko atcerējies, viņš tvēra ar biezo plaukstu pie taukaini spīdošās pieres:

- Jecitvai nazīt! Nu man būs mēslu vairāk nekā divas bļodiņas... Aizmirsu, ka randiņš Vecrīgas krogā ar finanšu policijas veci. Pats uzprasījos un tagad... Cik īsti rāda? -Krekla piedurkni augšup uzrāvis, Medums kratīja dilbam apjozto stundeni. - Paldies Dievam, pusetrisi... Tad vēl pagūstu. Labi, veči, skrienu. Ja kas, Valter, piegriez! -nobeigumā viņš iemanījās paturēt pēdējo vārdu, izspēlēdams tādu kā Klieģa aizbildni.

- Es ari iešu, - sacīja, Medumam pakaļ noskatīdamies, bijušais darbabiedrs. - Klau, Valter... Kopš pavasara smagi runā, ka Pēteris ir uz sēkļa. Bet viņš pēc tāda galīgi neizskatās.

- Pie sava tēla mums visiem der piestrādāt, - Klie-ģis atsaucās, sacītajā ieliekot viņa izteiksmei piemītošo daudznozīmīgumu.

Hallē iedārdējās mūzika.

“H rēks skaļruņi ari Purvainē, ja Vivitai un Ansim izdosies palaist savu tūrisma projektu," Valteram ienāca prātā. Šī domā jau tā slikto garastāvokli sabojāja vēl vairāk, un, ja durvīs neparādījies dēls, Klieģis būtu devies projām.

- Kā mammai? - Lauris jautāja.

- Krietni labāk. Rīt jau pats braukšu uz Ošleju. Paldies, ka izlīdzēji, - Klieģis sacīja.

- Ak. ko nu. - Dēls paraustīja plecus. - Tev paldies. Par uzticēšanos. Bija laba skola. Kas īsti mammai kait?

- Sirds sadomāja paniķoties, - Valters atbildēja, griestiem piestiprinātā gaismekļa pelēcīgo kausu pētīdams.

Kopš Sallijas atsūtītās satraucošās ziņas bija aizritējušas četras dienas. Moiseja Veismana padomam klausīdams, Klieģis turējās pie mājas, īsiem brīžiem izbraukdams līdz “Pamata" birojam. Taču nelaimes mēdz staigāt baros: lai mērs būtu pilns, nedēļas sākumā pa Ošleju sāka lodāt vides uzraugi - it kā pārbaudot anonīmu sūdzību, it kā apsekojot māju celtniecības atbilstību projektam. Tā nebija pirmā reize, un Klieģis labi pārzināja līdzekļus, ar kuriem šo kvēlo interesi nomierināt, bet pats diemžēl nevarēja pieslēgties. Nācās sūtīt Lauri, un puisis diezgan veiksmīgi tika galā.

- Acīmredzot tagad daudziem problēmas ar sirdi, -dēls sacīja. - Aizvakar apslima mana grāmatvede. Sēžu pats pie papīriem līdz pusnaktij. - Šķiet, Lauris aplinkiem taisnojās, ka nav atradis laiku apmeklēt sasirgušo māti.

- Liene nedusmojas, ka tu tik ilgi paliec projām?

- Mm... - dēls pakratīja galvu, ausīm piesarkstot. Tātad nerunā gluži patiesību. - Liene skaišas tikai par... Nu, ko mēs, tēti, tagad uzvedamies kā divi nepieredzējuši milētāji! - Viņš izlēmīgi saslējās.

Laurim bija Paulas gaišbrūnās acis un maigā mute. Ari viņas biezie, mazliet cirtainie mati. Prasmīga meistara īsi nogriezti, tie līdzinājās rūpigi koptam, palsi samtainam zālienam. Viss dēla augums izstaroja veiksmi un svaigumu.

- Tiešām, nav ko dancot riņķi un apkārt, - Valters piekrita. - Šodien kārtējo reizi apstiprinājās mana pārliecība, ka jums ar Lieni noteikti jāslēdz laulību līgums.

- Jo šodien ieraudzīji baltu eņģeli vai dzirdēji viedu balsi no nekurienes? - Laura augšup izliektajos lūpu kaktiņos Klieģis tagad saredzēja ari paša ironisko vaibstu.

- Apmēram. - Valters pasminēja pretī. - Tās balsis atskanēja no divām bankām, kur Pēteris Medums bija diņģējis kredītu, zvērēdams vecos parādus samaksāt pēc meitas kāzām.

- Un kāds tur Lienei sakars?

- Meduma meita. Diemžēl.

- It kā mēs savus vecākus paši izvēlētos! - Lauris iekarsa. Nu kvēloja ari vaigu gali.

Reiz vēl pavisam maziņš, varbūt gada pusotra, dēls gulēja, karsonī sejai degot, un Klieģis bija juties briesmīgi bezpalīdzīgs, - viņš atcerējās, - tieši kā patlaban. Jo gan toreiz, gan tagad pastāvēja reāla iespēja Lauri zaudēt. Pavisam. Lai gan Valters nekad un nevienam netika sacījis, cik bezgala dārgs viņam dēls, patiesībā tā bija.

- Toties daži vecāki mēdz izvēlēties bērnus, kad tas kļūst izdevīgi, - Klieģis sacīja. - Caur Lieni Medums jau mēģināja tikt pie...

- Beidz taču, tēt! - Lauris neiecietīgi pārtrauca. - Ja godīgi, tad nožēloju, ka esmu to tev izstāstījis. Nu, kas tur bija krimināls?... Liene tikai ierunājās, vai “Pamats" negribētu noslēgt sadarbības līgumu ar Meduma uzņēmumu. Taisnība. Pēteris līdz šim viņai veltīja maz uzmanības. Jā! Taču bērni mīl ari daudz sliktākus tēvus.

- Nekā krimināla, saki... - Pieri saraucis, Klieģis ar pirkstiem bungoja pa galda slideno virsmu. - Bet abi Meduma bijušie partneri? Vienu izvilka no Daugavas. Otrs joprojām bezvēsts prombūtnē. Tikmēr Lienes papucis šiverē ar viņu mantu.

- Varētu domāt, ka taisos vest pie altāra veco Medumu!

- Tā, zini, ari notiks, ja... - Klieģis ieturēja pauzi un, dēlā cieši lūkodamies, pabeidza: - Ja nebūs līguma, kur atrunāta katra laulātā manta.

- Un ja tomēr nebūs? - Ari Lauris nenolaida acu, izturēja spiedienu. - Kas tad?

- Tad... - Klieģim palika bail no vārdiem, kurus taisījās izrunāt. - Tad var gadīties, ka tūlīt pēc kāzām Liene kļūst turīga jauna atraitne. Medumam tas būs ļoti izdevīgi.

- Žoržs Simenons un britu dižā Agata aiz skaudības droši vien tagad grozās savos zārkos, ka kauli grab... Zini, tēt, paņem atvaļinājumu un bliez augšā detektīvu. Tev ir talants.

- Tad kāpēc Liene turas līgumam preti?

- Domā, briesmīgi patīkami pie notāra apstiprināt, ka tev nekā nav, un vēlāk to ikviens varēs uzzināt reģistrā? Lieni tāds papīrs, tēt, vienkārši pazemo. Gluži cilvēcīgi. Un nevajag. Dieva dēļ, meklēt uti zaļā maurā. Jo tur šīs radības nedzīvo.

Klieģis jau bija paredzējis, ka saruna iestrēgs šajā gultnē.

- Taisnība, - viņš lēnīgi sacīja. - Nu mēs stūrējam pa grāvi. Tāpēc gribētu aprunāties ar Lieni. Vai atļausi?

- Kādā ziņā? - Tēva pazemīgums Lauri samulsināja.

- Ja par to pašu, tad... Gribi atklātu valodu? Cits manā vietā jau sen būtu pa kluso salaulājies! Bet es kā tāds puņķains bēbis mēģinu izdīkt no tevis piekrišanu.

- Mamma domā tāpat.

- Ha-ha!... - Dēla acis ļaunīgi piemiedzās.

Valterā vispirms uzpaloja dusmas. Bet tūdaļ viņš izjuta ari gandarījumu un pat lepnumu, pirmo reizi saredzēdams pieaugušajā dēlā tik daudz no sevis: Lauris nebija mīkstčaulis, kurš padodas bez cīņas.

- Tikai nevajag stumt pa priekšu mammu, labi? - dēls turpināja. - Itin kā viņai būtu atļauts paturēt personīgo viedokli...

- Man prieks, ka saskati un savā ģimenē noteikti labosi despotiskā senča kļūdas. - Klieģis sacīja pasmaidīdams.

- Tad kā paliek?

- A... - Lauris domāja. Tomēr viņam vēl daudz trūka līdz tēva līmenim. Piemēram, prasmes turēt uzmanības lokā visu sarunas telpu un, strauji mainot ievirzes, iegūt sev labvēlīgu pozīciju un izvairīties no nepatīkamiem momentiem. - Nē. Labāk, nē. Ko jaunu tu Lienei pateiksi?

- Varbūt ari tā, - Klieģim negribējās no jauna uzkurināt mazliet atdzisušo dēlu. - Kad tevi redzēsim mūsu ielā? Nabaga Sallija, zini, acis sabeigusi, uz vārtiņu pusi pa tukšo skatīdamās. Par mammu nemaz nerunājot...

- Pamēģināšu rit, - Lauris apsolija. Izskatījās, ka gribētu vēl ko piebilst, un beidzot saņēmās. - Saki, tev ir mīļākā?

- Pagaidām vēl neesmu par to lasījis. - Klieģis nodomāja, ka laikam nav izdevies pilnīgi ticami paslēpt apjukumu - jautājums nāca kā negaidīts blieziens. - Kurā lapā tas iztirzāts?

- Ja tu un mamma... Es taču redzu! Dzīvojat kopā kā... kā divi sveši. Tad ir jābūt citai sievietei.

- Njā... Kad paša dēls pieķer nozieguma vietā, spirināties nav jēgas. - Valters sazvērnieciski pieliecās Laurim tuvāk. - Protams, ir... Purvaine!

Klieģis bija vēlējies tikai pielikt asprātīgu punktu. Taču, vārdam izskanot, viņš iekšēji notrīsēja, kā nevēlamu noslēpumu izpaudis. Jo tā jau ari bija.

- īsti lauki. - Klieģis piebilda pārāk steidzīgi, kā pēdas nojaucot.

- Dunduru barotava. - Lauris saviebās. - Nav mana gaume. Piedod, ka es par...

- Viss kārtībā.

- Tu neapvainojies? - dēls nerimās.

“Jūtas neomulīgi,” Klieģis secināja. “Ar tik augstu smalkjūtības slieksni Laurim būs grūti stāvēt pret biznesa sāncenšiem. Nu, bet laika gaitā raksturs sacietē. Cerēsim.”

Viņš nodomāja, ka šo sarunu dēls noteikti atcerēsies, ar Kadiju iepazīstināts. Tas bridis reiz pienāks, - Klieģis bija pārliecināts. Jo viss pamazām iegriezās viņam vēlamā virzienā. Pat Paulas krīze nāks Valteram par labu. Drīz sieva aizbrauks ārstēties uz Šveices klīniku. Tur, Veismans saka, ar garantiju dabū līdz atturībai daudz briesmīgākus alkoholiķus. Turklāt klīnikā apgrozās ļoti solīda publika un nav izslēgts, ka Paulai veidojas dvēseles radniecība ar kādu pārtikušu vīrieti no Eiropas vai Amerikas. Tas ir pat ļoti ticami, ja parūpējas par attiecīgiem apstākļiem... Kad viņa atgriezīsies, būs skaidrs, vai paliek spēkā Vivitas lēmums izvērsties Purvainē. Taču jebkurā gadījumā...

- Man šorīt zvanīja Nils, - ierunājās Lauris. - Kā nopratu, viņa faters ir galīgi no eņģēm izkritis. Nils grasījās runāt ar tevi.

- Par ko tad? - Klieģis saausījās.

- Viņaprāt, Ansis steidzami jāiebāž slimnīcā.

- Ar varu?

- Bet ja pa labam nav ierunājams.

- Un es tas mūsu dzimtas žandarms, vai ne?

- Ansim ir slikti, bet pats taču neapjēdz. Vēlāk tev sacīs paldies.

- Kāpēc tad jūs, abi gudrie brālēni, šo vienkāršo un skaidro darījumu nenoveicāt? - Valteram izlauzās īgnums. - Āre... Gribi divus padomus? Viens - neiesaisties citas ģimenes lietās. Un vēl viens - nemēģini ar otra rokām taisīt labdarību, pats no malas skatoties. Abos gadījumos dabūsi tikai kreņķus.

- Laikam gan, - Lauris piekrita. - Tad saki mammai, ka tuvākajās dienās pieskriešu.

* * *

Aplūkodama aizlauzto kurpes papēdi, Kadija ar pūlēm valdīja asaras. Bija žēl gandrīz jauno apavu un smacēja aizvainojums. Par to, kā viņa, muļķe pēdējā, gluži nemaņā drāzusies pa skolas garo gaiteni uz savu darbistabu, kur trillināja telefons. Beidzot Valters!... - ši doma iedeva spārnus un neļāva pakrist, augstajam papēdim nejauki nokrakšķot. Zvanija skolu pārvaldes sekretāre kādā nenozīmīgā lietā. Acīmredzot nogarlaikojusies un vēlēdamās papļāpāt, bet piedzīvoja vilšanos - Kadija atsaucās vien-zilbīgi, caur zobiem.

Skapī viņai glabājās rezerves klikatu pāris. To iemēģinot, Kadija pagājās līdz durvīm. Nekas, līdz mājām aizkļūs. Bet varbūt... Kāpēc ne?!

“Nolauzu papēdi un netieku no vietas,” viņa sacīs, kad Valters pacels klausuli. “Būs jānakšņo tepat uz laži-ņas," piebildis smiedamās. “Ja vien kāda atsaucīga dvēsele neizpalīdzēs.”

Ceturto dienu dzīvodama gaidās un cīnīdamās ar kārdinājumu piezvanīt, viņa patiesībā bija meklējusi godīgu iemeslu Valteru uzrunāt. Nu tas atradies. Nav vajadzības kaut ko izdomāt. Lai cik Valters lepns un acīmredzot aizvainots, viņš redzēs izlīgumam pastiepto roku un atsauksies.

Mobilo sakaru automātiskās balss paziņojums par abonenta nesasniedzamību Kadiju īpaši nesarūgtināja. Dienas vidū Klieģim bieži bija svarīgas tikšanās. Tad Valters, saņēmis viņas īsziņu, vēlāk pieteicās pats. Taču šoreiz Kadija nespēja izdomāt piemērotu teikumu. Visi izklausījās muļķīgi. Kāpēc gan viņa nevarētu piezvanīt uz “Pamata” biroju?

- Labdien! Amatniecības koledžas direktora vārdā Kadija Šutko. Vai ir iespēja runāt ar Klieģa kungu? - To viņa pieveica raiti, vienā elpas vilcienā.

- Tikai nākamajā pirmdienā.

Nu vajadzēja pateikties un nolikt klausuli. Bet pēdējās četrās dienās un ari pirms tam krājusies spriedze pulsēja ne tikai krūtis. Nepacietība - it kā šis mirklis kaut ko izšķirtu! - tikšķēja pirkstos, acīs un pat kāju pēdās.

- Klieģa kungs atrodas ārpus valsts? - trīcošās lūpas, atslēgušās no viņas gribas, izveidoja gandriz nepieļaujamu jautājumu.

- Zvaniet, lūdzu, nākamnedēļ.

Valtera palīgs tā atbild visiem, - teica Kadijas prāts. Taču sirds, vēsi pieklājīgajā atteikumā saklausījusi ņirgas, sarāvās un drebēja kā izmocīts putns. “Dabūji?” apvaicājās kāda īpaši nejauka iekšējā balss. “Tieši tā visam arī vajadzēja beigties! Ko gan tu sadomājies?"

Vēl pirms nepilnas nedēļas viņu nepazemoja kredīta spaidi, kuru dēļ bija jāatsakās no atvaļinājuma. Nu cits pakaļ citam virsū krita dažādu aizvainojumu akmeņi, kuriem Kadija līdz šim tīšuprāt nebija veltījusi uzmanību. Stāvēšana pāri ikdienas dzēlieniem šķita labs aizsardzības līdzeklis. Izrādās, viņa bija alojusies. Pēkšņi gribējās izskriet uz ielas un kliegt pasaulei sejā visu, ko tā pelnījusi - par laulības izķēzītiem gadiem, vienmuļo un zemu atalgoto darbu, Dārtas viltībām un... Jā, ar Valteru vajadzēja sākt! Apzināti vai netīšām gandriz gadu viņa bija būvējusi savas dzīves gaisa pili, balstīdama to pret Klieģa muguru. Pietika Valteram izkustēties, un Kadijas celtne bruka pīšļos. Zinādama, ka nedrīkst iet maldu pavadā, viņa bija tā darījusi un tagad ievāca augļus.

“Ja es Valteram nozīmējusi ko vairāk par banālu sān-soli, viņš būtu man palīdzējis kredīta lietā," Kadija domāja. “Bet es iztēlojos, ka Klieģis saudzē manu pašlepnumu, naudu nepiedāvājot!..."

Tā viņa pa šķiedrai vilka ārā un plucināja pavedienus, kas vēl nesen, liekas, cieši saistīja pie Valtera. Tilināja, nevarēdama mitēties, lidz izsīka spēks.

“Galu galā!... Viņš aizmirsa manā mežā savu grāmatu, un es to pacēlu. Katrs normāls cilvēks meklē iespēju atrastu mantu nodot īpašniekam. Tomēr, nē! Padomās, ka es... Un tad?"

Kopš agra rīta Vivita strīdējās pati ar sevi. Tiklidz šķita, ka ir pieņēmusi lēmumu, uzradās jauna pretruna, un viņa burtiski juta uz mēles savas pieredzes garšu - gan rūgtu, gan vilinošu. Juhans...

-Ja nav apetītes, tad vismaz neblēņojies, - sacīja māte ar maigu pārmetumu.

- Ko? - Vivita it kā satrūkās, pieķērusi pašas roku ņurcām salātlapu, līdz tā pārtapa zaļā, pilošā lēverī.

- Slikti gulēji? - Rimelda tincināja. - Odi traucēja?

- Nē! - Vivita izaicinoši savirpināja skropstas. - Dzejas tēli. Ko tā skaties?

- Pēc tik savādas atbildes un uzvedības gandrīz jāapdomājas, vai es varu braukt. - Rimelda bažīgi pielieca galvu.

- Nu. paklausies!... - Vivita piesarka. - Kura no mums tagad runā pilnīgi šķērsām? Tikai tāpēc, ka pāri pusnaktij lasīju Čaku, tu grasies sadedzināt savu ceļazīmi uz grieķu salām.

- Čaks atkal modē?

- Un kad viņš nav bijis?

- “Miglā asaro logs...” - Rimelda iedziedājās. - Te arī beidzas manas zināšanas par Čaka daiļradi.

Acīmredzot viņa gaidīja, ka Vivita bildīs ko pretī, bet meitene klusēja, lēnām apļodama tējkaroti jau padzisušās kafijas tasē.

- Apsoli man tagad, - Rimelda sacīja lietišķi, - ka nepasāksi neko nopietnu Purvainē, kamēr es būšu projām.

- Tu, māmiņ, stipri pārvērtē manas iespējas, - Vivita attrauca. - Arī no krusttēva ne skaņas. Kad zvanu, viņš pat neceļ telefonu. Domā, apskaities tās duras dēļ?

- Gribi vai ne - būs tev jāsūta mani izlūkos. Atpakaļceļā es varētu iegriezties pie brāļiem un paošņāt, kādi vēji tur pūš.

- Zini, par ko brinos? - Vivita it kā beidzot pamodās, skatienam moži uzsprikstot. - Ka tēvocim Valteram tik vāja interese par mūsu plāniem Purvainē. Maz trūka, lai viņš būtu sācis žāvāties, kad stāstīju.

- Valtera apgriezieniem te vēriens par sīku, - Rimelda secināja. - Ja cilvēks pieradis rīkoties ar miljoniem... Šausmas! - Iemetusi acis pulksteni, viņa trūkās augšā. - Vēl lidmašīnu nokavēšu.

- Tiešām negribi, lai pavadu? - Vivita jautāja, pa ērtajām kāpnēm sekodama mātei uz Zieduleju otro stāvu.

- Nē, nē. Pie lidostas ir ērts stāvlaukums. Nolikšu mašīnu un mierīgs prāts - lidojot nevajadzēs domāt, kā tu pārbrauci.

Runādama Rimelda aši nometa ritasvārkus un puskaila rosījās gar pakaramajiem, izraudzīdamās ceļa drēbes. Mātes viegli iedegusi mugura bija gluda un zīdaini vizēja. Plecam noslīdējusī mežģiņotā krūštura lence atsedza rožainu iespiedumu tvirtajā miesā.

"Tavs augums - rožu koka slēpe, Kas mani aizmirstībā nes,” - maz pietrūka, lai Vivita būtu skaļi atkārtojusi rindas no dzejoļa, kuru Smuidris Kāposts sējumiņā bija ipaši izcēlis ar lappušu starpā ieliktu smilgu.

Māte taču ari pazīst mīlestības alku un izmisuma piepildītas bezmiega stundas, - Vivita nodomāja, šīs pēkšņās atskārsmes pārsteigta. Jo nekad viņas abas to nebija cilājušas. Vēl nekad.

- Nākamnedēļ sāks pļaut labību. Tur lietas ar Mārci esam pārrunājuši, - Rimelda sacīja, pie spoguļa krāsodama lūpas. Vieglā auduma blūzes paplatinātās piedurknes piešķīra roku kustībām lidojumu. - Nu, bet ļaunākajā gadījumā mani iespējams sazvanīt.

Viņas pārliecinātajā valodā tomēr, pat daudz nepiepūloties. varēja saklausīt taisnošanos par to, ka ļāvusies kārdinājumam izbaudīt dienvidjūras pludmaļu vasaru. Parasti Rimelda brauca atpūsties vēlā rudenī vai ziemas sākumā.

- Viss būs labi, - Vivita teica. - Pati zini - Mārcis iet kā šveiciešu firmā taisīts pulkstenis.

- Tādā gadījumā... - Rimelda pagriezās un cieši lūkojās meitā. - Kāpēc tu pret viņu esi tik pūcīga?

- Nejauksim kopā debesmannu ar skābiem kāpostiem. Lūdzu!... Ja krēsls ir teicams sēdēšanai, tas nenozīmē, ka es vēlos būt šai izcilajai mēbelei visu mūžu piesaistīta.

- Ai jā... - Rimeldas nopūta bija ļoti dziļa, bet skatiens liecināja, ka viņa pēdējā mirklī norijusi kādu jautājumu vai secinājumu. - Ņemsim somas un kāpsim lejā.

Ar acīm pavadījusi mātes auto tik ilgi, kamēr vien varēja saredzēt, Vivita atgriezās ēdamistabā. Brokastu traukus novācot, rokas trīcēja, un ceļā līdz virtuvei viņa divas reizes gandrīz nosvieda zemē paplāti.

“Nezvanīšu! Bet grāmatu iemetīšu kurtuvē,” Vivita sev solījās. Labi apzinādamās, ka Smuidra Kāposta tālruņa numurs glabājas viņas atmiņā. Bija tur iekalts, vai?

• • •

Pirms doties pie brāļa uz trešo stāvu, Valters Klieģis lēnām izsoļoja cauri tirdzniecības zālei. Pēdējā laikā pārdevēji Anša uzņēmumā bieži mainījās, un tagad labi ja daži Valteru pazina. Taču personālam ari nebija jāprāto par viņa lomu Anša saimniecībā, kura bez “Pamata” atbalsta sabruktu divos mēnešos.

- Kā es varu jums palīdzēt? - No izlietnēm, krāniem un tualetes podiem pieblīvēto plauktu aizsega izskrēja meitene ar zaļām šķipsnām melnajā sasukā. Abos tumšsārti krāsotās mutes kaktiņos baloja cepumu vai baltmaizes sausiņu drupačas. Dažas nokrita, kad viņa veikli izrunāja pārdevēju kursos apgūto ābeci: - Vēlaties iegādāties santehniku vasarnīcai, dzīvoklim vai ofisam?

- Pagaidām neesmu izlēmis, - Valters sacīja. - Viens jautājums no citas jomas.

- Atbildu tikai par šo. - Beidzot viņa attapa noslaucīt lūpas. - Ja interesē grīdas segumi vai...

- Esat jau iepriekš strādājusi tirdzniecībā? - Klieģis pārtrauca.

- Jā, - atbilde nāca bez kavēšanās, bet augumiņš zem veikala formas jakas saspringa.

- Dārzeņu kioskā uz ielas?

- Kā... - Pūtitēm nosētā piere piesarka. - Jūs pie manis iepirkāties? Vai vienkārši dzīvojat Āgenskalnā?

- Apmēram, - viņš teica, jau pagriezdams muguru un zūdīdamies, ka ielaidies sarunā.

īstā vieta, kur demonstrēt gaišredzību... Aiz kādas letes iepriekš gremojusi šī pārdevēja, katram pa gabalu redzams. Acīmredzot Brita vairs nejaudā visus galus saturēt. Tas ari nav viena cilvēka spēkos - kamēr uzmana piegādes, noliktavu un grāmatvedību, personālam laika neatliek. Bet tirdzniecības zāle sen par šauru. Jau pērn viņš bija brālim teicis, ka jābūvē jauns veikals ārpilsētā. Abi toreiz pat aizbrauca izlūkot vietu, bet ar to Anša interese beidzās.

Trepes no paligtelpām uz brāļa biroju izskatījās vismaz nedēļu apkopējas roku nemanījušas. Gruži un kāda lipīga dzēriena pavirši uzslaucītā peļķe daiļrunīgi stāstīja par stāvokli Anša uzņēmumā.

“Ko gan viņš domā?” Valters sirdījās. “Pievienot veikalu “Pamatam” ir viņa vienīgā iespēja palikt virs ūdens. Mana vaina, ka neesmu to teicis bez aplinkiem.”

- Priecājamies redzēt mūsmājās. - Sekretāre staroja ieskolotā laipnībā. Taču Valteram nepalika apslēpta trauksme sievietes skatienā. - Lūdzu, šefs jūs gaida.

Gluži tā vis Valteram nešķita: Anša skatiens krietnu bridi palika sastindzis un it kā tālumā vērsts, pirms apstājās pie brāļa, ari roka sveicienam cēlās stipri gausi. Abu plaukstām saskaroties, Valters savējo gandrīz atrāva nost netīksmē - Anša pirksti bija ļengani un mikli.

- Karsts. - Valters teica.

- Jā? - brālis atsaucās kā brīnīdamies vai snaudu nokratīdams. Tad viņa sejā atgriezās dzīvīgums, un Ansis sarosījās: - Ledusskapī noteikti ir kāda blašķe auksta ūdens. Gribi? Konjaku nepiedāvāju - tāpat nedzersi, zinu.

Vērojot plecam pieliekto Anša galvu un visziņa smīnā savilktās lūpas, Valters atcerējās māsas teikto. Jā, nudien.

Rimeldai taisnība. Ansis ķēmojās gluži kā tas Sibīrijas mežos vai kur pazudušais nelga... Līdzību ar bijušo draugu pastiprinot, brālis samiedza acis un trīsreiz uzsita knipi -Mārtiņš Dzelme tā mēdza darīt, paustajam piešķirdams gluži vai bībelisku nozīmi. - un, atiezis muti smaidā, sacīja:

- Konjaks patiešām ir draņķis. Runā. ka to brūvējot un pildot pudelēs Tukuma čigāni. Labāk piņģerotu viskija pie brokastīm, lai asinis uzsit burbuli un smadzeņu podiņš sāk vārīties.

-Jau neiet pāri malām? - Valters attrauca, iekšēji apjucis. “Ko mēs abi te runājam?!... Šķiet, viņš īsti nesaprot, kur atrodas. Lauris tieši to apgalvoja. Vispareizāk tagad būtu pasaukt dakteri. To pašu Moiseju...”

- Mācīsi dzīvot? - Ansis nebēdnīgi iesmējās. - Tad jau atzīsties: tev skauž, ka es joprojām varu nocopēt jebkuru jaunu zaķi. Par šo jautājumu sniedzu bezmaksas konsultācijas katrā laikā, ha-ha-ha...

Nu spīdīgas sviedru pērlītes klāja viņa pieri viscaur. Mitrums spīdēja ari uz virslūpas. Galvai nevīžīgi pārglaus-tie un aiz pakauša astītē saņemtie mati bija nespodri. Ar švītīgumu brālis neizcēlās pat jaunibā, bet tagad viņš izskatījās pēc īsta nevīžas.

- Kā dānis? - Valters jautāja, apspiezdams arvien lielāku nepatiku pret notiekošo. - Vai piekrita mainīt līguma noteikumus?

- A, to... - liekas, brālis satrūkās. - Dānis, saki? Lai panāk šurp, dabūs atcerēties laikus, kad kurši viņa senčus mizoja.

“Viņš taču nav skaidrā prātā,” Valters vēlreiz secināja, tomēr mēģinādams turēties pie lietišķības:

- Es, zini, runāju par to puisi, kurš tev no Dānijas sūta ķieģeļus. Vakar jums bija jāizskata līgums.

- Nebrauc te virsū ar tanku, dzirdi? - Tagad brālis drūmi lūrēja caur pieri. - Pats zināšu, kas darāms. - Šķiet, viņam trūka elpas.

“Droši vien atkal asinsspiediens sakāpis nemaņā,” domāja Valters, redzēdams Ansi paraujam vaļā kaklasaites mezglu. “Te nav citu variantu - darīšana medicīnai."

Roka jau bija sataustījusi žaketes kabatā tālruņa smagnējo plāksni, kad viņā pēkšņi uzmodās Kādscits un bilda: “Tev nepietiek savu rūpju? Lauris, Paula, Kadija... Lūk, Vivitu Purvainē vēl nesen musinādams, Ansis nemaz nebija slims. Un kaut ar pušplēstu vārdu tagad būtu ieminējies par tūrisma projektu. Nekā! To viņš glabā pie sevis.”

- Klausies, - Ansis ierunājās jau rāmāk. - Paņem Nati savā kantori. Grib strādāt, plijas virsū katru dienu, bet šeit... Pats saproti! - Galva atkal nošķiebās uz kreiso pusi, un acs viltīgi pamirkšķināja.

- Paskatīšos, - Valters teica, iebildumus atzīdams par bezjēdzīgiem.

“Viņš ir tikai briesmīgi izlaidies,” Kādscits nerimās. “Radis plivināties un nesaspringt. Mūžigi pa vieglo!”

- Atvaļinājumā esi bijis? - Ansis vaicāja, drudžaini rakdamies rakstāmgalda dzīlēs.

- Pagaidām nesanāk.

- Es gan vēl par to nesūdzos - man joprojām sanāk, -brālis ķiķināja, piedauzīgo divdomību izgaršodams. Laikam atradis meklēto, jo abas rokas tagad stāvēja mierā.

- Iešu. - Valters cēlās augšā, pieliekot punktu bezmērķīgajai tērgāšanai. Tādā gaisotnē viņš neredzēja jēgu pārrunāt kopīgus darījumus. Tomēr nenovaldījās: - Tev pārdevējas tirdzniecības zālē drīz atvērs zupas virtuvi.

