di Morjē Dafne

Mērija Enna

Dafne di Morjē

Mērija Enna

Mērijai Ennai Klarkai - manai vecvecmatei, kura mira Balona 1852. gada 21. jūnija, un Gertrūdei Laurensai,

kurai bija lemts tēlot šo lomu uz skatuves. mira Ņujorka 1952. gada 6. septembri.

Abu piemiņai.

PIRMĀ DAĻA

>

Pirmā nodaļa

iL daudziem gadiem, kad viņa jau bija aizgājusi un vairs nebija daļa no pārējo dzīves, tie atcerējās viņas smaidu. Sejas vaibstus un krāsu vairs lāgā nevarēja saskatīt, tās aprises atmiņā izplūda un kļuva neskaidras. Acis noteikti bija zilas, taču tikpat labi tās varēja būt zaļas vai pelēkas. Un mati - saņemti grieķu mezglā vai cirtās krītoši lejup pār pieri, varēja būt kastaņbrūni vai gaišbrūni. Deguns gan noteikti bija grieķisks, par to nebija nekādu šaubu, jo tas slējās pašās debesīs. Mutes apveids gan nevienu neinteresēja - ne tajos, ne šajos laikos.

Visa šīs sievietes būtība izpaudās smaidā. Smaids sākās kreisajā mutes kaktiņā un tūlīt pārvērtās smīnā, ar kādu viņa sagaidīja visus bez izņēmuma, arī tos, ko mīlēja, - savu pašas ģimeni. Un arī tos, kurus nicināja. Un, kamēr klātesošie mulsi gaidīja, kurā brīdī pār viņiem nolīs sarkastisku asprātību gāziens, šīs būtnes skatienā parādījās draisks smaids, izplatīdamies pār visu seju, un tā sāka starot. Viņi atviegloti uzelpoja, izbaudīja šo siltumu un dalījās priekā, bet pēc tam smējās - bez jebkādas intelektuāla pārākuma apziņas un pozas, aizrautīgi, nevaldāmi kā vienkārši ļautiņi - no visas sirds.

Šīs atmiņas viņi nesa līdzi vēl daudzus gadus. Viss pārējais tika aizmirsts. Aizmirsti bija meli, mānīšanās, piepešie dusmu uzliesmojumi. Aizmirsās negantā izšķērdība, neprātīgā devība un kodīgā mēle. Palika vienīgi sirsnība un mīlestība pret dzīvi.

Izmētāti laikā, palikuši vieni kā pagātnes ēnas, vairs nesamanāmi cits citam, viņi pārlūkoja savas atmiņas. Un, lai gan dažkārt viņu dzīves ceļi krustojās, draudzība šo būtņu starpā neradās, jebšu tās gribot negribot saistīja viens un tas pats pavediens.

Dīvainākais bija fakts, ka trīs cilvēki, kurus viņa mīlēja vairāk par visu un visiem, mira vienā un tajā pašā gadā, cits pēc cita, un drīz tiem sekoja ceturtais, un katrs pirms nāves atminējās šo smaidu. Viņi dzirdēja smieklus - skaidrus un skanīgus; šajos smieklos nebija nekā rēgaina, itin kā galvā tinkšķētu kāda mūzikas kastīte, un atmiņas pārplūdināja prātus, gluži kā ūdens, kas pārrāvis dambi. Kā piepešs asinsizplūdums smadzenēs.

*

Brālim - Čārlzam Tompsonam — bija jāaiziet pirmajam, un tā notika tādēļ, ka viņam trūka pacietības - kā vienmēr, jau kopš tiem laikiem, kad viņš vēl bija mazs zēns un stiepa rokas viņai pretī, teikdams: “Ņem mani līdzi, neatstāj mani!” Tā viņš uzticēja māsai visas rūpes par sevi, un arī tad, kad kļuva par pieaugušu vīrieti, abi bija atkarīgi viens no otra, un tāda saistība abiem atnesa nelaimi.

Notika tā, ka viņa dzīles gals pienāca pēc skaļas ķildas krogā, kad viņš, kā paradis, sāka lielīties, ka sendienās bijis brašs karotājs, visdaudzsološākais no rotas komandieriem, kam pienācies paaugstinājums. Atkal tika celti gaismā vecumvecie stāsti — par paša Čārlza vārgo veselību, par pulkveža netaisno izturēšanos, jaunāko virsnieku naidīgumu, kara tiesas aizspriedumaino attieksmi. Un kronis visam bija galvenā virspavēlnieka zemiskā atriebība Čārlza māsai, jo viņš mēģinājis sariebt brālim, lai sāpinātu māsu.

Čārlzs pavērās apkārt, cerēdams uz līdzjūtību, bet šis stāsts itin nevienu nesatrauca, daži nemaz neklausījās, un vispār — tas viss noticis tik sen, kāda tam vairs nozīme? Klātesošie pagriezās pret viņu ar mugurām un piepildīja savas glāzes, tā viņu nokaitinādami, un Čārlzs Tompsons trieca savējo pret galdu, viņa vaigos parādījās sarkani plankumi, un viņš uzkliedza: “Paklausieties, velns lai jūs visus parauj! Es varu jums pastāstīt par karalisko ģimeni kaut ko tādu, ka neticēsiet savām ausīm! Ja jūs zinātu visu patiesību, tad iemestu visus Brunsvikus Lamanša kanālā!”

Sājā brīdī kāds no klausītājiem, kas vel atcerējās notikumus pirms sešpadsmit gadiem, klusām pusbalsī noskaitīja nesaudzīgu dziesmiņu, kas tolaik tika dziedāta Londonas ielās. Sie panti Čārlza māsai nekādā ziņā neglaimoja. Šis cilvēks neko sliktu negribēja, tikai pajokot. Bet Čārlzs Tompsons domāja citādi. Viņš piecēlās un iezvēla vīram pa seju. Gāzās galds, Čārlzs belza vēl kādam, sākās jezga, troksnis un lāsti, līdz beidzot viņš attapās uz ielas. Pār viņa vaigu plūda asinis, bet ausīs joprojām skanēja izaicinošie krogusbrāļu smiekli.

Spīdēja mēness, pret debesīm asi iezīmējās Svētā Pāvila katedrāles kupols, un Čārlzs klaidoja, ceļu nevērodams. Viņš bija zaudējis virzienu un iemaldījās sīku ieliņu mudžeklī, līdz beidzot kāda senaizmirsta vietas izjūta aizveda viņu uz abu bērnības mājām. Draugu pulkā krogā Čārlzs noteikti nebūtu atzinies, ka tāda pastāv. Vai arī - tāpat ka bieži darīja māsa -izdomātu sev mājas kādā attālākā vietā - Oksfordšīrā vai pat Skotijā. Bet te tā stāvēja - tumša, iespiesta starp divām kaimiņu mājelēm, Boulinginnalejas galā, un ieliņa bija tik šaura, ka pat slīpais mēnesstars nespēja izgaismot logus istabai, kurā Čārlzs ar māsu, sakņupuši kopā, mēdza kalt nākotnes plānus. Vai, patiesību sakot, viņa plānoja, bet brālis klausījās. Šajā mājā joprojām mita cilvēki. Viņš dzirdēja bērna raudas un sievietes balsi, spiedzīgu un ķildīgu, dusmīgi uzsaucam. Kad atvērās tumšās mājas durvis, kāds iznāca un izgāza uz akmens plāksnēm bruģētās ielas samazgu bļodu, pār plecu izkliedzot apvainojumus.

Čārlzs Tompsons novērsās un devās projām, bet pagātnes rēgi sekoja viņam. Šie spoki vajāja gājēju pa ielām, kamēr viņš nonāca līdz upei. Bija paisums, ūdens ātri uzpluda, celdamies augstāk un augstāk. Čārlzs apjēdza, ka viņam nav naudas un nākotnes, māsas nav līdzās, un nav neviena, kas noslaucītu no vaiga tekošās asinis, kuras plūda mutē.

Pagāja diezgan ilgs laiks līdz tam brīdim, kad bērni, atskrējuši padraiskoties krasta dubļos, atrada viņa līķi.

Čārlza Tompsona līķi atpazina Viljams Doulers, kurš divdesmit piecus gadus bija uzticīgs viņa māsai. Tajā laikā viņš jau bija ļoti slims, tomēr pēc tam, kad pienāca vēstule no Čārlza māsas notāra, ziņojot par atradumu upē, jutās spiests braukt no Braitonas uz Londonu. Dažas pieminētās detaļas liecināja, ka tas varētu būt pazudušais brālis, un Douleram - tā kā viņš bija māsas pilnvarotais — nācās uzņemties šo pienākumu. Douleru nepavisam neinteresēja Tompsons. Morgā, raudzīdamies uz to, kas palicis pāri no Čārlza, viņš domāja, ka māsas dzīve būtu varējusi ievirzīties pavisam citādi, ja brālis būtu noslīcinājies tūlīt pēc atvaļināšanas - pirms septiņpadsmit gadiem. Arī Doulera dzīve būtu citāda. Viņa ar salauztu sirdi būtu pievērsusies Douleram, un abi būtu aizbraukuši un visu aizmirsuši — viņai nenāktos dusmās un rūgtumā meklēt iespēju atriebties. Jā, te viņš gulēja - visa šī posta iemesls. Viņas “dārgais brālītis”, kā Čārlza māsa mēdza sacīt, viņas “mīļais puisītis”.

Atpakaļceļā uz Braitonu Doulers prātoja, vai viņa nepatika pret Tompsonu visu šo laiku nav bijusi greizsirdības izraisīta. Doulers samierinājās ar daudzajiem šīs sievietes draugiem, jo tie neko nenozīmēja — lišķi un glaimotāji, kuri viņu aplidoja tādēļ, lai kaut ko iegūtu. Iespējams, ka bija arī daži tuvāki, bet Doulers piemiedza acis un izlikās tos neredzam. Runājot par hercogu, pēc pirmā pārsteiguma Doulers uzlūkoja šīs attiecības kā nepieciešamību, kā darījumu. Nekas no tā, ko Doulers varētu sacīt, nespētu šo sievieti apturēt.

“Es jau teicu, ka mērķēju augstu!” viņa bija sacījusi. “Un bultas trāpīja. Taču tu joprojām būsi man nepieciešams, jebšu tev nāksies palikt ēnā.”

Un viņš arī palika ēnā. Ieradās allaž, tikko pasauca. Deva padomus, kas nekad netika ņemti vērā. Doulers maksāja viņas rēķinus, kad hercogs aizmirsa tos nokārtot. Pat izpirka viņas ieķīlātos briljantus. Taču vislielākais pazemojums bija pienākums vest bērnus uz skolu, kamēr māte pavadīja Viņa Karalisko Augstību uz Veibridžu.

Kāpēc šis vīrs to visu darīja? Ko viņš no tā guva?

Raudzīdamies jūrā, kas lāsmoja saules staros, Viljams Doulers atminējās tās nedēļas, kuras abi šeit, Braitonas pludmalē, bija pavadījuši kopā, kamēr hercogs vēl nebija parādījies uz skatuves. Protams, ka arī šeit, Braitona, viņa nemitējās dzīties pa pēdām medījumam - pie apvāršņa rēgojās Kropļuvārts Beri-mors un pārējie pielūdzēji ar četrjūgu karietēm, bet Doulers bija pārāk iemīlējies, lai kaut ko pamanītu vai liktos zinis.

Hempstedā viņš bija vislaimīgāks - kad viņai Doulera sava-jadzējās, šī sieviete traucās pie viņa, ne mirkli nedomādama — atstājusi sava slimā bērna guļamistabu. Vēlāk, kad hercogs pameta savu mīļāko, Bils bija Mērijai Ennai vajadzīgs vēl vairāk. Hempstedā Mērija Enna ieradās pie viņa, un Doulers nolēma, ka šai sievietei prātā ir tikai viņš, neviens cits, un tomēr - ar tādu nemierīgu prātu kā viņai neviens nevarēja būt ne par ko pārliecināts.

Visubeidzot - kādas jūtas vadīja Mēriju Ennu tajā naktī viesnīcā “Reids”, kad viņa iesteidzās Doulera istabā jau nepilnu stundu pēc tam, kad viņš bija pārradies no Lisabonas - noguris un noputējis? Mērija Enna bija uzmetusi plecos vieglu apmetni -viņai ne prātā nenāca kaut ko slēpt no apkārtējiem. “Tevis pārāk ilgi te nebija,” viņa sacīja. “Man bija ļoti vajadzīga tava palīdzība!”

Bet varbūt Mērija Enna tīši ieradās tūlīt pēc viņa atgriešanās, lai sastaptu Douleru, kamēr viņš vēl neko nebija izdibinājis, -zinādama par viņa pieķeršanos un intuitīvi nojautusi, ka šis vīrs var kļūt par vērtīgu liecinieku, kad nāksies stāties pie barjeras Apakšnama tiesas zālē?

Uz šo jautājumu - tāpat kā uz daudziem citiem - atbildes nebija. Bet kāda tam visam nozīme - smaids bija un palika. Viljams Doulers pagrieza jūrai muguru, tomēr kādu brīdi vēl palika stāvam ar cepuri rokā - turpat, kur pārējie ļautiņi, kuri bija devušies pastaigā. Tajā mirklī gluži kā pagātnes atbalss no atmiņas dzīlēm izniris rēgs — garām aiztraucās kariete, kurā sēdēja drukns, padzīvojis džentlmenis un maza meitene.

Tas bija Jorkas hercogs ar krustmeitu princesi Viktoriju. Hercogs pēdējā laikā bija strauji novecojis - viņam varēja dot daudz vairāk nekā sešdesmit divus gadus. Taču viņa āda joprojām bija stingra un svaiga, stāja stalta - kā jau armijas cilvēkam, roka sastinga puspacelta sveicienā ikreiz, kad viņš pazina kādu no garāmgājējiem. Doulers redzēja, kā hercogs pieliecas un uzsmaida bērnam, kurš lūkojās augšup uz viņu un smējās. Un pirmoreiz mūžā Douieram pēkšņi kļuva žēl tā vīra, kuru viņš reiz bija apskaudis.

Jo šajā vecajā vīrā, kas sēdēja karietē kopā ar bērnu, bija kaut kas gluži aizkustinošs, un Doulers sāka prātot, vai hercogs tiešām ir tik vientuļš. Klīda tenkas, ka hercogs tā arī nav spējis atgūties pēc tam, kad nomira viņa pēdējā mīlestība - Ratlendas hercogiene, bet baumotāji varēja stāstīt visu ko, un Doulers lieliski zināja, ka runām nav vērts ticēt. Tad jau patiesākas izklausījās ziņas, ka beigu beigās hercogu iedzīs kapā tūska - nepaies daudzi mēneši, un tā notiks. Un tad, kad šīs nojautas piepildīsies, uzmācīgākie avīžnieki atkal sāks rakņāties izmeklēšanas dubļos, un turpat līdzās nekrologam sēru rāmī Doulers ieraudzīs viņas vārdu.

*

Taču Douieram šis pārbaudījums tika aiztaupīts - viņš nomira četrus mēnešus agrāk par hercogu. 'Tieši hercogam bija lemts izlasīt viņa nekrologu kādā vecā “Gentleman's Magazine” numurā. Ietērpies pelēkā rīta ģērbā, hercogs sēdēja bibliotēkas istabā savā Arlingtonstrītas namā, un pietūkušās, nosaitētās kājas bija paceltas un novietotas uz krēsla viņam pretī. Viņš droši vien bija aizsnaudies. Pēdējā laikā hercogs ātri nogura, lai gan maz par to runāja - arī ar Herbertu Teiloru, savu privātsekretāru, bet visi teica, ka viņš esot smagi slims, tāpēc esot jāatpūšas. To apgalvoja gan viņa brālis karalis, gan tie nejēgas putrotāji dakteri, kuri apmeklēja viņu ik rītu.

Doulers... Kas žurnālā par viņu sacīts? “Miris Braitonā, septītajā septembrī. Viljams Doulers, skvairs, bijušais Viņa Majestātes bruņoto spēku pilnvarotais.” Un lūk, hercogs vairs nebija nekustīgi sēdošs, sakropļots un bezpalīdzīgs sirmgalvis Ratlendu savrupnamā Arlingtonstrītā. Tagad viņš jau stāvēja Gločester-pleisas savrupmājas vestibilā, raisīdams nost zobensiksnu un pēc tam pamezdams to Ludviķim, lai kāptu augšā pa kāpnēm, lecot pa trim pakāpieniem reizē, jo viņa no augšstāva uzsaukusi: “Ser, es jūs gaidu jau vairākas stundas!” Sis mazais tikšanās ceremonijas rituāls patiesībā nenozīmēja neko — tas bija priekšnesums gadījumam, ja viņos klausītos kalpotāji. Un, kamēr Mērija Enna bezjēdzīgi kniksēja (viņai patika kniksēt neatkarīgi no tā, kas bija mugurā - balles tērps vai naktskrekls), viņš ar zābakoto kāju atspēra durvis, bet pēc tam tās aizcirta. Un lūk, Mērija Enna jau bija viņa skāvienos, pogādama vaļā kreklu.

“Kur jūs tik ilgi bijāt? Pie gvardiem vai Sentdžeimsas pilī?”

“Gan tur, gan tur, mana dārgā. Neaizmirsti, ka mēs esam kara stāvokli.”

“Nevienu mirkli neesmu to aizmirsusi. Jūs varētu tikt ātrāk galā ar darīšanām, ja ieceltu ministra vietā Klintonu, nevis atstātu šajā vietā Gordonu.”

“Kāpēc tu nevarētu vadīt kanceleju manā vietā?”

“ELs jau to daru, tikai ne atklāti - pēdējos sešus mēnešus. Pasakiet savam drēbniekam, ka viņa šūtie pogcaurumi ir pārāk šauri, es nolauzu nagu!”

Doulers... Viljams Doulers... tas pats. Hercogs toreiz atrada viņam vietu Komisariātā, pie provīzijas sagādniekiem -Austrumu Komandantūrā. Viņš gandrīz vēl atceras datumu — tūkstoš astoņsimt piektā gada jūnijā... vai jūlijā.

‘Tils Doulers ir mans sens draugs, ser!” viņa sacīja. “Ja viņš dabūs šo vietu, tad būs man pateicīgs.”

Tajā mirklī hercogs jau bija tikpat kā aizmidzis - kā allaž, pēdējā portvīna glāze izrādījās liktenīga. Tā notika vienmēr. Un viņas galva uz hercoga pleca.

“Un kā viņš izrādīs savu pateicību?”

“Darīs to, ko es teikšu. Piemēram, samaksās miesnieka rēķinu, kas nav nokārtots jau trīs mēnešus. Tāpēc šovakar galdā bija zivs.

Ak Dievs! Viņas smiekli spokaini atbalsojās no pagātnes, hercogu vajādami. Pat šeit, Arlingtonstrītā, kur par viņu nebija nekādu atmiņu. Hercogam likās, tās visas jau sen apglabātas, apslēptas zem putekļiem un zirnekļu tikliem tukšajā Gločester-pleisas namā.

Izmeklēšanas laikā noskaidrojās, ka Doulers par šo norīkojumu viņai samaksājis tūkstoš sterliņu mārciņu, turklāt bijis viņas mīļākais — ar pārtraukumiem, bet gadu gadiem. Tā viņam sacīja. Iespējams, ka tie bija meli. Un kāda tam visam tagad nozīme? Postījumi, ko viņa izraisīja hercoga dzīvē, bija tikai īslaicīgi. Viņš tos pārcieta. Taču nekad vairs tā arī neatrada tādu sievieti, kura varētu viņai līdzināties, kaut gan - Dievs zina -bija darījis visu, ko spēja, lai tādu atrastu. Bet visām trūka tās vārdā nenosaucamās īpašības, kura padarīja īsos gadus Gločesterpleisā tik neaizmirstamus. Hercogs mēdza ierasties tur vakarā - pēc nebeidzami garas dienas savā pulkā, un viņa lika mīļākajam aizmirst visas rūpes un grūtības, kādas nācās pieredzēt tādas armijas komandierim, kura bija piecdesmit reižu mazāka par ienaidnieka armiju. (Hercogs dzirdēja vienīgi apvainojumus, viņu nekad neviens neslavēja, lai gan nebūt nenācās viegli darboties kopā ar neprašām un savest kārtībā valsts aizsardzības sistēmu tajā laikā, kad ienaidnieks tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai šķērsotu Lamanšu un uzbruktu.) Lāču, kad viņš ienāca šajā mājā, aizkaitinājums vienā mirklī pagaisa, un viņš spēja atslābināties.

Šī sieviete viņu sasodīti labi mieloja. Zināja, ka viņam nepatīk svinīgas vakariņas. Viss bija tik vienkārši, cik vien viņš vēlējās. Lai pēc ieturēšanās varētu izstiepties visā garumā pie degošā pavarda un iedzert brendiju, smejoties par viņas jokiem. Hercogam atmiņā pat bija saglabājusies šīs istabas smarža. Nelielā nekārtība, kas padarīja šo māju tik omulīgu, viņas zīmējumu uzmetumi uz galda - viņa allaž kaut ko apguva, arfa istabas stūrī, jocīga lelle, ko viņa bija pārnesusi no kādas maskarādes, rēgojās uz svečtura, uz kura bija nevērīgi uzmesta.

Kāpēc tas viss beidzās? Vai kaislība bija pārāk karsta, lai turpinātos ilgi, vai savu lomu nospēlēja tas uzmācīgais Ēdams, kas jaucās pa vidu, kamēr izraisīja sabrukumu? Vai tas muļķa dzērājs vīrs ar saviem draudiem? Viņš laikam beidzis savu mūžu renstelē. Droši vien jau sen miris. Visi paziņas vai nu jau bija miruši, vai gatavojās mirt. Mira ari viņš pats. Hercogs paraustīja zvana auklu, lai pasauktu savu sulaini Betčeloru.

- Kas tur, uz ielas, notiek - kāpēc ir tāds troksnis?

- Pikadilijā uz bruģa klāj salmus, Jūsu Karaliskā Augstība, lai ekipāžu riteņu rīboņa jūs netraucē. Tāda ir sera Herberta Teilora pavēle.

- Tās ir sasodītas blēņas! Saki, lai liekas mierā. Man patīk kariešu dārdoņa. Nevaru ciest klusumu.

Gločesterpleisā aiz mājas bija kazarmas. Abi bieži vien pa viņa ģērbistabas logu vērās lejup uz jātniekgvardiem. Šajā mājā vienmēr bija dzīvība un valdīja smiekli, allaž kāds troksnis -kad viņa dziedādama sukāja savus matus, sauca bērnus, kuriem nācās skriet uz augšstāvu, lai apraudzītu māti, vai arī nikni kliedza uz istabeni, ja tā pasniedza citu, nevis prasīto kurpju pāri. Tur nekad nebija klusi kā šeit - nebija nāves.

Un sasodītais stulbenis Teilors pavēlēja noklāt Pikadiliju ar salmiem...

*

Vīrs, kuru Jorkas hercogs uzskatīja par muļķa dzērāju, deva priekšroku klusumam, nevis ielas troksnim. Daudz patīkamāk tomēr nokrist ar sēžamvietu uz mūrīša, nevis renstelē. Turklāt viņš nekrita īpaši bieži. Sazerlends, fermeris, pie kura viņš mitinājās, par viņu rūpējās gods godam. Viņš turēja viskiju ieslēgtu. Bet Džonam Klārkam bija noslēpti krājumi guļamistabā zem grīdas dēļiem, un laiku pa laikam, kad uzmācās skumjas, jo ziemas Keitnēsā bija tik garas, viņš sarīkoja dzīres, kuras pats dēvēja par maziem svētkiem sev pašam par godu. Kad viņš jau bija pamatīgi iesilis, tohiēr vēl pirmajā dzēruma stadijā, tad mēdza svinīgi uzdzert par Viņa Karaliskās Augstības armijas virspavēlnieka veselību.

- Ne jau kuram katram, - viņš skaļi sacīja, kaut gan nebija neviena, kas klausās, - lemts kļūt par ragnesi pēc tīrasiņu prinča gribas.

Nelaimīgā kārtā tādu garastāvokli viņam parasti neizdevās saglabāt ilgi. Un tad viņš sāka žēlot pats sevi. Ja liktenis būtu bijis citāds, viņš varētu daudz ko sasniegt, taču liktenis nebija viņa pusē. Šo vīru no sākuma līdz galam vajāja neveiksmes. Viņš tik labi zināja, ko būtu gribējis veikt, taču nekad nebija iespējas parādīt savas spējas - vienmēr kaut kas traucēja. Ja kāds būtu ielicis viņam rokās āmuru un kaltu, bet pēc tam nostādījis viņu pie sešas pēdas gara granīta bluķa, vai varbūt pat sešas pēdas un trīs collas gara - tieši armijas virspavēlnieka augumā, tad viņš... radītu mākslas darbu, ko sieva allaž lūgusi izgatavot. Vai arī būtu sadauzījis akmeni drumslās un izdzēris pudeli viskija.

Šā vai tā Keitnēsā bija pārāk daudz granīta. Ar to bija pilna visa grāfiste. Tieši tādēļ viņš tika turp nosūtīts. — Tu taču mācījies akmeņkaļa amatu, vai tad ne? Tad liec lietā savas mākas! Akmeņkalis? Nē! Mākslinieks, tēlnieks, sapņu izsapņo-tājs. Visi trīs viņā apvienojās vienā - pēc tam, kad bija iztukšota viskija pudele.

Un tomēr viņai pietika nekaunības pēc tam, kad nācās stāties tiesas priekšā, paziņot apsūdzētājam un visiem klausītājiem, ka vīrs viņai neko nenozīmējot.

“Vai jūsu vīrs ir dzīvs?”

“Es nezinu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Viņš man nav nekas.’

“Vai viņš ar kaut ko nodarbojas?”

“Ne ar ko. Viņš nav nekas. Tikai vīrietis.”

Kad šī sieviete to pateica, visi smējās. Par to pēcāk bija rakstīts avīzē. Viņš nopirka šo izdevumu un izlasīja. Visi smējās. Tikai vīrietis.

Viņš aizmirsa aizvainojumu, kad bija iztukšojis trešo viskija glāzi. Plaši atvēra logu, ielaizdams aukstajā guļamistabā biezo miglu, atlaidās gultā un sāka blenzt griestos. Svēto figūru un seju vietā, kuras viņš būtu varējis izcirst — atturīgu, bargu tēlu, kuri ar aklām acīm raudzītos debesīs, šis cilvēks redzēja viņas smaidu un dzirdēja smieklus. Viņa sniedza pretī roku - agrā rītā, kad abi stāvēja mazās Svētā Pankrasa baznīciņas pagalmā.

“Ir noticis kaut kas briesmīgs,” viņš paziņoja. “Esmu aizmirsis laulību atļauju.”

16

“Ta ir pie manis,” viņa atteica. “Un es esmu uzaicinājusi otru liecinieku. Padomāju arī par to.”

Kurs tas ir:

“Pankrasa baznīcas kapracis. Iedevu viņam divus šiliņus par pūlēm. Pasteidzies! Mūs gaida!”

Viņa izturējās tik uzbudināti, ka reģistrā parakstījās virs līgavaiņa vārda. Tas notika viņas sešpadsmitajā dzimšanas dienā.

Tikai vīriet is. Hercogs izlasīja arī viņa nekrologu. Taču ne "The Times ”, ne "Gentleman 's Magazine ”, bet "John O' Grants Journal ”.

“1836. gada 9. februārī mistera Sazerlenda mājā Bailbsterā, šīs grāfistes Vetinas draudzē miris misters Dž. Klārks, kurš tika uzskatīts par slavenas Mērijas Ennas Klārkas vīru. Viņa sieva nospēlēja noteicošo lomu tiesā, kurā izskatīja Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga lietu. Pēdējā laikā misters Klārks piekopa kaitīgus paradumus, kuri — kopā ar sirdēstiem par neizdevušos ģimenes dzīvi - jūtami ietekmēja viņa garaspējas. Stāsta, ka pie viņa atrastas vairākas grāmatas, kurās ierakstīts Merijas Ennas Klārkas vārds.”

*

Tā zuda arī pēdējais posms - iekusa mūžībā, viskija tvaiku apņemts. Viss, kas no viņiem palika pāri, - vēstuļu sainīši, nepieklājīgi pamfleti un vecu avīžrakstu ķīpas, ko klāja putekļi. Taču tā, kuras smaidu viņi atcerējās, galu galā par viņiem pasmējās. Tā nebija rēgaina būtne, arī atmiņu vēsma ne - nedz iztēles auglis, redzēts sen pagaisušā sapnī, kas lauzis sirdis tiem, kuri pārmēru neprātīgi viņu mīlējuši. Šai būtnei bija septiņdesmit seši gadi, kad viņa sēdēja pie loga savā Buloņas mājā un vērās pāri Lamanšam uz Anglijas krastu, kur visi viņu sen bija aizmirsuši. Viņas mīļā meita bija mirusi, otra meita dzīvoja Londonā. Mazbērni, kurus viņa tika auklējusi, kad tie vēl bija zīdaiņi, tagad kaunējās viņas dēļ un nekad nerakstīja. Dēlam, kuru viņa dievināja, bija pašam sava dzīve. Tie vīrieši un sievietes, ko viņa pazinusi, bija nogrimuši aizmirstībā.

Viņai palika vienīgi sapņi.

Otra nodaļa

Mērijas Ennas pirmās atmiņas bija - tipogrāfijas krāsas smarža. Viņas patēvs Bobs Farkahers pēc darba nemēdza pārģērbties. Nāca mājās ar šo krāsu notrieptās drēbēs, un viņām abām ar māti nācās katru dienu tās mazgāt. Lai cik cītīgi abas berza, krāsas traipi nezuda, un patēva krekla aproces nekad nelikās pietiekami spodras. Sis vīrs gan arī pats neizskatījās īpaši tīrs. Un viņas māte, kura bija smalka un allaž modri sekoja tīrībai, šī iemesla dēļ parasti uz patēvu pukojās. Bobs bieži sēdās pie galda ar kārtīgi nenomazgātām, krāsas plankumiem klātām rokām - tā bija ieēdusies pat zem nagiem, padarīdama tos melnus. Un Mērija Enna, allaž vērīga un acīga, pamanīja sāpīgo izteiksmi mātes sejā - tā bija maiga cietējas un mocekles seja. Taču Mērija Enna bija pieķērusies audžutēvam un negribēja, lai māte sāk viņu pulgot. Tāpēc viņa zem galda knieba kādam no brālīšiem, lai mazais sāktu raudāt un piesaistītu mātes uzmanību sev.

- Aizver muti! - Bobs Farkahers pukojās. - Es nedzirdu, kā ēdu! - Viņš trokšņaini pieslānīja muti ar ēdamo, pēc tam ar kreiso roku izvilka no kabatas zīmuļgalu un sarullētas, vēl mitras drukas loksnes, sākdams reizē košļāt un labot korektūras. Tipogrāfijas krāsas smārds sajaucās ar mērces aromātu.

Tieši tā Mērija Enna iemācījās lasīt. Vārdi viņu savaldzināja, un izlocītie burti, kuri atkārtojās visbiežāk, likās arī vissvarīgākie. Mērija Enna uzskatīja, ka burti atšķiras arī pēc dzimtēm. Piemēram, “a”, “e” un “un” bija sievietes, bet cietie “g”, “b” un “u” - vīrieši, un visi šķita atkarīgi cits no cita.

- Ko tas nozīmē? Izburto to man! - Mērija Enna lūdza Bobam Farkaheram, un patēvs, jautrs, labsirdīgs cilvēks, aplika roku bērnam ap pleciem un paskaidroja, kā burti veido vārdus, pastāstīdams arī, ko ar tiem var darīt. Mērijai Ennai šie drukas darbi bija vienīgā lasāmviela, jo mātes grāmatas tāpat kā visas pārējās mantas jau sen bija pārdotas, jo ar mazo Boba Farkahera algu, ko viņš saņēma mistera Hjūza tipogrāfijā, iztikai nepietika. Spiestuves īpašnieks nodarbināja vairākus anonīmus skribentus, kuri pieražoja kaudzēm pamfletu par puspeniju loksnē.

Tādējādi Mērija Enna tajā vecuma, kad bērni sāk mācīties katķismu un pa zilbēm burtot Zālamana sakāmvārdus, sēdēja uz necilās Boulinginalejas mājeles sliekšņa, iedziļinājusies avīž-rakstos ar uzbrukumiem valdībai, pukošanos par ārpolitiku, histēriskiem apgalvojumiem, vienādā mērā slavinot vai noliedzot kaut kādus politiķus, un tas viss juku jukām bija sajaukts ar ziņām par netīrām baumām, skandāliem un divdomībām.

— Pieskati puikas, Mērija Enna, un nomazgā traukus! -uzsauca māte, nogurusi un aizkaitināta, un mazā meita, nolikusi patēva atnestās korektūras, piecēlās no kāpnēm un devās mazgāt brokastu vai kādas citas ēdienreizes šķīvjus un tases, tādēļ ka māte, atkal būdama stāvokli, nespēja uz tiem pat paskatīties. Tikmēr Cārlijs, Mērijas Ennas īstais brālītis, stampāja mutē džemu, bet abi pusbrāļuki - Džordžs un Edijs - rāpoja pa grīdu viņai zem kājām.

- Uzvedieties kārtīgi, citādi es jūs izdzīšu ārā! — meitene piekodināja - klusītēm, lai nedzirdētu māte, kura bija uzkāpusi augšā guļamistabā. Vēlāk, kad trauki bija nomazgāti, galds uzklāts nākamajai maltītei, bet māte nolikusies uz stundiņu atpūsties, Mērija Enna pacēla vienu mazuli un uzsēdināja sev uz gurna, pasniedza roku otram, ļaudama trešajam turēties sev svārkos. Tā viņi devās projām no tumšās alejas, kur nekad neiespīdēja saule, cauri mazo pagalmiņu labirintiem līdz Čense-rijleinai un tālāk pa Flītstrītu.

Tā bija gluži cita pasaule - pilna krāsām, skaņām un smaržām. Tā vairs nebija viņu alejas smirdoņa. Te uz ietvēm čumēja un mudžēja ļaudis, uz bruģa - ekipāžas, kuras dārdēdamas traucās uz Ladgeithilu un uz Svētā Pāvila katedrāles pusi. Ormaņi plīkšķināja pātagas un sabļāvās, triekdami zirgus uz ielas malu, kad nācās palaist garām kādu citu karieti, un riteņi šķieda dubļus uz visām pusēm. Te palaikam smalks džentlmenis izkāpa no karietes un iegāja grāmatveikalā, pie viņa tūlīt metās lavandas ziedu tirgotāja, pabāzdama pušķīti tieši zem deguna. Otrā ielas pusē apgāzās rateļi, no kuriem bira āboli un apelsīni, ieripodami renstelē, kurā nokārtojās akls muzikants un kāds večuks.

Vējš atnesa līdzi Londonas trokšņus un smaržas, meitene sajuta tās, uztvēra kustību un burzmas murdoņu - šis nemitīgais uzbudinājums vilināja kaut kur projām, ne tikai līdz Svētā Pāvila katedrāles kāpieniem, uz kuriem parasti rotaļājās brālīši -drošībā, kur gājēju straume viņus neskāra. Viņa palika stāvam un skatījās.

Te bija piedzīvojumi. Piedzīvojumi bija tepat. Piedzīvojums, paceļot kādas dāmas nomesto puķu pušķīti un piedāvājot to vecākam džentlmenim, kurš noglāstīja viņai galvu un iedeva divpensu monētu. Piedzīvojums bija ieskatīties augļotāju nama logos, pabraukāties ar pajūgu, kura kučieris smīkņāja, plēsties ar puikām - meistaru zeļļiem - un slaistīties pa grāmatbodēm, lai nogaidītu, kad pārdevējs neskatīsies, un izrautu no kāda sējuma vidējās lapas, kuras mājās varēs palasīt, jo pārtikušie pircēji tik un tā izlasīs tikai sākumu un beigas.

Tas viss viņai ārkārtīgi patika, pašai nezinot, kādēļ. Bet meitene nekad nestāstīja par saviem piedzīvojumiem mātei, kura tos nesaprastu un viņu izbārtu.

Iela meitenei bija gan audzinātāja, gan rotaļbiedrene, skolotāja un laikkavētāja. Uz ielas kabatzagļi bāza rokas citu kabatās, ubagiem tika pasniegtas ubagdāvanas, bodītēs tirgojās, ļautiņi pirka preces, mainīja naudu, vīri smējās, vīri lādējās, sievietes spiedza, bērni gāja bojā zem riteņiem. Daži vīrieši un sievietes tērpās greznās drānās, citi skrandās. Pirmie bija labi paēduši, otrie cieta badu. Lai nekad nenāktos ģērbties noplīsušās lupatās un badoties, pienākas novērot, nogaidīt, pirmajai paķert sīknaudu, kas nomesta uz bruģa, kamēr to vēl nav sagrābis neviens cits, ātri skriet un slēpties, smaidīt īstajā brīdī un laikus nozust, lai paturētu visu ieguvumu, un pienācīgi sakopties. Viņai vajadzēja ielāgot, ka nedrīkst kļūt līdzīga savai mātei, kura bija vārga un nespēja pretoties, tāpēc palika, kur iemaldījusies, - šajā

Londonas nostūri, kas viņai svešs, un kuras vienīgais mierinājums bija - runāt par pagātni, kad viņa pazinusi labākas dienas.

Labākas dienas... Kādas tās bija? Labākas dienas nozīmēja-gulēt smalkā gultasveļā, algot kalpotājus, vilkt jaunas drānas, pusdienot pulksten četros. Tas viss meitenei neko neizteica, un tomēr - tāpēc vien, ka viņa dzirdēja māti tā runājam, šie jēdzieni viņai sāka kaut ko nozīmēt. Mērija Enna gara acīm redzēja šīs “labākās dienas”. Skatīja kalpotājus, skaistās drēbes, pusdienoja pulksten četros. Vienīgā neskaidrība bija - kādēļ māte no tā visa atteikusies.

- Man nebija izvēles. Kļuvu atraitne. Turklāt ar diviem bērniem — man nācās uzturēt tevi un Cārliju.

- Kā tu to domā - nebija izvēles?

- Tavs patēvs mani bildināja. Neko citu es nevarēju iesākt. Turklāt viņš ir labs un godīgs cilvēks.

Tātad vīrieši nebija atkarīgi no sievietēm, kā meitene bija domājusi, bet sievietes bija atkarīgas no vīriešiem. Zēni ir vārīgi, zēni ir raudulīgi, zēni ir mīkstčaulīgi, zēni ir bezpalīdzīgi. Mērija Enna to zināja, jo bija vecākā meita ar trim jaunākiem brāļiem, bet mazulīti Izabellu vispār nebija vērts pieminēt. Arī vīrieši bija vāri, arī vīrieši raudāja, vīrieši bija izlutināti, vīrieši bija bezpalīdzīgi. Mērija Enna to zināja no savas pašas pieredzes, jo viņas audžutēvs Bobs Farkahers pilnīgi atbilda visam minētajam. Taču vīrieši strādāja. Vīrieši pelnīja naudu un tērēja to — gluži kā audžutēvs, un tās nekad nepietika, lai nopirktu bērniem apģērbu. Māte krāja un taupīja, lāpīja un izšuva sveces gaismā, un tāpēc bieži izskatījās nogurusi un novecojusi. Te kaut kur slēpās netaisnība. Kaut kur bija izjaukts līdzsvars.

- Kad izaugšu, iziešu par sievu pie bagātnieka, - Mērija Enna sacīja. Tā bija diena, kad visa ģimene sēdēja pie galda un vakariņoja, tās gan nebija nekādas pusdienas pulksten četros. Bija vasaras vidus, karstais gaiss no gatves plūda iekšā pa atvērtajām durvīm, nesdams līdzi pūstošu dārzeņu un samazgu smārdu. Patēvs bija pakarinājis jaku uz krēsla atzveltnes un sēdēja vienā kreklā. Zem padusēm rēgojās lieli sviedru plankumi, uz rokām - kā allaž — bija redzami krāsas traipi. Māte pūlējās pabarot Izabellu, taču mazā, tveices izmocīta, grieza galvu projām un raudāja. Džordžs un Edijs zem galda spārdīja viens otra lielus. Cārlijs jau bija paguvis iegāzt sev klēpī mērci.

Mērija Enna noskatīja viņus visus pēc kārtas un paziņoja savu lēmumu. Viņa iziešot pie bagāta vīra. Tajā laikā viņai bija trīspadsmit gadu. Bobs Farkahers iesmējās un pāri galdam piemiedza viņai ar aci.

- Vispirms tev tāds ir jāatrod, - patēvs noteica, - un ko tu domā darīt, lai šo nolūku īstenotu?

“Ne jau to, ko darīja māte, lai atrastu tādu vīru,” bērns nodomāja. Neba pacietīgi gaidīs, kad pie viņas kāds ieradīsies, lai bildinātu. Nekļūs par aukli un trauku mazgātāju. Visas šīs domas izšāvās meitenei caur galvu, taču viņa bija pieķērusies Bobam Farkaheram, tāpēc skaļi neko neteica, tikai pasmaidīja un pamirkšķināja pretī.

- Es sagrozīšu viņam galvu, — meitene turpināja, — kamēr viņš vēl nebūs paguvis to sagrozīt man.

Šis paziņojums sajūsmināja meitenes patēvu, kurš aizkūpināja pīpi un iespurdzās, taču māte gan tik iepriecināta nelikās.

- Es zinu, kur skuķe to visu saklausās, - māte sacīja, — vakaros seko tev un klausās tavu draugu muldēšanu.

Bobs Farkahers paraustīja plecus, nožāvājās un atstūma krēslu. — Kas tur ļauns? - viņš noprasīja. - Meitene ir viltīga kā mērkaķis un to zina. Tāda nekur nepazudīs.

Viņš nometa uz galda sarullētas iespiedloksnes, un audžumeita tās veikli saķēra. — Un kas notiks, ja es paraustīšu mērkaķīti aiz astes? - Bobs apvaicājās.

- Mērkaķītis iekodīs, - Mērija Enna atcirta.

Viņa pārlaida skatienu iespiestajam tekstam. Daži vārdi bija pārmēru gari, Mērija Enna nebija pārliecināta par to nozīmi. Taču meitene zināja, ka patēvs vēlas, lai viņa izlabo kļūdas, jo Bobs jau vilka mugurā jaku un devās uz durvju pusi. Iedams garām Mērijas Ennas krēslam, viņš paraustīja meitenes zeltainās cirtas.

- Tu vēl neesi mums pastāstījusi,, kā domā atrast bagāto vīru, - Bobs pajokoja.

- Pamāci mani, kā to panākt, - meitene attrauca.

- Vei — nostājies uz ielas un uzsvilp tam, kurš tev iepatiksies. Ar tādām acim kā tev var pievilināt jebkuru.

- Jā, — atbildēja Mērija Enna. - Taču tas puisis, kas man iepatiksies, var nebūt bagāts.

Meitene dzirdēja audžutēvu smejamies, kamēr viņš devās prom pa gatvi tikties ar draugiem. Mērija Enna bija bieži sekojusi patēvam un zināja, ko Bobs darīs. Vispirms viņš klīdīs pa apkārtējām ielām, savākdams savus draugus, pēc tam visi zirgosies, zobosies un pētīs garāmgājējus, tad - jau seši vai septiņi vīri - dosies uz alus bāru un stāstīs cits citam dienas notikumus.

Vīriešu runas allaž bija aizraujošākas nekā sieviešu. Nekādas valodošanas par ēdienu gatavošanu, bērniem, labojamām kurpēm un slimībām, bet par cilvēkiem, dažādu notikumu cēloņiem. Nevis par mājas stāvokli, bet par stāvokli armijā. Nevis par kaimiņu bērniem, bet par dumpošanos Francijā. Nevis par sasistiem porcelāna traukiem, bet par lauztiem miera līgumiem. Nevis par to, kas nosmērējis izmazgāto veļu, bet par to, kurš izpaudis valsts noslēpumus. “Vigs” nozīmē “patriots”, “varžēdājs” - “francūzis”, “torijs” - “nodevējs”, “sievišķis” - “prostitūta”. Sis un tas nebija saprotams, kaut kas likās garlaicīgs, bet jebkas šķita labāk nekā lāpīt Cārlija zeķes.

- Tik karsts, ka moka slāpes?

- Tik karsts, ka moka slāpes.

Vīri svinīgi saskandināja glāzes, tikpat svinīgi izdzēra, un šajā troksnī, murdoņā, dūmos bērns klausījās, uzlasīdams pa kripatiņai to, ko viņi nosodoši sprieda par slavenību reputācijām, taču šajā dienā tā nenotika. Sājā dienā meitenei nācās lāpīt zeķes un bija jāmazgā krekli, jānoliek gulēt puikas un jānomierina māte. Arī tad vēl, kad meitenei pirms gulētiešanas pagadījās brīvs brītiņš un viņa apsēdās pie loga palasīt iespiedloksnes, kurām rīt jābūt zem preses, durvīs parādījās Čārlijs - Cārlijs viņu sauca.

- Pastāsti man pasaku, Mērija Enna!

- Es vispirms sadošu tev pa ausīm.

- Pastāsti man pasaku!

Stāstīt varēja jebko. Par to, kā rībina bungas. Kā skan Svētā Pāvila katedrāles zvani. Kā bļaustās dzērāji. Kā auro ielu tirgoņi. Kā pa ietvi klīst noplīsis skārdnieks, klauvēdams pie durvīm un saukdams: “Podi un pannas! Kuram jāsalodē pods vai panna?”, un piepeši paklūp pār Ediju un Džordžu, kuri notekā peldina kuģīšus. Pat vecā, pazīstamā skārdnieka nevīžīgais stāvs, jo šis cilvēks ne reizi vien bija aizraidīts no mātes namdurvīm, Cārlija skatījumā varēja pārvērsties pasaku princī.

— Pastāsti man par četrdesmit pieciem un sudraba pogu!

Princis Čārlzs bija zaudējis kauju, bet Kamberlendas

hercogs tajā uzvarēja. Viņa nekad netika runājusi par to mātes klātbūtnē, kura bija dzimusi Makenzija. Viens no Makenzijiem glabāja sudraba pogu no prinča ģērba. Un ar to viss beidzās.

— Kas notika ar to pogu? - meitene bija jautājusi, kad viņai bija pieci gadi.

Taču māte to nezināja. Tas Makenziju nozarojums, kuram viņa bija piederīga, pārcēlās uz dienvidiem, kur māte bija piedzimusi. Viņi bija zaudējuši sakarus ar radiniekiem. Bet Mērija Enna sacerēja stāstu par prieku Cārlijam un sev. Viņiem vajadzētu tikai atrast pogu, un ģimenes pārticība atjaunosies.

— Bet ko mēs darīsim, kad atradīsim to pogu?

— Visur aizdegsim sveces.

Sveces, kuras pildīs istabu ar gaismu, bet netecēs, pilinot taukus. Sveces, kuras nesprakstēs un nepiesvēpinās visu telpu, līdz apdzisis.

Mērija Enna pastāstīja Cārlijam leģendu par sudraba pogu. Pēc tam aizdedza sveci, attina loksnes un sāka skaļi lasīt, raudzīdamās mazajā spogulītī pie sienas un ieklausīdamās pati savā izrunā. Meitenes māte reiz sacīja, ka viņai esot slikta izruna, un Mērija Enna nespēja izmest šo aizrādījumu no prāta.

— Kā tu to domā - slikta izruna? - viņa pajautāja, it kā aizstāvēdamās.

— Es to nesaku par tavu balsi — tā ir skanīga. Es to teicu par runasveidu. Tu esi saklausījusies visādus vārdus no ielas bērniem. Tavs audžutēvs tos neliekas dzirdam. Viņš pats tādus lieto.

Mērija Enna atkal jutās pazemota. Viņai darīja kaunu patēvs un ieliņa, kur viņa dzīvoja, - šī apkārtne. Skotijas Makenziji gan bija citādi. Tādi kā viņas tēvs - misters Tompsons no Aberdīnas.

- Tātad viņš bija džentlmenis? - Meitene sniedzās pēc romantikas salmiņa, gluži kā pēc posma, kas saistīja ar agrākajām dienām.

- Viņš grozījās tādās aprindās, kur bija džentlmeņi, - sekoja atbilde.

Bet ar to nepietika. Nepietika labākām dienām un pusdienām pulksten četros. Ar vienkāršu misteru Tompsonu no Aberdīnas nebija diezgan. Nepietika arī ar to, ka viņš zaudējis dzīvību Amerikas karā.

- Vai tu domā, ka viņš komandēja karaspēku?

- Ne gluži. Viņš bija piekomandēts armijai.

Varbūt kā padomnieks? Pie plānošanas? Kā starpnieks? Pamfletos tika doti mājieni par šādiem ļaudīm. Reizēm viņus sauca par spiegiem. Misters Tompsons, kas bija sagādājis mātei labākas dienas, meitenei vairs nelikās tik garlaicīgs. Viņš smaidīja, viņš klanījās, viņš klausījās, slepus pačukstēdams kara noslēpumus; viņš bija gudrs, viņš bija viltīgs. Un visupirms -viņš bija džentlmenis, kurš prata pareizi runāt. Viņa runasveids bija izkopts un atšķīrās no rupjā ielas bērnu runasveida.

- Klausies, Čārlij. Klausies manā balsī!

- Vai tad ar tavu balsi kaut kas nav kārtībā?

- Nav svarīgi. Klausies.

Būtiski ir iemācīties izrunāt burtu “h”. Tā bija teikusi māte.

H , o un u . Un o kopa ar 1 .

- “Ziņojums, kas saņemts no augstākajām Viņas Majestātes valdības autoritātēm - tās itin visur meklēs piemērotu spieķi, ar kuru iekaustīt šo suni - opozīciju, lai tas nākamajā sesijā klibotu, un ar šo spieķi varētu pabakstīt dūņas, lai pēcāk zvejotu duļķainā ūdenī...”

- Ko tu lasi, Mērija Enna?

- Rītdienas loksnes.

- Bet es neko nesaprotu.

— Es tāpat. Bet tas nav svarīgi. Tēvs teica, ka arī lasītāji nesapratīšot. Nepārtrauc mani. “Ziņas, kas saņemtas no drošiem avotiem...” Viņa paņēma zīmuli - “r” no vārda “drošiem” bija iespiests nepilnīgi - burts bija salauzts.

— Lejā kāds dauzās pie durvīm.

— Lai dauzās.

Bet zēns jau bija izlēcis no gultas un izkārās pa logu.

— Tur vairāki vīri... nes tēvu... viņš ir ievainots!

>

Un pēkšņi abi izdzirda mātes balsi, kas satraukti iesaucās, Izabellas raudas, augšstāvā sāka skraidīt Džordžs un Edijs.

— Viss kārtībā. Nomierinieties. Izbailēm nav pamata.

Vīri patēvu nolika uz viesistabas grīdas starp diviem krēsliem. Viņa seja bija sarkanu plankumu izraibināta, tā likās dīvaina.

— Tas ir no karstuma.

— Ārsts nolaidīs viņam asinis.

— Viņš ielas stūrī nokrita.

— Rīt no rīta noteikti atjēgsies.

Māte bezpalīdzīgi stāvēja un nekustējās no vietas. Mērija Enna aizsūtīja Cārliju pēc ārsta, lika puikām iet augšā un uznesa arī Izabellu. Tad paķēra bļodu ar aukstu ūdeni, samitrināja tajā sūkli un noslaucīja patēva seju, kamēr viņa draugi turpināja stāstīt mātei par notikušo.

Drīz Cārlijs atgriezās kopā ar ārstu. Tas izskatījās visai noraizējies, kaut ko murmināja par apopleksiju. Pēc tam ārsts izdzina Mēriju Ennu un Cārliju no istabas, jo bērni viņu traucējot.

Beigu beigās Bobs Farkahers tika aiznests uz gultu, un pēc asins nolaišanas bērniem pateica, ka tā neesot trieka, tāpēc patēvs nemiršot, viņam tikai esot nepieciešama atpūta. Bobs nekādā ziņā nedrīkstot iet uz darbu - ne rīt, ne nākamajā nedēļā, vairākas nedēļas. Kamēr ārsts skaidroja izmisušajai mātei, kā kopt un barot slimnieku, Mērija Enna ieslīdēja guļamistabā un saņēma patēva roku. Viņš jau bija atguvis samaņu.

— Kas tagad būs? - viņš noprasīja. - Viņi tur, tipogrāfijā, atradīs kādu citu manā vietā! Slims cilvēks viņiem nav vajadzīgs!

— Neraizējies.

- Tev būs jāaiznes uz turieni ziņa. Kādam jāaiziet un j;ipasaka. Pajautā pēc mistera Deja - galvenā pārrauga. - Bobs aizvēra acis. Runāt viņam bija pārāk grūti.

Mērija Enna nokāpa lejā. Māte vērās viņā ar bezcerīgu skatienu.

- Tās ir beigas, - viņa sacīja. - Spiestuvē Bobam samaksās par šīs nedēļas darbu, ne vairāk. Var paiet vairāki mēneši, kamēr viņš atveseļosies, un tad vieta jau būs aizņemta. Kā mēs tajā laikā iztiksim?

- Es no rīta aiziešu uz tipogrāfiju.

- Tev jāsaka viņiem patiesība. Ka tavs audžutēvs ir slims.

- Es tā arī darīšu.

Mērija Enna rūpīgi sarullēja loksnes. Nevarēja palaist garām tādu izdevību, tāpēc pienācās pārbaudīt katru vārdu. Meitene jau zināja, kā atzīmēt kļūdas - ar nelieliem ķeksīšiem malās, taču vēl ne reizi loksnes netika nestas atpakaļ uz spiestuvi bez patēva iepriekšējas pārlūkošanas. Mērija Enna lieliski pazina viņa rokrakstu. Slīpo “R”. Saskrullēto “F”. Viņa loksnes apakšā pavilka: “Fzlabots. Robt. Farkahers.”

Nākamajā rītā agri meitene rūpīgi nomazgāja seju un rokas, bet pēc tam uzvilka savu svētdienas tērpu. Nepaklausīgās cirtas darīja viņu līdzīgu mazai meitenītei. Viņa tās apcirpa ar šķērēm, pēc tam atkāpās no spoguļa, lai apskatītu, kas iznācis. Bija daudz labāk, taču kaut kā pietrūka, kāda krāsaina akcenta. Meitene klusītēm iezagās vecāku guļamistabā. Patēvs gulēja. Viņa atvēra skapi, kur atradās mātes drēbes. Tur karājās tērps, kuru māte nekad nebija vilkusi, kopš viņi dzīvoja šajā apkaimē, tas nāca no “labākajām dienām” - ar skaistu sarkanu lentes pušķi pie ņiebura. Mērija Enna paņēma lenti, izvēra to caur matiem un atkal ielūkojās spogulī. Jā, lente bija pareizā atbilde uz šo jautājumu.

Meitene izzagās no mājas tā, lai māte un brāļi viņu nepamanītu, un, pasitusi lokšņu rulli padusē, devās uz Flītstrītu.

Trešā nodaļa

Durvis stāvēja vaļā, viņa varēja iet, kur vēlējās. Meitenei neviens nepievērsa uzmanību. Iespiedmašīna strādāja. Mērija Enna garāmejot uzmeta skatienu milzīgajam koka korpusam, kas atradās garā, šaurā telpā, un pie tā pulcējās divi strādnieki un zēns, kurš turēja papīra ruļļus, ko pasniedza strādniekiem. Netālu stāvēja vēl divi vīri, kuri par kaut ko apspriedās, un otrs zēns, kurš nemitīgi skraidīja augšā lejā pa šaurām kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, allaž atgriezdamies ar jaunu papīru. Viens no vīriem sāka runāt skaļāk, jo mašīnas klanksti, kad papīrs slīdēja tai cauri, bija tik skaļi, ka viņa vārdi gandrīz nebija dzirdami.