- Jā? - vienzilbīgi atsaucās tikai Anša balss. Viņš pats kā pirmīt, kad Valters ienāca, atkal bija aizgājis citā esībā, kur brāļa klātbūtne kaitināja un traucēja.

Priekštelpā sekretāre klikšķināja datora taustiņus.

- Uz redzēšanos! - Valters galanti atvadījās.

“Pareizi.” novērtēja Kādscits. “Ko tas dos, ja pievērsīsi

viņas uzmanību Anša veselības stāvoklim? Gan jau saradusi ar priekšnieka dīvainībām. Būs vienīgi lieks troksnis -atskries Brita, sāksies vaimanas un penteri...”

Automašīnu stāvvietā kāda sieviete cīnījās ar pavirši iesaiņotiem tapešu ruļļiem. Iztālēm viņas kustībās un jo sevišķi pāri mugurai atrisušajos matos bija kas satraucoši pazīstams, un Valters neviļus pielika soli. Tomēr. nē. tā nebija Kadija. Un nevarēja būt. Pirmām kārtām Kadijai nav auto. Ari par dzīvokļa remontu viņa neko neminēja. Lai gan tagad Klieģis vairs nebija tik drošs, ka pārzina Kadijas ieceres.

Jebkurai krīzei ir sava gaišā puse. - braukdams cauri pilsētai, viņš ļāvās nomierinošai apcerei, - tur psihologiem taisnība. Nepatikšanas ar Paulu beidzot ļaus pamatot laulības šķiršanu. Kadija tikmēr būs nomierinājusies. Kas attiecas uz brāļa veikalu, tam galīgi nogrimt neļaus Brita: mēneša bilanci savelkot, svaine redzēs vienīgo izeju, un tad viņi divatā Ansi pastums malā un...

īpaši programmētais tālruņa signāls liecināja, ka zvans nāk no Ganu ceļa.

- Neesi aizmirsis, ka šodien atklāj tava novadnieka Priedes lielo izstādi? - Paulas balss bija pavisam žirgta. - Mākslinieks piesūtījis atgādinājumu.

- Ja tu jūties pietiekami labi... - Klieģis laipoja. Pašam tagad nebija noskaņas grozīties sabiedrībā, kur ikvienu pārmeklē un izieskā daudzi aizdomīgu, skaudīgu un vienkārši pētījošu acu pāru. - Un ko saka mūsu dakteris?

- Tavs padoms, Valter, man šobrīd liekas vērtīgāks.

Viņš saprata sievas sacītā slēpto jēgu. Tāpēc bridi svārstījās. Tomēr izvairities nebija iespējams.

- Tādā gadījumā... Protams, mēs iesim.

- Paldies, - Paula nočukstēja kopā ar izelpu - vīra atbildi gaidot, viņa bija iztikusi bez gaisa. - Un... Tu neuztraucies, ka es tur varētu... ka man būs grūti noturēties, kad visi staigā apkārt ar vīna glāzēm...

- Ir jau labi, - Kādscits, cik spēdams maigi, pārtrauca. Valtera balsī.

Citādi Paula nerimsies - kā vakar, kad Klieģis visu dienu palika mājās: asaras, zvēresti un apņemšanās, kam cauri spīdēja mērķis piespiest viru apstiprināt, ka viņa dzīvē nav otras tuvākas sievietes. To Kādamcitam nebija grūti apgalvot. Bet šobrid negribējās. Pat mīļā miera labad.

- Pucējies bez steigas, - viņš turpināja. - Laika diezgan.

- Pats atbrauksi man pakaļ? - jautājumā ietrīsējās nemiers.

- Protams.

- Tad sakārtošu gaišo uzvalku, kuru tu pērn sev nopirki un vēl neesi rādījis tautai, - sieva teica. - Kad vēl, ja ne tagad - ir taču vasara! - Paula turpināja jaunas dzīves pagrieziena kaismīgajā apņēmībā. - Ko teiksi?

- Piekritu - šis tad lai būtu mans pēdējais vārds. Kā vecajā anekdotē... - Klieģis sacīja, un Paula iesmējās.

Uzvalku viņš bija iegādājies Nicā, pakļaujoties Kadi-jas jūsmai par linaudekla drānām. Diez. drēbe vēl būs saglabājusi kaut nieka dvesmu tās satraucošās smaržas, ko Provansas gaiss piešķira Kadijas matiem un krūtīm?...

Lai gan laiks pieturējās tveicīgs, dienas jau kļuva īsākas un riti dzestrāki. Tomēr pret vakaru māju jumti versmoja kā pamatīgi sakurinātas krāsns mute. No darba pārnākusi, Kadija vispirms palīda zem aukstas dušas un nenoslaucījusies kaila grūda vaļā logus - lai caurvējš izgaiņā dzīvokļa spiedīgo svelmi. Drīz saule noslīdēs aiz Ģertrūdes baznīcas torņa, un šī Tallinas ielas puse atelpos ēnā.

Pērn nebija tik traki. - viņa nodomāja. Tūlīt atģizdama, ka pagājušajā vasarā ap šo laiku kopā ar Valteru baudīja Francijas dienvidu sapni. Cerībai to vēlreiz piedzīvot Kadija neļāva saplaukt. Bet Valtera uzmanība un klātbūtne, lai ari nestabila, pamazām veicināja pārliecību, ka citu ceļabiedreni savam nākamajam atpūtas braucienam Klieģis nemeklē. Tāpēc viņai palika izredzes. Godīgi runājot, galvenokārt šis iemesls, nevis naudas grūtības, bija licis Kadijai vilcināt iešanu atvaļinājumā. Viņa gaidīja no Valtera kādu zīmi, kas apstiprinātu skaista piedzīvojuma priekšnojautu. Bet Klieģis nesteidzās, un tas Kadiju satrauca. Iespējams, Valters nemaz negribēja viņas dzivi piepildīt ar saspringtām gaidām, bet tā bija noticis.

Arī iepriekš Klieģim gadījās nozust. Nebrīdinot un uz ilgāku laiku. Tas iederas attiecībās ar precētu vīru, - Kadija tādās reizēs sev atgādināja. Jo Valters taču neierobežoja Kadijas brīvību. Ņēma no tās vienīgi viņas pašas atvēlēto tiesu un gluži nemanot bija ieguvis visu. Protams, Kadija to bija atdevusi labprātīgi, un šis ziedojums it kā pārklāja viņu ar mistisku aizsegu, kas grūda projām citu vīriešu skatienus: nav vērts, te ir aizņemts!

Reizēm kāds tomēr signālu neuztvēra. Kā jaunais datorzinību skolotājs Rihards šodien, aicinādams uz

Ragaciemu skatīties saulrietu. Nu, tad citreiz, - viņš sacīja, noklausījies atraidījumu, - vasara taču vēl nav galā. Varbūt vīrietis ar spāņu seriālos manīta švītīga siržu lauzēja skatienu neko īpašu neielika šajos teikumos, taču Kadija sabijās no uzmanības apliecinājuma. Jo tas izskanēja kā pieteikums veidot jaunas attiecības, kurām viņa, izrādās, ir pilnīgi negatava. Taču, ja Valters pametis...

Nē, nē, nav tiesa. Tikai apvainojies un pārāk spītīgs, lai pirmais piedāvātu izlīgumu. Ari uzmācību viņš neieredz. Tāpēc Kadijas vienīgais ierocis būs pacietība. Jā, bet cik ilgi tā jādzīvo, ar saujā sažmiegtu sirdi - līdz nedēļas beigām, mēnesi vai gadu un... Kas pēc tam?

Sīkos mājas darbiņus pieveikusi, viņa atcerējās, ka nav ēdusi kopš ritišķa. Taču, ledusskapi paverot, acīs iekrita dārzeņu glabātavas norasojušais vāks. atgādinādams nepiepildītās gaidas - salātu lapas, spināti un svaigais baziliks bija sarūpēti vēl sestdien, Valteru gaidot, un nedēļas ritumā pamazām vīta. Tomēr Kadija piespieda sevi uzsmērēt sviestmaizi un, laiku īsinot, iekārtojās pie televizora.

Ziņu raidījums jau gāja uz beigām, jo diktore pieteica kultūras dzīves sadaļu. Kadija, žurnālu šķirstot, ar pusaci pavirši vēroja ekrānu, gaidīdama programmā apsolīto koncertu.

- ...un mākslinieka Jāņa Priedes mūža raža ir apskaužama, - uzspēlēti liksmoja korespondents. - Tāpēc ari viņa personālizstādes apmeklētāju pulks bija tik kupls -draugi, kolēģi, politiķi, biznesa aprindu pārstāvji te ieradās, lai...

Tālāko tekstu Kadija nedzirdēja. Jo ausīs pēkšņi sāka kalt āmuriņi. Tie nerimās, ari nākamajam sižetam sākoties, un viņas atmiņa turpināja krampjaini glabāt iepriekšējā lausku. Tās dažas sekundes, kad uz ekrāna bija redzami mākslinieka apsveicēji: Valters stāvēja pašā priekšā, maigi apskāvis ar pērļaina auduma krokām klātus plecus, kas piederēja viņa sievai. Paula gaiši smaidīja, sāniski lūkodamās vīra augšup pavērstajā sejā.

Klieģu ģimenes saskaņu apliecinošus attēlus Kadija palaikam redzēja presē. Viņa apzinājās, ka Paulai ir visas tiesības atklāti stāvēt līdzās Valteram. Bet šoreiz Kadija jutās smagi ievainota - sievas tērpam Valters bija pieskaņojis pērnās vasaras ceļojumā ar Kadijas padomu iegādāto uzvalku. Uz ekrāna tas ļoti eleganti sabalsojās ar Paulas ģērbu.

- Viņš mani nepiespiedīs ciest kaut kādas lupatas dēļ! -Kadija skaļi izrunāja vēlamo - tā bija lasīts psiholoģijas padomu grāmatā: ir sevi jāpārliecina, ka neļausies pāridarījumam. - Un es tāpēc neraudāšu... es ne-rau...

No Vivitai dotā raksturojuma izrietēja, ka meitene droši vien piezvanīs jau driz pēc tam, kad būs pacēlusi Čaka sējumiņu Lielā meža skrajumā. Ari paša Smuidra pirmais iespaids par Zieduleju mantinieci - bet viņš uzskatīja, ka pietiekami dziļi iepazinis visu vecumu sievietes! - bija no Valtera Klieģa dzirdētajam lidzīgs: diezgan jūsmīga, mazvērtības plosīta un pretējā dzimuma uzmanības trūkuma nobadināta. Viņas asums, runājoties ar svešo puisi, nebija dabiska jaunas sievietes bravūra, bet drīzāk sakņojās bailēs saņemt morālu pliķi un tikt izsmietai.

Tad kāpēc viņa nezvana? - Smuidris prātoja. Grāmatā ieliktā papīra lapa ar tālruņa numuru bija īsts meistardarbs, kam uzķertos daudz pieredzējušākas. Šim gadījumam īpaši izstrādātais scenārijs un zīmītes tekstā nomaskētā viltība, gar kuru viņam nācās palauzīt galvu, cēla

Smuidra pašapziņu un pilnīgi negaidot iezīmēja jaunas aprises nākotnē. Tā Vidzemes zemnieka Kāposta dēlam rūpēja arvien vairāk un neatlaidigāk. Pie vieglas dzīves un ērtībām radis, viņš šos jaukumus vēlējās paturēt, vienlaikus saprazdams tagadējo ienākumu nedrošumu un lielo atkarību no pasūtītājiem. Par savu naudu dažs no apmaksāta pavedinātāja prasīja neiedomājamas lietas.

Šķebīgas trīsas Smuidrim joprojām uznāca, atceroties vienu pērnā gada uzdevumu, kas pirmsākumā šķita gluži nevainīgs - pasekot turīga pusmūžnieka jauniņās sievas piegulētāja gaitām. Taču vīrs negribēja skaisto būtni pamest, kā sākumā varētu domāt, - viņš vēlējās, lai Smuidris puisim izkārto homoseksuālu sakaru, kas mīļākajai liktu no drauga novērsties. Nokļūstot starp tādiem dzirnakmeņiem, palikt nesamaltam Smuidrim izdevās tikai, pateicoties smalkajai intuīcijai un cilvēku dabas pazīšanai. Tomēr trūka garantijas, ka, situācijai atkārtojoties, viņš nedabūs pamatīgu bliezienu no visām iesaistītajām pusēm. Tas, ar ko Smuidris pelnīja iespēju vakariņot Romancē, lielā mērā bija dzīvībai bistami. Nerēķinot galvassāpes, ko viņam gādāja saskriešanās ar ši darba obligātajām piedevām - laulības pārkāpumos un citos kaitējošos piedzīvojumos ievilinātajām. Apbrīnojami, ka dažas vēlējās paturēt Smuidra tuvumu ari pēc viņa lomas noskaidrošanās.

Jā, bet kur kavējas Vivitas Tamsones uzaicinājums saņemt mežā atrasto grāmatu? - Smuidris Kāposts prātoja, malkodams jau trešo Romances bārmeņa sagatavoto svaigās augļu sulas glāzi. Vai tiešām nebūtu trāpīts, izvēloties juteklību kairinošos Čaka dzejoļus?

Uz pieredzi balstoties, ari šajā scenārijā viņš bija iestrādājis rezerves atzarus. Bet, paškritiski vērtējot, būs cietis mazu sakāvi, ja meitene nepiezvanīs pirmā. Gan jau beigās viss noritēs pēc plāna, - par to Smuidris nešaubījās, - tomēr iznākums prasis vairāk laika. Modrības ari. Jau tagad viņš vairs nebija drošs, ka Vivitas rīcība tik viegli izskaitļojama.

Taču papūlēties bija vērts samaksas dēļ, un šo naudu Smuidris bija stingri nolēmis neizšķiest. Viņš ieguldīs to izglītībā: ja ceļu nepārskries kāda melna pantera, jau pēc dažiem gadiem Rīgas rotu papildinās zeltīta plāksnīte -Psihologa Smuidra Kāposta privātprakse. Nodoma piepildīšanai vajadzīgs tikai diploms ar valsts ģerboni. Pieredzes viņam jau atliku likām.

Kabatas tālruņa melodiskais trellis pārtrauca sapņo-jumu.

- Kādas mūsu sekmes? - Valters Klieģis vaicāja. - Kādi panākumi?

- Pirmajā piegājienā apmierinoši, - Smudris baidījās stipri mānīties. - Taču cerīgi.

- Cerības ir muļķu mierinājums. Jūs iepazināties?

-Jā, vispār... - Smuidris minstinājās. It kā Klieģis

sēdētu pretī, stindzinot ar savu smago skatienu, kurš pat stipri slīpētam neļāva iekrist melos.

- Nu labi. Darbojies un ņem vērā. ka gumijas stiepšana te neies krastā.

Tas gan ir!... Neuzskata par vajadzigu sasveicināties un atvadīties. Radis cilvēkus bīdīt sev vēlamā virzienā kā būvklucīšus. Negaidot Smuidri pamodās līdzjūtība pret Vivitu. Jo meitene pat nenojauta tai piešķirto spēļlietas lomu un rotaļas vadītāja pasūtīto iznākumu, kuru atmaskot nav izbijuša filologa spēkos. Ko tad pret vareno Klieģi spēj sīkums Smuidris Kāposts, kuram palaikam rādās šausmu sapnis, ka māte uzzinājusi, kādā druvā briest dēla sviestainais rieciens?...

Vivitas tālrunis ilgi neatbildēja. Viņai atsaucoties, fonā skanēja suņa vaukšķi un kas izkapts strīķēšanai līdzīgs.

- Dievspalīdz! Vai tad siena laiks sen nav garām? -Smuidris pacentās, lai kopā ar dīki valšķīgo jautājumu Si-lagala pagastu sasniegtu ari viņa neatvairāmais smaids.

- Kas runā? Hallo...

Balsij vieglītēm aizkrītot, Vivita patiesībā atzinās, ka ir jau uzminējusi. Bet tas nozīmē - turējusi Smuidri prātā un stāvējusi pavisam tuvu lēmumam, kurš viņam nepieciešams.

- Labdien. Te pazemīgi piesakās viens apdauzītais, kurš nesen bija iemaldījies jūsu īpašumos, Tamsones jaun-kundz. Ha-ha-ha... - Smuidris ierasti veicīgi kala mīksto dzelzi. - Un nejautājiet, kā ieguvu šo tālruņa numuru! Izstāstīšu pats. Par laimi fakultātē, kuru mums abiem bijis gods apmeklēt, netrūkst lādzīgu sekretārišu, kas atļauj ielūkoties absolventu sarakstos.

- Es atradu jūsu... tavu grāmatu, - viņa veiksmīgi izmantoja mirkli, kad Smuidris ievilka elpu. - Ja pateiksi adresi, nosūtīšu.

- Un kā tādā gadījumā būs ar manu neizmērojamo pateicību?... Pastāv aizdomas, ka mūsu valstiņas pastā nav piemērotas taras tik trauslu vielu iesaiņošanai, ja grasos ko sūtīt pretī.

- Labus darbus cilvēki dara, pateicības nealkstot, -Vivita sprēgāja pretī, acīmredzami iejuzdamās stāvokļa noteicējas lomā.

- Tā jau runā. Bet skarbā dzīve pierāda pretējo. Paklau... - Smuidris vilcinājās. Lai viņa nedaudz uzbudinās. - Vai būtu liela bezkaunība, ja. teiksim... mm... rit! Ja rit es pieskrietu pēc grāmatas, ko? To Čaku man aizdeva viens perfektais... Viņam svarīgi dabūt atpakaļ tieši tos vākus, kurus pats no bodes pārnesis. Laikam jau izklausās smieklīgi, bet...

- Nē, kāpēc gan? Cikos?

- O, kāda žēlastība - man atļauj diktēt noteikumus! Tad ēdīšu no rokas un teikšu, ka labāk būtu dienas otrajā pusē. Starp četriem un pieciem. Un... un tajā pašā vietā.

Pēcpusdienā saspringtos sajūtu mezglus vaļīgāk atlaiž pat stipri lietišķas sievietes, - Smuidris zināja no personiskās pieredzes. Priežu ēnas būs kļuvušas garākas, un mežā atraisīsies smaržas, kas uzbudina iztēli un veicina fizisko saskarsmi.

- Sarunāts. - Vivita piekrita.

- Kurbada ari, protams, netrūks?

- A... - Liekas, asprātība meitenei bija patikusi. - Lāsis jutīsies glaimots par šo salīdzinājumu. Darīšu viņam to zināmu jau tūlīt pat.

- Paldies. Uz redzēšanos!

Saruna bija noritējusi bez aizķeres un ievirzījās Smuidrim vēlamās sliedēs. Tomēr viņš juta kreklu pieskaramies miklai mugurai. Ja Klieģis nesteidzinājis, randiņu varēja noteikt pēc dienām trijām - lai viņā pusē iedomas, alkas un ilūzijas nobriest. Tad sieviete gatavāka piedzīvojumiem un neprātībām.

• * *

- Vai ko nevajag? - izpalīdze bažīgi ielūkojās caur puspavērtajām guļamistabas durvīm. - Domāju, jāpavaicā, pirms eju ārā dārzniekam piepalīdzēt.

- No tevis slikta aktrise, Sallij, - Paula atsaucās vīpsnājot. - Atzīsties, gribēji pārliecināties, ka netaisos vēlreiz atdot galus?

- T-t... Pipars uz mēles! - Apteksne meta ar roku. - Labāk to nepieminēt.

- Gluži otrādi - jaunākās psihologu teorijas iesaka apspriest katru pretīgu lietu tik ilgi, kamēr visiem vēmiens.

- Nu, es nezinu... - Sallija nopūtās. - Varbūt uzliet svaigas vīgriezes? Pie māsas pļavā saplūcu. Der visiem kreņķiem. Un katrā ziņā labākas par ķīmiju, kuru tas žīds te savedis. - Netīksmē saviebusies, viņa pastumdīja tablešu plāksnītes. - Dārgas laikam. Bet kāda šim rūpē, ja saimnieks maksā neskatīdamies.

Lauris nesen ieteicās, ka abas, kundze un rokasmeita, varētu saņemties un nosvinēt sudrabkāzas - dzīvoja taču līdzās trešo desmitu. Sallijas godīgums un uzticība Klieģu ģimenei bija zelta raudzes vērts un, ar kalpošanas attiecību izpratnes smalkumu savienots, kļuva nenovērtējams. Paula saprata, ka izpalīdze, Valtera dāsnumu tagad uzsverot, gudri mēģina viņai iebarot domu par vira rūpēm un gādīgumu. To, Sallijasprāt, saimniece bija sākusi apšaubīt un tāpēc izmisumā atļāvusies nosoļot greizi. Lielos vilcienos apteksne sprieda pareizi. Taču svešas ģimenes aprūpei gandriz mūžu noziedojusī sieviete laikam nespētu izprast, ka Valtera nauda un mīlestiba ir atšķirīgu koku augļi.

- Sataisi ar’ to suslu. - Paula izlēma apteksni iepriecināt. - Citādi no tevis netiek vaļā.

Ar smaidu teiktajā bija liela daļa taisnības - viņai gribējās vienatnē, bez lieciniekiem, soli pa solim taustoties un klūpot, atpazīt reibuma kāres neaizplīvurotu domu un sajūtu telpu. Tajā pat laikā Paula baidījās tur atrast uz palikšanu apmetušās sāpes, vientulību un rūgtumu, ko uz bridi aizskalot spēja vienīgi muti apdedzinošs malks. Patlaban šīs tieksmes nebija. Droši vien tā snauda, tumšākā stūri ierāvusies: injekciju un tablešu apmulsināta, pārkārtoja plānus un pielaikoja jaunas iespējas.

Paula slikti atcerējās, ko darijusi pirms uzmošanās ar dažādu krāsu šļūtenītēm apstīpotā guļvietā. Pirmā pazibējusī atskārsme bija. ka viņa nupat piedzemdējusi bērnu un laikam zaudējusi daudz asiņu, tāpēc viss ķermenis žēlojas par briesmīgu vājumu. Bet saprāta dzirksts tūdaļ sadedzināja muļķīgo domu - Lauris sen pieaudzis, un otru bērnu Valters negribēja!... Acīs viss dubultojās. Paula sākumā nepazina dakteri Veismanu, kurš tobrīd pārbaudīja viņas apakšdelmā iedurto adatu. Bez kādām stindzinošām bailēm viņa trulā vienaldzībā secināja, ka te ieradusies reiz šausmu filmā redzētā banda, lai nosūktu asinis. Un viņai gribējās smieties: vispirms skaļi rēkt, tad sīki ķiķināt par ģeķiem, kuri nav pacentušies iepriekš izdibināt vienkāršu lietu - ka Paulas Klieģes miesas sārtais šķidrums izrādīsies bezvērts sula, tikai no skata līdzīga dzīvības uzturēšanai derīgajām.

- Bet izdzer tūlīt! - Sallija ienesa tēju. - Dziestot izgaro pats labums. Vēlāk ienākšu savākt tasi.

- Šito trako aptekāšanu... - Paula saviebās. - Negribi mani no karotītes pabarot?

- Hs rūpes taupu Lauriša bērniem. - Sallija stāvēja, rokas uz kuplā vidukļa samijusi, un projām iet netaisījās. - Diez. ilgi vēl būs jāgaida?

- Domāju, Moisejs jums visiem piekodinājis mani nesatraukt. Tā ka proties jautādama...

- Die's tē’s! - izpalīdze sašuta. - Kad uz Priedes balli vakar taisījās, tad daktera padomi bija pie vienas vietas. Bet nu nedrīkstēs ierunāties par Lauriša kāzām.

- Lauritis... Pie divi metri garumā!

- Un kas? - Sallijas strupais augums spītīgi izslējās. - Ari tādiem lieliem puišiem gribas, lai noglāsta, pažēlo un apčubina. Pie Meduma zebiekstes viņš to mūžam nedabūs, - kā es te stāvu.

- Pieauguši dēli, Sallij, mūslaikos sievas izvēlas paši. Bet tagad tiešām gribu pasnaust.

Paula pievēra acis, lai Sallija drīzāk postos. Izpalīdzes skaļā nopūta aizejot liecināja, ka cerēts uz sirsnīgāku Laura nākamās sievas apspriešanu.

Lauris meitenēm patika jau bērnudārzā, un Sallija mēdza sacīt, ka puiku tūlīt pēc dzimšanas laikam būs tinuši no sieviešu apakškrekla apvīlētā autiņā un tāpēc skuķi kā negudri. Taču lielā piekrišana dēlu neizlutināja, un vidusskolā viņam turējās viena pastāvīga draudzene. Meitenes sāka mainīties vēlāk, kad Lauris mētājās pa studiju programmām, nevarēdams izvēlēties īsto. Tāpēc Paula iebilda pret Valtera nodomu sūtīt dēlu uz Vācijas augstskolu: ar tik nenopietnu attieksmi viņš tur aizies pavisam postā.

“Daudz tu lielu cilvēku ari tepat Rīgā vari pieskatīt,” vīrs bija attraucis.

Lauris Vācijā ņēmās prātā un pat ierindojās starp izcil-niekiem savā fakultātē. Bet toreiz Valtera sacīto Paula atcerējās bieži. Daudz tu vari!... - šie vārdi it kā ierādīja viņas vietu un svaru ģimenē. Bijušas viņai tuvas draudzenes, kurām kratīt sirdi, Paulai droši vien neizdotos pat stipri atklātā sarunā pierādīt, ka Valters viņu nicina. Tūdaļ atrastos desmitiem liecinieku, kas apgalvotu pretējo: ja Klieģi kur izgāja kopā, vīrs no Paulas neatkāpās ne soli - saudzīgi turēja pie elkoņa, sniedza pretī roku, atvēra durvis, uzvilka mēteli un gādīgi sakārtoja šalles vijumu pie kakla. Ak!... Pēc tādiem publiskas uzmanības seansiem neviens

Paulai neticētu, ka viņai trūkst informācijas par Valtera komandējumu galapunktiem un gaitām vispār.

“Būs labāk, ja tu nezināsi," sievas bažīgo iztaujāšanu Valters apcirta jau ziedu tirgošanas gados. “Tāpēc, ka tie laika rēķini ceļiniekiem ir pavisam citādi nekā mājiniekiem.”

Taisnība. Un pareizi vien bija, ka viņš nesolījās piezvanīt, aizkļuvis līdz Urāliem. Jo nevarēja taču zināt, vai tur vispār darbojas telefons un cik ilgi nāksies gaidīt ar Rīgu pieteiktu sarunu.

Iestājās mobilo sakaru ēra un globāla sasniedzamība, noknikšķinot dažus taustiņus. Bet palika pa vecam: labāk tev nezināt... Šo formulu no visām pusēm aplūkojot, dažreiz Paula saskatīja arī plusu: Valters klusēja, bet nemeloja kā viens otrs. Pieņemot, ka vīram ir dēkas, Paula loģiski secināja - tātad viņš parūpējas, lai sānsoļi būtu slepeni un no mutes mutē ceļojošas tenkas nesāpinātu sievu.

Protams, viņa apzinājās, ka mēģina sev iestāstīt vēlamo, un sāka meklēt glābiņu. Vienīgais drošais līdzeklis, kas uz brīdi pasargāja no savas laulības apcerēm un piedāvāja aizmiršanos, izrādījās konjaks. Pašai šķita, ka ņēmusi vērā tā viltīgo dabu un spēj turēt grožos. Ar šo uguni spēlēties sākusi, Paula cerēja - Valters pamanīs pudeli aiz naktsgaldiņa, kļūs nikns, rāsies, draudēs, kauninās... Ak, Paula bija ar mieru saņemt pļaukas un pat īstus belzienus, lai tikai rastos iespēja izkliegt, cik briesmīgi nosalusi viņas dvēsele zem Ganu ceļa skaistā nama sarkanā jumta. To izstāstīt Valteram viņa gribēja, ari gulēdama krāsaino šļūtenīšu pinekļos.

“Tagad atpūties,” vīrs pārtrauca. “Runāsimies vēlāk, kad būsi atkopusies.”

Valtera balss skanēja līdzeni. Nodeva tikai viegli sarauktās uzacis - Paula izjaukusi labi saplānotu svētdienu un izrāvusi no Purvaines. Ko gan viņš tur var sadarīt? No tām reizēm, kad piespiedusies aizbraukt līdzi, viņa atcerējās tikai savu garlaikošanos.

Apakšstāvā mīksti nobūkšķēja ārdurvis. Sallija steidzīgi tipināja pa trepēm šurp, un, nelikdamās zinis par Paulas pievērtajiem plakstiem, burtiski iemeta viņai plaukstā kabatas tālruni:

- Hi saprotu, ka nelaime ar saimnieka brāli.

Brita, par brīnumu, nešņukstēja.

- Tu esot slima, jā? Tādā gadījumā piedod. Domāju, varbūt Valters mājās. Kur, diez, viņu lai meklē? - svaine runāja aprauti, kā aizkustot.

- Tas tik steidzami? - Paula izvairījās.

- Steidzamāk nevar būt, - Brita izelsoja. - Ansis pagalam!

- Ko?! - Paula satrūkās.

- Slimnīcā. Bez saprašanas un valodas.

- Droši vien atkal asinsspiediena vaina, - Paula teica. - Hipertonijas krīze.

- Sliktāk. Apkopēja atrada, pie galda nokritušu. Šorīt. Cik ilgi tur jau nogulējis, kas zina. Tai... tai kroga slampai maza bēda. Tikai naudu slaukt.

- Paga! - apspriest svaiņa piegulētājas Paula negribēja. - Kad dakteri jau strādā, ko Valters uz sitiena?... Protams, pateikšu, bet...

- Viņš vakar, sekretāre saka, pēcpusdienā bijis mūsu veikalā, - Brita pārtrauca. - Ja nu Ansis par ko sūdzējies vai vēl kas tāds? Tas ir svarīgi - lai ārstiem vieglāk galu uztaustīt.

- Man ļoti žēl. Brita...

- TS, redzi, mums iet. Kā pa veciem kapiem. Aizbraucu uz Ģertrūdes ielu paņemt Ansim dažas drēbes, un šī ... -Liekas, nočirkstēja Britas cieši sakostie zobi. - Viņa gulēja, aizmigusi! Un pēcāk man ģīmī ar nagiem... Vari saprast? Dabūju saukt policiju. - Brita, šķiet, atkal bija aizmirsusi galveno rūpi.

- Bet kas īsti Ansim ir? - Paula atgādināja.

- Aparāti uzrāda smadzenēs ko pavisam nelāgu. Man ļāva noprast, ka viņš... ka Ansis, ja ari izdzīvos, diezin vai būs īsti pilnīgs. Skaista prognoze, vai ne?

- Ārsti mēdz pārspīlēt.

- Ne vienmēr. Tu pasaki Valteram, ka es gaidu viņa zvanu, labi?

- Esi droša, - Paula solīja. - Un turies.

- Ko gan citu visus šos gadus esmu darījusi? - svaine uz atvadām tomēr iemanījās apvainoties.

- Un es?... - Paula iečukstēja atslēgtajā tālrunī. - Domā, es ne?

Vakar, atgriežoties no mākslinieka Priedes izstādes atklāšanas, viņa bija tiktāl, ka nenoturējās: MTu mani tagad pametīsi, Valter?...”

"Vai mēs filmējamies meksikāņu seriālā, dārgā?”

Viņa lūpas savelkošās vīpsnas nozīmi Paula mācēja iztulkot un apklusa. Pirms gulētiešanas vīrs tomēr ienāca pie viņas un noliecies tikko jaušami aizskāra ar lūpām pieri. Tā atvadās no nelaiķiem, - Paula gribēja sacīt, bet savaldījās. Miegazāļu iedarbībai pretodamās, viņa pūlējās atrast izskaidrojumu, kāpēc, par spīti samežģītajām attiecībām, tik ļoti baidās vīru pazaudēt. Laikam taču gadu garumā klusībā ciesto sāpju izveidotie rētaudi pārtop īpaši stiprā saistvielā.

Izkāpjot no mašīnas, nāsīs iesitās dūmu smarža, un Lauris sapīka. Tēva iegādātā māja Dubultos visādi bija laba, tikai ar kaimiņiem nepaveicās. Augu vasaru šie ļaudis savos dārzos brēcināja mūzikas kastes un cepa gaļu. Liekas, tie cilvēki pārtika vienīgi no lopu miesas. Ari patlaban, kad saule gandrīz noslīdējusi aiz kāpām, viņu vaļējo pavardu ogles izplatīja sadegušu tauku smārdu, kurš rupji nomāca zāliena, ziedu un priežu elpu.

Pirms kāpnēm, kas no garāžas priekštelpas veda uz mājas halli. Lauris apstājās un ieklausījās. Augšā skanēja mūzika. Ne tik griezīgi kā aiz žoga, bet pietiekami skaļi, lai būtu skaidrs - Liene nav labā omā. Viens no iemesliem. protams, bija stīvēšanās gar laulību līgumu. Taču pēdējā laikā Laurim reizēm šķita, ka Lieni ērcina ari vēl kāds cits apstāklis.

Viņš nolēma paņemt pudeli baltvīna - atdzesēts tas lieliski veldzēja pēc sutīgās dienas, - un iegāja pagrabtelpā. Sallija, atvesta novērtēt saimnieka pirkumu, pagrabu nokritizēja: šaurs, nav kur apgriezties. Viņa vēl nespēja sarast ar domu, ka šaislaikos cilvēki, kam pietiek naudas iegādāt īpašumu Dubultos jūras pusē. pagrabā neuzkrāj konservus un vecus krāmus. Bet lietpratēja meistarotie vīna plaukti Lauri apmierināja. Izvēlējies Kalifomijas Char-donnay pudeli, viņš jau iztēlojās vēso valgmi tīkami skalojamies gar aukslējām. Šī sajūta piestāvēja ražigi pavadītas dienas rāmam, jaukam noslēgumam. Vēlāk viņi ar Lieni aizies nopeldēties. Pēc saulrieta jūra kļūst domīga, it kā pārsteigta, vai sadrūmst, bet ūdens vienalga brīnišķīgi spirdzina miesu.

- U-ū! Kur esi, Pūčuk? Ko dari? - Lauris uzsauca.

Par atbildi Džordžs Maikls iedziedājās vēl skaļāk. Tātad Liene iekārtojusies viesistabā. Ja precizāk - telpā, kuru viņi iecerējuši pašu atpūtai un saviesibai. Tā jau bija daudzmaz apmēbelēta, bet trūka mājas stilam pieskaņotu aizkaru, sienu dekorējuma un gleznu. Jo, kamēr otrajā stāvā turpinājās pārbūve, viņi īsti nevarēja atrast šī nama interjera kopsaucēju. Liene balsoja par modē nākušo minimālismu un jūsmoja, šķirstot žurnālus, kur desmitos lappušu bija attēlotas gandrīz tukšas telpas, kas ar milzīgām, pie grīdas balstītu logu acim blenza dažādiem ķeburiem izraibotā zālienā.

lādas ēkas Laurim uzdzina skumjas un lika atcerēties neseno komandējumu uz Norvēģiju, kur viņu savā ģimenes mājā izmitināja tēva partneris. Pārtikušā skandināva nams bija reti nemīlīgs tieši modernā askētisma dēļ. Jo sevišķi Lauri satrieca viņam ierāditā istaba ar sienai piebūvēto gultu, ko papildināja tievam koka bluķītim uztupināts nolakota dēļa gabals. Lai gan šīs lažas mēbeļaudums nāca no slavena itāļu dizainera un pie sienas greznojās dārgs oforts, istaba mudināja meklēt līdzības ar cietumu. Noskaņa, kurā ilgi atrasties būtu murgs.

- Ahā... - Lauris teica, ieraudzījis daudzos izsmēķus pelnutraukā. - Mums atkal bijuši viesi.

- Kādā nozīmē - atkal?! - Liene, pusguļus atlaidusies dīvānā, strauji piecirtās sēdus. - Ja mans paps ieskrien uz dažām minūtēm, tu iztaisi nezin ko.

- Izskatās, paps bez sava ieroču nesēja vairs nesper ne soli, - Laurim izlauzās secinājums. - Tie apsūkātie ciga-rillu strupiķi taču pieder žurnālistikas spīdeklim Ventim Svažam, ja nemaldos?

- Komisārs Megrē atradies!... - Liene uzmeta lūpu.

Tagad viņa patiešām atgādināja pūcēnu - sabozusies, lielām acīm, deguns ar kumpiņu un īsiņš matu ponijs virs pieres. Nedaudz asimetriskie vaibsti gādāja meitenes sejai ipatnēju pievilcību.

- Tikai netēlo greizsirdīgu vīru, - viņa turpināja, ar pults knikšķi pieklusinot mūziku. - Pirmkārt, Ventis gatavo papa firmai reklāmas bukletu, tāpēc viņi visur iet kopā. Otrkārt, tu pagaidām vēl neesi mans virs ar šim titulam atbilstošām tiesībām.

- Cerēju, ka šo jautājumu mēs iztirzāsim pēc vakariņām. Vīnu jau ieliku dzesēties. Kamēr uzgriezīsim salātus, būs pats labums.

- Ēd viens. Man negribas.

- Hm... - Lauris jau atvadījās no sapņa par klusu, jauku vakaru. - Varbūt pasaki uzreiz, kas noticis.

Ceļgalus ar rokām apvijusi, Liene skatījās logā. Izlikšanās nedzirdēt bija diezgan parasts untums, kad viņai uznāca nejauka oma. Laimīgā kārtā sliktais garastāvoklis Lienei ilgi neturējās. Pēc stundas ceturkšņa būs atkal runājama. Kā vienmēr.

- lešu nomazgāties, - Lauris teica.

- Pārrodas pirms saules rieta un vēl ar pretenzijām! -Liene atsaucās viņa pirmītējam jautājumam. - Augām dienām te dimu viena pati.

- Es taču tev piedāvāju: kamēr mūsu galvenā grāmatvede slimnīcā, nāc pastrādāt. Būsim vairāk kopā. Ari man slodze mazāka.

- Vēl pavasari mums bija pavisam citi plāni. Jau aizmirsi?

- Man būtu jāapzvēr, ka ne? - viņš atjautāja.

Kā atsperes mesta, meitene pietrūkās un aizskrēja Laurim garām uz virtuvi. Jau pēc mirkļa tur iešņācās

elektriskā tējkanna. Acīmredzot Liene izlēmusi no vakariņām tomēr neatsacīties.

Paniķošanās iederējās viņas raksturā, bet līdz šim netraucēja abiem saprasties. Pēdējo gadu Minhenes augstskolā viņi bija nešķirami. Pirms izlaiduma Liene sāka valkāt Laura dāvināto saderināšanās gredzenu. Uz Latviju viņi posās ar skaidri iezīmētām nākotnes aprisēm: vispirms kāzas, tad mazulis un pēc neilga laika vēl viens. Viss šķita skaidrs. Turklāt Lauri gaidīja darbs un šī māja piecu minūšu gājienā līdz pludmalei. Liene atzinās, ka par dzīvošanu Jūrmalā nav iedrošinājusies pat sapņot, un kautri piebilda:

“Tik daudz labu notikumu vienlaikus - nupat zvanīja mans paps. Grib apciemot, iedomājies?..."

Pēteris Medums atveda ziedus un dārgu šampanieti. Vajagot attiecīgi pierakstīties, - smējās, mirdzinādams zelta zobus. Jau pirmajā reizē viņš ierunājās, ka gribētu sadarboties ar “Pamatu”. Kad Lauris to atstāstīja tēvam. Valters Klieģis sapīka.

Ak, protams, tagadējā lietu izpratne mudināja Lauri piekrist tēvam: Pēteri pavadīja slikta slava. Taču Liene Medumam pieķērās uzreiz un pamatīgi. Un vienīgi spīts patlaban traucēja Laurim skaļi atzīt Pētera Meduma nevēlami izaugušo ietekmi Dubultu pajumtē. Nav šaubu, ka nākamais sievastēvs pielicis savu resno roku Lienes atteikumam parakstīt laulību līgumu, kas nošķir mantu. Skaidrs, ka par to runāts ari šodien. Tāpēc Liene uzkurinājusies, - Lauris domāja, stāvēdams dušas kabīnē.

Viņš dzirdēja meiteni ienākam vannas istabā. Iešal-cās ūdens. Rokas mazgādama, Liene ilgi un skaļi šņauca degunu. Šīs skaņas, kurām agrāk viņš nebija pievērsis

uzmanību, izraisīja pēkšņu netīksmi, bet kunkulis pakrūtē pat izbīli. Kas. pie joda, notiek?!

- Spuras vēl neaug? - Liene ierunājās. - Nāc ārā. Dabūsi vakariņas.

“Gandrīz vai zvēru dresēšanas piegājiens: vispirms novicina pātagu, tad pasviež kumosu..." Vēl pavasarī viņš to smiedamies izrunātu skaļi. Tagad paturēja pie sevis, no pirmītējā nelabuma apmulsis.

Viss šovakar kaut kā griezās šķērsām. Pat iecienītā baltvīna buķetei cauri sitās sājums. Varbūt lielā slodze vainīga? Kā gan tēvs nesalūst, gadiem ilgas stundas strādādams? - Lauris domāja.

- Man tev kas jāpasaka... - traukus novācot, Liene ierunājās. - Tas ir mazliet smieklīgi. Nē, pat stulbi! Bet tie jautājumi par kāzu datumu man aknās sēž. Saproti, Lauri? Un es - pati nezinu, kā! - jā, izspļāvu Ventim, ka patiesībā mēs jau salaulājāmies, tikai veči to nezina.

- Kāpēc Ventim? - Lauris brīnījās. - Kopš kura laika viņš ir tava uzticības persona?

- Jau paredzēju, ka nesapratīsi... - Liene saskuma. Tad viņas balss kļuva spalga: - Man ir kauns, apjēdz? Domā, liels prieks pļanckāties kā zirga sūdam āliņģī un gaidīt, kamēr tavi miljonus vērtie senči beidzot apžēlosies izlemt manu likteni? Nu... Pateicu! Lai vismaz kāds pārstāj izvaicāt. Dikti dusmojies?

- Vai tad uz tevi iespējams? - Lauris pasmaidīja.

Lielā mērā Lienei bija taisnība. Tikai kāpēc viņa tādu

svarīgu lomu piešķīra Ventim Svažam? Meduma biznesa aprakstītāju Lauris ierindoja starp tiem paseklajiem ļautiņiem, kas pāviski dižojas ar dažām zinību kripatām. Cik nu Laurim gadījies viņu dzirdēt, Svaža tēloja arhitektūras

1QS

gardēdi. Brauca pa virsu klabēdams... Tas izklausījās diezgan smieklīgi.

-Tiešām iesi uz jūru? - redzēdama Lauri cilājam peldu dvieli, Liene nopūtās. - Un es cerēju, ka...

- Ko tad?

Apvijusi rokas Laura viduklim, meitene piekļāvās tik cieši, ka varēja sajust pukstam viņas sirdi. Liene pacēlās pirkstgalos un ar mēles galiņu iebakstīja viņam zoda bedrītē.

- Nevarēju vien tevi sagaidīt pārnākam...

Vēl daiļrunīgāk to apgalvoja Lienes augums, izstarojot kaislu aicinājumu, un Lauris tūlīt atsaucās. Viņi noslīga uz viesistabas grīdas un ļāvās baudas šūpolēm. Kad. tuvojoties augstākajam punktam, abu miesas tiecās saplūst vienā veselumā, Lauris sajutās traucēts - Lienes ķermeņa atbildes ritmos pazibēja kas svešāds. Bet tad atkal viss bija brīnišķīgi.

Lauris pamodās, gaismai svīstot, un nevarēja vairs aizmigt. Tas atkal bija savādi. Laikam tiešām pārslodze. Klusām izkāpis no gultas, viņš apģērbās un devās peldēties. Dzestra pūsma atskrēja pāri dārzam kopā ar gruzdošu tauku smaku. Kaimiņi, šķiet, augu nakti svilinājuši gaļu. Pilnīgi nenormāla tauta.

- Draugs nav nikns, ka viņam tevis dēļ tāds gaisa gabals bija jādzenas? - Vivita jautāja.

- Šodien esmu neatkarīgais, - Smuidris teica. - Uz ceļa, kas iet gar usnēm piezēlušo lauku aiz tava meža, stāv mana mašīna.

Vēl tikai vajadzētu piebilst: turpat, kur iepriekšējā reizē. Bet ari puspatiesības mēdz izklausīties ļoti pārliecinošas, ja vien prot tās meistarīgi pasniegt.

- Un tu desoji šurp kājām? - sekoja likumsakarīgs

izbrīns.

- Kā redzi. - Viņš paraustīja plecus.

Šādai neloģiskai rīcībai - daudz vienkāršāk taču būtu iestūrēt taisni Zieduleju pagalmā! - vajadzēja apstiprināt Smuidra Kāposta romantisko neaprēķināmību. Jo stipri lietišķi jauni mūsdienu vīrieši taču nemēdz klaiņot pa nomaļiem kaktiem ar Čaka dzejas sējumiņu tarbā.

- Nu. drusku fizkultūras nevienam cilvēkam nenāk par ļaunu. - Vivita sacīja, īsi iesmejoties.

Jātnieku bikses nomainījusi pret parastiem džinsiem, viņa izskatījās ļoti trausla. Bet Smuidra pētījošā acs neatklāja meitenē īpašas satraukuma zīmes. Šķita tikai mazliet apmulsusi, - kā mēdz būt vienmēr, ar svešinieku tiekoties. No zirga viņa šoreiz bija nokāpusi, ļaujot Lāsim iebrist kazeņu puduri, kur dunduri netika klāt paslēpenēm.

- Bet es no zirgiem turos pa gabalu, - Smuidris atzinās. - Kad mūsējo vajadzēja iejūgt, atradu iemeslu žigli satīt makšķeri. - Tagad viņš atkal runāja skaidru patiesību.

- Mums ar Lāsi ir viena kopīga īpašība, - meitene sacīja, košļājot smilgu.

- Uzticība?

Viņš apzinājās, ka izskan pajēli. Bet vismaz šādā veidā vajadzēja noturēt sarunas dzīparu. Veiklu tērgāšanu ar jaunām sievietēm Smuidris Kāposts uzskatīja par savu stipro pusi. Patlaban galīgi nevedās. Traucēja Vivitas skatiens. Šķita, meitene jau izdibinājusi, ka te turpinās Valtera Klieģa pasūtītā izrāde, kurā viņai ierādīta upura loma. Ja ir upuris, tad likumsakarīgi... Nu jau par traku! Dzīvību laupīt Smuidris gan nevienam netaisījās. Ari vardarbību piekopt ne. Turklāt Vivita pati piekrita randiņam.

- Runā, ka zirgi ir ļoti uzticīgi savam saimniekam, - ļ viņš palaboja.

- Mēs abi ar Lāsi esam tramīgi, - Vivita bija nolēmusi pabeigt savu domu. - Viegli sabaidāmi.

- Gribēji sacīt - katru cukurgraudiņu uzlūkojat ar aizdomām?

- Aizdomas dīgst no pieredzes. - Viņa cieši lūkojās Smuidri. - Ar ko īsti tu nodarbojies?

- Tavā muižā atbrīvojusies vagara vieta? Paldies, nē. Šim amatam būšu par mīkstu.

- Bet man šķita... - Vivita atglauda no pavirši savītā mezgla izslīdējušos gaišos matus. Gaismēnu ņirbumā zem priedēm viņas plauksta izskatījās gandrīz caurspīdīga.

- Es domāju, tu spētu būt ari nežēlīgs.

- Atklājums!... Zināmā pakāpē nežēlība piemīt katrai dzīvai būtnei.

Cik gludi Smuidra izstrādātais scenārijs attīstījās pirmajā reizē, tik nenovēršami tas šķīda pa visām vīlēm tagad. Viņa tiešām bija pārāk tramīga un meta lielas cilpas ārpus izliktā slazda, tam pat netuvojoties.

- Skaisti. Tagad mēs varētu ķerties pie eksistenciālistu teorijām. - Vivita pasmaidīja.

- Tiešām. - viņš apstiprināja, atbildē ieliekot pietiekami daudz saklausāmas ironijas.

Turoties pie paša izstrādātajiem un praksē pārbaudītajiem sieviešu valdzināšanas paraugiem, Smuidrim tagad jau vajadzēja glaudīt Vivitas roku, jūsmojot par gleznainajiem pirkstiem un pastarpināti izsūdzot savu vientulību. Bet viņi sēdēja pa gabalu, katrs zem savas priedes, un nebija iemesla šo attālumu pārvarēt. Dzejas grāmatu Vivita bija atdevusi jau pirmīt.

- Ēst negribi? - meitene jautāja.

- Laba ideja. Atbalstu - iekursim uguni un cepsim

sienāžus.

- Pret šādām delikatesēm izturos ar aizspriedumiem. Tāpēc man seglu somā ir dažas šķēles žāvēta speķa, svaigi gurķi un rupjmaize. Ja tev, protams, garšo.

- Ha! Pārjautā, lūdzu...

Galdam noderēja celms. Maizei bija piparmētru, bet varbūt meitenes pirkstu smarža. Minerālūdeni atverot, gāzes spiediens uzsita šķidrumu augšup, nolaistot Vivitu, un gaišie matiņi uz viņas dilba tagad mirdzināja sikas pērlītes. Kā uzsverot briža kūstošo svaigumu.

- Divas reizes man gribējies nomirt, - Vivita teica.

- Tev nekad?

- O... - Smuidris pašūpoja galvu. - Diezgan bieži.

- Melo. - Viņa nopūtās. - Tikai nesāc, ka tevi šajā pasaulē slikti saprot, labi?

- Kā tev izdevās piekļūt manam slēptākajam nodomam? - Viņš smējās, patiesībā juzdamies apjucis un nedarbā aiz rokas pieķerts.

Valters Klieģis, kaut jupis viņu rautu, slikti pazina savu radinieci, nodēvēdams par aprobežotu. Vivita izrādījās gudra un vērīga.

- Māki turēties seglos? Aizdošu tev Lāsi, - viņa teica.

- Nebūs jābrien kājām līdz mašīnai. Tur vienkārši palaid vaļā un zirgs pats atlikšos uz mājām.

- Nebaidies, ka nozagšu?

- Parasts zirgs nav tā manta, kuras dēļ sirdsapziņu smērēt.

- Un kāds apmērs, tavuprāt, šo gājienu attaisno?

- Grūti teikt. - Vivita paraustīja plecus. - Viss atkarīgs no apstākļiem, kad uzrodas kārdinājums. Nu, ņemsi Lāsi?

- Labāk ne. Vēl izgāzīšos no segliem kā plausis, uz līdzenas vietas... Kauns un negods vien sanāks. Drīkst tev vēl kādreiz piezvanīt?

Smuidris vairs nedomāja par Klieģa uzdevumu. Vienkārši gribējās dzirdēt Vivitas piekrišanu. Tā bija nepieciešama viņa pašcieņas uzturēšanai.

- Jā, protams.

Izklausījās ne pārāk daudzsološi. Pavisam ne tā, lai būtu drošs, ka varēs pieveikt Klieģa pasūtījumu. Še tev, bet pirmajā reizē likās smieklīgi vienkārši... Vīrieša izslāpusī lauku zostiņa, kam jāķeras uz plika āķa, nu izrādījās lādīte, kuras atdarīšanai Smuidrim pēkšņi trūka atslēgu. Vivitai bija kāds savs funktieris. Visiem bija. Romances bārmeņus ieskaitot un par Valteru Klieģi nemaz nerunājot.

“Kad viņa tev pielips kā bērza slotas lapa pirtī, izstāstīsi par savu lielo parādu," tā Klieģis bija diktējis uzdevumu.

“Man nav parādu," Smuidris iebilda.

“Parādzīme būs mana problēma. Tavs uzdevums - rūpēties, lai Vivitai stimuls glābt miļoto no parādu cietuma.” Klieģis sacija. “Un neielaid garajā, dzirdēji?”

Ko īsti varenais uzņēmējs gribēja no šīs meitenes? Izputināt, piespiežot kaut kur aizņemties lielu naudu? Un viņam, godīgas igauņu pierobežas zemnieku dzimtas atvasei Smuidrim Kāpostam, pēc Klieģa pasūtījuma steidzīgi vajadzēja kļūt par Vivitas acuraugu... Turklāt tādā pakāpē, lai viņa, galvu pazaudējusi, noticētu mistiskiem Smuidra parādiem un būtu gatava tos maksāt. Nu, līdzīgus pakalpojumus, vismaz uz to pusi, viņš jau bija iemēģinājis. Sekmīgam iznākumam vajadzēja ilgāku laiku, taču Klieģis steidzināja. Bet šajā gadījumā nekā nedotu ari termiņa pagarinājums: Vivita, lai gan atradās blakus, bija

nolikusi starp viņiem šķērsli, kura pievarēšanai Smuidrim trūka padoma.

- Paldies par cienastu, - Smuidris sacīja, redzēdams, ka viņa sabiedrība meiteni sāk garlaikot. - Tas bija negaidīti.

- Man pašai arīdzan, - Vivita atsaucās, maltītes paliekas novākt pieliekusies. Viņas krūšu sadure ķēdītē trīsēja iegarens sudraba piliens. - Gadās, zini.

- Nu tad... Paliec sveika, - viņš mīņājās kā pusaudzis pirmajā randiņā.

- Laimīgi. - Vivita pamāja, vingri darbodamās gar seglu somu. - Un uzmanies no ērcēm. Te čum un mudž.

Smuidris aizkāpa kalnup, sausos zarus brikšķinādams. Kad ausis pārstāja uztvert šo troksni, Vivita nokrita guļus un, rokas izpletusi, skatījās vasaras pabalinātajās debesis. Viņa vēl baidījās noticēt jau piemirstajai dvēseliskās veselības garšai, kas saldi kutināja saules pinumu. Viņa izstaigāja visus dvēseles kaktus, lai būtu pavisam droša, ka nekur vairs nav palikušas Juhana nodarītās sāpes. Dīvainā veidā tās izgaisināja atklājums, ka Smuidrim tomēr maz lidzības ar Juhanu. Smuidris bija lokanāks, smalkākiem kauliem. Kāpēc viņa tik ilgi ļāvās apmātībai, zem Juhana kopsaucēja saliekot visus pievilcīgos vīriešus? Katrs taču ir citāds un savā ziņā atklājums, no kura viņai nav jāizvairās.

Bet ko īsti šim Smuidrim vajadzēja? Viņa bija jutusi gruzdam puiša bažas, nemieru un šaubas. Lai kāds arī būtu viņa mērķis, jāsaka paldies. Par atsvabinājumu. Nāca īsti laikā.

- Man mana mēle - mīksta lēpe... - Vivita lēnām izrunāja jau neskaitāmas reizes atkārtoto dzejoli. - Tavs augums - rožu koka slēpe...

Šīm rindām joprojām piemita burvība uzmodināt alkas. Bet nu tās nesaistījās ar Juhanu. Ar kādu citu ari ne, pagaidām. Un bija jauki šo nepaverdzinātību izbaudīt. Bet Smuidris jau nevarēja to zināt.

- Tev ari rādījās, ka viņam ir kāda ķeza? - Vivita uzrunāja zirgu. - Es gan to redzēju pavisam skaidri.

Lāsis, ar knišļiem kaudamies, vienā laidā locīja galvu. Pārmetoši iesprauslodamies, kad saimniece smējās.

Trešā daļa SLĒPTIE DARBI

Gaisa vēsinātājs gādāja par tīkamu dzestrumu autobusa salonā, un Kadija arvien vairāk priecājās, ka nolēmusi apciemot māsu. Neraugoties uz domstarpībām, Dārta bija un palika vienigā tuvā radiniece. Tomēr, izlemjot negaro ceļojumu, liela nozīme bija Kadijas dvēseles stāvoklim: te viņa krita izmisumā, te slavēja gadījumu, kurš veicinājis izbeigt attiecības ar Valteru. Tiesa, no Klieģa puses tam nebija apstiprinājuma. Bet ko citu nozīmēja Valtera ilgā klusēšana? Un tad vēl viņa gādīgā roka uz sievas pērļainā pleca... Nezin kāpēc tieši Paulas tērpa audums likās īpaši zīmīgs.

Vērodama daudzās jaunbūves šosejas malā, Kadija domās tās rindoja blakus Valtera mājai Ganu ceļā, un pagaidām neizdevās ieraudzīt Klieģa namam piedienīgu sāncensi. Lai gan Valters nekad nerunāja par mājas iekārtojumu, tas noteikti bija atbilstošs lieliskās ēkas ārpusei. Tādu vidi labprātīgi pamest izlemtu vienīgi neprātis. Labi vismaz, ka viņa - Kadija sevi paslavēja! - neiedēstīja šajās attiecībās iespēju laika gaitā nonākt Klieģa namā. Pieļāvumu, iespējams, izslēdza audzināšana: māte vienmēr atgādināja neskaust svešu naudu un neiekārot cita mantu.

Autobusam iekuģojot miesta pieturā, viņa tūdaļ pamanīja māsas opeli. Tomēr gādīga - atbraukusi pretī, lai gan Kadijai patiesi nebūtu grūti aiziet kājām līdz Amulēm.

- Sveika, rīdziniec, sveika! - Dārta skaļi sauca, tajā pašā laikā iemanīdamās kaut ko atbildēt vīrietim uz garāmbraucoša motocikla. Māsa te katru pazina, bija savējā.

- Tašiņa gan tev paviegla, - Dārta novērtēja Kadijas ceļasomu. - Ak, es jokoju, protams... Desas un kefīru, paldies Dievam, no Rigas tagad atšlepē tirgotāji. Malacis, ka saņēmies atbraukt. Katrs svaigs cilvēks drusciņ izmaina gaisu, un mums kļūst vieglāk elpot.

- Braukdama redzēju tīrumos kombainus.

- Mēs arī pļaujam labību. Skaties, - māsa rādija, - to paleju, kur tagad gluda rugaine, Linards nogrieza vienā dienā. Kvieši šogad brangi. Diemžēl Amulēs nav kārtīgas klēts, graudi jāatdod pa lēto. Kuram iespēja glabāt līdz ziemai, nopelna daudz vairāk.

Dārta runāja uz mata kā sievietes televīzijas lauku raidījumos, stāvēdamas druvas vidū, pie kūts pakša vai uz jaunbūves fona. Ja Kadija tagad ievaicājusies par mūzikas dzivi, māsa droši vien satrūktos. Dārtas tagadnē klavieres neiederējās.

- Cik skaisti! - Kadijai neviļus paspruka, starp nokal-nes kokiem uzspīdot sētas baltajiem logiem un sarkanajam jumtam. Kopš pērnās vasaras, kad māju remontēja. Amules bija stipri mainījušās uz labo pusi.

- Skursteņi vēl nav apmesti, - Dārta teica. - Linards to māk pats, tikai dienas par isām.

Ari iebraucamais ceļš bija svaigi uzbērts. Tam abpus izrakto grāvju neapzēlušās malas liecināja, ka lielais darbs varbūt labi ja mēnesi vecs. Pagalma stūri zem liepas atpūtās zaļgans divdurvju auto.

-Jau atkal! - Dārta novaidējās, un viņas sejai pārskrēja tumša ēna. - Maitu lija gatavā...

- Par ko tu tagad? - Kadija satrūkās.

- Pilnīgi riebjas! Pat grūti...

Māsa norija sakāmo, jo aiz sakuplojušo jūrniekrožu audzes atskanēja balsis. Tur nāca par Veco dēvētā Āmuļu saimniece Veronika un vēl kāda krietni jaunāka.

- Re, ciemiņu pilna māja, - ar Kadiju rokodamās, sacīja

Vecā.

Savos lielajos gados, māsai taisnība, Veronika izskatījās ņipra. Gandrīz tāda pati kā toreiz, kad kopā ar māti Kadija skolas laikā atbrauca šurp paviesoties. Vienīgi kājas Vecajai tagad stīvas: kreiso viņa nelocīja ceļgalā un iedama šļūceniski vilka pa zemi.

- Pazīsti tak Vizmu? - Veronika turpināja.

Kadijai saminstinoties, tante nāca talkā:

- Jūs ar Dārtu man rados no viena brālēna, Vizmīns atkal no otra.

Kalsnā rudmate mazliet pavēra lūpas. Droši vien tas nozimēja smaidu. Cik viņai gadu - četrdesmit vai visi piecdesmit pieci? - Kadija prātoja. Tumšzilā vilnas jaka līdz pašam zodam sapogāta. Par spīti siltajai dienai.

- Vizmīns, rau, piedāvājas aizvest mani līdz kapiem, -Vecā uzrunāja Dārtu. - Bet es domā, ka vispirms jāieēd pusdiena. Paldies Dievam, ir ko likt galdā. Puķes jau sagriezām. - to viņa stāstīja Kadijai. - Vismaz reizi nedēļā kapiņi jāaprauga. Taču kājas man švakas, un mūsējiem nekad nav vaļas mašīnē aizvizināt.

- Laukos pastāvīgi nevaļa, - augumam neatbilstīgi rešņi nodudināja rudmate. - Rītā celies ar sauli un nezini, kur diena paliek.

- Es šorīt biju augšā vēl pirms lēkta, - Dārta atsaucās. - Nāc, Kadij, istabā.

- O... Te jau kā pie baltajiem cilvēkiem, - Kadija novēr tēja pavisam jaunas trepes uz otro stāvu. - Bēniņus ari izbūvējuši.

r-

ī

- Strādājam kā prātā slimi, - māsa izgrūda caur zobiem. - Viss pagasts jau balsi apsmej.

- Par ko?

- Ka pelnām Vecajai mantu. Mēs ar Linardu tikai plēšamies, bet saimniecība joprojām skaitās Veronikai. Par lielu brīnumu viņa šonedēļ piekrita parakstīt tādu papīru -pagastvecis mūs uz to jau sen mudināja! - nu, dokumentu, kur redzams mūsu ieguldījums Amulēs.

- Kas ir šī Vizma?

- Labs jautājums. - Dārta pasmīnēja. - Ka no tāliem radiem, melots nav. Bet kolhozu laikos šī ģimenīte izlikās nepazīstam Āmuļu budzeni. Tikai šopavasar Vizmīns, kā Vecā viņu godā, sāka piebraukāt. Nu jau dzīvo tantei azotē. Pirmā padomdevēja visās lietās! Lielā a-agro-nome... - Māsa novaikstījās. - Krievu laika tehnikuma deplons, ar Dievu uz pusēm. Taču viltīga pēc velna -momentā atrada Vecajai īstos punktus, kur uzspiest. Ar tiem pašiem kapiem...