Pretī ieejai spiestuvē bija durvis ar uzrakstu: “Nepiederošiem ieeja aizliegta”. Mērija Enna pieklauvēja pie šīm durvīm. Kāds aizkaitinātā balsī uzbļāva: “Iekšā!” Meitene iegāja šajā telpā.

“Ko tu gribi?“

Niknās balss īpašnieks bija īsts džentlmenis. Viņam mugurā bija pieklājīgi svārki, kājās zīda zeķes, pūderētās un sasprogotās parūkas matus saturēja melna lente.

- Es atnesu vēsti no sava tēva. Viņš ir saslimis.

- Kas ir jūsu tēvs?

- Roberts Farkahers.

Džentlmenis paraustīja plecus un novērsās. Viņam līdzās sēdošais vīrs bija vienkāršāks, ar rupja adījuma zeķēm kājās un bez parūkas. Šis cilvēks paskaidroja: - Bobs Farkahers, mister Hjūz. Viens no mūsu labākajiem darbiniekiem. Burtlicis un korektors. Kāda nelaime! Kāds posts!

Viņš pagriezās pret meiteni. - Kas lēcies tavam tēvam?

- Viņam vakar vakarā kļuva nelabi. Ārsts teica, ka tēvs nevarēšot nākt uz darbu vairākas nedēļas.

- Izsvītro viņu! - dusmīgais džentlmenis pavēlēja. Viņš pie loga tīrīja nagus. - Mēs ātri atradīsim aizvietotāju. Izsniedziet bērnam tēva algu par vienu nedēļu, un lai iet mājās.

Vienkāršais vīrs likās satraucies. - Man būtu žēl viņu zaudēt pavisam, ser. Šis darbinieks strādā pie mums jau vairākus gadus.

- 7’ur es neko nespēju līdzēt. Nevaru paturēt slimu darbinieku.

- Nē, ser.

Vīrs nopūtās, atvēra galda atvilktni un izņēma naudu. - Pasaki savam tēvam, ka mums ļoti žēl. Ja Bobs ielūkotos pie mums tad, kas atveseļosies, mēs varbūt pamēģināsim sameklēt viņam kādu darbu, bet apsolīt gan nevaram. Te būs viņa alga par šo nedēļu.

- Vai jūs esat misters Dejs?

-Jā.

- Man janodod jums šīs loksnes.

Meitene sniedza vīram vērtīgo rulli un tajā brīdī, kad vīrs noliecās pār to, vērīgi viņu nopētīja. Mērija Enna pamanīja, ka vīrs paskatījās uz parakstu.

- Vai tavs tēvs šīs loksnes izlaboja vakar - pirms tam, kad saslima?

-jā.

- Tas ir vel viens zaudējums, mister Hjuz. Bobs Farkahers ņēma loksnes līdzi uz mājām, kur tās laboja. Tā mēs ietaupījām naudu — nenācās maksāt vēl vienam cilvēkam.

- Tātad tagad tam, kurš piekritīs strādāt virsstundas, nāksies labot tās loksnes šeit. Atdod meitenei naudu un tiec no viņas vaļā.

Misters Dejs pasniedza Mērijai Ennai naudu. - Man ļoti žēl, - viņš sacīja.

Mērija Enna paņēma naudu un izslīdēja no istabas. Taču viņa negāja mājās. Nonākusi uz ielas, meitene nostājās turpat netālu un nogaidīja, kamēr redzēja misteru Hjūzu iznākam un aizejam pa Flītstrītu. Tad viņa atgriezās un atkal pieklauvēja pie tām pašām durvīm. Izdzirdusi uzaicinājumu ieiet, meitene tās atvēra. Pārraugs pie galda kaut ko rakstīja. Viņš izbrīnījies pacēla galvu.

- Ta atkal esi tu? - vīrs apjautajas. - Es jau tev iedevu naudu.

Mērija Enna iegāja un aizvēra durvis.

- Vai ar tām loksnēm viss bija kārtībā? - viņa noprasīja.

- Kā tu to domā - viss kārtībā? Tās bija pietiekami tīras. Vai tu tās nometi uz ielas?

- Nē. Es gribēju zināt — vai tur viss bija pareizi?

- Jā. Tās jau ir nodotas iespiešanai.

- Vai kļūdu nebija?

- Nē. 1 avs tēvs ir uzmanīgs. Tieši tāpēc man ir žēl zaudēt tik labu darbinieku. Bet misters Hjūzs ir stingrs saimnieks - pati redzēji.

- Ja kāds no strādniekiem labos loksnes tepat, tad viņam būs jāpaliek vēlu, vai ne? Un viņš par to prasīs papildu samaksu?

- Jā. Bet par papilddarbu mēs būsim spiesti viņam maksāt tikpat, cik maksājām tavam tēvam par pilnu darba dienu.

- Sī nauda ļautu iztikt manam slimajam tēvam un mums visiem, lai nebūtu jāmirst badā, kamēr viņš izveseļosies.

Pārraugs pārsteigti nopētīja bērnu.

- Vai tēvs tevi samācīja, lai tu tā saki?

- Nē. Es pati to iedomājos. Ja es katru vakaru paņemšu loksnes, aiznesīšu tās mājās, lai tēvs izlabo, bet no rīta atnesīšu atpakaļ, jums tāda izeja derētu, vai ne? Un misteram Hjūzam neko nevajadzētu teikt?

Misters Dejs pasmaidīja. Arī bērns pasmaidīja. Tā sarkanā lente meitenei brīnumlabi piestāvēja.

- Kādēļ tu to nepiedāvāji, kad misters Hjūzs vēl bija te?

- Misters Hjūzs man būtu licis vākties projām.

- Cik tev gadu?

- Trīspadsmit.

- Vai tu ej skolā?

- Nē. Mans tēvs nepelna tik daudz, lai sūtītu mūs skolā.

- Tu varētu iet baznīcskolā.

- Māte apgalvo, ka bērniem, kuri iet baznīcas skolā, esot pārāk sliktas manieres.

Misters Dejs pārmetoši pašūpoja galvu. — Ja neiesi skolā, tu i/.mgsi aprobežota. Katram bērnam jāprot lasīt un rakstīt.

- Es protu lasīt un rakstīt. Pati iemācījos. Vai drīkstu doties mājās un pastāstīt tēvam, ka jūs maksāsiet viņam par lokšņu l.ibošanu līdz tam laikam, kad viņš izveseļosies?

Misters Dejs svārstījās. Viņa skatienu atkal piesaistīja sarkanā lente un lielās acis. Vīrs pabrīnījās par meitenes dīvaino pašpārliecību.

- Labi, lai notiek, - viņš sacīja, - rīkosimies tā vienu nedēļu. Lai gan man nav īsti skaidrs, kā slims cilvēks varēs labot loksnes. Tāds darbs prasa saspringtu uzmanību - pati zini, ka nedrīkst atstāt nekādas kļūdas.

- Nē, ser. Es saprotu, un mans tēvs arī.

- Tu domā, ka tēvam pietiks spēka strādāt? Ceram, ka viņam nav karstumtrieka, drudzis vai kaut kas tamlīdzīgs?

- Ak, nē.

- Bet kas tad īsti viņam lēcies?

- Viņš... viņš ir salauzis kāju. Jo nokrita pa kāpnēm.

- Skaidrs. Labi, ja tu šovakar atgriezīsies, tad iedošu tev loksnes, ko aiznest viņam. Paliec sveika.

Kad Mērija Enna atgriezās mājās, patēvs joprojām gulēja gultā. Logi bija ciet, aizkari aizvilkti, lai iekšā nenāktu ielas troksnis un smakas.

- Bija atnācis ārsts, - māte paziņoja. — Un teica, ka līdzēt var tikai klusums un miers. Vai satiki misteru Deju?

- Jā, un viņš piekodināja, lai neraizējamies. Kamēr tēvs slimos, viņš maksāšot piecus šiliņus nedēļā.

- Piecus šiliņus nedēļā - nestrādājot? Tas gan ir augstsirdīgi.

- Viņš teica, ka audžutēvs esot viens no labākajiem darbiniekiem.

Bērns uzkāpa augšstāvā un noslēpa sarkano lenti.

Nākamajās trijās nedēļās Mērija Enna laboja loksnes un nesa tās turp un atpakaļ, lai gan pārējie ģimenes locekļi to nezināja. Tad - ceturtās nedēļas sākumā, kad Mērija Enna kopā ar brālīšiem pēcpusdienu bija pavadījusi ielās un ienāca mājā, patēvs pasauca meiteni no savas nevedinātās, piesmakušās guļamistabas.

- Nule no šejienes aizgāja misters Dejs.

- Tā?

- Viņš šķita visai izbrīnījies. Esot domājis, ka man salauzta kāja.

- Es viņam tā teicu. Man likās, ka tāda liga izklausās labāk par trieku.

- Mani taču nav piemeklējusi arī trieka. Tas ir karstuma dūriens.

- Bet ar karstuma dūrienu tu nevarētu labot loksnes.

- Protams.

Mērija Enna apklusa. Bobs Farkahers bija viņu pieķēris.

- Misters Dejs man pateicās par izlabotajām loksnēm. Es teicu, ka man nav bijis ko labot. Pēc tam nopratu, ka to visu esi nostrādājusi tu. Vai tu saprati, kādu risku uzņemies? Loksnēs varēja parādīties pāris kļūdas, bet ne jau pa pusducim.

- Šīs loksnes es pārlūkoju reizes četras, un vēl dienas gaismā, tikai tad nesu uz spiestuvi.

- Un kļūdu nebija?

- Nē. Ja būtu, misters Dejs to man pateiktu.

- Tātad tagad viņš zina, ka to darīji tu.

- Un ko tad viņš sacīja? Ko viņš ar mani darīs? Vai tu zaudēsi darbu?

- Tev nāksies doties uz tipogrāfiju un ar viņu izrunāties.

Meitene atkal pārģērbās svētdienas drānās un iesēja matos

sarkano lenti. Cārlijs, kurš sekoja māsai kā ēna, nemierīgi viņu vēroja. - Misters Dejs uzzinājis, ko tu esi pastrādājusi. Viņš tevi iekaustīs.

- Nē, nekaustīs vis. Es jau esmu par vecu, lai mani pērtu.

- Kaut ko viņš tev izdarīs.

Māsa neatbildēja. Viņa izmetās no gatves un skrēja tālāk pa Censerijleinu uz Flītstrītu, viņas sirds krūtis satraukti sitās. Kas notiks, ja tur būs misters Hjūzs? Misters Hjūzs nešauboties pavēlētu viņu nosloksnēt. Un varētu to paveikt arī pats.

Taču mistera Hjūza tur nebija. Telpā, uz kuras durvīm bija ukstīts “Nepiederošiem ieeja aizliegta!” sēdēja tikai pārraugs -misters Dejs.

Mērija Enna pazemīgi nostājās durvīs, rokas paslēpusi aiz muguras. Misters Dejs turēja rokās dažas sabojātas, sarullētas loksnes. Droši vien viņa tiešām pieļāvusi, ka tajās iezagušās kļūdas.

- Klau, Mērij Enna, — pārraugs sacīja, - cik noprotu, tu mēģināji mūs visus te, spiestuvē, piemuļķot.

- Nē, ser.

- Kādēļ tad tu mani mānīji?

- Mums bija nepieciešama tā nauda.

- Tavs tēvs stāstīja, ka tu esot pati labojusi loksnes jau pirms viņa slimības. Kāpēc tu to darīji?

- Tad man bija kaut kas, ko lasīt.

- Bet šie raksti nav domāti mazām meitenēm.

- Tieši tāpēc man patīk tos lasīt.

Misters Dejs noklepojās un nolika loksnes malā. Mērija Enna prātoja, ko gan viņš tagad iesāks. Pārraugs noteikti bija nolēmis viņu sodīt.

- Cik daudz no izlasītā tu saproti?

- Es nezinu.

- Piemēram, ko mēs pagājušajā nedēļā rakstījām par premjerministru?

- Apgalvojāt, ka Billijs Pits pārāk cieši savilcis grožus, lai viņu varētu izmest no segliem, bet Cārlijam Foksam būtu labāk Sentdžeimsstrītā spēlēt tenisu ar Velsas princi un misteru Maklovu, kuram pieder korts. Manuprāt, aiz tā visa ir kāda slēpta jēga, bet par to neesmu droši pārliecināta.

Misters Dejs izskatījās pamatīgi pārsteigts un izbrīnījies, nosodoši pētīdams meiteni.

- Bet tev taču nevar būt saprotams avīžu žargons? - viņš noprasīja.

- Es zinu, ko nozīmē “paņemt servi”.

- Un ko tad tas nozīmē?

- Tas patiesībā ir tenisa spēles izteiciens. Bet, iespiests avīzē, tas nozīmē — atsist neprasmīgu uzbrukumu, kad zellis neko nejēdz.

Misters Dejs uzrāva uzacis.

- Mums ar tavu tēvu bija ilga saruna, - pārraugs sacīja.

- Un es apsolīju, ka mēs viņu pieņemsim atpakaļ, tikko atveseļosies. Bet tev vairs nevajadzētu labot loksnes. Vismaz patlaban. Tev būtu jāmācās skolā.

- Skolā?

- Jā. Un nevis draudzes skolā, bet pansijā jaunām lēdijām - zinu, ka tāda atrodas Hemā, Eseksā.

Mērija Enna pārsteigta uzlūkoja misteru Deju. Vai viņš būtu zaudējis prātu?

- Es nevaru doties uz tādu skolu, - meitene beidzot atteica. - Manam tēvam nav naudas, ko turp sūtīt. Arī māte mājās nevar bez manis iztikt.

Misters Dejs piecēlās. Viņš vairs neizskatījās dusmīgs. Pārraugs smaidīja.

- Es piedāvāju maksāt par tavu skološanu, - viņš paziņoja.

- Manuprāt, tu esi izglītošanas vērta. Man ir meita tavā vecumā, viņa mācās šajā Hemas skolā. Esmu pārliecināts, ka tu tur būsi laimīga.

- Vai misters Hjūzs to zina?

- Sis ir privāts jautājums. Tas nepavisam neattiecas uz misteru Hjūzu.

Pārraugs sadrūma. Cik savādi, ka šis bērns par to iedomājies. Tik tiešām, viņš nemaz negrasās kaut ko tādu stāstīt misteram Hjūzam, jo misteram Hjūzam ir ļauns prāts uz cilvēkiem, viņš teiktu savam pārraugam, ka šī mazā blēde, kurai pēc izskata varēja dot apmēram piecpadsmit gadu, nevis trīspadsmit, apvedusi viņu ap stūri, iesiedama matos sarkanu lenti.

- Tas tiešām būtu laipni, — Mērija Enna turpināja, - bet kāpēc jums tas vajadzīgs?

- Parunāsim par to pēc diviem gadiem! - pārraugs atbildēja. Pavadījis meiteni līdz durvīm, viņš nopietni paspieda Mērijas Ennas roku.

- Bet, ja jau tā pansija Hemā paredzēta jaunām lēdijām, -viņa pajautāja, - vai tas nozīmē, ka arī es kļūšu par jaunu lēdiju?

- Jā. Ja mācīsies visu, ko tur pasniedz.

- Vai es varēšu iemācīties arī pareizi runāt?

- Noteikti.

Bērns satraucās. Šis bija kaut kā tālejoša sākums - piedzīvojuma iedīglis. Pamest mājas un ierasto ieliņu, kļūt par jaunu lēdiju — un viss tikai tāpēc, ka viņa darījusi kaut ko tādu, kas no viņas nebija gaidīts. Viņa piemānīja misteru Deju, bet misters I Vjs gatavojas viņu izglītot. Tātad mānīšanās atmaksājas.

- Es pēc nedēļas atkal ielūkošos pie taviem vecākiem, -misters Dejs sacīja. - Un, cik man zināms, Bobs Farkahers nemaz nav tavs īstais tēvs, bet gan patēvs. Tavu tēvu sauca Tompsons. Kuru no šiem uzvārdiem tu izvēlētos, pierakstoties skolā?

Mērija Enna ātri domāja. Džentlmenis no Aberdīnas. I )žentlmenis, piekomandēts armijai. Augstmanis, ar kuru māte pieredzējusi labākas dienas. Par to visu varētu stāstīt Hemas pansijas meitenēm, ja ne šis uzvārds - Tompsons. Ir tik daudz Pompsonu. Mērija Enna Tompsone. Mērija Enna Farkahere. Farkahers skanēja labāk, turklāt kaut kur aiz tā iezīmējās arī Makenziju klana apveidi.

- Esmu Mērija Enna Farkahere, lūdzu, - meitene paziņoja.

Ceturtā nodaļa

Kad Mērijai Ennai bija piecpadsmitarpus gadu, jaukā sieviete, kura Hemas pansijā bija meiteņu audzinātāja, paziņoja misteram Dejam, ka viņa aizbilstamā beigusi apmācības, jo neko vairāk viņai neesot iespējams apgūt. Meitene labi lasot, labi runājot, skaisti rakstot. Esot parādījusi spējas vēsturē un angļu literatūrā. Iemācījusies šūt un izšūt, zīmēt un spēlēt arfu.

Taču meitene esot pārāk attīstīta savam vecumam, tādēļ radot šādas tādas raizes audzinātājām, kuras rūpējoties par jaunajām lēdijām. Mis Farkaheres izskats ārpus skolas piesaistot cilvēku uzmanību visā apkārtnē. Baznīcā ļaudis uz viņu blenžot. Uz ielas meiteni pētot neatlaidīgi skatieni. Pār žogu tiekot mestas zīmītes. Kāds jauneklis, kurš neko labāku neesot spējis izdomāt, rādījis zīmes no mājas loga ielas otrajā pusē, un meitenes mēļojot, ka mis Farkahere viņam atbildējusi. Šie notikumi skolā radījuši nemieru. Neesot šaubu, ka misters Dejs visu sapratīšot pareizi un izņemšot savu protežē no skolas — nodošot viņu vecāku gādībā, lai tie uzmanot meiteni paši.

Misters Dejs, kurš ieradās Hemā pasta ratos, lai aizvestu Mēriju Ennu, nebūt nejutās pārsteigts, kad dzirdēja, ka uz meiteni blenžot baznīcā. Viņš atklāja, ka arī pats izbrīnīti raugās uz šo būtni. Viņa nebija skaistule, taču jaunās lēdijas acīs bija kaut kas neparasti pievilcīgs, to izteiksme pastāvīgi mainījās, bet deguna izliekums liecināja par līksmu un apburošu dabu. Meitenīga kautrība viņai nepiemita ne mazākajā mērā. Mērija Enna bez kāda mulsuma metās viņam pretī un sāka izvaicāt, kā veicoties avīžniekiem.

- Mums bija ļauts lasīt “Morning Post”! - viņa pavēstīja, l āču man šī avīze likās pārmēru sausa. Visus jaunumus varēja uzzināt no “PublicAdvertiser”. Es to pirku, kad mēs devāmies uz pilsētu, bet pēc tam slēpu zem spilvena. Man šā vai tā trūka jūsu pamfletu un galma baumu. Dzirdēju, ka Jorkas hercogs precēšot vācu princesi ar baltajiem matiem. Vairs necīnīsies nekādās divkaujās. Bet karalim tāpat kā agrāk nepatīk misters Pits, un toriji satraukušies, jo franči tik bieži cērt galvas, ka šī liga var pielipt ari mums.

Misters Dejs klusībā nodomāja, ka viņa aizbilstamajai dzīve mājās liksies visai garlaicīga, taču viņš nevarēja riskēt un aicināt meiteni uz spiestuvi lasīt loksnes, jo iespiedmašīna noteikti apstātos un avīze tā arī netiktu nodrukāta. Vislabākais, ko šī jaunā sieviete — jo saukt par meiteni viņu vairs nepiederējās — varētu darīt, būtu - kļūt par viņa saimniecības vadītāju. Misters Dejs bija atraitnis, un paša meita joprojām mācījās Hemas skolā. Mērija Enna varētu kļūt par lielisku saimniecības vadītāju, un laika gaitā, ja viņu attiecības kļūtu tuvākas — viņa jūtas pret jauno dāmu siltākas, viņš varētu lemt par tālākajiem soļiem. Patlaban viņš vēl negrasījās Mēriju Ennu steidzināt ar tādiem ierosinājumiem. Vispirms viņai jādodas mājās un jātiekas ar vecākiem. Taču misters Dejs bija pārliecināts, ka viņa drīz vien nogurs no dzīves kopā ar šiem ļaudīm.

Ī riju gadu laikā Farkaheru ģimenē šis tas bija mainījies. Viņi bija pārcēlušies no vecās, apskretušās mājeles Boulinginnalejā uz jaunu plašāku māju Blekreivenpasāžā pie Kersitorstrītas. Māja piederēja misteram Tomasam Bernelam - pazīstamam akmeņkalim un mūrniekmeistaram, Masonu ložas loceklim, kura pieņemšanu telpas atradās pirmajā stāvā, bet pārējās istabas viņš izīrēja. Visi trīs puikas dienas pavadīja skolā, mājā kopā ar māti palika tikai Izabella. Mērijas Ennas patēvs - Bobs Farkahers — joprojām rūpīgs, laipns un labsirdīgs, bija pieņēmies miesās, kļūdams vēl slinkāks un vulgārāks nekā agrāk. Viņš bija pasācis arī biežāk iedzert.

Mērija Enna mēģināja aprunāties par to ar māti, bet māte, lepna un noslēgusies sevī, lika noprast, ka par šādiem jautājumiem

apspriesties negrasās. - Ja vīrietim nav šada trukuma, tad ir kāds cits, - viņa noteica.

Ar šo “citu” - Mērija Enna nolēma - viņa laikam domājusi sievietes. Patēvs reizēm pārnāca gaužām vēlu, lavījās iekšā pa durvīm, izskatīdamies muļķīgs, apdullis, miegdams ar aci tāpat kā agrāk, un viņai gribējās zvelt žūpam pa ausi. Māte tagad atgādināja mocekli. Viņa sūdzējās bez vārdiem, un Mērija Enna rāvās uz pusēm starp viņiem, žēlodama abus. Meitene bija jauna un jautra, dzirkstīdama dzīvespriekā, viņai gribējās, lai arī visi apkārt būtu laimīgi. Tomēr Mērija Enna vadīja dienas, slaucīdama putekļus mātes vietā, mācīja Izabellai reizesrēķinu, staigāja pa Holbornu, iepirkdamās veikalos. Šķita, ka smalkā izglītība iegūta gluži velti. Čārlijs joprojām bija māsas uzticamais pavadonis, vismīļākais brālis, tomēr tagad viņa sev šķita pieaugušāka, vairāk manīja vecumu starpību. Kad brāļuks lūdza pastāstīt pasaku, Mērija Enna valodoja par saviem Hemas romāniem Eseksā, nevis par četrdesmit pieciem brašuļiem un sudraba pogu.

- Un kas notika pēc tam?

- Es, protams, neatbildēju uz viņa vēstuli. Aizmetu to projām.

- Un tu redzēji viņu baznīcā?

- Nē, ne jau viņu. Pavisam citu.

- Un kurš no abiem tev labāk patika?

- Neviens man nav pie sirds. Tie taču bija tikai zēni.

Tomēr māt pa logu arī šādiem pielūdzējiem bija gana aizraujoši, bet Blekreivenpasāžā māt nebija kam.

Pēc Ziemsvētkiem Bobs Farkahers, kurš jau vairākas nedēļas nāca mājās trijos naktī, nepārnāca nemaz. Viņu neviens nebija redzējis. Viņš nebija rādījies ne spiestuvē, ne kafejnīcā, ne tavernā. Visi nolēma, ka ar Bobu notikusi nelaime, sāka ievākt ziņas, bet viss velti. Galu galā pēc astoņām dienām, kad izmisusī sieva jau gatavojās pirkt krepu atraitnes sēru aubei, pienāca īsa zīmīte, kurā viņš pavēstīja, ka aizgājis no mājām uz visiem laikiem, un no spiestuves tāpat, jo apmeties pie kādas sievietes Deptfordā, kur turpmāk dzīvošot.

Misis Farkahere sabruka. Viņa atzinās, ka jau sen - pirms vairākiem gadiem - esot radušās tādas aizdomas. Māte taupījusi un krājusi, līdz izdevies atlikt nelielu summu nebaltām dienām,

Lidas tagad tiešām pienākušas. Taču ar šo naudu daudziem ineliešiem nepietikšot. Kaut ko vajagot iesākt.

- Taču viņam pienākas tevi atbalstīt! - sacīja Mērija Enna.

Likums viņu piespiedīs!

- Neviens likums nevar šo cilvēku piespiest, lai viņš darītu to, ko negrib darīt.

- Tad likums jāmaina! - Mērija Enna noteica.

Netaisnība. Vīriešu un sieviešu starpā allaž valdīja netaisnība.

Vīrieši radīja tādus likumus, kuri atbilda viņu pašu vajadzībām. Vīrieši rīkojās tā, kā viņiem patika, un sievietēm tādēļ nācās ciest. Bija tikai viens veids, kā vīriešus uzvarēt - stāties viņiem pretī, izmantojot visu savu viltību, lai iznāktu no šīs cīņas ar uzvaru. Bet kad un kā, un kur?

- Ja es atrastu bagātu cilvēku, tad ietu pie viņa kaut vai rīt! -meitene pavēstīja misteram Dejam.

Misters Dejs neatbildēja. To teikdama, jaunā būtne izskatījās tik apburoša. Viņam uzmācās kārdinājums izteikt priekšlikumu nekavējoties, taču šis vīrs bija piesardzīgs. Viņam pašam vēl vajadzēja visu pārdomāt. Misteram Dejam negribējās, lai zem viņa jumta pārceļas arī misis Farkahere ar visu to neaudzināto puiku perējumu. Jo viņa nolūki nepavisam nebija tādi.

- Protams, - viņš aizrādīja, - jūsu māte, kā jau precēta sieviete, var griezties tiesā, ja viņu sāks vajāt kreditori.

- Kā jūs to domājat - “griezties tiesā”?

- Tieši vīram, nevis sievai ir jāmaksā rēķini. No sievas neviens neko nevar prasīt.

Tas jau bija kaut kas. Taču šis ieteikums neko daudz nelīdzēja, jo veikalnieki, tikko uzzinājuši, ka audžutēvs māti pametis, tūlīt paziņoja, ka preces nepiegādās. Turklāt, ja nebūs ar ko maksāt īri, misters Bernels izdzīs viņus uz ielas. Viņai jātiekas ar misteru Bernelu. Ar misteru Bernelu kaut kas jādara.

- Vai es drīkstu pagaidām labot loksnes? — viņa palūdza misteram Dejam. - Es jau agrāk esmu to darījusi. Varu darīt to arī tagad.

Jaunā meitene runāja tik pārliecinoši, ka misters Dejs piekrita, tikai uzstāja, lai loksnes atnes un pēc tām atnāk Cārlijs. Lēdijai nepiederoties klīst pa Flītstrītu.

Mērijas Ennas nākamais solis bija - lūgt mistera Bernela atļauju palikt Blekreivenpasāžā.

Misteram Bernelam piederēja ari laba māja citā pilsētas daļā - viņš paturēja šīs telpas Blekreivenpasāžā tikai tāpēc, ka

tās atradās netālu no akmeņkaļa darbnīcas Kersitorstrītā. Viņš

> > >

kļuva slavens pēc tam, kad bija darinājis grebumus vairākām baznīcām, un vēlāk tika iecelts par Advokātu biedrības nama galveno skulptoru. Bernels sen cerēja iegūt šo ienesīgo vietu, kuras dēļ -viņš to zināja - visi kolēģi viņu apskaudīs. Cilvēki jau baumoja par viņa iecelšanu, Bernels saņēma apsveikumus no apmeklētājiem, un tajā brīdī no augšstāva pa kāpnēm nokāpa Mērija Enna. Būdams aizņemts, Bernels diezin vai bija pamanījis, kā klājas Farkaheriem. Viņi likās kārtīgi ļaudis, nesagādāja nekādas nepatikšanas, maksāja īri, un tas bija viss, kas nepieciešams. Mājas saimnieks bija redzējis meitu atgriežamies no pansijas, durvīs pamājis viņai, iedams garām, taču nekad vēl nebija uzmanīgāk apskatījis. Tai vajadzēja būt viņai, un šī meitene pievienojās apmeklētājiem, aizrautīgi apsveikdama viņu ar jauno amatu.

- Vai jūs esat mis Farkahere? Jā, tā būs gan. Es nejutos pārliecināts. Jā, liels paldies jums. Jūs esat tik laipna.

Pārsteidzoši, ka viņa kļuvusi par īstu jaunu lēdiju. Tēvs gan likās pavisam vienkāršs zellis. Un viņa zina par veikumiem Kal-vortā un Mārstonas Sentlaurensā? Lasījusi par tiem avīzēs? Jauki, ka atcerējāties. Jā, tas darbs, kas padarīts Kalvortā, tiešām esot visveiksmīgākais.

Misters Bernels pat nepamanīja, ka pārējie apmeklētāji jau aizgājuši, un mis Farkahere sākusi stāstīt par savu nelietīgo patēvu, kurš pazudis, neatstādams adresi, tāpēc no viņa neesot iespējams dabūt naudu, lai samaksātu īri.

- Un tā es prātoju, mister Bernel, vai jūs - kad jums tagad būs tik daudz darba Advokātu biedrības nama iekštelpās, negrasāties pieņemt mācekļus? Un viņiem taču vajadzēs, kur dzīvot, viņus nāksies ēdināt? Nešaubos, ka mana māte labprāt izmitinās viņus mūsu dzīvoklī — no šejienes nav tālu līdz jūsu darbnīcai Kersitorstrītā. Ja jums tāds risinājums derētu, tad mēs varētu maksāt īri kā agrāk, turklāt jūs nemocīs raizes par māju.

Jaunā būtne runāja ātri, atbruņojoši smaidīdama, un namsaimnieks atklāja, ka piekrīt visam, ko viņa saka. Viņam, protams, būs vajadzīgi vairāki mācekļi. Cik istabas Farkaheri varētu ziedot šim nolūkam? Patlaban tikai divas - meitene atzina, taču divu apakšīrnieku izmitināšana nesagādātu lielas neērtības. Vairāk nekā divi mācekļi - tas jau būtu pūlis, misters Bernels to noteikti saprotot, tad viņi varētu kļūt trokšņaini, bet jebkādi skandāli kaitētu mistera Bernela labajai slavai.

Misteram Tomasam Bernelam neatlika laika izteikt nekādas šaubas. Viņa jau bija visu izlēmusi un samaksāja īri uz priekšu -par trim mēnešiem (aizņēmusies naudu no mistera Deja), lai noslēgtu šo vienošanos, un kāpa augšā paziņot mātei, ka ģimenei nāksies mazliet saspiesties, neļaudama saimniekam ne mirkli nopietnāk padomāt. Misters Bernels nolēma, ka praktiski to visu varētu nokārtot, turklāt šim atrisinājumam nav īpašas nozīmes. Jo ko gan nozīmē šie sīkumi Blekreivenpasāžā, salīdzinot ar tādu pieminekli kā Advokātu biedrības nams.

Tomēr Mērijai Ennai radās grūtības ar pašas ģimeni. Māte vienmēr izturējās ar neuzticību pret jebkādiem jaunievedumiem.

- Apakšīrnieki! - viņa iesaucās. - Ienāks ar netīriem zābakiem un visās malās izmētās savas mantas!

- Puikas jau to dara. Par diviem vairāk - kāda tur starpība?

- Un kurās istabās tad mēs varētu viņus iemitināt?

- Bēniņos ir divas labas istabas.

- Netieku gudra, ar ko viņus barot. Tādiem nešaubīgi būs zvērīga ēstgriba!

- Viņi taču par savu ēstgribu maksās. Neaizmirsti to.

- Pat nezinu, ko sacīt, Mērij Enna. Apakšīrnieki. Tas nu gan nav necik smalki!

- Nokļūt uz ielas un ciest badu ir vēl sliktāk. Ja mēs nepieņemsim apakšīrniekus, tad ar mums tā notiks.

- Manuprāt, tev vajadzēja lūgt padomu misteram Dejam.

- Misteram Dejam ar to visu nav nekāda sakara.

Misis Farkahere protestēja, puikas kurnēja, bet Mērija Enna panāca savu. Bēniņi tika izmēzti, pie mazajiem lodziņiem piekārti aizkari, Holbornas veikalā pasūtīti pīti paklāji, visus izdevumus pierakstot uz mistera Bernela rēķina.

- Ļori labi, lieliski! - sacīja misters Bernels pēc tam, kad bija pavirši apskatījis abas bēniņu telpas, vēl nezinādams, ka nāksies maksāt par paklājiem. — Tas, protams, ir tikai uz izmēģinājuma laiku. Viens apakšīrnieks būs Džeimss Bārtons, kuram vareni padodas celtniecības darbi, - viņam uz kādu brītiņu kaut kur jāiekārtojas. Viņš ir skots — tāpat kā jūs, misis Farkahere. Piedāvāju viņam iemitināties šeit. Bet otrs māceklis - Džozefs Klārks - ir mana sena drauga dēls. Varbūt esat dzirdējusi par viņa tēvu — tas ir Tomass Klārks, kurš būvēja Snovhilu. Abi ir visai cienījami cilvēki. Jums nevajadzētu rasties nepatikšanām -ne ar vienu no viņiem.

Saimnieks devās savās darīšanās uz Advokātu biedrības namu, bet misis Farkahere pārvērtās par īstu nervu kamolu.

- Sie džentlmeņi taču negribēs dzīvot bēniņos! - māte gremzās. - Aplūkos savas istabas, un prom būs.

- Nieki! - Mērija Enna atcirta. - Tas skots tikai skaitīs naudu, kas paša kabatā, bet mums te ir lētāk nekā jebkur citur. Ja otrs ir jauns, tad gulēs cieši, un tu pati zini - jo cietāka gulta, jo saldāki sapņi! Tikai nerunā par bēniņiem! Istabas ir trešajā stāvā!

Vēl daži beigu triepieni šajā gleznā - pāris gravīru pie sienām, mākslinieciski uzsprausti aizkari, nospodrināts spogulis. Un tad atlika tikai sagaidīt apakšīrniekus.

Nelaimīgā kārtā gadījās tā, ka tajā laikā, kad misters Bārtons un misters Klārks ievācās savās istabās, Mērijas Fnnas nebija Blekreivenpasāžā. Viņa bija domājusi kopā ar māti uzņemt abus viesistabā (kura vairs netika saukta par dzīvojamo istabu, jo tādu nosaukumu Hemā neviens nelietoja), un pēc pieklājīgas sarunas dažu minūšu garumā viņa pati pavadīs apakšīrniekus uz trešo stāvu un atstās tur izsaiņot mantas. Pēc tam viņi kāps lejā pusdienās, nevis vakariņās, kuras tiks pasniegtas pulksten sešos.

Liktenis tomēr gribēja citādi. Mērija Enna bija aizsteigusies pie mistera Deja uz spiestuvi Flītstrītā, lai aizņemtos vēl naudu, jo tās likās par maz - līdz brīdim, kad apakšīrnieki sāks maksāt. Viņa atgriezās vēlāk, nekā bija paredzējusi, un atrada māti pamatīgi satraukušos.

- Tie jaunekļi atbrauca, - māte paziņoja, - un man nebija ne jausmas, ko iesākt, tādēļ tūlīt aizvedu abus uz viņu istabām. \'icns nokāpa lejā gandrīz tūlīt pat un paziņoja, ka ēdīšot citur, ladēļ pusdienas nevajagot. Otrs vēl ir augšā, bet jau divreiz sauca mani. Vienā reizē satraucās, ka skapis neesot tik liels, lai varētu tajā satilpināt visas viņa drēbes, otrajā - gribēja uzzināt, kurš tīrīšot viņa apavus. Iespējams, ka es tā parādīju savu vājumu, bet atbildēju, lai pagaida, kamēr pārnāks meita, kura visu nokārtos.

Misis Farkaheres vaigi bija pietvīkuši no skraidīšanas augšā un lejā pa kāpnēm.

- Tu pareizi darīji, - Mērija Enna atbildēja. - Ja viņš taisīs traci, es tikšu ar viņu galā. - Un viņa uz mirkli apstājās kāpnēs, uzlikusi roku uz margām. - Kā viņi izskatās? - meitene nočukstēja.

- To, kurš izgāja, es nepaguvu labi apskatīt, - noteica misis Farkahere. - Tas, kurš vēl ir augšā, ir garš un tumšmatains.

No augšstāva dzirdēja dimdoņu. Jaunais apakšīrnieks dauzīja pa grīdu. Misis Farkahere likās noraizējusies. - Tas nozīmē, ka viņš kaut ko vēlas, - viņa sacīja. - Abos iepriekšējos gadījumos darīja tāpat.

Mērija Enna devās augšā, un viņas acis spīdēja cīņaskārē. Meitene vēl nebija paguvusi tikt līdz trešajam stāvam, kad vienas bēniņu telpas durvis atsprāga vaļā un parādījās jauns vīrietis - bez svārkiem mugurā, tikai smalkā linu kreklā, siedams zīda kaklasaiti, un blenza lejup uz nācēju.

- Tā! - viņš uzsauca. - Tieši laikā! Es jau sāku domāt, ka būs jākāpj lejā ar zeķēm kājās. Manas kurpes ir gaužām putekļainas. Vai jūs tās nenospodrinātu?

Mērija Enna nopētīja jaunekli. Viņai gribējās iecirst šim nekauņām pļauku, un pamatīgu. Atklājumam, ka jaunais cilvēks bija visizskatīgākais no tiem, kurus viņai līdz šim laikam gadījies redzēt, nebija īpašas nozīmes. Vispirms jānokārto darīšanas un jāliek noprast, ka saimniece šajā mājā ir viņa.

- Es varu notīrīt jūsu kurpes, - viņa auksti sacīja, - taču šis pakalpojums neietilpst maksā par dzīvošanu un ēšanu. Par to

būs jāmaksā atsevišķi. - Viņa nolēma uzticēt šo pienākumu Cārlijam, Džordžam vai Edijam. Zēni to varētu veikt rindas kārtībā. Un darīt to virtuves kaktā, nevienam nerēgojoties acīs.

- Man nav svarīgi, kurš tīrīs manas tupeles! - jaunais cilvēks paziņoja. - Ja vien darīs to labi. Es šajā ziņā esmu diezgan piekasīgs. - Mērijas Ennas aukstais skatiens viņu mulsināja. Viņš bija gaidījis, ka parādīsies vienkārša kalpotāja. Taču šī meitene bija gluži kas cits, un viņš uz mirkli zaudēja valodu.

- Lūdzu piedošanu, - jauneklis beidzot ierunājās, - bet ar ko man ir tas gods? Mani sauc Džozefs Klārks. Esmu jūsu rīcībā.

- Esmu Mērija Enna Farkahere, - viņa atbildēja. - Es šajā mājā visu nosaku. Cik noprotu, jūsu draugs pusdienos ārpus mājas. Vai arī jūs iesiet ēst kaut kur citur?

Jaunais cilvēks uz mirkli saminstinājās. Pavērās pār plecu uz nekārtībā atstāto istabu, kur bija izmētāti svārki un kaklasaites, — viņš bija gatavojies iziet, lai pavadītu vakaru pilsētā. Tad jauneklis vēlreiz uzlūkoja Mēriju Ennu.

- Nē, - viņš sacīja. - Ja neiebilstat, tad pusdienošu mājās kopā ar jums.

Piektā nodaļa

Džozefs Klārks jau pirmajā vakarā ļāva visiem noprast, ka viņam nav būtiski pelnīt sev iztiku. Viņa tēvs esot pietiekami bagāts vīrs, tāpēc jaunais cilvēks varot atļauties arī paslaistīties. Taču viņam esot talants, un tēvs nevēloties noskatīties, kā šis talants tiktu palaists vējā. Lūk, kāpēc viņš salīdzis par mācekli pie Tomasa Bernela.

- Bet, protams, - viņš bezrūpīgi turpināja, - es nekādā veidā neesmu saistīts. Neesmu parastais māceklis. Varu pamest Bernelu, kad vien vēlos un, pilnīgi iespējams, dibināt savu paša uzņēmumu. Es vēl neesmu izlēmis.

Farkaheri aplūkoja viņu ar lielu interesi. Puiši, kuri pirmoreiz mūžā apsēdās pie galda ar nomazgātām rokām un kārtīgi pāršķirtiem matu celiņiem. Abi sēdēja, cieņaspilni klusēdami. Mazā Izabella juta pret viņiem neizsakāmu bijību. Māte, galējā uzbudinājumā tāpēc, ka tagad, pēc daudziem gadiem, viņu mājā beidzot notiek kaut kas ievērības cienīgs, - pūlējās atcerēties, kurā brīdī jāpasniedz vīns un vai no etiķetes viedokļa būs pareizi, ja siers visu laiku atradīsies uz galda. Laimīgā kārtā meita izlaboja visas mātes kļūdas. Ja kāds no puikām stiepa roku pāri galdam, viņa pikti rauca pieri. Ja kāds piepeši nožagojās, zem galda saņēma dunku. Izabellas mēģinājums paņemt otru porciju beidzās ar to, ka šķīvis ar ēdienu tika izrauts viņai no rokas un smaidot pasniegts apakšīrniekam.

Viņš neko nepamanīja. Jo bija pārāk aizņemts, runājot par sevi pašu.

- Mans tēvs ir devies atpūtā, - jauneklis stāstīja, - un Snovhilā tagad rīkojas brāļi. Viņi visu veic lieliski. Jaunākais brālis

jau iekļuvis Kembridžā. Gatavojas izstudēt par mācītāju. Vai esat kādreiz sastapuši manu tēvoci - domnieku Klārku? Viņš cer, ka dienās būs Londonas lordmērs.

Apakšīrnieks dzēra vīnu. Viņš prata to novērtēt. Un atteicās no siera — bija izvēlīgs. Jā, patiesi (atbildot uz misis Farkaheres jautājumu) - viņš nekad neesot pieskāries nekam treknam. Viņa kuņģis neko tādu nespējot izturēt. Lolots bērns bija pārvērties izlutinātā jaunā cilvēkā.

Bija vēl otrs iemesls, kāpēc šis jauneklis nevarēja strādāt ilgas stundas, - viņš ātri nogura. Tādā gadījumā, protams, būtu labāk dzīvot laukos - svaigā gaisā? Apakšīrnieks riebumā sarauca degunu. Nekādā ziņā. Laukos viņš nomirtu aiz garlaicības. Ko viņš darot brīvajā laikā? Jaunais cilvēks atzinās, ka esot aizrāvies ar azartspēlēm, bet tikai tad, kad pie galda sēžot prasmīgi spēlētāji un likmes esot augstas. Esot ieinteresējies arī par zirgu skriešanās sacīkstēm. Pagājušajā sezonā pierunājis vecāko brāli nopirkt divričus. Abi noslēguši derības, ka tajos aizrikšošot līdz Braitonai, un vinnējuši divsimt mārciņas. Viņam patīkot mūzika, dziedāšana, teātris. Politika viņu neaizraujot, dienas notikumu apspriešanai neesot vērts tērēt laiku.

- Mēs esam nākuši šajā pasaulē, lai izklaidētos, - viņš sacīja, - lai darītu to, kas mums vislabāk patīk. Mis Farkahere, vai jūs man piekrītat?

Mis Farkahere tiesām bija vienisprātis ar viņu. Pusdienas vēl nebija galā, kad Mērija Enna jau bija paguvusi piemirst, ka jauneklis tika pieprasījis, lai viņa tīra tam zābakus. Sis jauneklis ar sērīgajām acīm, romieša degunu, tīksmajām manierēm un aristokrātisko izturēšanos tā atšķīrās no zēna ar pūtaino seju, kurš blenza uz viņu baznīcā, un no izstīdzējušā lempja, kas bija tik kaismīgi mājis no nama otrpus ielai - tieši pretī Hemas pansijai.

Sis bija tas augstmaņa tips, kuriem Francijā cirta nost galvas. Droši vien viņš atbraucis šurp ekipāžā. No katras viņa kustības vēdīja romantika. Vēlāk tajā pašā vakarā, kad maltīte beidzās un viņi palika ēdamistabā divatā, jo māte smalkjūtīgi nozuda virtuvē kopā ar zēniem un Izabellu, viņš atzinās, ka pēc mātes nāves zem tēva mājas jumta juties gaužām nelaimīgs.

Mans tēvs nespēja saprast, ka cilvēka garastāvokļa maiņas v .iieiu attaisnot uzvedību, — viņš teica, - ka vienā brīdī noskaņo-11mis var būt pacilāts, bet jau nākamajā — uzmākties izmisums. Vienīgais, kam viņa acīs jebkad bijusi kāda vērtība, ir negrozāma priekšrakstu ievērošana, sasniedzot visu iespējamo. Reizēm gadījās, k.i es vai ļimu, tik noguris jutos. Tēvs to sauca par bezdarbību. Man vajadzīga laba sabiedrība, kura mani iedvesmotu. Bet tēvs uzskatīja, ka es nositu laiku un pinos ar visādiem salašņām. Patiesība ir tāda, ka mani neviens nesaprot.

Mērija Enna klausījās kā noburta. Viņa triju gadu laikā bija dzirdējusi tikai sievišķīgu čalošanu, un vienīgā vīrišķīgā balss piederēja Hemas skolas rektoram, kurš svētdienās atbrauca uz pansiju. Senajos laikos meitenei bija interesanti klausīties patēva draugu valodošanā, bet šajā reizē bija citādi. Pirmoreiz mūžā Mērija Enna bija kopā ar izskatīgu, jaunu vīrieti, kurš bija gatavs atklāt viņai savu dvēseli. Prāts aizmirsās. Sirds ņēma virsroku.

- Kad šovakar ieraudzīju jūs kāpnēs, es jutu, ka starp mums ir abpusēja pievilkšanās. Vai arī jūs to pamanījāt? - viņš pajautāja.

Mērijai Ennai sagribējās iecirst viņam pļauku, taču patlaban tā nebūtu izeja. Viss jau bija noticis. Vīns, pie kura baudīšanas viņa nebija pieradusi, atraisīja mēli.

- Taisnību sakot, šeit tuvumā nav neviena, kurš man patiktu, - jaunā meitene atbildēja. - Vadīt mātes mājsaimniecību ir garlaicīga nodarbošanās. Es no dzīves gribētu kaut ko vairāk par to.

Ko īsti Mērija Enna vēlējās? Viņa to nezināja. Bet, ieraudzījusi jaunekļa sajūsmināto skatienu, apjauta sevī mostam vēl nepazītas jūtas. Tikko pansiju atstājušo meiteni reibināja šāds brīdis kopā ar džentlmeni, kurš jau bija mākslinieks. Hemā apgūtās labās manieres uz laiku mīkstināja ielas bērna aso uztveri. Piecpadsmit gadu vecumā viņas jutekliskums jau bija nobriedis. Pulss sāka sist straujāk, bet intuīcija notrulinājās.

Mērija Enna bija gatava savam pirmajam mīlestības piedzīvojumam. Sājā brīdī viņai derētu gandrīz vai jebkurš jauneklis. Kāds iespiedējs no mistera Hjūza tipogrāfijas, miesniekzēns ar spožām acīm kādā no pasāžas bodītēm, nepazīstams cilvēks, kurš Holbornā izkāptu no diližansa un paceltu cepuri, redzēdams viņu, - visi šie tēli aizrautu un derētu par pamatu sapņiem, taču

tagad sapnis iemiesojās divdesmit vienu gadu vecā Džozefa Klārka personā.

Nepieciešams bija tikai tuvums, iespēja dzīvot zem viena jumta. Blekreivenpasāža nebija daudz platāka par Boulinginn-aleju, no šīs mājas pilnmēness izskatījās košāks. Debess likās dziļāka, bet notekgrāvji - nemanāmāki. No bēniņu istabas loga varēja redzēt zvaigznes un nepievērst uzmanību bunkšķiem, kad greizsirdības māktais jaunākais brālis dauzīja pa istabas griestiem, ielavījies telpā zem viņiem.

Džeimss Bārtons - otrs apakšīrnieks - nekādas raizes nesagādāja. Viņam bija trīsdesmit gadu un daudz draugu, šis vīrietis smagi strādāja un mājās nāca tikai pārnakšņot. Džozefs un / Mērija Enna palika divatā.

Pirmais skūpsts nāca kā pārsteigums un meiteni izbrīnīja. Kad viņa vēl bija maza, Boulinginnalejā ne reizi vien gadījās apskauties ar vienaudžiem, ķiķinot, knaiboties un plucinot ausis. Bērnības draiskulības. Tagad viņa sadūrās ar dzīves īstenību. Džozefs Klārks bija māceklis, kuram vēl jāpierāda savas spējas akmeņkaļa amatā, taču viņa mīlnieka mākām nevajadzēja nekādu pierādījumu. Jaunais cilvēks nebija ne rupjš, ne ass, viņš bija izlēmīgs. Nevainīgā knakstīšanās viņam nebija īstā nodarbošanās, viņš nemūžam nemurminās: “Piedodiet man!”

Mērija Enna pilnā mērā izjuta tās mokas un svētlaimi, ko sagādā pirmie apkampieni. Viņa atgriezās savā istabā satriekta un laimīga, jebšu instinkts brīdināja: “Šīs norises tev jāslēpj no tavas mātes.”

Arī no Cārlija, kurš bija aizdomu pilns un izspiegoja viņus pa pavērto durvju spraugu, pamanīdams arī tādus sīkumus, ka Džozefam salāpītas zeķes, turklāt tās nemaz nav viņa paša, ka šim apakšīrniekam pie galda tiek pasniegta cāļa krūtiņa, bet zēnam - stilbiņš.

Mērija Enna bija iemīlējusies. Viņa spēja domāt tikai par Džozefu. Līdz brīdim, kad viņš pārnāca no darbnīcas, diena šķita nebeidzama. Tik gara, ka viņa izdomāja dažādus ieganstus, lai divas vai trīs reizes dienā aizskrietu pie viņa.

Viņš tad pameta darbu un tuvojās - lēnām, vieglā gaitā, kas Mērijai Ennai likās tik neatvairāma. Jaunā būtne zināja, ka citi

mācekļi viņu nopēta un novērtē, kamēr abi pie žoga runājās, min abu vārdus kopā - tas meiteni uzbudināja vēl vairāk.

Tomēr pieaugušo pasaule pret pirmo mīlestību izturējās naidīgi, pikti un neiecietīgi. Pirmo mīlestību pienācās slēpt no »aumrbjošām cilvēku acīm.

Tu vakar vakarā tik vēlu likies gulēt... Dzirdēju, kā no-i'iksteja tavas istabas durvis. Ko tu darīji?

Pļāpāju ar Džozefu Klārku.

Vai arī misters Bārtons bija kopā ar jums?

- Nē... Viņš bija izgājis.

Iestājās klusums, gaisā vēdīja vēsums. Vairāk nekas netika «sacīts, bet vienā īsā mirklī Mērija Enna atcerējās agrākās klusēšanas un aukstos skatienus, kad Bobs Farkahers paķēra savu spieķi un kumuroja prom pa aleju ieelpot svaigu gaisu. Tagad Mērija Enna viņu saprata un juta viņam līdzi. Visu vajadzēja paturēt noslēpumā.

- Farkahera kundze, lūdzu, vai jūs neatļautu man izvest Mēriju Ennu pastaigā? Tik jaukā vakarā ir skumji sēdēt mājās.

- Pastaigā? Man gribētos, lai viņa paliek pie manis. Vajadzētu šo to sašūstīt, un meita zina, ka man ar redzi nav labi.

- Māt, šūt gan būtu labāk no rīta, dienas gaismā.

- Nesaprotu, kādēļ būtu jādodas klaiņot apkārt, kad mājās ir tik ērti.

Mēms pārmetums, nopūta, nogurusi roka, sniedzoties pēc groziņa ar šūšanas piederumiem. Kā māte varēja zināt, cik jauki ir soļot pa Ladgeithilu Džozefam Klārkam pie rokas, lai apbrīnotu Svētā Pāvila katedrāli mēness gaismā. Viņa ar zīmīgu skatienu lika nepacietīgajam mīļotajam noprast, lai dodas laukā, un pēc tam, kad māte ķērās pie darba, Mērija Enna izslīdēja no istabas un pievienojās Džozefam.

- Vai es drīkstu iet jums līdzi? - sadrūmis pārmetoši vaicāja Cārlijs.

- Nē.

- Kāpēc ne?

- Mēs negribam, lai tu nāc. - Un tad, pēkšņi atvilgusi, piemetināja: - Labi, bet tikai līdz Flītstrītai, ne tālāk.

Šī satraucošā un aizraujošā laušanās cauri ļaužu burzmai, cilvēkiem ejot uz krodziņiem un kafejnīcām, varēja derēt par aizbildinājumu, vēlu pārnākot mājās. Šaurie pagalmi un alejas bija viņu patvērums, tumšās kāpņu telpas - glābiņš no lietus, Svētā Pāvila katedrāles zvani ieskandināja pusnakti, gluži kā izstomītu vārdu atbalss. — Mērij Enna, es nespēju bez tevis dzīvot.

— Bet ko mums darīt? Kur lai liekamies?

Pirmais kaislības uzplūds, jaunatklājuma trīsas un bailes tikt atklātiem lika abiem izrādīt apbrīnojamu attapību, izgudrojot dažādas viltības, lai sevi pasargātu no citu ziņkāres. Viņus biedēja durvju čiksts, abi jaunie ļaudis riskēja tumsā novelties pa kāpnēm vai paklupt, neveikli žogoties augšup. Tādas skaņas pamodinātu visu māju. Tie brīži, kuriem vajadzēja ilgt veselu mūžību, baiļu dēļ tika saīsināti līdz dažiem acumirkļiem, viņi zaudēja glāstus un maigumu, steigdamies sasniegt šīs norises beigu daļu.

Viņu kaislība auga augdama, bet apstākļi diemžēl nemainījās uz labo pusi. Abu rīcībā brīvajās stundās bija tikai viesistaba. Tieši tur viņus kādā aprīļa rītā pieķēra misis Farkahere, kura izlikās, ka izdzirdusi žurku skrabināšanos starpsienā, kaut gan patiesībā sirds dziļumos jau sen visu nojauta, līdz beidzot nokāpa pa čīkstošajām kāpnēm.

Aizbēgt bija neiespējami, melot nebija jēgas. Viņi bija notverti notikuma vietā. Tūlīt sāka līt asaras, taču raudāja nevis Mērija Enna, bet viņas māte.

— Kā tu tā varējp Pēc visa, ko esmu tev mācījusi! Zagties šurp pa tumsu - kā ielas staigulei, kas naktīs vazājas pa aleju! Un jūs, Džozef Klārk, cienījama džentlmeņa dēls, ka jūs atļaujaties tā uzvesties manā mājā, kur esat radis pajumti un ēdienu, labi zinot, ka Mērijai Ennai nav tēva, kurš viņu pasargātu?

Visa māja tika sacelta kājās. Puikas izkūņojās no gultām un nokūleņoja lejā.

— Kas noticis? Ko viņi izdarījuši?

Džeimss Bārtons, kurš tūlīt noprata, kas lēcies, paraustīja uzacis un nozuda savā istabā.

Tas - tajā reizē - gan bija kauns. Tāds, kādu nekad vairs nevajadzētu piedzīvot. Mērijas Ennas noslēpums bija atklāts, viņa jutās atmaskota un nokaunināta, muļķīga un jauna.

Man ir vienalga! - Mērija Enna skaļi paziņoja. - Es viņu mīlu. Viņš mīl mani. Mēs apprecēsimies. Vai ne, Džozef?

Kāpēc viņš neatbildēja tūlīt? Kāpēc stāvēja tur, tik savādi un dumji blenzdams kā auns? Kāpēc murmināja kaut ko par savām nenokārtotajām nākotnes izredzēm, par tēva atļauju, ko nezin v.ii izdošoties dabūt. Viņi abi esot par jaunu, lai precētos, viņam esot žēl, ka misis Farkahere iztraucēta, arī paši esot dzirdējuši skrubināmies žurkas un neko ļaunu neesot pastrādājuši.