Dārta aizskrēja saklāt pusdienas. Kadijai piešķirtajā istabā vēl turējās svaigās krāsas kodīgā dvaka, taču logs vaļā nevērās. Rokturi visādi izgrozījusi, viņa attaisīja durvis, lai vēdinās, un izgāja priekšnamā. Veronika ar savu viešņu joprojām stāvēja pie jūmiekrožu audzes, turpinot droši vien jau dārzā iesākto sarunu.

- Un tad vēl... - bubināja tantes balss, - Amulēs istabu, cik nevajag, bet Dārta guļ viņam blakus. Zem viena deķa. Kad vēl būtu jauni, kuriem bērnus vajag!

- Manējais vasarā pa klētiņu, bet ziemā klāju uz mūrīša, - atbildot švīkstēja Vizma. - Sākumā šis spārdījās, taču es noliku pie vietas.

- Lūk! - Vecā uzslavēja. - Bet Dārta jau neklausās. Parāda zobus, atmet ar roku, iekrīt mašīnē un - projām. Linards tādā ziņā cilvēcīgāks, vismaz vakaros ienāk vārdu

pārmīt.

- Un tu augu dienu viena pati?

- Ar savām tibām. - Tantei aizkrita balss. - Aizeju pie vistiņām, izstāstu bēdas, un kļūst vieglāk. Maz viņu man palicis. Sešas dējējas un gailis.

- Kā? - Vizma brīnījās. - Vēl nesen taču bija apaļš ducis. Sesks vai lapsa izgrieza?

Veronika laikam atbildēja tikai ar žestu, jo viešņa īsi ievaidējās.

- Jā, - tante apstiprināja. - Kaklu uz bluķa un... Pagalmu pieķēzot un puķes izkašājot. Lai Die’s stāv klāt, kas nu tā par lielu skādi? Amulēs vistas vienmēr pa vaļai staigājušas, cik sevi atceros, bet tagad, redz...

- Es zoslēnus šopavasar nopirku. Nožēloju, ka pīlītes pie reizes nepaņēmu. Mums gan dīķis sekls. Nav kā Amulēs - ar laivu var braukt.

- Jā. Linards iztaisīja dziļu un zivis salaida. Rudenī smelšot ārā. Taču es domāju...

Soļu švīksti liecināja, ka abas aiziet tālāk pa pagalmu. Bet dzirdētā pietika, lai Kadijai būtu skaidrs Dārtas un tantes domstarpību dziļums. Un vēl šī Vizma, kas rakstā piebalsoja Vecajai... Stāstīt māsai? Gan jau Dārta zina tāpat. Bet kā vārdā ir vērts turpināt dzīvošanu pastāvīgas spriedzes mākonī? - to Kadija saprast nespēja. Tiesa, māsai vairs nebija atpakaļceļa.

Dārta jau lēja šķīvjos biešu zupu. kad uz motocikla atpukšķināja Linards. Saules apsvilināts, ar vairāku dienu rugājiem uz zoda un gluži baltiem deniņiem. Pirms gada sirmumu vēl knapi manīja. Ilgi necirptiem matiem

nozēlušo vīrieti eļļas smārda pārņemtajās drānās bija grūti iedomāties baudkāri lakstojamies pie ugunskura -ja pati pērnajos Jāņos to nepiedzīvojusi, tagad Kadija gandrīz neticētu.

- Kur tad Zinta? - viņa pavaicāja.

- Ekskursijā. No skolas. - māsa atbildēja. - Ņemiet taču ari gaļu. Lielais katls piešmorēts.

Acīmredzami viņa vēlējās atsaistīt uzmanibu no Kadi-jas jautājuma. Taču bija par vēlu.

- Senāk jaunie vasarās apkārt nebraukāja, - sacīja tante. - Vajadzēja strādāt. Tāpēc izauga krietni cilvēki. Ne kā tagad.

- Man liekas, kartupeļus un bietes ravēdama, Zinta pelnījusi trīs dienas atpūsties. - Dārtas vaigos kvēloja īsti ugunskuri.

- Mūsu pagasts ari piešķira skolai autobusu, - teica Vizma, ik pēc vārda īsi un skaļi iestrēbdama no karotes. - Savējos nelaidu. Tur gulēs pa nakti teltī, puikas un meitenes vienuviet...

- Lai grāmatu lasa, ja atliek vaļas. Nevis pa krūmiem tādos mazos gados meņģējas! - Veronika pakratīja mezglaino pirkstu. - Nu, visādi gadījās ari senāk. Manā ģimnāzijas klasē bija tāda Mirdza Kreigere...

- No pienotavas Kreigeriem? - Vizma strauji pārķēra.

- Kurus izveda četrdesmit devitajā?

- Kā tad. Izgaisa gandrīz visi. Tikai bildītēs var apskatīt.

- Tev ir vecās fotogrāfijas? - Rūsā kodaļa salēcās.

- Parādīsi? Šausmigi patīk, kad cilā un stāsta par vecajiem laikiem.

- Trīs albūmi ar to mantu pieslānīti, - tante padižojās.

- Bet nav sagrūsts. Esmu sašķirojusi. Lai, sak, palicējiem labāk saprotams - ja interesēs, zināms...

Žiglais, Dārtai veltītais mirklis atklāja sacītā zemtekstu tik daiļrunīgi, ka Linards nokrekstējies atbīdīja šķīvi un

teica:

- Kamēr kafija ievelkas, iešu piesegt dēļus. No dienvidiem kāpj tumšs mākonis. Ja saliedēs, amatnieki nākamnedēļ būs jālaiž suņu dienās.

- Tu viens varēsi? - Dārta arī pietrūkās. - Pati pirmīt gribēju, bet vējš uzķer to plēvi un pūš projām.

- Eku, Vizmīns! - Tantē uzsprikstēja ilgi dīdījusies rīkotāja. - Izej ar Linardu. Tev, šlankai, vieglāk palocīties. - Atkal bulta Dārtas virzienā...

“Kā viņa uzēdusies māsai!...” Kadija šausminājās. “Gatavais terors."

- Dzi?... - Veronika klausījās āra trokšņos, galvu pieliekusi. - Tā ir cekulainā tiba. Lielās, izdējusi... Pirmit kladzināja arī raibās. Ka tikai žurkas nebūt’ paspējušas olas uzost! - Stīvo kāju vilkdama, viņa izmetās pa durvīm.

Dārta, lūpas kodīdama, mazgāja traukus. Viens šķīvis izslīdēja no rokām un sabirza suķēs uz grīdas. Lielāko māsa piemina ar papēdi un spieda, kamēr brikšķi pārvērtās šņirkstoņā.

- Redzēji? - Dārta vēlreiz piespēra kāju, laizdama vaļā aizturētās dusmas. - Tādā modē Vecā mani smērē pa sienām katru mīļu dien’. Arī Zinta dabū. Linardu vēl pietaupa. Bet gan jau sitīs ari viņa stunda.

- Man liekas, pērnvasar dzīvojāt gluži saticīgi.

- Tad Vizmīns nebija savu čūskas mēli iegrūdis starpā. Viņa smalki griež Veco pret mums. Pašai vīrs noļurbājies, puikas dienderi un būda krīt uz kakla. Tāpēc ari iekārojusi Amules.

- Jums vajag ar tanti izrunāties.

- Domā, neesmu viņas priekšā sprandu locījusi? Ir jau Vecā drusku bērna prātā, ko tur. Pēkšņi sāk uztiept tādas lietas... Pag, tur laikam kāds nāk. Vēlāk pastāstīšu.

Atgriezās Linards, nesdams malkas klēpi. Teica. Kadijai pamirkšķinājis:

- Vakarā iekursim kamīnu un tu izstāstīsi, kā iet jaunībā pa Rīgu.

- Kur Vizma palika? - Dārta vaicāja.

- Gaida tanti no klētsaugšas. Ik Vecā turp rāpjas, ik es domāju - ir gan krampis: jau manos gados tā trepe uzsit aizdusu, bet viņa...

Spalgais brēciens iztrūcināja katru pa savam: Dārtai nokrita nazis. Kadija sarāvās, bet Linards divos lēcienos bija pie loga.

- Ātrāk! Palīgā!... - nu kliedza tepat priekšnamā. - Tur... ātrāk... - Vizma vicināja labo roku, kreiso sirds pusē turēdama. - Dakteri!...

- Apsēdies un iedzer aukstu. Pāries pats no sevis, -Dārta teica.

-Jēzu!... - Šķiet, Vizmai trūka elpas. - Tante... viņa no augšējā kāpšļa...

Tiešām. Uz sāniem nedabiski pieliekusi sirmo galvu, kas atgādināja izplucinātu, pārziedējušu pieneni, Veronika gulēja klēts priekšā. Linards pieskrēja klāt un stāvēja apjucis.

- Ko tu stāvi? Dieviņ mīļo, dariet taču... Kaut ko dariet! - Vizma turpināja vaimanāt.

- Kuš! - Dārta uzsauca. - Tepat aiz klēts durvīm ir brezenta gabals. Palīdzi Linardam to iebīdīt viņai apakšā. Lai var ienest istabā. Es tikmēr izsaukšu ātros.

- Bet varbūt labāk nekustināt? - Kadija šaubījās.

- Ahā! - atsaucās Vizma, jau izklupdama no klēts. - Lai ātrāk nomirst, vai ne?

Kadija apvainojās, jutās tīšām pārprasta un sekoja Dārtai. Taču priekštelpā telefona klausule stāvēja nenocelta. Ari virtuvē māsas nebija. Viņa sparīgi čaukstinājās tantes istabā.

- Ko... Dārt, ko tu dari?! - Liekas, māsa bija zaudējusi apjēgu - nevis zvanīja mediķiem, bet drudžainā steigā rāva vaļā atvilktnes un papīrus no tām neskatīdamās meta atkritumu maisā. - Ak Dievs! Dārt...

- Tūlīt, tūlīt. Viss. tagad viss. - māsa čukstēja. - Tūlīt... Ej, griez ātrajiem!

Piezvanījusi Kadija izskrēja pagalmā. Linards un Vizma jau bija sagatavojušies pārvietot nekustīgo ķermeni. Uz raupjā paklāja tas izskatījās sarāvies sīks un nožēlojams. Krītot Veronika bija pazaudējusi vienu kurpi. Tagad basā un apautā pēda it kā piederēja dažādiem cilvēkiem.

- Atrājos ieteica neko neaiztikt, - Kadija teica. - Viņi drīz būs klāt.

- Tad jau paspēs reizē ar policiju, - piebilda Dārta, skrējienā pieglaužot izspūrušos matus. Likās, viņa atgriežas no pirts - seja kvēloja un pieri klāja miklums. - Tie ari ceļā un te nav tālu.

- Policija? - Linards pārjautāja. - Kāpēc?

- Bet ja nu ir notikusi ļaunprātība? - Dārta iespieda rokas gurnos un ar skatienu nagloja Vizmu. - Liecinieku taču nebija!

- T-tu... - Vizma stostījās. - Traka, traka! Es te stāvēju. un tante riktējās kāpt zemē. Par velti, viņa saka, nevienas olas...

- Un tu ko? - Dārta neļāva turpināt.

- Ko - es? Es teicu, ka ari mūsu vistas...

- Tā, tā, tā... - Acis piemiegusi, Dārta lēnām tuvojās Vizmai. - Un runādama gadijumā drusku trepes nepavilki malā? Stāv taču galīgi Šķibi, ko, Linard? Pirmīt bija taisni pretī lūkai.

Veronika klusītēm iekunkstējās. Kadija pieliecās un redzēja noraustāmies tantes savitušo muti. Lūpas pavērās, iztecinot sārtu siekalu straumīti. Viņa satvēra Vecās roku un meklēja kādu dzīvības tikšķi pie plaukstas pamatnes.

- Lai policija skatās, - sacīja Vizma. - Varbūt trepe bijusi priekšlaikus aizzāģēta un...

- Pirmīt pulsu vēl dzirdēja, - ierunājās Linards. - Cik reižu viņai neteicu, ka jāizmet no klētsaugšas visi perēkļi. Nē, tibas esot pieradušas tur dēt.

- Pati sev nelaimi sagādāja, - Dārta piebalsoja virām.

Kadijai šķita, ka māsas vārdos sadzirdamas slēptas gaviles, kam piebalsoja mediķu mašīnas taure. Tā bija pēdējā mūzika, kuru dzirdēja Vecās dvēsele, kas pirms lielā ceļojuma varbūt vēl kavējās Amulēs.

Laiks šķita apjucis: te mīņājās uz vietas, te dieba kā aidinieks. Tā Kadijai šķita, ķepurojoties murskulī, kas aizgūtnēm vēlās pāri Amulēm. Cik bezpalīdzīgs cilvēks jūtas, nevadāmu notikumu straumē iemests, - viņa domāja, ar skatienu sekojot aizbraucošās policistu mašīnas savērptajai putekļu grīstei.

- Ja nu tomēr klētī pasilts? Varbūt vajadzēja sūtīt uz morgu, - Dārta lietišķi sprieda par Veronikas nedzīvo miesu. - No otras puses... Viņa ir pelnījusi palikt savās mājās. Ai, kā viss notiek nestundā: labības pļauja un bēres vienulaik.

Un atkal Kadijai šķita, ka māsa ar pūlēm valda līksmi.

- Kadij! Mācēsi taču sarakt kartupeļus? - Dārta vaicāja. - Paņem dakšu un izcilā vagu galus tepat aiz kūts. Vakariņu tiesai pusspaņņa pietiks.

- Es laikam... Braukšu mājās, - Kadija jau bija izlēmusi.

- Nu, ja tā... - māsa pat necentās atrunāt. - Tu pirmīt vaicāji, ko daru tantes istabā. Domāju, ja nu Vecā prāta aptumsumā uzskripājusi papīru, ka Amules dabū Vizma? Līdz notāram nekas vēl nav nonācis, tad jau mēs zinātu. Bet pie tiesas svarīgs katrs raksta gals.

- Ar kuru tev jātiesājas?

- Domā, Vizmins tik lēti atstāsies! - Dārta izrieza krūtis. - Bet tagad viņai nulle izredžu iekļūt starp Vecās mantiniekiem. Un kas, ja policija šo atzīst par nelaimes gadijumu? Tā ziņa, kuru palaidīšu es, cilvēkiem patiks daudz labāk... Ha-ha-ha! - Māsa pacēla roku kā uzvarētājs boksa ringā. - Vizmins līdz mūža galam vairs nenomazgāsies balts.

Kadija atsacījās no transporta, un Dārta ari neuzspieda. Tālrunis Amulēs jau zvanīja bez rīmas. Vecās saimnieces pēkšņā nāve bija kairinoša valodu ēsma satraucošu notikumu izslāpušiem pagasta ļaudīm.

No ceļagala uz Amulēm atskatījusies, Kadija redzēja stutes pie vecās kūts sienas un avenājiem apaugušo drazu kalnu nojaucamā vāgūža galā. Ja šīs sētas dēļ māsa bija gatava cīnīties zobs pret zobu, tad kur Kadijai iemesls nosodīt Valtera Klieģa pieķeršanos savam brīnišķīgajam namam?

• • •

- Nu? Nav smuks? - Ģedimins steidzināja Klieģi. - Es domā. izaudzis šis būs vēl brangāks par Neri. Re, jau tagad ķepa gatavā lāpsta!

- Kur tu viņu dabūji? - Valters jautāja, bužinādams kucēna silto augumiņu. - Ak jā, jā, tev ir daudz zobu un visi kā mazas adatas...

Aicinādams rotaļu turpināt, sunēns ievaukšķējās un apvēlās uz muguras. Melnajā pierē virs acīm iezimējās divi dzeltenīgi pauguriņi. Ausu vaļīgajām Jerpatām plīvojot, viņš apmeta kūleni un, galvu piešķiebis, ar spožu aci uzmanīja Klieģi, atzinis par klausīšanas vērtu saimnieku tūlīt pēc apostīšanas.

- Papīru viņam nav, - Ģedimins teica. - Bet tēvs ar medaļām. Un šis te bijis pats ņiprākais metienā, saka švāģers. Ja saimnieks gadījumā tomēr negribētu...

- Kāda runa, paturēsim. - Klieģis ļāva kucēnam plosīties gar viņa kājām. - Ir jau nokristīts?

- To atbildību neuzņēmos... - Purvaines pieraugs pasmaidīja, par Klieģa reakciju acīmredzami atvieglots.

- Manējā veča pukst: vajadzējis vispirms saimniekam paprasīt, vai maz viņš gribēs jaunu suni. Es a'kal domāju, ka citādi nebūs. Re, kas par kumbru!...

- Tikai, skaties, neizlutini, - Klieģis piekodināja. - Mīkst-pēdiņu grūti izskolot.

Kucēns nožāvājās un pievēra plakstus kā saguris zīdainis, pilnīgi uzticēdamies rokai uz viņa muguriņas.

- Jūsu brālis esot dikti slims?

Ģedimina piesaiste Purvainei deva viņam tiesības vaicāt, un Klieģis rūpīgi izvēlējās atbildi. Lai būtu īsa un vienlaikus pietiekami izsmeļoša.

- Nosprostojums smadzeņu asinsvados, - viņš teica.

- Un vēl dažas blakuslietas. Vispār nopietni.

- Paralīzs? - Pašam Ģediminam visbriesmīgākā šķita izredze pazaudēt kustību spēju.

- Uz to pusi. Rokas klausa, kājas ne visai.

- Tad jau celsies. Labas dienas no mums ar Broņu, kad iesiet apraudzit.

- Paldies. Pieraugi, lai Broņa aiz lielas mīlestības neiedod šim zvēram kādu treknu pļuru. Sagādāšu speciālo barību.

- Un vārds?...

- Man liekas, būsi jau uzrunājis par Nero.

- Tikai dažas reizes, netīšām, - Ģedimins vaļsirdīgi atzinās. - Dikti bija pierasts, un mazais būs uz mata, kad nobriedīs. Nāc nu, Neri! Vai klausīsi, rakari?

Spalgi vidžinot, aizzibsnīja divas bezdelīgu šautras. Laikam apmāca lidot šīsvasaras perējumu, un tas ir rudeņa piesūtīts signāls, - nodomāja Klieģis. Purvaines zīmes tulkot viņš prata. Lai ari gadalaiku maiņas ik reizi atšķīrās, to pieteikumu allaž nekļūdīgi varēja izlasīt debesīs. Pavasara priekšvakarā zilgme dzidrajās un līksmi kāpa augšup, bet rudens nojausmā lēnām slīga uz leju un apdomīgi tuvojās liepas virsotnei. Vēl jau līdz galotnei bija laba tiesa -Klieģis vērtēja pēc acumēra, - taču rūgteni smaržoja Alises laikos iekoptie flokši un dālijas, aicinoši iedrošinot pabālējušo jumu laisties lejup.

Purvaine nekad nepievīla, un Klieģis vienmēr te atrada gaidīto. Tūlīt viņš nomainīs apavus un dosies pa vasaras izkaltēto ložņuķērpju sudraboto paklāju gar kadiķiem. Staigās ilgi, kamēr būs atkal kļuvis par stipro un ietekmīgo Valteru Klieģi. Patlaban te atradās tikai viņa ārējais veidols, miesas čaula, kuru pildīja neizlēmība un pat izmisums. Vienīgi Purvaines spēkos bija atdot viņam līdzsvaru pēc slimnīcas apmeklējuma.

“Dažus Ansis vairs nepazīst,” teica Brita. “Tā ka nebrīnies.”

Kam līdzīgam Valters jau bija gatavs. Taču brālis, lēnām un nedaudz mežģījoties mēlei, atsaucās viņa sveicienam:

“Tu ari, Valt, te esi... Mātei neteiksi?” Mute sašķiebās smīnam. “Viņai nav jāzina, ka mēs ar Mārtiņu..."

“Protams, ne," Valters piekrita.

“Māte būs dusmīga. Tomēr, Valt... Mārtiņš ir mans vienigais... draugs.”

Brā)a seja uz slimnīcas spilvena gulēja kā neuzrūgusi mīkla - bāla, izblīdusi un plakana. Rūsgano uzacu kušķīši dzīvoja paši par sevi: saraucās un iztaisnojās. Palaikam Ansis virpināja uz krūtīm kopā samītos pirkstus ar platiem, vaska dzelteniem nagiem. To gaišie mēnestiņi piesaistīja Valtera acis un nelaida vaļā.

“Ja tev, Ansi... Ja ko vajag, saki,” neviļus viņš pieskaņojās slimnieka apgrūtinātajai runai.

“Lai māte ir mieriga," brālis atsaucās. “Mārtiņš... Viņš nav pa gaisu, kā māte domā. Mēs labi izbraukāsim. Biļetes jau kabatā.”

“Būs, kā teiksi."

“Bet sesiju es nokārtošu. Kas nu tur, tikai divi eks... eksāmeni.”

“Kā tad.”

Nebija jēgas kliedēt brāļa maldus, lai izvestu viņu no pasaules, kurā - tā apgalvoja ārsti - Ansis iekārtojies uz palikšanu. Kāds īssavienojums smadzenēs neatgriezeniski sadedzinājis daļu viņa apziņas, bet atlikušajā valdīja jaunība un Mārtiņa Dzelmes rēgs.

“Tagad vēl daudzmaz,” sacīja Brita, sagaidījusi Valteru klinikas dārzā. “Bet pirmajā dienā, pie samaņas dabūts, ar Mārtiņu vien sarunājās... Dakteris domā, vai tikai Ansis nav rijis kādas aizliegtas mundruma zāles, kas uztaisīja klikšķi galvā.”

Valters atcerējās drudžaino spīdumu brāļa acīs, abiem pēdējoreiz tiekoties, un pirkstu kāro čabināšanos rakstāmgaldā.

“Tad jau mājās vajag būt krājumiem," viņš teica. “Tu skatījies?”

“Tikai pa virsu. Dzīvoklis vēl jāattīra no tās draņķes smakas," svaine nikni attrauca. “Pilnīgi riebjas... Vakar nomainīju atslēgas."

“Ansis tagad būs invalids,” Klieģis gribēja, lai Brita pēc iespējas ātrāk sarod ar nepielūdzamo patiesību. “Ko taisies darīt?”

“Viena es veikalu nepavilkšu. Jau tagad ūdens smeļas pāri lūpai.”

“Domāsim,” Valters solīja, labi zinādams, ka pastāv tikai viens ceļš - iepludināt tirgotavu “Pamatā”.

“Klīnika ir dārgs prieks, un ar naudu mums, pats zini.

Viņš ļāva klusuma mirklim ieilgt, nesteidzināja. Iekšēji sasprindzis gaidās, vai apstiprināsies minējums.

“Nav ari ko īsti pārdot,” Brita turpināja. “Ja nu vienīgi Anša daļu laukos. Bet pagaidām nedrīkst tai ķerties klāt. Vēl jāiziet cauri ķēpai par viņa rīcības nespēju.” Svaine notikušo vētīja ar lietišķu tvērienu. “Tu negribi atpirkt Purvaines tiesu?”

“Kārtība prasa vispirms to piedāvāt Anša krustmeitai. Ja Vivita atsacīsies, tad spriedīsim tālāko,” Klieģis runāja lēnām un izsvērti. Brita nedrīkstēja uztvert viņa līksmo nepacietību. "Atrisināsim jebkurā gadījumā."

“Paldies. Zināju, ka uz tevi var paļauties.”

Stiprāka pūsma sakustināja liepas vainagu mājas galā, un tam līdzi šūpojās cauri lapotnei izlauzies saules stars, mainīgi glāstot abus logus, kurus Ansis laikam gan šeit vairs nekad nevirinās. Ka tā reiz varētu notikt, Valters bija pieļāvis un aplūkojis iespējas. Tomēr slimnīcas gultā sabrukusi miesa, ko atstājusi labākā daļa prāta, it kā raidīja Klieģim pārmetumus. Viņš mēģināja tos atspēkot, iesaistot Kāducitu. Bet citiem gadījumiem derīgie argumenti šoreiz atgādināja neveikli sadiegtas lupatas. Viss beigtos tieši tāpat, - centās iegalvot Kādscits, - arī tad, ja tu pašrocīgi būtu aizstiepis Ansi uz slimnīcu, kad viņš jau runāja nesakarīgi. Droši vien - piekrita līdz šim it kā snaudusī Klieģa būtības daļa, - taču būtu ievērots tēva piekodinājums: lielās lietās jums, brāļiem, jāstāv vienam par otru! Jā, bet Ansis to aizmirsa pirmais, aiz Valtera muguras piedāvājot Vivitai pārvērst Purvaini tūristu autobusu piesmirdinātā tirgus laukumā. Tiesa, tas bija nejauks gājiens, tomēr, noliekot blakus neizmantotajai brāļa saprāta glābšanas iespējai...

Pie velna! - Klieģis gandrīz nolamājās skaļi. Šīs dažādās balsis draudēja viņu saplosīt un pārvērst slienainā, neizlēmīgā radībā. Līdzīgā tām. kas gari apraksta savas neveiksmes “Pamata” īpašniekam adresētajos palīdzības lūgumos. Rīta pusē gandrīz izlēmis uzmeklēt Kadiju, tagad Klieģis nodomu atlika. Kadija pieradusi viņu redzēt citādu un apbrīnoja stipro Valteru. Pilnīgi iespējams, nu būtu vīlusies un sāktu nicināt. Jo pati loloja sevī stiprumu. Ja piederējusi vārguļiem, būtu prasījusi Klieģim materiālu atbalstu. Taisnību sakot, Valteru bieži izbrīnīja, ka viņa neko nelūdz un mulst, saņemot dāvanas. Varbūt tādā veidā neizpaudās Kadijas lepnums, kā viņš līdz šim bija uzskatījis, bet pavisam kas cits - viņa nevēlējās laist Klieģi savā dzīvē pārāk tālu un turēja pa gabalu?...

Valters ilgi brida cauri virsējam uz tireļa un purva robežas. Mēļie ziedi un sakaltušie stiebri sabira kurpēs, bet viņš netērēja laiku gružu izkratīšanai, kamēr nesasniedza veselīgiem miltenājiem piestīgoto laukumiņu. Šajā vietā dziļi apakšzemē krustojās āderes. To atrašanu viņam savulaik ierādīja Ansis, vēl pirms tēva. Brālim visos pirkstu galos bija rikstnieka zīmes. Valters ar pūlēm tikai divos savējos atrada noslēpumainos aplīšus. Ansis apgalvoja, ka pazemes upes spēj sajust ar plaukstām.

Uz ceļiem nometies. Valters gluži kā tālajos pusaudžu gados rāpoja pa smilteņu segu, delnām izpēdodams katru vietiņu. Vienā sūnas bija pamiklas. Laikam te zemzeme kaut ko sūtīja debesīm. Vai Ansis prata lasīt šīs vēstules?...

No takām vairīdamies, Klieģis pa taisno gāja līdz bezvārda ezeriņam, ik solī saraudams grīšļu, vaivariņu un zilenāju pinekļus. Drīz lielu muskuļi jau smeldza piepūlē. Taču kopā ar katru sīko sāpi, kas atbalsojās locekļos, iztecēja lāse pirmītējā mokošā apjukuma un nevarības.

Pēc pūstošas zāles smaržojošajā ūdenī nira meža pīļu šīsvasaras jau gluži patstāvīgās atvases. Valters apsēdās uz laikagriežu saplūksnāta, izbalināta celma un iedarbināja mobilo tālruni.

- Nu, godājamais Kāpost? - Klieģis jautāja. - Kas jauns?

- Bez problēmām, Klieģa kungs. Viss kārtībā, - uzrunātais pie savas klausules jūtami nervozēja. - Un tās sīkās novirzes...

- Cik tālu jau ir? - Valters neiecietīgi pārtrauca.

- Domāju, kad jaunkundze atgriezīsies...

- Kā? Uz kurieni tad viņa aizbrauca?

- isti... Nav nozīmes, jo...

Minstināšanās pie otras klausules Klieģim nepatika, un viņš neatsveicinājies savējo atslēdza. Izdaudzinātie Smuidra Kāposta pavedēja talanti acīmredzot bija pārspīlēti, ja reiz Vivita nedeg iemīlēšanās ugunī un šis sprukstiņš pat nezina, kur viņa atrodas. Lai gan tāds pavērsiens neietilpa Valtera plānos, zem saīguma virskārtas viņš juta dīgstam lepnumu par Vivitu - tomēr Klieģu sēkla, ko tai padarīsi!...

Lūkodams pēc brīvas vietas mašīnu stadulas augšstāvā pie Jēkaba kazarmām, Lauris gandrīz nobrāza sānu sudrabotai, atpakaļgaitu strauji ieslēgušai toijotai. Tās vadītājs aiznesās, gaiteņa nobrauktuvē bremzes kaucinot. Lauris iestūmās atstātajā nišā, kaut gan sprauga bija paknapa auto izmēram. Meklēt platāku vairs neļāva laiks. Viņš jau kavēja. Nosebošanos Lauris uzskatīja par sliktu paradumu, ko izrādīt nebūtu vēlams pat Ventim Svažam.

Ko tas tipiņš īsti grib? - Lauris prātoja, lieliem soļiem kājodams pa Jēkaba ielu. Vajagot satikties, nav telefona saruna... Gan jau vecā Meduma pasūtījums, kas cits vēl. Pēterim pašam tagad neērti kaut ko prasīt no Klieģiem, salīdzis rokaspuiku Svažu.

Vislabprātāk Lauris patlaban turpinātu zvilnēt šūpuļtīklā, mielojoties ar Sallijas īpašo ābolmaizi. Mazuma piegarša tai bija kopš bērnības. Tieši tad aukle esot viņu ieēdinājusi, - sacīja Liene, kurai Sallija nepatika. Nu, te jūtas bija abpusējas un droši vien nezūdošas. Bet par šo jomu viņš netaisījās lauzīt galvu. Tai pietika citu darbu. Turklāt nesauktas pieteikušās pavisam jaunas raizes. Lai kā Lauris centās izvairīties, tās neļāva sevi aizmirst, mudinādamas tikt skaidrībā: kas īsti mainījies viņa un

Lienes attiecībās?... Agrāk meitenes pūcīguma uzplūdi, kas mijās ar kaisles pārpilniem glāstiem, tikami satrauca Laura vīrietību. Aizvakar viņš pēkšņi atskārta, ka meklē Lienes saviebtajā mutē līdzību ar gandrīz jau aizmirsto Purvciema dzīvokļa kaimiņieni, ko Sallija dēvēja par skā-bumķēmi. Un tad vēl tā sajūta, abiem mīlējoties... Jau kuro reizi. Murgs, protams. Lai gan Lauris labi zināja - mājā tikai viņi divi, palaikam šķita: vēl kāds te piedalās...

- Nu, kā jums tur? - māte šodien apvaicājās.

- Normāli, - Lauris atbildēja. - un tev pašai?

- Gan būs labi. - viņa teica. Iespējams, negribēja satraukt. Māte patiesībā izskatījās daudz žirgtāka, nekā Sallijas telefoniskajos izklāstos tēlojās. Dziļās, platās ēnas zem acīm droši vien bija visu sirdslēkmju pavadones, kas pazūd atkopjoties.

- Sveicini Lieni! - māte atvadām uzsauca.