Bet tā taču nav taisnība! Mēs nedzirdējām nekādas žurkas. Mēs tiešām mīlam viens otru. Un esam nodomājuši apprecēties.

Mērija Enna - aizrautīga un aizvainota — pievērsās mātei. 1 V/ozefs stāvēja kā mēms, vājuma pārņemts, ar bezpalīdzīgu smaidu skaistajā sejā.

Gluži iespējams, ka misis Farkaherei iedvesa jaunus spēkus atmiņas par misteru Tompsonu un labākajām dienām. Viņa sajuta sevī pamostamies agrāko lepnumu.

- Par laulībām nevar būt ne runas, Džozefs Klārks rīt no rīta pazudīs no manas mājas ar pavadvēstuli misteram Bernelam. Mērija Enna, tev vēl nav sešpadsmit gadu, tāpēc tu esi manā aizgādībā. Lūdzu, ej uz savu istabu!

Vētra bija beigusies. Un iestājās sekas. Mērija Enna uzkāpa savā istabā un aizslēdza durvis. Tagad raudāja viņa, nevis māte. Asaras plūda ne jau tādēļ, ka nācās piedzīvot tādu kaunu, bet gan tādēļ, ka meitene atcerējās Džozefu - nobijušos, samulsušu, nespējīgu pateikt ne vārda, aizstāvot savu mīlestību.

Viņa palika savā istabā visu dienu. Un dzirdēja, kā augšstāvā Džozefs gatavojas izvākties, saiņodams mantas. Lejā pa kāpnēm tika nostieptas ceļasomas. Izabella ar izbaiļu izteiksmi sejā ienesa māsai mazliet ēdiena, kuram viņa nepieskārās.

Mērija Enna vairs nebija mis Farkahere, kura vada mājsaimniecību šajā namā. Viņa bija piecpadsmit gadu veca meitene -aizvainota, sāpināta, apkaunota un neglābjami iemīlējusies.

Tagad likās, ka mājā valda sēras. Balsis skanēja pieklusināti. Ieradās apmeklētāji. Vispirms misters Bernels. Pēc tam misters Dejs. Vai trešais būs Hemas skolas direktors? Vai tiešām viņa tiks sūtīta atpakaļ?

“Nebraukšu!” Mērija Enna domās sacīja sev. “Aizbēgšu!”

Viņa pēkšņi sailgojās pēc audžutēva - Boba Farkahera. Viņš gan nebūtu lamājies. Būtu visu sapratis. Papliķētu viņas plecu, šķelmīgi pazibinātu aci un teiktu: “Te mērkaķīte būs pārrēķinājusies. Kur tad ir tas tavs bagātais vīrs?”

Ir viens vienīgs veids, kā tikt skaidrībā tajā juceklī, kāds iestājies viņas galvā. Tūlīt jāatrod Džozefs un jāpaliek divatā ar viņu, lai panāktu solījumu apprecēties. Jaunekļa tēva atļauja nav vērā ņemama, jo Džozefs jau ir pilngadīgs. Turklāt viņš taču tika apgalvojis, ka naudai viņa dzīvē nav lielas nozīmes. Viņa tēvs ir bagāts. Džozefs var rīkoties tā, kā pats vēlas, - strādāt vai nestrādāt. Var aiziet no mistera Bernela un nodibināt savu uzņēmumu vai nedarīt neko. Tas nav būtiski. Kad viņa ar Džozefu apprecēsies, viss nokārtosies. Tas, ko tagad citi uzlūko nosodoši, tad būs vēlams. Precēta sieviete var atļauties visu. Un māte piekāpsies.

Mērijas Ennas iedzimtais optimisms drīz atgriezās. Viņai jāiegūst tikai mātes piekrišana un jasameklē Džozefs, tad nākotne būs nodrošināta.

Taču misis Farkaheres izraudzītie plāni meitas nākotnei atšķīrās no šiem. Tie bija pavisam citādi.

- Es negrasos apspriest notikušo, - māte tajā pašā vakarā paziņoja meitai. - Patr esmu vainīga - pieļāvu, ka manā mājā apmetas apakšīrnieki. Lai gan šī doma man nepatika kopš paša sākuma. Izrādījās, ka man bija taisnība. Džozefs Klārks pametis šo vietu uz visiem laikiem, un arī darbu pie mistera Bernela. Misters Bernels, būdams īsts džentlmenis, ir sašutis par Džozefa uzvedību un uzrakstīja viņa tēvam. Mēs esam tikuši no viņa vaļā.

- Kurp Džozefs devās?

- Netiku vaicājusi. Ja arī zinātu, tev to neteiktu. Jo tev nav jādomā par tādiem jautājumiem - tāpēc, ka arī tu dodies projām.

- Ja tu gribi sūtīt mani atpakaļ uz Hemu, tad es atsakos turp braukt. Esmu pieaugusi - jau par vecu tādai skolai.

- Es neko neteicu par skolu. Par to nav ne runas. Tu strādāsi par saimniecības vadītāju pie mistera Deja.

Mērija Enna sāka smieties. - Tu laikam jūc prātā! Nekas i.ids man ne prātā nav nācis! Esmu redzējusi viņa māju — to drūmo un salto namu Ailingtonā, un misters Dejs - tāds kašķīgs un sīkumains sprediķotājs!

Māte nosodoši pavērās viņā. Tad lūk, kāda ir meitas atbilde uz šī cilvēka labdarīgajām rūpēm. Sīkumains un sprediķotājs.

- Misters Dejs pret tevi ir izturējies ārkārtīgi augstsirdīgi. Es viņam visu pastāstīju, un viņš arī uzskata, ka tev nepieciešama uzraudzība, tēva pieskatīšana. Kļuvusi par viņa saimniecības vadītāju, tu būsi šā vīra aizgādībā. Pēc tā, kas notika pagājušajā naktī, es sapratu, ka man ir pārāk grūti uzņemties tādu atbildību.

— Lieliski.

Meitas pēkšņajai noskaņojuma maiņai būtu vajadzējis darīt misis Farkaheri aizdomīgu. Taču viņa bija pārāk aizņemta, pulēdamās glābt meitu no samaitāšanas, tāpēc nesāka Mēriju Ennu iztaujāt.

Mērijai Ennai risinājums likās pavisam vienkāršs. Viņa pie mistera Deja varēs darīt, ko vēlas, - kad saimnieks no rīta aizies uz tipogrāfiju, atliks tikai sameklēt Džozefu. Viss likās vienkāršāk par vienkāršu.

Mājās sēru noskaņojums pamazām zuda. Puikas atkal svilpoja, vienīgi Cārlijs ne - viņš raudāja un nebija nomierināms.

Nākamajā dienā Mērija Enna iesēdās īrētā ekipāžā un brauca uz Ailingtonu. Misters Dejs sagaidīja meiteni mazliet drūmāks nekā parasti, arī nopietnāks nekā pirmajā tikšanās reizē, tomēr tikpat laipns. Vēlāk, iedevis viņai atslēgas no skapjiem un kumodēm, viņš jau izskatījās daudz jautrāks.

- Es domāju, ka mēs labi sapratīsimies, — misters Dejs sacīja. — Ceru, ka neskumsi pēc mājām un savu piekrišanu nenožēlosi.

Meitene pajautāja saimniekam, kurā laikā viņam pasniegt brokastis pirms iešanas uz spiestuvi.

Misters Dejs viņu pārsteigti uzlūkoja.

— Vai tad māte tev neteica? — viņš noprasīja. - Esmu devies atpūtā un spiestuvē vairs nestrādāju. Šo lēmumu pieņēmu nesen. Gatavojos sēdēt mājās, lasot grāmatas un interesanti

pavadot laiku. Varbūt varam to darīt kopā. Mēs lieliski satiksim. Vēlāk, kad no skolas pārbrauks mana meita, viņa mums pievienosies. Tad tev būs vairāk sabiedrības, bet pagaidām nāksies apmierināties ar manējo.

Misters Dejs pasmaidīja un visai galanti paklanījās. Tādas izdarības likās tik smieklīgas. Kad Mērija Enna piekrita kļūt par mistera Deja saimniecības vadītāju, viņai nebija ne jausmas, ka viņš sēdēs mājās. Viņa cerēja, ka pusdeviņos no rīta aizvērs aiz saimnieka ārdurvis. Taču tā bija daļa no sazvērestības, ko misters Dejs noslēdza ar viņas māti, lai meitene nevarētu izsprukt no uzraudzības.

Mērija Enna nebija pietiekami novērtējusi savu māti. Patiesībā gan to visu bija iecerējis misters Dejs. Viņš aizgāja no tipogrāfijas un jutās lieliski. Bet misis Farkaheres stāsts par meitas pārkāpumu iekvēlināja viņa iztēli. Šai jaunajai sievietei bija nepieciešama disciplīna, taču tāda, kas sagādātu prieku viņiem abiem.

Un, lai gan Mērija Enna bija domājusi, ka aizvērs durvis aiz saimnieka pulksten pusdeviņos no rīta, viss notika pavisam citādi, un viņai nācās aizcirst durvis misteram Dejam pie deguna pulksten pusvienpadsmitos vakarā. Nogurusi pēc pēdējo dienu notikumiem, viņa devās gulēt visai agri. Izdzirdusi klauvējienus pie durvīm, viņa nosprieda, ka saimniekam kaut kas lēcies, viņš saslimis vai mājā izcēlies ugunsgrēks. Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja cerīgi noskaņoto misteru Deju ar svečturi rokā un nakts-mici galvā. Tāds viņš izskatījās muļķīgs un atbaidošs.

- Tu jūties vientuļa? — viņš noprasīja.

Tad Mērija Enna saprata. Aizcirtusi durvis viņam pie deguna, jaunā meitene apgrieza atslēgu. Savas drānas viņa neiesaiņoja un līdzi neņēma. Dienai austot, Mērija Enna nolaidās lejā pa ūdens-notekcauruli. Tātad šim nolūkam misters Dejs viņu skolojis Hemā. Taču viņš nebija ņēmis vērā iespēju, ka uzradīsies Džozcfs. Un Džozefs bija guvis virsroku.

Sestā nodaļa

Mērijai Ennai pietika naudas, lai samaksātu par ekipāžu. Viņa pametīs Ailingtonu tieši tāpat kā ieradusies - neklīdīs pa ielām tik agrā stundā, riskējot sastapt misteru Deju. Mērija Enna bija guvusi mācību, un tā nāca viņai par labu. Nelaime tā, ka viņas stāstam neviens neticētu, vismazāk māte. Viņas cienītais misters EDejs - vilks jēra drānās? Nemūžam! Mērija Enna noteikti visu izdomājusi. Misteram Dejam būtu sava versija par notikušo. Kad vīrietim ir pāri četrdesmit, viņam var mierīgi uzticēt piecpadsmit gadu vecu meiteni.

Kratīdamās ekipāžā, viņa brauca uz Holbornu un pa ceļam pārcilāja prātā divus slēdzienus. Pirmkārt, turpmāk vienmēr jāatceras, ka cilvēka ārienei nav nekādas nozīmes, ka šķietami augstsirdīga rīcība var slēpt pavisam citādus motīvus, un tajā gadījumā, ja labdaris ir vīrietis, motīvs ir tikai viens. Otrkārt, nav iespējams atgriezties mājās līdz tam brīdim, kamēr viņa būs apprecējusies. Tad, kad viņai pirkstā būs laulības gredzens, bet kabatā - apliecība, viņa būs ieguvusi varu pār māti. Tad Mērija Enna kļūs par labdari. Bagātā Snovhilas mistera Klārka vedeklai būs gluži cits stāvoklis sabiedrībā nekā misis Farkaherei no Blekreivenpasāžas. Vairs nebūs vajadzības izdot istabas apakš-īrniekiem. Māte, Izabella un puikas redzēs labākas dienas un jutīsies pateicīgi, jo Džozefa Ķlārka kundze uzturēs viņus visus.

Viņai līdzi nebija nekā, tikai tās drānas, kas mugurā, un daži šiliņi mazajā maciņā, taču viņa bija jauna un cerību pilna.

Mērija Enna lepni izkāpa no īrētās ekipāžas un devās iekšā Advokātu biedrībā, lai uzmeklētu Džeimsu Bārtonu. Jā, tā esot

patiesība. Džozefs aizgājis no mistera Bernela. Esot bijis - sacīja Džeimss Bārtons - elles tracis. Džozefs saplēsis savu darba līgumu sīkos gabaliņos un nosviedis tos Bernela kungam pie kājām. Misters Bernels apsaukājis Džozefu par diedelnieku un jaunu meiteņu pavedēju. Bet Džozefs atbildējis, ka misters Bernels esot nūģis, turklāt vēl sīkstulis.

— Jā? - Mērija Enna nepacietīgi iesaucās. - Bet kur Džozefs ir tagad?

— Viņam ir istaba Klcrkenvelā, — Bārtons sacīja. - Varu iedot jums viņa adresi. Viņu pārņēmusi nesaprātīga vēlēšanās doties uz Ameriku. Vakar vakarā paņēmu viņu līdzi uz pilsētu, un šis briesmīgi piedzērās. Mēs beidzām dzīres krodziņā “Zvanu skaņas” trijos no rīta. Džozefam laimējās vinnēt kāršu spēlē desmit mārciņas. Ja jūs iesiet turp, tad atradīsiet viņu aizmigušu.

Mēbelētās istabas Klerkenvelā atradās ielas pusē, nevis pasāžā, tās visai atšķīrās no misis Farkaheres tīrā, kārtīgā namiņa. Ārdurvis stāvēja līdz galam vaļā. Jebkurš varēja iet iekšā un ārā. Tieviņa meitenīte rāpoja uz ceļiem un berza netīro priekšnama grīdu, viņu vēroja sieviete ar nosārtinātiem vaigiem. Apkārt viss izskatījās nolaists un oda pēc sasmakuma.

— Klārks? Trešajā stāvā, pirmās durvis, — sieviete paskaidroja, pametusi ar galvu uz kāpņu pusi.

Mērija Enna devās augšā pa šaurajām kāpnēm, viņas pacilātais garastāvoklis jau bija noplacis. Ja Džozefam lepnums neļauj atgriezties pie tēva, viņš tomēr būtu varējis noīrēt istabu pieklājīgākā vietā.

Kā jau Džeimsam Bārtonam bija licies, Džozefs gulēja. Ja viņš tiešām vakar bija piedzēries, šodien tas vairs nebija manāms. Džozefa seja kvēloja, bet pietvīkums tai piestāvēja. Viņš, tā gulēdams, izskatījās tikpat nevainīgs bērns kā Čārlijs, un Mērija Enna apjauta, ka mīl šo cilvēku vairāk nekā jebkad. Viņa pārlūkoja istabu, sakārtodama izmētātās lietas, un pēc tam apgūlās jauneklim līdzās gultā.

Kad Džozefs pamodās un pamanīja Mērijas Ennas galvu uz spilvena līdzās savējai, visas domas par braukšanu uz Ameriku pazuda kā nebijušas. Tāpat kā agrāk, abu tuvībai bija izšķiroša nozīme. Turklāt tagad abi vairs neatradās zem vecāku jumta.

< ākstošās kāpnes nedraudēja ne ar kādu atmaskošanu, jo mēbelei.ijas istabās neviens nekādus jautājumus nemēdz uzdot.

Līdz pašam vakaram pārējā pasaule abiem vairs nepastāvēja, viņi atkal bija kopā. Nākotne bija viņu rokās. Abi varēja darīt ar in, ko vien vēlējās.

- Nekas cits mums nav vajadzīgs, — Džozefs sapņaini novilka, — dienu no dienas, nakti pēc nakts. Necelties agri augšā, nekādu Tomiju Bernelu, nekādu plānu...

- Mums būs kaut kas jāēd, - aizrādīja Mērija Enna, - turklāt man nepatīk šī istaba. Pie logiem nav aizkaru, un gulta ir par mazu.

Džozefs sacīja, ka viņai neesot temperamenta. Mērija Enna atbildēja, ka Džozefam pilnīgi trūkstot veselā saprāta. Pusastoņos vakarā abi devās vakariņās.

Ja arī skaidrā nauda Džozefa kabatā būtu ļāvusi viņam noīrēt labāku istabu, izvēlētā vieta, kur paēst, noteikti nebija pa kabatai. Netīrās pagrabu tavernas nav domātas viņam. Viņiem pienākas vakariņot greznā restorānā. Un viņi neies kājām, ber brauks ekipāžā.

Jēra gaļa ar alu? Dievs Tēvs, kas par idejām! Vieglas uzkodas un franču baltvīnu. Pēc tam pīli, bet lai būtu mīksta! Džozefa runas maniere, pasūtot ēdienu, bija dižmanīga, maksāšanas maniere vēl iespaidīgāka. Viesmīļi viņam zemu klanījās. Ja viņš, pēc vakariņām izejot svaigā gaisā, ne pārāk droši stāvēja uz kājām, Mērija Enna par to īpaši neuztraucās — viņš taču izskatījās tik skaists. Un nemaz nenācās grūti atkal sadabūt ekipāžu.

- Kurp tagad? Uz Operu? — viņš piedāvāja, šķindinādams sīknaudu. Doma bija vilinoša, bet cik vairs bija atlicis no desmit mārciņām, kuras Džozefs bija vinnējis? Mērija Enna papurināja galvu. - Ne šovakar, - viņa attrauca - un tieši laikā paguva satvert jauno cilvēku, kurš grasījās sabrukt. Tik tiešām bija lieliski, ka Klerkenvelas mēbelētajās istabās neviens nekādus jautājumus neuzdeva.

Nākamo dienu laikā Mērija Enna saprata, ka no abiem tieši viņai jābūt praktiķei. Džozefs pēc aiziešanas no Bernela priecājās par atgūto brīvību, viņa vienīgā vēlēšanās bija valstīties pa gultu līdz pusdienlaikam, un pēc tam doties pastaigā, lai paelpotu svaigu gaisu. - Kāpēc domāt par nākotni? Kāpēc kaut ko plānot? -viņš mēdza sacīt, un pēc tam sāka spriedelēt, kurp abiem labāk doties pusdienās. Nauda? Phe! Nav ko uztraukties! Naudas pietiek. Vēlāk, ja tās pietrūks, tad varētu atkal vinnēt kādu desmitnieku. Ja tomēr notiktu visļaunākais, nāksies atmest lepnumu un pazemīgi lūgt naudu tēvam. Pagaidām ir tik jauki dīki papriecāties un mīlēt vienam otru.

Kamēr Džozcfs snauduļoja, nolicis galvu uz viņas pleca, Mērija Enna apcerēja nākamos soļus. Pirmais solis bija darīt Čārlijam zināmu savu atrašanās vietu, lai zēns varētu darboties kā starpnieks, atnest viņai drēbes, visu nepieciešamo, pat ēdienu, ja vajadzēs, no mājām Blekreivenpasāžā. To nokārtot bija vieglāk par vieglu. Cārlijs, nomākdams greizsirdību, nodevās romantikai un piedzīvojumu kārei. Makenziju klana pārstāvim nebija grūti rāpot pa virsāju ar dūci zobos, tāpat izlavīties no mājas ar maizes grozu un saņemt šiliņu par pūlēm.

Brālis pavēstīja, ka mājās visi esot satraukušies. Misters Dejs, kuram bija sava versija par Ailingtonā notikušo, apgalvoja, ka Mērija Enna esot viltniece. Misis Farkahere paziņoja par meitas pazušanu. Abu — Mērijas Ennas un Džozefa - apraksti bija parādījušies avīzēs. Viņu pazīmes bija uzrakstītas uz lapiņām, bet tās - izlīmētas pie veikalu, tavernu, restorānu durvīm.

— Jums vajadzētu mainīt dzīvokli, citādi jūs notvers, — brīdināja Čārlijs. - Un tad jūs stieps uz tiesu, lai ieliktu cietumā!

— Mūs nevar ielikt cietumā tāpēc, ka esam iemīlējušies, -Mērija Enna atbildēja.

— Var, ja neesat precējušies, - Cārlijs attrauca. - Dzirdēju misteru Deju tā sakām. Tā saucas dzīvošana grēkā. Lai nu kas, bet viņš gan zina.

Tiešām, viņam gan vajadzēja zināt. Viņš bija saņēmis atbildi līdz ar mājas atslēgu saišķi.

— Jā, nāksies apprecēties. Viss uz to norāda. Džozef, vai tu dzirdi?

Džozcfs, uzlicis kājas uz gultas gala, ar galvu ieracies spilvenos, tīrīja nagus. Tik patīkama, iemidzinoša nodarbošanās. Viņš nožāvājās. - No juridiskām būšanām es neko nesaprotu, -Džozefs noteica. - Un tās mani neinteresē. Tu taču neesi piln-

*

gadīga — tev ir piecpadsmit gadu, tādēļ vajadzīga atļauja. Kā lai nies to dabūjam?

Tas tiešām bija jautājums. Pagaidām visas trumpju kārtis bija mātes rokās, ja nu vienīgi... Kā būtu, ja uzmeklētu Bobu I arkaheru? Un pēc tam paglaimot, pierunāt, uzpirkt vai ar šantāžu un draudiem panākt, lai Bobs kā likumīgais aizbildnis dod piekrišanu? Reiz radusies Mērijas Ennas galvā, šī doma turpināja dzīt saknes, auga un pletās plašumā.

Bobu Farkaheru neviens patiesībā nebija meklējis. Šis pienākums tika atstāts pilnīgi mistera Deja ziņā. Tagad, kad viņa labāk pazina misteru Deju, bija skaidrs, ka viņš darīs visu pretējā virzienā. Mistera Deja interesēs nebija atrast Mērijas Ennas patēvu. Viņa iedomājās, kā patēvs miegtu ar aci un krekšķētu.

“Saimniecības vadītāja? Kādas muļķības!” viņš teiktu.

Mērija Enna izvilka spilvenus no Džozefa galvas apakšas un uzrāva viņu kājās. Viņš izbrīnījies blenza meitenē un žāvājās. Bezpalīdzīgs, slinks, grūti pierunājams kaut ko izdarīt, bet neticami skaists.

— Ko tagad?

— Pasteidzies un apģērbies. Mēs brauksim uz Deptfordu.

Bobs Farkahers bija nenotverams. Gluži vai slidens - tik glumi

viņš aizslīdēja. Viņš bija blēdīgs. Ne jau velti divdesmit gadus bija nodarbojies ar skandāllapu iespiešanu. Viņš zināja visādus trikus - kur nozust, kur paslēpties, kā padarīt savu ērto mīlas ligzdiņu nepieejamu, izvairoties no sievas pārmetumiem tin atbildības.

Jā, viņš bija manīts “Kronī un enkurā”, taču tikai pirms trim nedēļām. Tāds stūrains, smagnējs zellis ar zibsnīgām acīm? Jā, tikai nevis “Kronī un enkurā”, bet “Baltajā briedī”. Pirms piecām, varbūt desmit dienām. Viņi pētīja visādas mēbelētās istabas, taču velti. Deptfordā Bobu nepazina. Galu galā pēdējā mājvietā uz Londonas ceļa viņi tomēr dzirdēja kaut ko noderīgu.

— Farkahers? Divi cilvēki ar šādu uzvārdu bija te apmetušies pirms pāris dienām. Vīrs un sieva. Ceturtajā istabā. Viņi visi ar diližansu devās uz Londonu, arī meita.

Sieva un meita. Tā gan nebija dzīvošana grēkā. Tā bija divsievība. Ja cilvēkam bija vairākas sievas, par to draudēja sods.

— Vai viņi teica, uz kurieni dodas?

— Nē. Bet es dzirdēju, ka meitene pieminēja Pankrasfīldsu.

Tātad jāatgriežas Londonā, jābrauc uz otru pilsētas galu.

Un, ja tā, tad viņiem ar Džozefu arī jāmaina apmešanās vieta.

Tajā rītā, kad abi devās meklēt Bobu Farkaheru, nevīžīgi apģērbtā un izkrāsotā Klcrkenvelas mēbelēto istabu saimniece bija viņus aizdomīgi pētījusi, turēdama rokā “Advertiser ”numuru. Čārlijam atkal nāksies būt par vidutāju. Cārlijs jāsūta pakaļ viņu nedaudzajām mantām, lai viņš tās pārved uz jauno dzīvokli. Un tas atradās Pankrasā - pilsētas nomalē. Ja patēvs patiešām apmeties tur, viņiem nenāksies grūti šo vīru atrast. Jo nomale nebija lielāka par ciematu - tajā bija tikai divi krodziņi.

— Bet te taču ir pasaules mala! - Džozefs protestēja. - Otrpus ielai ir ferma, govis ganās! Mēs šajā nostūrī nogarlaikosimies līdz nāvei!

Skūpsts, maigs vārds, glāsts, pabužinot matus, - ar viņu bija tikpat viegli tikt galā kā ar Čārliju. Mērija Enna aizgāja, atstādama Džozefu izkarinām savus kaklautus rindā uz auklas, ko viņš bija nostiepis no vienas istabas sienas līdz otrai.

Nevienā no krodziņiem Boba Farkahera nebija. Taču otrajā viņai lika noprast, ka šis vīrs varētu būt atrodams mazajā mājiņā Pankrasas otrā galā. Tur Mērija Enna tiešām atrada patēvu sēžam pie galda un omulīgi tiesājam speķi, maizi un sieru. Viņam pretī sēdēja paresna, mierīga sieviete, kurai pēc izskata varēja dot tikpat daudz gadu, cik patēvam, un kura nekad nebija pazinusi labākas dienas, kā arī neglīta meitenīte, izteikti līdzīga Bobam Farkaheram.

“Kurš zveļ stiprāk, tas paliek uzvarētājos,” domāja Mērija Enna. Viņa gavojās zvēlienam.

— Beidzot mēs tevi atradām! - viņa sacīja. - Atvedu visu ģimeni un divus advokātus - ārā stāv ekipāža. Ko tu iesaki darīt?

Viņai par sapīkumu, patēvs nelikās traucēties. Bobs atgāzās krēslā un izvilka no kabatas avīzi.

— Es vienmēr lasu šo avīzi, - viņš atbildēja. “No mājām kopš septiņpadsmitā aprīļa pazudusi Mērija Enna Tompsone -

Farkahere, Elizabetes Makenzijas-Farkaheres meita. No Blek-reivenpasāžas otrā nama, arī Kersitorstrītas, viņas vecums — piecpadsmit gadi un deviņi mēneši. Acis zilas, mati gaiši brūni, seja svaiga, patīkama āriene...” un tā tālāk. Vai tu pati jau esi to lasījusi?

Patēvs pameta Mērijai Ennai avīzi tāpat, kā senajās dienās Boulinginnalejā mēdza pasviest loksnes.

- Ja jau esam vienādā stāvoklī - abi aizbēguši no tavas mātes - noslēgsim mieru! - Bobs Farkahers piedāvāja. - Iepazīsties, šī ir otrā misis Farkahere - vai misis Favorī, kā viņa sevi dēvē. Un šī ir Marta - mūsu vecumdienu cerība.

Izlikties un tēlot lepnu dāmu nebija jēgas. Pēc mirkļa Mērija Enna jau sēdēja pie galda un ēda maizi ar sieru. — Būtība ir tāda, — viņa sacīja, - ja es tevi nodošu, tu izdarīsi to pašu ar mani. Tur nav jēgas. Mēs esam atkarīgi viens no otra.

- Tas izklausās saprātīgi, - Bobs atteica.

- Tu esi bigāmists.

- Un tu esi pelnījusi pērienu.

- Es pazīstu Džozefu tikai astoņas nedēļas, bet viņš man ir vienīgais visā pasaulē.

- Es pazīstu misis Favorī septiņpadsmit gadu - tik ilgs laiks man bija vajadzīgs, lai izdarītu izvēli starp viņu un tavu māti.

- Tātad tu mētājies no vienas pie otras?

- Es taču nevarēju būt pie abām vienlaikus.

Misis Favorī vienā mierā dzēra tēju un starojoši uzsmaidīja abiem. Mērija Enna, atcerēdamās mātes klusos pārmetumus, nolēma — cik dīvaini, ka patēvam bijuši nepieciešami septiņpadsmit gadi, lai izšķirtos. Kaut gan viņam nekas nekaitēja ne šeit, ne tur. Kāds tur brīnums, ka Martai ir viņa deguns un acis.

- Tātad tu esi atdevusi savu sirdi šim puisim?

- Mē$ esam atdevuši sirdis viens otram.

- Un kādas ir izredzes?

- Viņam ir bagāts tēvs.

- Tas jau ir kaut kas. Tev nav arī tāda. Vai tēvs spēlēs pēc noteikumiem?

- Viņš to darīs, kad būs ticies ar mani.

— Hm. Strēbt karstu reizēm nozīmē apdedzināties - tā ir arī ar laulību.

— Precēties vēlu, kad jaunība būs pagājusi, ir vēl ļaunāk.

Viņa negrasījās gaidīt Džozefu Klārku septiņpadsmit gadu,

lai kā patēvs būtu rīkojies ar misis Favorī.

— Lai notiek. Ko tu no manis gribi?

— Dod savu piekrišanu, jo tu man esi tēva vietā.

— Kurš maksās par atļaujas nokārtošanu?

— Džozefs. Viņš darīs to, ko es viņam teikšu. Es to nokārtošu. Mēs varētu apprecēties šeit, Pankrasā. Šurpu nākot, pa ceļam redzēju baznīcu.

Bobs Farkahers nopūtās. - Mums pēc tam atkal nāksies pārcelties, — viņš novilka. — Ja es šeit parakstīšu tavu laulības atļauju, mani ātri atradīs. Tava māte pieprasīs, kas viņai pienākas.

— Par māti es parūpēšos.

— Tad ejam. Aplūkosim to tavu izredzēto.

Abpusējās aizdomas lika abiem vīriešiem izturēties atturīgi. Viņi bija pilnīgs pretstats viens otram. Viens bija gara auguma, elegants, augstprātīgs, otrs zems, drukns, stūrains. Abi nopētīja viens otru kā divi suņi pirms kautiņa. Šis nebija īstais brīdis laipnību apmaiņai, glaimiem un patērzēšanai, pārmijot viedokļus. Stāvoklis prasīja, lai abi dotos uz tuvāko krodziņu. Viņi palika tur divas stundas un atgriezās jau kā brāļi.

— Vienmēr atceries, dārgā, - sacīja misis Favorī, kad abas skatījās, kā vīrieši saķērušies nāca uz viņu pusi, - dzīvē nav tādu sarežģījumu, ko nevarētu atrisināt ar glāzīti. Varbūt ar divām glāzītēm. Tās atver sirdi un apklusina saprāta balsi, un tieši to taču mēs, sievietes, gribam panākt no saviem vīriešiem. Vari uzskatīt, ka tavu laulību jautājums ir nokārtots.

Viņai bija taisnība. Atļauja tika dota. Nākamajā dienā, kamēr vīrieši izgulējās pēc radniecības nodibināšanas, misis Favorī un Mērija Enna samaksāja par atļauju un iegriezās pie Sv. Pankrasa baznīcas mācītāja. Misis Favorī piekrita, ka drošības apsvērumu dēļ ne viņai, ne Martai ar apaļo seju un satraukumā izvalbītajām acīm nevajadzētu piedalīties ceremonijā. Mērija Enna iespieda divus šiliņus rokā kapracim, kurš piekrita kļūt par liecinieku. Vēl tikai vajadzēja dabūt līgavaini pie altāra.

— Džozef, mosties! bis ir mūsu kāzu rīts!

- Jauks vai lietains?

- Jauks. Debesīs nav ne mākonīša.

- Tas vēl jo vairāk ir iemesls palikt gultā. Laiks taču nemainīsies. - Viņš nožāvājās, izstaipījās un pēc tam ļāva sevi apģērbt. Lūk, linu krekls, kas vēl nekad nav bijis viņam mugurā. Nē, nē, velc atlasa vesti! Kaklauti? Bet viņam taču vajadzēs pusi dienas, lai izvēlētos kaklautu, kas būtu piemērots vestei. Sajās dienās esot pamanījis gluži piemērotu - kādā veikalā Strendā. Vai tad viņi nevarot noīrēt ekipāžu un pirms iešanas uz baznīcu aizbraukt līdz Strendai? Tas nav iespējams. Laiks jau noteikts. Un mācītājs gaida.

— Vai tev patīk mana kleita? Es vakar to nopirku. Misis Favorī bija tik laipna.

— Manuprāt, tā ir apburoša. Bet kāpēc tā ir rožaina? Rožaina krāsa nekādi nesader ar manu laškrāsas kaklautu!

— Neviens neko nepamanīs. Un vēl tik agri no rīta. Lūdzu, pasteidzies!

Bija tūkstoš septiņsimt deviņdesmit otrā gada deviņpadsmitais maijs. Abi, saules apspīdēti, devās uz mazo Svētā Pankrasa baznīciņu, rokās saķērušies. Tā bija ne tikai Mērijas Ennas kāzu diena, bet arī viņas sešpadsmitā dzimšanas diena.

Pusceļā uz baznīcu Džozefs apstājās un uzsita sev pa kabatu.

— Noticis kaut kas šausmīgs. Esmu aizmirsis atļauju.

- Tā ir pie manis. Un būs vajadzīgs vēl viens liecinieks. Esmu padomājusi arī par to.

- Kurš tad tas būs?

- Svētā Pankrasa baznīcas kapracis. Iedevu viņam divus šiliņus par pūlēm. Pasteidzies. Mūs gaida.

Bobs Farkahers, iespraudis ziedu pogcaurumā, stāvēja lievenī kopā ar mācītāju.

— Mēs nolēmām, ka esat pārdomājuši, - viņš sacīja.

Mērija Enna saņēma Džozefa roku un pasmaidīja. - Neparko

pasaulē! - viņa atbildēja.

Audžutēvs abus nopētīja un pabrīnījās vien. - Cik savādi, -viņš teica pats sev, - šis jaunais švīts - tik uzpūtīgs un nicīgs. Un Mērija Enna - pietvīkusi, satraukta un starojoša savā jaunajā, rožainajā tērpā. - Cerēsim, ka pēc desmit gadiem tavas jūtas pret viņu nebūs mainījušās, - viņš turpināja skaļi.

Mācītājs Sojers ieveda viņus baznīcā. Tā bija pavisam vienkārša, gluži necila. Saules stari krita iekšā caur netīro rūti uz balti nobalsinātajām sienām. Varēja dzirdēt, kā ārpusē dzied putni, kuri mājoja gobu pudurī turpat pie baznīcas. Kaut kur attālu Pankrasas laukos blēja aitas.

Mērija Enna izrunāja atbildes skaļi un skaidri, apņēmīgā balsī. Džozefa balss gan bija tikko dzirdama. Pēc tam viņi devās uz ģērbkambari, kur Mērija Enna pirmā ierakstīja savu vārdu un uzvārdu grāmatā - virs līgavaiņa paraksta.

- Un kā ar medusmēnesi? - apjautājās mācītājs, priecādamies par šo iespēju salaulāt divus jaunus, nevainīgus cilvēkus. - Kur jūs to pavadīsiet? - Viņš pasniedza Džozefam laulības apliecību un gaidīja atbildi. Džozefs vaicājoši uzlūkoja līgavu. Abu medusmēnesis taču jau ilga veselas piecas nedēļas - kādēļ lai tur kaut ko mainītu? Viņu dzīvei pienācās turpināties tāpat kā agrāk. Braucot vizināties, ieturot pusdienas, pastaigājoties pa Londonu, liekoties gulēt labu brīdi pēc pusnakts un ceļoties dienvidū.

Mērija Enna pasmaidīja. Pakniksējusi mācītājam Sojeram, viņa izņēma laulības apliecību Džozefam no rokām.

— Mēs dosimies uz Hempstedu, — viņa sacīja. - Manam vīram nepieciešama atpūta, svaigs piens un lauku gaiss.

Mērija Enna, skatienu neatraudama, lūkojās vīrā. Džozefs blenza uz viņu. Bobs Farkahers iespurdzās un iebakstīja kapracim ribās.

Tas bija pirmais izaicinājums.

Septītā nodaļa

Viņi atkal un atkal atsāka šo sarunu, taču bez panākumiem. Strīdēties bija velti - priekšā rēgojās strupceļš.

— Tātad tu visu šo laiku man meloji?

— Es nekad nemeloju. Tās būtu pārāk lielas pūles — izgudrot melus.

— Tajā pirmajā vakarā Blekrcivenpasāžā tu mums visiem stāstīji, ka tev ir daudz naudas.

— Toreiz tā arī bija. Taču tā ātri beidzās. Es vienmēr varu dabūt vēl.

— Kā tu domā to izdarīt?

— Spēlējot kārtis, spekulējot biržā, liekot naudu uz zirgiem sacīkstēs. Kaut kas droši vien pagadīsies.

— Bet tavs tēvs? Tu teici, ka tavs tēvs esot bagāts, tāpēc no viņa allaž varot dabūt naudu?

— Sājā reizē tas nāksies pagrūti.

— Ko tu ar to domā - šajā reizē?

Mērija Enna uzlika rokas uz Džozefa pleciem un pagrieza viņa seju uz savu pusi. Kāpēc viņš aizvien tik bezrūpīgi smejas un taisnodamies rausta plecus?

— Džozef, tev jāpastāsta man patiesība! Tūlīt, lai tiekam galā ar to! Es tevi mīlu. Apsolu, ka nedusmošos.

Abi bija precēti jau sešas nedēļas. Un, lai gan Mērija Enna bija viņu dabūjusi zem tupeles - viņi klusi un mierīgi dzīvoja mēbelētās istabās, svaigajā gaisā jaunā vīrieša vaigos bija parādījies sārtums, viņa skatiens kļuvis možāks, bet viņš joprojām atteicās apspriest nākotni. Kad sieva apjautājās, vai viņš uzrakstījis tēvam, Džozefs mainīja sarunas tēmu.

Hempstedas klusums jau sāka apnikt. Mērijai Ennai gribējās atgriezties pilsētā, satikties ar māti un brāļiem, parādoties viņiem jau kā Džozefa Klārka kundzei — slavenā celtnieka vedeklai — un pilnā mērā izbaudīt godājamo precētas sievas statusu.

Viņi jau divas nedēļas nebija maksājuši par dzīvokli - likās tik muļķīgi mitināties tādos nožēlojamos apstākļos, ja pietiktu ar vienu Džozefa tēva vārdu, lai nodrošinātu viņiem pieklājīgu dzīvošanu un cilvēku cieņu visur, kurp viņi nolemtu doties. Mērija Enna sapņoja par visu, kas allaž mēdz pavadīt laulības, — kāzu dāvanām, apsveikumiem, veltēm - ģimenes sudrabu un gultas veļu, savu pašas māju, ko iekārtot (tai nepavisam nevajadzētu būt lielai). Kāda jēga bija precēties, ja viņai nebija nekā no tā visa?

Turklāt rudenī viņiem piedzims bērns - tagad Mērija Enna jau jutās par to pārliecināta. Un tad būs nepieciešams viss labākais -Džozefam tas jāsaprot. Un viņa atkal vīru pētoši noskatīja. Vīra tumšās acis uzzibsnīja uz novērsās, nesatikušās ar viņas acīm.

— Kas lēcies, Džozef?

Piepeši viņš iebāza roku kabatā un izvilka vēstuli.

- Labi, labi, - viņš sacīja, - padodos. Nebija jēgas jau agrāk bojāt mums garastāvokli, kaut ko tādu lasot. Bet tagad gan nāksies.

Vēstulei nebija sākuma. Tā bija datēta ar divdesmit trešo maiju, tātad rakstīta četras dienas pēc viņu kāzām. Augšmalā bija iespiests uzraksts “Endželkorta, Snovhila”.

“Jau kopš agras bērnības Tu man pastāvīgi sagādāji vilšanās, tāpēc neesmu izbrīnījies, saņemdams no Tomasa Bernela paziņojumu par Tavu nepieņemamo uzvedību. Atgādināšu, ka šis nav ne pirmais, ne otrais gadījums, kad Tu tā izturies, un tikai cerība pasargāt Tevi no nelaimes man lika sūtīt Tevi mācībā pie Bernela. Netiku lolojis nekādas ilūzijas par Tavu talantu, arī Bernels par Tavām spējām nav augstās domās. Cik noprotu, vienīgā iespēja godīgi pelnīt maizi Tev ir - mūrnieka darbs kāda cita uzraudzībā. Es dzirdēju, ka Tu esot apprecējis jauno meiteni, kuru pavedināji. Esmu pārsteigts, ka viņa, pazīstot

Tavu raksturu, izgāja pie Tevis par sievu, taču šis jautājums mani maz aizrauj, jo esmu nolēmis ar jums netikties. Tavas mātes dēļ es novēlu Tev visas Tavas dzīves laikā vienu mārciņu nedēļā - vai piecdesmit divas mārciņas gadā. Vairāk neko no manis vari negaidīt. Pēc manas nāves visa mana nauda un arī firma pāries Tavu brāļu rīcībā.

Tavs tēvs Tomass Klārks. ”

Džozefs vēroja savu jauno sievu, kamēr viņa lasīja šo vēstuli. Vai viņa turēs vārdu un nedusmosies? Mērijai Ennai bija ātrs raksturs - Džozefs to zināja. Starp jaunajiem dzīvesdraugiem jau bija notikušas ķildas, saķeršanās un piktu vārdu cīņas, kuras līdz šim izdevās novērst tikai ar mīlestības pierādījumiem.

Bet ko sieva teiks par vairākkārtējo “nepieņemamo uzvedību”, ko tēvs pieminējis savā vēstulē? Ne pirmo un arī ne otro reizi... Tas bija jautājums. Vai viņam būtu jāatzīstas tajā nelaimīgajā sakarā ar viesnīcas īpašnieka māsu? Vai pastāstīt par to otru -vēl nožēlojamāku sakaru - ar vezumnieka sievu? Un klausīties pārmetumus, kam sekos asaras, skriešana laukā no istabas, durvju aizciršana un atgriešanās pie mātes?

Džozefs domāja, ka viņš pazīst savu sievu, taču kļūdījās. Mājiens par viņa agrāko uzvedību Mēriju Ennu neaizskāra. Jau pirmajā abu pazīšanās nedēļā Blekreivenpasāžā viņa tuvošanās bez kādiem vārdiem pastāstīja Mērijai Ennai visu, ko viņa gribēja uzzināt par jaunā cilvēka pagātni. Taču viens teikums šajā vēstulē sāpināja Mēriju Ennu vairāk par citiem: “Netiku lolojis nekādas ilūzijas par Tavu talantu, arī Bernels par Tavām spējām nav augstās domās”. Tikai tam bija nozīme. Un pieņēmumam par nākotni: “mūrnieka darbs kāda cita uzraudzībā”. Vai tiešām nākamajos gados nekas labāks nav gaidāms?

Mērija Enna saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos un uzsmaidīja vīram. - Tagad pietiks par tavu tēvu, - viņa noteica. — Kā ir ar taviem brāļiem?

Džozefs paraustīja plecus. - Vecākais ir Džons, — viņš paskaidroja, - mana tēva dēls no pirmās laulības, starp viņu un mums pārējiem ir vairāku gadu starpība. Džons ir precēts vīrs, ģimenes cilvēks, viņš dzīvo Čārlza skvērā Hokstonā. Mums ir labas attiecības. Tomass ir mana tēva kopija - strādīgs, uzmanīgs, pret mani izturas aizdomīgi. Džeimsam nav nekāda sakara ar mūsu nodarbošanos, viņš studē Kembridžā - būs mācītājs. Vēl man ir māsa. Bet kāda jēga mums par viņiem spriest? Es esmu melnā avs. Viņi vienmēr mani par tādu uzskatījuši. - Novērtējis katru ģimenes locekli pēc nopelniem, vīrs kļuva jautrāks. Pārliekot visu vainas smagumu uz citu pleciem, viņš jutās no tā atbrīvojies. Nekur un nekad nebija viņa vainas.

- Un kā ar tēvoci?

- Kādu tēvoci?

- Tu - vēl mājās - mums stāstīji, ka tev ir tēvocis -domnieks Klārks, kurš kādā jaukā dienā var kļūt par Londonas lordmēru.

- Ak tas! - Džozefs atkal paraustīja plecus. - Patiesībā tas ir tāls radinieks. Es viņu pat īsti nepazīstu.

Ik vārds, ko Džozefs izteica, apstiprināja visļaunākās aizdomas. Tagad Mērija Enna saprata, ka jaunais cilvēks visu šo laiku tikai jaucis viņai galvu. Klārki nemaz nav tik bagāta ģimene, kā viņa iztēlojusies. Visparastākā amatnieku dzimta - kā simtiem citu, kuras dzīvo diezgan pieticīgi, bez kādiem augstiem radiem. Mērija Enna bija tā iemīlējusies Džozefā, viņa valdzinājuma apmāta — tik akla, ka pat neiedomājās viņu pamatīgāk izvaicāt. Bija iemīlējusies. Vai viņa jau runāja par šo mīlestību pagātnē? Nē... nekad... nemūžam... Mērija Enna aizgainīja šo atskārsmi.

- Mums ir tikai viena izeja, - viņa sacīja. - Un proti -jātuvojas tavam brālim Džonam. Labāk atstāj to manā ziņā.

Viņa tūlīt atguva savu iedzimto labo omu. Tā notika allaž, kad Mērijai Ennai bija ko domāt un plānot. Viņa aptīs ap pirkstu brāli Džonu tāpat, kā bija aptinusi misteru Deju, kad panāca, lai šis vīrs dod viņai līdzi uz Boulinginnaleju lasāmās loksnes. Diezgan liela ietekme varētu būt arī brāļa Džona sievai.

Viņa devās uz Hokstonu viena pati. Šim nolūkam Mērija Enna bija izvēlējusies svētdienas pēcpusdienu, kad brālis Džons, atmaidzis pēc rītišķā baznīcas apmeklējuma un pusdienām, omulīgi atpūtīsies mājās savas ģimenes klēpī.

Čārlza skvērs, kluss un mierīgs, ar nesen būvētām mājām, lika apcerēt noturīgumu un līdzsvarotību.

— Mums derētu augšstāvs, - viņa prātoja. - Tur vajadzētu būt divām istabām ar logiem uz ielu un vienai ar logiem uz sētas pusi. Tad nenāktos maksāt īri.

Mērijai Ennai mugurā bija viņas sārtā kāzu kleita. Tajā viņa izskatījās pavisam jauna un nevainīga. Durvis atvēra pats brālis Džons. Viņa tūlīt šo cilvēku pazina. Viņš bija līdzīgs Džozefam, tikai vecāks, apbružātāks, ne tik smalks, un Mērija Enna nolēma, ka ar viņu būs vēl vieglāk tikt galā.

— Piedodiet man, — jaunā sieviete sacīja, — esmu Džozefa sieva, - un izplūda asarās. Iespaids bija satriecošs. Viņu - kā jau daždien radinieci - brālīgi apskāva un ieveda viesistabā, kur viešņu sāka gādīgi aptekāt namamāte. (Paldies Dievam, tā bija mātišķa persona!) Svešinieci pētīja ziņkārās bērnu acis, pēcāk gan viņi tika izvesti no istabas. Un, kad mājā atkal bija iestājies miers, sirsnīgās sagaidīšanas kņada mitējās. Mērija Enna varēja pastāstīt, ko bija iecerējusi.

— Ja Džozefs zinātu, ka devos pie jums, viņš nekad man nepiedotu. Es teicu viņam, ka braucu pie mātes. No tā, ko vīrs man par jums stāstījis, es zinu, ka neraidīsiet mani projām. Džozefs jums ir tā pieķēries... bet jūs taču atceraties, cik viņš lepns.

Abi apšaubīja gan šo pieķeršanos, gan lepnību, un tomēr -kad Mērija Enna caur asarām uzsmaidīja viņiem, šaubas pārvērtās pārliecībā.

— Pēc tās tēva vēstules saņemšanas viņa sirds ir salauzta. Jūs taču par to zināt, vai ne?

Viņiem bija par to paziņots. Tas viss esot tik bēdīgi, bet ko tur varot darīt.

— Mūsu laulības ir tikai mana vaina. Es pierunāju viņu bēgt. Mājās biju tik nelaimīga, māte gribēja sūtīt mani par saimniecības vadītāju pie kāda večuka, kuru sauc misters Dejs.

Viņa atklāja notikušo ar misteru Deju. Kā viņš dauzījies — ne vārda par kautro klauvējienu — desmitos vakarā mēģinādams uzlauzt durvis, un par bēgšanu pie Džozefa.

— Un ko jūs darītu manā vietā? - viņa jautāja, pagriezusies pret Džona kundzi.

Džona sieva šausminājās, viņas sejas izteiksme liecināja par riebumu un līdzjūtību. Nabaga bērns - ko šai meitenei nācies piedzīvot!

— Sapratu, ka māte mani neaizstāvēs, bet brālis Čārlijs vēl ir pārāk mazs. Man nācās meklēt palīdzību pie Džozela - viņš bija vienīgais, kuram varēju uzticēties! Būtu netikumīgi dzīvot kopā bez laulāšanās, tāpēc mums, protams, bija jāapprecas. Patēvs man izsniedza atļauju.

Viņa izbrīnījusies atklāja, ka stāsta pilnīgu patiesību. Vienīgais pārspīlējums bija tas, ka misters Dejs lauzies durvīs.

— Un kur tagad ir jūsu patēvs?

— Viņš devies uz Skotiju. Mēs palikām parādā īres maksu par Hempstedas dzīvokli - par divām nedēļām, nākamajā sestdienā mūs izmetīs ārā. Ja vien mums būtu, kur palikt. Iedomājieties tikai, rudenī... - Viņa uzlūkoja Džona kundzi. Džona kundze visu saprata.

Nepagāja nedēļa, un misters Džozefs Klārks kopā ar kundzi pārcēlās uz Čārlza skvēru. Augšējais stāvs nonāca viņu rīcībā. Tas, protams, nebija gluži gaidītais, par ko Mērija Enna domāja, stādamās altāra priekšā svētā Pankrasa baznīcā, bet to zināja viņa viena. Turklāt šī vieta bija iecienītāka par Blekreivenpasāžu, tādēļ viņai bija iemesls izcelties. Un runāt ar māti, raugoties no augšas lejup - tajā reizē, kad iznāca pirmoreiz tur iegriezties.

— Pati saproti - Čārlza skvērs mūs pilnīgi apmierina. Mēs saimniekojam atsevišķi, tomēr esam turpat - ja viņiem būtu vēlme pēc sabiedrības. Tēvs, protams, atvēlējis Džozefam uztur-naudu — viņš ir gluži neatkarīgs.

Sis bija pavisam cits stāsts - atšķirīgs no tā, kuru Farkahera kundze bija dzirdējusi no Tomasa Bernela, tomēr tas noderēja. Mātei meitas bija ļoti trūcis. Viss tika piedots. Vienīgais, ko Farkahera kundze nekādi nespēja saprast, - kurā brīdī tajā visā iejaucies pašas bijušais vīrs, kurš pēc kāzām tūlīt atkal pazudis.

— Kā lai es dzīvoju? Kas notiks ar Izabellu un puikām?

— Tev jāturpina izīrēt istabas.

— Bet kā tu varēji palaist audžutēvu vaļā, lai viņš atkal iet, kur grib? Skaidrs, ka tu būtu spējusi viņu aizturēt, lai man rastos iespēja iesūdzēt!

- Tas neko nedotu. Viņam nav ne penija.

Bobs Farkahers jau bija atmests un aizmirsts. Viņš bija izpildījis visu, kas no viņa prasīts, pēc tam šo vīru varēja aizmirst. Čārlza skvēra ainavā šis vīrietis neiederējās. Ne Džons Klārks, ne Džozefs Klārks nesēdās pie pusdienu galda vienā kreklā. Izskats un labas manieres pirmajā vietā. Mērija Enna bija gatava izmest no galvas patēvu, turklāt pavisam, taču viņa nebija ņēmusi vērā apaļvaidzīgo Martu.

Marta ieradās - kādā rītā pieklauvēja pie Čārlza skvēra nama durvīm. Izlasījusi sludinājumu avīzē, viņa atbrauca pieteikties par aukli bērnam, kurš vēl nebija piedzimis. Mērija Enna sagrāba Martu aiz rokas un vilka uz augšstāvu, jo nobijās, ka Džona kundze varētu meiteni ieraudzīt.

- Ko tu te dari? Kāpēc esi atnākusi?

- Izlasīju avīzē sludinājumu. Un uzminēju, ka to esat ievietojusi jūs.

Šī būtne blenza uz Mēriju Ennu. Viņas sejas izteiksme liecināja tikai par trulu pielūgsmi. Vai skuķe būtu mazliet jukusi? Viņas acu skatiens šķita tāds kā tukšs.

- Vai mans patēvs zina, ka tu esi šeit?

- Viņi mani vairs negrib. Saka - man pašai esot jāpelna maize. Tāpēc ierados, lai kalpotu jums.

- Cik tad tu vēlies nopelnīt?

- Nezinu. Varu kalpot par vēderu.

Jā, viņa protot gatavot ēdienu. Jā, arī mazgāt veļu. Jā, un lāpīt, tāpat kā šūt. Un iepirkties veikalos un tirgū.

-Ja es tomēr tevi pieņemšu, tad tu nekad nedrīkstēsi pieminēt ne savu tēvu, ne māti. Nedz arī stāstīt, ka esi mani redzējusi Pankrasā. Tu būsi Marta Favorī - mana istabene. Vai saprati? -Jā.

- Ja tu man neizpatiksi, es tūlīt sutīšu tevi projām.

- Es jums nesagādāšu vilšanos. Darīšu visu, ko teiksiet.

Pēc mirkļa Marta jau bija aplikusi priekšautu. Un nākamajā

tīrīja kamīnu. Draudzīgais mājiens un smaids tur, Pankrasā, bija padarījuši meiteni par vispadevīgāko Mērijas Ennas verdzeni. Jā, kundze, nē, kundze. Nekādu algu, tikai ēdienu.

Džozefa Klārka kundzei tagad bija kalpone. Džozefa Klārka kundze varēja sacīt Džona kundzei: — Ja nepieciešams, varu Martu pēcpusdienā aizsūtīt pie jums. — Tādi sīki pakalpojumi darīja viņu attiecības mazāk oficiālas. Džozefa kundze un Džona kundze varēja runāt kā līdzīga ar līdzīgu.

Mērija Enna un Džozefs mita Čārlza skvērā divus gadus. Pa to laiku abiem piedzima divi bērni. Pirmais nomira drīz pēc dzimšanas. Otrais bērns - meitenīte — palika dzīva un tika nokristīta par Mēriju Ennu tāpat kā māte. Kad viņi gaidīja trešo mazuli, Mērija Enna paziņoja, ka viņi ar Džozefu vairs nevarot dzīvot Čārlza skvēra mājas otrajā stāvā. Viņiem vajadzīga pašiem sava māja, bet kurš par to maksās? Džozefa tēvs jau pasen bija nomiris un savu vārdu tika turējis. Dēlam bija atvēlētas piecdesmit divas mārciņas gadā, ne penija vairāk. Snovhilā darījumi plauka - bet bez otrā dēla piedalīšanās. Otrais dēls raustīja plecus. Viņš saņēma mārciņu nedēļā, jumts virs galvas bija par velti, pat kalponei nenācās maksāt - tad kāpēc satraukties? Viņi gluži vienkārši var arī turpmāk mitināties pie brāļa Džona.

- Bet vai tu nevēlies kļūt neatkarīgs?

- Bet mēs taču esam neatkarīgi.

- Vai tev negribas, lai tevi cienītu un godātu, lai par tevi runātu kā par mākslinieku - kā par Tomasu Bernelu? Vai tev nebūtu patīkami redzēt savu vārdu - Džozefs Klārks - uz sava paša uzņēmuma izkārtnes?