- Noteikti, - viņš kā parasti solījās, kaut ari mēdza aizmirst. Taču pēdējā laikā Lauris tišām noklusēja tādus uzmanības apliecinājumus. Jo Lieni tie kaitināja. Viņa no Ganu ceļa gaidīja pavisam citas vēstis.

Izlauzies cauri Doma laukuma alus dārza kņadai, Lauris ielūkojās pulkstenī. Nolāpīts, tomēr ceturksnis pāri un pieklājība prasīs Svažam atvainoties.

- Ko tu dzersi? - žurnālists skaļi uzsauca, vēl tikai ieraudzījis Lauri tuvojamies restorāna ārpusē apjumtajam un raibu plastikāta zedeņu iežogotajam četrstūra laukumam, kurā satilpa pusducis nelielu galdiņu. - No savas puses iesaku Bauskas gaišo. Firma!...

Sacīto apstiprinādams. Ventis tūdaļ iemalkoja no apjomīgā kausa un pamāja, sveicinot kādu garāmgājēju.

“Te viņš izrāda savu milzīgo popularitāti,” Lauris nodomāja. “Ak, lai.”

- Es izvēlos tasi kafijas, - viņš teica. - Melnu. Rūgtu.

- Kā dienvidu nakts un mīlestība!... Pareizi, - Ventis nekavējās ar banāliem tekstiem un atzinību. - Jebkura piedeva tikai samaitā kafijas garšu. Liels brīnums, ka šīs patiesības apstiprinājumu neguvu Turcijā. Tiešām! - viņš kaismīgi apgalvoja, lai gan Lauris neiebilda. - Domā, turki ir smalki meistari? Nekā nebija, viņi maisa kafijā visu, kas pa rokai, piparus ieskaitot. Beigās man apnika cīnīties un no rītiem vārīju sev pats. Jā, pērn mētājos Stambulā gandrīz mēnesi, nācās iepazīt vietējo kolorītu.

- Darbs? - sarunas uzturēšanas vārdā Lauris pavaicāja.

- Arhitektūras žurnāla pasūtījums. Dažreiz ari mūsu brālības locekļiem laimējas uzknābāt apzeltītu graudu.

- Mani nekad nav vilcis uz sacerēšanu. - Lauris pasmaidīja. - Labāk zīmēju tabulas. Vācijas augstskolās tās augstu vērtēja.

- Nu lūk! - Svaža nopriecājās. - Par friču universitātēm mums ari būs runa.

- Brauksi mācīties?

- Neapcelies... Paziņu dēls sadomājies. Uz nākamgadu. Bet jau kopš pavasara dīdās: atrodi, Venti, man kādu. kurš Vācijā studējis, nu atrodi! Skaidrs, informācijai no pirmās rokas cits svars.

- Kas īsti puisi interesē?

- To izklāstīs pats. tikai... - Ventis iemeta skatienu pulkstenī. - Tikai kur viņš ir, man ļoti gribētos zināt? Kumeļa gadi un prāts pakaļā: tādiem pusstunda šur vai tur... Kaut norunājām stingri. Jāiet piezvanīt.

Svaža nozuda iekštelpās, un Lauris vēlējās, kaut Ventis aizkavējies ilgāk. Bija patīkami sēdēt un, lēnām malkojot kafiju, vērot, kā pāri Vecrīgai nolaižas vakars.

Pēterbaznicas gailis vēl glabāja nieku rieta spozmes, bet lejā starp namiem jau dzīvoja krēsla un aiz apakšējo stāvu logiem dažviet dega spuldzes.

- Jābūt kuru katru bridi, - Svaža sacīja atgriežoties. - Lūdzu, atvaino.

- Gadās, - Lauri bija pārņēmusi miermīlība.

Protams, ir jau Ventis pāvs, bet to laikam var izskaidrot. Ar kaut ko taču jākompensē mazais augums un pašķidrie mati, no kuriem vislabākais meistars neuzburs vīrišķīgu frizūru. Palsās šķipsnas spurojās virs ausīm, laupot žurnālista vaibstiem pienācīgo briedumu. Gan jau Ventis apzinājās, ka viņam trūkst pievilcības, un droši vien tāpēc cieta.

- Bet tu gan esi ziķeris. - Svaža iesmējās. - Visu cieņu.

- Par ko?

- Man žoklis atkārās, kad Liene pastāstīja.

- A... - Lauris samulsa, taču Venta netiešo maldinājumu kliedēt atturējās. Kad patiesība nāks gaismā, lai Liene skaidrojas par savām pasakām. - Cik ilgi, domā, vēl jāgaida?

- Baidos, ka zēnam trūkst laika apjausmas vai nopietnības, bet varbūt abu divu. Jūtos vainīgs un necentīšos tevi aizkavēt, ja esi steidzīgs.

- Tādā gadījumā patiešām atvadīšos, - Lauris teica, saīgdams par zemē nomesto laiku, un slējās augšā.

- Uz Jūrmalu? - Arī žurnālists sarosījās. - Pasvied mani līdz Melnsila ielai, tas ir pa ceļam.

Svaža jau bija piecēlies, kad no restorāna izlīgoja pavecs vīrietis un ieaurojās reibuma līksmē:

- Kas ir, Venti, varbūt liegsies pazīt savu mīļoto skolotāju?

- Ar mīļoto viņš krietni pārspīlē... - Svaža nomurmināja, tomēr atplaukdams smaidā. - Kā tad nepazīšu? Pateicoties jums, ķīmijas formulas joprojām atceros, no miega uzmodināts.

- Prieks dzirdēt, - iesviķojušais tērgāja. - Vienu alu taču uzsauksi?

- Būšu priecīgs. - Apkalpotājam padevis zīmi, Ventis vērsās pie Laura: - Pats redzi, kas te tagad pēkšņi izveidojās... Laimīgu ceļu un brauc prātīgi!

Pirms nokāpt stāvvietā, Lauris piezvanīja Lienei. Kā jau varēja domāt, viņa atsaucās caur zobiem un cietējas balsī, liekot Laurim justies vainīgam.

- Drīz būšu, - viņš strupi nocirta. - Atā.

Nu. tas jau sāk iet pāri katram mēram!... Ko gan viņš tādu izdarījis, lai rāpotu uz vēdera nolūgdamies? Par to, ka nolēma apciemot māti? Starp citu, īsti labs dēls būtu bez vilcināšanās skrējis uz Ganu ceļu, tiklidz pienāca pirmā ziņa. Māte taču varēja nomirt... Ja Lienes raksturā atradusies kaut kripata līdzjušanas, viņa nebūtu ļāvusi Laurim kavēties, bet mudinātu.

Brīnums, ka viņš tikai nupat to iedomāja. Laikam nedrīkst mīļoto sievieti mūždien glaudīt pa spalvai. Mīļoto?... Nē, ja sākas tāda apcere, tad diezin vai kāzas ir steidzināmas.

Tālrunis zvanīja aizvilkdamies, bet Lauris bija nolēmis neatsaukties. Lai taču Liene vienreiz apjēdz, ka te pretī nestāvēs diedziņā dancināms ampelmanis... Tomēr viņš bija maldījies - aparāta zaļganajā ekrānā izgaismojās “Pamata" arhitektu biroja sekretāra vārds.

- Beidzot! - zvanītājs noelsās. - Biju jau zaudējis cerības, ka šajā stundā kāds man atsauksies. Te tāda lieta...

- To nevar atlikt līdz ritam? - Lauris neslēpa nepatiku. - Ja vien nav ugunsgrēks.

- Tfu, tfu... Zini, esmu kopā ar dažiem vīriem, kuri ļoti nopietni interesējas par Ošlejas namiņiem. Ciemata plānu, protams, ari es pazīstu. Taču viņi vēlas iedziļināties niansēs.

- Rīt - lūdzu! Birojā. Tur pa rokai būs dažādi konsultanti.

- Zinu. Taču divi naudīgie, kuriem maks jau dedzina pirkstus, pēc dažām stundām dodas garākā komandējumā. Bet man liekas, Klieģa kungam no svara katra iztirgotā māja.

Arguments bija nopietns. Lai gan interese par Ošleju kāpa, nopirkto būvju skaits ciematā auga palēnām. Kā šajā gadījumā rīkotos tēvs?... Viņš, to Lauris labi atcerējās, pirmajos “Pamata” gados posās un brauca no mājas ari pusnaktī, ja iemesls šķita uzņēmumam svarīgs. Ja palūgtu tēvam padomu... Nē. Vēl sāks rosīties, skaļi izprašņās. Vien lieks satraukums mātei šajā stundā, pulkstenis gandrīz pusvienpadsmit.

- Kur tad jūs esat? - Lauris bija pieņēmis lēmumu.

- Tallinas ielā. Mašīnu var atstāt uz Tērbatas ielas. Sētas nams. Sporta pils virzienā.

Tepat centrā, nav tālu, - Lauris lēsa. Adresi precizējis, viņš apsolīja pēc stundas ceturkšņa būt. Ka radušies šķēršļi, secināja, izbīdoties no stāvvietas: ar nejauku plakšķi pieteicās tukša riepa. Apmainīt Lauris prata. Taču nepieradušam tas ātri nevedās. Turklāt, riteņu atslēgai paslīdot, viņš nobrāza ādu labajai rokai. Jēlums pretīgi smeldza. Zvanīt Lielajam Klieģim, kā birojā kopš pava-ļ sara iesaukuši tēvu, klerks, lūk, neuzdrošinājās. Bet Jauno pasvilpa vēsi!... Kā kroga puiku. Nu, ja tur priekšā būs

vienkārši iesilusi kompānija, kas izklaidējas ar derībām vai tamlīdzīgiem dumjiem jokiem, tas aicinātājs jau rīt dabūs rīkojumu par atlaišanu, - Lauris sirdījās, beidzot braukdams pa stipri tukšo Brīvības ielu.

Sīkie pilieni uz vējstikla kļuva blīvāki, un Terbatas ielā jau lija nopietni. Labi, ka mašīnā Laurim bija sporta jaka. To nometis, telpās vismaz neizskatīsies pēc izmirkuša plušķa.

Lielie, pamatīgi būvētie daudzstāvu nami tikai dienasgaismā bija iekārojams miteklis. Bet nakti, lietum sijājot, tumšie logi un vārtu ailes izstaroja netīksmi pret katru, kurš uzdrošinājies ienākt šajā valstībā. Vienīgais Laura dzinulis, kas mudināja starp peļķēm laipot dziļāk pagalmā, bija svešāds, pat ļauns prieks, ka arī Liene tagad nejūtas omulīgi.

Sētas dziļumā melnēja garāžu vai kādu darbnīcu rinda. Taču neviena nama tur nebija. Viņš būtu ko pārpratis vai iegājis nepareizajā pagalmā? Uz augšu skatīdamies, Lauris paklupa pret akmens drupaču pauguru. Tālāk, cik nu tumsā izšķira acis, gulēja mucas vai konteineri, bet pret pagalmu vērsto lielās mājas sienu apjoza sastatnes. Blakus sakrautajai resno betona cauruļu grēdai kaut kas sakustējās. Ja čaboņa pie sastatnēm uz mirkli neatsaistījusi Laura uzmanību, varbūt viņš paspētu nokļūt līdz vārtiem, kamēr tajos ieplestām kājām vēl nestāvēja drukns vīrietis ar pierei zemu uzvilktu cepuri, paužot nepārprotamu nolūku. Ko stipri līdzigu Laurim jau bija gadījies piedzīvot pirmajā studiju gadā Minhenē, apmeklējot diskotēku šaubigā pilsētas kvartālā. Toreiz viņš rīkojās atbilstoši dzirdētajiem padomiem - nav jēgas pretoties uzbrucējiem, jāatdod viss vērtīgais, pirms sākusies upura fiziska ietekmēšana.

Lai gan tas šķita pazemojoši, Lauris uzrunāja draudīgo

stāvu:

- Mans mobilais tālrunis nav īpaši jauns. taču...

- Kungs būs gatavs to labprātīgi mums ziedot? - aiz muguras pārtrauca ņirdzīga balss, un Laura kreiso roku sagrāba no tumsas izniris otrs laupītājs.

Ar labo Lauris vēl paguva trāpīt druknajam pakrūtē. Taču bez īpašām sekmēm, jo pavisam drīz viņš spirinājās gluži bezpalidzigs pret pirkstiem, kas ložņāja pa kabatām, iztaustija ķermeni, norāva pulksteni un plato zelta gredzenu. Atcerējies nelielo cīņas sporta treniņu pieredzi, Lauris tīšām atslāba uzbrucēju maldināšanai. Tad, zibenīgi sasprindzinoties, meta kāju tajā virzienā, kur vajadzēja atrasties druknā žāklim. Ar lamām sajauktais vaids apstiprināja trāpījumu, un jūtami vaļīgāks kļuva aizmugurējā tvēriens. To izmantodams, Lauris izrāvās, jakas piedurknei nošņirkstot. Viņš gandrīz paklupa pret zemē noslīgušo, kas turpināja lādēties, strauji pārlēca tam un metās skriet. Bridi šķita, ka zem labās lāpstiņas trāpījis dzelonis, taču meklēt tā izcelsmi nebija vaļas.

Vajātāji sēca rokas stiepienā un būtu noķēruši, ja pagalmā nemētājušies dzelži, dēļu gali un cita nevīžīgo celtnieku pamesta draza. Lauris tumsā laikam redzēja labāk, jo nekrita tik bieži kā tie abi. Brīnumainā kārtā par naga melnumu viņam veicās, lai neieveltos pusatvērtās lūkas apaļajā mutē. kas neredzama glūnēja grīļīga ķieģeļu krāvuma labirintā. Smagais vāks nograbēja, skaņai truli atbalsojoties starp pielijušā pagalma sienām, un Lauris dažas sekundes zvāļojās uz akas malas, cīnoties par līdzsvaru. Gaišā jaka, ilgi turējusies tikai uz viena pleca, noslīdēja un ar īsu plunkšķi pazuda kaut kur dzīlē. Instinkts, nevis aprēķins vai izsvērts plāns dzina Lauri palēkties un.

pieķeroties sastatņu otrajam šķērsim, sašūpoto augumu piezemēt uz remontētāju vajadzībām noklātā balsta. Dēļi iečīkstējās, bet šo troksni pārklāja lejā apgāzta metāla trumuļa džērkstiens.

Elpu aizturējis, Lauris pieplaka sienai un, riskējot sakustināt nejaušo patvērumu, virzījās sānis, kur vējš plivināja aizsargtīkla driskās. Tā bija trausla drošība. Ja bandītiem ir kabatas lukturis, viņi paslēptuvi atklās, pirms Lauris uzķepurosies līdz logiem, aiz kuriem varbūt atradās glābiņš. Par to viņš loloja cerību, ieklausīdamies uzbrucēju bubināšanā.

- Es tev saku - iemauca akā. Norībēja vien.

- Rādi gaismu...

Paldies Dievam, viņiem bija tikai parastas šķiltavas!...

- Redzi? Guļ lejā kā mīļais... Bet spārdijās gan maita. Par to vien vajadzēja...

- Tu nopietni trāpīji?

- A kak že!... Iegāja kā sviestā. Un āmen...

- Āmen ir, bet pietrūkst reāla līķa. Var atsacīties maksāt.

- Nu, ja viņš netic, lai pats kāpj tur sūdos un velk ārā. Līdz ritam žurkas jau būs apskrubinājušas kauliņus. Pastum vāku. nosegsim lūku.

- Mm...

- Kas tev ir?

- Kāju pirmīt uzplēsu krizdams. Ū-ū... Job!... Varbūt mežģīta ari. Paiet nevar.

- Tad brauksim. Es zinu, kur šis nolika mašīnu, un atslēgas mums ir.

Liekas, pagāja mūžība, kamēr viņi nozuda vārtu virzienā. Iespējams, tā bija māņu kustība, lai iedrošinātu upuri sevi atklāt. Šis apsvērums neļāva Laurim kāpt lejā.

Palikt uz sastatnēm arī vairs nedrīkstēja. Mugura jau tirpa sāpēs, un tā tērcīte. kas pludoja pāri ciskai, pilnīgi noteikti nebija baiļu sviedri. Aiztaustījies līdz kāpšļiem, viņš nolēma doties jumta virzienā, pārvarot kārdinājumu izsist pa ceļam kādu logu. Ja nu šķindoņu sadzird slepkavas un atgriežas piebeigt?... Ka viņi tīkoja atņemt dzīvību, Laurim nebija šaubu. Bet kurš tiem bija šo asinsdarbu pasūtījis? Arhitektu biroja sekretārs, kas ievilināja lamatās? Laurim ar to puisi bijis ļoti maz darīšanu. Kur lai viņam rastos iemesls nogalināt, un kāpēc Lauris tika ievilināts vietā, no kuras naktī maz izredžu paglābties veselam? Taču kāds to jau iepriekš bija smalki izrēķinājis -ar dīvaino konsultāciju, tukšo riepu un mistisko uzaicinājumu. Bet kurš?... Katrā ziņā šis cilvēks Lauri pazina pietiekami labi, jo bija paredzējis, ka Jaunais Klieģis ļausies godkārei un vēlēsies pusnaktī uzradušos lietu kārtot pats, ar tēvu iepriekš nesaistoties.

Jumts, par laimi, bija diezgan lēzens, taču nolijis slapjš un slidens. Liekas, pagāja mūžība, kamēr pirksti metāla segumā uztaustīja salaiduma izciļņus, kur daudzmaz atbalstīties. Ja vēl pieticis spēka... Labā roka šķita nedzīva. Nekratījuši krampjainie drebuļi, viņš paliktu guļam, izplājies blakus skurstenim. Kur lai sasildās?

Ar kreisās rokas elkoni izspiedis jumta pusapaļo logu, Lauris savilkās kamolā un krita silti aicinošajā tumsā. Pret kaut ko mīkstu atsitoties, iesnaudušās bailes pamodās: bēniņi taču bija īsts slazds. Ārā, ir jāizkļūst ārā! - viņš sev pavēlēja, rāpodams uz gaišās spraugas pusi.

Pirmajā piegājienā lūku pacelt neizdevās. Liekas, to kaut kas turēja. Lauris iebāza šķirbā kreiso plaukstu, un pirksti drīz sataustīja skavu ar ievērtu priekškaramo atslēgu. Vai tiešām neaiztaisīta? - viņš neuzdrošinājās

ticēt veiksmei, kustinādams vaļīgo metāla pusloku, kas paklausīgi virzījās sānis.

Grīļodamies Lauris stāvēja klusā, labi apgaismotā trepju telpā un nesaprata, kā no bēniņiem ticis lejā. Viss nams līgojās, traucējot izslieties. Siena skrēja pretī, trāpīja plecā un nogāza zemē. Pēdējais, ko Lauris vēl juta, bija viegls, tauriņa spārnam līdzīgs pieskāriens pierei un aprauts vaids. Iespējams, vaidēja viņš pats. Jo uzbrūkošās tumsas pasaulē neviena cita vairs nebija.

• • •

Pele! - Kadija novērtēja troksni virtuves pusē. Viņdien jau garastains susurs zibenīgi pārslīdēja zem izlietnes novietotā atkritumu spaiņa vākam un pazuda aiz ūdensvada cauruļu savienojuma. Acīmredzot mazie grauzēji ieviesušies mājā un staigā tai cauri pa saviem ceļiem, kļūdami arvien drošāki. Iespējams, patlaban saimnieko cukurtrauka vai apseko tējkannu. Pirmītējais klakšķis gan neatkārtojās. Taču miegs bēgs, iekams viņa nebūs pārliecinājusies, ka dzīvoklis nav žurku apsēsts.

Protams, tā izrādījās iedoma. Tomēr, guļamistabā ausoties, saasinātā dzirde uztvēra citas neparastas skaņas. It kā soļi viņpus ārdurvīm, tad švīkstēšana un visbeidzot, šķiet, kāds pie dzīvokļa nometa smagu maisu. Vai tiešām atkal Sergejs?... Pērn bijušais virs tāpat uzradās nakts vidū, protams, iereibis un solijās uz kājslauķa nomirt, ja Kadija atteiksies noklausīties, cik ļoti mīlēta.

Uz pirkstgaliem, elpu aizturot, pielaipojusi skatāmlūci-ņai, viņa labi pārredzēja tukšo laukumu trepēs. Un tomēr kāds tur atradās, - viņa juta. Kaimiņš, agrumā vezdams pastaigā suni, redzēs Sergeju guļam, nodomās... Ak, lai!

Ja cilvēkam gribas mērkaķoties, Kadija netaisās šo prieku liegt.

“No rīta tev atliks vien pasaukt līķu ratus - es jau būšu auksts!" viņš draudēja pērn.

Piedzēruša egoista murgi, protams, nekas vairāk. Tagad izvēlējies citu taktiku - atsacījies no mežonīgās zvanīšanas un nesit durvīs ar kulakiem kā pagājušoreiz. Gan pēc laiciņa atžilbs, nokaunēsies un aizies.

Tas, kuru viņa nevarēja saskatīt, divreiz iekunkstējās. Šausmas! Sergejs droši vien sadzēries kādu draņķi un no tiesas vēl izlaidīs garu pie bijušās sievas sliekšņa, sagandējot visu viņas atlikušo dzīvi.

Drošības ķēdi nenoņemot, Kadija lēnām taisīja vaļā durvis. Spraugai plešoties, it kā izdevību gaidījusi, pāri slieksnim ievēlās netīrumos briesmīgi savazāta plauksta. Augšup pavērstie pirksti sakustējās vārgā mājienā, un gulošais ko murmināja.

- ...mani nobeigt... viņi grib...

Tas nebija Sergejs. Pie viņas durvīm gulēja pilnīgi svešs vīrietis saplēstās un nosmērētās drēbēs. Laikam bez samaņas. Taču, Kadijas rokai skarot dziļo skrambu uz pieres, viņš pavēra acis.

- Lūdzu, nevienam... pagalam...

- Ko jūs gribējāt sacīt? Kas noticis? Runājiet taču!

Viss velti. Vīrietis neatsaucās. Spēcīgais caurvējš parādīja. no kurienes svešais ieradies - bēniņu lūka tagad stāvēja, atvāzta vaļā lidz galam. Atgādinot melnu, kliedzienam plati pavērtu muti.

Kas šādos gadījumos darāms, cilvēki parasti ļoti labi zina, rāmā noskaņā un drošā vietā apspriežot presē iztirzātos starpgadījumus. Tad katram skaidrs, kā vajadzēja rīkoties. Tiešā saskarsme ar briesmām un nepazīstamo

pēkšņi nolaupa spriestspēju. Kadijas pirmais impulss bija -zvanīt policijai! Lūdzu, nevienam... Šis nemaņā gulošā svešinieka izmisīgais čuksts atturēja: ja cilvēks sakopoja pēdējos spēkus, lai to pateiktu, nāksies ar viņa gribu rēķināties.

Iztaustot šī nelaimīgā pulsu, viņa juta kaut ko atkārtojamies. Nu, protams: Āmuļu klēts priekšā čokurā savilktais vecās tantes augums... Cerams, līdzība neturpināsies un vīrietis atgūsies, sajutis vēsus pieskārienus sejai. Pacēlusi ļenganos plecus, Kadija vilka nelūgto viesi priekšnamā. Lai garais augums vieglāk pārvietotos, Kadija izbāza rokas cauri viņa padusēm un tajā pašā bridi, šausmu kliedzienu apspiedusi, palaida vaļā - cauri bēniņiem atnākušajam mugura bija mitra, un, tai pieskaroties. Kadijas gaišzilā pidžama nokrāsojās tumšsārta. Ievainotā lūpas sakustējās:

- Sallij... paglāb... slāpst...

Pat bezsamaņā viņš nezaudēja briesmu apjausmu. Mute satvēra tai pielikto tējkanniņas snīpi, bet ūdens lielākoties tecēja uz grīdas. Galva savalstījās, it kā spilvenu meklējot, un norima, Kadijas pieskārienam klausot.

- Glāb...

Viņas smadzenēs piedzimušais nākamais lēmums droši vien bija pilnīgi neprātīgs. Noteikti. Taču pirksti jau darbojās ar tālruni, un atmiņa izsniedza pusaizmirstos ciparus. Kaut tikai ķirurģijas nodaļas māsiņa, kas atviegloja mātes pēdējo mēnešu ciešanas, nebūtu mainījusi dzīvesvietu!

- D-daubes kundze! Atvainojiet, ka nakti. T-te, Kadija... Mūzikas skolotājas Zvirbules meita un... Toreiz sacījāt, ka vajadzības gadījumā vienmēr varu jūs uzmeklēt. Man ir... Es nezinu, ko tagad darīt! Te ir viens cilvēks... - viņa stāstīja klausulei. - Lūdzu, lūdzu!... Sauciet taksometru. Protams, maksāšu, kā citādi.

Paldies Dievam, tai sievietei joprojām vajadzēja naudu. Katrā ziņā ne jau līdzcietiba bija tas dzenulis, kas mudina piekrist tādam aicinājumam un nakts vidū braukt uz pilsētas otru malu.

Gaididama Kadija mēģināja, cik nu iespējams, apkopt ievainoto. Pirms nokļūšanas nama bēniņos jaunais vīrietis bija lietojis labu parfimēriju. Tas aromātu pavisam izdzēst nespēja pat slapjums, gruži un notraipītajām drēbēm pielipušās pļēkas. Viņa matus pilnīgi noteikti aprūpēja augstas klases meistars, bet saplēstā dabisko šķiedru virskrekla krūšu kabata dižojās ar slavena modes nama burtiem. Eleganti uzšūto autogrāfu Kadijai pērnajā vasarā parādīja Valters. Lūk! Ja varējusi tagad lūgt padomu Klieģim... Viņš šajā gadījumā noteikti zinātu vispareizāko rīcības ceļu.

“Vienmēr liec klāt olekti - vai TAS būs izdevīgi MAN!" Kadija atcerējās Valtera padomu, kurš nenoliedzami bija vērtīgs. Vispār. Šobrīd ne. Atstājot ievainoto uz trepēm likteņa ziņā, Kadijai aiztaupītos rūpes apšaubāma mērķa vārdā, bet ne sirdsmiers. Kā gan viņa spētu dzīvot tālāk, ja aizcirtusi durvis un izlikusies nedzirdam vaidus?

- Tas ir mans draugs. Būtu garš stāsts par to, kā... -viņa gluži raiti meloja Daubes kundzei. - Diemžēl mūsdienās šādas lietas notiek - vai nu jūs neesat pieredzējusi... Tāpēc nejautājiet, kas pagaidām attur mūs no kontaktiem ar oficiālo medicīnu.

Kopīgiem spēkiem viņas apguldīja cietušo uz dīvāna.

- Vienīgais nopietnais ievainojums, šķiet, ir durta brūce, - apsekojusi un izklaušinājusi vīrieša ķermeni, sacīja medmāsa. - Bet cerēsim, ka dzīvībai svarīgi orgāni nav skarti.

- Tad kāpēc viņš ir bezsamaņā?

- Asiņu zaudējums. Šoks. Droši vien smadzeņu satricinājums. Spriežu tikai no pieredzes. Manas iespējas diagnosticēt, pati saprotat, ir diezgan ierobežotas. Turklāt, ja te ir krimināla saikne...

- Es samaksāšu par jūsu pūlēm, - Kadija atkārtoja.

- Mēriet temperatūru, - māsiņa teica, brūci apstrādājusi. - Tiklīdz sāks kāpt, nekavējoties zvaniet ātrajiem. Un ņemiet vērā - manis te nekad nav bijis, ja kas.

-Ja... kas? - Kadija nodrebēja.

- Sportiskam jaunam virietim sirds var izturēt daudz.

Izvairīga atbilde acīmredzot bija domāta Kadijas nomierināšanai.

- Gādājiet, lai viņam neslāpst, - atvadoties piekodināja medmāsa. - Man šķita, bijāt laimīgi precējusies... -viņa nenoturējās izteikt nožēlu par Kadijas dzīves apšaubāmo pavērsienu.

Aiz loga lēnām svida rīts. Drīz sētniece nāks uzkopt kāpņu telpu.

“Viņš taču piekodināja, ka neviens nedrīkst zināt," taisnodamās pati sev, Kadija ar mitru lupatu berza cementu. Drošības labad noslaucīja trepju margas, sienu un, vien mirkli lēmusi, aizslēdza bēniņu lūku. Tā izrādījās briesmīgi smaga, un Kadija cīkstoties nobrāza pirkstu kauliņiem ādu. Nu viņus vienoja trauma - uz svešinieka rokām bija tādi paši jēlumi.

Pataustījusi ievainotā vēsīgo pieri, Kadija mazliet nomierinājās. Turklāt vīrieša elpa bija kļuvusi vienmērīgāka. Tagad pašai jāiedzer stipra tēja un jāizdomā vienkāršs, bet ticams iemesls, kāpēc viņa neieradīsies darbā.

Gaismai uzaustot, varēja izpētīt cietušā seju. Augsta, gluda piere. Maza bedrīte zodā. Pareizi veidots deguns un divas rieviņas starp uzacīm. Kas viņam draudēja, no

kā glābās pievilcīgais svešinieks? Viņš nav no tiem, kas otram spēj nodarīt ļaunumu, - apzinādamās ārienes maldinājumu, Kadija domāja.

- Sallij...

Pa lāsei pilinādama saplaisājušajās lūpās ūdeni, viņa juta dīvainu ziņkāri, kas robežojās ar greizsirdību: kādai gan jābūt sievietei, kura vīrieša apziņā tā pratusi iedzīvināt savu vārdu?

Rīta pusē katra kustība uz dīvāna likās cerīga: tūlīt, tūlīt vērsies zilganu ēnu cauraustie plaksti, un ievainotais modīsies. Lūk, jau ietrīsas garās, kuplās skropstas un sakustas šikai zvaigznītei līdzīgā rēta padegunes kreisajā pusē. Nekā... Pamēģinājusi visus zināmos sevis drošināšanas paņēmienus, Kadija krita izmisumā. No šīs ķezas, kur prāta mulsumā labprātīgi iekritusi, pašas spēkiem neizkļūt. Lai Valters pēc tam domā, ko vēlas, lai nicina...

- Es tagad nevaru runāt! - Klieģis strupi atsaucās.

- Tas ir ļoti, ļoti svarīgi, Valter. Man vajadzīga...

- Tagad nevaru! - Noraidījuma pletne nošvīkstēja vēl niknāk, pirms tālrunis atslēdzās.

- Cilvēki tā nerīkojas, Valter... - Kadija čukstēja mēmajai klausulei. - Viņš pat nenoklausījās. Iespēra pa sirdi ar kāju un aizcirta durvis.

Vai tiešām uz tādu zemiskumu spējīgs vīrietis, kurš vēl nesenā pagātnē dzimšanas dienā pasniedza viņai sarkanu anemoņu klēpi?

“Tik daudz?!” Kadija apjuka. “Cik brīnišķīgas, cik maigas...”

“Man prieks, ka esmu trāpījis pareizi,” noskūpstot teica tas pats vīrietis, kurš nupat atsacījās veltīt Kadijai divas minūtes.

Svešais atkal kunkstēja, laupot iespēju veldzēties asarās. Ja viss beigsies labi, - ievainotā pieri taustīdama, Kadija domāja. - nelikšos mierā, kamēr viņa Sallija man neatklās, kas sievietei jādara, lai pazītu un paturētu savu īsto vīrieti.

• ♦ •

Ne jau Kadiju vienīgo Valters Klieģis tobrīd atraidīja tik strupi. Viņš gaidīja citu zvanu, ar grūtībām pieņemdams briesmīgo patiesību, ka Ganu ceļa namā ienākusi liela bēda. Ar to salīdzinot, visas iepriekšējās nepatikšanas bija tikai sīkumi.

Nelaime pieteicās priekšpusdienā - no dēla biroja meklēja Lauri. Sazvanīts Ošlejā, kur turpinājās domstarpības ar vides uzraugiem. Klieģis sapīka: Laura briedums tomēr izrādījies virspusējs. Nopietns uzņēmējs nedodas brivsolī, pirms nav pārliecinājies, kā šī vaļošanās atsauksies biznesā. Puika!... Acīmredzot pamodušies vecie niķi: jāņot līdz rīta gaismai un sust, kamēr atduras. Par ko tad vēl liecina dēla izslēgtais tālrunis? Dusmodamies, ka pieaudzis virietis atļaujas uzvesties tik vieglprātīgi, Klieģis zvanīja uz Dubultiem.

- Vai tad Lauris nenakšņoja pie jums Ganu ceļā? -Liene izklausījās pārsteigta. - Tad es nezinu. Varbūt... pie kāda drauga?

Ko tas nozīmē, Klieģim bija skaidrs - strīdējušies un Lauris tagad bērnišķīgi spītē nākamajai sievai. Tomēr sīka bažu dzirkstele jau gruzdēja Valtera domās. Satiksmes negadījumi... Ik dienas kāds dabūja nopietnas traumas. Šī bija pirmā reize, kad viņš lūdza palīgu apzināt diennakts satiksmes negadījumus. Morgus Klieģis nepieminēja: dēls pie stūres uzvedās prātīgi, mašīna laba.

Viņš jau posās atpakaļ uz Rīgu, kad no dēla tālruņa pienāca isziņa: “Gaidu zvanu. Neatliekami. ĻOTI SVARĪGI." Tas galīgi nebija Laura stilā. Atradis īsto brīdi kazakus razboiņikus spēlēt! Notrumpojies kādā spēļu ellē līdz kreklam. vai?

- Nu? - Valters sacīja tajā ledainajā tonī. kas uzdzina sarunu partneriem zosādu. - Es klausos.

- Labi, ka klausies. Tad jau sarunāsim. - Balss bija sveša.

- Atvainojiet. Kļ...

- Nē, tu nekļūdījies vis. Valter Klieģi.

- Tādā gadījumā - esmu pāraudzis stulbo joku vecumu. Ja Lauris pats nevēlas runāt...

- Viņš ar tevi atkal runās, kad būsi mums samaksājis, Klieģi.

- Ko. ko?!

- Jā, Klieģi. Mēs tev viņu, tavu dēliņu, atdosim par pusmiljonu lašu. Tāds sikums tavam biezajam makam.

- Viss skaidrs, veči. - Valters iesmējās. - Ari man jaunībā gadījies iekāpt jūrā līdz ceļiem. Pasaki Laurim, ka...

- Tu gan esi tups, Klieģi. - svešais kļuva rupjš. - Ko-roče, savāc piķi un gaidi. Vēl šodien pateikšu, kur nauda būs jānoliek. Ja taisies tirgoties vai skriet uz policiju, saki āmen tūlīt - pārdosim tavu smuko dēlu verdzībā čečeniem, tiem svaigs darbaspēks vajadzīgs vienmēr un maksā neknauzerēdamies.

- Tas taču nav nopietni, - Valters šķendējās. - Nozog mobilo tālruni un meklē aunus. Pusmiljonu!... Kāpēc ne apaļus divus?

I- Tu apvainojies, ka tavu puisi lēti novērtējām? Varam ciparu pārskatīt, kad būsi iegriezies benzīntankā uz Senču un Valdemāra ielas stūra.

?T7

- Netaisos un...

- Žēl, ka tēvam dēla liktenis pie vienas vietas. Pavizinies gan līdz benzīntankam. Dīzeļdegvielas uzpildes miskastē atradīsi mantiņu, kura tavas domas pagrozīs. Gaidi zvanu.

Klieģis nopurināja galvu. Samiedza un attaisīja acis. Nē, nē. Pat pirms gadiem piecpadsmit, kad Valters vēl tikai iemēģināja gaitu, izspiedēji meta viņam līkumu. Pietika smagi pārmācīt vienu, kurš iedrošinājās pieprasīt meslus. Līdzekļus pārmācīšanai Klieģis nebija žēlojis, un ieguldījums izrādījās tā vērts. Protams, arī tagad skauģu netrūka, bet tie drīkstēja vien pavārtēs vīstīt savas sīkās dūrītes. Nolaupīt Klieģa dēlu un prasīt izpirkumu!... Protams, te kāds laida muļķi. Pie Laura tālruņa ticis un dumji izklaidējas. Iespējams, pat saderējuši, ka piespiedīs "Pamata" īpašnieku rakņāties atkritumos.

Stingri apņēmies nelīst šo jokdaru lamatās, pusceļā uz Rīgu Valters nodomu mainīja. Labi, humoru mīlot, viņš aplūkos miskasti. Turklāt palīga nosauktajos spēkratos, kuriem kopš vakarvakara trāpījies avarēt, dēla mašīnas nebija. Taču vēl pastāvēja iespēja, ka Liene meloja. Laura uzdevumā. Vienkārši abi nolēmuši dienu paslaistīties pludmalē.

Par laimi, pie dīzeļdegvielas pistolēm neviena nebija, un Klieģis bez problēmām novietoja savu auto tā, lai viņu neredzētu pa uzpildes stacijas lielajiem logiem. Atkritumu kaste droši vien nesen bija tukšota. Taču Valters nezināja, ko īsti viņš meklē, ar ledus drupinātāja kātu bakstīdams saņurcītos papīra dvieļus. Šķiet, kāds vīkšķis vēlās smagāk nekā citi. Sānis pastumts, nograbēja pret tvertnes stūri. Divos pirkstos atradumu satvēris, Klieģis to iemeta mašīnas salonā. Suņa mēsls, kas cits... Šķebīgi viebdamies,

attina vīstokli un, pakausim spēji notirpstot, skatījās uz brūniem plankumiem izraiboto zīmoggredzenu.

Šo zelta rotaslietu vecākajam mazdēlam, vidusskolu beidzot, dāvināja Alise. Toreiz Laurim gredzens nepatika. Ja vienaudži valkāja, tad no sudraba. Ari burtus - L un K - viņš pa savai garšai būtu licis taisīt smalkākus. Riņķis dēla atvilktnē starp izrakstītām pildspalvām un bezvērts niekiem mētājās lidz pagājušajiem Ziemassvētkiem, kad Lauris tam uzdūrās, ko citu meklēdams, atzina par stilīgu un sajūsmināts pielaikoja. Tiesa, ar grūtībām, jo roka bija piebriedusi. Pirkstā uzdabūts, gredzens atsacījās slīdēt atpakaļ pāri locītavas kauliņa mezglam. Lai notiek, - dēls smējās, - tagad esmu apzīmogots uz mūžu.

Tie tumšie traipi... Laura asinis! Vardarbīgi gredzenu noraujot, dēla roka droši vien sakropļota. Secinājums aizsita Klieģim elpu. un telefona zvanam viņš atsaucās kā aizdusas slimnieks.

- Nu? - smīnīgi vaicāja pirmītējā balss. - Maksāsi?

- Pagaidiet... - Valters jau saprata, ka tiek vērots -droši vien ar tālskati pa kādu no apkārtējo daudzo namu logiem vai bēniņiem. - Lietas tā nekārto. Es...

- Debates slēgtas, Klieģi. Un līdz vakaram lai tev piecsimt taukšķi saujā, saprati?

- Tik lielu naudu dažās stundās nav iespējams savākt, -viņš centās runāt pazemīgi. Jo tas tur noteikti sirga ar vājprātu. Maniakus labāk nekaitināt. - Pārāk iespaidiga summa.

- Bet pats pirmīt piedāvāji divus miljonus, - runātājs ņirgājās. - Tava problēma. Turi žūksni saujā, gaidi zvanu un - vēlreiz labs padoms par brīvu! - neskrien pie pogainajiem. Tad būs slikti, aijaijai, cik slikti gan dēliņam, gan tētiņam un māmiņai.

Šķita, Klieģa miesa pēkšņi izsvīda lipīgas gļotas: pirksti, taustoties gar auto paneli, atstāja tur mitrus, pretīgus nospiedumus, un mēle valstīja staipīgu siekalu klimpu. Viņš lūkojās uz dēla gredzenu, baidīdamies tam pieskarties. Vai tiešām Medums?... Lienes tēvs ar meitas palīdzibu taču varēja slaukt Klieģus ilgtermiņā, - iebilda Valtera lietišķais prāts, - kāda jēga viņam tagad riskēt, nolīgstot rīkļurāvējus.

Par spīti satraukumam, domu asums Klieģi nebija pametis. Bet izsmadzeņotie secinājumi deva pamatu visnopietnākajām bažām. Tas, ka izspiedēji atvēl tik maz laika, varētu nozīmēt - zem viņu kājām deg zeme citu noziegumu dēļ un velti lolot ilūziju par šo cilvēku augstsirdību vai godīgumu: visos Klieģim zināmajos gadījumos tuvinieki atguva vien nolaupīto nedzīvos ķermeņus. Asiņu pēdas uz gredzena jau tagad mudināja domāt ļaunāko. Ja Valteram bijis kaut slidens pavediens, kas aizvestu līdz šī varas darba pasūtītājam!... Aizdomas? To pārbaudīšanai nepieciešams laiks, kura nav.

Atcēlis visas norunas, viņš meklēja pazīstamu drošībnieku. Abi reiz Sieviešu dienas priekšvakarā, saldami slikti apkurināmā automašīnā, bija uz maiņām stūrējuši līdz Ļeņingradai svaigi izziedināto tulpju kravu, bet atpakaļceļa slapjdraņķī pirms Pleskavas gandrīz nositušies.

- Kā tu domā?

Klieģa jautājumā paslēptā zemteksta smagumu policijas virsnieks uztvēra un atbildēja godīgi:

- Cerēt vajag vienmēr. No savas puses darīsim visu iespējamo. Un... Gādā, lai Paula nezaudē cerību. Sievietes to prot pārvērst spēkā, kas izdara brīnumus, - esmu pieredzējis.

Vēl šorīt Klieģis par tādām valodām smīnētu. Jo vispār neatcerējās, vai kādreiz ticējis pasakām un brīnumiem. Vēl pirms dažām stundām Valters paļāvās tikai pats uz sevi un rēķinājās ar ko taustāmu. Tagad viņš piekrītot palocīja galvu, un tas nebija vien žests.

- Tas notika manis dēļ. Es esmu vainīga, jo spļāvu Dievam acīs, daudz ko savai dzīvei pārmezdama, - rokas pie zoda sakrampējusi, nemitējās atkārtot Paula, beidzot aptvērusi vīra atnestās ziņas drausmīgo jēgu. - Tā ir mana vaina, Valter. Tikai mana!

Laikam vajadzēja mierināt. Bet pietrūka vārdu. Neviens te nederēja.

- Tu taču maksāsi, cik viņi prasa, Valter? Protams, tie ir necilvēki. Bet tu taču maksāsi? Lai prasa vienalga cik.

-Jā-

Par drošībnieku sarūpēto mānekli Klieģis nebija sievai stāstījis. Lai viņa domā, ka Valters no izspiedējiem gaida aicinājumu uz sarunām.

“Ja šis vājprāts beigsies laimīgi, es atsacīšos no Kadi-jas,” domās viņš izlēma ziedojumu. “Pavisam. Upurim

jābūt...”

Nepiemērotāku bridi Kadijas zvanam bija grūti iedomāties. Tas ir svarīgi, - viņa teica. Muļķības, nekā svarīgāka par labvēlīgu atrisinājumu - redzēt Lauri dzīvu! -nekā vērtīgāka uz pasaules būt nevarēja.

- Neraudi, - viņš sacīja, apkampdams sievas plecus. - Cerēsim. Paula. Abi kopā. Kad cerība divtik stipra, tā dara brīnumus. - Klieģis jau bija piemirsis, kur dzirdējis ko līdzīgu, un vārdi izskanēja no viņa paša.

- Es nepratu novērtēt visu, kas man pieder. - Paula pūlējās savaldīt elsas.

- Tagad nerunāsim par to. Tagad vajag cerēt.

Valters bija paņēmis Paulas roku savējā. Sievas pulss tikšķēja aizgūtnēm, bet laiks stāvēja uz vietas. Kuru katru bridi varēja piezvanīt. Klieģis to ļoti gaidīja un neizsakāmi baidījās.

Lauris modās un krita murgā atpakaļ - vajadzēja bēgt. velties, kāpt, un ik reizi viņš nokļuva bēniņos ar tālu gaismas švīku. Beidzot izdevās attaisīt plakstus, bet šķita, ka nomainījies vienīgi sapņa sižets: viņš atradās nepazīstamā caurstaigājamā istabā, un uz krēsla līdzās tumša aizkara gandrīz nosegtam logam tupēja pilnīgi sveša jauna sieviete. Laikam šuva. jo viņas roka lēnām kustējās no lejas uz augšu un atpakaļ. Pa rūts neaizklāto daļu sievietei taisni klēpī krita saules stars, un likās - to viņa izmanto diega vietā.

Bēniņus Lauris atcerējās labi. Bet sievietes tur nebija. Viņas rokai augšup spurdzot, saule tiecās un nepaguva apzeltīt tievo dilbu. Tikai glāstīja.

Gribēdams šuvēju uzrunāt, Lauris mazliet pacēla galvu un, sāpei visu miesu caurdurot, ievaidējās. Sieviete satrūkās un piebalsoja, aši spiezdama rokas pie krūtīm.

-Jūs!... - Viņas vaigi pietvīka, un mazliet uzrautā virslūpa drebēja. - Jūs vakarnakt gulējāt pie manām durvīm un... Es nesapratu, ko vajadzētu... Nezināju, kā... Gribat padzerties?

Ūdens baltajā kanniņā bija remdens, taču plauksta, kas pieskārās viņa zodam, spirdzinoši vēsa. Kā pirmais sniegs, vai? No trauka snīpīša mutē ielija tieši viena malka tiesa, sievietes roka parūpējās, lai nākamā nesekotu pārāk strauji un viņš neaizrītos.

- P-paldies... - Lauris iesāka un sabijās no tecīlas čerkstoņas kaklā.

- Jūs mani tiešām briesmīgi pārbiedējāt. - Sieviete smaidot šūpoja galvu. - Es jau gandriz vai... Bet nu būs labi?

- Mhm, - Lauris apstiprināja.

Telpas aprises vairs neizplūda. Skaidri iezīmējās akvarelis pie sienas, kur atradās laikam durvis uz otru istabu, un viņš saskaitīja divas palielas dzimumzīmītes virs sievietes plaukstas pamatnes. Lauris gribēja slieties sēdus, taču pirmītējās sāpes dzelksnis atkal caurdūra ķermeni un palika, truli pulsēdams muguras labajā pusē.

- Ne tik strauji, lūdzu! - sieviete apsauca. Bez īgnuma, drīzāk līksmi. - Manuprāt, tagad jums derētu iestiprināties. Es pagatavošu buljonu. Tas neies ilgi. Labi?

- Kā... Kā tevi sauc?

- Kadija.

- Kad... ija?...

- Pareizi. - Spirgtai pūsmai līdzīgā delna atkal glāstoši apciemoja Laura pieri. - Liekas, temperatūra pavisam normāla. Un ko nolemsim buljona sakarā?

- Labāk... Vēl ūdeni. Minerālo. Aukstu, ja var.

- Ak... - Šķiet, vienkāršais lūgums samulsināja. - Tad man būs jāizskrien uz veikalu. Jau pirmīt gribēju, bet... Baidījos atstāt vienu pašu. Tas nav tālu, tikai divi kvartāli. Pēc stundas ceturkšņa būšu atpakaļ. Tūlīt...

Viegla gaita nosmaržoja gar viņa galvgali, un drīz aizkrita kādas durvis. Tepat netālu. Acīmredzot neliels miteklis.

“Stulbenis! Vajadzēja palūgt, lai piezvana...” Pietika tā nodomāt, un acis jau notvēra sudraboto kabatas tālruņa

plāksnīti sekcijas nišā blakus televizoram. “Viņa taču neatteiktu. Galu galā, arī piecelties jāmēģina.”

Protams, atkal paspruka vaids, tomēr izdevās apsēsties. Galvai noreibstot, telpa uz mirkli aptumsa. Stāvus slienoties, skaudri iesāpējās mugura. Nu viņš sajuta ari apsaitējuma jostu. Ievainots?! - atskārsme lika nodrebēt un savākt spēku tiem dažiem soļiem, kas šķīra no tālruņa.

- Mammu? Es, zini...

- Dēliņ?! - Viena vārda izrunāšana no mātes prasīja tik daudz, ka viņai aptrūka elpas. - Tu jau esi brīvs, jā? Viņi taču tev nekā ļauna nenodarīja, vai ne? Tēvu ari satiki?

Liekas, māte bija zaudējusi prātu. Normāli cilvēki tā nerunā, - viņš domāja, klausoties šņukstu saskaldītajos teikumos. Kāda nolaupīšana un izpirkums? Vai ari... Pēkšņi Lauris saprata notiekošo.

- Es drīz būšu, - viņš pārtrauca māti. - Un padod šo ziņu tēvam. Tūlīt! Saprati?

Apskrambātā mikrobusiņa šoferis bremzējot gandrīz ietriecās ar pieri stiklā, kad mašinai priekšā izlēca baskājis saplēstās biksēs un dvielī ap kailajiem pleciem. Izspūrušie mati un svaigi nozilinātais deguns liecināja, ka darīšana ar žūpu vai apreibinājuma alku plosītu narkomānu, kura prasībām labāk pakļauties - ja gribi palikt dzīvs. Šoferim bija divi skolas vecuma bērni, un viņš bez ierunām stūrēja Ganu ceļa virzienā, pasažiera solījumu dāsni samaksāt uzskatīdams par murgiem. Pats par sevi saprotams, ka viņš pie skaistā nama vārtiņiem negaidīja, kamēr pusplikais atgriezīsies ar naudu, bet steidzīgi aizbrauca, mājupceļā apdomādams savas laimīgās izglābšanās stāstu.

Ja lielveikala kasē nesēdējusi iesācēja, kuras nemākulīgā darbiba pirkumu aprēķināšanas mašīnā uz veselām desmit minūtēm iesprūdīja Kadijas čeku. viņa naktī izglābto droši vien būtu pārtvērusi vēl trepēs vai uz ielas. Ka savainotā, kurš nupat ar lielām grūtībām atvēris acis, dzīvoklī vairs nav, šķita neticami. Ja gaitenī nebijis svešo sporta kurpju un asins traipu dīvāna savandītajā guļvietā, gandrīz vai būtu jādomā - šo notikumu, kas sagādāja tik daudz uztraukuma, Kadija nosapņojusi. Ak jā. Vannas istabā uz aukliņas žuva gaišpelēks krekls. Puslāpītās bikses bija pazudušas kopā ar vīrieti, kura dēļ tā baiļojusies, zvanījusi Valteram un piedzīvojusi sāpīgāko atraidījumu savā dzīvē.

- Mūžā vairs ne!... - Kadija nikni solījās, stūķēdama svešinieka mantas atkritumu spainī. - Ari tad, ja kāds lūgsies un vaidēs, - neparko, lai guļ un izlaiž garu!

Līdz vēlai naktij viņa tīrīja un berza dzīvokli, šajā nodarbē dzēsdama aizvainojuma uguni un glābdamās no apjautas, ka sabrucis ilūziju nams, kurā bija mēģināts iekārtoties kopā ar Valteru. Uzšņāpt zīmīti atvadām, - tik daudz jau nu gan svešais vīrietis varēja jebkurā gadījumā, kaut pieklājības pēc. Bet acīmredzot aprindās, kur viņš ar savu Salliju grozās, tas nav pieņemts.

Sapnī ieradās Valters. Nerunādams, it kā Kadijas te vispār nebūtu, pastāvēja pie guļamistabas loga un aizgāja. Caur bēniņu lūku.

- Atkal bija piecēlies. - Lauris dzirdēja Salliju sūdzamies. - Kad smadzeņu trīci neizguļ, var dabūt galvas reiboni visam mūžam. Tu, Paula, viņam pasaki! Mani jau neklausa.

Māte kaut ko bilda, un pēc tam abas runāja klusītēm, bet dedzīgi. Šķiet, apteksne pat aizmirsusi, ka beidzot piekrita uzvārīt mazliet kafijas. Tiesa, pēc ilgas prātošanas, cik Laurim patlaban šī dzira kaitīga. To Sallija bija ielāgojusi slimnieku kopšanas kursos, negribēja izmest no galvas un dusmojās, kad Lauris prasīja uzrādīt mācību sertifikātu. Ka viņa gribējusi skoloties par medicīnas māsu, Laurim taču vajadzēja atcerēties, - to Sallija daudzreiz stāstījusi, allaž nobeidzot vienādi: un tad es atnācu pie jums par auklīti un paliku pavisam.

Iespējams, mākslīga mundruma tase patiešām nav vēlama, izguļot smadzeņu satricinājumu. Prātīgi visu izsverot, no kafijas var atsacīties. Bet kur lai liek mokošo domu spietu, kas nenorimis zum, šķiet, pat aizmiegot un mostas pirmais, uzgāžot simtiem jautājumu. Tie jau drūzmējas rindā, viņam acis paverot.

Lai atbildētu uz pašiem galvenajiem, līdz galam jāapjēdz notikušais. Neizskaistinot riebīgāko no patiesībām: Liene un Ventis Svaža bija mīļākie. Nav svarīgi, tikai divas pēdējās nedēļas vai jau kopš Jāņiem. Lauris īsti nevarēja atcerēties, kad uzradās sajūta - mīlējoties viņu un Lieni kāds vēro. Tomēr viņš vēl negribēja ticēt, pat lasīdams policijā ieprotokolēto Svažas vaļsirdīgo atzišanos.

...Kad Liene Meduma pateica man, ka slepenībā salaulājusies, izlēmu Lauri Klieģi nogalināt. Pēc viņa nāves Liene Meduma mantotu vīra īpašumus, un es gribēju Lieni apprecēt. Mums bija daudz kopīgu interešu. Par manu nodomu viņa nezināja. Es parūpējos, lai tajā vakarā būtu liecinieki, ka no kafejnīcas Lauris Klieģis aizgāja viens, bet man vajadzēja palikt.

Tas bija rakstīts pašrocīgi. Neaizmirstot “Pamata” arhitektu biroja sekretāram iemaksāto desmitnieku par Laura ievilināšanu aklajā pagalmā. Teicu, ka tas ir vienkārši labs

joks, par kuru nemēdz dusmoties. Svaža izvairījās atklāt, kur nolīdzis nozieguma izpildītājus, bet līdz smieklīgumam kvēli sašuta, ka tie pilnīgi pēc savas neģēlīgās iniciatīvas mēģinājuši izspiest lielu naudu no uzņēmēja Valtera Klieģa. Dusmas varēja saprast: tos abus policija aizturēja, savācot norādītajā slēpnī atstāto mānekli, un viņi nekavējoties uzrādīja pasūtītāju.

Muļķe! - lasot gribējās uzkliegt Lienei. - Redzi nu, kas iznāk no tādām pasaciņām. Ja tu nebūtu stāstījusi pasakas par laulību...

Kas būtu tad? Jā, kas? Vai tāpēc sieviete, kuru viņš gribēja precēt, negulētu ar Venti Svažu? Pie velna šīs loģiskās konstrukcijas!

- Sallij! - Lauris uzsauca, grīdai piebungodams. - Ja tu esi briesmīgi aizņemta klačojoties, pats varu sev sataisīt kafiju.

Viņš paslējās un atvēra plašāk logu. Iesmaržojās svaigi pļauta zāle. Dārznieks laikam nupat kopis mauriņu. Pie

velna!...

Starp žalūziju strīpojumu izlavījies saules stars zīmēja spožu taciņu uz sienas. Kadija!... Sievieti, kas Tallinas ielas namā lāpīja viņa bikses ar saules staru, Laurim patika atcerēties. Arvien vairāk patika. Viņai bija dziedējoša plauksta, kuras pieskārienu atkal gribējās sajust. Kadija bija pats labākais visā notikušajā. Viņas esamība tam piešķīra jēgu, - pretējā gadījumā Lauris nezinātu, ka saules staru dažreiz kāds izmanto diega vietā. Kad viņi atkal satiksies... Pēkšņi viņš nobijās: Kadija negribēs! Lauris taču uzvedās tik nepieklājīgi, aizskriedams ne vien bez pateicibas, bet ari neatvadījies. Tomēr Kadijai noteikti ir laba sirds - pretējā gadījumā būtu pametusi Lauri uz trepēm, - viņa sapratīs. Jācer, ka tā. Viņš pacentīsies.

- Atkal zvanīja Liene. - Nedzirdamiem soļiem bija ienākusi māte. - Apvaicājās...

- Saki, lai taču rimstas un netraucē. Viens otram esam jau visu pateikuši. Ko tad vēl?

- Viņa cer, ka tu sapratīsi un... Ka tomēr piedosi.

- Nu, mamm!... Tādas lietas nepiedod.

- Tur jau tas āķis, dēliņ, ka piedod ne tādas vien, -ja mīl.

- Bet ja nemīl? Ne-mīl!

Nejauši Lauris bija atbildējis uz vienu no mokošākajiem jautājumiem, un domu spiets iedunējās klusāk.

- Kāpēc neesi darbā, mamm? Domā, Sallija viena ar mani netiks galā?

- Tēvs nav stāstījis? - Māte apsēdās uz gultas malas un rūpīgi gludināja palaga krociņu. - Es... Lai paliek. Citreiz. Kad būsi atlabis. - Viņa cēlās kājās.

- Ja iesāki, runā līdz galam! - Lauris satvēra zīdigo mājas tērpa piedurkni. - Citādi mazbērni stostīsies, sacītu Sallija. Ko tēvam vajadzēja man stāstīt?

- Par manu melno stripu.

- Gudrāks netiku...

- Aiz mana naktsskapīša gadiem stāvēja pudele. Un vajadzēja gadīties nelaimei ar tevi, lai es saprastu, ka... Ka nedrīkst Dievam acīs spļaut.

Sallija ienesa kafiju un aiziedama apstājas durvis.

- Nezinu, ko jūs abi te apspriežat, - viņa teica. - It kā nebūtu arī mana darīšana, bet sacīšu - nomainiet plati! Nedienas garām, pietiek tās dzirnas griezt atpakaļ un malt visu no jauna. Citādi smelkne pieputinās Dieviņam acis.

Purvs vēl nebija izdzēris iepriekšējās dienas lietavu pienesumu, un sūneklis līdzenumā valgi šmakstēja zem

apaviem. Lai gan rīta cēliens tikai uzņēma sparu, putni vairs nedziedāja tik līksmi un gari kā vasaras vidū. īsie viteri, pakšķi un guldzinājumi stāstīja par rūpēm, steigu un daudziem atliktiem darbiem, kas noteikti jāpaveic pirms aizceļošanas. Liekas, dažviet spārnotās ģimenes stridējās un ilgi nespēja pieņemt kopīgu lēmumu.

“Viss kā pie cilvēkiem,” domāja Valters Klieģis, jau nezin kuro reizi par jaunu atklādams un izbaudīdams Pur-vaines burvību. Gandrīz trīs nedēļas to bija lieguši dažādi neparedzēti notikumi, un tagad viņš kāri ostīja, ieelpoja, sajuta uz mēles un sūkāja, pirms norīt, smaržas, skaņas, krāsas un pat gaismas, kas plīvoja sīko bērzu lapotnē un pazarēs ieaustajos zirnekļu tīklos. Purvaine bija viņu gaidījusi: tagad steidza izrādīt atšķirtības dienās sarūpētās rotas un piedāvāja cienastus. Klieģis noplūca brūkleņu ķekaru un iemeta mutē nešķirodams - gan gatavās un miltainās, gan pie galotnītes vēl pavisam zaļās ogas, - un sakošļāja nesaviebies.

Platāku soli sperot, iesmeldzās mugura. Atgādinot, ka bez pierastās garo pastaigu slodzes kauli ierūsē. Viņa locītavām nepietika ar iknedēļas tenisa spēli un peldēm baseinā. Tās pieprasīja tīreļa kušķainos grumbuļus, sūnekļa ciņus un taciņas starp akačiem un stāvo nogāzi ar Lielā meža eglēm vainagojumā.

Uz celma pie purva robežas kāds putns laikam gatavojies brokastot, bet iztraucēts un mielastu pametis: apsarkušās pīlādžogu krelles tur gulēja pakavveida pusriņķī. Kā zīme vai ziedojums. Upuris, - pēkšņi prātā ienāca šis vārds. Tagad Klieģis pazina arī tā jēgu. Labprātīga šķiršanās, atsacīšanās bez spaidiem... Nu, ne gluži. No Kadijas atteikties viņš bija apsolījies liela izmisuma bridi. Tātad aizdzits pie bezdibeņa malas un spiests. Turklāt vēl

nezinādams, ka dēlu atgūs ari bez upurējuma. Šie apstākļi tagad bija apmaiņas prece, ja viņš gribētu tirgoties ar likteni. Vai to darīt, - Valters vēl nebija izlēmis. Taisnību sakot, atlicis izlemšanu līdz brīdim, kad būs novilcis ap sevi jaunu spēka līniju. Ka iepriekšējās vairs nav drošas, liecināja ar Lauri notikušais. Protams, Klieģis parūpēsies, lai Svaža un tie abi mērgļi dabūtu maksimālo sodu. Bet fakts, ka tādas niecības atļāvās viņam darīt pāri, lika kritiski aplūkot Valtera Klieģa nozīmību. Acīmredzot tur bija vājas vietas, ko pats līdz šim nemanīja.

Vienu pušumu viņš aiztaisīja pirms dažām dienām, pārsolot Pēteri Medumu kādā maznozīmīgā konkursā. “Pamats” tādos sen vairs nepiedalījās, turot zem sava goda plēšanos par šauras rocības klientu pasūtījumiem. Tur bija sīkmaņu tirgus, pilns smiekligu intrigu, acīmredzamu blēdību un muļļāšanās. Klieģis negrasījās atņemt citiem mazajiem uzņēmējiem viņu sviestmaizīti. No šī loka vajadzēja izgrūst vienīgi Medumu. Iemeslus Valters negrasījās kādam skaidrot. Gan tauta izdarīs secinājumus. Protams, Klieģis parūpējās, lai vēsts par uzbrukumu Laurim neizplatītos. Taču gan jau ziņa noplūdīs izmeklēšanas laikā, vēl pirms tiesas. Jā, Medums nebija šī nozieguma autors. Bet vai nepietiek, ka viņa meita uzlika Laurim ragus ar slepkavības pasūtītāju?