- Es labprātāk dzīvoju kā džentlmenis.

Bet vai tad tā bija džentlmeņa cienīga dzīve - brāļa mājas augšstāvā, uz viņa rēķina, bieži vien sēžoties arī pie brāļa galda? Vai tad tas nav pirmais solis, lai pārvērstos nožēlojamā skrandainī, kuram visi jūt līdzi un sauc par nabaga radinieku? Ja vien vīram būtu kaut vai mazliet dūšas un godkāres!

- Brāli Džon, mēs taču esam izspieduši jūs no jūsu pašu mājas! Arī jūsu ģimene ir augusi, jums droši vien ir vajadzīgas mūsu istabas!

- Blēņas, dārgumiņ. Mums visiem vietas pietiek.

- Bet Džozefam nepieciešams darbs, kāda nodarbošanās. Viņam ir talants - ja tikai būtu iespēja likt to lietā. Tēva testaments bija netaisns, neapdomāts. Džozefam jābūt tiesībām piedalīties ģimenes aroda turpināšanā.

Brālis Džons šķita norūpējies un bažīgs. Tēva nāve bija sarežģījusi viņu visu attiecības. Viņam jau bija radušās nesaprašanās ar otru brāli Tomasu, kurš bija mantojis gan tēva ķērienu, gan lielāko daļu īpašuma. Džons krita nežēlastībā tādēļ, ka palika labās attiecībās ar Džozefu. Reizumis viņš prātoja, vai nebūtu labāk atdalīties, ļaujot Tomasam iet savu ceļu, bet pašam doties atpūtā.

— Džozefs neko nelūdz, - sacīja Mērija Enna, saklausījusi vīrabrāļa balss raižpilno pieskaņu un pamanījusi, ka Džons šaubās. - Es lūdzu viņa vietā. Lai viņš varētu uzsākt kādu darbību, nepavisam nevajadzētu daudz naudas. Tikko Džozefs sāks saņemt ienākumus, viņš jums parādu atdos. Starp citu, vai esat dzirdējuši, ka Breveri no Cioldenleinas pārdod savu namu? Māja ir labā stāvoklī, tai ir arī pagalms. Ja Džozefam būtu kaut viens māceklis, kas palīdzētu...

Derētu tas pats Cārlijs. Nekādu svešinieku. Visa nauda paliktu ģimenē. Nekādu algas maksāšanu svešiem.

— Un kā jūs skatāties uz iespēju, ka jūs ar Džozefu kopā atvērtu darbnīcu Snovhilā? Bet Tomasam nevajadzētu būt pār to nekādai teikšanai — tur visu noteiksiet jūs ar Džozefu, jo jūs abi tik labi saprotaties.

1794. gada Ziemsvētkos Džozefs Klārks pārcēlās uz Golden-leinu... Beidzot Mērijai Ennai bija savas pašas namdurvis, savas kāpnes. Vairs nekādas klupšanas pār brāļa Džona bērniem, kuri tur rāpotu. Pie logiem karājās viņas pašas aizkari, grīdu sedza pašas paklāji. Marta apdrukātā katūna kleitiņā, ar aubīti galvā, priekšautiņu aplikusi, izrīkoja miesnieka izsūtāmo zēnu. Jaunākajai Mērijai Ennai bija nopirkti ratiņi, bet mazulim, kuru viņi tagad gaidīja - pīts šūpulītis. Par visu maksāja brālis Džons — no naudas, kas būtu ieguldāma darbnīcā, jo bija sastrīdējies ar brāli Tomasu.

— Kā mums iet? Lieliski, patiešām. No Svētā Lūkasa baznīcas pienācis pasūtījums — jāizgatavo piemineklis. Un otrs ir no Svētā Leonarda baznīcas. Džozefam patiesi ir vairāk darba, nekā viņš var padarīt.

Jāpavada apmeklētāji augšā. Jāparāda viņiem istabas, kas iekārtotas ar tādu smalku gaumi. Lai viņi noteikti ieraudzītu apburošo meitiņu jaukajā kleitiņā un kalponi darbojamies virtuvē. Ikkatru šo pārticības un veiksmes pazīmi. Bet sētas durvis, kas ved uz darbnīcu, jātura ciet, lai noslēptu vēl neaizskartos granīta bluķus, nevērīgi izmētātos darbarīkus, paša meistara prombūtni.

— Vai misters Klārks ir mājās?

— Lūdzu piedošanu, bet viņš devies darba darīšanās. Viņam piedāvāja kādu izdevīgu pasūtījumu.

Un vēlāk - labu brītiņu vēlāk, Martas čuksts no virtuves: -Saimnieks pārnācis!

Džozefs, turēdams rokas dziļi kabatās, spārdīja granīta bluķus. Nebija jēgas vaicāt, kur viņš bijis — pietvīkusī seja, drebošās rokas, tūlīt mēģinot apskaut sievu un noskūpstīt, lai viņa vairs neraudzītos tik pārmetoši, liecināja par visu skaidrāk nekā jebkādi vārdi.

— Es sākšu strādāt rīt - tikai ne šodien. Šodien mums būs svinības. Pie velna darbu!

Viņa nedrīkst vīru kaunināt. Nedz arī draudēt viņam. Un nedrīkst pārmest. Jo tā Bobs Farkahers tika aizbaidīts no viņas mātes. Atlika tikai smaidīt un smieties, jautri un pašpārliecināti braucot ekipāžā pa pilsētu. Drošu dūšu vajadzēja rādīt arī Džona kundzei, kura tajā vasarā diezgan bieži iegriezās pie Mērijas Ennas, lai apspriestu nemitīgās grūtības, līdz beigu beigās izplūda asarās.

Džons pieļāvis briesmīgu kļūdu, sastrīdēdamies ar Tomasu, — tagad viņš to atzīst. Džons naudas lietās ir kā bērns, un viņa mantojums ātri izkūst. Līdz tam brīdim, kad Goldenleinas darbnīca sāks kaut ko ienest, mums nākas spekulēt biržā, bet Džons no tādām lietām neko nesaprot. Vai tu nevari piedabūt Džozefu strādāt cītīgāk?

— Viņš jau tāpat strādā centīgi, bet viss neiet tā, kā vajadzētu, - ar to slimošanu ziemā, tuvo karu, nedrošajiem laikiem... -Mērija Enna tvērās pie katras izdevības attaisnot vīru. - Turklāt spekulācijas biržā nebūt vienmēr nav riskantas, ja vien izdodas iepazīties ar īstajiem cilvēkiem. Nesen viens Džozefa draugs tika pie lielas naudas — jādomā, ka Džozefs iepazīstinājis ar viņu arī savu brāli Džonu. Ja sekotu viņa padomiem, tad kādu rītu mēs visi varam pamosties bagāti.

Nekad nesatraukties. Nekad nebaidīties no nākotnes. Cerību pilna sirds ļauj uzvarēt pusi no cīņas, bet apsviedība paveic pārējo. Kamēr spekulācijas biržā nav brālim Džonam neko ienesušas, no viņa vairs nevajadzētu aizņemties naudu. Līdz tam laikam varētu izmantot misteru Fīldu - sudrabkali no Goldenleinas, kurš ar lielāko prieku aizdos - ar pašas Mērijas Ennas piedāvātajiem noteikumiem. - Mans vīrs ir domnieka Klārka brāļadēls, ja vīra darbnīca tik ātri nenesīs peļņu, domnieks mums palīdzēs. Varbūt jūs varētu uz kādu laiciņu aizdot nelielu summu? Maz ir tādu sudrabkaļu, kuri atteiktos izsniegt aizņēmumu, redzot turpat kaimiņos jaunu, nesen labiekārtotu māju, par kuras uzturēšanu droši vien maksā nākamais Londonas lordmērs.

— Kāds vārdiņš, ko iebilstu jūs, mister Bārton, varētu daudz palīdzēt. Džozefs ir atturīgs un kautrīgs. Viņš nedzenas pēc pasūtījumiem. Mūsu veco laiku draudzības vārdā...

Veco laiku? Mērija Enna viņam uzsmaidīja. Šis cilvēks jau sen vairs nedzīvoja pie viņas mātes Blekreivenpasāžā, bet gan paša būvētā namā Blūmsberijā. Lāču balss tonis, kādā viņa runāja, -puslīdz zobgalīgi, puslīdz žēli, likās kā mājiens, ka šī meitene pirms trim gadiem koķetējusi ar viņu, nevis ar Džozefu.

“Man vajadzēja rīkoties izlēmīgāk!” tāds bija izskanējušais mājiens, taču tas nekad netika atzīts skaļi, netika ietērpts vārdos.

Atminoties vecos laikus, viņš atdeva Džozefam savus pasūtījumus, taču darbs nevedās, vilkās garumā un palika nepabeigts. Un viņš pamazām šo aizbildniecību pārtrauca. Kā lai izmanto tāda akmeņkaļa pakalpojumus, kurš reti ir skaidrā un strādā ar tādu attieksmi, it kā parādītu draugam lielu pretimnākšanu?

— Misis Klārka, nelaime tā, ka jūsu vīrs dzer.

— Ir vēl trakāk, mister Bārton, - viņam trūkst spēju.

Tēva spriedums, kā tagad noskaidrojās, bija pilnīgi pareizs.

Džozefa talants nebija snaudis, nekad neizpauzdamies, tā viņam vispār nebija. Mērija Enna bija apprecējusi cilvēku bez dzīves mērķa un bez jebkāda gribasspēka. Un tomēr viņa šo vīru vēl arvien mīlēja. Džozefs bija jauns un piederēja viņai, Džozefs bija skaists. Kādā karstā vasaras vakarā Mērija Enna turēja skavās abu pirmo dēlu. Viņa bija laidusi pasaulē Edvardu — zēnu ar tādām pašām acīm kā viņai, tādu pašu muti un līdzīgiem sejas vaibstiem. Mērija Enna rādīja puiku māsiņai, kurai tajā laikā bija pusotrs gads, uzticīgajai Martai, smaidošajai bērnu saņēmējai, bet Džozefs, kuram vajadzēja būt pie viņas, nebija klāt.

Tas notika 1795. gada 28. jūlijā. Bija piedzimis viņu dēls un mantinieks. Mērija Enna viena pati gulēja abu guļamistabā un raudzījās griestos. Ja Džozefs izvēlējies šo vakaru, lai piedzertos, viņa vairs neklusēs. Līdz šim viņa bijusi pacietīga, taču šī izturība ir tuvu beigām. Rīt viņa atkal būs stipra un gatava uzņēmīgi skatīties nākotnē. Bet šodien — Dieva dēļ — Mērija Enna ilgojās pēc miera un maiguma. Taču, kad vīrs pārradās, viņš nelikās vis piedzēries, bet gluži bāls. Viņš pat nepalūkojās uz mazuli šūpulī, tūlīt iedams tieši pie sievas.

- Mūsu pasākums izgāzies! - Džozefs paziņoja.

Viņa uzslējās gultā sēdus un nopētīja durvīs stāvošo vīru.

- Kāds pasākums? Ko tu gribi teikt?

- Spekulēšana biržā! - viņš attrauca. - Risks neattaisnojās. Tikko dzirdēju šos jaunumus, devos uz Čārlza skvēru. Taču ierados par vēlu.

Džozefs sabruka pie gultas un sāka šņukstēt. Mērija Enna apskāva vīru ar tādu pašu gādību, ar kādu pirms stundas bija turējusi rokās viņa dēlu.

- Nekad nevar būt par vēlu. Es kaut ko izdomāšu. Atradīšu kādu izeju! - viņa sacīja vīram.

Džozefs papurināja galvu. Viņa seju izšķobīja raudas. Lai ko sieva ieplānotu, nekas vairs nespēja slēpt viņa paša bezcerīgo nemākulību. Viņš bija tas padomdevējs, kura ieteikumu bija uzklausījis paļāvīgais brālis.

- Cik tad tavs brālis Džons zaudējis? - Mērija Enna apvaicājās.

- Visus savus ietaupījumus. Visu, kas viņam piederēja. Šorīt, kad brālis biržā to uzzināja, viņš vairs mājās neatgriezās. Un pusdienlaikā nošāvās. Viņa līķi atraduši ekipāžā Pentonvilā.

Astotā nodaļa

Galvenais uzdevums bija saglabāt šķietamo labklājību, rādīt tikai savas dzīves spožo pusi, nevienam neatklāt, cik tuvu bankrotam viņi nonākuši. Džons bija izdarījis pašnāvību, viņi -palikuši dzīvajos. Tāpēc mājā valdīja priecīga gaisotne, sienu paneļi bija svaigi nokrāsoti, grīdas nospodrinātas, uzstādīti zīda aizslietņi, piekārtas drapērijas jautros krāsu toņos. Bērniem tika sagādāts raibs muslīns. Noīrēts spinets, tā arī nesamaksājot, nošu lapas, grāmatas ādas vākos, sudraba svečturi. Uz galda mētājās tērpu modeļu zīmējumi, teātra programmiņas, spēļu namu rēķini, nepabeigti izšuvumi rāmīšos, pamfleti no jaunākajām avīzēm, biezs kartons gleznošanai. Kucēns ar garām ausīm spēlējās ar lentīti, divi mīļi putniņi čivināja būrītī. Tas viss bija īpaši meklēts, lai radītu iespaidu par labklājību un pārticību, — un nevienam nenāktu ne prātā, ka Goldenleinas mājai ir kāda līdzība ar Boulin-ginnaleju.

Zem šī ārējā košuma slēpās nabadzība - kā skelets zem greznām drānām. Nabadzības spoks ņirdzīgi glūnēja no sienām. Plaisas izkritušā apmetuma vietā tika aizsegtas ar Damaskas zīdu - lai kaimiņi redzētu nevis caurumus, bet gludo audumu.

Vientulībā gulēdama līdzās piedzērušajam vīram, Mērija Enna domāja, ka viņas dzīve pamazām sākusi līdzināties mātes dzīvei -pēc tā paša parauga. Katru gadu pa bērnam. Slikta dūša un garastāvoklis. Četras mazas sejiņas ap galdu, atgādinot pagātni, -Mērija Enna, Edvards, Ellena, mazais Džordžs... atkarīgi no viņas, nevis no Džozefa. Džozefs ar savu nakts uzdzīvi, miegainību pa dienām, neveselīgo sārtumu vaigā, allaž ar atvainošanās

vaidiem uz lūpām - sāka atgādināt Bobu Farkaheru. Kā izlauzties un aizbēgt no šīs nejēdzības? Kā atbrīvoties no mātes likteņa?

Misis Farkahere apmeklēja savu meitu katru svētdienu — tas bija sieviešu pļāpas, garas un nogurdinošas, pliekanas runas par zivju cenām, jaunā īrnieka dīvainībām, Izabellas palīdzību mājsaimniecībā un reimatisma ārstēšanu. Taču aiz šīm mātes valodošanām slēpās sūdzības un mēmi pārmetumi par šo laulību mīlestības dēļ, kuru Mērija Enna tā gribējusi, bet kura neko labu nav atnesusi. Briesmīgie vārdi “es jau tev teicu” nostājās starp abām kā rēgs. Tik daudzsološā saradošanās ar Klārkiem nav devusi cerēto. Mērijas Ennas pusbrāļi bija devušies jūrā, lai dienētu flotē (par kuģapuikām, taču šis vārds nekad netika pieminēts), un abi noslīka kaujas laikā pie Svētā Vinsenta zemesraga. Čārlijs dzīvoja Goldenleinā un strādāja pie Džozefa par mācekli, taču tagad viņš juta, ka šis ceļš nekur neaizvedīs, tādēļ draudēja viņus pamest un doties armijā.

— Tu solīji, ka mēs visi kļūsim bagāti. Taču tā nenotika.

Pasūtījumi, ko saņēma darbnīca, bija pazemojoši. Viņiem lūdza izgatavot vienkāršu kapakmeni sierotavas īpašniekam turpat kaimiņos un iecirst kapa plāksnē miesnieka vārdu un uzvārdu, kad nomira šis vīrs no Oldstrītas.

Pastāvīgā nepieciešamība tēlot, izlikties un izgudrot attaisnojumus, kādēļ darbnīcā nekas netop. Taču - ja tā turpināsies gadiem - ko tad? No šī stāvokļa jābūt kādai izejai, tas jāpārtrauc. Mērija Enna atcerējās skandālu lapas - par puspeniju gabalā, kuras krodziņos šķirstīja raupji pirksti. Vienu vai divus vakarus šīs avīzītes klīda pa rokām - to saturu apsprieda un apņirdza, bet pēc tam izmantoja, lai ietītu zivs galvu, kas paredzēta kaķim. Un vēlāk tā saburnīta kopā ar atkritumiem nonāca notekā. Tādu presi iespieda misters Fljūzs, Blekloks un Džonss, kā arī daudzi citi šajā pilsētā. Un kurš sacer šīs blēņas? Kāds trešās šķiras rakstnieķelis, kuram ir uzturama slima sieva? Un kāpēc ne sieviete? Nenācās grūti pierunāt Džozefu iegriezties krodziņos, kur pulcējās šādu avīžu izdevēji. Iejukt pūlī, patērzēt, izteikt dažus mājienus, izdibināt viņu necilos vārdus un nožēlojamās adreses. Un, kamēr Džozefs meta kauliņus, valodoja un tēloja džentlmeni, viņa izzināja visu, kas nepieciešams, - kādas baumas un neladzības par visiem pazīstamiem cilvēkiem pievelk lasītājus un avīžniekus.

Sidnijs no Nortemberlendstrītas, Hildjerds no Feterleinas, Hants no Strendas - viņi prata savu darbu. Šo viltnieku spalvas glaimoja lasītājam, pēc tam lika noprast, ka minētie fakti zināmi tikai viņiem, nevienam citam. To visu rotāja kāds citāts no klasikas, likts virsraksta vietā. Sākumā proza, daudznozīmīgi paragrāfi pa vidu, un tad - klaukt - beigu daļa, belziens pa ribām! Par to maksāja puspeniju, lai vēlāk izmestu mēslainē. Jo augstāka ranga ir cilvēks, kura vārds minēts rakstā, jo lielāka interese par to.

- Kur jūs iemācījāties rīkot tādas uguņošanas, misis Klārka?

- Šūpulī. Grabulīša vietā man bija petarde.

Mērija Enna skribelēja visas šīs blēņas gultā, kamēr Džozefs krāca, un nevienam - pat Čārlijam - nenāca ne prātā, ar ko viņa nodarbojas. Viņas pūles vainagojās panākumiem, tika samaksāti pieci rēķini - no pieciem dučiem. Turklāt šī nodarbe ļāva atraut domas no mājsaimniecības rūpēm. Izsvīdumiem un krampjiem, temperatūras nakts vidū, caurumiem paklājos, Martas garastāvokļa maiņām, apdegušiem pudiņiem, Džozefa apskāvieniem, pēc kuriem viņa vairs neilgojās. Kā no tiem izvairīties? Tas bija būtisks jautājums. Izlikties slimai, izlikties nogurušai, iet līdz galam melos un tēlot aukstu sievieti? Bet vairāk nekādu bērnu. Jo ar četriem ir diezgan. Taču Mērija Enna šos bērnus mīlēja jau tad, kad pirmoreiz paņēma tos rokās un tie paēduši un bezpalīdzīgi iemiga, jo smagie plaksti vērās ciet, - ar lielām galvām, cieši aizmiegtām acīm un vaskainām rociņām, kļuvuši šļaugani. Viņas bērni, nekad - Džozefa. Ja Mērijas Ennas dzīve būtu bezrūpīgāka, viņa laistu pasaulē vēl kādu desmitu, taču ne jau šādos apstākļos. Nav jēgas vairot draudzes nabagus.

Un tomēr - kur atrast kaut ko, kas dotu iespēju pamest Goldenleinu? Kā paglābties no ūtrupes? Skribelējumi, kas uzvilkti sveces gaismā, nemūžam nespēs viņus visus uzturēt, nedz arī ļaus palīdzēt mātei un izskolot Čārliju par cilvēku. Pārāk daudzi ir atkarīgi no vienas sievietes attapības. Un viņai pašai tikai divdesmit trīs gadi.

Viņa cīnījās jau zaudētā kaujā. Otrupnieki ieradās. Aiznesa galdus un krēslus, papagailīšus un gultas. Tuvumā nevienam mirušam tirgotājam vairs nevajadzēja uzlikt kapakmeni. Vai arī - ja vajadzēja, tad ne tik rupji nostrādātus. Džozefs bankrotēja, darbnīca tika pārdota. Pat Martai nācās aiziet - lejot asaras un protestējot, lai iekārtotos par bērnaukli Cīpsaidā.

Tas notika 1800. gada vasarā, un Mērija Enna bija spiesta atkal meklēt darbu. No brāļa Tomasa Snovhilā nebija, ko cerēt, bet kā būtu ar jaunāko - garīdznieku? Cienīgtēvs Džeimss Semjuels nesen bija pabeidzis studijas Kembridžā. Kļuvis par palīgmācītāju, un viņam Beisvoterā bija māja — pārāk liela vienam pašam. Viņš jau bija sniedzis patvērumu Džona atraitnei. Ja ciešāk saspiestos, tur vēl varētu atrast telpas. Tāpēc Džozefs Klārks devās uz Kreivenpleisu. Ar laiku, pilnīgi iespējams, palīgmācītājs kļūs par bīskapu, bet uz kādu brītiņu bērniem būs jumts virs galvas. Galu galā tam vien bija nozīme, un Džozefs bija spiests saņemties - pulksten piecos, kad mācītājmājā pasniedza pusdienas, viņam nav jāliekas zinis par to, kas notiek citur.

Kaimiņi bija patīkami cilvēki, Kreivenpleisa gan nomale kā nomale, bet palīgmācītājs viesmīlīgs - viņa māja bija atvērta visiem, un Mērija Enna alka dibināt jaunas pazīšanās. Viņas lielais atradums bija Teilori no sestā nama. Trīs brāļi dienēja armijā, divi flotē, bet vecāko meitu tāpat sauca par Mēriju Ennu.

- Te nevajadzētu būt divām Mērijām Ennām. Es saukšu tevi par Mēju.

Un atkal - tāpat kā Hemas skolā viņai bija draudzene, ar kuru kopā jokot, ķiķināt divatā, mainīt cepures, kleitas un lentes, bez žēlastības apspriežot katru vīrieškārtas paziņu. Šīs izklaides bija kā balzams uz brūcēm, pretinde saindētajai laulībai. Un Mejai Teilorai bija tādi sakari, kas varēja noderēt, - Mērijai Ennai nācās domāt, kā uzturēt savus bērnus. Tāpēc viņai vajadzēja nodrošināt Flītstrītas tenku preses izdevējus ar aizvien jauniem pamfletiem. Teiloriem bija vecmāmuļa, kura dzīvoja Berklij-strītā. Šai sievietei piederēja izslavēta meiteņu skola, ieteikumi vēstīja: “Misis Vesternas skolā tiek nodrošināta jaunkundžu audzināšana dievbijīgā garā, bet pieredzējušākām dāmām -piedāvāta pilnveidošanās iespēja.”

Kad jaunkundzes devās gulēt, dāmas sanāca kopā, un misis Vesterna reizumis atļāvās kādu neuzmanību.

“Es varu jums pastāstīt par augstākās sabiedrības dzīvi. Manā skolā mācās labāko ģimeņu atvases.”

Jaunā misis Klārka, kura nāca uz skolu uzlabot savu franču valodu, visu pierakstīja - stenografēja, kā pieraduši preses ļaudis. Šīs piezīmes netika rādītas ne palīgmācītājam, ne Teiloriem, tās nonāca skandālu lapu izdevniecībās. Un viņa nopirka gan mēteli Ellenai, gan ratiņus Džordžam.

Vēl Teiloriem bija tēvocis Bondstrītā - vecais tēvocītis Tomass. Viņš bija karaliskās ģimenes kurpnieks, tāpēc vēl vērtīgāks. Ja šo vīru izvaicāja pēc divām iebaudītām portvīna glāzēm, varēja uzzināt visu uz pasaules. Taču tēvocīša stāsti bija paredzēti vienīgi draugu un radu ausīm četrās sienās.

- Tā kā jūs esat manas radinieces labākā draudzene, misis Klārka, varu to pastāstīt arī jums. — Un tēvocītis stāstīja, ko varēja, - par prieku Grabstrītas skandāllapu cienītājiem. Sārts, apaļīgs, plikgalvains, ar tādu degunu kā papagaiļa knābis -tēvocītis vislabprātāk ar pilnu kuņģi sēdēja pie kamīna un spēlēja dambreti.

- Jūsu gājiens, misis Klārka.

- Nē, jūsējais, mister Teilor.

- Jūs esat palaidusi garām gājienu, par to es galvoju! Bet ko es stāstīju?

- Kā princese Augusta...

- Ak, jā! Viņa bija savā buduārā. Tas notika Vindzorā.

- Un neviens neko neatklāja?

- Tikai galma dāma. Viņa tagad ir izsūtīta uz ārzemēm un tur saņem pensiju.

- Bet kurš bija mīļākais?

- Cst! Pielieciet galvu man tuvāk!

Tēvocītis Tomass ar savu dambretes dēlīti un briesmīgo degunu, kuru nemitīgi nācās berzēt, bija reti vērtīgs atradums -viens no tūkstoša, tomēr reizēm Mērijai Ennai šķita, ka viņam radušās kādas aizdomas.

- Vai redzējāt to piezīmi pagājušās nedēļas “Personalities” numurā?

— Nē, mister Teilor. Mans vīrabrālis - palīgmācītājs -nepērk lētus pamfletu izdevumus par puspeniju.

— Cik savādi... kā tur varēja nokļūt tā anekdote par karalieni? Šorīt pats sev jautāju, kurš to izstāstījis tālāk.

Jā gan - kurš? Mērija Enna izvietoja kauliņus uz dēlīša un ļāva tēvocītim uzvarēt, lai aizgainītu aizdomas. Tēvocītis en passant^1 ieminējās, ka jaunajai sievietei derētu pasūtīt kurpes pie viņa. Bondstrītā deviņi, netālu no Pikadilija.

- Pie jums ir pārāk augstas cenas. Tik dārgas kurpes es nevaru atļauties. Manam vīram nav naudas, mister Teilor.

- Bet, cik noprotu pēc radu stāstītā, viņš saņēmis kaut kādu mantojumu?

— Maza uzturnauda, ko viņam atstāja tēvs.

— Tad jau jums ir grūtības ar iztiku, barojot četrus bērnus?

— Viegli nav.

- Vai jūs mīlat savu vīru?

— Mēs esam precējušies jau astoņus gadus.

Vecais spēlējās ar dambretes kauliņu un berzēja degunu. Teiloru viesistabā skanēja tāds troksnis, ka abi varēja mierīgi parunāties. Mērija Enna prātoja, kurp tēvocītis vedina, izteikdams šos jautājumus. Viņš pabīdīja kauliņu uz priekšu, Mērija Enna pabīdīja savējo. Tēvocītis kaut ko dungoja, tad čukstus ierunājās:

- Ziniet, vienmēr ir iespēja palielināt ienākumus. Tādai jaunai sievietei kā jums, tik izskatīgai un apķērīgai... Jau reizēm esmu dažām līdzīgos gadījumos palīdzējis. Tikai nestāstiet to manai radumeitai - viņai par kaut ko tādu nav ne jausmas.

Par ko viņai nav ne jausmas? Kādēļ šis tēvocītis runā čukstus? Vai grib piedāvāt aizņēmumu ar trim procentiem?

- Jūs esat tik labs, - Mērija Enna atbildēja, - bet man negribētos būt kādam parādā.

Vecais atsāka dungot. Un rotaļāties ar kauliņu, vērdamies pār plecu, vai kāds nav tuvumā.

- Runa nav par to. Visus tēriņus segs džentlmeņi. Būtiski ir vienīgi tas, kur satikties. Manas Bondstrītas mājas augšstāvā ir vairākas brīvas istabas. Tur ir klusi un mierīgi, nav jābaidās, ka varētu negaidīti pārsteigt. Par šīm istabām zina tikai sabiedrības krējums. Starp maniem klientiem ir arī Velsas princis.

Tagad viņa saprata. Augstais Dievs! Kas to būtu domājis! Vecais tēvocītis Toms un satikšanās nams - maison de rendezvous'. Viņai būtu jānonāk pilnīgi bezcerīgos apstākļos, lai mēģinātu kaut ko tamlīdzīgu, tomēr ir tik uzjautrinoši dzirdēt tādu piedāvājumu no šī vecā vīra mutes. Nav brīnums, ka viņam zināmas visas baumas. Starp abiem uz dambretes dēlīša nogūla kāda ēna. Tā bija mazā Mēja Teilora, kura stāvēja Mērijai Ennai aiz muguras.

— Par ko jūs abi tā spriežat?

— Par ādas cenām. Tavs tēvocis saka - ja manas kurpes sākšot spiest, viņš ar prieku pagatavošot citas. - Mērija Enna piecēlās un pakniksēja, šķelmīgi uzlūkodama večuku. Nekāds ļaunums necelsies, ja viņa ļaus noprast, ka sapratusi.

- Pieši tā es teicu, dārgumiņ, — vecais vīrs apstiprināja.

— Nekad neko nevar zināt. Kurpes var spiest jebkurā brīdī.

Viņš paklanījās un pasniedza Mērijai Ennai savu grezno vizītkarti.

Tomass Teilors

karaliskās ģimenes kurpniekmeistars Bondstrītā 9, Londonā

— Manuprāt, tā ir iespiesta kļūdaini, - Mērija Enna sacīja.

— Vai tikai tur nevajadzēja rakstīt: “Tomass Teilors, Marokas vēstnieks Sentdžeimskortā”? Vai jūs gatavojat apavus, noņemot mēru? Vai arī man būtu jāpērk pirmās kurpes, kuras piedāvāsiet?

Tēvocīša mazās ačeles iespīdējās, nojumušie vaigi sagrumbojās.

- Mana dārgā jaunā lēdij, es galvoju, ka būsiet apmierināta.

Viņa radiniece apsviedās, jautri sasita plaukstas un uzsauca saviem draugiem: — Mērija Enna nolēmusi pirkt kurpes pie tēvocīša Toma!

Visi aplaudēja, iesmējās un sāka apspriest šo jauno ziņu.

- Uzmanieties, jums par tām būs dārgi jāmaksā!

- Tās būs šausmīgi dārgas!

- Vai radiniekiem ir kādas atlaides, tēvoci Tom?

Vecais vīrs tikai dungoja un smaidīja, neko neatbildēdams. Nekas neķītrs taču netika piedāvāts, nekāds ļaunums nebija nodarīts. Tēvocītis sāka tērzēt par mūziku un dziedāšanu. Par kurpēm visi aizmirsa, un drīz vakarēšana beidzās. Kapteinis Satons - bijušais grenadieris - un kāds armijas paziņa, ar kuru viens no brāļiem Teiloriem bija iepazinies karadienestā, pavadīja Mēriju Ennu līdz mājām turpat kaimiņos. Kad kapteinis Satons atvadījās no Mērijas Ennas un sniedza jaunajai sievietei roku, viņš ar dīvainu sejas izteiksmi pajautāja: — Kad mēs atkal tiksimies, misis Klārka? Kreivenpleisā vai Bondstrītā?

Vai viņš tā izteica kādu mājienu? Mērija Enna aizcirta durvis kapteinim deguna priekšā un uzskrēja pa kāpnēm. Paskrēja garām Džona atraitnes istabas durvīm, pēc tam svētvietai -palīgmācītāja kabinetam. Un lūgšanu grāmatām, kuras bija sagatavotas rītdienas dievkalpojumam un saliktas kaudzītēs. Cauri bērnu guļamtelpai, kur dusēja visas četras viņas atvases — vāras, vēl neko no dzīves nesaprotošas būtnes, atkarīgas - un daļa no viņas pašas. Tālāk bija Mērijas t'nnas guļamistaba, kur krāca Džozefs. Vīrs nebija varējis nokļūt gultā un novēlies uz grīdas. Mērija Enna pabrīnījās, kā palīgmācītājs nav dzirdējis kritiena troksni. Bet viņai vismaz ticis aiztaupīts kauns - ja nu Džozefam pēkšņi būtu iešāvusies prātā doma doties pretī sievai pie Teiloriem? Labi vien, ka visi neredzēja vīra grīļīgo gaitu, piepeši neapklusa, lai pēc tam atsāktu neko neizteicošu sarunu, slēpjot neveiklības sajūtu. Labsirdīgais jaunais Teilors pieturētu viņa elkoni.

Mērija Enna pieliecās, izgrieza uz āru vīra kabatas un atrada šiliņu. Kad Džozefs izgāja no mājas, viņam bija trīs ginejas. Rīt Džozefs - kā aizvien - sāks atvainoties un taisnoties, sak, pāris reižu izmetis kauliņus ar dažiem zēniem. Mērija Enna pastūma vīram zem galvas spilvenu un atstāja viņu tā guļam.

Kur ir papīrs un spalva? Kurš upuris šodien tiks atdots par barību maitas putniem? Misis Vesterna viņai sen neko nav stāstījusi. Pēdējā reizē viņa pieminēja bērnu, kas atrasts Devonšīrhauzas pieliekamajā kambarī, ievīkstīts mežģīņu lakatā. Tas šķietami esot virtuvenes, tomēr runājot visādi... Vai nav nekā jauna par misteru Pitu? Mērija Enna iegrima domās. Vestibilā redzēts staigājam premjerministrs. Dažas rindiņas no Poupa dzejas, lai piešķirtu šādai ziņai divējādu nozīmi. Atcerēties, ka galvenais trieciens jāsataupa beigām. Mērija Enna rakstīja divdesmit minūtes. Nolikusi spalvu, viņa aizvēra acis.

No dusošā Džozefa puses nebija dzirdama neviena cita skaņa, tikai viņa elpa. Ieraudājās bērns, bet drīz atkal iegrima miegā. Mērija Enna sakārtoja sedziņu gar šūpuļa malām, nogludināja spilvenu. Nav miera, viņai neļauj padomāt, nemitīgi nākas kaut kā izlīdzēties.

Vērtējošais, jautājošais kapteiņa Satona skatiens. “Kreiven-pleisā vai Bondstrītā, Klārka kundze?”

Devītā nodaļa

Pec nedēļas pienaca atbildes apmeklējuma reize, leilori ieradās pie Klārkiem, lai paklausītos mūziku. Bet iepriekšējā dienā bija atnesta zīmīte no kapteiņa Satona: “Šodien biržā satiku kādu draugu - Bilu Douleru. Vai drīkstu atvest viņu līdzi uz vakariņām?” Atbilde bija: “Jutīšos pagodināta.” Tā bija tāda gadījuma rakstura tikšanās, kas spēj mainīt visu cilvēka mūžu.

Mērija Enna bija neganti satraukusies, gatavodamās viesībām, turklāt viņai nācās nemitīgi skubināt un raustīt Džozefu, tāpēc viņa jutās tā pārgurusi, ka alka pēc kāda uzmundrinājuma. Un to arī atrada. Viņu vidū iekļuvis svešinieks, turklāt apsēdies līdzās Mērijai Ennai. Šis cilvēks viņai patika - ar zilām acīm un veselīgu sejas krāsu, vidēja auguma. Pārējo viesu čalošana deva šiem abiem iespēju izpētīt vienam otru. Zobošanās un ķiķināšana pārtapa vienprātībā, pēc tam radās dziļāka saprašanās. Kādā mirklī abu siržu stīgas sāka skanēt vienā tonī. Notika ķīmiska reakcija ar saplūšanu, kura pārsteidza abus. Mērijas Ennas dzīvē pēkšņi ienāca vīrietis, kurš viņu aizrāva, un šim notikumam bija daudz un dažādas sekas - grūtības un sarežģījumi. Kā izvairīties no briesmām? Vēlme pēc Džozefa jau bija zudusi, tagad tā pamodās pēc Doulera. Un šis otrais bija tieši tāds vīrietis, kāds pirmais nespēja būt. Viņš alka dot, nevis prasīt, bija maigs, bet ne vājš, runāja klusā balsī, kura nekad nekļuva griezīga. Tas nebija sekls tērgātājs, kurš plātītos ar visu, kas viņam bijis. Vīrietis, kurš sākumā apsvēra katru vārdu, un tikai tad to izrunāja, iepriekš visu apdomājis. Šajās rokās un platajos plecos bija spēks. Tikai tagad Mērija Enna attapās, kā kļūdījusies piecpadsmit gadu vecumā, kad padevās Džozefa valdzinājumam, kas bija tik virspusējs. Sājā reizē bija pavisam citādi.

- Kas būtu noticis, ja mēs būtu satikušies agrāk? - šos vārdus pirms viņiem bija sacījuši tūkstošiem mīlētāju, un tagad tie tika izrunāti atkal. Doulers Mēriju Ennu nesteidzināja, bija mierīgs un atturīgs, tādējādi uzpūšot liesmu vēl spožāk un liekot prātot par šo jūtu spēku, kas biedēja viņu pašu. Un lepnums aizmirsās. “Es gribu šo vīrieti. Kā viņu iedrošināt?”

Kā Mērija Enna varēja cerēt uz atbildes jūtām, dzīvodama palīgmācītāja mājā? Tūlīt sekotu nosodījums. Nelaime tā, ka Bilam Douleram piemita goda apziņa. Un iespējams, ka tieši tajā slēpās viņa pievilcība. Šis cilvēks naktī nezagsies pa gaiteni pie viņas, nebija ko bīties no čīkstošiem grīdas dēļiem. Viņš ieradās uz vakariņām piecos, bet aizgāja desmitos. Tās bija mokas abiem, bet gods tika glābts. Šāds vīrietis negribēja kompromitēt sievieti. Būdams mīlošu un kārtīgu vecāku dēls, viņš rīkojās pēc šajā ģimenē pieņemtajiem baušļiem - bīsties Dieva un sargies no nelabā.

Pieņemšana Voksholā? Protams, tas būtu jauki. Bet viņi allaž ieradās kopā ar vairākiem citiem cilvēkiem — sešiem vai astoņiem, nekad divatā. Plecs skārās pie pleca, vērojot uzvedumu, rokas satikās, glaudot lāci Bruno, abi smējās vienā balsī, skatieni sastapās, solot siltumu un tuvību. Bet kā tas beidzās, kad vakars bija galā? Nācās braukt mājās uz Beisvoteru, pa četriem sēžot vienā ekipāžā, jo divvietīgā varētu dot vielu pārspriedumiem.

Mejas Teiloras mājieni lika Doulera acīm mirdzēt domīgā līdzjūtībā.

- Vai tad jūs nezinājāt, ka viņas vīrs ir gatavais lempis?

- Man bija tādas aizdomas - Satons kaut ko stāstīja. Cik nepatīkami!

Viņa balsī izskanēja rūpes, viņš izturējās pret Mēriju Ennu izteikti saudzīgi. Taču negrasījās cīnīties ar vējdzirnavām. Nekādas uzstājības, ja nu vienīgi daži dzeju krājumi, kuros kādas rindas īpaši atzīmētas, maigs glāsts, papliķējot Edvarda galviņu, Ellenai atnesta lelle...

- Ja es kaut kādi varu jums palīdzēt, jūs tikai pasakiet!

Vai viņa pateiks? Dievs Augstais! Vai Doulers domā, ka viņa

ir no akmens? Vai viņai būtu mierīgi jāsēž ar rokām klēpī, drūmi nokārtu galvu un jāizliekas to visu nemanām? Vai jāsāk zīlēt, raujot margrietiņu ziedlapiņas, kā darīja klasesbiedrenes Hemas skolā? Mīl, nemīl. Grib, negrib. Sājā gadā vai nākamajā? Kādreiz, nekad. Un starplaikā nakti pēc nakts pavadīt līdzās krācošajam Džozefam, zaudējot nedēļas, skaistos vasarvidus mirkļus?

Pieņemt lēmumu viņu beigu beigās piespieda pats Džozefs. Iespējams, ka vīrs, par spīti dzēruma apmiglotajām smadzenēm, tomēr bija uzminējis, ka tas nav tikai nogurums, kas dara sievu nejūtīgu. Varbūt viņš juta, kas patiesībā slēpjas aiz žāvām, pagriežot prom galvu, un aiz šīs apslēptās pretestības.

— Kas pēdējā laikā ar tevi notiek? Kādēļ tu esi tā mainījusies?

- Mainījusies? Un ko tad tu gaidīji? Paskaties spogulī!

Nekādu aizplīvurotu mājienu, bet tiešs tēmējums. Pretīguma

pilnais tonis pavēstīja Džozefam, cik zemu viņš kritis. Viņš pavērās spogulī un ieraudzīja savu atspulgu. Tas bija tikpat līdzīgs viņam pašam — tādam, kāds viņš reiz bija, - kā pērtiķis cilvēkam. Vaibsti izplūduši, āda plankumaina. Tumšās acis kļuvušas par spraudziņām aizpampušajā, uzblīdušajā sejā. Drebošas rokas, salīkuši un nošļukuši pleci. Sašķiebta mute, it kā viņam būtu iedzēlusi bite. īsts vraks, nevis tas vīrs, kas viņš reiz bija. Un Džozefam vēl nebija trīsdesmit.

— Man ļoti žēl. Es tur neko nevaru darīt.

Kauns nāca no rīta - līdz ar žēlabām, kad Džozefs lauzīja rokas un lūdza piedošanu.

- Man nelaimējās, man neveicās, visa pasaule ir pret mani.

Runāt ar vīrabrāli palīgmācītāju nebija jēgas. Atbilde skanēja

svinīgi: - Lai Dieva bezgalīgā žēlastība nāk pār tevi un dod tev savu mieru! - Un sekoja asaras, zvēresti un solījumi laboties, taču sirds dziļumos vīrs zināja, ka Mērija Enna viņu nicina, un pēcpusdienā cerība uz pestīšanu pagaisa. Un pietika ar vienu glāzīti, lai rokas mitētos drebēt, ar otru - lai atgūtu zaudēto pašlepnumu. Trešo vajadzēja, lai gaita atgūtu atsperīgumu, ceturto - lai pasauli atkal skatītu gaišās krāsās. Piektā palīdzēja visus nolamāt un kļūt par pašu Visaugsto. Sestā aizmigloja smadzenes un nesa aizmirstību. Sekoja pilnīgs atmaņas zudums — un Džozefs bija nešķīsto garu varā.

- Viņš būtu jāārstē mēnešiem, misis Klārka. Esmu redzējis cilvēkus, kuriem ir izdevies no tāda stāvokļa atveseļoties. Taču jūs nevienu mirkli, nevienu brītiņu nedrīkstēsiet atslābināties. Viens malks - un viss atkārtosies. Tā ir nasta, kuru nāksies nest plecos visu mūžu, turklāt jums ir mazi bērni.

Sos vārdus ārsts pateica Mērijai Ennai palīgmācītāja kabinetā, kur visi bija sanākuši uz ģimenes apspriedi - Mērija Enna, cienīgtēvs Džeimss un Džona atraitne. Beidzot nācās atzīt draudošās briesmas, runājot par tām skaļi. Vairs nebija jēgas novērsties un izlikties tās neredzam.

- Jūs nosaucāt manu vīru par alkoholiķi. Es viņu dēvēju par žūpu. Ja jau man nākas izvēlēties - viņš vai bērni, es izvēlos bērnus.

Vai arī - vajadzēja palikt pie dzērāja slimības gultas vienmēr, reizumis izvedot viņu pastaigāties, - gluži kā lāča dresētājam savu gūstekni. Lempīgu briesmoni, kas kumuro apkārt, mēli izkāris. Bērnus nāksies atdot audzināšanā radiniekiem - meitenes Mērijas Ennas mātei, puikas - Džona atraitnei. Viņa pati ar šo dzīvo graustu pārtiks no draudzes žēlastības dāvanām. Mērija Enna atgainīja šo domu un uzrunāja cienīgtēvu.

- Esmu pacietusi .šo nejēdzību deviņus gadus, un tas ir pārāk daudz. Tas viss sākās, kad pametām Čārlza skvēru, un turpinājās, kamēr dzīvojām Goldenleinā. Gan viņam, gan mums visiem būtu labāk, ja Džozefs ielaistu sev lodi pierē — tāpat kā jūsu brālis Džons.

Cienīgtēvs lūdza Mēriju Ennu atlikt galīgo lēmumu. Viņš stāstīja līdzības par paklīdušiem vīriem un noklīdušiem jēriem, par grēciniekiem, kuri nožēlojuši savas apgrēcināšanās. - Lielāks prieks ir par... - palīgmācītājs iesāka, taču Mērija Enna viņu pārtrauca.

- Debesīs, protams! - viņa atcirta. - Taču ne uz zemes, un vēl jo vairāk - sievietei!

Cienīgtēvs atgādināja Mērijai Ennai pie altāra doto zvērestu, piesauca gredzenu viņas pirkstā un saņemto svētību. Bagātībā un nabadzībā, līdz nāve šķirs.

- “Es atdodu tev visu, kas man pieder!” Tā viņš solījās, taču nav devis man neko! Tikai slimību, kuras dēļ zaudēju bērnu. Tikai cieņa pret jūsu amattērpu mani kavē pastāstīt par notikušo visos sīkumos.

Satriektie un nomāktie radi vairs nemēģināja viņu pierunāt. Ārsts bija prātīgs vīrs, viņš novērtēja stāvokli un nostājās Mērijas Ennas pusē. Viņš ieteica aizbraukt no pilsētas - vismaz uz kādu laiku. Atpūta... svaigs gaiss... miega līdzekļi un nervu zāles... Atstājot vīru Kreivenpleisā, viņam būtu nepieciešams kopējs.

Palīgmācītājs sāka svārstīties - viņš attapās, ka iekritis paša apgalvojumu slazdos. Paklīdušais vīrs taču bija arī paklīdis brālis, Džozefs bija kā Ēzavs bez strebekļa bļodas. Džons tika novests līdz pašnāvībai, bet Džozefs bija jāglābj. Iespējams, ka ar laiku izdosies atjaunot arī viņa laulību. Jauna sieviete, viena pati pasaulē, ar četriem maziem bērniem? Ar pietvīkumu sejā cienīgtēvs piespieda sevi izteikt brīdinājumu:

- Mērij Enna, vai esat pietiekami stipra, lai spētu pretoties kārdinājumam?

Viņa nebija stipra. Tur jau tā nelaime. Kārdinājums vilināja, Mērijai Ennai gribējās tam padoties un visu aizmirst. Viņu pievilka grēks.

- Es spēšu parūpēties par sevi - un ari par bērniem.

Nebija vajadzības stāstīt palīgmācītājam par jau uzrakstīto,

bet vēl nenosūtīto zīmīti, ko ar izsūtāmo vajadzēja nogādāt Douleram.

Apjukušie bērni tika iesēdināti ekipāžā. Kopā ar Mēju Teiloru un Izabellu mazais pulciņš devās uz Hempstedu meklēt mēbelētas istabas.

- Kur ir tēvs? Vai viņš saslimis? Kādēļ viņš tā kliedza?

Mazais Edvards tika ātri apklusināts, turklāt ceļojums likās

visai aizraujošs. Vēsais, saldeno smaržu pilnais Hempstedas gaiss šķita bezmaz vai dziedinošs, un no “Dzeltenās Kotedžas”, kas piederēja misis Endrjūsai, pavērās skats uz Herevstokhilu un pumpurojošo virsaini. Par Džozefu, kurš gulēja Kreivenpleisā aiz aizslēģotiem logiem, pienācās aizmirst. Tagad bija laiks bēgšanai un romantikai. Rīt pienāks atbilde uz Mērijas Ennas zīmīti vai arī ieradīsies pats Doulers. Viņa teiks: “Kāpēc jūs nevarētu palikt? Jūs varat apmesties Mejas Teiloras istabā, jo viņai bija jāatgriežas mājās. Mēja nevar ilgu laiku palikt tik tālu no Kreivenpleisas. Un Izabella... Izabella uzmanīs bērnus. Viņa labprāt gulēs pie Ellenas, kura naktīs baiļojas un raud... Vai atvedāt man grāmatas? Nezinu, ko iesākt bez grāmatām un mūzikas.”

Tad viņi aizvilks aizkarus un apsēdīsies pie aizdegtām svecēm - jā, Doulers ir īsts vīrietis, nevis kāda dabas kļūda, viņš... - Mērija Enna, gremdēdamās šajās pārdomās, aizsnaudās.

Bet nākamajā dienā notika nelaime - nekas nebija tā, kā viņa iecerējusi. Mērijai Ennai jaunākajai bija karstumi, viņa klepoja un murgoja. Pēcpusdienā uz meitenītes sejas un krūtīm parādījās izsitumi. Viņa pa murgiem sauca sen aizgājušo Martu -Martu, kuras nebija kopā ar viņiem jau gadu. Mērija Enna, stāvēdama ceļos pie gultiņas, nekādi nespēja mazo nomierināt.

- Gribu Martu! Lūdzu, pasauc Martu!

Meitenīte locījās un grozījās, nemitīgi atkārtodama šo vārdu. Ārsts, kuru ataicināja misis Endrjūsa, šūpoja galvu. Tās esot masalas, smags gadījums, aplam lipīga slimība. Tās dabūšot arī pārējie, tur nekas neesot darāms. Neesot jēgas likt bankas, vienīgās zāles, kas varot līdzēt - silts piens.

- Izabella, kur tagad ir Marta?

- Turpat Cīpsaidā. Kā šķiet, tas bija pie mistera Ellisa, vai ne?

- Jūs abas ar Mēju nekavējoties brauciet turp. Noīrējiet ekipāžu. Nerūpējies par izdevumiem — tiem nav nozīmes.

- Kā tu vari cerēt, ka viņa atgriezīsies? Ja aizgājusi no jums pirms gada?

- Saki Martai, ka viņa ir man vajadzīga. Viņa noteikti ieradīsies.

Atmaksa. Bargas mokas. Stiklainās acis, kas vērās pretī no spilvena, vairs nebija bērna, bet Džozefa. Un velti viņa skaitīja lūgsnas Visaugstajam, kurš bija no viņas novērsies. “Ko esmu izdarījusi, ka ar mani tā notiek? Labāk ņem manu dzīvību, bet glāb bērnu!” viņa domāja.

Aukstā komprese uz karstās pieres neko nelīdzēja. Minūtes ritēja kā stundas, stundas atgādināja mūžību. Čārlza skvērs, pēc tam Goldenleina, bērnu smiekli... Kaut kas šajā laulībā bija greizi, bet kurš tur vainojams? Un kādēļ šim bērnam tāpēc tagad spilvenos jādeg kā ugunī?

- Es esmu klāt, kundze!

- Marta!

Mērija Enna šņukstēdama piekļāvās viņai. Sājā apaļajā sejā plaiksnīja kāda cerība, tāpat kā druknajā stāvā, pleciem uzmestajā šallē - tā bija viņas dāvana uz šķiršanos - un pītajā grozā ienācējas rokās. Viņa nolika grozu un nometa šalli.

- Ko tu pateici savam saimniekam?

- Par viņu es neuztraucos. Aizbildinājos, ka man saslimusi māte.

Boba Farkahera smaids. Un viņa piemiegtā acs.

- Marta ir šeit, mīlulīt. Marta atnākusi tevi aprūpēt. -Mērija Enna juta, ka baiļu uzplūds atkāpjas, sirds pēkšņi kļūst vieglāka. Pagaisa visas jūtas, palika vienīgi nogurums - lejup-mācošs nogurums, kuru Mērija Enna apjauta, tikko piecēlās.

Viņa palūkojās uz atvērto durvju pusi un ieraudzīja Bilu Douleru.

- Ko jūs šeit darāt?

- Es šorīt saņēmu jūsu vēstuli. Un tūlīt ierados.

- Manu vēstuli?

Bērna slimības dēļ Mērija Enna bija aizmirsusi visu citu. Aicinājums, ko viņa bija sūtījusi no Kreivenpleisas, bija piederīgs citam laikam, citam laikmetam. “Dzeltenā Kotedža” bija pārvērtusies sirdzēju patversmē, nevis mīlētāju slepenajā ligzdiņā.

- Jūs esat atnācis par vēlu.

Doulers nesaprata, ko viņa grib sacīt, taču nesāka izvaicāt. Šī sieviete cieta, viņa bija izmocīta līdz galējībai, un svarīgi likās vienīgi tas. Doulers pastiepa rokas, Mērija Enna tuvojās un metās šī cilvēka skavās - kā bērns pie tēva.

Tā bija vēl neizbaudīta mierinājuma apziņa - nekad agrāk neiepazīta un nepieredzēta. Neatgādināja pat vakar vakarā izbaudīto atbrīvotības sajūtu, kas likās kā svētlaime. Doulers veda Mēriju Ennu lejā uz misis Endrjūsas viesistabu, kur abi apsēdās pie atvērta loga, sadevušies rokās. Dārzā, aiz kura sākās virsājs, Izabella gūstīja tur slinkojošo Edvardu. Mēja Teilora plūca ziedus kopā ar Ellenu, mazais Džordžs pinās priekšautiņā, kas maisījās viņam pa kājām.

- Es nopratu, ka jums nepieciešama palīdzība. Un pamatīgi satraucos.

- Vīrabrālis - palīgmācītājs iedeva man naudu.

- Ar to var nepietikt.

Nepietikt - kam? Slimības, nāves, nelaimes gadījumā, neparedzētu rūpestu novēršanai un nākotnes pārbaudījumiem?

Pēkšņi viņš pajautāja: - Vai jūs pametāt savu vīru?

-Jā.

- Es domāju... vai uz visiem laikiem?

Mērija Enna neatbildēja, jo viņa nezināja, ko sacīt. Ja viņa teiktu “nē”, tad šī tikšanās paliktu bez nozīmes, šis cilvēks droši vien pieceltos un dotos atpakaļ uz pilsētu. Ja sacītu “jā”, tad bērns augšstāva istabā kļūtu par ķīlnieku.

Ja Mērija Enna noslēgtu vienošanos ar Dievu, vai viņa varētu būt pārliecināta, ka Viņš nepiemānīs un nepaņems bērnu? Mērijas Ennas dzinulis bija bailes, viņu urdīja vainas apziņa.

- Ja mazā Mērija Enna izveseļosies...

Viņai nenācās šo teikumu nobeigt. Doulers jau bija sapratis. Viņa liktenis bija atkarīgs no šī bērna likteņa, un Mērijas Ennas tāpat. Masalas, viņasprāt, bija kļuvušas par tādu kā simbolu, par robežstabu ar divām bultām - norādēm - pa labi un pa kreisi. Ja bērns atveseļosies, tad pienākums, pateicība un nelokāma apņēmība liks viņai atgriezties Kreivenpleisā pie Džozefa. Ciešanu izmocīta, viņa padevās šādam acumirkļa garastāvoklim. Un bailes bija notrulinājušas alkas.

Uz Douleru gan bailes iedarbojās gluži pretēji, tikai pastiprinādamas vēlmi pēc Mērijas Ennas. Redzot viņu tā satraukušos un norūpējušos, Doulers ilgojās pēc šīs sievietes vēl vairāk. Līdz šim brīdim šo cilvēku bija vadījis skaidrais prāts, jo viņam ceļā stājās tumšs stāvs - Mērijas Ennas vīrs. Palīgmācītāja pajumte palīdzēja turēt kaislības grožos, bet šeit - nevienam nepiederošā teritorijā - pārējie dzīves nosacījumi vairs nebija spēkā. Cik dīvaini - tā zobgalīgā koķete, kura viņu ķircināja Voksholā, spiezdama celi pie viņa ceļa un plivinādama vēdekli, pārtapusi šajā sievietē, kura ir daudzkārt skaistāka, - ar dziļi dobumos iegrimušām acīm, nelaimīga un iztrūkusies par savu bērnu.

- Vai paliksiet šeit pa nakti? Lūdzu - kopā ar jums man būtu mierīgāk. Es zinu, ka misis Endrjūsai ir brīva istaba.