Zinādams Meduma prasmi pievilināt lētticīgos ar zemiem izcenojumiem. Klieģis savējiem pievienoja dažu ģimenes māju fotogrāfijas. Katram namiņam bija kāda vaina - drūpoša fasāde, plaisu līknes sienās, izbirzis stūris. Valters pats piestrādāja, lai “Pamata” pārstāvja priekšnesums, attēlu lomu skaidrojot, būtu spīdošs:

“Šīs mājas, protams, neesam būvējuši mēs. Viena cita uzņēmēja celtās iemūžinājām tikai tāpēc, lai uzskatāmi

parādītu, kas notiek, ja būvnieks nolaidīgi izpilda slēptos darbus. Jūs jau sapratāt, ka runa par tiem, ko aizsedz betona slāņi un mūrējums. Pavirši slēptie darbi, mūsuprāt, ir noziegums pret pasūtītāju

Kaut ari Meduma vārds neizskanēja, fotogrāfijās redzamo namiņu celtnieku noskaidrot bija dažu minūšu jautājums. Tagad Laura bijušās līgavas tēvs varēs būvēt tikai malkas šķūnīšus nomaļu pensionāriem, - ja viņam vispār kāds to uzticēs! Lai Medums griež zobus. Un citi atkal simtreiz padomās, pirms atvēzēties pret Klieģi.

Nogāzē pie meža kājām lazda pakalpīgi stiepa pretī riekstu čemu, un Valters to paņēma. Čaumalas vēl pamīk-stas un kodoliem pietrūka sāta, bet šis bija gadiem cauri pierastais augusta beigu mielasts. Tuvāk sētai, zālē pie novadgrāvja droši vien jau rindā tup baltie vilnīši, kuru sālīšanas noslēpumu māte aiznesa līdzi - tikai viņai sēnes ziemai izdevās saglabāt stingras un kraukšķīgas.

Soļodams uz māju pusi, Klieģa skatiens piereģistrēja pārmaiņu. Taču kāds bridis pagāja, kamēr prāts tās izsniedza secinājuma veidā: uz takas nebija svaigu zirga pakavu nospiedumu. Vivita būtu pārtraukusi izjādes? Tas murmulis Kāposts, kas derēja vienīgi par ēsmu dumju bābiešu makšķerēšanai, vēl aizvakar tīri tekoši meloja, ka jau gandrīz... Nu, pagaidi! - Valtera papēdis sašķaidīja divas sarkanas bērzlapes. Tā iet, kad jāizmanto visādi die-gabikši. Ko tagad var zināt, kas Vivitai iešāvies prātā? Lai gan. Ansim no spēles izstājoties, bez Valtera piekrišanas viņa Purvainē nopietnus projektus neuzsāks, tomēr ziepes sataisīs. Stūrgalvīga, neaprēķināma...

Pie laipas viņš saausījās. Pagalmā kāds skaļi, iespiegdamies smējās, un pa starpu skanēja kucēna vaukšķi. Laikam Žukauskiem atbraukuši radi ar bērniem, vēl samocīs Nero.

Rotaļniekus apsaukt sagatavojies, Klieģis strauji ienāca sētā un apstājās pārsteigts. Mauriņā četrrāpus notupu-sies, kucēnu ķircināja Vivita. Tiklīdz Nero, galvu lutausīgi piešķiebis, tuvojās, viņa nogāzās uz muguras, un pēc tam abi kūleņoja murskulī.

- Sveiciens bērnudārzam! - Klieģis teica, apjukumu slēpjot.

- Ai!... - Vivita pamāja smiedamās, par tēvoča klātbūtni, un, šķiet, īpaši nesatraukusies. - Nero ir tā-āds saldumiņš. Mīļš, mīļš... Nu, pietiek jārēties. Kam teicu! -jokodamās strostēja sunīti. - Pilnīgi gribas nozagt, goda vārds.

- Labi, ka pateici. Ja Nero pazudis, sūtīšu policiju ar roku dzelžiem taisnā ceļā uz Ziedulejām.

- Netikumi iedzimst. - Viņa joprojām sēdēja zālē, ceļgalus krūtīm pievilkusi. - Mamma stāstīja, kā jūs ar krusttēvu, no skolas nākdami, pielabinājāt Silagala daktera špicu un atvedāt līdz pagriezienam.

- Diemžēl tur mūs panāca suņa saimnieks un... Gan jau ari tālāko māte būs tev uzzīmējusi. Jā-ā... Tēvs divos siksnas vēzienos mani pārliecināja, ka svešu lopu iekārot nav labi.

Klieģis vēlējās saprast, kāpēc Vivita nākusi viņu satikt. Taču ko paredzēt traucēja izmaiņa meitenes ārienē: skatiens bija tiešs, acis mirdzēja trauksmainā noslēpumainībā, un piesārtušajos vaigos rotājās divas koķetas bedrītes. Vaļā palaistie mati tikai pastiprināja atraisītu bezrūpi, ko nav iespējams notēlot. Bijis Valters vērīgāks, jau no laipas pamanītu aiz ceriņkrūma spīdam gaišzilu automašīnu. Vēl pavasari māsa sūkstījās, ka Vivita laikam baidās sēdēt pie stūres. Šķiet, Rimeldas bažām tagad zudis pamats.

- Tu gadījumā, kamēr māte plunčājās siltajos ūdeņos, neesi savu zirgu čigāniem izandelējusi? - Klieģis vairs nespēja noturēties.

- Kurzemē čigāni tagad brauc ar mersedesiem, - Vivita attrauca. - Bet tirgū laižama prece man ir. Ņemsi? - Viņa uzlūkoja tēvoci zobgalīgā izaicinājumā. - Tikai bridinu: dārgi...

- Ko nu katrs no mums šajā jēdzienā ieliek.

Klieģim strauji izkalta mute, un sirds ietrīsējās, sataisījusies gavilēt. Taču viņš baidījās ticēt nojautai, pievilties un kļūt par nerru pats savās acīs. To cilvēkam pārdzīvot visgrūtāk.

- Visaugstākā cena ir morālajām vērtībām, - viņš turpināja, tēlotā garlaicībā sekodams bezdelīgas lidojumam.

- Un cik tu esi gatavs maksāt par manu Purvaines daļu? - Noplūkusi dažus baltā āboliņa ziedus, Vivita tos kārtoja pušķītī.

- Māte zina?

- Mhm... - gaišmatainā galva paklanījās. - Domāju, viņai tas nav īsti pa prātam. Bet neiebilda vienīgi tāpēc, ka baidījās - ja neļaus, es atkal taisīšu sūdus.

“Lai nu kas, bet muļķe viņa nav,” Klieģis domāja. “Atkodusi, ko Purvaine man nozīmē, un, šķiet, liks padancot... Ar Kāposta starpniecību bija rēķināts tikt cauri daudz lētāk. Neko darit.”

- Tā nopietnus darījumus nekārto, Vivit, - Klieģis teica. - Tev vajadzēja mani uzaicināt biznesa pusdienās un vispirms gari stāstīt, kā jaunās teles iejutušās Ziedu-leju ganāmpulkā. Zupu smalstot, mēs apspriestu laika apstākļus, bet. foreles steiku lupinādams, es atcerētos lielo karpu, ko vasaras brīvdienās ar štrunta auklu izmakšķerēju

pie vecajām Silagala dzirnavām. Un tad, gaidot desertā pasūtīto saldējumu ar augļiem vai modīgo siera kūku, tu beidzot ieminētos, ka...

- Man nav tik garai priekšspēlei nepieciešamā laika, -Vivita pārtrauca. - Ceru, mācēsi nokārtot likumā paredzētās attiecības ar krusttēvu vai Britu. Vienalga, viņi taču nebūs pircēji!

- Bet kur tev jāsteidzas?

- Es braucu projām. Pēc nedēļas. Uz Parīzi.

- Ekskursijas dēļ nav jāpārdod ipašums, - Klieģis it kā tielējās.

- Gribu mācīties gleznot. Internetā atradu nopietnus sagatavošanas kursus. Ja labi veiksies, nākamgad jau studēšu.

- Un ja ne?... - Klieģi svilināja divas liesmas. Viena tiecās iegūt Purvaini, otra gribēja aizsargāt šo meiteni, kas blūzītes izgriezumā šūpināja garenu sudraba pilienu. - Kāpēc tik pēkšņi?

- Esmu jauna un varu atļauties! Un kāpēc lai nepiepildītu mammas sapni? Zinu, ka viņa gribēja būt māksliniece, bet vectēvs domāja citādi. - Vivita nospīdināja zobus. - Par naudas lietām laikam jārunā zem jumta, vai ne? Iesim iekšā.

Viņi vienojās diezgan ātri. Zināms, pieredze īpašuma tirgū būtu ļāvusi Klieģim krietni nosist Vivitas diktēto ciparu. Taču piesardzība liedza kaulēties. Ja nu šī pēkšņā iespēja, kuru viņš bija tik stipri kārojis, ir kāds bez iebildumiem pildāms pārbaudījums, vēl viens upuris?...

- Kad būsi slavena māksliniece, neaizmirsti intervijās pieminēt savu labsirdīgo tēvoci, kuram gandriz novilki pēdējo kreklu. - Klieģis teica.

- Jā, es gaidīju lielāku cīkstiņu, - bilda Vivita. - Un biju attiecīgi bruņojusies.

- Kā?!

- Ar asarām un ģīboni. Ha-ha-ha...

“Pašpārliecināta, drusciņ pāri mēram,” - Klieģis secināja. “Bet tas nav slikti, spraužot augstus mērķus. Gribētos zināt, kas viņā izsauca šo spējo pārmaiņu, ja tas izdaudzinātais donžuāns Kāposts tik slaidi dabūja pa kāju?..."

Debesis virs Purvaines bija lidmašīnu sastrīpotas -divas sliedes aizsākās pie Ziedulejām un, loku gar tīreļa malu apmetušas, atdūrās pret Lielā meža egļu galotnēm.

“Acīmredzot Kadija bija ļoti vērtīgs upuris, ja pretī dabūju Purvaini,” Klieģis nodomāja, un šī atskārsme sāpināja. Kādā neaprakstāmā būtības dzīlē, ko viņš nespēja aizsniegt un aplūkot ar prātu.

• • •

Kadijai nepatika laiks pirms mācību gada sākuma: vasarā snaudošās telpas it kā pēkšņi pamodās histēriskā apjausmā par nokavēto un steidzās to pagūt. Visur rosījās, kārtoja skapjus un pārvietoja mēbeles. Ja ņudzoņā kāds pamanījās iemest savu atvaļinājuma stāstu, Kadija centās aizslīdēt malā. Vasaru negribējās atcerēties. Tomēr, ar šķiršanos no Valtera samierinājusies, viņa nespēja šīs attiecības izmest tik vienkārši kā pieslaucītu dvieli. Tad būtu jānoliedz, ka grēcīgajā sakarā pati sevī atklājusi daudz jauna. Klieģa personības klātbūtne bija cēlusi Kadi-jas pašvērtējumu, un tas augdams izgrūda pazemības un bikluma sprūdu no mutes. Tāpēc ari bridi, kad iedrošinājās Valteram pieprasīt ko vairāk nekā dažas nozagtas stundas nedēļā un viņam vēlamā laikā, Kadija vairs nenožēloja.

Agrāk vai vēlāk, kāda starpība, vienīgi gribējās uzminēt likteņa plānu: ko tas bija iecerējis, sūtīdams viņas ceļā Klieģi, un kas bija Valters - dāvana vai pārbaudījums? Tiklīdz kāds cits virietis viņai izrādīja uzmanību, Kadija neviļus lika tam blakus Valteru, un pagaidām diemžēl neviens šo spēcīgo sāncensību neizturēja. Arī jaunais datormācības pasniedzējs Rihards Brivnieks ne.

- Atļausi palīdzēt? - Viņš pārķēra Kadiju nesam mapes uz arhīva telpu. - Oho, smagumiņš...

- Slinkums staigāt divreiz, - viņa atzinās.

- Nu jau! - Virietis atskatījās pāri plecam. - Diezgan reta parādība.

- Kūtrums?

- Nē. Tas, ka sieviete pati sevi aprunā. Ari pēc mazo-histes neizskaties.

- Ja nu esmu īpašs paveids?

Dokumentu glabātavas šaurajā ejā abu elkoņi saskārās, un Kadija pakāpās atpakaļ.

- Liec visu tepat uz ķebļa, - viņa teica. - Vēlāk sašķirošu. Un paldies, protams.

- Par paldies kaķi nebrēc, - Rihards āzējās. - Vismaz šiku pateicības apliecinājumu te... - Viņš piedūra pirkstu vaigam. - Nav taču dārgi, Kadij?

-Ja cilvēks pats piedāvājis palīdzību, tai jābūt nesavtīgai.

- Tādā gadījumā esmu aprēķinātājs. - Acīmredzot viņš negrasijās iet projām.

“Kāpēc man tik grūti nošmaukstināt lūpas gar viņa seju?" domāja Kadija. “Nav neglīts, bet vingrs, muskuļots un kopts.”

- Domāju, ka, palīdzību pieņēmušai, tev būs neērti atraidīt uzaicinājumu piedalīties omulīgā mājas ballītē. -Rihards turpināja.

- Ko svinēs?

- Draugam dzimšanas diena. Maza un pazīstama kompānija, bet gribu viņus pārsteigt, ierodoties kopā ar skaistu sievieti.

- Laba doma, - Kadija vilka laiku. - Ari mājiens smalks.

- Tad es vakarpusē piebraukšu. Pasaki adresi.

- Šovakar? - Viņa satrūkās. - Ak... Diemžēl man nespīd. Māsa ieskrējusi no laukiem, apsolīju izklaidi.

- Vai tad teātros sezona jau sākusies? - virietis brīnījās, dilbus virs platajām krūtim samijis.

- Nē taču. - Kadija cerēja, ka pieticigā gaisma noslēps vaigos saskrējušo melu sārtumu. - Mums sava programma. Nūja...

- Tādā gadījumā... - Rihards pasmaidīja, un nākamajā mirklī Kadija sajuta viņa muti uz savējās. Silta mēle, maigi un steidzīgi ieslīdēja starp viņas pārsteigumā puspavēr-tajām lūpām. Kadijai viegli noreiba galva.

- Tā nebija runāts, - elpu atvilkusi, viņa teica, steigšus aizpogādama blūzīti uz krūtīm, un Riharda skatiens kāri sekoja šai kustībai. - Tu laikam kaut ko pārprati.

- Tikai nepārspīlē, Kadij, sarunājuši? Visam savs mērs, ari cenas uzsišanai - sākumā šis process uzbudina, bet ievelkoties garlaiko un kaitina. Bet varbūt tev kāds ir?

- Ko nozīmē - varbūt? - Kadija steidzigi attrauca, viņa klajā pārākuma izrādīšanas aizvainota. - Protams, ka ir!

- Tad kāpēc neviens nav redzējis šo noslēpumaino bruņinieku? - Rihards piemiedza aci. - Skolotāju kolektīvi par savu darbabiedru intimo dzīvi vienmēr ir ļoti labi informēti. Un, pēc visa spriežot...

- Turpini, turpini.

- Tikai mani personīgie vērojumi un secinājumi, nevis tenkas, Kadij, - apmīļotām sievietēm nemēdz būt tik tramīgi skumjas acis.

- Otra acis katrs laikam izlasa sev vēlamo. - Smaids, šķiet, neizdevās bezbēdīgs. - Pēc māsas domām, man ir precēta vīra miļākās skatiens.

Kāds gaitenī, sparīgi klaudzinot papēžus, tuvojās arhīvam. Mirkli izmantojot. Kadija izspraucās pie durvīm, atvēra šķirbu un skaļi, lai iespējamais liecinieks dzirdētu, teica:

- Gan pirmajā kursā slaidu puišu pietiks un basketbola komanda neizjuks. Katru gadu tā ir bijis.

- Tu esi jau piektā, kura tā apgalvo, - uzspēli pārtverdams. Rihards atsaucās. - Jāaptaujā vismaz ducis, tad būšu drošs. - Aiziedams viņš sūtīja Kadijai gaisa skūpstu.

“Varbūt tev kāds ir?...”

Šķiet, aiziedams Valters viņu apzīmogojis, un tagad katrs drīkst ar pirkstu rādīt: lūk, tā izskatās vientuļa, neapmiļota sieviete. Apjukusi un tramiga kā notrenkāta stirna. Vai tiešām es tāda izskatos? - Kadija ilgi pētīja savu seju spogulī. Jā, Rihardam taisnība, acis... Divi zaļpelēki akmentiņi, nevis noslēpumu pilni atvari, kur vēl jūlija sākumā plaiksnīja izaicinošas noslēpuma liesmiņas. Tām zūdot, viegli uzminama bija kļuvusi viņa pati.

Visu pievakari Kadija pavadīja frizētavā. Meistares prasmīgo roku uzbužinātie mati ar dažiem mēļiem dzīpariem virs pieres mazliet atdzīvināja nespodro skatienu, un domas vairs nešaudījās kā pārbiedētas irbes. Protams, kolēģim Brivniekam ir brunču mednieka gājieni, bet citādi -lāga cilvēks, un atmiņas par ilgo skūpstu nebija pretīgas. Tiešām, ko viņa gaida?

Mājas trepju telpā smaržoja frēzijas. Jo augstāk viņa kāpa, jo spēcīgāk vējoja maigais un spēcigais aromāts. Priekšpēdējā kāpņu laukumiņā gulēja tris kuplas dzeltenu

ziedčemu vārpas un augstāk - viena uz katra pakāpiena iekšmalas.

“Tas nevar būt!” Kadija steidzās uzmest apaušus minējumam, kas pirmais iešāvās prātā. Jā, kādu nedēļu pēc ievainotā svešinieka nozušanas viņa ausījās un pat gai-dija. īsti nevarēdama saprast, kāpēc. Šajās gaidās aizvainojums par nepateicību mijās ar bažām: varbūt jauno virieti uzoda vajātāji un, pazemē ieslodzītu, spīdzina? Taču Kadijai nebija pat nojausmas, kas viņš tāds un kur to varētu uzzināt.

“Acīmredzot Rihards vēlas pierādīt, ka spēj būt romantiķis," Kadija domāja. “Sergejs?...” atskārsme nāca par vēlu, lai viņa paspētu izvairīties no satikšanās ar bijušo vīru: augšā kāds jau sarosījās - par zīmi, ka gaidījis un pamanījis. Jaunās frizūras vilni sapurinājusi - lai nu ir, kas būdams! - viņa apņēmīgi devās uz priekšu.

- Labvakar, Kadij! Tava kaimiņa suns jau lika saprast, ka viņam nepatīk ar mani kopā ienākušās smakas. Ari pats kaimiņš skatījās caur pieri, bet es biju pārliecināts, ka policiju nesauks. Jo puķes uz trepēm ir telpu dizains, nevis huligānisms. Nezināju gan. ko teiksi par frēzijām. Bet man šķita... - Liekas, viņu beidzot samulsināja Kadi-jas klusēšana. - Atvaino, vispār un... Jā, tā, lūk, ir: tu, cilvēks, saceri skaistas runas, bet izklausās... Lūdzu! -Vīrietis sniedza veselu klēpi dzelteno ziedu.

Ja šis gaišpelēkā uzvalkā tērptais, gluži kā no reklāmas attēla izkāpušais, satikts uz ielas, Kadija viņā diezin vai sazīmētu tās briesmīgās nakts nelūgto viesi.

- Ja godīgi... - viņš turpināja pasmaidot. - Es baidījos, ka pēkšņi vairs nepazišu tevi. Jo toreiz, būdams ne gluži veselā galvā...

- Bet kājām, cik saprotu, nekas nekaitēja, - teica Kadija. - Aizlaidies, krusta nemetis.

- Citādi tobrīd nevarēju. Es paskaidrošu... Izskatījās cūciski, jā?

- Tieši tā. - Kadijā uzvirmoja rūgtums. - Kāpēc atnāci?

- Gribējās tevi satikt, Kadij. Ak tā... Mans vārds ir Lauris - katram gadījumam, jo diemžēl neatceros, ciktāl paguvām iepazīties.

Ja viņš sācis te, uz trepēm, izplūst pateicībā par savākšanu un apkopšanu, Kadija droši vien būtu runātājam vaigā iemetusi reibinošo buķeti. Kāda jēga tērēt laiku cilvēkam, kurš garāmejot steidz salāpīt paša sirdsapziņu ar nokārtota parāda sajūtu un traucas tālāk!...

“Gribējās tevi satikt..." Iespējams, lūpas meloja. Taču viņa tiešajā skatienā Kadija redzēja saspringtas gaidas.

- Ar frēzijām tu gandrīz trāpīji, - viņa teica. - Tām ir otrais numurs manā sarakstā.

- Un pirmais?

- Sibillas.

- Kas? Hm...

- Mārtiņrožu paveids, ar mazākiem un trauslākiem ziediņiem. Nu, labi. Drīkstēsi uzskatīt, ka neturu ļaunu prātu. Un lai tev veicas! - Viņa meklēja somiņā dzīvokļa atslēgas.

- Es gribēju tevi uzaicināt vakariņās. Ja vien kāds tavs mājinieks necels iebildumus, - Lauris teica, mīņājoties Kadijai aiz muguras.

- Ir jau vēls, - viņa izlikās nesaprotam mēģinājumu noskaidrot cita vīrieša klātbūtni. - Domāju, tev pašam rīt ir kāds darbs, kur jāierodas spirgtam.

- Vieglas vakariņas to nodrošina.

- Man jāpārģērbjas. - Kadija padevās. - Tikmēr... Ienāc, lūdzu.

- Tieši par to pēdējās dienās domāju - aicināsi iekšā vai ne? - Lauris atzinās. - Paldies. Laikam jau saprati, ka ļoti gribējās...

Guļamistabā ap drēbju skapi rosīdamās, Kadija dzirdēja klusos soļus aiz sienas. Lūk, Lauris aizgāja pie loga. bet tagad, šķiet, apsēdās uz dīvāna. Pēkšņi viņa iedomājās, ka blakus telpā staigā Rihards, un satrūkās. Dīvaini, kolēģa klātbūtni tur pat grūti iztēloties, bet svešais bija pieņemams. Acīmredzot tāpēc, ka ar viņu kopā pārdzīvotas briesmas. Nē, bija vēl kaut kāds iemesls.

- Tū patiešām strādā skolā? - Lauris pārvaicāja, kad viņi jau sēdēja nelielā restorānā, ko izvēlējās uz labu laimi.

- Biju gatavs saderēt, ka esi saistīta ar slimnieku kopšanu.

- Tās iemaņas apguvu, kad māte palika uz gultas.

- Gribi teikt, ka...

- Diemžēl. Pirms vairākiem gadiem. Tad mēs dzīvojām Pārdaugavā. Tallinas ielā joprojām neesmu ieaugusi. - Bija viegli runāt, redzot viņa acīs patiesu, nevis tēlotu interesi.

- Saki: kāpēc tu nokļuvi mūsmājas bēniņos?

- A... - Laura skatiens satumsa. Pakošļājis pētersīļa stiebriņu, kas rotāja uzkodu paplāti, viņš saplucināja garšauga lapiņas sīkās druskās. - Es izstāstīšu. Bet vēlāk, kad tiesa būs jau garām.

- Tiesa?! - Viņa nobijās. - Tātad man... ari man...

- Nē, taču. Nē. - Lauris mierinot pieskārās Kadijas elkonim. - Par tevi neesmu stāstījis nevienam. Pat vecāki domā, ka vieta, kur pavadīju nakti, man tiešām izkritusi no galvas - smadzeņu trīce, šoks. Tā tikai vēl trūka, lai es iepītu tevi! Varu iedomāties, ko pārdzīvoji, mani savākdama.

Silta pūsma no ogļu pavarda atvējoja šurp kopā ar dūmu smaržu. Līdzīga tam liegajam vilnim, kas glāstīja Kadijas sirdi. Vai kāds vēl bija viņu tā saudzējis kā šis jaunais vīrietis, kura vārdu Kadija uzzināja tikai pirms dažām stundām?...

- Sallija nedusmosies, ka šovakar aizkavējies?

- Sallija?... - Labi iezīmēto uzacu loki izbrīnā pacēlās. - Kāpēc ... Pazīsti Salliju?

- Tu viņu vairākkārt sauci tajā naktī.

- Tiešām? Bet mana mamma to nedrīkst zināt. - Lauris smējās. - Mamma apvainosies, ka dzīvības briesmās esmu vērsies pie auklītes. Viņu salīga ar mani čubināties, kad vēl gāju bērnudārzā. Tādā veidā Sallija pie mums ieviesās. Pieskata mājas kārtību un visu pārējo. Gan stingra, gan labsirdīga.

“Nu, protams,” Kadija domāja. “Viņš nāk no savrup-namu pasaules, kur dzīvo turīgi ļaudis. Tādi kā Valters. Laika dažādošanas pēc viņi iziet ārā no savējās, bridi pagrozās mūsējā un dodas atpakaļ.”

- ŠI man nebija laba vasara, - Lauris teica. - Un tev?

- Strādāju.

“Tūlīt viņš sāks izteikt līdzjūtību smagi nodarbinātai nabadzītei. Piecelšos un iešu." Kadija jau atbīdīja šķīvi un virpināja pirkstos somiņas siksnu.

- Es tāpat. Bet ne jau tur vaina, Kadij. Klau... Tev patīk Pāvilosta?

- Nav gadījies būt.

- Tad kļūda steidzīgi jālabo. Teiksim... Parit!

- Kas?

- Parit sestdiena. Ceru, būsi brīva. - Sagaidījis Kadiju pamājam, Lauris turpināja: - Tad es palīdzēšu tev atklāt Pāvilostu.

- Nezinu, - viņa šaubījās. Jau domādama par to, cik smaga šķitīs vientulība atgriežoties.

- Sallijas māsai Pāvilostā ir namiņš. Gandrīz uz kāpas. Ziemā pa logu var redzēt jūru. Vasarā koki salapo un aizsedz šo brīnišķo ainavu. Bet var taču uzkāpt bēniņos. -Runādams Lauris smaidīja. - Man liekas, tev tur patiks.

“Viņš ir no tiem, kam gribas ar vēl kādu dalīties priekā,” Kadija secināja.

- Varam mēģināt, - viņa teica. - Tikai bridinu, ka esmu slikta peldētāja.

• • •

Rīts uzausa apmācies. Neizlēmīga saule, aši noglāstījusi Doma laukuma bruģi, atkal iegrima pelēkā padebesī. Līs, nelīs? - Smuidris Kāposts mēģināja uzminēt, zem raiba sauljuma šķebīgi malkodams kafiju. Noteikti kristīta: no skata melna kā nafta, taču pilnīgi bez garšas. Gan dzira, gan šī vasaras kafejnīca bija īsts apvainojums pie augstāka līmeņa radušam. Taču Romance vērsies vaļā tikai pēc pāris stundām, un vai nav vienalga, kur pieņemt nepatīkamu lēmumu.

Līs vai tomēr ne? - tas bija svarīgi. Ja mākoņi pēkšņi pašķirsies, Smuidra elkonī iekabinātais lietussargs izskatīsies smieklīgi: jauni, eleganti un pašpārliecināti vīrieši liekas mantas līdzi nestaipa. Bet salijis vīrietis savukārt izskatās nožēlojami. Tiesa, Valtera Klieģa asais skatiens arī no pašpārliecinātā var izveidot nelaimes čupiņu. To Smuidris zināja un pavisam nebija drošs, ka spēs, Klieģim acīs lūkodamies, līdz galam izrunāt iestudēto tekstu. Šo uzrunu viņš mājās bija ilgi slīpējis un izmēģinājis dažādās toņkārtās. Vislabāk sanāca, pieklājību aizdarot ar lietišķu uzstājīgumu.

“Nav mana vaina, Klieģa kungs, ka jūsu radiniece pēkšņi pazuda,” Smuidris teiks. “Mēs vienojāmies satikties. Es atliku citas darīšanas, gaidīju ziņu un tērēju savu laiku. Tam jebkurā gadījumā ir noteikta cena. Vēl jo vairāk, ja darījums nav noticis no manis neatkarīgu apstākļu dēļ. Tāpēc esmu ieradies, lai pieliktu punktu šai lietai un saņemtu man pienākošos atlīdzību."

Runa bija īsa un ietilpīga. Klieģis noklausīsies - par to Smuidris nešaubījās. Bet tālāko paredzēt bija grūti. Kāpēc Klieģis, vēl nesen dziļi ieinteresēts, pēkšņi pārstāja Smuidrim zvanīt? Neatsaucās ari Vivita. Silagala skolā Kāpostam atbildēja, ka Tamsone iesniegusi atlūgumu. Varbūt tas bija Klieģa mērķis, ko viņam nodrošināja kāds cits, apsteidzot Smuidri? Doma par nepazīstamo pārinieku satrauca tik • pamatīgi, ka viņš nolēma doties uz “Pamata” biroju pēc skaidrības. Naudu, protams, ari vajadzēja. Velti cerēt, ka Klieģis samaksās pilnu summu. Bet tukšā aiziet Kāposts negrasījās. No vīzijas par psiholoģijas studēšanu atsacījies, viņš risināja gluži piezemētas sadzīviskas problēmas.

Lietussargs tomēr jāņem, - Smuidris izlēma, novērtējis drūmo padebesi virs Vecrīgas. Jau grūtāk bija sevi piecelt no apbružātā plastikāta sēdekļa un doties pie Klieģa. Gnīdamies ar dažiem iemesliem, kuri pēkšņi piedāvājās nodoma atlikšanai, Smuidris lēnām vilkās pa Smilšu ielu. Ja nu Klieģis viņu nosauc par šantāžistu un piedraud ar policiju?... Nē, likumu Klieģis šajā lietā neiemaisīs, galu galā pašam ari...

- Smuidri? Kāds prieks tevi satikt!

- Man ari, - Kāposts meloja. Jo īstenībā nekāroja redzēt pašu pirmo sievieti, kuras vīra pasūtījums ievirzīja Smuidri uz apmaksāta pavedēja takas. - Tu ļoti labi izskaties, Margarita.

Kompliments gandrīz atbilda patiesībai. Sieviete it kā nebija novecojusi kopš tās nakts, kad viņas vīrs abus pieķēra tam vēlamajā laulības pārkāpumā, lai gan pagājuši gandrīz trīs gadi. Bet varbūt tomēr vairāk? - Smuidris mēģināja galvā aši sarēķināt.

- Saki vēl, ka telepātija nedarbojas, - viņa turpināja, koķeti miegdama tuvredzīgās acis. - Šodien grasījos tevi uzmeklēt un, redz, saskrējāmies.

- Kā tev klājas? - Smuidris uzdeva jautājumu un tūdaļ koda mēlē. Ir gan... It kā pats neparūpējies, lai Margaritas bijušais vīrs šķiroties visu vērtīgo varētu pievākt sev.

- Ai... - Sieviete iesmējās, galvu pakratot un auskaru akmentiņus sašūpojot. - Ir gājis diezgan raibi. Bet jāstāsta pēc kārtas. Pie laba konjaka glāzes.

- Mm... Diemžēl steidzos. Darīšanas... - Smuidris tēloja nožēlu. Šī dāma cienīja dārgus dzērienus, ko viņa makam patlaban nepacelt.

- Es maksāju, Smuidri! - Margarita visu saprata pareizi. - Nāc, tepat šķērsielā ir burvīgs krodziņš.

Viņa soļoja neatskatīdamās. Pārliecināta, ka Smuidris seko.

- Taisnību sakot, man vajadzētu valkāt sēras, - sieviete sacīja, spēlējoties ar glāzes peciņu. - Tā pieklātos ikvienai godīgai atraitnei, kura pirms mēneša apglabājusi vīru.

- Jūtu līdzi...

- Viņam bija gandrīz deviņdesmit un ... - Margarita ieturēja pauzi. - Un bankā trīsarpus miljoni! Skaists cipars, vai ne? Ha-ha-ha... Tie miljoni tagad pieder man, Smuidri. Kā alga par godīgu darbu. Jā, jā. Pēc šķiršanās es aizbraucu uz Vāciju un pelnījos ar slimnieku kopšanu. Pusaklam, pilnīgi vientuļam sirmgalvim iepatikās mana balss - lasīju viņam priekšā avīzes. Un tā... Skaidras aprēķina laulības.

Toties tagad es varu - ja gribētu - nopirkt savu bijušo ar visām panckām. Redzi, dažreiz atmaksājas kādam pacietīgi mainīt pamperus un vārīt dārzeņu biezeņzupas.

Tagad Smuidris novērtēja gan viņas rotas, gan eleganto somiņu, ko Margarita aizslidināja pa galdu turīgas sievietes nevērībā. Iznāca. Kāposts bijis īsts labdaris, izkārtojot viņai toreiz šķiršanos? Nu. pavērsiens!...

- Vācijā man pieder ari skaists nams, bet tajā valsti dzīvot netaisos. Gribas vairāk siltuma... - Šo alku daudz-nozīmi uzsverot, viņa apkampa savus spilgti dzeltenā kostīmā ietērptos, apaļīgos plecus un pāri samītajiem elkoņiem valšķīgi lūkojās Smuidri. - Tevi nenomāc Latvijas garie rudeņi un tumšās ziemas?

- Dabas likumus mainit nav vienkārša mirstīgā spēkos, - viņš atsaucās. Jau nojautis, kurp sieviete mērķē. Bet vēl neizlēmis, kā izturēties pret iespējamo priekšlikumu.

- Man pilnvarotais jau noskatījis senlaicīgu villu Sicīlijā, - Margarita sacīja. - Ko teiksi?...

- Tas būtu bildinājums?

- Vai ne!... - Viņa liksmi iesmējās, nerūpēdamās par krunciņu tīmekli ap lūpām. - Domā, es nezinu, cik slīpēts nelietis tu vari būt un kādu lomu nospēlēji manā laulības šķiršanā? Bet, redzi, neesmu ļaunatminīga, turklāt biji lielisks mīļākais. Un Sicīlijā, pie siltas jūras, materiālu problēmu nenomākts, būsi vēl labāks. Es taču nekļūdos, Smuidri, ko?

“Vismaz atkrīt vajadzība izskaidroties ar Klieģi,” viņš domāja, noskūpstīdams sievietes smaržīgo plaukstu. “Un ziemas te tiešām nomācošas.”

- Tad iesim pasūtīt lidmašīnas biļetes, - Margarita sacīja. - Jā, tu pirmīt pieminēji kādas darīšanas.

- Nekā īpaša, - teica Smuidris. - Vai negribi uzsmēķēt?

Cauri zilganajam cigaretes dūmu šķidrautam viņš redzēja priedēm apaugušu nogāzi, un gaišmataina meitene uz celma servēja azaidu. Pelnus notraucot, vīzija pazuda. Smuidri vērigi lūkojās Margaritas melnās, daudz pieredzējušās acis.

- Tiešām neesi izsalkusi? - Lauris pārvaicāja. - Pusdienas mēs ignorējām. Nu tuvojas launags.

- Žēl izniekot laiku, - Kadija attrauca, tecinādama smilšu strūkliņu no saujas. - Skaties, te tas ir...

- Smilšu pulkstenis?

- Nupat atklāju. - Viņa nopurināja plaukstas un atlaidās uz pelddvieļa. - Kāds silts un patīkams vējš.

- Dienvidrietenis. Rudenī tas pieņemsies spēkā un skalos krastā dzintaru.

Lauris droši vien gaidīja, ka viņa uzturēs sarunu. Taču Kadijai vienkārši negribējās kustināt lūpas. Likās, tad kaut kas izlīs un pazudīs. Bija žēl pazaudēt pat mirkli šīs brīnišķās dienas un garā ceļa šurpbraucot. Cauri Ēdolei, Alsungai, Jūrkalnei... Viņa būtu vēlējusies tur pakavēties ilgāk, taču kautrējās Laurim to bilst. Šķiet, viņš dzirdēja Kadijas domas, jo aiz Rīvas kā mierinot sacīja - citas jaukās vietas Kurzemes piekrastē pagaidīšot, jo šī būs Pāvilostas diena.

Saulei ļaujoties, viņai tagad patika atcerēties, kā Lauris pirka ciemakukuļus savas aukles māsai. Tas bija kas pilnīgi jauns - vērot vīrieti rūpīgi izraugāmies saldumus un smalkmaizītes, kam nedrīkstēja būt kanēļa piedevas, jo vecajai dāmai pret dažām garšvielām alerģija. Sierus

?.f>7

pētīja tik ilgi, ka viņa sajuta ko līdzīgu greizsirdībai pret nepazīstamo sievieti, kurai tiek veltītas tādas rūpes. Diemžēl tās palika nenovērtētas. Saimnieces nebija mājās. Zināmajā slēptuvē Lauris atrada slēdzeni un zīmīti: “Būšu pirmdien. Pats zināsi, kur kas ir. Ledusskapi neaiztiec. Beigts, taču varbūt vēl varēs salabot. Ļoti gribējās tevi satikt, bet vajadzēja izbraukt.”

Namiņā smaržoja pēc sasiluša koka. Pie trepēm uz bēniņiem gar sienu bija sakārti diļļu, mārsila un melisas saišķīši. Lauris te rīkojās droši, kā savās mājās. “Gan jau neesmu pirmā, kuru viņš šurp atvedis līdzi..." Kadijai iešāvās prātā.

- Tev uz pleca tup bizbizmārīte, - Lauris sacīja, un Kadija sajuta viņa elpu. - Vienuvasar, kad biju vēl sīkais, jūra skaloja ārā miljoniem šo kukainīšu - pludmalē varēja ar lāpstu šķūrēt. Dažas sievas grāba spaiņos un nesa vistām.

- Kādas šausmas!...

- Dabas aprite. Tāpēc jau te ganās lieli un mazi putni. Bet Sallija man neļāva barot kaijas - kļūšot nekaunīgas un varot izknābt acis, kad vairs nedod maizi.

- Dzīvojies šeit kopā ar aukli?

-Jā. Man trāpījās piedzimt mūždien aizņemtiem vecākiem.

Kas īsti viņi ir, Lauris neminēja, un Kadija atturējās vaicāt. Nebija jau ari svarīgi. Protams, mazliet dīvaini, ka viņa nevar nosaukt uzvārdu vīrietim, kurš elpo tik tuvu. Kadija bija slaucījusi no pieres Laura bezsamaņas mik-lumu, pilinājusi ūdeni viņa sakaltušajā mutē, izģērbjot pieskārusies senai ķirurga skalpeļa atstātai rētai labajā paslēpenē un pārsējusi svaigi asiņojošo brūci uz muguras.

Tā nu bija sadzijusi, bet vēl labi saskatāma kā sārtzil-gans iedobums. Ja tik daudz par cilvēku zināms, uzvārds nešķiet būtisks.

- Tepat ir slavenā Pelēkā kāpa. Lūk, tur. Pavasari tā zied. Netici? - Lauris jautāja.

- Ticu. Uz vārda...

- Un aiz Sakas upes piejūras mežā aug virši, kas saglabājušies vēl no ledus laikmeta.

- No kurienes tādas zināšanas?

- Saklausītas un apgrābstītas. Lai būtu ar ko padižoties skaistu sieviešu priekšā... - Viņš iesmējās. - Nu patīk man Kurzemes jūrmala, Kadij! Tēvs dusmojas, ka izvairos apgrozīties mūsu senču mājās. Bet tur nav pat kārtīga ūdens tuvumā, tāda purva mala.

Droši vien Lauris pat neiedomājās, ka sāpina Kadiju, pieminēdams dzimtas sētu. Jo tas lika viņai atcerēties Valteru. Klieģis ļoti mīlēja savus laukus. Un ko īsti vēl mīlēja Valters?... Jo pat kaislības skurbākajā mirklī viņa lūpas nevērās apliecinājumam, cik daudz Kadija tam nozīmē. Tad jau acīmredzot neko īpašu, - viņa domāja gandrīz vairs bez rūgtuma. Un tas liecināja, ka Valters no vīrieša, kura rokās kā glābiņā Kadija bija iekritusi Nicas lidostā... Ka Valters ar zilo īrisu pušķi pārvēršas atmiņās.

- Derētu nopeldēties, pirms sācies negaiss, - Lauris teica.

- Negaiss?! - Kadija uztrūkās.

Tiešām, no jūras šurp stūmās lēverains, tumšs padebesis. Cilvēki pludmalē vāca kopā dvieļus, ģērbās un sauca bērnus ārā no ūdens.

- Vairs nepaspēsim. - viņa teica ar nožēlu. - Kāpēc vienmēr ir tā?...

- Meties viļņos droši, - Lauris mudināja. - Es tikmēr pieturēšu mākoni.

Protams, tas bija tikai joks. Bet neviens, pat Sergejs pirms laulībām, nesolijās atvirzit pērkona debesi, lai Kadija paspētu iegremdēties satumsušajā jūrā aiz otrā sēkļa.

Viņi tikko paguva iesprukt zem jumta, kad lietus jau gāzās blīvā sienā. Negaisam virs jūras bija vaļa - zibeņi krustodamies cirta ugunīgas zīmes, vējš brāzās kā mežonīgs aidinieks, un pērkona rati dārdēja tepat bēniņos. Kadija nesaprata, pa kuru laiku bija piekļāvusies Laurim.

- Nebaidies, - viņš čukstēja. - Tu esi drošībā, pie manis... Tagad es tevi sargāšu.

Dzintarainas acis glāstīja Kadijas seju, un viņa pavēra pretī lūpas. Laura mute bija glāstoša un prasiga, bet viņa rokās Kadijas augums izkusa, pārvērtās plūstošā vilnī, kas tiecas pretī otram tādam pašam un sastapis iegūst spārnus.

Pirms saulrieta viņi devās peldēties, un Lauris izskūpstīja sāli no Kadijas skropstām.

- Es mīlu tevi, Kadij, - Lauris teica pirms aizmigšanas, viņas pierei uzkritušo miklo šķipsnu atglauzdams. - Mīlu, mīlu...

Kadiju uzmodināja pa aizkaru starpu iespraucies ziņkārīgs saules stars. Nē, laikam tomēr Laura balss. Blakus telpā viņš runāja pa tālruni.

- Labi, - Lauris kādam piekrita. - Zvanīšu tūdaļ pat.

Kadija dzirdēja viņa pirkstus, kas deva pavēli aparāta

taustiņiem, un izbaudīja mieru šajā namiņā un pašas sirdī.

- Labrīt! - Lauris sveicināja sazvanīto. - Te runā Klie-ģis. Ko? Protams, turpmāk tā ari sacīšu - jaunais Klieģis. Lai gan domāju, ka mūs ar tēvu grūti sajaukt.

Blakus spilvenā iespēris zibens nebūtu Kadiju pārsteidzis vairāk. Lauris - Klieģis?!... Valters un Lauris... Šurpceļā, par ainavām jūsmodama, viņa bija visai pavirši klausījusies, kad Lauris pieminēja savu darbu. Būvniecība, projekti, vērienīgas ieceres - nu tas pavērās jaunā gaismā. Nepanesamā. Liktenim labpaticis izspēlēt ar Kadiju ļaunu joku, piedāvājot Valtera Klieģa dēla atzīšanos mīlestībā, un viņa bija gatava atsaukties...

- Pamodināju tevi, mīļā? - Lauris jautāja, redzēdams Kadiju steigā ģērbjamies. - Atvaino, es tūdaļ šo grēku izpirkšu...

- Nē! - Viņa asi atgrūda glāstam pastiepto plaukstu.

- N-nē...

- Kas noticis, Kadij?

- Es... man... Es braucu projām!

- Kāpēc, mīļā? - Viņa skatienā joprojām staroja sirsnība.

- Tāpēc, ka... Vajag!

Kurpes rokā turēdama, Kadija izskrēja priekšnamā. Durvis bija nobultētas, un, kamēr viņa cīnījās ar aizbīdņa skavu, piesteidzās Lauris.

- Ir taču jābūt iemeslam. - Viņš satvēra Kadijas roku.

- Lūdzu, paskaidro. Vai esmu tevi kaut kā aizvainojis?

- Tam... Ar tevi nekāda sakara.

- Pagaidi, Kadij, - viņš neatlaidās. - Tad brauksim kopā un ceļā izrunāsimies.

- Mums nav par ko runāt. Un nebūs. Nekad! Paziņojuma apstulbināts, Lauris palaida vaļā viņas

dilbu. Nesasukājusies, smilšainām kājām Kadija skrēja pa mazo ieliņu, nezinādama, kurp. Tāda, suņu vajātam medījumam līdzīga, viņa ieklupa zili baltajā autobusā, kas

pukšķināja pie kanāla. Bija vienalga, uz kurieni braukt. Jo visa pasaule taču sastāvēja no ciešanām. Sāpēja saule, jahtu buras un pīlādžu sārtums.

* • ♦

Paula ļoti reti apmeklēja Klieģa biroju, un nekad bez iepriekšējas norunas ar vīru. Taču Valters neizrādīja izbrīnu par sievas pēkšņo ierašanos: protams, Paulai bija tiesības tā darīt. Tomēr viņas galvas mājiens, par piedāvāto kafiju Valtera palīgu tencinot, bija sasteigts un nervozs un bez vārdiem liecināja - vizītes iemesls ir kas sevišķs.

- Tev jāizrunājas ar Lauri, - sieva sacīja, kafijas tasei nepieskardamās. - Un. lūdzu, neatliec to, Valter. Man vairs nav spēka skatīties, kā viņš mokās.

- Tādas lietas diemžēl nepazūd bez sekām - uzbrukums, Liene... - Klieģis teica. - Laika gaitā cilvēks tam vēlreiz iet cauri, atkal visu izdzīvo, kamēr beidzot spēj normāli vērtēt pasauli.

- Citēsim daktera Veismana gudrības? - Paulas jautājumā skanēja pārmetums. - Teorijas var pielaikot svešam, Valter, un apcerīgi skatīties, kā tās pieguļ vai spiež padusēs. Bet runa ir par mūsu dēlu. Es priecājos, ka Lauris ātri tika uz kājām, kļuva līksms, darbīgs... Un tad pēkšņi kaut kas notika. Staigā sakniebtām lūpām, drūms un nerunīgs.

Protams, Klieģis ievēroja šo pārvērtību. Taču dēls bija pieaudzis vīrietis, kuram palaikam nāksies risināt kādu problēmu vienatnē ar sevi. Un šajos gadījumos uzmācīga izprašņāšana tikai kaitina.

- Droši vien tagad tu prāto, kāpēc es to necilāju mājās, bet atskrēju šurp. - Paula turpināja. - Zini. tur ir iejaukta sieviete.

- Kur? A... Domā, Liene šantažē?

Sieva nicīgi saviebās un purināja galvu. Sallija šorīt runājusies ar māsu. la stāstīja, ka Lauris augusta pēdējā sestdienā manits Pāvilostā glītas tumšmates sabiedrībā.

- Kas tur tāds? - Klieģis sarāva plecus. - Nav taču iestājies klosteri.

- Bet svētdien agri no rīta šī sieviete redzēta basām kājām skrienam cauri pilsētai. Ielēkusi Rīgas autobusā...

- Acīmredzot viņai vajadzēja steigties. Varbūt uz darbu.

- Valter! - Tik asu zibsni sievas skatienā Klieģis neatcerējās. - Tajā svētdienā Lauris kļuva nerunīgs un vakariņās nepieskārās pat Sallijas slavenajai ābolmaizei. Jau no tā var spriest, cik lielas viņa nepatikšanas. Zini, ko es domāju? Varbūt ši sieviete ir saistīta ar bandītiem, kuri... Ja nu ar viņas starpniecību Laurim draud?

- Tie burlaki sēž aiz restēm, - Valters drīzāk mēģināja pārliecināt sevi, jo sievas satraukums izrādījās lipīgs.

- Bet līdzzinātāji? - Paulas lūpas drebēja. - Es neizturēšu, ja... ja tās šausmas atkārtosies! Lauris droši vien kautrējas atzīties, ka viņam bail. Jo saklausījies muļķības: vīrietim jābūt drosmīgam, vīrietis nedrīkst izrādīt bailes... Taču pat tev droši vien dažreiz ir...

- Pat man! - Klieģis sausi iesmējās. Kā pieķerts vai pārsteigts. Viņš pārāk dzivi atcerējās tās stundas, kad abi ar Paulu gaidīja dēla šķietamo nolaupītāju zvanu. Klieģis baidījās vēlreiz būt tik briesmīgi atkarīgs.

- Tu uzzināsi, kas notiek? - sieva neatlaidās.

- Jā, - Klieģis apsolīja. - Šodien pat.

Kārtojamo darīšanu sarakstā bija atceļamās un pārbīdāmās. Taču viņš nevienu neizlaida, tikmēr ļaudams zemapziņai meklēt vislabāko iesākumu sarunai ar Lauri. -lai dēlam nepaliktu iespējas noslēgties vai pagriezties un aiziet. Klieģis zināja, kā pakļaut iecirtīgus klientus un viltīgus darījumu partnerus, kā ieinteresēt bankas un piesaistīt sievietes. Patiesībā tas nenācās grūti - pietika lūkoties uz sev rēķināto izdevīgumu. Bet šajā gadījumā bija cits mērķis, kura sasniegšanai viņš izrādījās slikti apbruņots.

Nevar vēl zināt, cik ilgi Klieģis būtu vilcinājies, ja dēls pats nepieteicies ar atgādinājumu: pievakare jānovērtē Ošlejas reklāmas klips. Viņi vienojās pirms tam satikties īsā launagā. Valters tīšām nedaudz nokavēja. Gaidošais vienmēr ir neizdevīgākā pozīcijā, bet tā Klieģim nederēja. Vispār un šoreiz jo īpaši.

Lauris jau sēdēja pie galda sāniski pretī ieejai un šķirstīja dokumentu mapi. Tēvu ieraudzījis, pamāja un atkal pievērsās papīriem. Jā, dēlu kaut kas nomāca. To apstiprināja gan spriedzes kunkulīši gludi skūtajos vaigos, gan tumšās ēnas zem iekritušajām acīm - pēdējo pāris nedēļu laikā Lauris bija pamatīgi novājējis.

- Klausies... - Valters izlēma nestaigāt apkārtceļus. - Man ir ziņas, ka tev draudēts. Liec tagad visas kārtis galdā, un bīdīsim prātus kopā. Nu?

- Šķiet, tavs informators ir mamma. - Dēls pasmīnēja. - Pilnīgs sviests un garām!... Tāpēc uzskatīsim šo jautājumu par izsmeltu.

- Varētu. Ja nebijis tumšmatainas sievietes, kas svētdienas rītā auļo cauri Pāvilostai... Kur lai viņu liekam?

- Tā, tēvs, šoreiz gan būs mana darīšana. - Lauris aizcirta mapi. - Tik daudz brīvības paturēt vēl drīkstēs?

- Atvaino, - Klieģis paklausīgi kāpās atpakaļ. Jo pretspars bija gaidīts. - To ziņu piegādāja mūsu mīļā Sallija, kurai, pats zini, piemīt īpašs talants sadzejot visādas briesmas. Uztversim tiklu vecmeitu paradumus ar smaidu. Ko viņa, nabadzīte, saprot no jaunu vīriešu dēkām, kur

iesaistītās sievietes ņirb raibā rindā un nemitīgi mainās...

- Bet ja tā nebija dēka?

Laura skatienā bija tik daudz patiesa izmisuma, ka Valters nožēloja nupat izspļauto zobgalību.

- Ja nebija? - dēls uzsvēra. - Nu, tā kā reiz te esam sākuši... Saki, kāpēc sieviete, pirms piecām minūtēm mīļa un mierīga, pēkšņi tevi atgrūž un bēg kā no briesmoņa?

- Dažreiz tā mēdz būt viņu kara mākslas sastāvdaļa: lai uzsistu asinis, ieinteresētu, piesaistītu, liktu pirkt dāvanas un lūgties...

- Nē, nē... Kadija pat neuzklausa, neceļ telefonu un...

- Kadija?! - Valters pāijautāja savādi piesmakušā balsi.

- Viņai tāds īpatnējs vārds. Zini...

Laimīgs, ka beidzot var izrunāties, Lauris stāstīja par rāpošanu pa jumtu, kritienu bēniņos un nelielo dzīvokli Tallinas ielas nama augšstāvā. Kadija... Klieģis viņu vairākkārt bija iedomājis, kopā ar policistiem apsekojot pazīstamo pagalmu, kur notekūdeņu akā gulēja dēla gaišā jaka. Pētīdams nama sienu, Valters bija secinājis, ka pa Kadijas dzīvokļa logiem sēta nav saredzama, jo tie atrodas ielas pusē. Viņš atcerējās tā brīža kārdinājumu piezvanīt Kadijai vai uzkāpt augšā bez brīdinājuma, taču atmiņa labi glabāja ari paša doto solījumu: ja viss ar Lauri beigsies laimīgi...

- Tu viņu mīli? - Valtera balsij joprojām kaut kas kaitēja.

-Jā. Kadija to zina. Un pati ari... Es to jutu, to nevar notēlot! Neticu, ka viņa vienkārši paspēlējās un... Tad kāpēc atsakās mani redzēt?

“Droši vien es varētu paskaidrot,” Klieģis domāja. “Bet nedrīkst. Jo būs vēl sliktāk - protams, Kadijai un Laurim ari."

- Iespējams, manas paaudzes padomi neder tavējai, -Valters teica. - Taču vienalga iesaku bruņoties ar pacietību, jo...

-Jo?

- Sievietes ir neaprēķināmas - šī patiesība vienkārši jāpieņem kā viss, ko nav iespējams izskaidrot. Arī iemeslus, kāpēc viņas pēkšņi krīt ap kaklu vai iecērt pliķi, kad to gaidi vismazāk.

Ar Klieģa balsi atkal viss bija kārtībā. Prasmi savākties viņš pārvaldīja nevainojami. Kaut arī šoreiz tas bija briesmīgi grūti.

Durvju zvans vispirms divreiz ietrinkšķējās īsi. Nesagaidījis atveram, jau sauca Kadiju spalgi un paģēroši. Acīmredzot pogu spieda kāds, kurš labi zināja, ka saimniece mājās. Bet Lauris tas noteikti nebija. Lauris bija nācis katru dienu veselu nedēļu un tad vairs ne.

Es mīlu tevi, Kadij...

Viņa varēja pielikt durvīm vēl piecas atslēgas, bet šie vārdi tās uzveiktu kā nieku. Tie skanēja bez rimas, liekot atkal un atkal izdzīvot zaudējumu. Jā, zaudējumu, - vārdā Lauris.

Mīlu, mīlu...

Zvanītājs neatlaidās, un Kadija izgāja palūkoties caur skatāmlūciņu. Apņēmīgs un nopietns pie viņas durvīm stāvēja Valters Klieģis: uzvalkam pieskaņotās kaklasaites mezgls bija nevainojams, deniņos ieglaustas sudraba stīgas, zaļganais putekļu mētelis atpogāts tieši tā, lai vīrietis izskatītos elegants un pārliecinošs. Savādi, bet sirds Kadi-jai nenodrebēja. Viņa tikai sajuta varas starojumu, kuru izplata cilvēks bez paraduma atkāpties.

- Koledžā sacīja, ka esi apslimusi, - teica Klieģis.

- Bronhits, - Kadija apstiprināja slimibas lapā ierakstīto diagnozi. Patiesībā nejaušs glābiņš - vismaz kādu bridi ļāva ieslēgties, noslēpties, zust.

- Virusi. Puse mana biroja klepo, ka stikli dreb.

- Un tu staigā pa mājām, šo vēsti pasaulei izplatīdams? - Viņai nemaz vairs nerūpēja, kā Valters uztvers mazo dzēlienu.

- Taisnība. - Klieģis pasmaidīja, grumbiņai starp uzacīm saglabājoties. - Esmu nedaudz uztraucies. Zini, nav nemaz tik viegli atrast īstos vārdus. Taisnību sakot, visi šajā gadījumā ir tukši. TSpēc izmantošu nolietotos. Paldies tev, Kadij, par manu dēlu. Tu izglābi Lauri. Droši vien pateicībai vajadzētu pievienot ari ko materiālu. Taču. tevi pazīstot, nojauta saka - atraidīsi.

- Tad jau šī smalkā nojauta būs teikusi ari vēl kaut ko citu.

- To, Kadij, man izstāstīja Lauris.

- Un tu... un jūs... - Viņa nespēja savaldīties un ieslēpa seju plaukstās. - Tu... tu pateici?...

- Ko gan, Kadij, es varētu Laurim sacit par sievieti, kuru pazīt man nav bijis tas gods?

- Vienalga! - Kadija izmocīja. - Kas mainās? Es, Valter... es taču...

- Tu pārspīlē, iztēlodamās bezmaz asinsgrēku. Lauris cieš. Kadij.

- Un es? - viņa iekliedzās, dūres sažņaudzot. - Kā tev šķiet, Valter? Es... es tagad raudu par sevi un arī tāpēc, ka lieku ciest Laurim. Pat nezinu, kas vairāk sāp.

Ja Kadija nebūtu aizvērusi acis. viņa redzētu ari Klieģa vaibstos pazibam ko sāpei rada. Taču balss, Valteram ierunājoties, noliedza svārstīšanos vai mazdūšību:

- Uzdod sev jautājumu, Kadij: vai MAN būs labi bez Laura? Nu?... Tu krati galvu, un tas visu saliek vietās -cilvēks nedrīkst pats sev darīt pāri. Jā, šajā gadījumā ir... Bet tikai nianse, nekas vairāk. Turklāt izzūdoša nianse. Miljoniem sieviešu pasaulē izbeidz attiecības ar vienu vīrieti un aizsāk ar citu.

- Tev liekas tik vienkārši?

- Tā nu esmu uzbūvēts. Ja vēlies, paraudi. Man ir laiks gaidīt.

- Ko tad?

- Kamēr būsi tiktāl nomierinājusies, lai vairs neelsotu, Laurim piezvanot.

- Bet...

- Piezvani, Kadij. Ja tas nebijis tik nozīmīgi, es tagad dzertu konjaku ar diviem ministriem, kuru ziņā manam biznesam svarīgi lēmumi. Taču stāvu te, gaidu un neiešu projām, kamēr tu... Tālruņa numuru atceries?

- Bet ko lai es Laurim saku? - Viņa lūkojās Klieģī kā bērns gudrā skolotājā. - Kaut kas taču ir jāpaskaidro.

- Tikai ne to, Kadij! Paskaidrojot cilvēks neviļus sāk taisnoties. Neko tādu Lauris negaida. Viņam vajag vienīgi apstiprinājumu, ka nav tevī pievīlies. Ja tev neērti runāt manā klātbūtnē, varu iziet virtuvē.

- Tā būs labāk, - viņa piekrita, pēc tālruņa aparāta sniegdamās.

Laikam dzērves, - Valters domāja, debesīs lūkodamies, - zosis lido prāvākos baros. Kāsis iztaisnojās, barvedi nomainot, salocījās atkal un pazuda aiz Lielā meža. No tīreļa kadiķu audzes izspurdza drukns pelēks putns.

ar spalgo parkšķi satraukdams kucēnu. Nero rāvās lidoni ķert un novēlās, pavadas savaldīts.

- Neko darīt, puis, - Klieģis teica. - Skriesi brīvs, kad būsi iemācījies paklausīgi soļot saitē. Tāds ir mūsu dzīves pamatlikums.

Suņuks iesmilkstēdamies palēcās, aicinādams saimnieku rotaļā. Nero bija krietni paaudzis - acis. zaudējušas mazuļiem raksturīgo blāvo zilgmi, raudzījās Klieģī gudri un saprotoši. Viņu skurbināja meža trokšņi un smaržas, un Nero dīdījās, ļekanās ausis purinādams.

- Rit, - teica Klieģis, - rīt aiziesim līdz ezeram. Tikai tev būs jāapsolās nenomūrēties dūņās. Citādi Broņa atsa-cisies mūs barot. Un neskaties tagad manī ar savu skaisto diedelnieka aci, nelīdzēs...

Viņš tīšām runāja daudz un skaļi, redzēdams Ģediminu stāvam pagalmā. Lai Purvaines pieraugām neienāktu prātā, ka saimniekam varbūt neoma, Klieģis atlaida saiti garāk un vingri skrēja kopā ar suni.

- Ilgi gan jūs špacierejāt, - Ģedimins sacīja. - Pusdienas nāksies pa otram lāgam sildīt.

- Lai paliek līdz vakaram, - Klieģis attrauca. - Tagad gribu pastrādāt.

Jumta stāvā uzkāpis, viņš palūkojās pulkstenī un ieslēdza tālruni.

- Atvaino, - Valters sacīja, kad sieva atsaucās, - bet es nevarēju agrāk piezvanīt. Nupat beidzās pirmais pārrunu cēliens. Šķiet, viss ievilksies līdz naktij. Kā jums?

- Ļoti labi. - Liekas. Paula smaidīja. - Žēl, ka tev vajadzēja tik steidzīgi aizlidot. Mēs iepazināmies un lēni nopusdienojām. Laurim taisnība, Kadija ir jauka. Varbūt mazliet pabikla. Bet tas viņai netraucēja uzprasīt

ābolmaizes recepti. Tāpēc Sallija nu lidz mūža galam stāvēs Kadijas pusē un nobriedusi auklēt ari Laura mazbērnus. Kāds Viļņā laiks?

- Drusku apmācies, - teica Klieģis, lūkodamies Pur-vaines liepas dzeltējošajā sagšā. - Diezgan silts. Bet nu man jāiet.

Necik tālu jau nebija. Vien daži soļi lidz logam. Klieģis to atvēra lidz galam. Bezvējā un klusumā aiz kadiķiem tikko sadzirdamiem guldzieniem elpoja purvs. Viņa patvērums un pasaule, kurā vairs nebija citu valdnieku. Šķiet, kāda roka pakalpīgi izkārtoja visu tā, lai uz ziemas sliekšņa Klieģis stāvētu stiprs un veiksmīgs. Uzņēmums plauka, Purvaine piederēja viņam, Paula vairs nedzēra, un Medums bija zaudējis izredzes šaisaulē ar Klieģiem saradoties. Tad kāds pamats smeldzei, kura nelaiž vaļā?

No liepas kroņa atraisījās lapa un ieplīvoja uz palodzes.

- Beidz smilkstēt! - pagalmā Ģedimins skoloja suni. - Esi jau gana liels. Tādi lieli vairs nedrīkst smilkstēt.

Viņš tur runāja gluži kā savulaik Ernests Klieģis, dēlus mācot: “īsti vīri neraud!”

Valters tagad pūlējās un nespēja atcerēties, vai sacījis Laurim ko tamlīdzīgu. Liekas, ne. Varbūt tas bija pareizi un tāpēc Kadija iemīlēja Lauri.

Rīga

2003-2004

Content

Zīle Monika Mana mīļākā nams

Pirmā daļa. VIENTUĻŠ PUTNS DEBESĪS

Otrā daļa RĒTU AUDI

Trešā daļa SLĒPTIE DARBI