Viņa pat nenovēlēja Douleram labunakti, bet tūlīt steigšus izgāja - it kā viņu kāds magnēts vilktu tieši uz bērnistabu.

- Kā mazā jūtas, Marta?

- Viņai klājās labāk, kundze. Meitene vairs nav tik nemierīga. Ejiet un paguliet. Es šonakt viņu uzmanīšu.

- Ja kaut kas atgadīsies, tad bez kavēšanās mani modini!

Jāliekas gultā. Un jāizguļas. Pilnīgā tumsā. Nekādu domu,

nedz sapņu - itin nekā līdz pašam rītam. Taču no rīta, tikko viņa atvēra acis, jau mostoties, nemiers uzmācās no jauna. Mērija Enna ietinās segā un basām kājām steidzās pie Maitas. Taču bērnistabā, atvilkusi aizkaru, viņa neatrada vis drūmu kapu velvi, bet smaidīgu Martu, un no spilvena pretī pacēlās maza galviņa ar lielām, spožām, saprātīgām acīm.

- Karstumi ir pāri. Meitene jau ir tikpat kā attapusies.

- Ai, paldies Dievam!

Bet kāpēc Mēriju Ennu aizrāva tāds prieka vilnis, kādēļ viņai pāri brāzās tādas jūtu straumes, vēlmes un alkas, ka viņai tūlīt bija jāskrien uz Doulera istabu, aizmirstot nolīgumu ar Dievu, aizmirstot visu citu un atceroties vienīgi kaislību, glāstus un atdošanos?

- Es tevi tā mīlu! Tik ilgi gaidīju šo mirkli!

Kam lai pateicas? Vai Dievam debesīs? Ne Mērijai Ennai, ne Bilam Douleram tādi jēdzieni neko daudz neizteica. Tā, kas reiz bijis, vairs nav. Šī bija tagadne. Izabella aizbrauca, un Mēja Teilora tāpat. Mīlētāji palika divatā. Arī pārējie bērni aplipa ar šo kaiti, taču kāda tai vairs nozīme? Plankumiņi uz sejām, klepus naktīs, ja līdzās ir Marta un misis Endrjūsa, kuras labprāt vēlējās palīdzēt?

- Tu taču neatgriezīsies pie vīra?

- Nekad... nekad!

Taču Edvards pēdējais aplipa ar slimību un nomira.

Desmita nodaļa

Viņa netika daudz prātojusi par notikušā cēloņiem. Mēriju Ennu atkal pārņēma savā varā tābrīža noskaņojums, uzspieda viņai savu zīmogu - viņa noslēdzās sevī. Tā atbilde, kuru viņa tur saklausīja, šķietami apmierināja - it kā sirdsbalss jau būtu atradusi īstos vārdus, bet prāts mocījās sāpīgās pretrunās.

Sī nāve un traģēdija - tā visa bija Džozefa vaina. Viņa vienmēr sekojusi sirdsbalsij un izjūtai, bet Džozefs pievīlis viņas cerības. Ja vīrs būtu veiksminieks - kā meistars Bernels un Džeimss Bārtons, nekāda nelaime netiktu viņiem klāt, viņi tagad dzīvotu bagāti un laimīgi, bet Edvards būtu dzīvs.

Mērija Enna nespēja atšķirt veiksmi no tā stāvokļa, ko sauc par dvēseles mieru. Tiem abiem vajadzēja saplūst kopā - viņas apcere noveda pie šīs patiesības. Neveiksme nozīmēja nabadzību, nabadzība - trūcību, un trūcība savā galējā pakāpē -Boulinginnalejas smakas un skrandas.

Tur sieviete noveco pirms laika, mājas rūpju izmocīta, allaž aizkaitināta, nevaldāmo bērnu satracināta - šī bija tā aina, kurā Mērija Enna redzēja arī sevi nākamajos gados - tikai tādēļ, ka vīrs bija neveiksminieks. Vīrietim jāapgādā ģimene. Vīrietim jārīkojas ar naudu. Tātad būtu jāatrod kāds vientiesis, no kura varētu izvilkt maku. Tā būs atmaksa par to, kas ar Mēriju Ennu agrāk noticis.

Viņa pastāvīgi tiekusies pēc kaut kā labāka, laidusi pasaulē bērnus, visus bīdījusi un uzpurinājusi, par to nesaņemdama neviena pateicības vārda, neko nepanākdama, - vīrs kļuvis par plānprātīgu plenci un tagad atrodas slimniekkopēja gādībā, bet dēls miris. Mērija Enna tā dzinusies pēc visa, kas viņai līdz šim ticis liegts, ka tagad pienācās cīnīties tālāk vai arī draud zaudējums.

Hempstedas idilliskā dzīve palīdzēja remdēt sāpes un attīrīja dvēseli. Paļāvības sajūta un kaislība pagaisa, kad atvērtā kapa rīklē nozuda mazais zārciņš, kas slēpa vaskaino zēniņu, kura smaids un smiekli, kura pieskārieni vēlāk atdzims mazajā Džordžā, un pēcāk šķirstiņš tika pārklāts ar liliju klēpi.

Bils Doulers - tik ilgotais mīlnieks - pārvērtās Bilā Doulerā -draugā un aizgādnī, kurš tajā pašā laikā palika arī mīļotais, kad vien noskaņojums to prasīja. Viņa jaunais statuss tika pieņemts bez ierunām - tas vairs nebija misters Doulers, bet tēvocis Bils. Mērija Enna nemēģināja slēpt, kādu lomu sagatavojusi viņam nākotnē. Kamēr naudas vēl pietika, šis pielūdzējs viņu apmierināja. Ja mīlestība apsīks un nauda makā tāpat, Mērija Enna pameklēs kādu citu. Kamēr viņas vīrs ir dzīvs, abiem nav nekādu cerību apprecēties. Taču šajā vīriešu radītajā pasaulē laulība nebūt nav viss. Bondstrītas kurpnieks - tēvocītis Toms - māja kaut kur iztālēm kā ēna tur tumsā, kur varbūt slēpās bagātības... vai varbūt ne.

Tēvocītis ieradās pie viņas Hempstedā - kopā ar radu-bērniem. Mērija Enna noprata, kāpēc večuks atbraucis, - nolūks bija lasāms tēvocīša acīs. Ārēji apciemojuma iemesls, protams, šķita visparastākais un ikdienišķākais. Līdzjūtība, sirsnības apliecinājumi, tēvišķīga papliķēšana pa plecu. Taču, kad abi uz mirkli palika divatā, Mērija Enna juta viņa vērtējošo skatienu -domīgu, aukstasinīgu - un attapās, ka šīs vīrs laikam tāpat izvēlas ādu kurpēm, svārstot rokās un aptaustot, lai noteiktu gan tās svaru, gan biezumu.

- Kā rādās, - tēvocītis sacīja, neskatīdamies viņai acīs, bet blenzdams kādā punktā virs jaunās sievietes galvas, — jūs negrasāties atgriezties Kreivenpleisā? Mana krustmeita kaut ko tādu sacīja.

— Gluži pareizi.

- Un, ja es drīkstu tā izteikties, jūs šajā laikā nokārtojat savu dzīvi?

— Es vairs neesmu atkarīga no vīra mantotā pabalsta un viņa radiem, ja jūs runājat par to.

- Kā tad, kā tad. Tātad, uz kādu brītiņu... Drauga atbalsts. - Tēvocīša murmināšanā - iejūtīgā, bet arī kodīgā -varēja apjaust šaubas par Mērijas Ennas labklājību nākotnē. “Vecais maitasputns,” Mērija Enna domāja. “Gudrs aprēķinātājs, kurš pazīst šo pasauli.”

- Biržā, - vecais turpināja. - Neapšaubāmi, ir risks. Valstī patlaban tik nemierīgs stāvoklis. Ir viegli tikt pie mantas, bet vēl vieglāk to pazaudēt. Ja jūs šajā nozarē neesat pieredzējusi, jums labāk nemēģināt.

Nekādi vārdi netika piesaukti, bet Mērija Enna saprata, ka vecais vīrs runā par Bilu. - Tā? Un ko tad jūs ierosināt? -viņa izaicinoši noprasīja.

- Noslēdziet vienošanos, protams, — tēvocītis atbildēja. — Jums nav citas izejas. Tādām jaunām sievietēm kā jums ir nepieciešama aizgādība. Rēķins bankā - un jūs esat neatkarīga... Lai gan...

- Lai gan - kas?

- Labāk būtu irēt māju pilsētā, — vecais purpināja, - uz jūsu vārda, šaubu nav. Naudu var ātri iztērēt, bet īpašums paliek. Jūsu apstākļos tāda rīcība varētu būt gudrāka.

Mērijai Ennai tēvocītis likās kā marionešu vadītājs, kurš rausta aukliņas, dancinādams lellītes. Dari tā, manu skaistulīt, pagriezies, parādi kājiņu... Tikai lēnām un maigi, tikai tā var kaut ko noķert. Mērija Enna aplūkoja istabu un pamanīja, ka Bils Doulers tērzē ar Mēju Teiloru. Mierīgs, uzticams, un tomēr... Džons Klārks bija riskējis ar visu savu īpašumu un ielaidies biržas spekulācijās - pēc tam viņš tika atrasts Pentonvilā -ekipāžā ar cauršautu galvu.

Bet Bils — piesardzīgs un kārtīgs, neko tamlīdzīgu nedarīs -viņš pārāk līdzinās saviem cienījamajiem vecākiem. Mierīga dzīve laukos? Bet vai tad tur - ar iešanu baznīcā, godājamajiem vecākiem - atradīsies vieta misis Klārkai ar bērniem? Viņa aiz sevis nodedzinājusi visus tiltus, kā jau daždien sieviete, kura pametusi vīru. Labi, lai jau Mērijai Ennai pielīmē etiķeti, lai trin mēles. Pie velna atrunas.

- Sakiet, — viņa pajautāja večukam, - kāda ir mana tirgus vērtība?

Šajā reizē vecais vīrs uzlūkoja Mēriju Ennu tieši un nesvārstīdamies. Kā vidutājs, pārdevējs un izskolots darījumu cilvēks, kurš pārzina savu darbu.

- Cik veca jūs esat?

- Man ir divdesmit pieci gadi.

- Varētu sacīt, ka divdesmit, jo vīriešiem patīk jaunākas -lielākoties. Palaikam gan mēdz būt izņēmumi. Cik ilgi bijāt precējusies?

- Šajā vasarā būs deviņi gadi.

- Par šo tēmu nav ieteicams runāt. Tad maksā mazāk. Sacīsim, bijāt precējusies divus gadus, pēc tam pēkšņi kļuvāt atraitne. Tāda pagātne var piesaistīt kā magnēts. Jūs vēl esat tikai mazliet apbružāta - viss atkarīgs no klienta un arī modes.

- Un kas ir modē tagad?

- Viss dzīvespriecīgais. Ašās, apķērīgās un apburošās. Barga nevainība jau daudzus gadus nevienu nespēj piesaistīt. Priekšzīmi rāda princis ar Pica kundzi. Visi pārējie seko kā aitu bars. Vai esat dzirdējusi par lordu Berimoru?

- Esmu lasījusi viņa vārdu presē.

“Kur tas tika apsmiets,” viņa domāja, “neķītros pamfletos. Vai varbūt tie bija par septīto grāfu Ričardu Berimoru, kurš aizbēga uz Gretnagrīnu, lai salaulātos ar nestuvju nesēja meitu, bet pēc tam, Berksā pierakstījies brīvprātīgajos, neprata apieties ar musketi un tāpēc dabūja galu?”

- Viņš taču ir miris? - Mērija Enna noprasīja.

- Viens no viņiem - prinča tuvākais draugs. Pavisam viņi ir trīs brāļi - visi mežonīgi kā vanagi. Princis apveltījis viņus ar iesaukām - Ellesvārts, Kropļuvārts un Jaunvārts. Māsu viņš iedēvēja par Billingsvārtu. Viņa Karaliskā Augstība reiz man sacīja, ka šī dāma esot nolādējusi savus brāļus. Es runāju par tagadējo grāfu. Viņš jūs apstrādātu.

Apstrādātu. Vai tad Mērija Enna ir aparams lauks, bet Teilors - zemes rūķis, kurš jūdz zirgus arklā?

- Deviņdesmit piektajā gadā šis vīrs apprecēja īrieti, -tēvocītis turpināja, - bet viņa ik pa brītiņam aizmūk atpakaļ uz Voterfordu, atstājot lordu vienu. Lordam ir kliba kāja, taču

viņš par to neraizējas. Patiesībā viņš ir viens no maniem labākajiem klientiem. Sakiet tikai vienu vārdu - un es jūs iepazīstināšu.

Mērija Enna manīja, ka Bils Doulers raugās pēc viņas -tas bija mīlētāja skatiens laimīga un greizsirdīga pielūdzēja acīs. Jautājums tikai, cik ilgi šīs jūtas saglabāsies?

- Jūs kaut ko teicāt par mājas noīrēšanu, — Mērija Enna klusi ieminējās. - Par māju pilsētā. Tāda vienošanās varētu būt visai izdevīga. Man ir draugi celtnieku aprindās, tie droši vien spētu palīdzēt.

Vecais paziņa Džeimss Bārtons šajā ziņā varētu palīdzēt. Viņš taču nemitīgi būvēja mājas, ar viņa darba augļiem bija pilna visa Blūmsberija.

Tātad būtiski ir tas, vai Bils spēs sagādāt naudu.

Laikam jau kurpniekmeistars bija uzminējiis viņas domas, jo, kādu mirkli paklusējis un vērtējoši nopētījis vispirms Douleru, pēc tam Mēriju Ennu, viņš paplikšķināja pa jaunās sievietes celi un sacīja:

- Ar viņu nekādi rēķini neiznāks - tikai mīlestība!

- Jūs gribat teikt, ka šis ir draugs sirdij, bet ne prātam?

- Tieši tā. Ja jums patlaban viņš patīk, tad ļaujieties savai mīlestībai un baudiet to, tas arī viss. Bet es neredzu viņu kā jūsu apgādnieku, šaubu nav. Vai zināt, ko es jums teikšu?

-Jā?

- Mes viens otru lieliski saprotam. Parunājiet ar saviem draugiem un izvēlieties māju. Es jums iedošu naudu.

- Pret kādiem procentiem? Vai jūs nebīstaties riskēt?

Vecais pasmējās un papliķēja sev pa degunu.

- Jūs neesat riskanta, bet esat droša likme, - tēvocītis atbildēja. - Neraizējieties, es dabūšu savu naudu atpakaļ. Un ar visiem procentiem. Vai jums ir māte?

- Jā, un arī māsa. Un jaunākais brālis.

- Mēs izmantosim gan jūsu māti, gan māsu. Lai viņas dzīvo kopā ar jums, tas visam piešķirs zināmu pikantumu. Jauna atraitne, kura mitinās mātes pajumtē. Izklausās visnotaļ pieklājīgi un modina kāri. Labi, tagad pietiks. Jūs taču atceraties, kur mani atrast, kad radīsies nepieciešamība?

Vecais pagrābājās kabatā, izvilka no tās cukurgailīti un divas cukurotas plūmes. Pēc tam smaidot pamāja un paaicināja Mērijas Ennas bērnus.

- Kurš vēlas saņemt salduminu no vecā tēvocīša Toma?

* >

Sanāciet... sanāciet! Mērija Enna iztēlojās večuku gadatirgū, skaļi rībinot bungas. Košsarkanie aizkari cieši aizvilkti. Kas aiz tiem slēpjas? Maksājiet naudiņu un uzzināsiet! Bērni, kurus vilināja saldumi, tuvojās večukam. Džordžs ar lipīgām lūpām dīdījās tēvocītim uz ceļgala. Vecais milzis-cilvēkēdājs aizvīla bērnus... Piepeši apskaitusies, Mērija Enna devās pie Doulera.

- Ved mani prom no šejienes, — viņa palūdza, - es to nespēju izturēt.

Bils izbrīnījies uzlūkoja viņu. Ko, tūlīt pat? Sājā mirklī? Sie cilvēki taču ieradušies, lai izteiktu līdzjūtību, šīs ir tādas kā viesības. Vēl pirms mirkļa viņš bija redzējis Mēriju Ennu jautru, smejošu pļāpājam ar veco muldoņu Teiloru. Asaras mirušā dēla dēļ sen nožuvušas — Mērija Enna nekad par viņu vairs nav ieminējusies, naktīs nekad nav raudājusi abu kopējā spilvenā. Tad kāpēc Mērija Enna izskatās tik izmisusi, it kā viņu vajātu kādi rēgi?

- Skaidrs, ka es tevi aizvedīšu, kad vien vēlēsies, - Doulers atbildēja. - Šodien, rīt, parīt. Bet kas noticis?

“Tas, ka dzīve turpinās,” viņa būtu varējusi sacīt. “Zeme griežas tālāk. Tu vari aiziet un atstāt mani bez nekā. Nē, ne jau tīšām, bet dažādu apstākļu spiests. Tavi vecāki Aksbridžā var nonākt vecuma plānprātā. Vai arī tu sagribēsi apprecēt skvaira meitu un audzināt dēlus ar trekniem ģīmjiem. Un, ja tu aiziesi, mana dzīve tiks izūtrupēta, tā kļūs par šī vecā krupja īpašumu, kurš čurn tur kaktā. Cik maksā Boulinginnalejas smirdoņā un gružos uzaugusi triju bērnu māte? Viņa būs pakalpīga. Klientiem kvalitāte garantēta.”

Taču Mērija Fmna tikai pasmaidīja un novilka: - Man ir garlaicīgi.

Tās bija beigas. Mērija Enna tik veiksmīgi šo atziņu slēpa. Nekādas plecu raustīšanas, nekādu žāvu. Un tomēr... Tonī, kādā viņa to pateica, bija izaicinājums. “Atalgo mani par to, ko esmu zaudējusi!” viņa lika noprast. Doulers bija darījis, ko spējis, - ko gan vēl varēja vēlēties? Viņš aizvien atradies Mērijai Ennai līdzās, ieradies pēc pirmā aicinājuma, tajā pašā mirklī piepildījis visas velmēs, uzjautrinājis bērnus un maksājis misis Endrjūsai. Bils bija gatavs Mēriju Ennu precēt, ja viņa būtu brīva... Nē, tad rastos grūtības. Lai kā Doulers viņu mīlēja un turpinātu mīlēt, viņš tomēr atcerētos savas mājas Aksbridžā un savu tēvu. Taču viņa nav brīva, tāpēc par šo jautājumu ar tēvu nebija ko runāt. Varbūt kādreiz viņi atradīs mājiņu - mazu namiņu draugu īpašumā, ērtu vietu apmeklējumiem. Kad Bila vecāki nomirs, viss bez pūlēm atrisināsies pats no sevis.

Bet pagaidām Bils aizvedīs Mēriju Ennu projām no šīs burzmas, māsas, draugiem un bērniem, kuri vēl atkopās no slimības. Viņa piederēs tikai Bilam.

- Es zinu kādu ciematu, — Doulers sacīja. — Celfonu-Senpīteru, tas atrodas nepilnu divdesmit jūdžu attālumā no pilsētas. Tur ir neliela mājvieta un maz ļaužu. Lauki un meži, klusas un nomaļas takas. — Mērijas Ennas pilnīgi nekustīgā seja lika Bilam noprast, ka viņš kļūdījies.

— Senpītera... kā tur bija? — viņa pārprasīja. — Es taču neesmu klaidone. Dieva dēļ, man gribētos redzēt kaut ko no dzīves. Dosimies uz Braitonu.

“Kāda laime,” Doulers iedomājās, “ka man paveicās biržā! Braitonā viss ir daudz dārgāks nekā Senpīterā...”

Mērija Enna iecerēja visu piecu minūšu laikā. Māte ieradīsies Hempstedā un ieņems viņas vietu tur. Rīt viņa dosies uz pilsētu un nopirks sev tērpu. Šādā izskatā Mērija Enna nekur nevar rādīties, viņas cepures visas kā viena jau izgājušas no modes. Izabella varētu braukt kopā ar viņu, un arī Mēja. Pienākušas sezonas beigas, viss kļuvis lētāks.

— Un kurpes? — apjautājās tēvocītis Toms Teilors.

Bils Doulers pabrīnījās par to skatienu, kādu Mērija Enna uzmeta vecajam. Vecais vīrs taču runāja tik pieklājīgi un neko sliktu nedomāja. Viņš taču ir kurpnieks, Mēja - viņa radiniece, varbūt tēvocītis grib palīdzēt, lai Mērijai Ennai nebūtu jātērē tik daudz naudas?

- Es pati nopirkšu sev kurpes Braitonā! - Mērija Enna paziņoja. Nebija taču nekādas vajadzības runāt tik skarbi. Viņa pagrieza tēvocītim muguru. Vecais vīrs pasmaidīja un izvilka no kabatas saldumus. “Iespējams, ka viņš Mēriju Ennu kaut kā aizvainojis,” Doulers domāja. Sievietes reizēm ir tik dīvainas un neaprēķināmas.

Mīlestības tajā naktī bija vairāk nekā jebkad. Kāpēc vispār vajadzētu doties uz Braitonu? Kāda te garlaicība? Labāk neuzdot jautājumus un turēt muti ciet. Nest Mērijas Ennas iepirkumus, rakstīt vēstules, lai pasūtītu numuru viesnīcā, būt tēvocītim Bilam un pasniegt bērniem brokastis, izliekoties kurlam, kad māsas sāk pļāpāt par modēm, - kā jāpiesprauž spalvas, vai krūtīm jābūt nosegtām vai pusnosegtām? Viens gan nav skaidrs - kam visa šī jezga ar tērpiem, vai tiešām viņa dēļ? Tā viņš domāja, kad abi Braitonā pastaigājās pa promenādi. Viņas smaids piederēja tikai Bilam, tāpat viņas acu skatieni un smiekli, par spīti daudzo garāmgājēju skatieniem, kas bija veltīti viņai.

Pie Jupitera - kā viņš lepojās ar savu ceļabiedreni! Kuplie mati modīgi sasprogoti, smalks tērps (vai par to ir samaksāts? Bet lai tas paliek!), cepure ar spalvām slīpi uz vienas auss. Nekādu rūpju, visas bažas aizmirstas. Nabaga meitene, par savām ciešanām viņa pelnījusi šo prieku. Tas lempis no vīra viņai sabojājis labākos dzīves gadus!

- Vai esi laimīga? - Doulers apjautājās, ieskatīdamies viņas starojošajās acīs. Mērija Enna saspieda Bila roku un pamāja, bet neatbildēja.

- Svaigs gaiss tev nāk par labu, tava sejaskrāsa ir nepārspējama!

“Sejaskrāsa... muļķības!” viņa iedomājās, tomēr neko neteica. Mērija Enna aizvien bija sapņojusi pastaigāties šādā burzmā. Kāda te nozīme svaigam gaisam vai jūras vējiņam? Sī bija tā pasaule no pamfletiem - modes pasaule, augsto aprindu vide, par kuru viņa lasījusi kopš pašas bērnības, par kuru rakstīja pus-peniju vērtās skandāllapas, - to vīriešu un sieviešu pasaule, par kuriem viņa bija zobojusies, nevienu nepazīdama. Un re nu viņi visi bija - no miesas un kauliem, tieši tādi, kādus Mērija Enna viņus bija iztēlojusies: ļumīgi, klīrīgi, uzpūtīgi, gatavi apmānīt citus.

Pa krastmalu aizauļoja važoņi - tā sevi dēvēja jaunu uzdzīvotāju pulciņš, tie visi prata lieliski vadīt četru zirgu vilktas ekipāžas. Viņu parādīšanos visi apsveica ar izsaucieniem un Smaidiem. Bils Doulers parādīja Mērijai Ennai slavenības. Lordu Seftonu, Vorčesteru, Fichārdingu, seru Bellingemu Greiemu. Un vai tikai tie tur nebija Tējaspods Krouferds un Pūdelis Bings?

- Asākais no šī bara ir Berimors, - Doulers sacīja. - Es reiz tikos ar viņu Olmakā. Es necienu tādus zeļļus, tas ir īsts izvir-tulis. Lūk, tas tur.

Četru zirgu pajūgs aiztraucās garām brašā solī. Braucējs, iespraudis pogcaurumā dāliju, kura bija kāpostgalvas lielumā, pagrieza galvu un vērīgi noskatīja abus, pēc tam pateica kādu piezīmi savam līdzbraucējam.

Šis tātad bija Kropjuvārts - vecā Teilora klients. Vai viņš pātago savas sievietes tāpat kā zirgus, triekdams aulēkšiem un piktodamies uz tām, kuras ir pārāk lēnas? “Pagaidi tikai, draudziņ,” Mērija Enna nodomāja. “Tagad vēl ne, bet kādā jaukā dienā mēs tiksimies Bondstritas devītajā namā. Bet to puķi gan tev nāksies atstāt mājās. Nevaru ciest tādus kāpostus. Tāpat kā knaibles un pātagu.”

Skaļi viņa sacīja: - Iesim tālāk! Varbūt ieraudzīsim Velsas princi. - Taču gadījums gribēja, lai viņi satiktu Džeimsu Bārtonu.

- Kāds negaidīts pārsteigums, misis Klārka!

— Mister Bārton! Cik jauki! Vai esat pazīstams ar Bilu Douleru?

Džozels netika pieminēts. Tad lūk, kāds ir stāvoklis! Bārtons tūlīt noprata, kas noticis, un nemaz nebrīnījās. To jau varēja gaidīt, ka Mērija Enna neizturēs, un kāpēc lai viņa nebrauktu uz Braitonu?

— Norunāsim tikšanos šovakar Sanākšanu namā, - Bārtons piedāvāja. - Atjaunosim pazīšanos. Kā agrākajos laikos.

Agrākajos laikos? Tad taču viss bija pavisam citādi! Kā lai salīdzina Goldenleinas greznību un čīkstošās kāpnes Blekreiven-pasāžas mājā, kur Bārtons centās uzkavēties iespējami retāk, lai netraucētu siržu lauzējam Džozefam?

“Mērija Enna lieliski izskatās,” viņš nodomāja. “Un ir velnišķīgi pievilcīga. Cik interesanti, ka viņa gatava šovakar attālināties no sava pavadoņa Doulera, lai aprunātos ar mani!”

Mērija Enna tūlīt sāka runāt par darīšanām.

- Man vajadzīga māja, - viņa sacīja, - māja Londonā.

- Cik jūs varat maksāt? Vai gribat to pirkt?

- Gribu noīrēt uz desmit gadiem.

Bārtons uzlūkoja Mēriju Ennu un vaicāja sev, kurš par to maksās. Šis Doulers - vai arī viņai ir padomā vēl kāds cits?

- Varu jums paziņot, - Mērija Enna ierunājās, - ka esmu uz visiem laikiem aizgājusi no Džozefa. Dzīvošu viena, kopā ar savu māti un bērniem.

Tādā gadījumā viss bija skaidrs. Der papūlēties, varbūt iznāks kaut kas vērtīgs.

- Man ir divas mājas Tevistokpleisā, — Bārtons ieminējās. - Tikpat kā pabeigtas, un īres līgums maksātu tūkstoti vai tūkstoš četrsimt.

- Vai jāmaksā būs uz priekšu? Reizi pusgadā vai ik trijos mēnešos?

Bārtons pasmaidīja un papurināja galvu.

- Jums mani nenoķert slazdā. Nokārtosim visu mierīgi un bez steigas, kad gadīsies brīvāks laiciņš. Mēs taču esam veci draugi.

- Kad es varēšu pārcelties?

- Kaut kad pavasarī. Bet līdz tam laikam, ja vēlaties, varu jūs iepazīstināt ar dažiem cilvēkiem tepat, Braitonā. Šeit sezona ir visai jautra līdz decembrim.

“Pienācis laiks paraudzīties apkārt,” Mērija Enna iedomājās, “un kaut ko noskatīt. Parādīties — būt ievērotai. Pēc tam sekos Londona.”

- Man gribētos dabūt šo māju galvaspilsētā drīz pēc Ziemsvētkiem, - Mērija Enna sacīja. - Bet pagaidām paturiet mūsu plānu noslēpumā. Vismaz patlaban.

- Tātad jūs negribat, lai jūsu draugs uzzinātu?

- Es viņam pateikšu vēlāk.

“Izrādās,” Bārtons nodomāja, “viss ir vēl cerīgāk. Tātad Doulers nebūs maksātājs. Tādā gadījumā varētu apvienot lietderīgo ar patīkamo.”

- Un kā ar mani? — viņš noprasīja. - Vai būs arī dzeramnauda būvētājam? Man palaikam vajadzēs pārbaudīt jumtu. Vai krāsa labi turas, vai darbojas ventilācija. Es, protams, jums vispirms sūtīšu ziņu un tikai tad ieradīšos.

Skatiens runāja skaidrāk par jebkādiem vārdiem. Viņa labi saprata, ko tas nozīmē. Citādi sakot, viņa varēja aizmirst par īres maksu. Nedomāt par šīm tūkstoš četrsimt mārciņām. Noma uz desmit gadiem par tikšanās reizēm — ik pa laiciņam... Ak, lai būtu. Abi ir pazīstami jau ļoti sen - veselus desmit gadus, Bārtons ir visai pievilcīgs. Un nesen apprecējies, tāpēc īpašas rūpes nesagādās. Lielāko daļu laika viņam jāveltī ģimenes dzīvei. Ja Mērijai Ennai nevajadzēs maksāt īri, tad nenāksies doties pie tēvocīša Toma. Viņai nebūs jāsaistās ar Bondstrītu, klientus viņa atradīs pati. Mērija Enna pacēla glāzi un ieskatījās Bārtonam acīs.

- Arhitektam, - viņa noteica, - durvis allaž atvērtas.

Vairāk nekas netika runāts. Mērija Enna zināja, ka īres jautājums ir nokārtots.

“Sis solis ir visu atrisinājis,” viņa domāja, “atpakaļceļa nav. Es dodos saņemt to, kas man pienākas, un parūpēšos, lai tas nepaiet man garām. Es maksāšu graudā. Es nekrāpšos, nebūšu negodīga. Neviens nesacīs, ka neesmu savu naudu pati nopelnījusi. Tas būs dots pret dotu. Tā ir tāda pati nodarbošanās kā jebkura cita - miesnieka, maiznieka, svečturu meistara... Visiem kaut kā jādzīvo.”

Jo galvenais ir tas, ka tādā kārtā viņa dabūs naudu. Ne tādu, ko būtu jātaupa un jākrāj, bet naudu, ko tērēt. Rakstīšana skandālu presei nekad viņai neko daudz neienesa. Beidzot viņa varēs pirkt, ko vēlas, - tērpus un zvērādu apmetņus, dārglietas, jocīgas cepures, drānas mātei un Izabellai, rotaļlietas bērniem. Neviena gineja neiekritīs Džozefa kabatā, lai pazustu bez pēdām. Viņai būs sava māja, pašas izvēlētas mēbeles. Apkārt neredzētas sejas, jauni cilvēki, citi draugi. Nebeidzama jautrība, ne mirkli neskopojoties, jo tā būs viņas pašas pelnītā nauda.

Braitonā pavadītie mēneši bija nesuši augļus. Paziņu saradās aizvien vairāk, draugu loks pletās plašumā. Kad Bils Doulers ieradās pie Mērijas Ennas nedēļas nogalēs, viņš redzēja, ka tur pulcējas arvien jauni sāncenši. Mērijas Ennas spoguli greznoja važoņu vizītkartes. “Līdz vakaram!” viņa paziņoja, vai arī uzsauca: “Līdz vakariņām!” un aiztraucās uz zirgu sacīkstēm kopā ar Džoniju Branelu. Bet, kad pienāca vakars, viņa jau bija Čārlza Milnera sabiedrībā.

- Kurš tev iedeva tādu pātagu ar briljantiem rotātu kātu?

- Ko? Ak to! Kropļuvārts Berimors. Viņš to esot domājis kā joku.

- Tas gan ir dārgs joks.

- Viņš var to atļauties.

Bils šo sievieti vienmēr redzēja kāda ekipāžā vai faetonā. Viņa vieglāk par vieglu izvairījās no visiem jautājumiem, nesniegdama nekādus paskaidrojumus.

- Es nekad vēl neesmu tā izklaidējusies. Tagad gribu izpriecāties. - Citiem vārdiem sakot, Douleram jāsamierinās vai arī jāiet savu ceļu. Kādu laiku viņi pavadījuši kopā, bet nu šis brīdis ir pagājis. Bils var turpināt spekulācijas biržā vai doties atpakaļ uz Aksbridžu — darīt, ko vien vēlas.

Nelaime tā, ka veiksmes biržā gadījās reti. Ar tirgu gāja uz leju, viņš zaudēja naudu. Labāk būtu doties mājās - uz Aksbridžu, citādi var draudēt bankrots. Jau bija vēls rudens, kad viņš beidzot sāka pārcilāt kādus plānus.

- Netālu no manām mājām ir mazs, apburošs namiņš. Tur pietiks vietas tev un bērniem. Kā tu uz to raugies?

Mērija Enna domāja. “Te nu mēs esam. Skatīsimies patiesībai acīs. Visas kārtis tagad ir galdā.” Viņa piecēlās un apvija rokas Bila kaklam, pēc tam sākdama skūpstīt viņa acis, kaklu un vestes pogu.

- Es pārcelšos uz Tevistokpleisu, — viņa sacīja. — Londonā. Dabūju no Bārtona māju - pavisam lēti. Negribu mitināties Aksbridžas tuvumā un slēpties lauku namiņā. Gribu izraisīt sensāciju, un tāda māja man palīdzēs to izdarīt.

Tātad... Braitona bija tikai mazs eksperiments — ģenerālmēģinājums. Tagad viņam jāiztur un jānoskatās īstais priekšnesums.

- Runāsim, kā ir, - Bils attrauca. - Vai tu grasies sevi pārdot?

- Uzvarētājs dabū visu, - Mērija Enna atcirta. - Iznākums atkarīgs no veiksmes spēlē. Pats zini - tavas spekulācijas biržā ne vienmēr sekmēsies. Neizliksimies, ka tā nav. Vispirms man jānokārto sava dzīve, tāpēc vajadzīga brīvība.

- Brīvība... kam? Lai dauzītos apkārt svešos faetonos?

- To jau es daru. Bet tev jāpiekrīt, ka dzīvot Tevistokpleisā būtu daudz ērtāk.

- Gan Bārtonam, kurš aprūpēs māju, gan Kropļuvārtam, kurš to apciemos? Lai pavadītu nakti un atstātu divsimt gineju?

- Divsimt piecdesmit, es ceru. Paslēpjot tās dāliju pušķī.

Mērija Enna iesmējās un noskūpstīja Bilu. Viņš noprata, ka

cietis sakāvi.

- Vai tu kādreiz esi dzirdējusi par Kitiju Fišeri? - Doulers pajautāja. - Par Lūsiju Kūperi, Faniju Mereju? Arī viņas aizgāja pa to pašu ceļu. Un beidza savas šīszemes gaitas notekā.

- Tā ir zema klase, - Mērija Enna atcirta. - Manējā ir daudz augstāka.

- Un tāpēc tu izbeidz attiecības ar mani — jo man nav titula? Mans tēvs ir tikai izbijis tirgotājs. Kā jau stāstīju, mūsu ģimene tirgojās ar vīnu.

- Taču viss jau ir iztirgots, Bil. Tavs tēvs devies atpūtā, tādēļ šis mantojums mani nepievelk.

- Kad viņš nomirs, visu mantošu es.

- Tu dabūsi liekos zobus un parūku, bet es līdz tam laikam vispār būšu zaudējusi matus. Man jādzīvo tagad, nevis jārēķinās ar kaut ko nezināmu nākotnē.

- Un kā tad ar mīlestību?

- Iespējams, ka es tevi mīlēšu visu mūžu. Mīlestība nav darījums.

- Tātad pēc Kropļuvārta es varēšu saņemt savu daļu? Kādu cenrādi tu izkārsi pie savām durvīm? “Lūdzu nogaršot!”, “Veciem draugiem par ceturtdaļcenu!” vai “Mūzika ierēķināta cenā”?

- Domāju piesūtīt kartītes visiem klubiem. “Misis Klārka. Apkalpošana mājās. Katru dienu, tikai ne otrdienās. Otrdienas rezervējis misters Viljams Doulers.”

Mērija Enna atkal viņu noskūpstīja, lai padarītu visu teikto par joku. Taču viņa nejokoja, un Doulers to zināja - gluži tāpat kā viņa. Te nu beidzot bija “labākas dienas”, greznība, pasakainas neprātības, par kurām bērnībā pati stāstījusi Cārlijam. Toreiz viņa izlikās zobojamies par visu to, izsmēja savus pielūdzējus un tomēr sirds dziļumos jutās glaimota un pateicīga. Bils Doulers nekad nebija piedāvājis šampanieti brokastīs un pasniedzis rozes pusnaktī vai briljantus, rītam austot. Turpretī visi važoņi to darīja ar plašiem žestiem. Mērijai Ennai patika sēdēt līdzās periem un tīstīties zvērādās - tādi braucieni viņu attālināja no Boulinginnalejas.

Protams, viņa mīlēs Bilu visu mūžu, par to nav nekādu šaubu. Bet par namiņu Aksbridžā nevar būt ne runas. Viņas gaume jau ir pietiekami izsmalcināta, godkāre krietni paaugusies, pie velna jūtas! Emocijas lai paliek pagātnē, ja nu vienīgi tām ļauts pamosties, kad uzspīd mēness un kāds trijos no rīta iekvēlina viņas iztēli.

Sī jaunā dzīve likās viegla. Nekādu rūpju un bažu. Mērija Enna bija pārvarējusi pirmo triecienu savam pašlepnumam, nākamais solis viņai vairs nešķita grūts. Vīrieši bija atklāti, tieši un vaļsirdīgi, bija pateicīgi arī par mazumiņu. Mērijai Ennai patika tērzēt pie vakariņu galda, taču viņi parasti bija jūtami iereibuši. Pēc deviņiem kopā ar Džozefu pavadītajiem gadiem tāds sīkums viņu nepavisam neuztrauca.

Neveikli apskāvieni, pēc tam krācieni spilvenā. Lorda krākšana kaitina mazāk nekā akmeņkaļa, turklāt šis pērs neskopojās ar dāvanām, kuras jūtami cēla viņa izredzes. Svarīgi ir tas, ka Mērija Enna allaž izvēlas tos, kurus pati grib. Nebija jau tā, ka viņa ilgotos - sēdētu un gaidītu apmeklētājus. Spoguļa mala aizvien varēja lepoties ar diviem dučiem vizītkartīšu, un visas saistījās ar uzaicinājumiem - kurš būtu vērtīgākais? Tas viss bija tik vienkārši.

Atbilde uz palīgmācītāja vēstuli bija īsa:

“Es nekad neatgriezīšos pie Džozefa, un arī bērni ne. Lūdzu, paskaidrojiet to viņam — kā, to es atstāju Jūsu ziņā. Lai kā viņš pūlētos mūs uzmeklēt, viņam nekas neiznāks. Paldies Jums par visu, ko darījāt mūsu labā, bet nākotnē mūs aizmirstiet.

Sirsnībā Jūsu - M. E. K. ”

Sī bija pēdējā aploksne, kuru Mērija Enna aizzīmogoja tik vienkārši, uzspiezdama zīmoglakai pirkstu. Uz papīra nebija ne ģerboņa, ne atpakaļadreses, vēstule bija datēta ar 1802. gada februāri.

Nākamajā reizē, kad viņa rakstīja - draugiem, nevis palīg-mācītājam - uz vēstuļpapīra jau bija iespiests: “Tevistokpleisa”, bet zīmogs nebija uzspiests ar pirkstu — tas bija skaidrs zīmoggredzena nospiedums, kurā varēja saskatīt Kupidonu jāšus uz ēzeļa.

OTRA DAĻA

.

Pirmā nodaļa

Baltas parādes durvis, tīri noberztas kāpnes, gaiši logi un klauvēklis sievietes galviņas veidā - turklāt viena acs viņai bija ciet. “No kurienes šai sievietei tas viss?” garāmgājējs brīnījās. Bet zinošiem cilvēkiem tas nebija nekāds noslēpums. Viņš pieklaudzināja un paraustīja zvana auklu. Durvis atvērās.

- Vai misis Klārka mājās?

Skaļas balsis mājas iekšpusē liecināja, ka ir gan. Par to pašu liecināja arī šineļi, rotangpalmas spieķi un trīsstūrainas cepures, kas nevērīgi nomestas uz galdiņa, un vēl pāris cepuru ar švītīgi uzlocītām malām. Priekšnamā ienācēju sagaidīja rūcošs buldogs -piesiets saitē, tas gulēja uz grīdas, purnu starp ķepām paslēpis. Tam līdzās stāvēja pāris galošu un zobens ar visu siksnu. Apmeklētāju bija daudz, lielākoties vīrieši.

Jaunietis, kurš atvēra durvis, droši vien bija kalpotājs. Tomēr viņam mugurā nebija livrejas, bet seja likās pazīstama.

- Es jūs jau agrāk kaut kur esmu redzējis, - svešinieks sacīja.

— Jā, ser. Es dzīvoju pie kapteiņa Satona. Viņš mani atsūtīja pakalpot misis Klārkai.

Tad tā tas bija. Svešinieks nolika savu spieķi. Šis jaunietis tika uzskatīts par Satona miesīgo dēlu, lai gan nebija tāds, tikai šāds paskaidrojums izklausījās labāk. Tas, protams, bija attapīgi — aizsūtīt zēnu par kalpu uz Mērijas Ennas māju.

— Lūdzu, kāpiet augšā, ser, un piesakieties pats.

Te viss bija vienkārši — tieši tā, kā viesim stāstīts, varēja dzirdēt kāju šļūkāšanu un skaļus smieklus. Arī bērni bija turpat. Viss notika tā, lai klients justos brīvi. Vai arī - tā bija domāts maldināt vientiešus. Svešinieks uzkāpa pa kāpnēm un atvēra viesistabas durvis. Pie viņa iznāca padzīvojusi lēdija — tieva, visai nervoza būtne, sniegdama pretī kaulainu roku.

- Esmu misis Farkahere. Jūtieties kā mājās. Mana meita vēl nav atgriezusies no Ramsgeitas.

Kautrīga pusaudze meitene piedāvāja viesim glāzi vīna un biskvītus. Kad viesis meitenei pateicās, viņa pietvīka līdz matu galiem un attālinājās.

- Izabella, varbūt džentlmenis dod priekšroku portvīnam, nevis heresam.

- Nē, kundze, es jums galvoju - heress ir lielisks.

Kņada istabā traucēja sarunāties. Vecā lēdija satraucās. Ja šis viesis nezinātu patiesību par to, kur atrodas, tad nolemtu, ka sajaucis adresi un kļūdas dēļ atnācis uz šo nomali. Pa grīdu trokšņaini rāpoja bērni, rausās uz dīvāniem, rāpās uz krēslu atzveltnēm. Trijstūreņu un pārējo cepuru īpašnieki (dažus no tiem viņš pazina pēc izskata — tie bija jauni Sentdžeimsas uzdzīvotāji), arī piedalījās bērnu rotaļās - vizināja mazos uz muguras, mētāja augšā lejā - šīs izdarības radīja ģimenisku gaisotni. Un šis asredzīgais cilvēks klusībā par to uzjautrinājās.

Viesis iedomājās veco Tomu Teiloru un viņa zīmīti, kuru tas vienvakar pavēlā stundā bija atsūtījis no Bondstrītas devītā nama.

“Es Jums apliecinu, ka viņa ir tieši tas, kas Jums vajadzīgs. Noteikti ielūkojieties pie viņas. Starp mums runājot, mēs varētu viņu sagatavot tam cilvēkam - Jūs jau zināt, kuram. "

Tad pēkšņi klātesošie mulsi sarosījās. Jūklis aizvien pieauga. Bērni devās pie durvīm, jaunie cilvēki sadrūzmējās barā. Kādā brīdī šajā murdoņā atskanēja kairinoši, ausij tīkami smiekli un interesi izraisoša balss.

- Dārgumiņi, nenožņaudziet mani... Džordž, tās netīrās roķeles nost! Ar oglēm vari ņemties pagrabā, nevis augšstāvā. Ellen, tavas biksītes prasās salāpāmas - skrien pie Martas... Māt, tu neticēsi - ceļā no Ramsgeitas pagāja piecas stundas, tas nemūžam nav licies tik garš — divi zirgi sāka klibot. Es to Kropļu-vārtu tik tikko nenositu! Kur tad Izabella? Esmu izsalkusi, man gribas kaut ko ieēst! Kas šeit ir? Džonij, kā tev klājas? Priecājos tevi redzēt... Un arī tevi, Harij... un Bobij. Ficdžerald, tu esi briesmonis! Tu pagājušajā ceturtdienā mani piekrāpi! Labāk būtu bijis rīkot to pieņemšanu piektdienas vakarā... Brauksim uz Sedlersvelzu - Grimaldi jau ir atpakaļ, viņa zobgalības ir neatkārtojamas, viņš man ārkārtīgi patīk! Bet kas stāv tur, stūrī? So seju es nepazīstu.

Svešinieks panācās uz priekšu, paklanījās, noskūpstīja namamātes rokas, nomurmināja dažas pieklājības frāzes un nosauca savu vārdu. Viņš pasniedza savu vizītkarti un lūdza atvainot par tik oficiālu iepazīšanos.

Zilās acis nopētīja kartīti, pēc tam svešinieka seju. “Viņa brīnās, kāda velna pēc esmu šeit,” viesis iedomājās. “Vecajam Teiloram taisnība, mums vajadzīga tieši tāda sieviete. Attapīga un godkārīga. Te ir tas, kas nepieciešams.”

— Ogilvijs? Man, kā šķiet, jūsu uzvārds ir pazīstams... Esmu to dzirdējusi pavisam nesen. Tikai nespēju atcerēties, kur.

— Jūs varējāt dzirdēt par mani no kapteiņa Satona.

Mērija Enna likās samulsusi. Viņa noskatīja viesi no galvas

līdz kājām, vērtējoši nopētīja un uzrāva uzacis.

— Piedodiet man. Taču jūs gan neesat gluži viņa tips. Ap viņu parasti ņudzinās sprogaini puisēni. Viens tāds tagad kalpo pie manis par sulaini. Semijs Kārters.

— Kundze, jūs mani nepareizi sapratāt. Man ar kapteini Satonu ir tikai lietišķas attiecības.

— Ja reiz mēs par to runājam, tad man ari! — Viņa vēlreiz aplūkoja viesa vizītkarti un izlasīja tur arī viņa nodarbošanos.

— Ak tā! Tagad es saprotu, ar ko man darīšana! Jūs esat armijas aģents. Tas visu izskaidro. Jūs laikam esat pamatīgi aizņemts — kuru katru brīdi var sākties karš, jauni cilvēki tā vien traucas pieteikties armijā. Es daudzus tādus pazīstu.

Viņas lūpās uzplauka starojošs smaids. Tātad viesa ieteikum-raksts bija pieņemts. Apmeklētājs pamanīja, ka viņa kartīte tiek paturēta turpmākai izpētei.

— Apburoša māja, — viesis nomurmināja. — Vai to būvējis Bārtons?

Mērija Enna viņu auksti uzlūkoja. Viņas sejā nepakustējās ne vaibsts, lai gan viņa noteikti bija mājienu sapratusi.

- Jā, - Mērija Enna atbildēja. - Viņš to uzcēla. Un ir šīs mājas saimnieks. Bārtons, kā jums zināms, ir skots, un arī mana māte ir skotiete. Bārtoni, Makenziji un Farkaheri - mēs visi stingri turamies pie saviem klaniem.

Atgādinājums par klaniem ļāva saspringumam atslābt. Apmeklētājs nojauta, kāda ir viņu radniecība. Teilors bija miedzis aci un licis noprast, ka šī sieviete nemaksājot par īri.

- Tevistokpleisa ir pašā centrā, - viņš noteica. - Man aizvien patikusi Blūmsberija. Dzīve visapkārt mutuļo, kaut gan tur var dzīvot kā oāzē. Jums droši vien ir plašs paziņu loks, kuri vakaros bieži iegriežas?

“Ja es tā viņu neizvedīšu no pacietības,” viesis domāja, “tad viņa ir stipra.”

Mērijas Ennas skatiens neko neizteica. Viņa paņēma biskvītu.

- Tuvi draugi allaž tiek gaidīti, - viņa atbildēja, - taču viņi nāk tad, kad tiek ielūgti.

Velcē apslēpts dzelonis? Labi, labi... iespējams. Viesis ielēja viņai heresu.

- Jums ir tik neparasts durvju klauvēklis. Kur jūs to atradāt?

- Pie vecu mantu tirgotāja Hempstedā. To izvēlējās mans dēls Džordžs. Svētā Valentīna dienā viņš kļuva piecus gadus vecs... viņš ir agri attīstījies.

- Tas mājai piešķir īpatnēju izskatu.

- Priecājos, ka jums tā šķiet. Vai jums patīk arī balti krāsotās durvis? Tās ātri smērējas, toties tumsā ir labi saskatāmas.

Tā, tā. Dots pret dotu. Viesis zina, kur nonācis, un viņam te patīk.

- Vai jūs gribat teikt, - viņš iesmējās, - ka noklīduši ceļinieki šo krāsu nepalaidīs garām?

- Noklīduši ceļinieki te neiemaldās. Ne ielu tirgoņi, ne čigāni ar slotām. Tādi varētu pielaist bērniem blusas. Visus savus paziņas es brīdinu, ka māja ir līdzās kapelai. Jūs arī to noteikti pamanījāt. Visai ērti, ejot uz rīta dievkalpojumu.

Mērija Enna pasmaidīja un devās tālāk pie citiem ciemiņiem, atstādama šo viesi mātes gādībā. Ērti, no rītiem ejot uz dievkalpojumu, kā tad! īpaši ērti Bārtonam. Arī Berimoram un pārējiem četrjūgu važoņiem. Taču velnišķīgi tālu no viņa Seviļrovas aģentūras sēdekļa.

— Vai vēlaties vēl vīnu, mister Ogilvij?

— Nē, paldies, kundze. Jau pietiek.

— Manai meitai ir tik daudz draugu. Trešdienās mēdz būt pilna māja ar paziņām.

Viņš gan bija dzirdējis, ka tā ir pilna visu nedēļu, bet tikai ap pusnakti, kad vecā lēdija un bērni jau guļ. Ja nu vienīgi iebrāžas Kropļuvārts Berimors. Viņš nekādu smalkjūtību nepazīst. Toms Teilors sūdzējās, ka Bondstrītā viņš ālējoties, ierodoties karietē ar diviem zirgiem priekšā, pūšot ragā un pilnā rīklē aurojot dziesmas tā, ka visi logi veroties vaļā. Viņš traucējot kaimiņos mītošos ļautiņus - galvenokārt tirgotājus - un modinot viņu sievas. Visa Bondstrītā žēlojoties, nabaga Tomam Teiloram bezmaz jāpārtrauc darbošanās. Uz kādu laiku jāpazūd no skatuves un jāsūta klienti citur.

— Vai vēlaties man palīdzēt, mister Ogilvij? Būtu jānomazgā bērni.

Augstā debess! Viņš taču nav nācis šurp tāpēc. Daži no jaunajiem cilvēkiem gan ir gatavi uz visu. Jaunais Rasels Menerss paspējis uzrotīt piedurknes, bet īru advokāts Ficdžeralds, kurš laikam labi pārzina šo norisi, jau uzsēdinājis bērnu sev uz skausta un traucas uz kāpņu pusi. Vai tiešām tā notiek katru trešdienu? Ja tā, Tomam Teiloram vajadzēja viņu brīdināt.

— Patiesībā, kundze, es neprotu apieties ar bērniem.

Vecajai lēdijai ar šo paskaidrojumu pietika, taču ne viņas

meitai. Zilās acis no otra viesistabas gala caururbjoši vērās viņā.

— Blēņas, mister Ogilvij. Tas taču nav nekas sarežģīts. Saziepēt un noberzt ar birsti. Būdams armijas aģents, jūs noteikti esat tādus pienākumus pildījis. Atcerieties vien kornetus un dragūnus.

Sasodīts, viņa tomēr pamanījās ielikt viesim rokās bērnu. Mazais puika ar lipīgajām rokām locījās kā tārps, ieāķējās ar pēdām viņam zem ribām un iespiedzās: — Nū!

— Kas jums vārdā, mister Ogilvij?

— Viljams, kundze.

— Tā, Džordž, vai dzirdi? Te tev būs vēl viens tēvocis. Bils mums jau ir. So mēs sauksim par tēvoci Viļu.

Bija velti strīdēties pretī, turklāt puika turpināja spert. Aulekšiem augšā pa kāpnēm, un visi pārējie sekoja. Jaunais Menerss atdūrās pret viņu - sasarcis un elsodams.

— To iesāka Kropļuvārts, kaut viņu velns parautu! Teica, ka tāds skrējiens palīdzot viņam uzturēt labu formu. Varot ietaupīt naudu par vingrošanas zāli.

- Bet kāpēc neviens neatsakās?

- Lai tūlīt tiktu no šejienes izmests? Nē, neparko!

Tātad - tā atlīdzība, ko saņem Menerss, ir šāda pārbaudījuma vērta — ar ūdeni? Viņš ir pelnījis bruņinieka piešus, bet Ogilvijs nav. Viņš iemeta spiedzošo zeņķi vannā.

- Dārgumiņ, ļauj tēvocim Viļam vispirms nomazgāt tev rociņas!

Viesis nolādēja šīs rociņas. Viņš nekādi nespēja noturēt šo zelli uz vietas. Ūdens šļācās viņam acīs, mutē, matos. Plekt! Un pie zoda palika pielipusi ziepju putu pika. No otras vannas atskanēja uzvaroši kliedzieni. Meitenīte ar mežonīgām acīm svieda viņam ar dvieli. - Mēs uzvarēsim, Džordž, mēs būsim pirmie! Jūs būsiet pēdējie!

Mazais locījās glums kā zutis un gaudoja nelabā balsī.

— Berziet sparīgāk, mister Ogilvij! Džordžam nepatīk zaudēt.

To viņam pie auss teica mierīga balss, roka pieskārās

plecam. Pagriezis slapjo seju, Ogilvijs pamanīja smaidu - jautru un izsmējīgu, uzjautrinoties par viņa ciešanām. Tomam Teiloram, īstenojot savus viltīgos plānus, būs jāmeklē kāds cits sabiedrotais, pat tad, ja Seviļrovas aģentūrai nāktos bankrotēt vai uzsprāgt gaisā - viņam, Viljamam Ogilvijam, ir diezgan!

- Sasodīts, es aukles lomu netēlošu! Berziet viņu pati!

Sieviete paķēra mazo velnēnu no viņa nevarīgajām rokām

un cieši apņēma šī zeļļa galvu ar dvieli, lai klusinātu spiedzienus. Ogilvijs stāvēja - pilošs, sadusmots un pietvīcis.

- Dumiķi! - sieviete nomurmināja. - Kurš jums lika nākt šurp pulksten piecos, turklāt vēl trešdienā? Sie puiši paliks uz vakariņām, pēc tam viņi aizies. Atgriezieties pulksten desmitos, tad būšu viena.

Viesis lēnām noslaucīja seju un nopurināja slapjo kaklautu. Viņš paņēma savu kamzoli, kurš arī bija izmircis, jo uz tā ūdens šļākas bija atstājušas mitras svēdras, lūkodamies lejup uz sievieti, kura, nometusies ceļos uz grīdas, labināja savu ķepurojošos atvasi.

— Nespēju piedot jums par šīm desmit moku minūtēm, -vīrs norūca. - Esmu izmērcēts līdz ādai, turklāt nevaru ciest bērnus. Kas mani gaida, ja šovakar atnākšu atpakaļ?

Viņa atlieca muguru, atmeta no acs valgo cirtu un atbildēja: -- Pirāt, izvēlieties — karogu vai neko!

Viesis noskrēja pa kāpnēm gluži kurlām ausīm no bērnu kliedzieniem un paķēra savu cepuri un spieķi. Buldogs ierūcās. Sems Kārters - kalpotājs, kuru pēc tam, kad grenadieru kapteinis Satons, zaudējis interesi par kopējām rotaļām, aizsūtīja projām, atvēra viņam durvis un uz atvadām paklanījās. No viesistabas loga ardievas pamāja arī misis Farkahere. Lidz desmitiem vēl bija četrarpus stundas. Ap to laiku aizkari jau būs aizvilkti, sveces iedegtas, viesistabā valdīs noslēpumaina pustumsa. Namamāte būs viena un viņu gaidīs. Zēl, ka viņam jātiekas ar šo sievieti tikai darīšanu dēļ, bet tur neko nevar darīt — ja viņiem lemts strādāt kopā, tad nekādu tuvu attiecību nevar būt. Viens solis nepareizā virzienā viņam var izrādīties liktenīgs. Tātad viss nolemts... Viņš devās uz Raselskvēra pusi.

Kad viņš desmitos atgriezās, logi bija aizslēģoti, bet no viesistabas spīdēja gaisma. Jā, šai sievietei bija taisnība par baltajām durvīm, kas pievelk skatienu kā magnēts - tās piesaistītu pat akla garāmgājēja spieķi.

Šajā reizē viņam atvēra istabene — maza un apaļīga, viņas seju gandrīz pilnībā apslēpa tik liela aube kā sēnes cepure. No Semija Kārtera nebija ne ziņas, ne miņas.

— Labvakar! Kur tad sulainis?

— Viņš deviņos liekas gulēt. Saimniece teica, ka viņa jaunais organisms prasot atpūtu. Vakaros apmeklētājus aizvien ielaižu es.

— Jūsu saimniece ir visai attapīga.

Tagad nebija ne buldoga, ne cepuru. Priekštelpa grima tumsā, to apgaismoja viena vienīga lampa.

- Un kā jūs sauc?

- Marta, ser. Es patiesībā esmu saimniecības vadītāja. Virtuvē mani dēvē par misis Favorī.

- Lieliski. Jūs baudāt cieņu. Vai drīkstu kāpt augšā?

- Lūdzu, ser. Saimniece ir viesistabā. Viņa teica, ka pavadīt jūs nevajadzēšot.

Viss nevainojami apsvērts, šaubu nav. Vesels vakara rituāls — Marta pavada līdz kāpnēm, otrajā stāvā apmeklētājs uzkāpj pats. “Un ko gan Marta par to visu domā?” viesis prātoja.

- Vai tādi ir jūsu pienākumi katru vakaru?

- Ak nē, ser. Pikai tad, kad gaidāms svešinieks - kā jūs. Misteram Douleram, misteram Bārtonam un Viņa Gaišībai lordam ir atslēgas.

Tā gan, pie Jupitera! Un kas notiktu, ja tie visi ierastos vienā laikā? Tad gan būtu sajukums, un tas vēl ir mīksti sacīts, varbūt pat sāktos asinsizliešana. Taču namamāte noteikti visu aprēķinājusi. Sēnei līdzīgā aube nozuda. Viesis kāpa augšā pa spoži nopulētajām kāpnēm, un viņam likās, ka aiz viesistabas durvīm dzirdama klusa sievietes dziedāšana. Viesis pazina melodiju — tā patlaban bija modē Voksholā. Sājā pavasarī to dungoja visa Londona:

“Nav zināms mums, vai māns rīt piemeklēs -Lai tāpēc šodien priecājamies mēs...”

Tā šeit izklausījās labāk nekā Voksholā. Dungošana bija patīkams laikkavēklis, pēc saspringtas darbdienas tā nomierināja vīrieti, kurš smagi strādājis un ilgojas pēc atpūtas. Ak jā, šī sieviete spēj izpildīt to, kas viņam prātā, un noturēties pozīcijās. Un tad no viesistabas atskanēja smiekli! Vai tiešām viņa smejas vienatnē? Klepus, vīrieša klepus! Kas tur tiek perināts? Piepeši sadrūmis, viņš skaļi pieklaudzināja pie durvīm. Istabā bija dzirdama tāda kā šļūkāšana, čuksti, nodipēja soļi. Aizcirtās otras durvis, un pēc tam atskanēja skaņa un mierīga balss:

- Nāciet iekšā, Ogilvija kungs!

Viesis iegāja un pavērās apkārt. Istabā atradās tikai viņi abi. Viss izskatījās tieši tā, kā viņš bija iztēlojies, — noslēpumaina pustumsa, namamāte apsēdusies uz dīvāna, ievīkstījusies naktstērpā, atspiedusi muguru pret spilvenu kaudzi.

— Vai pie jums kāds bija?

Viesa balsī varēja samanīt aizdomas un neuzticēšanos. Ogilvijs ne acu galā necieta noklausīšanos - kaut ko tādu varēja atļauties tikai viņš pats — šo izdarību lietpratējs.

Pacēlusi skatienu, Mērija Enna pasmaidīja. Nometusi ar ziemišķādas gabaliņu aptīto plāksnīti, ar kuru vēl nupat bija spodrinājusi nagus, viņa pastiepa roku viesim, lai ienācējs varētu to noskūpstīt.

— Neviens, tikai Cārlijs. Tas ir mans brālis. Es aizsūtīju viņu gulēt, viņš ir paklausīgs — zina savu vietu.

Viesis pavērās pār plecu - joprojām visai aizdomīgi. - Vai zem šī jumta mīt visa jūsu ģimene?

— Jā, bet viņi mūs netraucēs. Es jau jums teicu, ka mēs turamies klanos. Tur vainīgas skotu asinis, tas ir tāds kā instinkts, kas tur mūs visus kopā.

Viņš uzmanīgi nopētīja Mēriju Ennu. Lieliska ādas krāsa, skaists kakls un apaļi pleci, kurus var likt lietā, lai īstenotu viņa smalko plānu. Divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi - tā bija sacījis vecais Teilors, un deviņus gadus viņa pavadījusi laulībā ar dzērāju. Viņai noteikti ir stiprs raksturs, ja tik ilgi kaut ko tādu izturējusi.

— Paklausieties, - viesis iesāka, - es negrasos runāt aplinkiem. Esmu ieradies lietišķā nolūkā — apspriesties par darīšanām. Ne vairāk.

— Paldies Dievam, ka tā. Pagājušo nakti es pavadīju Ramsgeitā.

— Ar lordu Berimoru?

— Jā. Vai jūs viņu pazīstat? Viņš ir tik mīļš, bet... ak, cik kaislīgs! Pēc viņa mīlestības uzplūdiem vienmēr esmu vienos zilumos. It īpaši uz labā gurna. Nezinu, kāpēc, vienīgi lords zina. Vai vēlaties kaut ko iedzert? Kā būtu ar brendiju?

— Paldies.

Tagad, kad Mērija Enna bija uzzinājusi, ka runa būs par darīšanām, viņa apsēdās mazliet taisnāk un apķēra ceļus rokām. Nometusi tvīksmes pilno izteiksmi kā masku, ši dāma kļuva lietiska.

- Labi, sāksim, — viņa sacīja. - Es uzmanīgi klausos.

Ogilvijs pielēja brendija glāzi un apsēdās viņai līdzās.

- Cik ilgi jūs jau šeit dzīvojat?

- Gadu.

- Un kā jums iet? Vai labi?

- Nav slikti, bet kā kuroreiz laimējas.

- Vai izdodas arī kaut ko iekrāt?

- Augstā debess, nē! Dzīvoju no rokas mutē — tikai Šodienai, tāpat kā citi. Bet man nav jāmaksā īre, tāpēc nauda paliek iztikai.

- Tātad Bārtons jūs neapgādā ar naudu?

- Nerunājiet niekus. Džeimss ir skots. Man jau tā ir paveicies, ka dabūju šo māju.

- Un kā ar Viņa Gaišību?

- Kropļuvārts dāvina dārglietas, lielākoties briljantus. Nelaime tā, ka man gribas tos valkāt, nevis ieķīlāt. Tādi zēni nesaprot, ka sievietei vajadzīga skaidrā nauda, lai samaksātu miesniekam.

Viesis pamāja. - Tā ir ar jebkuru amatu. Cildiniet, cik vien vēlaties, bet lieciet naudu galdā. Jo - par ko gan mēs šodien varam būt pārliecināti?

Viņa saminstinājās. - Jūs laikam nepazīstat Bilu Douleru? Tas ir mans draugs - ļoti uzticams, bet atkarīgs no sava tēva. Tādēļ, ka tik daudz runā par karu, viņš riskēja un daudz zaudēja biržā. Es nemūžam nebūtu ar mieru izputināt vīrieti, kuru mīlu, tas nebūtu godīgi.

Ogilvijs malkoja savu brendiju, sakrustoja kājas un notrauca neesošu puteklīti no savas baltā zīda zeķes.

- Cik noprotu, jūs uzdodaties par atraitni?

- Kurš jums teicis, ka es tāda neesmu?

- Toms Teilors. Es būšu vaļsirdīgs. Tieši viņš man iedvesa šo domu - apmeklēt jūs. Mēs cieši sadarbojamies - no Bond-strītas līdz Seviļrovai nav tālu. Dažus savus klientus, kuri jau izgājuši caur viņa rokām, Toms sūta pie manis. Jaunos virsniekus, kuri gaida paaugstinājumu, — leitnantus, kapteiņus, majorus, pulkvežus. Zinu visus apkārtceļus, kādas aukliņas un kur jāparausta, kam jātuvojas.

Viņa pasniedzās pēc vēl kāda spilvena un pabāza to sev zem sāna. Pāc tam pastiepa roku pēc nagu pulējamās plāksnītes un dažas reizes pārvilka to pār nagiem. - Tātad jums ir vienalga, vai Pits ievilks mūs karā, vai neievilks, - jūs tik un tā būsiet zirgā?

- Teorētiski jā, misis Klārka, bet ne praktiski. Pārāk daudzi no mums šajās dienās iesaistījušies šajā spēlē. Un Grīnvuds ar Koksu mēģina mūs izspiest. Viņu rīcībā ir visi pils pulki — dragūni un robežsardzes vienības. Nelielas aģentūras - tādas kā manējā - nespēs izdzīvot. Karš vai ne karš, tas ir tikai laika jautājums - es izputēšu. Tas ir, nāksies oficiāli izsludināt bankrotu. Mans mērķis ir aiziet no skatuves un strādāt privāti. Un šī darbība būtu saistīta ar jums.

Mērija Enna palūkojās vispirms uz saviem nopulētajiem nagiem, pēc tam uz viesi.

- Bet kā gan?

- Caur zināmu ietekmi. - Viņa atbilde bija strupa, šis vīrs pagaidām neko daudz negribēja stāstīt.

- Vai jūs gribat teikt, ka man vajadzēs rīkot nelielas pieņemšanas saviem draugiem armijniekiem? Un sacīt viņiem: “Pērciet dienesta pakāpes un paaugstinājumus pie Villija Ogilvija, viņš neprasa dārgi un jums palīdzēs?” Viņi nemaz neklausīsies. Turklāt man armijnieku vidē nav daudz paziņu. Daži jauki zēni ienāk uzspēlēt kārtis, tas arī viss. Un viens vecs, prātu izdzīvojis ģenerālis, kurš bez mitas gvelž visādas muļķības, -droši vien atvaļinājies jau pirms daudziem gadiem. Viņš sevi sauc par Klaveringu.

Ogilvijs pašūpoja galvu un nolika glāzi.

- Ak tā. Es pazīstu Klaveringu. No viņa nav nekādas jēgas. Nē, misis KJārka, tas nav gluži tas, ko gribēju teikt. Mūsu darbam nepieciešams cilvēks, kurš spētu iegūt kādas mums svarīgas personas labvēlību.

— Vai brāļa Velsliju? Nesmīdiniet mani. Šie ir tik stīvi, ka nespēj sev kurpes novilkt, kur nu vēl bikses. Tādi baltās durvis nemaz nepamanīs - dosies garām, tieši uz baznīcu.

— Es nerunāju par brāļiem Velslijiem.

— Esmu pazīstama ar Džeku Elfinstounu un Dankanu Makintošu, tie abi sešdesmitajos gados bija pulkveži, bet ko tas līdz? Viņu labvēlību nav iespējams iegūt, viņi allaž ir medībās. Reiz es Braitonas pludmalē satiku veco Amhērstu. Viņš bija armijas virspavēlnieks pirms tam, kad šo vietu ieņēma Jorkas hercogs. Vecs un apnicīgs vientiesis, kuram jau ir gandrīz astoņdesmit. Tas viss ir bezcerīgi, mister Ogilvij, pameklējiet kādu citu, kas varētu palīdzēt jūsu panīkušajai aģentūrai. Bet, ja padomājam par floti...

Mērija Enna kļuva apcerīga. Flotes pavēlnieks reiz bija izteicis viņai piedāvājumu, jebšu pēc tam zaudējis dūšu un aizmucis uz Portsmutu.

Ogilvijs pasmaidīja. Dīvaini gan, ka viņa nebija uzminējusi, ap ko šis plāns grozās. Bija pat pieminējusi pareizo vārdu, bet tas viņu neuzvedināja uz īstā ceļa. Labāk lai pēdējo vārdu saka Teilors.

— Paklausieties, misis Klārka. Ja mēs atradīsim šādu cilvēku. .. — ar šo “mēs” es runāju par jums, Tomu Teiloru un sevi -un notversim viņu slazdā... citiem vārdiem sakot, ja šis vīrs, kuru es nesaukšu vārdā, iemīlētu jūs, vai gribēsiet piedalīties šajā spēlē?

— Bet kādi ir tās noteikumi?

— Mēs sadalīsim to, ko sapelnīsiet. Un jūs pelnīsiet daudz. Ja apgūsiet pamatnoteikumus, un tos es varētu jums iemācīt dažu nedēļu laikā.

Mērija Enna raudzījās viņā, uzacis uzrāvusi.

— Ko gan jūs varat man iemācīt tādu, ko es pati jau nebūtu apguvusi? Vai tiešām jūs esat tik izcils lietpratējs? Jūs mani intriģējat.

Ogilvijs nepacietīgi papurināja galvu.

— Es nerunāju par jūsu profesiju, kundze, l ajā, man šķiet, jūs esat apguvusi visus iespējamos trikus. Es gribēju sacīt — mācīšu jums savas profesijas smalkumus. Un tie saistīti ar armiju, nevis ar mīlestību.

Mērija Enna paraustīja plecus.

- Vai jūs gribat, lai kļūstu par štāba izsūtāmo? Jā gan, ar tādu darbu es tiktu galā, man patīk grozīties starp vīriešiem, esmu to darījusi jau kopš bērnības. Politiķi, mediķi, pamfletu rakstītāji - der visi, ko vien vēlaties. Ja es tādā kārtā varētu kaut ko papildus nopelnīt, jo labāk. Jūs zināt, ka man ir trīs bērni, turklāt vēl pārējie ģimenes locekļi. Jūs man atgādinājāt, ka arī manam brālim vajadzīgs darbs. Kā būtu, ja arī viņu padarītu par izsūtāmo?

- Lieliski. Rupjākie darbi tiks viņam, smalkākie - jums. Taču jūs nesapratāt mani pareizi, misis Klārka. Ja viss izdosies... es runāju par savu plānu... tas nozīmētu pārcelties no šejienes uz citurieni. Droši vien nāksies tā darīt.

Mērija Enna saslējās, viņas acīs pavīdēja šausmas.

- Pamest manu skaisto māju? Tā taču ir tik ērta, es to iekārtoju pēc savas gaumes, turklāt šo adresi zina visi mani paziņas.

- Ja mēs nozvejosim to vīru, misis Klārka, citi klienti jums vairs nebūs vajadzīgi. Viņš sagādās jums trīsreiz lielāku māju par šo. Varēsiet atvadīties no Bārtona, Berimora un pārējiem. Jo tie gandrīz visi ir sīkas vienības.

Beidzot viņa bija sapratusi. Zilās acis vispirms samiedzās, pēc tam iepletās. Šis cilvēks redzēja, ka viņas prāts saspringti darbojās, pārlapojot pēru radurakstus, visus pirmdzimtos hercogus. Taču viņa vēl joprojām nespēja trāpīt naglai uz galvas.

- Ja jūs to visu varat nodrošināt, — viņa noteica, lēnām, rūpīgi izvēlēdamās vārdus, - tad esmu gatava darīt jebko, lai to sasniegtu. Šopēcpusdien jūs jau tikāties ar manu māti, mister Ogilvij. Drebelīga, nervoza, pirms laika novecojusi būtne. Viņu pameta abi vīri, un nav neviena, kas šai sievietei palīdzētu. Ja man nebūtu paveicies, mēs visi mirtu badā. Es nevēlētos beigt savu dzīvi tāpat. Arī saviem bērniem neko tādu nenovēlētu. Man bija dēliņš, kurš nomira... Un es devu zvērestu. Ka iesaistīšos jebkurā šīs pasaules spēlē, kādā vien sieviete spējīga uzvarēt, - lai cik zema vai nelietīga tā būtu, man vienalga. Bet es zvēru pie Dieva, ka tas mazulis, kuru jūs šovakar baurojošu sēdinājāt vannā, un viņa māsas augs drošībā, šos bērnus nekas neapdraudēs! Lai ko esmu darījusi pagātnē, lai ko pasākšu nākotnē, viss ir tikai viņu dēļ. Lai Dievs palīdz katram vīrietim, kurš sniegs man palīdzīgu roku.

Mērija Enna piecēlās no dīvāna un pagājās šurpu turpu pa istabu. No viņas sejas bija nozudis smaids. Atvilkusi aizkaru, viņa nostājās pie loga, vērdamās aiz rūts strūklojošajā lietū. Vai viņam būtu jāiet prom? Ogilvijs nolika savu brendija glāzi.

— Varat uz mani paļauties, - viņš sacīja, - es būšu jūsu draugs. Mana dzīve nav bijusi viegla, jūsējā tāpat. Mēs taču abi esam dzimuši Londonā, vai ne? Tā ir! Tātad mums prāts darbojas vienādi, jo mūsu smadzenes ir līdzīgas. Un šeit - tepat mums pie deguna - mīt gluži citas aprindas, kāda šķira, ko dēvē par “pirmo desmitu”. Dīki ļautiņi ar mantotām bagātībām, jēgas no tiem maz, labuma tāpat. Jums palaikam gadījās kāds ķēriens, arī man nav gājis garām manējais. Labi, un tagad pāriesim pie būtiskākā. Jums būs lieliska iespēja nodrošināt savus bērnus.

Ogilvijs izdzēra savu brendija glāzi un noskūpstīja namamātei roku.

- Un ko lai es tagad daru? - Mērija Enna pajautāja.

— Aizejiet pie Toma Teilora. Uz namu Bondstrītas devītajā numurā.

- Šī adrese man ir zināma. Taču es nekad tur neesmu bijusi. Cerēju, ka man izdosies no šī apciemojuma izvairīties. Es pati nezinu, kāpēc.

— Es saprotu jūsu jūtas. Neļaujieties tām. Jūs šo apmeklējumu nenožēlosiet, es galvoju.

Ogilvijs devās uz durvju pusi. Mērija Enna stāvēja nekustīgi un nolūkojās viņam nopakaļ.

- Cikos? Un kurā dienā?

- Piektdien. Pulksten astoņos. Vakarā, protams. Mēs aizsūtīsim jums pretī karieti.

— Vai arī jūs tur būsiet?

— Nē. Tikai Teilors. Viņš uzmanīs ielu pie loga — jums nenāksies gaidīt. Starp citu, paķeriet līdzi nelielu ceļasomu ar piederumiem - gadījumam, ja...

- Ja - kas?

- Varbūt jums tiks izteikts lūgums pavadīt dažas naktis ārpus pilsētas.

Mērija Enna sadrūma, pēc tam pasmaidīja un atvēra durvis.

- Jūs liekat man justies kā mazai meitenei, kura grasās uzsākt darbu fabrikā. Šalli, koka tupeles, sviestmaižu sainīti pusdienām. Man bija trīspadsmit gadu, Ogilvija kungs, kad mans audžutēvs saslima. Viņš bija korektors tipogrāfijā, es laboju loksnes viņa vietā un nesu tās spiestuves pārraugam kā patēva darbu. Veselas trīs nedēļas neviens neko nenojauta. Es lieliski darīju savu pirmo darbu. Un mums nenācās ierobežot savus izdevumus.

- Ticu gan, ka tā bija. Un arī turpmāk jums nenāksies skopoties. Arlabunakti.

- Arlabunakti.

Mērija Enna stāvēja un noskatījās, kā viņš šķērso ielu, pēc tam pamāja ar roku. Viņa uzlika viesa brendija glāzi uz paplātes, uzbužināja spilvenus un nopūta sveces. Uzkāpusi savā guļamistabā, Mērija Enna apgūlās gultā, taču nevarēja aizmigt. Šis bija nākamais pagrieziena punkts viņas dzīvē, tikai šajā reizē nebija Džozefa, kas krāktu uz grīdas. Nebija Edvarda, kurš apklusis uz visiem laikiem. Nebija Bila, kuram varētu piekļauties un izraudāties. Tikai Cārlijs augšstāvā, pārāk jauns un nepieredzējis.

“Mans Dievs”, Mērija Enna domāja, “un sieviete var būt tik vientuļa, kad viņai vienai jāpelna dienišķā maize visai ģimenei. Vīrieši neko tādu nav spējīgi saprast. Viņi ir pieraduši.”

Pienāca piektdiena. Tāda pati kā visas dienas - ar tām pašām rūpēm. No rīta ieradās daži piegādātāji ar rēķiniem, un Mērijai Ennai nācās atvainoties un viņus izvadīt tukšām rokām. Produktus pasūtīja Marta. Ieradās ārsts, kas dziedināja mātes reimatismu. Nācās doties uz veikalu kopā ar Izabellu, kurai bija vajadzīgi jauni cimdi un zeķes. Sešos bija jāietur maltīte kopā ar bērniem - tā bija īsts pārbaudījums. Džordžs nemitīgi kašķējās, viņam nezkāpēc bija slikta dūša... Ja nu viņš saslims?

- Tas nav nekas, kundze! - sacīja Marta. - Puika pārēdies ābolus.

Cārlijs, noguris no bezdarbības, lūdza naudu.

- Viens draugs aicina mani paspēlēt tenisu. Vai drīkstu?

- Skaidrs, ka drīksti. Neesi tik bezpalīdzīgs, dārgumiņ.

Tad beidzot mājās viss bija nokārtots. Mērija Enna bija

iesaiņojusi līdzņemamās mantas, viņas vakartērpu apslēpa tumšs apmetnis. Kariete jau stāvēja pie durvīm. Sems Kārters gaidīja. Un tad pēkšņi - bez kāda īpaša iemesla - vēderā iedūra asa sāpe.

- Semij, novēli man veiksmi.

- Kādā ziņā, kundze? Kurp jūs braucat?

- Tur jau tā lieta, ka to es nezinu. Bet tik un tā novēli, Semij.

- Jā, kundze. Es aizvien vēlu jums veiksmi.

- Tad aizver durvis. Un pasaki kučierim — uz Bondstrītas devīto namu.

Bija aprīļa sākums, un ielās jau satumsis. Pavasaris bija tepat klāt, taču kā vienmēr kavējās. Hanoverskvērā notika pieņemšana - ielas bija pilnas karietēm. Viņai piepeši sagribējās būt starp viesiem - jautriem un draudzīgiem ļaudīm, kuriem nevajadzēja traukties uz kādu mīklainu tikšanos. Mērija Enna atcerējās īrēto ekipāžu, Ailingtonu un misteru Deju pie viņas istabas durvīm ar naktscepuri galvā. Kopš tā laika bija aizritējuši vienpadsmit gadi, bija sadedzināti tik daudzi tilti... Kariete iebrauca Bondstrītā. Mērija Enna ciešāk ietinās apmetnī. Otrā stāva logā dega gaisma - tur tēvocītis Toms zagšus lūrēja uz ielu, pamanīdams it visu - viltīgs okšķeris, vienmēr modrs. Ak, lai būtu, jau par vēlu griezties atpakaļ, kauliņi ir mesti. Ielas lukturis izgaismoja uzrakstu virs veikaliņa durvīm: “Teilors. Kurpniekmeistars”. Un ģerboni ar vārdiem: “Pēc karaliskā norīkojuma”. Tas noskaidroja šīs darbnīcas statusu. Marokas sūtnis ticēja divdomībai — double entendre.

Otra nodaļa

Toms Teilors sagaidīja Mēriju Ennu priekšnamā, uzcirties grezni kā pāvs - samta kamzolī, ar pūderētiem matiem un uzvilcis kājās kurpes ar sprādzēm.

- Mana dārgā, es tā priecājos jūs redzēt. Mēs tik sen neesam tikušies. Veselus trīs mēnešus neesmu jūs ne acīs redzējis - kopš tās dienas, kad sarīkojāt viesības par godu manai krustmeitiņai. Kā iet jūsu bērniņiem? Vai viņi ir tikpat skaisti kā aizvien? Un kā jums? Bet nebija vajadzības jautāt. Jūs esat tik ziedoša kā firziķis.

Vecais vīrs nošmaukstināja, sūtīdams viņai gaisa skūpstu, bet pēc tam veda viešņu uz kāpņu pusi. - Man pienāktos uz jums dusmoties, - tēvocītis turpināja. - Cik ilgi mēs jau viens otru pazīstam? Vairāk nekā divus gadus? Un jūs ne reizi neesat apmeklējusi tēvoci Tomu! Pat ne pasūtīt kurpītes!

- Es jau Kreivenpleisā teicu - pie jums ir pārāk augstas cenas.

- Muļķības, mana dārgā, tās gan ir blēņas! Jums es tās pārdotu divreiz lētāk!

Kāpnes bija iespaidīgas, tās sedza biezs paklājs, visur rēgojās spoguļi zeltītos rāmjos. Augšgalā, kur viešņa noņēma apmetni, viņu sagaidīja pāžs šokolādes krāsā ar platu lenti pār plecu un turbānu galvā.

- Kurp tad mēs gatavojamies doties? — Mērija Enna apjautājās. - Uz Stambulu?

Vecais pasmaidīja un saberzēja rokas, taču nelikās joku sapratis — viņš ar lietpratīgu aci pētīja viešņas ģērbu.

- Apburoši! — tēvocītis iesaucās. — Izgriezums ir tieši tāds, kāds vajadzīgs! Daudzas muļķa meitenes pieļauj lielu kļūdu, izliekot apskatei pārāk daudz no tā, kas vīrietim tikai jāuzmin, tāpēc partnerim ātri kļūst garlaicīgi. Bet jums izdevies dot mājienu par kalnu pāreju un tālāko, kas varētu sekot. Vai esat paņēmusi līdzi garos cimdus?

- Nē. Kam man cimdi? Vai tad mēs ejam uz kādu pieņemšanu?

— Cimdi piešķir sievietes tēlam nobeigtību. Taču neuztraucieties. Man ir piemēroti cimdi, es jums tos iedošu. — Tēvocītis pieskārās lentes pušķim uz viņas pleca. — Pārsteidzoši labi, - viņš ierunājās. - Man patīk krāsains triepiens uz balta fona, tas gluži labi piederas. Vai kleita viegli slīd nost? Es jau tā domāju - ļoti ērti. — Vecais atkāpās, nopētīdams visu kopumā, - tout ensemble.

— Jūs esat kļūdījies profesijas izvēlē, — Mērija Enna aizrādīja. — Jums vajadzēja darboties ar zīdiem, nevis ar ādu — jūs tik labi pārzināt tērpu piegriezumus.

- Jūs būtu izbrīnījusies, - tēvocītis atbildēja, - par visu to, ko steidzīgas nepieciešamības gadījumos esmu darījis. Man šeit ir dažas meitenes, kuras izskatās kā debesu eņģelīši, taču ieradās nejēdzīgi apģērbušās - kā uz svētdienas skolu! Bet vecais tēvocītis Toms neatstāja viņas kaunā! Šņakstināju šķēres un šņāpu nost lentītes un mežģīnītes, atklājot piegulošos ņieburus. Apcirpu arī cirtas, kuras pārāk smagi gūlās uz kakla, aizsedzot jaukās līnijas. Meitenēm nemūžam nebūtu tādas piekrišanas, ja neatrastos tik pieredzējis padomdevējs. Viņas nevar vien beigt man pateikties. Šeit, mana dārgā, lūdzu. Te būs daži atspirdzinājumi.

Mērija Enna piesardzīgi un kritiski pavērās apkārt. Tā bija telpa ar arkveida logu — tas vērās uz ielu. Ar sarkanu samtu apvilkti krēsli, sarkanas sveces, grīdsega vēl biezāka par to paklāju, kas stiepās lejup pa kāpnēm. Dīvāns tāds pats kā viņai Tevistokpleisā - līdzās galdiņam, bet uz galdiņa - glāzes, ledusspainītis ar šampanieša pudeli. Mērija Enna pamanīja, ka glāzes ir trīs.

Visur bija izlikti viegli aizslietņi, pie sienām karājās gleznas ar kupidoniņiem, kuri draiskojās putām līdzīgos mākonīšos. Pie vienas sienas bija liels spogulis, kurā atainojās dīvāns un galdiņš. “Viss kopā izskatās mazliet par spilgtu,” viņa domāja, “un visai rupji.” Ja šāda gaume ir klientam, tad šis zellis nav augstu vērtējams. Laikam jau kupidoni uzurdīja lēni ierosināmu iztēli un iedvesa apšaubāmu kāri izmēģināt laimi. Un tad, sarkano sveču gaismā...

- Vai dzersiet šampanieti, mana dārgā? — tēvocis Toms apjautājās.

- Jā, ja jau pie jums tā pieņemts.

Viņa patlaban vislabprātāk dotos mājās. Šis kabinets likās tik apnicīgs. Slazdi, lai tajos kā trusīti noķertu kādu apdzērušos ģenerāli, bet pēc tam te sēdētu un muldētu niekus. Daudz jaukāk būtu palikt kopā ar draugiem, kurus Mērija Enna labi pazina, un Ramsgeitā priecāties kopā ar Berimoru.

- Un tagad pastāstiet man visus savus jaunumus. -Tēvocīša mazās ačeles iezibsnījās.

- Jaunumus? Man nekā īpaši jauna nav. Dzīve rūpju pilna-māja, bērni, mana māte... jūs taču zināt, kā tas ir, un vēl tās runas par karu - necik mierinoši neizklausās. Mani draugi vigi izmisumā krata galvas, un toriji, protams, līksmojas un sajūsmā auro. Es neatbalstu ne vienus, ne otrus, tas viss mani neaizkustina. Jūs taču pazīstat Bārtonu - manu namsaimnieku? Viņš, izrādās, ir patriots, pat visai dedzīgs. Teica, ka uzbrukuma gadījumā savākšot veselu celtnieku pulku un pats to komandēšot. Izliekas, ka šī doma viņu šausmina, lai gan patiesībā tīksminās par to.

- Un kā tad lords Berimors?

- Viņš rīt ar kuģi dosies uz Īriju. Viņam nepavisam negribas turp doties.

- Esmu dzirdējis, ka viņa sieva gaidot bērnu.

- Tā viņa saka, bet es šaubos, vai tā ir. Tām īrietēm... ar bērniem neveicas.

- Vai Doulera kungs ir pilsētā?

- Satiku viņu pagājušajā nedēļā. Bils pēdējā laikā ir gluži panīcis un nomākts. Viņam nācās pārtraukt spekulācijas biržā un doties pie tēva. Man iepatikās jūsu Viljams Ogilvijs, bet ko tas viss nozīmē?

Toms Teilors piespieda pirkstu pie lūpām. - Par to kādā citā reizē, - viņš nomurmināja, - ne tagad. - Un pēc tam, atkal pielējis

Mērijas Ennas glāzi, piebilda: - Ko jūs vēl varat man pastāstīt? Kādas baumas?

— Nekādas runas līdz manām ausīm nav nonākušas, vienīgi esmu šo to lasījusi. Sakiet, vai tā ir taisnība, ko rakstīja “Post”, -jūs droši vien zināt, jo pie jums nāk tik daudzi karaliski klienti, kuriem jāpiemēro kurpes, lai nespiež... Vai tā ir tiesa, ka Jorkas hercogs padzinis savu brāli, - Gibraltārā notikušas kaut kādas nejēdzības, un Kents ticis atsaukts?

Toms Teilors piesarka tumši sarkans, viņš aizrijās un sāka spļaudīties. Likās, ka šampanietis aizžņaudzis viņam rīkli. Mērija Enna uzsita viņam pa muguru starp lāpstiņām. Taču, redzēdama, ka nekas nelīdz, sniedzās pēc sviestmaizes.

— Vai iegāja degunā? Apēdiet gurķīti — tas palīdzēs. Viss izlija uz jūsu samta kamzoļa? Kādas šausmas!

Mērija Enna izvilka no tēvocīša kabatas milzīgu kabatas lakatu, noslaucīja ar to kamzoli, un pēc tam ielika atpakaļ. Tēvocītis neganti plātījās rokām, bet viņa neko nesaprata. Viņš ar skatienu lūdzās, bet Mērija Enna neko nemanīja. Pēkšņi sajutusi izsalkumu, jo izdzertais šampanietis bija pamodinājis ēstgribu, viņa sāka ēst un runāt ar pilnu muti:

— Tas Frederiks Augusts kļūst par īstu tirānu! Pamet nabaga Kentas hercogu un atsakās nodot virspavēlniecību Velsas princim! Jādomā, ka nelaime ir tāda, ka viņš ir večuka luteklītis, tādēļ var darīt visu, ko vēlas, — vecajam taču ar galvu nav viss kārtībā! Tā gan ir dzimta - atzīstiet taču - nemaz nav labāki par Burboniem! Vēl dažas kļūmes, un tad — zliukt — galvas ripos no pleciem grozos! Paldies Dievam, ka esmu skotiete, man nav jāzvēr uzticība nevienam! Sīs sviestmaizes gan ir lieliskas! Vai tās pagatavotas jūsu virtuvē?

Negaidot tēvocīša atbildi, Mērija Enna paķēra nākamo maizīti. - Ielāgojiet, - viņa turpināja, - Stjuarti nemaz nebija tik gudri. Jaunais Cārlijs svārciņos izskatījās lieliski, bet tas arī viss. Es teiktu, ka viņš bēg kā zaķis, tikko atskan musketes šāviens. Mana māte mani nogalētu, ja šito dzirdētu, taču man jau no bērnības nācies klausīties par “jauno pretendentu”. Sarkanais kamzolis ar izšuvumiem. Starp citu, man patīk pieauguši, nobrieduši vīrieši, bet šo nevarēja nosaukt pat par pusauga i īlenu! Vai jums nav pienācis laiks uzlikt punktu uz “i” un atklāt man manu likteni? Ko jūs te šovakar grasāties izvilkt no cilindra? Es brīdinu - ja tas būs vecs kara zirgs, kam labākie gadi sen garām, es negatavojos tādu seglot, pat par veselu medaļu virteni!

Laimīgi smaidīdama, Mērija Enna apsēdās uz dīvāna. Pēc tējas dzeršanas ar bērniem šampanietis tik patīkami atsvaidzināja, un šī telpa nebūt nebija tik atbaidoša, kupidoni nelikās bīstami.

- Mjā, un kā tad būs ar tiem cimdiem? - viņa noprasīja. -Pie lietas!

Namātevs, kura sejas izteiksme joprojām liecināja par neērtības sajūtu, kāpās atpakaļ uz durvju pusi.

- Baidos, ka tie vairs nebūs vajadzīgi.

- Tad labi vien ir. Es tikai izdzeršu šampanieti.

- Jūs mani nepareizi sapratāt. Es gribēju teikt...

Ienāca šokolādes brūnais pāžs, parāva tēvocīti aiz piedurknes, un kaut ko klusi pačukstēja. Toms Tcilors pieliecās paklausīties, vēderam ļumot, pēc tam steigšus pameta istabu, un pāžs sekoja viņam. Mērijai Ennai piepeši uzmācās aizdomas, viņa piecēlās. — Ak, nē! — viņa izdvesa. — Jūs nevarat tā aizskriet un mani atstāt, vispirms neko nepaskaidrojot! Ko tas viss nozīmē, kāpēc šis puika ar turbānu galvā un muldēšana par cimdiem...?

Viņai prātā iešāvās šausmīga doma. Viņas liktenis būs kāds krāsainais! Kāds vecīgs Indijas radža, apkāries rubīniem...

- Mans Dievs! - Mērija Enna iesaucās. - Ja viņš ir melns, tad varat viņu pieņemt pats!

Tajā brīdī viņa sev aiz muguras izdzirda troksni. Aizklājs sakustējās, saraucās un atklāja durvis - durvis, kas vērās uz blakus istabu. Atspiedies pret šo durvju rāmi, stāvēja kāds vīrs — sakrustojis kājas un aizbāzis rokas aiz kamzoļa atlokiem. Apmēram sešas pēdas un divas collas garš, diezgan labi veidots, ar caururbjošām, zilām acīm, palielu degunu. Viņam varēja būt ap četrdesmit. Mērija Enna tūlīt pazina šo seju un sastinga. Jo desmitiem un simtiem reižu bija to redzējusi avīzēs un pamfletu lapās. So seju viņa būtu pazinusi pūlī starp tūkstoš citām -gan sasuku, gan cepuri, kurai parasts atdot godu sveicinot, gan pārējo. Tagad šī seja bija tepat - tik tuvu, dzīva cilvēka seja. Frederiks Augusts, Jorkas un Olbenijas hercogs.

- Neesmu melns, - viņš sacīja, - taču pat tad, ja būtu, sasodīta būšana, es neņemtu sev līdzi uz Fulhemu Tomu Teiloru. Kur ir jūsu apmetnis?

Mērija Enna stīvi blenza viņā. Un nespēja neko atbildēt. Pazemojums un dusmas cīnījās ar vēlmi pakļaut. Šis Ogilvijs, šis tēvocītis Toms uzdrīkstējušies ievilkt viņu tādā dēkā, pat nebrīdinot. Baltie cimdi... protams! Un ne jau pie šī pagājušā gada tērpa, būtu vajadzējis jauno, vēl neuzvilkto... auskarus un piespraudes. Te nu viņa stāvēja — kā tāda istabmeita, acis iepletusi, cīnīdamās pēc elpas.

Naidpilna gan pret sevi, gan viņu, Mērija Enna pakniksēja. Martai būtu iznācis labāk, viņa būtu piesēdusi zemāk. Kurpes nepavisam nederēja šim gadījumam, tās spieda un rīvēja papēžus. Viss, ko Mērija Enna pēdējo triju gadu laikā apguvusi, bija aizmirsies.

- Piedodiet, - viņa izmocīja. - Tēvocis l oms visu sabojājis. Vai, pareizāk sakot, mēs abi visu sabojājām. Es nebiju sagatavojusies.

- Sagatavojusies - kam? - viņš noprasīja un paņēma sviestmaizi. - Vai jums nepatīk, kā es izskatos? Man nepietika laika pārģērbties - atbraucu šurp tieši no galvenā gvardu štāba. Esmu uz kājām kopš sešiem no rīta, strādāju pie rakstāmgalda kā pieķēdēts līdz astoņiem, pārtraucot tikai uz divām stundām, kuras pavadīju putekļainās kazarmās. Ne jūs, ne es - mēs vēl neesam ēduši vakariņas, esmu neganti izsalcis. Kad nonāksim Fulhemā, mēs atgūsim nokavēto. Pasteidzieties - kur ir tas pāžs ar jūsu apmetni? Vai paņēmāt līdzi savas lietas?

- Jā, tās ir lejā.

- Labi, tad kāpsim lejā. Te ir karsts kā krāsnī. Vecais muļķis allaž tur logus ciet, kamēr šampanietis uzvārās. Nedzeriet vairs to šļuru, citādi pavisam izšķīdīsiet.

Flercogs nolaida savu lielo roku uz Mērijas Ennas pleca un pagrūda viņu uz durvju pusi, kāpņu laukumiņā izkampa pāžam no rokām apmetni un pasvieda viņai.

- Kur Teilors? Paslēpies? Pasaki viņam, ka mēs aizbraucām.

Mērija Enna devās uz kāpņu pusi. - Ne tur, uz otru pusi!

Tur ir otra izeja īpašiem klientiem - uz Stafordstrītu. Dodiet roku! - Viņš izveda Mēriju Ennu gaitenī, pēc tam vilka lejup pa šaurām kāpnēm, lēkdams pa diviem pakāpieniem reizē. Viņa tik tikko noturējās kājās, jo augstie papēži slīdēja.

- Vai tad jūs par šo ieeju nezinājāt? - hercogs pajautāja. — Tā ir daudz ērtāka. Es nevaru nākt šurp pa Bondstrītu un doties iekšā caur veikalu, lai tur uzdurtos kādai hercogienei, kura izvēlas sev kurpes. Visas slavenības izmanto Toma iestādes sētas durvis.

Par ko šis vīrs Mēriju Ennu uzskata — vai par ielasmeitu no tuvākā stūra?

- Es nekad šeit neesmu bijusi, - Mērija Enna attrauca. - Un vairs nenākšu. Viss notikušais ir kaut kāds pārpratums — no sākuma līdz beigām. - Galu galā, viņai ir arī savs lepnums. Ja hercogam vajadzīga sieviete vienai naktij, viņš var iziet uz ielas un kādu sameklēt. Tādam nolūkam nekādi smalkumi nav nepieciešami, viss ir vienkāršāk par vienkāršu.

Hercogs iestūma Mēriju Ennu karietē un apsēdās viņai līdzās, aizņemdams gandrīz visu sēdekli — viņa bija iespiesta kaktā. Hercogs uzlika savas kājas uz pretējā sēdekļa un pievilka Mēriju Ennu sev klāt.

- Līdz Fulhemai ir tālu, tāpēc mums derētu tuvāk iepazīties jau tagad.

Viņa nopūtās un, padevusies neizbēgamajam, nolaida galvu uz ceļabiedra pleca. Pašos viņas būtnes dziļumos virda neapmierinātība, viņa zvērēja atriebties, taču ne jau hercogam - nabaga rupeklim, bet Ogilvijam un tēvocītim Tomam. Ja viņa būtu zinājusi, kas abiem prātā... Viņa būtu rīkojusies pati, visu pārdomājusi. Uz šo vakaru ievilinājusi pie sevis viņa pavāru, divus vai trīs kalpotājus, izdibinātu visu par viņa gaumi - ko hercogam labpatiktos iebaudīt. Nolīgtu pāris jaunekļus -dziedātājus un muzicētājus, pārvietotu mēbeles salonā un paplašinātu viesistabu... Kad viesis būtu gatavs ēst brokastis... vai varbūt dotos projām agrāk — vēl pagūtu izbaudīt vislielāko svētlaimi, ko viņa spēj sniegt. Kropluvārts vienmēr teicis, ka Mērijas Ennas māja Tevistokpleisā esot visomulīgākā, kādu viņam bijis lemts apciemot, - gan labas pusdienas, gan lietpratīgi izvēlēti vīni. Un gultas, kas vedina saldi nosnausties. Ja viņš pirms pāris nedēļām būtp teicis kaut vai vienu vienīgu vārdu, Mērija Enna būtu visu sagatavojusi... Taču te... viņu iegrūduši karietē kā padauzu un ved uz Fulhemu. Nav nekādas iespējas parādīt savas labās īpašības - kā viņa prot tērzēt, cik graciozi kustas, cik veikli spēj pavedināt, kā vīrieši par viņu jūsmo. Šādam plānam abi būtu varējuši izmantot jebkuru jaunu skuķi, pat vecu vazaņķi, ja tā vajadzīga šim nolūkam vien.

— Jā, šis brauciens mani uzmundrina, — hercogs ieminējās. — Un kā būs ar vakariņām? Tur, pa labi, ir Fulhemlodža. Esmu izsalcis kā Mozus ceļā uz Apsolīto zemi.

Parādījās smalkjūtīgi sulaiņi, kuri neuzlūkoja Mēriju Ennu. Viens paņēma viņas somu, otrs apmetni, pēc tam pavadīdami viešņu uz plašu kvadrātveidīgu istabu. Viss bija sagādāts un sagatavots - ķemmes un sukas, adatu spilventiņš un smaržūdeņu pudelītes uz tualetes galdiņa ar spoguli. Gulta ar baldahīnu, naktskrekls, rītasvārki, mājas tupelītes. Mērijai Ennai gribot negribot nācās atzīt, ka viss izvēlēts ar labu gaumi. Ja abi apmainītos vietām un hercogs būtu atnācis pie viņas uz Tevistokpleisu, viņa nebūtu iedomājusies par naktsģērbu un čībām. Skūšanās piederumi, ķemmes plauktiņā - protams, protams, bet tāda gādība... Mērija Enna aplūkoja gultas veļu. Tā smaržoja pēc lavandas - maigi un smalki, plāna kā batista mutauts. Žēl, ka viņas mātei nav ļauts to redzēt, - misis Farkaherei tā patīk lepna veļa, viņa allaž stāstījusi, ka palagam jābūt tik gaisīgam, lai varētu izvilkt caur laulības gredzenu.

- Ja jūs esat gatava kāpt lejā, kundze, tad Viņa Karaliskā Augstība jau gaida.

Tas taču bija viņš — vai tad ne? Labi, ļausim viņam vēl mazliet pagaidīt. Hercogs nav izpratis savu dūjiņu, ja domā, ka viņa sēdīsies pie galda ar braucienā izspūrušiem matiem, — pieklājība viņai ir pirmajā vietā. Mazliet smaržu no šīs pudelītes... tās ir gluži labas - tā jābūt, Dieva dēļ - ja jau tās gādājis princis.

l omam Teiloram bijusi taisnība — ar cimdiem viņa būtu izskatījusies labāk — tie piešķirtu tualetei nobeigtības iespaidu. Taču cimdi nav iekļauti šīs guļamistabas aprīkojumā, tāpēc jādomā, ka šie piederumi Viņa Augstībai neko daudz nenozīmē. Mērija Enna lepni un iznesīgi devās lejā pa kāpnēm. Te bija iespēja parādīt savu varēšanu un lietpratību. Taču hercogs neko nepamanīja - viņš ātri nosēdināja viešņu pie galda un ierēcās kā saniknots vērsis, jo zupa izrādījās atdzisusi.

- Sasodīts, cik ilgi tā var turpināties? Trīs reizes vienas nedēļas laikā! Būs jāpadzen pavārs. Mans kuņģis raujas čokurā -tā gribas ēst! Atnesiet man maizi!

Zupas šķīvji tika aiznesti. Sulaiņi ienesa karstas, nule ceptas maizītes, un drīz tām sekoja arī par jaunu uzsildītā zupa.

“Kalpotājus es ātri dabūtu pie kārtības,” Mērija Enna domāja. “Un turētu viņus grožos. Žēl, ka te nav Maitas!”

Ēdot zupu, hercogs šmakstināja tieši tāpat kā Džordžs — gluži kā kucēns. Par tādu šļurkstināšanu Mērija Enna parasti aizdzina dēlu no galda. Karaliskās personas labā audzināšana un manieres viņu nesajūsmina. Ko viņai tagad vajadzētu darīt -klusēt vai runāt? Sā vai tā, viņa var ēst un nogaidīt, ko darīs namātevs. Hercogs pāris kampienos aprija buti labas sievas -bonne femme — gaumē, bet Mērija Enna knibinājās ap savējo, jo viņai bija radušās aizdomas, ka tālāk nāks cepetis. Tā arī notika. Tas bija jēra muguras gabals ar dažādām piedevām. Kamēr hercogs ar lielu kāri uzbruka cepetim, viņa veste uz vēdera tā nostiepās, ka galu galā iztrūka poga un nokrita uz galda. Princis Čārlijs... Makenziju klans... izputējušie īpašumi... Un šī bija zīme, kurai Mērijai Enna nespēja pretoties.

- Vai jums nebūtu iebildumu, - viņa sacīja, - ja es to uzdāvinātu savam brālim?

Viņa pamanīja, ka sulainis aiz hercoga krēsla sastingst, pasniedzas un izvelk pogu no sālstrauka. Hercogs pavērās Mērijā Ennā un iespurdzās.

- Kādam nolūkam? Šīs pogas der tikai šādām vestēm, kuras šuj viens vienīgs Vindzoras skroderis, kurš zina no galvas mana vēdera izmērus.

- Es negrasījos šo pogu nekur piešūt. Savā ziņā tā ir kā simbols.

- Ko tā simbolizē? Vai aizvien pieaugošu punci?

- Manam brālim ir tikai divdesmit gadu, viņš ir slaiks kā niedre. Nē, viņš varētu to nēsāt pie pulksteņķēdes - kā rotājumu. - Mērija Enna sāka prātot, vai vajadzētu hercogam pastāstīt leģendu, vai arī tāda rīcība būtu netaktiska? Hanno-veres dinastijai piederīgie bija tramīgi pat pēc piecdesmit valdīšanas gadiem.

- Redziet, mēs esam cēlušies no Skotijas, no Makenziju klana. Vienam no mūsu senčiem piederēja sudraba poga — “jaunā troņa pretendenta” dāvana. Tika uzskatīts, ka tā nes laimi, taču pēcāk poga pazuda. Zinu, ka šī nav gluži tā pati, tomēr...

- Vai tā jums nevar nodarīt kaut ko ļaunu? Ja jūs esat no jakobīņiem, tad neko nevaru solīt.

- Nē, es neesmu jakobīne.

- Jūs, skoti, visi esat līdzīgi. Tikpat nešpetni kā īri. Ja tikai jums rastos iespēja, jūs iedurtu mums dunci mugurā. Es lielāko daļu no šiem apšautu.

- Jūs gan esat asinskārs. - Un, redzēdama kalpotāja sejas izteiksmi, viņa ātri piemetināja: - Asinskārs tajā nozīmē, ka jums patīk karš un agresija. Tā, protams, ir jūsu profesija - jūs tai esat īpaši gatavots. - Tāds skaidrojums armijas galveno virspavēlnieku droši vien nesaniknos. Ja jau Mērija Enna ir šeit, viņai nāksies spēlēt savu lomu līdz beigām, būt jautrai, aizraujošai, pilnībā atstrādājot šīsnakts pajumti - kā jau godīgai sievietei.

- Cik es sapratu no jūsu sarunas Toma istabā, - hercogs ierunājās, - mums nav lemts ilgs mūžs. Būsim derīgi tikai divjūga vadīšanai, ne vairāk.

- Tie, kuri mēdz slepus noklausīties, reizēm dzird par sevi ne gluži to labāko, — viņa iesāka, taču aprāvās, jo atcerējās, kur atrodas. - Kad es klausos citu tērgāšanā, - Mērija Enna mēģināja mainīt tematu, — dzirdu tik daudz visādu muļķību... un pēc tam tās visas parādās avīzēs un pamfletu lapās. Tāpēc tīši gvelzu par visām šīm muļķībām tēvocim Tomam.

Tas būs briesmīgi, ja hercogs izmetīs viņu uz ielas šajā vēlajā stundā, kad zirgi jau izjūgti un novietoti steliņģos, - tad viņai nāksies kājām iet uz Blūmsberiju! Kā lai sieviete spētu pareizi novērtēt karaliskas personas noskaņojumu, ja paspējusi tik īsā brīdī zaudēt tās labvēlību? Un ja nu brauciens karietē ir viss, kas bija vajadzīgs? Vakariņas, un pēc tam - pa durvīm... Atšķirībā no Bārtona un Kropļuvārta... Kad pasniedza trešo ēdienu, Mērija Enna zagšus uzlūkoja hercogu. Viņš likās atmaidzis un labsirdīgā garastāvoklī. Gatavs iebaudīt aivas pīrāgu un piedzert vīnu.

- Tātad, - viņš sacīja, pētoši skatīdamies uz Mēriju Ennu, - jūs uzskatāt mani par tirānu - vai nav tiesa? Jo es piežmiedzot savus brāļus?

Viņš dzirdējis visu - katru vārdu. Neko nav palaidis garām, iegaumējis zilbi pa zilbei. Un licis to saprast - viņai vairs neatliek nekas cits, tikai būt godīgai, lai nāk kas nākdams. Notikušajā viņa var vainot vienīgi sevi.

- Jums jāatzīst, - Mērija Enna atbildēja, uzlikusi rokas uz galda, - ka Velsas princim grūti atteikties no komandēšanas. Ja vecajam... ja Viņa Majestātei atkal uznāks prāta aptumsums, Velsas princis kļūs par reģentu, un tad jūs būsiet mainītās lomās. Un darbu meklēt nāksies jums, nevis viņam.

Sulainis piepildīja hercoga glāzi, pēc tam arī viešņas glāzi, un viņa pamanīja šī zeļļa sejas izteiksmi — kalpotāja acis bija kļuvušas stiklainas kā slāpstošai zivij.

- Tas viss uz mani neattiecas, - hercogs attrauca, — visu izrīko karalis. Es tikai pildu viņa pavēles un nododu tās tālāk.

- Skaidrs, - Mērija Enna novilka. — Tādā gadījumā jums neklājas viegli. Ja Viņa Majestāte paliks pie sava, jūs tur neko nevarat palīdzēt.

- Ielāgojiet vienu, - hercogs turpināja, - un pasakiet arī saviem draugiem, kuri klausās pils baumās, lai izlasa noteikumus, ko virspavēlniekam ir atļauts un ko nav atļauts darīt. Jūs no šiem jautājumiem neko nesaprotat, un viņi tāpat.

Aivas pīrāgs bija nokopts. Parādījās želeja. No cieši nostieptās vestes iztrūka vēl viena poga, un viņš, ne vārda neteicis, pāri galdam pasvieda to viešņai. Viņa aizbāza to aiz ņiebura -līdzās pirmajai.

- Runājiet! - hercogs pavēlēja. - Man patīk klausīties spriedumus par saviem trūkumiem.

Pēc saldā vīna — soterna, kas sekoja pēc sarkanvīna un reinvīna - visu vīnu bija pārāk daudz kopā ar buti bonne femme un tēvoča Toma silto šampanieti, kratīšanos karietē un visu pārējo Mērijas Ennas galva nebija īpaši skaidra. Parasti Mērija Enna lietišķās tikšanās reizēs nemēdza dzert, bet šajā vakarā viss gāja greizi kopš paša sākuma. Viņa atspieda zodu delnā un blenza uz svecēm. Sapnis sajaucās ar īstenību, nekas vairs nešķita noteikts un pastāvīgs.

- Es nešaubos, ka jūs Gibraltārā rīkojāties pareizi, sūtot Kentu uz mājām. Viņš nav tādiem pienākumiem piemērots -kāpēc jūs vispār viņu tur norīkojāt? Sī kaitinošā tieksme pievērst uzmanību detaļām... šis cilvēks ir sava pienākuma moceklis, vīri viņu lād vienā lādēšanā. Daži man pazīstami jūrnieki bija Gibraltārā tieši dumpja laikā. Un satikās ar virsniekiem no tā bataljona, kuram tika uzkrauta visa vaina. Kurš tas bija? No karaliskās gvardes? Esmu piemirsusi. Tā nebūtu noticis, ja Kentam piemistu kāds nieks veselā saprāta. Protams, ka vīri sāka garlaikoties - no bezdarbības garnizonā, kad nekādas kaujas nerisinās, var sajukt prātā. Bet kā rīkojas Kents — atdala visu pilsētu no pārējās pasaules, aizslēdz visus dzērienveikalus, bet brašos zēnus iesloga kazarmās! Mans Dievs, ja es būtu kareivis, tad tur sarīkotu gatavo elli! Viņi visi pielūdz jūs, uzskata jūs par varoni, kaut gan, protams, ir bijušas reizes, kad... kad ne viss jums izdevās, kā paredzēts.

Mērija Enna izslējās un pūlējās turēt sevi rokās, raudzīdamās sveču liesmiņās. Ko viņa tur melš - ja nu hercogs šo muldēšanu pielīdzinās nodevībai?

- Piemēram?

- Kā... Holandē! - viņa pūlējās atcerēties. Ko bija gadījies lasīt pamfletā - vai varbūt par to bija rakstījusi viņa pati drīz pēc Mērijas dzimšanas? Par sakāvi pie Dinkerkas, tā iegadījās tieši šajā laikā. - Es nešaubos par jūsu drosmi, - Mērija Enna turpināja, - jūs esat dūšīgs kā tīģeris, taču pārdrošība palīdz uzvarēt kaujā tikai tad, ja ir izlolots plāns. Tagad atceros — tajā laikā kritizētāji plosījās kā nejēgā tāpēc, ka jums nebija izstrādāts plāns, - viņi pieprasīja, lai jūs atsauc, vai ne? Drosme... Kungs Dievs, jā! Jūs caurām dienām bijāt kaujas laukā, kur jūs varēja nošaut. Bet vai jūs neesat vienisprātis ar mani, ka tādu izturēšanos var uzskatīt arī par izaicinājumu un pārmest piesardzības trūkumu, tā kļūstot par atklātu mērķi ienaidniekam? Laimīgā kārtā jums paveicās - jūs palikāt dzīvs. Jo jums izdevās... par jums!

Mērija Enna pacēla vīna glāzi un, izdzērusi to, pārmeta pār plecu. Glāze sašķīda sīkos gabaliņos. So triku viņai bija iemācījuši važoņi, kuri tādās izdarībās bija īsti lietpratēji, un Mērijai Ennai aizvien sagādāja neviltotu gandarījumu mirklis, kad glāzei nolūza kājiņa.

Tā, domāja Mērija Enna, tūlīt viņu no šejienes izvadīs. Droši vien izsauks apsardzi un nosūtīs uz Ņūgeitas cietumu. Savā ziņā tas viss bija pūļu vērts, Mērija Enna varēs kaut ko pastāstīt saviem pēctečiem - par šo braucienu uz Fulhemu, kur viņu gaidīja vakariņas un divas vestes pogas.

Hercogs piecēlās no galda un pasniedza viņai roku. Mērija Enna uzslējās, pūlēdamās saglabāt līdzsvaru un gaidīdama, kad viņai liks doties projām.

- Manuprāt, mums abiem laiks gulēt, - hercogs sacīja, - tiksimies rīt brokastīs. Mūs neviens netraucēs - varēsim visu dienu veltīt manevriem. Pieņemu, ka varu kaujas laukā kļūt garlaicīgs, un jums nāksies mācīt man savu taktiku. Svētdien man būtu jāaizbrauc uz Vindzoru, bet atgriezīšos uz pusdienām, un pirmdien kalpotāji jūs nogādās uz Pārkleinas māju - tā pilnībā apmēbelēta un gatava maniem apmeklējumiem. Ja mēs saderēsim kopā, es jums sameklēšu kādu lielāku māju. Toms stāstīja, ka jums esot divi vai trīs bērni, un jūs negribēsiet dzīvot atsevišķi no viņiem. Vai pati uzkāpsiet pa kāpnēm, vai man vajadzētu jūs uznest?

Mērija Enna dziļi ievilka elpu un pakniksēja līdz grīdai. Pat tad, ja viņa nekad vairs nepieceltos, šis žests būs izdevies. Lai visi Stjuarti apgriežas savos zārkos, šis vīrietis ir gatavais eņģelis.

- Jūsu Karaliskā Augstība, — Mērija Enna nomurmināja, -jūs mani satriecāt līdz sirds dziļumiem. - Viņa nespēja noticēt, ka neticamais ir noticis. Viņai gribējās smieties un raudāt, izkārt karogus un kliegt: — Lai dzīvo Brunsviki - mūžu mūžos!

- Vai abas pogas ir vietā? - hercogs noprasīja.

Mērija Enna parādīja slēptuvi, un hercogs palīdzēja viņai nostāties taisni.

- Tad arlabunakti. Redzēsimies septiņos, varbūt pat vēl agrāk. Es no rītiem esmu pilnā formā, tāpēc paguliet, kamēr ir laiks.

- Arlabunakti, ser. Un... paldies.

Septiņos... kaut vai gaismai austot, ja viņš tā vēlas. Apkalpošana būs uz goda. Viņas rupjības ir piedotas, būs māja Pārkleinā, un vēlāk - lielāka... Ak Dievs! Kāda nākotne!

Mērija Enna apgūlās gultā ar baldahīnu un iedomājās par Čārliju. Viņi pasūtīs pogām sudraba rāmīti, ar savītiem karaliskajiem ģerboņiem un sadotām rokām, bet zem tiem lokā gadskaitli - 1803.

Ogilvijam bijusi taisnība. Šis sakars nozīmē ardievas Bārtonam, ardievas Kropļuvārtam, atvadīšanos no Bila. Veltīt uzmanību visiem? Tas nebūs iespējams, ja viņas mīļākais būs princis. Viņa spēlēs godīgu spēli, hercogam nav par to jāuztraucas.

- Esmu savu panākusi, - Mērija Enna teica pati sev. - Un nokļuvusi pašā virsotnē. Tagad es būšu otrā persona pēc Fica kundzes. Jautājums tikai, cik ilgi varēšu šo savu vietu saglabāt? Es nedrīkstu atslābināties nevienu mirkli... Darīšu visu, lai viņu paturētu, ja jau viņš ir piekodies.

Vienu mācību Mērija Enna bija ielāgojusi uz visiem laikiem: kad briesmu brīdī nākas pieņemt lēmumu, tad jāpieņem tas, kurš pirmais iešaujas prātā.

Trèša nodaļa

Marta?

- Jā, kundze.

- Marta, atnes man tāfeliti un grifeli, lai varu uzrakstīt, ko pagatavot. Atnes arī apmeklējumu sarakstu - es to atstāju salonā.

Mērija Enna savilka ap pleciem ciešāk šalli un sakārtoja spilvenus sev aiz muguras, pēc tam pavilka tuvāk brokastu paplāti, novietodama to sev uz ceļiem. Viņai līdzās - uz spilvena pa kreisi - gulēja piezīmju papīrs un spalva. Sis bija otro brokastu laiks, kad vairs nebija tā jāsteidzas. Pirmās brokastis pasniedza pusastoņos, tad tika steidzīgi dzerta tēja un aprītas maizītes. Hercogs pusapģērbics traucās ārā no istabas, runādams un izkliegdams pavēles savam sulainim Ludviķim, lai gādā zābakus un jostu, pukodamies par kādu nevietā noliktu tualetes piederumu, bet Mērija Enna šajā laikā ielēja tēju un apvaicājās par viņa plāniem.

- Cikos jūs šovakar pārnāksiet?

- Netikšu ātrāk par sešiem. Varbūt pusastoņos. Negaidi mani pusdienās. Varu pārrasties vēlu. Šodien būs tāda pati diena kā vakar, karaliskās gvardes papīru kalni līdz debesīm, un tad arī Klintona dokumenti parakstīšanai. Šī rekrūšu vervēšanas kampaņa jau visiem ir līdz ūkai, katra karaspēka daļa kaut ko pieprasa, un Dievam vien zināms, cik daudzi pulkveži, kuri līdz šim saņēma tikai pusi algas, tagad pieprasīs visu.

- Tas taču ir labi, vai ne? Jums ir vajadzīgi cilvēki.

- Protams, ka mums nepieciešami cilvēki. Ja man būtu brīvas rokas, es pabāztu viņiem zem deguna noteikumus un

liktu pie darba. Nē, tikt galā ar šo kampaņu ir gaužām grūti. Vispirms gandrīz trīs mēneši aizgāja, izstrādājot nosacījumus, tad vēl seši - lai savāktu jauniesaucamos, un pa to laiku Bona-parts vēroja mūs no Kalē un ķiķināja piedurknē! Ludviķi! -Šis bļāviens bija vērsts uz ģērbistabas pusi.

- Jūsu Karaliskā Augstība?

- Atnes man otru zābaku pāri - ne šos, man ir varžacs! Ielej man vēl vienu tasi tējas, dārgā, pieliec arī cukuru!

Viņa pasniedzās turpat no gultas un paņēma hercoga tasi, bet viņš apsēdās uz malas un sāka ķimerēties ap bikšturiem.

- Varbūt trešdien nāksies doties uz trim dienām uz Haitu. Šie tur kasot pakaušus — radušās kaut kādas neskaidrības ar Romnijas purvu aizsardzību, kaut gan nosūtīju viņiem norādījumus trijos eksemplāros. Bet man ir tik sarežģīti turp nokļūt! Londonā tik daudz darīšanu, turklāt kā kronis visam briest politisks skandāls. Edisonam nāksies atvaļināties, tad viņa vietu ieņems Bits, bet to mēs nedrīkstam pieļaut - tas būtu pārāk apgrūtinoši.

Mērija Enna skatījās, kā viņš ģērbjas, rokas aiz galvas aizlikusi. Tieši šādus mirkļus viņa vērtēja visaugstāk - hercogs tad aizmirsa par piesardzību, atļaudamies visai neapdomātus izteicienus, neatcerējās arī par tēju, turpretī Mērija Enna neaizmirsa itin neko.

- Kā jūtas Viņa Majestāte?

- Pavisam slims, taču — lai tas paliek starp mums. Vakar uz Vindzoru tika izsaukts ķirurgs Dandass, viņš konsultēja galma ārstu Seimondsu. Abi gribētu viņu drīzāk pārvest uz Bakhausu -rīt vai parīt, bet karaliene iebilst. Viņa saka - šī politiskā jezga padara visu vēl ļaunāku — tikko viņš nokļūšot Londonā, tūlīt gribēšot iejaukties. Ludviķi! Manu mēteli!

- Tas ir šeit, jūsu Karaliskā Augstība!

Hercogs nostājās spoguļa priekšā un aizpogāja kamzoli. Pa atvērto logu bija dzirdams, kā sprauslā un mīņājas zirgi, kurus grūms, gaidīdams savu pavēlnieku, vadāja gar Gločesterpleisas durvju priekšu.

- Man vairāk nav laika — varu paspēt vienīgi izdzert vienu tējas tasi, mana dārgā. Pabrokastošu Portmenskvērā, bet pēc tam došos uz gvardu mītni. Ja šovakar būšu vēlu, tas nozīmēs, ka esmu devies uz lordu palātu, - gribu dzirdēt, kas Sentvinsentam sakāms. Es pilnīgi atbalstu domu, ka Admiralitātei jāsadod brāziens, lai kara ministrija beidzot par mums aizmirstu. Tagad viss ir otrādi - jūrniekus slavē, bet mūs lamā. Uzslienies gultā sēdus un noskūpsti mani, es nevaru pieliekties!

Mērija Enna iesmējās un, pacēlusi rokas, noglāstīja hercoga zodu.

- Jūs pārāk daudz strādājat, - viņa sacīja. - Ļaujiet arī man kaut ko darīt.

- Tu jau tāpat esi tajā visā iejaukta, - hercogs atteica. - Iedomājies Klintona sejas izteiksmi, ja es parādīšos jātnieku gvardes mītnē kopā ar tevi, ģērbušos uniformā. Lai gan tev taisnība - tā mums diena aizritētu daudz ātrāk. Cik pulkstenis?

- Nupat nozvanīja astoņas reizes.

- Ej atpakaļ gulēt un nosapņo, ka jau ir vienpadsmit vakarā. Vai tu kaut mazliet mani mīli?

- Ser... kā jūs varat tā jautāt!

- Nevajadzētu, bet man ir tāds paradums. Vēlēšanās būt pārliecinātam, ka pēc manas aiziešanas mājās valda augsta morāle. Saldus sapņus, mana mīļā!

Zābakotu kāju dipoņa lejup pa kāpnēm, pēc tam nočīkstēja ārdurvis, un zirgu pakavi aizklabēja uz Portmenskvēra pusi. Mērija Enna atlaidās spilvenos un aizvēra acis. Vēl vienu stundiņu varēja pasnaust, pēc tam sāksies diena. Tagad šis dīvainais, divējādais dzīvesveids bija kļuvis par viņas otro dabu. Vakari piederēja hercogam - divpadsmit stundas, no septiņiem vakarā līdz septiņiem rītā, ar visu pārējo laiku Mērija Enna varēja darīt, ko vēlējās. Un ik mirklis bija piepildīts, kaut gan hercogam par to nebija ne jausmas.

Pusmiegā viņa atcerējās savu dzīvi, kāda tā bijusi līdz šim brīdim, - gadu pēc gada, gandrīz vai no Boulinginalejas laikiem. Audzināšana, kādu viņa saņēma bērnībā, būdama nabadzīga ielas meitene, palīdzēja jau agri izstrādāt apsviedību un drošu tvērienu, ķerot savu laimi, tikko radās kāda izdevība. Hemā apgūtā uzvedība bija kā pseido slīpējums — piešķīra viņai ārēju spožumu. Laulība ar Džozefu atstāja uz viņu vislielāko iespaidu -turpmāk nevienam vīrietim, lai ko tas darītu, neizdosies salauzt viņas sirdi. Runājot par pārējo - arī citi mīlnieki bija atstājuši savus zīmogus. Mērija Enna prata izmantot viņus, gūstot vislielāko labumu, un pēc tam pameta, būdama viņiem pateicīga par saņemtajām mācībām. No vīriešiem - un ne tikai no mīlniekiem - Mērija Enna bija uzzinājusi, kādi mērķi ir vīriešu virzītajai pasaulei. Tātad vajadzēja kļūt vienlīdzīgai ar viņiem. Spēlēt pēc viņu noteikumiem, pilnā mērā izmantojot savu intuīciju.

Seši mēneši Pārkleinā - visai vētraini un pietiekami neganti, lai noreibtu galva un aizmirstos piesardzība, bija tikai pārbaudes laiks, lai viņa pierādītu savu vērtību. Smieties un tēlot iekāri -tas nebūt nebija viss. Ja hercogam būtu nepieciešama tikai gultas biedrene, tad dučiem citu Bondstrītā jau gaidīja savu kārtu, lai ieņemtu Mērijas Ennas vietu - pietiktu ar vienu rokas mājienu. Bet kas notika viņa galvā, sirdī un kuņģī? Tas bija jautājums, kuru viņa bija nolēmusi noskaidrot. Nekad neko nejautājot tieši, netincinot, bet gan vērojot, klausoties un iegaumējot, liekot vērā.

Viņa sieva - hercogiene? Dumja bezsmadzeņu būtne, neglīta un neauglīga, klēpja suņu ielenkta. Tādēļ atšķirībā no Džeimsa Bārtona un citiem viņas paziņām hercoga laulības dzīve bija tukša, novadējusies, vientulīga. Hercogs ilgojās pēc mājām, kuras smaržotu pēc mājām, kur kūsātu dzīvība. Mājām, kur pa grīdu ložņātu bērni, nevis valdītu greznība, oficiālas ceremonijas un rosītos vesels pūlis sulaiņu. Mājām, kur hercogs varētu atpūsties, žāvāties, atzvilt uz dīvāna. Viņš ilgojās pēc sievietes, ar kuru varētu parunāt, pasmieties, mīlēties, kad būtu attiecīgs noskaņojums, arī kopā garlaikoties un aizmigt. Kura nepārstāstītu viņam sievu tenkas, nepļāpātu par krokojumiem un mežģīnēm, tērpiem un cepurēm. Tādas sievieties, kura spētu vienā acumirklī piemēroties viņa garastāvoklim. Kuras humora izjūta ļautu novērtēt rupjos kazarmu jokus. Sievietes, kura dusmās varbūt pat spētu viņam iesist. Sievietes, kura kaislības uzplūdā kostu un skrāpētu. Tieši to viņš meklēja - un tagad bija atradis. Sešus mēnešus ilgo pārbaudes laiku viņa izturēja -un izturēja ar godu.

- Es tev uzdāvināšu māju pilsētā, - hercogs sacīja, - un arī lauku īpašumu. Katru mēnesi došu naudu to uzturēšanai - kopā uikstoti gadā. Ja ar to nepietiks, tev nāksies saimniekot citādi. Neviens nespiedīs tevi maksāt, kad uzzinās, kādās attiecībās mēs esam, un es gādāšu, lai to zinātu visi, arī preču piegādātāji - ka tu arī turpmāk būsi manā aizgādībā. Ar tādu papildinājumu pie sava vārda tu dabūsi visus kredītus, kādi vien iespējami. Šī aizgādība tev nesīs apkārtējo ļaužu labvēlību. Tu pati izlem, kā tērēt to naudu, ko tev došu, un mani ne ar kādiem jautājumiem netraucē. Esmu pilnīgi nezinošs naudas lietās, es tās neizprotu.

(Šis paziņojums tika izteikts Pārkleinā vasaras beigās. Mērija Enna klusībā domāja: “Tūkstotis gadā nav daudz. Nav, ja cilvēks grib labi dzīvot.” lāču, ja viņa iebilstu, ka šī summa ir par mazu, hercogs varēja viņu pamest.)

- Protams, - Mērija Enna atbildēja, - es tikšu galā. Kur mēs dzīvosim?

- Man ir māja Portmenskvērā, - hercogs atteica, - piecu minūšu gājiena attālumā no šejienes. Un vēl viena Gločester-pleisā — tā būs tavējā. Es ieradīšos pie tevis katru vakaru, ēdīšu vakariņas un pavadīšu nakti, bet no rīta došos savās darīšanās. Kalpotāji, mēbeles, viss pārējais būs tavā ziņā.

Tūkstotis gadā būs vajadzīgs tikai kalpotāju algām un livrejām.. . Mērija Enna aizgainīja šo domu un sāka plānot. Savādi, ka visi vīrieši viņas dzīvē bija pilnīgi nesaprātīgi naudas lietās, bet šajā gadījumā vismaz nenāksies skopoties. Ja jau būs kredīts.

Tirgotāji līda vai no ādas ārā, lai viņai pakalpotu. Caur viņu šie cilvēki cerēja nokļūt karaliskās personas aizgādībā. Birkets -sudrabkalis un Pārķers - juvelieris. Pirmais ieradās ar sudraba šķīvi, ko hercogs de Bērī bija kontrabandas ceļā atvedis no Francijas, - esot to nopircis tikai tāpēc, lai sagādātu prieku viņai, bet otrais atnesa briljantus. “Dāvana hercogam, kundze!”

Pie durvīm allaž bija atstātas veiksmīgāko tirgotāju vizītkartes. “Mēs uzskatīsim par lielu godu, kundze, ja jūs...” Un tā tālāk. Mortloks no Oksfordstrītas piedāvāja porcelānu un kristālu. Samērs un Rouzs no Bondstrītas sūtīja dažnedažādu kamīnrestu paraugus, Ouklijs no Bondstrītas — drapērijas un aizkarus. “Misters Teilors no devītā nama, kundze, ieteica pie jums iebraukt.”

Toms Teilors palīdzēja nolīgt labus kalpotājus. - Dārgā, atstājiet to visu manā ziņā, es pazīstu piemērotus cilvēkus. Jums vajadzīgi tādi ļaudis, kuri ilgu laiku pavadījuši vienā mājā. Kad šādi sulaiņi meklē darbu, tie visi nāk pie manis.

- Kāpēc? Vai jūs pēcāk saņemat procentus no viņu algām?

Tēvocītis palaida šo piezīmi gar ausīm un neatbildēja.

Pīrsons — pārvaldnieks - bija desmit gadus pavadījis pie

lorda Cesterfīlda. Sulainis Makdouels bija piecus gadus kalpojis Berlingtonhausā. Kučieris Pārķers - silti ieteikts - palicis septiņus gadus pie misis Ficherbertas un tagad gribēja kādas pārmaiņas. Istabenes, veļas mazgātāja, pavārs un virtuvene... Visus sameklēja tēvocītis Toms, pietika ar vienu viņa rokas mājienu.

- Es gribu savu istabeni paaugstināt par saimniecības vadītāju, — Mērija Enna uzstāja.

- Vai jums šķiet, ka viņa ir piemērota šim darbam, dārgā? -tēvocītis nīgri nomurmināja.

- Marta prot visu. Viņa ir uzticama un padevīga. Turklāt bērni viņu mīl. - Nekas vairāk netika sacīts.

Divas ekipāžas. Seši zirgi. Reizēm astoņi. Grūms, durvju-sargs (šim postenim, iespējams, derētu Sems Kārters), jauna meitene šūšanas darbiem rītos un izpalīdze, kas ierastos apkopt māju divreiz nedēļā.

Veļa... kā ar veļu? Arī par to apsolīja parūpēties Toms Teilors. Ar roku izšūta un kādas īru firmas piegādāta - par to gādāja tēvocīša draugi.

- Bet, tēvoci Tom, šiem cilvēkiem taču jāsamaksā!

- Nesteidzieties, dārgā. Viņi vēlas aizgādību.

Ja tā, tad nav vajadzības taupīt naudu, izvēloties katru sīkumu, var pasūtīt visu labāko - pie velna sekas. Neviens neatļausies iesūdzēt tīrasiņu princi.

Un sāka klīst valodas par “hercoga aizbildniecību” -šiem vārdiem iepērkoties bija gluži maģiska iedarbība. Paziņas, draugi un pat mīlnieki bija sajūsmā, tās apliecinājumus nenācās ilgi gaidīt.

Džeimss Bārtons, kuram vajadzēja justies visai sapīkušam par abu starpā iestājušos vēsumu, tomēr apliecināja, ka Mērijas lamas māte varot palikt Tevistokpleisā tik ilgi, cik ilgi māja būtu ģimenei vajadzīga. - Es dzirdēju, ka jūs esat Jorkas hercoga aizgādībā. Cik brīnišķīgi! Tas ir labākais no visiem Brunsvikiem un vienīgais, kurš neizskatās pēc vācieša. Starp citu — aizbilstiet viņam kādu vārdiņu par mani un manu celtnieku pulku. Ja mums būs viņa atbalsts un piekrišana, mans plāns varētu izdoties.

Kropļuvārts viņai atrakstīja no Īrijas: “Ko es dzirdu? Tu vāļājies sienā ar Frederiku Augustu? Tas gan ir ķēriens, ka esi nozvejojusi tādu slavenību, bet turi viņu grožos, nenoliec pātagu un neaizmirsti vecos draugus, kad tie lūgs no Tevis kādu laipnību. Izdibini no Jorka, kas man būs par to, ka atvedīšu viņam rekrūšus.”

Vienīgi Bils Doulers neizrādīja nekādu prieku. Viņš ieradās Mēriju Ennu apmeklēt, lūpas sakniebis un saīdzis.

- Vai tiesa, ka tu esot Jorkas hercoga mīļākā?

- Ak, Bil, neesi tik stīvs, kam tādi skaļi vārdi? Man labpatīk teikt, ka esmu viņa aizgādībā, tas izklausās tā tēvišķīgi, it kā man būtu tēvs, kuru nekad neesmu pazinusi. Kad iepazināmies, es tiku tev teikusi, ka mērķēju augstu, vai ne? Atļaušos aizrādīt, ka manas bultas sasniegušas mērķi. Taču tu tik un tā būsi man nepieciešams, lai gan tev nāksies turēties ēnā.

Mērija Enna aizveda viņu parādīt māju Gločesterpleisā. Džeimss Bārtons bija ierīkojis visas ūdensnotekcaurules un renes. Cik izdevīgi, ka bijušais mīlnieks bija arī celtnieks. Bet Bilam bija ļauts izvēlēties aizkarus un paklājus.

- Vai jūs ar hercogu esat noslēguši kādu vienošanos?

- Vienošanos? Ko tu ar to domā? Es saņēmu no viņa šo māju.

- Māja - tas ir lieliski. Bet es runāju par naudu, lai to uzturētu. Tāda uzturēšana tev varētu izmaksāt mazākais trīs vai četrus tūkstošus gadā.

Viņa iedomājās, cik raksturīgi Bilam bija visu paredzēt un brīdināt. Iet no istabas istabā un grozīt galvu, uzurdot šaubas un atvēsinot dedzību.

- Viņš man apsolīja dot naudu katru mēnesi.

- Saprotu... Labi, parūpējies par to, lai šis solījums tiktu tev izsniegts rakstiski. Vai - vēl labāk - noslēdz līgumu ar viņa banku.

- Es nevaru to izdarīt. Jo tā varētu rasties iespaids, ka esmu drausmīgi alkatīga.

- Daudz labāk ir ar viņu visu noskaidrot no paša sākuma.

“Vīnogas ir skābas,” Mērija Enna domāja, “Nabaga Bils, viņš

ir aizvainots un greizsirdīgs... Joprojām sapņo par Celfonas-Senpīteras namiņu. Cik tālu tā būtu no Gločesterpleisas! Hercoga, nevis mistera Doulera aizgādībā.”

Vils Ogilvijs deva pavisam citādu padomu. Tādu, ko viņa neuzdrīkstējās atkārtot Bilam.

- Tikai palēnām, — viņš pamācīja, - neko nesasteidziet. Apgūstiet iespējas. Es jums dodu laiku iekārtoties, bet pēc tam es jums pateikšu, ko darīt tālāk. Tagad, kad mana aģentūra Seviļrovā ir ciet, jo izsludināts bankrots, — neviens vairs nesaistīs manu vārdu ar armijas jautājumiem. Es strādāšu viens - būšu jūsu aģents un saņemšu savus procentus. Sūtīšu pie jums zeļļus, kuri grib saņemt paaugstinājumu. Jūs vedīsiet viņus pie hercoga. Un viss notiks. Naudu jūs saņemsiet no zēniem, kuriem gribēsies lasīt savu vārdu oficiālajā biļetenā. Galvenā summa jums, procenti man. Viņa Karaliskā Augstība jums neuzdos nekādus jautājumus. Vispirms pārbaudiet viņu, lūdzot kādu pretimnākšanu tiem, kuri bauda jūsu labvēlību, - tādiem cilvēkiem, ar kuriem jums nav nekādu naudas saistību.

Pirmo lūgumu izteikt bija vieglāk par vieglu. Lai hercogs dara kaut ko Cārlija labā. Brāļa acis iemirdzējās, tikko veiksme pagriezās ar seju pret viņu, - jauneklis jau redzēja sevi pēc trim gadiem feldmaršala godā.

- Vai tu domā, ka Viņa Karaliskā Augstība... ka tu varētu viņam palūgt...

Tā bija privāta ģimenes lieta, kuru nokārtot vieglāk par vieglu.

- Ser, mans brālis vai prātā jūk - tā vēlas dienēt armijā! Čārlzs jau kopš sešu gadu vecuma spēlē karu! Vai drīkstu viņu iepazīstināt ar jums - kādu vakaru, ja iespējams? Čārlzs ir jauns un kautrīgs, bet visai gudrs.

Tādējādi Čārlzs Farkahers Tompsons drīz vien ieraudzīja savu vārdu parādāmies oficiālajā biļetenā. Tur bija ziņots, ka Čārlzs 1804. gada 25. Februārī nozīmēts par kornetu trīspadsmitajā vieglās kavalērijas dragūnu pulkā.

Sems Kārters - Mērijas Ennas sulainis - bija greizsirdīgs Čārlza paaugstinājuma dēļ. Ja jau Tompsona jaunskungu paņēmuši armijā, kāpēc lai neņemtu arī viņu? Kapteinis Satons allaž mēdza sacīt, ka viņam piestāvētu sarkanais kamzolis.

- Kundze, es biju laimīgs kalpot jums, jūs bijāt pret mani tik laipna. Bet tagad, kad misters Tompsons ir projām, mājā šķiet mazliet vientuļi... Tagad draud karš, visi rosās, man negribētos, lai jūs traucējat Viņa Karalisko Augstību, bet varbūt kāds vārdiņš...

- Dārgais Sem... protams, ja tu tā vēlies, lai gan man nepavisam negribas tevi zaudēt.

Cik tā ir liela bauda - sniegt saviem draugiem to, ko viņi karsti kāro. Sems Kārters gan nebija gluži draugs, bet tika viņai labi kalpojis un izskatījās nelaimīgs, kambarī spodrinādams nažus - īsts upurjēriņš.

- Ser, jūs taču pazīstat manu Semiju, kurš apkalpo pie galda?

- Tas jauniķis, kurš klanās tā kā narcise vējā?

- Jā. Tam grūti noticēt, bet viņš vēlas dienēt armijā. Jūs jau zināt - es sūtīju viņu skolā, lai zēnam būtu kāda izglītība. Mīļš puisis, bet viņš lieki zaudē laiku, kalpojot par sulaini.

- Iedod man visas ziņas par viņu, tad paskatīšos.

Semjuels Kārters tika iesaukts 1804. gada aprīlī - sešpadsmitajā kājnieku pulkā - un saņēma jaunākā leitnanta pakāpi. Tādus norīkojumus nebija grūti panākt - pa vienam vienā reizē, tās joprojām lielākā vai mazākā mērā bija ģimenes lietas, un ar naudu tām nebija nekāda sakara. Sarežģījumi radīsies tad, kad sāksies augstāka spēle, - ar paaugstinājumiem. Katru dienu viņa atrada kādas atrunas... Taču Ogilvijs gaidīja.

Pulkstenis nozvanīja deviņas reizes, parādījās Marta ar brokastu paplāti. Tika ienests apmeklējumu saraksts un aprakstītā tāfelīte.

— Kundze, atkal ieradies tas puisis - Fjū.

— Kas viņš tāds ir?

— Viņam pieder veikals Bernardstrītā. Jūs esot nopirkusi no viņa lampu Tevistokpleisas mājai - jau pirms gada, tā šis zellis apgalvo.

— To gaismekli grieķu stilā, ko lords Berimors sadauzīja gabalu gabaliņos? Es atceros. Labi, un ko viņš tagad grib? Pārdot vēl kādas senlietas?

— Nē, kundze. Teica, ka par šo lampu tā arī neesot samaksāts. Tās atjaunošana viņam izmaksājusi divdesmit mārciņas.

— Blēņas! Viņš pats to saveda kārtībā kambarītī aiz veikala. Sūti viņu projām.

Smieklīgi - traucēt viņu ar gadu vecu rēķinu no Blūms-berijas. Tās dienas sen nodotas aizmirstībai. Un parādi tāpat.

— Kā jūtas Džordžs?

— Viņš pats apgalvo, ka labāk, bet viņam šodien negri-boties iet uz skolu. Viņš vēloties iet uz kazarmām un skatīties gvardus.

— Dievs ar viņu, lai papriecājas. Aizved viņu turp, Marta.

— Bet kā ar Mēriju un mis Ellenu?

— Viņas nav saaukstējušās, tāpēc viņām jāmācās.

Arī viņai pašai bija gaidāma stunda. Korijs — mūzikas skolotājs — bija solījis ierasties pusvienpadsmitos. Tāpat kā Sems arī šis zēns bija Satona aizbilstamais, tikai vairāk atgādināja liliju, nevis narcisi, un turklāt visai apburzītu.

— Marta, šodien no rīta atnāks misters Korijs. Pielūko, lai viesistaba būtu kārtībā un no arfas tiktu noņemts pārklājs. Misters Ogilvijs ieradīsies divpadsmitos. Mis Teilora sacījās pienākt pēcpusdienā. Ja viņa atnāks, bet es būšu aizņemta ar kādu citu apmeklētāju, lai iet pie bērniem. Tie ap šo laiku jau būs mājās. Pasaki Pārķeram, ka ekipāža līdz četriem man nebūs vajadzīga. Piekodini Pīrsonam, ka mēs vakariņosim ne ātrāk par septiņiem, bet pavāram viss jāsagatavo jau pusseptiņos - gadījumam, ja Viņa Karaliskā Augstība atgriezīsies laikā. Mēs taču zinām, ka hercogs necieš gaidīšanu, ja maltīte aizkavējas. Kas rakstīts uz tāfelītes? Cepta pīle? Mēs jau svētdien tādu ēdām.

- Es dzirdēju, ka Ludviķis sacīja - Portmenskvērā pavārs gatavojot lasi. Ja Viņa Karaliskā Augstība neēdīs tajā mājā, tad zivs aizies postā.

- Neaizies vis - es pieraudzīšu, lai tā nenotiek. Aizsūti turp Pīrsonu, lai viņš ved to šurp. Bet pa ceļam lai iegriežas Džordž-strītā pie eļļas tirgotāja, lai tur pagatavo mērci, jo mūsu pavārs to neprot. Kur manas tupelītes?

- Tepat ir, kundze - zem gultas.

- Kas ir tajā kastē?

- Pelerīnes, kundze - no šuvējas. Esot pagatavotas vairākas, viņi atsūtījuši, lai jūs piemērāt. Varat tās valkāt pēc kārtas.

- Man nepatīk pelerīnes - baumotāji sāks pļāpāt, ka esmu stāvoklī. Lai Pīrsons aiznes tās atpakaļ - pēc tam, kad būs atnesis lasi.

Mūzikas skolotājam derēs arī rītatērps, ja matus saspraustu mezglā uz pakauša, cirtas apņemot ar lenti. Mazliet zilas krāsas uz plakstiņiem, un viss.

- Māmiņ... māmiņ...

- Džordž, mana mīlestība, manu eņģelīt...

Ar kabatas lakatiņu jāpagūst noslaucīt puikam degunu. - Un tagad skrien pie Martas. - Meitenes bija sabozušās un pūcīgas. — Kāpēc Džordžs var nemācīties?

- Tāpēc, manas dārgās zostiņas, ka viņam ir tikai seši gadi. Ja labi uzvedīsieties, es jūs pavizināšu karietē! Un tagad pazūdiet, ļaujiet man apģērbties!

Lejā viesistabā gaidīja misters Korijs, viņa seja bija apaļa un vaskaina, to kā oreols apņēma mīksti un zīdaini mati. Viņš lepni sēdēja līdzās arfai, atstājot durvis vaļā - gadījumam, ja notiktu neticamais un Viņa Karaliskā Augstība neizietu no šī nama.

Viss velti. Šai cerībai nebija lemts piepildīties. Misis Klārka noskrēja pa kāpnēm viena, mādama ar roku.

- Labrīt, Korij! Vai es liku jums gaidīt? Es vienmēr kavējos — nekad nepagūstu laikā apģērbties.

- Dārgā kundze, šajā namā laikam nav nozīmes! Elpot to pašu gaisu, ko elpojat jūs, - tā jau ir paradīze! Kāpnēs satiku jūsu burvīgos bērniņus.

- Ceru, ka Džordžs jums neiespēra.

- Nē, kundze, nē! Viņš tikai savilka mazo mutīti un parādīja varen jocīgu ģīmīti, lai būtu jautrāk.

- Es priecājos, ka jums tāda rīcība likās jocīga. Kad puika tā izdarās ar mani, es parasti viņam sadodu pa dibenu. Ko mēs šodien dziedāsim?

- Kādu nieku no Mocarta?

- Jā, ja tā varētu atbrīvot balsi. Taču tikai kā vingrinājumu, ne vairāk. Viņa Karaliskajai Augstībai Mocarts nepatīk. Viņam griboties klausīties kaut ko skanīgāku - tā viņš apgalvo.

- Skanīgāku... mana mīļā kundze...

- Gana jau gana, Korij! Jūs taču saprotat, ko es gribu teikt. Ne jau tralalā, kaut kādu vieglu meldiņu, bet kādu dziesmiņu, kas iecienīta Voksholā, - jo skaļāk, jo labāk.

Viņa šķirstīja notis, kamēr jauneklis, mazliet sarūgtināts, stāvēja un kaut ko dungoja. — Šis te nederēs. Mana dziedāšana skanēs tā kā govs māvieni radībās. Viņa Karaliskajai Augstībai patīk smieties, nevis aizbāzt ausis.

Mērija Enna nometa jaunā cilvēka notis uz grīdas un sameklēja savējās. - Lūk, pamēģināsim šo te, mēs dzirdējām šo dziesmiņu ceturtdienas vakarā. “Uz Londonu es rītu steigšos...” — viņš pat varēs sist līdzi takti ar kāju. Un kā ar šo - “Kad Sendijs teic par mīlestību”? Trešajā pantā gan ir gatavās rupjības.

- Ja jūs uzstājat, mīļā kundze, ja jūs uzstājat.

Viņa paraustīja arfas stīgas. Abu balsis pildīja istabu. Mērijas Ennas balss bija skanīga un tīra, jaunekļa — aizsmakusi, kaislīga. Šo svinīgo stundu pārtrauca klauvējieni pie durvīm.

- Pie jums ieradies misters Ogilvijs.

- Saki viņam, lai pagaida.

Vēl vienu dziesmiņu, ko Ogilvijs noteikti būs dzirdējis cauri dubultajām viesistabas durvīm un sapratīs: “Jaunais Viljams aizkustina manu sirdi.”

Viņas balss apklusa, atskanēja smalkjūtīgi aplausi. - Tagad beigsim, mister Korij, tas varētu būt viss. Rīt šajā pašā laikā.

Jaunais cilvēks savāca savas mantas. - Kundze, piedodiet man, ka es atkal atgādinu, bet divi džentlmeņi - pulkvedis

I renes un pulkvedis Sendons - vēlas, lai jūs pieņemat vienu no viņiem vai abus, ja iespējams.

- Un ko viņi vēlas?

- Nevaru droši pateikt. Viņi esot kāda drauga draugi... Es teicu, ka uzņemšos starpnieka lomu.

Parastais lūgums, protams. Pēc aizgādības. Korijs cer uz procentiem, ja darījums izdosies.

- Jūs gribējāt sacīt, — Mērija Enna vaicāja, - tās ir kādas militāra rakstura darīšanas?

- Tā šķiet gan, dārgā kundze. Jūsu ietekme ir zināma. Viens jūsu vārds... jūs mani saprotat?

Viņa saprata. Tā gadījās katru dienu. Vēstules, zīmītes. No nepazīstamiem cilvēkiem un draugiem. — Dārgā misis Klārka, ja jūs atrastu iespēju pieminēt manu vārdu... Viens pats jūsu vārds Viņa Karaliskajai Augstībai panāks daudz ko vairāk nekā visi lūgumi Kara ministrijai... Man nav jāatgādina, ka es ar prieku samaksāšu, lai kādu atalgojumu jūs vēlētos...

Mērija Enna paraustīja plecus un sniedza misteram Korijam viņa nošu lapas.

- Nevaru neko apsolīt, Korij. Sis jautājums ir visai smalks un sarežģīts. Lai jūsu draugi iegriežas, bet es varu nebūt mājās.

- Mīļā kundze, tas jau ir atkarīgs no viņiem pašiem. Bet man šķiet, ka viņi pieminēja summu - divtūkstoš ginejas.

Viņa pagrieza muguru un izlikās kārtojam ziedus. Kad jauneklis jau virzījās uz durvju pusi, Mērija Enna šķietami nevērīgi noprasīja: - Kam tad viņi paredzējuši tās divtūkstoš ginejas?

Jauneklis nopūtās, viņa sejā parādījās sāpīga izteiksme, bet nošļukušie pleci rādīja, ka viņam par to nav ne jausmas.

- Mīļā kundze, jums iespējams piekļūt tieši Viņa Karaliskajai Augstībai. Vai man vajadzētu vēl kaut ko piebilst? Jūs pati zināt, kas jādara.

Jaunais cilvēks zemu palocījās un aizgāja. Divtūkstoš ginejas... Divreiz vairāk, nekā hercogs viņai bija apsolījis visam gadam, piešķirdams katru mēnesi pa nelielai summai, ar kuru pietiek tikai kalpotāju algām, ne kaut kam vairāk.

Mērija Enna atvēra dubultdurvis un pasauca Ogilviju. - Vai dzirdējāt, kā es dziedāju?

Viesis ienāca istabā ar smaidu uz lūpām un noskūpstīja viņai roku. Nekādu glaimu, nekādu komplimentu. Viņš vienīgais no pazīstamajiem vīriešiem nekad neatļāvās neko lieku, allaž turējās atstatus.

- “Jaunais Viljams aizkustina manu sirdi”? Šie vārdi mani aizrāva. Es negribēju aizkustināt jūsu sirdi. Tikai prātu.

- Tie gan rosina domas paši, bez pieminēšanas.

Mērija Enna piedāvāja viņam atspirdzinošus dzērienus. Viesis atteicās. Viņa pamāja, aicinādama apsēsties, pēc tam apsēdās pati, pagriezusies ar muguru pret logu, viņu vērodama.

- Jūs atgādināt kādu ļaunu ēnu, kas kārstās fonā. Kāpēc jūs nevarat likt mani mierā? Esmu tik laimīga.

- Vai tiešām? — viesis pārprasīja. - Šaubos gan. Neviena sieviete nevar būt laimīga, kamēr nav iesēdinājusi savu vīrieti aiz atslēgas. Bet jūsu princis nav ieslēdzams.

- Es turu būra durvis vaļā. Viņš var lidot, kurp vēlas. Bet hercogs aizvien atgriežas mājās uz laktas - kā uzticīgs, pieradināts putns.

- Man prieks to dzirdēt. Mājas laime ir tik aizkustinoša. Protams, ja šī svētlaime ir ilgstoša.

Šīs mūžīgās dzēlības, mājieni par to, ka pasaulē nav nekā pastāvīga.

- Vai izjautājāt hercogu par nocietinājumiem uz dienvidiem no Londonas?

- Nē, sasodīts, neko tādu es nedarīšu. Es neesmu spiedze.

- “Spiedze” - tas ir tāds muļķīgs vārds, ja to saka tik gudra sieviete kā jūs. Var gadīties, ka tāda informācija būs noderīga, -ja ne tagad, tad nākotnē.

- Noderīga - kam?

- Jums, man, mums abiem. Mēs šajā spēlē esam partneri, vai ne? Vai arī bijām partneri, kad to sākām.

Mājiens, slēpti draudi. Viņa negrasās ievērot nekādus nosacījumus.

- Jūs nesaprotat, - Mērija Enna sacīja. - Viņš ir godīgs, atklāts cilvēks. Viss, ko hercogs man stāsta, ir konfidenciāli. Ja es to kādam atkārtošu, tad būšu nodevēja.

- Jūs pa šiem sešiem mēnešiem esat kļuvusi tik cēla... Laikam Gločesterpleisa atstāj tādu iespaidu. Jūs uzskatāt, ka esat apmetusies šajā mājā uz visiem laikiem. Atļaujiet man atgādināt jums kādu Volsija izteicienu: “Neuzticieties prinčiem!” Vai jūs uzskatāt, ka esmu ciniķis?

- Domāju, ka jūs esat gan ciniķis, gan nodevējs. Es nebrīnītos, ja jūs, izgājis no šīs mājas, dotos tieši pie kāda franču spiega un atstāstītu visu, ko esmu teikusi. Labi. Ejiet. Sakiet, ko mēs ēdam, ko dzeram, cikos liekamies gultā un kad ceļamies. Lai Parīzes avīzēs parādās pamfleti par mums, ja frančiem tā tīk, bet nekādus noslēpumus gan viņi nedzirdēs. - Mērija Enna saviebās - savilka tikpat greizu ģīmi kā Džordžs, saticis Koriju kāpnēs, un izaicinoši raudzījās viņā.

Ogilvijs nopūtās un paraustīja plecus.

- Nepūlieties man iestāstīt, ka esat izdarījusi kaut ko tik nepiedodamu, kas var liktenīgi ietekmēt mūsu darīšanas un dvēseles mieru. Es varētu kaut ko tādu sagaidīt no jebkuras citas sievietes, tikai ne no jums. Nestāstiet man, ka esat iemīlējusies savā aizgādnī - princī!

- Protams, ka ne. Nerunājiet muļķības.

Mērija Enna piecēlās un pagājās šurpu turpu pa istabu. Ogilvijs viņu domīgi vēroja.

- Es par to neesmu pārliecināts. Tādas jūtas piezogas cilvēkam nemanot, vai ne? Rodas domas par nokārtotu dzīvi, pieķeršanos vienam vīrietim, kurš neizskatās pēc mošķa un ieņem augstu amatu. Tāda apziņa jūs tikai uzmundrina.

Lai Ogilvijs nav augstās domās par uzticību un pateicību, lai pūlas izzināt, kāda ir viņas attieksme pret hercogu. Mīlestība sen bija aizmirsta. Mīlestība pagājusi, bet viņa nav mirusi, ja spilvenos kopā ar viņu guļ Viņa Augstības mīļākais dēls.

- Vairāk par visu pasaulē, - Mērija Enna noteica, - es gribētu, lai jūs aizejat. Jūs nākat šurp katru dienu. Bet es jums neko nevaru dot.

- Vienīgais, kas man no jums vajadzīgs, ir neliela pretimnākšana.

- Es nekļūšu par spiedzi. Tas ir mans pēdējais vārds.

- Šajā mainīgajā pasaulē neviens vārds nevar būt pēdējais. Atcerieties to, kādā jaukā dienā šī atziņa jums var noderēt. Taču šajā brīdī mani vairāk interesē kaut kas cits. Kā jau jums zināms, es slēdzu savu aģentūru, lai kļūtu par jūsu aģentu. Kad varēšu ķerties pie darba?

- Es jau teicu — man jums nekā nav.

Ogilvijs izvilka no kabatas grāmatiņu, izrāva lapiņu un pasniedza to Mērijai Ennai.

- Te ir saraksts ar vārdiem, - viņš sacīja. - Tie ir dažādu pulku virsnieki, kuri sapņo par pārmaiņām. Daži vēlas paaugstinājumu, citi - norīkojumu kaut kur citur. Ja viņi ietu parasto ceļu, tas prasītu trīs menešus.

- Tā? Un kādēļ tad viņi nevar pagaidīt?

- Var, protams, bet mums ir izdevīgāk izdarīt to visu ātrāk. Iedodiet šo sarakstu hercogam, tad redzēsim, kas iznāks. Jūs labāk zināsiet, kurā brīdī to pasniegt, - kad viņam būs piemērots garastāvoklis.

- Hercogs droši vien atteiks.

- Tas būtu nelāgi. Ļaujiet padomāt. Ļaujiet piedāvāt kādu risinājumu, ja drīkstu. Pirms tam, kad parādīsiet viņam sarakstu, palūdziet naudu. Sakiet, ka māja izmaksā daudz vairāk, nekā jūs bijāt gaidījusi, ka nezināt, ko iesākt... ka esat noraizējusies. Pēc tam ļaujiet hercogam stundu attapties un tad parādiet sarakstu.

- Kādēļ pēc stundas?

- Gremošanas trakts ir smalka būšana, un prinča kuņģis strādā lēni, kad jāsagremo rūgtas zāles. Starp citu, jūs taču teiksiet patiesību, jums nav viņam jāmelo. Māja jums izmaksā dārgi. Jūs esat norūpējusies.

Nebija jēgas iebilst. Ogilvijs bija pārāk labi informēts, no viņa nebija iespējams noslēpt Mērijas Ennas lielākās bailes, viņas galveno nemiera avotu: “Ja es cietīšu sakāvi, kas notiks ar bērniem?” Šo domu, kura spokaini vīdēja pašos apziņas dziļumos.

Viņa stāvēja, pārlūkodama sarakstu.

- Vil?

- Jā, Mērija Enna?

- Man izteica piedāvājumu par diviem tūkstošiem mārciņu. Es vēl nezinu, no kā un kāpēc. Iespējams, ka šie cilvēki te iegriezīsies šovakar vakarā.

- Pieņemiet viņus, noskaidrojiet apstākļus un pēc tam ziņojiet man. Neizturieties tik svinīgi, dārgā. Tas ir ārkārtīgi vienkārši. Jūs neko nevarat zaudēt, bet varat iegūt visu. Tā ir vieglākā spēle pasaulē, ja to izdevies uzsākt. Divtūkstoš gineju -tā ir laba likme, lai skubinātu spēlēt pareizi.

- Vai varat apzvērēt, ka nekādu briesmu nav?

- Es jūs nesaprotu. Kuram tad draudētu briesmas?

- Hercogam... man... mums visiem... mūsu valstij?

Tās bija pēkšņās izbailes, kādas mēdz pārņemt ielas bērnu... Lūk, kur baznīcas sargs nāk tev pakaļ, slēpies zem ķerras vai bēdz prom pa aleju... tikai nesaki mātei, kur biji...

- Kukuļņemšana šajā valstī ir zēlusi un plaukusi kopš normāņu iebrukuma laikiem, — Ogilvijs atteica. — No augstākā bīskapa līdz zemākajam un vissliktāk apmaksātajam ierēdnim, mēs visi nodarbojamies ar vienu un to pašu. Jums nav jāraizējas. Vai atceraties savu pirmo darbu — kā spiestuvē aizvietojāt audžutēvu? Ja jau jums toreiz izdevās aptīt ap pirkstu trulus ļautiņus, kādēļ lai jums neizdotos tagad?

- Bet tagad viss ir citādi.

- Ak, nē! Nav vis! Spēle ir tā pati. Ja jūs toreiz nebūtu to uzsākusi, tad vārtītos renstelē. Taču jūs tvērāt izdevību un izglābāt savu ģimeni. Ja jums pietrūks drosmes šajā reizē... — viņš apklusa. Aizkrita ārdurvis, atskanēja bērna kliedziens, šai skaņai drīz sekoja soļu dipoņa kāpnēs. -... Ja jums nepietiks dūšas tagad - kas notiks ar viņu?

- Džordžam rudenī jādodas uz Celsijas skolu, bet pēc tam uz gadu vai diviem — uz Mārlovu. Viņa nākotne jau nodrošināta - hercogs man apsolīja.

Vils Ogilvijs pasmaidīja un noplātīja rokas.

- Krusttēvs ar burvju nūjiņu? Cik aizkustinoši. Taču burvju nūjiņām piemīt tāda īpašība - pazust, un solījumiem tāpat. Ja es būtu Džordžs, tad vairāk paļautos uz māti.

Zēns iemetās istabā, uzbudināts un trokšņains. - Marta aizveda mani paskatīties gvardistus! Tu taču ļausi man kļūt par gvardistu, ko? Lai es varētu zirgā dzīties pakaļ Bonijam un sacirst viņu gabalos? Sveiks, tēvoci Vil! Sakiet māmiņai, lai sūta mani armijā.

- Cik noprotu pēc tavas mātes vārdiem, viņa patlaban ar to noņemas. Paliec sveiks, briesmīgais puika! Neaiztiec manas bikses! Kā tad ir, Mērija Enna, vai no rīta atsūtīsiet man pārskatu?

- Nezinu... Nevaru apsolīt.

Ogilvijs aizgāja, atstājot Mēriju Ennu kopā ar Džordžu. Viņa pa logu noskatījās, kā viesis dodas prom no Gločester-pleisas. Kas viņš bija — uzticams draugs vai ļaunais gars? Mērija Enna netika gudra. Viņa nevarēja būt ne par ko pārliecināta.

- Ko tu tur lasi, māmiņ? Vai drīkstu paskatīties?

- Tas nav nekas, dārgumiņ. Tas ir tikai uzvārdu saraksts.

Bērni jau bija pārnākuši no skolas, ieradās ciemos Mēja

Teilora. Viņi visi kopā devās vizināties uz parku. Vai Mērijai Ennai vajadzētu uzticēties Mejai un pavaicāt viņai padomu? Taču tad Mērijai Ennai nāksies atzīties, ka viņa agrāk mānījusies, sabruks rūpīgi sacerētā leģenda par to, kā viņi ar hercogu iepazinušies, - tā tika stāstīta gan ģimenei, gan draugiem.

“Es pastāstīšu, kā tas gadījās. Vienvakar biju aizgājusi uz viesībām. Kāds pienāca man klāt un teica: “Ar jums vēlas iepazīties Viņa Karaliskā Augstība,” un kopš tā brīža...” Visi bija pieņēmuši šos melus par patiesību, noticējuši katram vārdam. Kā Mērija Enna tagad varēja karietē uzrunāt Mēju un klāt vaļā patiesību, paskaidrojot: “Tavs tēvocis ir savedējs, un Vils Ogilvijs tāpat. Viņi abi kopā iecerēja šo būšanu, izmantodami mani par ēsmu, un tagad gaida savus procentus.” Kā gan viņa varēja kaut ko tādu sacīt?

Viss velti. Nāksies par šo domu aizmirst. Draudzību ir tik viegli izpostīt. Izceltos ģimenes strīds, Teilori sašustu, arī pēdējā laikā uzplaukusī mīlestība starp Izabellu un vienu no brāļiem Teiloriem tiktu nokniebta pašā pumpurā, un turklāt bezjēdzīgi.

- Mērija Enna, es nekad neesmu tevi redzējusi tik noraizējušos. Vai tevi kaut kas nomoka?

— Jā. Naudas trūkums.

— Tu taču joko, vai ne? Tavā stāvokli? Tev tikai jāpaprasa Viņa Karaliskajai Augstībai.

— Vai tiešām? Nevar būt. Bet patlaban tam nav nozīmes. Pārķer, ievediet mūs pie sudrabkaļa Birketa, kamēr vēl neesam sākuši braukt uz māju pusi. Esmu pasūtījusi dažus svečturus, kuriem jau vajadzētu būt gataviem.

Protams, ka vajadzēja, un bija arī. Tie jau bija nosūtīti viņai uz mājām, tā paziņoja pats Birkets, zemu palocīdamies.

— Vai man neizdosies jūs iekārdināt ar šiem kupidoniem? Tie tikai nupat nākuši modē.

— Nekārdiniet mani ne ar ko, es jau tāpat esmu gatava skriet, kājas noāvusi, lai tiktu pie tāda mērces trauka ar visu ģerboni!

— Kundzei patīk jokot. Vai jūs jau esat izmēģinājusi pusdienu servīzi?

— Vienu pašu reizi. Viņa Karaliskā Augstība saka - tā vēl ožot pēc pulējamās pastas.

— Neiespējami, kundze. Hercogs de Bērī nekad nav rūpējies, lai sudrabs tiktu tīrīts. To servīzi man atveda kāds emigrants, kurš pazinis viņa kalpotājus.

— Tad jau tā ir pelējuma piegarša, ja trauki sen nav tīrīti. Nākamajā reizē, kad mēs gatavosimies viesībām, es pati katru priekšmetu nomazgāšu — ar ūdeni un ziepēm.

— Kundze allaž ir tik jautra. Vai jums nav vajadzīgs uzkodu šķīvis? Man viens ir - tas agrāk piederējis marķīzam de Senklēram. Viņš zaudēja galvu, ak vai, tāpat kā daudzi citi augstmaņi.

— Šis trauks izskatās pietiekami lielisks, lai man gribētos arī to. Taču es neesmu Salome, kura lūdz sev Hēroda labvēlību. Cik esmu jums parādā, Birket?

Sudrabkaļa sejas izteiksme liecināja par šausmām, šis vīrs sāka neganti vicināt rokas pa gaisu. Šos jautājumus nebija pieņemts apspriest, tos varēja atstāt vēlākam laikam.

— Sakiet! Es gribu zināt!

— Ja kundze uzstāj... Apmēram tūkstoš mārciņu. Pieci simti avansā allaž noderētu. Taču, lūdzu, nespiediet Viņa Karalisko Augstību maksāt! — sudrabkalis klanīdamies izvadīja Mēriju

Ennu no veikala. Bērni pamāja. Sulainis aizvēra karietes durvis un uzkāpa savā vietā — sakrustojis rokas uz krūtīm, apsēdās līdzās. Kad viņa nonāca mājās, svečturi jau bija priekšā. Tiem līdzās bija arī rēķins, uz kura rakstīts: “Būšu pateicīgs par apmaksu pēc notikušās vienošanās...”

Aizgādība bija jauka, bet maksāšana tomēr labāka. Tev dos uz kredīta visu, ko tu vēlēsies... tikai sešu mēnešu laikā. Cik dīvaini - lūgumi maksāt rēķinus tagad jau pienāca ķīpām. Vai tiešām tirgotāji iedomājušies, ka pēc sešiem mēnešiem prinči mēdz savus paradumus mainīt?

Mērija Enna saburzīja rēķinu rokā un aizsūtīja bērnus pie Martas.

- Jā, Pīrson, kas lēcies?

- Ieradušies divi džentlmeņi, kuri vēlas jūs redzēt. Kāds kapteinis Sendons un pulkvedis Frenčs.

- Vai viņi teica, kādās darīšanās ieradušies?

- Nē, kundze, bet abi minēja mistera Korija vārdu.

- Lieliski. Sakiet, ka esmu mājās, un ievediet viņus viesistabā.

Ātrs skatiens spogulī, pieskāriens matiem, un viņa bija gatava. Tūkstoš mārciņu Birketam par sudraba trauku. Bet šie abi viņai solījuši divus tūkstošus gineju. “Būšu pateicīgs par apmaksu pēc notikušās vienošanās, bet piecsimt mārciņu avansā allaž noderētu.”

Kāpēc neizmantot tos pašus teikumus un nenoslēgt vienošanos?

Ceturtā nodaļa

Vakariņas tuvojās beigām. Vajadzēja apraudzīt bērnus un noskūpstīt viņus, novēlot labunakti. Viesistabā bija iedegtas lampas, aizkari aizvilkti.

— Pīrson?

— Jūsu Karaliskā Augstība?

— Sakiet Ludviķim, ka gribu, lai viņš ierodas sešos no rīta. Es došos uz Haitu - līdz sestdienai.

— Labi, jūsu Karaliskā Augstība.

Hercogs apsēdās pie uguns, nolicis sev līdzās brendija glāzi, atpogāja vestes pogu, nopūtās un izstaipījās.

— Mīļā, padziedi man kaut ko!

— Un ko lai es padziedu?

— Kaut ko no Voksholas dziesmiņām. Neesmu īpaši izvēlīgs.

Viņa nodziedāja dziesmiņas, kuras bija izmēģinājusi no rīta,

sēdēdama pie klavierēm un pār tām uzmanīgi vērodama hercogu. Viņš sita takti gan ar roku, gan ar kāju un klusi dungoja līdzi. Mērija Enna skatījās, kā viņa galva pamazām noslīga uz krūtīm, pēc tam viņš saņēmās un atkal mēģināja dungot. “Uz Londonu” bija diezgan vienkārša melodija, tā bija jautra un viegli iegaumējama, dziesmiņa par Sendiju bija zobgalīga un rupji izsmēja augstas jūtas. Pēc tam Mērija Enna nodziedāja hercoga iemīļotās dziesmas no tām, kuras bija modē pirms pusgada, - “Uz divām stīgām čīgāja tavs lociņš” - balādi, kura bija pilna neuzmācīgas sald-kaisles, un “Es tā vairs nedarīšu” - iemidzinošu un nomierinošu.

Beigu beigās, kad brendijs jau bija izdzerts un zilās acis kļuvušas stiklainas, bet veste nomesta uz grīdas, Mērija Enna piedāvāja hercogam pēdējo uzbudinošo līdzekli:

“Mēs zinām, ka mus mīlestība piemekles,

Lai tāpēc šodien priecājamies mēs...”

Un, aizvērusi klavieru vāku, viņa nometās ceļos pie hercoga krēsla.

- Kāpēc tu apklusi, mana mīļā? - hercogs noprasīja.

- Tāpēc, ka visu dienu neesmu tevi redzējusi. Un rīt tu nebūsi pie manis. Vai tev gribētos, lai es padziedu vēl?

Hercogs apskāva Mēriju Ennu un pievilka tuvāk, iesēdinādams sev klēpī, - viņas galva noslīga uz prinča pleca.

- Ja tu domā, ka man gribas klaiņot apkārt pa ceļiem un gulēt kazarmās, kaut gan varu būt pie tevis... Bet kas tad tas?

- Apakškrekls, neraisiet vaļā saites... Kur tad jūs rīt būsiet?

- Haitā, pēc tam Fokstounā, Dīlā un Duvrā. Ja paveiksies, atgriezīšos sestdienas vakarā.

Mērija Enna saņēma hercoga roku savā, spēlējās ar viņa pirkstiem, koda katrā nagā pēc kārtas, glāstīja plaukstu.

- Bet vai uz Outlendu?

- Hercogiene apvainosies, ja es neaizbraukšu. Viņas māja svētdienās parasti ir ļaužu pilna. Turklāt, ja neieradīšos uz dievkalpojumu baznīcā, baumotāji sāks kulstīt mēles — runas var aiziet pat līdz karalim. Tad viņš mani izsauks pie sevis un izbārs kā skolaspuiku.

- Taču ar Velsas princi viņš nekad tā neapietas.

- Skaidrs, ka ne. Viņi nemaz nesarunājas, bet grēkāzis allaž esmu es. Es tev teikšu, dārgā... turpini, man patīk... līdzās Outlendai parkā ir tukšs namiņš. Agrāk tajā mitinājās pārvaldnieks, taču viņš vairs tur nedzīvo. Kāpēc lai tu neierīkotos tajā namiņā, nenolīgtu kalpotājus... Tad es no hercogienes varētu tūlīt doties pie tevis, lai pavadītu nakti tur.

- Nav nekā tāda, kas man sagādātu lielāku prieku. Bet ko teiks tenku kules?

- Ak, par to neviens neiedomāsies! Es taču dzīvošu Outlendā. Kādas tur grūtības - iziet cauri parkam?

- Ar tādu augumu kā jums - sešām pēdām un divām collām - jūs nekur nevarat parādīties... Es ar prieku aizbrauktu uz Veibridžu un dzīvotu tur no sestdienas līdz pirmdienai, elpojot lauku gaisu, bet vai jums nešķiet, ka tas izmaksātu visai dārgi?

- Māja tev neko daudz nemaksātu, tā taču stāv tukša.

- Bet māju vajadzēs iekārtot, apmēbelēt. Nelaime tā, ser, ka jūs no šādām darīšanām saprotat tikpat daudz cik mazs bērns, l a ir tāpēc, ka jūs vienmēr esat mitinājies pilīs. Jūs pat nespējat ap jēgt, kā dzīvojam mēs, mirstīgie.

- Es ātri mācos.

- Jā, jūs jau esat iemanījies iztikt bez kambarsulaiņa palīdzības, lai liktos gultā. Bet tas arī viss. Jebkurš zīdainis no rīta labāk tiktu galā ar savām būšanām. Kad Ludviķis aizpogā jūsu kamzoļa pogas, viņš atgādina aukli, kura piesprauž mazulim zem zoda krūšautiņu.

- Tā lielākoties ir tava vaina. Es no rītiem vairs neesmu tik možs kā agrāk. Bija laiks, kad es pirms brokastīm apmetu dažus apļus pa parku.

- Bet jūs taču arī šeit nenīkstat bezdarbībā, tikai dzīves ritms nav gluži tas pats. Kādu dienu jūs sajauksiet un uzkārsiet man kaklā auzu kuli. Bet, ser, es jums nopietni saku, man patiktu kopā ar jums apmesties Veibridžā. Taču nelaime tā, ka es to nevaru atļauties. Iekārtot namiņu, nolīgt cilvēkus, visu sagatavot... Ar tādu uzturnaudu, kāda ir manā rīcībā, par to visu nevar būt ne runas.

Klusums, saspringta pauze, nepacietīga kustība. Mērija Enna mainīja stāvokli, vairs ne tik smagi uzguldama hercoga rokai.

- Vai tad es tev dodu maz naudas?

- Ar to pietiktu, lai uzturētu mazu mājiņu.

- Ak, sasodīts, es nezinu... Mani nekādi neliek mierā. Manas finansu lietas kārto Grīnvuds un Kokss. Tie abi, Kutss un pārējie pūlas tikt galā ar visiem tiem piņķeriem, un mans mantzinis Ēdams šad tad ziņo par stāvokli. Es vienmēr esmu naudas trūkumā, nespēju uzturēt pats savu īpašumu, kur nu vēl tavējo. Tu saki -man nav zināms, kā dzīvo tu, parastais cilvēks. Taču tev nav ne mazākās jausmas par to, kādi ir mūsu izdevumi. Mani un brāļu, Klarensa un Kenta, un pārējo. Velsas princim ir viņa hercogiste, no tās ienākumiem viņš var iztikt, bet mēs pārējie esam līdz kaklam parādos. Es allaž atkārtoju, ka visa vaina ir sliktā finansu pārvaldē.

Uzmanību - šī bija bīstama tēma, labāk šo sarunu neturpināt. Sēkla ir iesēta, lai tā kādu brītiņu paguļ mierīgi. Mērija

Enna nošļūca no hercoga klēpja un uzpūta noplakušo uguni kamīnā. - Es neparko negribētu palielināt jūsu izdevumus. Varbūt mēs rīkojāmies nepareizi, pārceldamies uz Gločesterpleisu? Un tomēr... Portmenskvērs ir tepat blakus, tas ir tik ērti... Mums abiem šeit patīk — gan man, gan jums... Bet, ser, ja jums trūkst naudas, atteiksimies no greznā nama, es apmetīšos mēbelētās istabās, aizsūtīšu bērnus pie mātes, atlaidīšu kalpotājus.

— Velns parāvis, nē.

Hercogs atkal pievilka Mēriju Ennu pie sava krēsla. Viņa noslīga starp hercoga ceļiem un apvija viņam apkārt rokas.

— Es negribēju teikt, ka esmu ubags. Esmu tikai izputināts. — Hercoga balss skanēja dusmīgi, aizkaitināti. - Naudas jautājumi ir tie, par kuriem man visvairāk riebjas runāt, — nekas pasaulē nav tik pretīgs! Es taču tev desmitiem reižu esmu teicis, ka tu vari dzīvot uz kredīta.

— Jūs, ser, varbūt. Bet ne jūsu mīlniece.

Mērija Enna piespiedās ar seju pie viņa vaiga un pabužināja matus.

— Kurš tad tevi vajā ar rēķiniem? - hercogs pajautāja.

— Birkets un pārējie... Mums nevajadzēja pirkt to sudraba trauku, bet es nenocietos - tik kārdinoša bija doma par cāļu krūtiņām, kuras gulēs uz franču lilijām, lai gan garšotu tikpat labi arī no aplupuša emaljēta šķīvja.

— Ja Birkets sāks žēloties, es likšu viņu arestēt.

— Nabaga sīkais Birkets. Jūs gan esat nežēlīgs un bargs. — Tagad jāpamasē viņam aiz auss, jānoskūpsta uzacis. - Vai tiešām jums ir tāda vara — ielikt cilvēku cietumā?

— Jā, ja viņš dod iemeslu tādai rīcībai.

— Vai tādā gadījumā saka: “Viņa Karaliskā Augstība izlietoja savas izņēmumtiesības...”?

— Augstības to nedara. Tu runā par Viņa Majestāti.

— Arī arhibīskapiem taču ir šīs tiesības. Kādēļ tad jums nav?

— Ar privilēģijām tā ir. Vai mums tagad vajadzētu tās pārlūkot?

— Bet, ser, man patīk ievākt ziņas... Tās ir kā svaiga dzīves dvaša. Parlaments izsludina prerogatīvu pārtraukumu... Vai kaut kas mainījies?

- Pilnīgi un galīgi. Pārtraukums ir jaunvārds, kas apzīmē darbības neturpināšanu.

- Prerogatīva... pārtraukums... Tur jābūt kādam sakaram. Vai ir kāda prerogatīva skūpstam, ja es tādu dāvāju?

Abi pārbaudīja, taču nekas tamlīdzīgs neizdevās. Kamīnā gailēja ogles. Vienīgais klubkrēsls gan nelikās piemērots tādai pārbaudīšanai.

- Kāpēc mēs te sēžam?

- Jūs sēžat... Es tupu.

- Tas laikam ir velnišķīgi neērti.

- Tā ir. Taču es gaidīju karaliskās personas pavēli, lai pieceltos.

Abi uzkāpa augšā, rokās sadevušies, un no guļamistabas pa

atvērtajām durvīm Mērija Enna dzirdēja drēbju čaukstoņu - tās krita uz grīdas. Viņa sāka prātot, kā darbojas gremošana. Vai Ogilvijam bija vai nebija taisnība? Vai būs vajadzīga stunda, lai norītās zāles iedarbotos? Mērija Enna paņēma sarakstu un izlasīja to vēlreiz. Lielākoties tajā bija minēti kapteiņi, kuri vēlas kļūt par majoriem. Visus vārdus grūti atcerēties. Mērija Enna piesprauda sarakstu pie gultas aizkara virs spilvena, kur tas varētu piesaistīt hercoga skatienu.

- Ser? - viņa pasauca, pievērsusies ģērbkambarim.

- Pēc mirkļa būšu klāt.

- Ser, vai jūs pazīstat vecozēnu, kuru sauc pulkvedis Frenčs?

- Tā uzreiz nevaru atcerēties. No kura pulka?

- Nedomāju vis, ka viņam ir pulks. Droši vien jau devies atpūtā. Vai palicis armijā ar pusi algas. Nav nekāda svarīgā persona. Taču, kā šķiet, viņš jums iesniedzis lūgumrakstu gvardes mītnē.

- Visi tā dara. No pulkvežiem, kuri palikuši armijā ar pus-algu, pienāk maisiem vēstuļu - no visām valsts malām.

- Viņš gribētu nodarboties ar rekrūšu vākšanu.

- Labi, tad lai tā dara.

- Jā, bet oficiālā vēstule laikam ies ilgi. Es nezinu, kā tas ir, bet jūs noteikti zināt.

- Ja viņa lūgums tiks izpildīts, viņš to vēstuli kaut kad saņems. Lūgums nonāk pie mana sekretāra Klintona vai adjutanta Loreina, un viens vai otrs to nodos tālāk ģenerālinspektoram Eijūitam.

- Un tad?

— Tad tas nonāks atpakaļ pie manis, es pievienošu komentārus un parakstīšos, ja būšu ar mieru. Šie zēni ir nepacietīgi, protams, jo tas viss prasa laiku. Šie laikam domā, ka mums nekā cita nav ko darīt, ka mēs tikai sēžam uz savām pakaļām un lasām viņu stulbās vēstules?

- Vai ziniet, viņi droši vien tā arī domā. Viņiem nav iztēles. Bet tas pulkvedis Frenčs bija ārkārtīgi jauks. Atvainojās par traucēšanu, un tā tālāk. Teica, ka tad, ja pieminēšu jums viņa vārdu, būšot pateicīgs, un ne tikai.

— Ko viņš ar to domāja?

- Es lāgā nesapratu. Varbūt lika noprast, ka atsūtīs man puķu pušķi.

Ģērbkambarī iestājās klusums. Pēc tam bija dzirdams, kā hercogs atver logu. Un smagi soļi uz paklājiem nosegtās grīdas.

īstenībā gandrīz visu laiku runāja kapteinis Sendons. Piecsimt gineju avansā, pārējo naudu - pustotru tūkstoti - kad pienāks oficiālā vēstule... Tad Frenčs varēs doties uz Īriju vākt brīvprātīgos, un par katru savervēto rekrūti Mērijai Ennai pienāksies pa ginejai. Kad šis skaitlis sasniegs piecsimt vīru, viņa saņems naudu.

— Un ko nopelnīsiet jūs? - Mērija Enna bija jautājusi. Šis apstāklis likās īpaši interesants.

Sendons - vīrelis ar seska ģīmi, mēģināja paskaidrot. - Valdība oficiāli izsludinājusi prēmiju - katra rekrūšu vervētāju grupa saņems trīspadsmit ginejas par katru vīru, kurš pievienosies armijai. Daži pulki maksā pat deviņpadsmit ginejas. Mēs gribam tās saņemt - jau sen būtu savākuši brīvprātīgos, bet lūgumi, kurus iesniedzām kara ministrijai, palikuši bez atbildes. Pietiktu ar vienu virspavēlnieka vārdu, un viss būtu darīts. Jo lielāka būs prēmija, jo lielāks arī jūsu atalgojums.

Tas viss izklausījās tik vienkārši. Skaitīts tiek pēc galviņām. Katrs Īrijā savervētais rekrūtis ienes vienu gineju viņas kabatā.

Mērija Enna ierāpās gultā un ierīkojās spilvenos. Virs viņas galvas, piesprausts pie aizkara, plīvoja saraksts. No ģērbkambara atskanēja lamas, kaut kas nokrita uz grīdas. Gremošana vai nu bija pārāk lēna vai pārāk ātra. Viņa aizvēra acis un sāka gaidīt, līdz juta, ka hercogs iezveļas gultā no otras puses.

- Vai zini, - viņš nomurmināja, - ja tu rīkotos gudri, tad tev nekad nevajadzētu mani traucēt ar lūgumiem pēc naudas. Tas Frenčs...

- Atsūtīs ziedu pušķi?

- Kādu citu kušķi... viņš apliecinās savu pateicību. Tavs stāvoklis ir tāds, ka tu vari viņus visus dancināt aiz aukliņām. Ja kāds neizrāda pateicību, izliec šo pa durvīm.

- Vai jūs nevarētu man paskaidrot, kāds īsti ir mans stāvoklis?

- Man nav gluži skaidrs. Apakšstāvā mūsu attiecības rādās visai ciešas.

Tā bija priekšspēle, lai viņš apjaustu jautājuma būtību. Jo kaut kā šo piņķeri vajadzēja atrisināt.

- Kas tad tas, velns parāvis?

- Es gaidīju, kad beidzot jūs to pamanīsiet.

- Man tikai nupat radās iespēja pacelt galvu... Kas tad tie ir par vārdiem?

- Džentlmeņu vārdi.

- Vai tic ir bijušie pielūdzēji, kuri atbilduši tavām prasībām?

- Nē, kroņa karotāji. Viņi kalpojuši jums. Patiesību sakot, ne par vienu no viņiem agrāk nebiju dzirdējusi.

- Ar kādu domu tad viņi tur pierakstījušies rindā? Vai tas ir mājiens, ka kļūstu nespējīgs? Maigs mājiens, ka mani spēki dilst un šie piecpadsmit zēni būs labi aizvietotāji? Ja tā...

Saruna pārtrūka, un nācās pielietot vēl vienu zāļu devu, lai kaut ko panāktu.

- Es piespraudu šo sarakstu tur tāpēc, lai jūs par viņiem neaizmirstu.

- Es domāju par darbu tikai gvardu mītnē, nevis mājās.

- Tie nabaga zeļļi grib, lai viņiem izrāda labvēlību un atbalstu.

- Es arī vēlos to pašu... nemet prom to spilvenu.

- Saprotiet taču, cik šie zēni būs laimīgi, ja tiks paaugstināti. Katrā rokā pa pušķim, un katrs kušķis man. Mūsu māja izskatīsies pēc oranžērijas - pilna rozēm...

- Vai tev trūkst puķu?

- Man daudz kā trūkst.

Nelikās vis, ka hercogs būtu paguvis sagremot Mērijas Ennas paziņojumus, un par to, kā viņai trūkst, arī vēl nekas nešķita noskaidrots. Katram savs, un arī velnam kaut kas tiek.

- Vai gribat gulēt?

- Gribēju. Taču tagad miegs jau pārgājis... Ja tu kaut ko sajēgtu no armijas būšanām, tad zinātu, ka es nevaru paaugstināt katru Tomu, Diku un Hariju. Man uzmanīgi jāizpēta katrs gadījums, jāizlasa lūgumi un piezīmes, lai pārliecinātos, ka tas cilvēks ir gatavs paaugstinājumam.

- Ak, aizmirstiet par to. Tie vīri var pievienoties flotei.

- Es pārlūkošu to sarakstu, bet nevaru paaugstināt viņus visus reizē. Un tad vēl...

Gremošanas sulas neapšaubāmi jau bija pastrādājušas. Zāles bija norītas un iedarbojās — tās jau iekļuvušas asinīs. Mazās devās - kā parakstītas, un palaikam jāatkārto.

- Tev ik nedēļas nogali nāksies braukt uz Veibridžu. Uz to namiņu, par kuru tev teicu, - parka otrā pusē. Ja tu to nedarīsi un man nāksies klīst pa grotām kopā ar hercogieni, es pārgriezīšu sev rīkli.

- Jums būs liela noņemšanās ar klēpja sunīšiem.

- Kašķainie smerdeliši! Ja tos mēģina noglaudīt, tie kož pirkstos.

- Nemētājieties ar saviem talantiem. Dalieties tajos ar tiem, kuri tiešām tos pelnījuši. Vai pulkstenis nozvanīja pirmo stundu?

- Nevaru spriest par laiku. Manas ausis aizsegtas spilveniem.

- Jums atlikušas vēl piecas stundas — tad jādodas uz Duvru.

- Runā, ka Bonijam nepieciešams daudz mazāk.

- Kā tad?

- Laika, jo viņa miegs esot daudz īsāks.

- Viņa augums sasniedz tikai piecas pēdas un četras collas. Jūsu ķermenis ir daudz lielāks un smagāks - tam vajadzīga atpūta, tas jāaprūpē un jālolo, ļaujoties mieram un maigumam.

- Izklausās, ka tu runā par bekona sālīšanu. Mana dārgā, tas ir tavs elkonis vai zods, kas duras man sānos?

- Varbūt mans papēdis, bet droši nevaru apgalvot.

- Esmu gatavs apzvērēt, ka Bonaparts nespēj paciest to ko es. Ja pārbaudītu mūsu izturību - vīrs pret vīru.

- Viņš zaudētu. Uzvarētājs saņem visu - gan naudā, gan graudā.

Gločesterpleisā iestājās klusums un miers, tai pāri klājās aizmirstība. Pilošās sveces izdega un nodzisa. Tumsa ietina istabu kā melns apmetnis. No viena spilvena bija dzirdama klusa, tikko sadzirdama dvašošana. No otra - visai spēcīgi krācieni.

*

- Pulkstenis ir seši, Jūsu Karaliskā Augstība.

- Labi. Ej.

Blāvā rīta gaisma spīdēja iekšā pa logu, negribīgi vēstīdama ļaunāko, kas vien iespējams. Pavasara lietus, dubļaini ceļi, kratīšanās ratos. Pēc tam - nometne un labākās kazarmu telpas. Misiņa tinkšķi un ādas smarža, jaunā bruņojuma apskate. Pūļa, dūmu un pulvera smārdi.

- Tu esi nomodā?

Viņa gulēja. Labāk likt viņu mierā, tikai noskūpstīt sajukušos matus, kas noslīdējuši uz vaiga. Mērija Enna tomēr pamodās un pastiepa rokas, pieķerdamās pie viņa pleca.

- Neejiet projām! Vēl nav rīts!

- Ir gan. Un Ludviķis ir šeit.

- Nometiet viņu pa kāpnēm.

Nav jēgas nožēlot un iebilst. Pirmajā vietā ir pienākums, izklaidēšanās pēc tam. Taure sauc.

- Ardievu, mīļā. Pacentīšos atgriezties sestdien.

- Nebrauciet uz Outlendu. Pavadiet nedēļas nogali kopā ar mani.

Viņa varēja atkal atlaisties spilvenos un iegrimt atpakaļ pagaisušajā sapni, visdziļākajā debešķīgajā miegā, kādu gadījies iepazīt. Un lavīties nopakaļ svešiniekiem pa aleju, lai gan tāda rīcība ir aizliegta, viņai aiz muguras velkas Cārlijs, bet uz pleca sēž Edijs. Ielas trokšņi, kliedzieni, ceptu sīpolu smaka, grāvī sapuvušu kāpostu dvaka, ūdens šļaksti.

Kad Mērija Enna deviņos pamodās, jau spīdēja saule. Viņa pataustīja virs galvas. Saraksts bija pazudis.

Piektā nodaļa

vilam Ogilvijam bija taisnība. Viss patiesi bija vienkārši. Un, tikko kļuva zināms, ka paaugstinājumu var panākt caur personisko pazīšanos, lūgumu skaits pieauga.

— Nosakiet stingras cenas, - Vils ieteica, - taču ne pārāk augstas. Es darīšu cilvēkiem zināmu, ka jūsu ietekmes izmantošana, lai kļūtu par majoru, maksā deviņsimt, rotmistru — septiņsimt mārciņu. Paaugstinājums par leitnantu maksās četrsimt mārciņu, vai arī jums nebūs laika ar tādiem sīkumiem nodarboties, bet par jaunāko leitnantu — divsimt, tas būtu tikai taisnīgi. Pasakiet skaidri, ka pieminēsiet viņu uzvārdus tikai mutiski, nekādu vēstuļu ne šurp, ne turp. Tikko pretendenta vārds parādīsies oficiālajā biļetenā, viņam tūlīt jāsamaksā jums skaidrā naudā. Neņemiet pretī nekādus čekus - čeku izcelsmi ir iespējams noskaidrot, un tie var būt jums liktenīgi. Uzstājiet, ka visai summai jābūt skaidrā naudā, nelielās banknotēs.

— Vai jūs man nepalīdzētu to nokārtot? - Mērija Enna sāka lūgties.

— Darīšu, ko varēšu, bet mans vārds nekur nedrīkst tikt pieminēts. Esmu drauga draugs, kuram gadījies dzirdēt, ka jūs esat pretimnākoša.

To apcerot, Mērija Enna nosprieda, ka tāda spēle ir godīga. Būdama patriotiski un lojāli noskaņota, viņa glābs savu valsti, gādās armijai virsniekus, kuri visi dedzīgi vēlas cīnīties. Mērija Enna dabūs viņiem to, pēc kā šie cilvēki alkst, un prasīs visai mērenu cenu. Skaidrs, ka šie virsnieki jutīsies viņai pateicīgi, un neviens, kuram nebūs lieliska raksturojuma, paaugstinājumu nesaņems.

Nauda, ko šie cilvēki viņai maksāja, bija kā Dieva sūtīta. Tajā vasarā braucot uz Veibridžu, tā lieti noderēja. Namiņš parka otrā malā reiz bija ferma, tāpēc to vispirms vajadzēja iztīrīt. Steliņģus nācās nojaukt un celt par jaunu, piebūvēt klāt kalpotāju spārnu, sagādāt jaunus dakstiņus jumtam un divas istabas pārvērst vienā. Kalpotājus vajadzēja ēdināt, pieņemt zirgu puišus un kučieri, divus vīrus un zēnu darbiem dārzā... Mērija Enna nemūžam nebūtu neko tamlīdzīgu uzsākusi — viņa to darīja vienīgi sava aizgādņa dēļ, atbīdot pašas vēlmes otrajā plānā.

Pienāca oficiālā vēstule, un Frenčs devās uz Īriju. Bet viņa draugs Sendons kļuva par Mērijas Ennas sabiedroto un iegriezās diezgan bieži. Viņai nācās uzmanīties, jo varēja izcelties kādas nepatikšanas. Sendons parasti izvilka sarakstu no kabatas — tāpat kā Ogilvijs. Un, ja Ogilvijs pamanītu, ka viņam ir sāncensis, kurš tāpat ņem savus procentus, Mērija Enna nonāktu visai nepatīkamā stāvoklī. Dažās reizēs Ogilvijs un Sendons atnesa viņai vienādus sarakstus, ar tiem pašiem paaugstinājumu alkstošo virsnieku uzvārdiem. Un pēc tam, kad virsnieku vārdi parādījās biļetenā, Mērijai Ennai nācās izmaksāt procentus abiem, tā ciešot zaudējumus.

Tomēr viss ritēja gludi, un hercogs nekādus jautājumus neuzdeva. Mērija Enna tikai nosauca uzvārdu — sak, tāds un tāds kapteinis vēlētos kļūt par majoru, vai arī nodeva hercogam zīmīti ar īsām ziņām par virsnieku. Hercogs iegaumēja uzvārdus vai paņēma lapiņu līdzi. Sie jautājumi nekad netika apspriesti, smalkjūtība bija abpusēja.

Bils bija vienīgais šīs spēles pretinieks - darvas karote medus mucā. Kādā nelāgā reizē gadījās, ka Bils ieradās tajā pašā laikā kad Frenčs — patiesībā tas bija rīts, kad Frenčs atnesa Mērijai Ennai piecus simtus - avansā apsolīto summu par norīkojuma pasteidzināšanu.

Mērija Enna bija augšā - ģērbās, un Pīrsons sūtīja Martu viņai pakal. - Atbraucis misters Doulers. Viņš devās uz vies-istabu. - Bet pulkvedis Frenčs bija ienācis agrāk un gaidīja jau desmit minūtes. Mērija Enna ātri pabeidza savu rīta tualeti un noskrēja lejā pa kāpnēm. Taču pietika ar vienu skatienu Bila sejā, lai būtu skaidrs, kas noticis. Pļāpīgais Frenčs, sajūsmināts par savu misiju, bija pieminējis norīkojumu, jo Bils teicās esam tuvs Mērijas Ennas draugs, un tā kaķis bija izsprucis no maisa - vismaz daļa tagad bija kļuvusi redzama.

- Viņiem jāpasteidzas, - Mērija Enna dzirdēja, ienākusi viesistabā, - jo kā gan, velns parāvis, mēs varam cerēt uz rekrūšiem, ja tās norīkojumu vēstules tā kavējas. Iesniedzu lūgumus atkal un atkal, taču pulkvedis Loreins no kara ministrijas neatbildēja. Viņš gluži vienkārši nelikās par tiem zinis. Nobāza kādā patālākā atvilktnē. Misis Klārka apsolīja darīt, kas būšot viņas spēkos, un es ceru sagaidīt kādu rezultātu.

- Pulkvedi Frenč, es priecājos jūs redzēt. Bil! Kāda negaidīta tikšanās!

Mērija Enna mēģināja patērzēt, lai novirzītu sarunu uz citām tēmām, taču mazais, druknais pulkvedis bija aizrāvies un vairs nespēja apstāties.

- Tur augšā tiek likti tādi šķēršļi... Visvairāk nepatikšanu rada ģenerālis Hjūits. Viņš ir ģenerālinspektors un aptur ikvienu lūgumrakstu. Viņam ir aizspriedumi pret tiem, ko viņš saukā par “vervētājiem”, — tiem virsniekiem, kuri palikuši armijā ar pusalgu kā es... cilvēkiem, kuri — varat būt par to pārliecināts -vēlas tikai kalpot savai dzimtenei. Ja misis Klārka ieminētos virspavēlniekam, ka Hjūits nodarbojas ar kaitniecību... - un tā tālāk, un tā joprojām, bet Bila seja stiepās aizvien garāka un garāka.

Un tad, uzlikdams visam kroni, Frenčs pasniedza viņai naudu.

- Vai jūsu draugs, misters Doulers, mūs atvainos? Nokārtosim finansu jautājumu! - Un Frenčs ievilka Mēriju Ennu stūrī un sāka čukstēties.

Tas viss bija vislielākajā mērā nepatīkami. Mēriju Ennu smacēja dusmas. Taču vienīgā iespēja tikt galā ar šo situāciju bija -izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Frenčs beidzot aizvācās, un Bils, sataisījis tādu seju kā sludinātājs kancelē, vērās griestos. Labākā aizsardzība ir uzbrukums, tāpēc viņa metās virsū Bilam.

- Augstais Dievs! Kāds ģīmis! Kas lēcies? Vai tu nāc no bērēm? Šķiet, ka neesmu tevi redzējusi veselu mūžību. Nav mana vaina, ka ieradās šis mazais, resnais uzplijonis.

Atbildēja klusums. Tad Bils skolmeistara balsī sāka Mēriju Ennu strostēt. — Lai viņš ir resns, mazs uzplijonis, tas uz mani neattiecas. Mani — cilvēku, kurš tevi mīl, — uztrauc atklājums, ka tu spēlē tādas spēlītes, kuru būtību pati neizproti. Tu jaucies armijas darīšanās.

- Ak, nekļūsti apnicīgs! Tu vienmēr iebilsti pret to, ko es daru. Protams, ka cilvēki vēršas pie manis. Tāds ir mans stāvoklis, to taču varēja gaidīt. Hercogs pats brīdināja, ka tā varētu notikt, un viņš gan zina... Es tikai priecājos, ja varu palīdzēt ļautiņiem, kuriem ir labi nodomi.

Mērija Enna tīšām uzkurināja sevi līdz dusmām - paštaisna, sašutusi.

— Tu esi kā no citas pasaules, — viņa turpināja. — Apsūnojis savā Aksbridžā un kļuvis par īstu lauki, tur noņemdamies no rīta līdz vakaram. Es taču tiekos ar visādiem apmeklētājiem, palīdzu viņiem - viena vienīga rīta laikā varu paveikt viņu labā vairāk nekā tu pa veselu darba nedēļu. Es palīdzu ne tikai tādiem veciem karotājiem kā Frenčs, bet arī dažādu citu profesiju pārstāvjiem. Tu neticēsi, bet pie manis vēršas visdažādākie apmeklētāji. Tā nav mana vaina, gluži vienkārši tā notiek, tas arī viss. Ja hercogienei būtu mazliet vairāk rakstura, ja viņa uzvestos kā īsta sieva, tad šie ļaudis dotos pie viņas un netraucētu mani. Taču cilvēki zina, ka viņa ir niecība - tikpat bezpalīdzīga kā viņas klēpja šuneļi, tāpēc nāk pie manis. Un man nākas visas grūtības iznest uz saviem pleciem.

Bils ļāva Mērijai Ennai runāt, taču tādi apgalvojumi uz viņu neiedarbojās. Pēc Bila acu izteiksmes viņa redzēja, ka šo vīru nevienu mirkli nav izdevies apmānīt.

- Es varbūt dzīvoju kā lauķis, - Doulers atcirta, - bet noteikti neesmu muļķis. Protams, tu vari izmantot savu ietekmi, lai palīdzētu, bet tev nevajadzēja ņemt kukuļus. Tu novedīsi sevi postā. Un viņu arī.

— Es nenemu kukuļus.

- Kas tad tās bija par banknotēm, ko tu nupat saņēmi?

— Tā bija tikai neliela pateicības dāvana, lai es pacenstos viņa labā. Tu taču dzirdēji, ko viņš teica, - kara ministrijā dokumenti tiek aizkavēti, nekādi lūgumi nekust no vietas. Gluži vienkārši šie cilvēki meklē citu iespēju - tiešāku pieeju.

- Vai tad tu būtu ar mieru doties uz gvardu mītni un visu godīgi pastāstīt?

- Man nav iebildumu. Es varētu viņus sapurināt.

- Tu velti plāties, un pati to apzinies. Tas, ko tu dari, ir ārpus likuma un smird pēc korupcijas. Dieva dēļ, pārtrauc šos netīros darījumus, lai tavas rokas paliek tīras! Vai tu nevari apmierināties ar to, ka esi viņa mīļākā? Tu esi sasniegusi pietiekami daudz, kāpēc notriepties ar dubļiem?

- Kā tu uzdrīksties man uzbrukt...?

- Es tev neuzbrūku. Mana sirds lūst noskatoties, kā tu dari muļķības.

- Labi. Tad ej prom no šīs mājas. Dodies atpakaļ uz Aksbridžu, kur esi piederīgs, un elpo tīro lauku gaisu. Es nelūdzu tev padomu, nedz arī tavu piekrišanu tam, ko daru. Un uzskatu, ka draugiem klusējot jāatbalsta mana rīcība.

- Hempstedā tu teici ko citu.

- Hempstedā viss bija savādāk. Kopš tā laika pasaule ir mainījusies.

- Tev varbūt.

Bils devās uz durvju pusi. Mērija Enna ļāva viņam iet, taču mirklī, kad viņš jau bija pie kāpnēm, uzsauca: - Bil! Nāc atpakaļ!

Bils atgriezās un apstājās pie sliekšņa. Mērija Enna pastiepa rokas.

- Kāpēc tu pret mani tā izturies? Ko esmu noziegusies?

Nebija jēgas strīdēties un lūgties — tāpat kā dot padomus.

Mērijai Ennai bija vajadzīgi tikai laipni un piekrītoši vārdi, viņa alka atbalsta, mierinoša skūpsta, izpratnes.

- Esmu spiesta to darīt, Bil. Man nepieciešama nauda.

- Viņš taču dod tev uzturnaudu, vai tad ne?

- Jā, bet ar to nekad nepietiek... Tie nelaimīgie izdevumi... Sīs mājas uzturēšana vien maksā visu to naudu, ko hercogs man dod. Un ir vēl viena - Veibridžā. Zirgi, karietes, ēdieni, mēbeles, drēbes... Tikai nesaki man “ierobežo sevi”, jo tas nav iespējams. Esmu spiesta tā dzīvot un palikt šajā greznajā mājā hercoga dēļ -viņš pieradis pie tādas dzīves un sagaida to arī no manis. Hercogs nemūžam nesamierinātos ar kaut kādām mēbelētām istabām sētas mājā, nabadzīgi iekārtotu nožēlojamu dzīvoklīti. Šīs ir viņa otrās mājas. Tā hercogs apgalvo. Un, patiesību sakot, viņa vienīgās mājas.

- Tu esi viņam gaužām pieķērusies, vai ne?

- Iespējams... bet tas nav svarīgi. Būtiski ir tas, ka nevaru prasīt viņam vairāk naudas. Hercogam nav naudas, ko viņš varētu man iedot, tādēļ nākas nodarboties ar šo rūpalu. - Mērija Enna parādīja naudaszīmes, ko viņai bija iedevis Frenčs. - Ja gribi zināt, korupcija ir visur. To piekopj visas profesijas, tā ir daļa no pašas dzīves. Politiķi, mācītāji, karakungi, flote - visur viens un tas pats. Vai esi dzirdējis jaunākās ziņas, ko lasīju avīzēs? Kā tev šķiet, ar ko lords Melvils nodarbojās admiralitātē? Lai pārbaudītu viņa veikumu, tiks dibināta izmeklēšanas komisija.

- Vēl jo vairāk tev būtu iemesls uzmanīties.

- Ak, tie komisijas locekļi taču tikai gadu spriedelēs aiz slēgtām durvīm, neko neizdosies pierādīt, un ar to arī viss beigsies-tā saka hercogs.

- Neticu vis. Šaubos, vai tā notiks. Radikāļi neļaus to visu noklusināt, viņiem šī lieta ir svarīga.

- Pat ja mūs visus atzīs par vainīgiem kukuļņemšanā, kāda tam nozīme? Es turēšos virs ūdens, kamēr tas būs iespējams.

Bils noskūpstīja Mēriju Ennu un aizgāja. Viņa juta, ka draugs viņu nosoda. Pat šis skūpsts bija pārmetuma, nopēluma, apsūdzības skūpsts. Ak, ko... ja tā, viņiem vairs nav par ko runāt. Lai Doulers turas tālāk no šīs mājas un vairs te nerādās. Viņš pats sodījis sevi vairāk nekā Mēriju Ennu, jo viņa var bez Doulera iztikt. Viņas dzīve ir tik piepildīta, ka nepaliek laika prātot par neapmierinātiem draugiem un izbijušiem mīlniekiem -tādiem kā Bils. Līdzjūtību viņa varbūt pieņemtu, bet ne pārmetumus un nopēlumus. Runāt ar viņu tādā skolmeistara pamācītāja tonī, neņemot vērā viņas tagadējo stāvokli! Bils izturas pret viņu kā pret bērnu - to meiteni, kura pameta vīru... Laikam nav pamanījis, ka viņa ir mainījusies un nobriedusi.

Vīrieši, ar kuriem viņa tagad tikās, bija nozīmīgi cilvēki, modes noteicēji, uz viņu fona nabaga Bils tiešām atgādināja lauki. Pievilcīgu, bet garlaicīgu. Viņai tagad vislabāk patika Džeimss Ficdžeralds - parlamenta loceklis no Īrijas - jurists un pirmklasīgs orators, kura mēle bija asa kā dzelonis. Džeimsam sagādāja prieku pie brendija glāzes pusčukstus stāstīt par skandāliem īru augstākajā sabiedrībā, velkot gaismā visus pazīstamāko protestantisko ģimeņu noslēpumus. Vēl pie viņas grozījās Viljams Koksheds-Māršs, hercoga draugs, kurš bieži tika ielūgts pusdienās. Viljams apgalvoja, ka jūsmojot par Mēriju Ennu, dievinot viņu - lai viņa pavēlot, tūlīt visu izpildīšot... Ja Mērija Enna noguršot no hercoga, viņš iekārtošot tai māju Eseksā, lai sakot vienu vienīgu vārdu - naktī vai dienā. Tas viss tika pačukstēts klusītiņām - sotto voce, zem galda paspiežot Mērijas Ennas ceļgalu. Vils Būdls, Rasels Menerss un citi teica to pašu. Sie vīrieši Mērijai Ennai glaimoja, lutināja viņu, muldēja vieglprātīgas blēņas, kuras tika uzklausītas ar smaidu un nelielām šaubām, taču tas viss likās tik jauki un piemīlīgi.

Žēl, ka Mērijas Ennas uzvarām vainagotais mīlnieks nebija diezin cik sabiedrisks. Tik grezni iekārtota māja būtu īstā vieta pieņemšanām. Svinīgām vakariņām un viesībām, mūzikas vakariem - viņai tā patiktu izklaidēties. Hercogam gribējās, lai pie viņiem reizēm iegrieztos tikai daži draugi, viņš necieta nekādus cilvēku barus. Vislabprātāk viņš pēc pusdienām mierīgi pazvilnēja, klausīdamies Mērijas Ennas dziedāšanā, vai arī uzspēlēja kārtis ar pāris draugiem - kaut vai Mēju Teiloru! Hercogs Mērijai Ennai atgādināja Bobu Farkaheru — tik vienkāršas bija viņa vēlmes. Kā vidusšķiras cilvēkam, un tas likās tik savādi. Hercogam patika parupji jociņi un dziesmiņas. Tos klausoties, hercogs skaļi smējās. Ja sulainis izlēja zupu, hercogs zviedza pilnā kaklā, kamēr vēders sāka sāpēt. Viņš aizrautīgi runāja par zirgu sacīkstēm. Un jutās laimīgs, visu vakaru sēžot ar portvīna glāzi pie rokas un valodojot ar šī sporta cienītājiem. Kamēr princis un misis Eicherberta... Ak, bet lai tas paliek. Tajā vidē viss bija citādi. Princim bija savs paziņu loks - Čārlijs Fokss un viņam līdzīgi jaunekļi, vigu augstākās sabiedrības locekļi, visi spoži un asprātīgi, spējīgi izklaidēt. Taču tā tas bija. Ko lai dara, ja hercogam pēc atgriešanās no gvardes mītnes patika rāpot uz ceļiem kopā ar bērniem, un Mērija Enna nevarēja viņam tādas izpriecas liegt. Labāk spēlēt piketu ar Mēju Teiloru Gločesterpleisā, nekā sēdēt Kārltonhausā līdzās lēdijai Hertfordai.

Tomēr Mērija Enna jutās aizskarta — ielūgumi uz pieņemšanām pienāca pārāk reti. “Misis Klārkai, Gločesterpleisas mājā. Aicinājums ierasties šīvakara viesībās. Ekipāžas tiks piebrauktas vienpadsmitos. ” Un apakšā maziem burtiņiem pieskribelēts: “Lai tiktos ar Viņa Karalisko Augstību Jorkas hercogu ”. Hercogs parasti aizmeta šos ielūgumus, tikko Mērija Enna viņam tos pasniedza. - Ja tu būtu visu dienu no deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā pavadījusi, darbodamās Viņa Majestātes armijas labā, arī tev gribētos atpūsties, nevis piebāzt sev vēderu un kult tukšus salmus ar stulbeņiem.

- Bet Velsas princis un misis Ficherberta...

- Viņam nav ko darīt. Tāpēc viņš nosit laiku.

- Varētu daudz ko vairāk noskaidrot un uzzināt, ja mēs rīkotu pusdienas un vakariņas. Politiķiem un citiem interesantiem cilvēkiem. Ne jau kādiem salašņām, bet noderīgiem ļaudīm.

- Politiķi ir blēži. Es labprātāk atstāju viņus savu brāļu rīcībā. Turklāt man no viņiem nekas nav izdibināms - nevaru ciest intrigas. Kas tev tās par iedomām, manu eņģei? Vai tev ir garlaicīgi un apnikusi mana sabiedrība?

- Skaidrs, ka ne, bet...

- Aicini šos cilvēkus, kad manis te nav. Es neiebilstu... Vari darīt, ko vēlies.

Taču tā rīkoties nebija jēgas. Mērija Enna alka spožuma un slavas, ilgojās stāvēt ēdamzālē līdzās hercogam, klanīt galvu un smaidīt - lai māja būtu viesu pilna, tie visi rotājušies briljantiem un lepotos ar tituliem. No tiem neviens nedrīkstētu būt zemāks par grāfu. Lai šie augstmaņi, saņēmuši ielūgumus no viņas -netīrās alejas skuķes, kurai izdevies savos tīklos noķert tik lielu zivi, laimīgi smaidītu un lišķētu viņai.

Reizēm gadījās, ka hercogs piekrita. Jā gan, viņi sarīkošot pieņemšanu. Desmit vai divpadsmit viesiem, bet ne vairāk - un lai tie ātri iet mājās. Tādās dienās namā viss tika apgriezts ar kājām gaisā, virtuvē rāvās divi pavāri, ar parasti nodarbinātajiem sulaiņiem nepietika - Pīrsonam tika nolīgti palīgi. Galdā pasniedza četrus piecus ēdienus spožos sudraba traukos. (Paldies Dievam, par tiem beidzot bija samaksāts - ar naudaszīmēm, kuras atnesa pulkvedis Frenčs.) Un pēc tam pati mājasmāte spēlēja arfu, un viesi aplaudēja. Tā tiešām bija dzīve, īstā un patiesā -kā septītajās debesīs, un nekam citam vairs nebija nozīmes. Sejas, smaidi, smiekli un balsu murdoņa, turklāt hercogs slējās pāri visiem - salicis rokas uz muguras, miegdams viņai ar aci, labsirdīgs, jautrs, skali slavēdams Mēriju Ennu: “Es jums saku, zvēru pie Dieva, viņa tai Voksholā var visas iebāzt maisā!” Ass skūpsts, ko cilvēki ievēro, - viņa pamanīja izteiksmīgo saskatīšanos. Gan varas apziņa, gan izrādīšanās vienlaikus, tā bija kā svētlaime, kā nektārs. Kad viesi bija projām un Mērija Enna raudzījās dzīru atliekās, netīro trauku kaudzēs, sasistajās glāzēs un aplietajos krēslos, traipos uz paklājiem, tas viss pārvērtās uzvaras prieka simbolā, jo atainoja viņas slavu.

- Ak, ser... Es esmu tik laimīga. Man ārkārtīgi patika šīs viesības.

- Kas gan? Tēlot namamāti?

- Tikai tad, ja jūs esat namāteva lomā. Bez jums tas viss nebūtu nekas.

Un, gulēdama hercogam līdzās, pārāk saspringta, lai spētu aizmigt, Mērija Enna raudzījās nākotnē un nodevās sapņiem, ļāvās trakām cerībām par to, kas varētu notikt, par cilvēkiem, kuri varētu nomirt, - par Velsas princi, kurš - tā stāstīja - nekad nav varējis lepoties ar stipru veselību, par princesi Šarloti - slimīgu būtni, par hercogu kā viņu iespējamo mantinieku, par allaž sirgstošo, prātu izdzīvojušo karali... Hercogs tik lieliski pārvaldītu valsti... divdesmit gadu laikā... Un tad... kāds spožums! Kāda nākotne!

Bet pagaidām viņa maziem malciņiem izbaudīja reibinošo varas sajūtu, kas likās tik pacilājoša un tīkama, - iespējas paaugstināt majorus par pulkvežiem, tāds sīkums, un tomēr tik izdevīgi. Cik uzbudinoši likās nosūtīt Sendonam steigā pie brokastgalda uzšņāptas zīmītes:

“Esiet tik laipns un rītvakar ielūkojieties “Gazette” numurā, jo, manuprāt, tur parādīsies tie uzvārdi, kuri Jūs interesē. Prēmija par manām pūlēm, lai cilvēks tiktu paaugstināts par majoru, ir septiņsimt ginejas, tātad, ja jums vēl ir kandidāti, paziņojiet tiem par cenu. Ja jums ir kaut kas man sakāms, es pirmdien būšu pilsētā... ”

Tad tika sacerēta nakama vēstule:

Esmu tādā pārliecībā, ka naudai dzīvē nav izšķirošas nozīmes, taču es parunājos ar kādu personu, kas labi pārzina cenas. Tādēļ pasakiet Bēkonam un Spedingam, ka viņiem vajadzēs maksāt par diviem simtiem vairāk, un kapteiņiem -katram par piecdesmit ginejām vairāk. Patlaban man par vecāko virsnieku paaugstināšanu piedāvā tūkstoš piecsimt. Atbildiet tūlīt uz šo vēstuli, jo es runāšu ar Viņu. Pieminēju Viņam Jūsu rūpes par mani... Šovakar iešu uz Mazo teātri. ”

Bet pēc tam - pēc neilgām pārdomām - sekoja piezīme:

Misis Klārka sūta vislabākos novēlējumus kapteinim Sendonam, viņa uzskata, ka šim vīram šovakar nevajadzētu rādīties ložā, jo kopā ar abiem hercogiem tur būs Grīnvuds, kurš noteikti uzmanīs, kurp vērsts Jūsu skatiens. Viņam nav jāzina par kapteiņa Sendona nodarbošanos ar rekrūšu vervēšanu. Pretējā gadījumā var rasties kaitējums gan viņa, gan misis Klārkas nākotnes interesēm. ”

Taču ne vienmēr viss iet pēc plāna. Mērija Enna pūlējās lūdzēju labā, bet jaunie norīkojumi kavējās viņu pašu vainas dēļ.

Vēl viena vēstule Sendonam:

“Esmu līdz nāvei norūpējusies, Jūs jau zināt - mans finansiālais stāvoklis ir bēdīgs, un es nolēmu otrdien parunāt par Spedingu, taču viņa pulks manevru laikā darbojās tik slikti, ka hercogs pārskaitās un neganti lamājās, bet pēcāk apturēja jebkādu paaugstinājumu tālākvirzību šajā pulkā! Tā viņš paziņoja pulkvedim Vemisam - ja šis virsnieks būtu rīkojies kā džentlmenis, par to tālāk nebūtu runāts, bet tagad nāksies pārlūkot atzīmes par manevriem, jo Spedings ilgi neesot pulkā manīts, bet -tieši viņš ir vecākais virsnieks. Tātad redziet pats — ja šis vīrs vispār tiks paaugstināts, tad vienīgi pateicoties manām pūlēm. Un man nāksies gauži lūgties, jo hercogs ir pamatīgi apskaities uz Jums - kad pēdējoreiz ar viņu tikāties, Jūs solījāt atvest trīssimt ārzemniekus, bet neatvedāt nevienu. Jā gan, misters Sendons ir varen jauks zēns, bet... Es taču Jums teicu, ka vajag rīkoties pamazām, - tie ierēdņi ir tik viltīgi... Lieciet, lai Spedings uzraksta savu nopelnu sarakstu un atsūta to man, tad es varētu to parādīt Viņam. Tikai lai sūta privāti, noadresējot nevienam. Ardievu. ”

Reizēm vēstules augšgalā Mērija Enna uzskribelēja: “So sadedziniet!”, bet citās reizēs to aizmirsa. Kad viss gāja labi, tāda piesardzība šķita lieka. Kādu dienu jūlija beigās viņu pārņēma paniskas bailes. Pulkvedi Klintonu, kara ministru, nomainīja pulkvedis Gordons - daudz modrāks un attapīgāks virsnieks. Sāka klīst baumas - jaunais ministrs esot gudrs un viltīgs. Nolēmis iedziļināties ministrijas norisēs, viņš pamanījis, ka darbs viņa departamentā neiet nekādā jēgā, tāpēc esot apņēmies visu pārbaudīt. Tūlīt tika nosūtīta steidzama vēstule Sendonam:

"Es aizbraucu no pilsētas un uzskribelēsu dažas rindas. Lūdzu, esiet modrs katru mirkli, bet it īpaši vairieties pieminēt manu vārdu, turpmāk nekad to nepiesauciet. Zinu, ka Jums ir daudz ienaidnieku, jo vakar h. apstāja septiņi vai astoņi cilvēki, kuri gānīja Jūs. Viņš ir ar kaut ko neapmierināts, taču man neko neteiks. ”

“Hercogs ir neapmierināts,” Mērija Enna prātoja, “tāpēc, ka Gordons uzdod jautājumus un baksta viņam degunā tādas nebūšanas, kuras Klintons palaidis garām nepamanītas?” Visur klīda baumas par rekrūšu vervētājiem, valodas nemitējās, tenko-tāji tērgāja arī par šo to citu. Bija pārāk daudz starpnieku un mēļu, kas melsa lieku. Ne jau Ogilvijs, protams, viņam varēja uzticēties, bet varbūt Frenčs Īrijā... vai pat Korijs?

- Vai jūs esat palaidis muti?

- Mīļā kundze, es iebilstu...

- Sākušas klīst runas, un Viņa Karaliskā Augstība to zina. Ja jums saglabājušās manas vēstules, kas attiecas uz rekrutēšanu... Jūs taču saprotat, ko gribēju teikt, - Dieva dēļ, sadedziniet tās! -Viņš aizskrēja uz mājām ar nobālušām pelnu pelēkām lūpām.

- Tikai mieru, - sacīja Vils. - Ar laiku vētra norims. Jaunās slotas vienmēr sākumā tīri slauka. Dod Gordonam laiku.

- Jūs zvērējāt, ka nekādu briesmu nav... — Mērija Enna iesāka.

- Nav jau arī. Ļausim viņam iejusties.

Gordons tiešām iejutās - un ņēma vadības grožus savās rokās. Pirmā jaunās valdīšanas darbība bija visiem armijas aģentiem izsūtīta vēstule. Tā bija rakstīta gvardu mītnē un datēta ar 1804. gada 28. septembri.

“Džentlmeņi, Viņa Karaliskajai Augstībai armijas virspavēlniekam ir nopietns pamats uzskatīt, ka starp aģentūras virsniekiem un cilvēkiem, kuri sauc sevi par vidutājiem, pastāv noziedzīga sazvērestība, kuras mērķis - līdzekļu iegūšana komisijas naudas veidā - ir pretrunā ar noteiktajiem likumiem un priekšrakstiem. Virspavēlnieks uzskata par nepieciešamu - cik vien iespējams - likt šķēršļus šīm darbībām, kas nes lielus postījumus armijai. Esmu pilnvarots pievērst jūsu uzmanību šim svarīgajam jautājumam un paziņot par nepieciešamību būt modriem un nepieļaut, ja tas ir jūsu varā, nekādus sakarus starp savu aģentūru virsniekiem un šādām personām. Gadījumā, ja šādas darbības veiktas caur jūsu aģentūru, virspavēlnieks uzskatīs par savu pienākumu ieteikt attiecīgo pulku virsniekiem atsacīties no šīs aģentūras pakalpojumiem un nodot atbildību citās rokās.

Esmu pilnvarots ieteikt jums apspriesties ar virsniekiem, kuri atbild par sakariem ar jūsu aģentūru, jo Viņa Karaliskajai Augstībai ir augstākajā mērā nosodoša attieksme pret tāidām netīrām un slepenām darbībām. Tāpēc varat piekodināt viņiem, ka tad, ja kāds virsnieks būs iesaistīts kādā tamlīdzīgā darījumā pēc datuma, kad rakstīta šī vēstule, viņa norīkojums tiks nekavējoties atcelts un par virsnieka rīcību tiks ziņots karalim, apsūdzot viņu tiešā nepaklausībā un virspavēlnieka pavēles nepildīšanā.

Paraksts: Dž. V Gordons. ”

“Kā lai mēs tiekam ar to visu galā?” Mērija Enna prātoja, pa savas Veibridžas mājas logu vērodama rudens lapas un gaidīdama hercogu, kuram vajadzēja atgriezties no Outlendas - no hercogienes nama. Tik vien viņai bija palicis no agrākās darbības kā pateicības zīmīte no kāda kapteiņa, kura tika iemesta kamīnā, un četrsimt mārciņas papīra banknotēs, kuras atradās aiz korsetes pie krūtīm.

Sestā nodaļa

Spēle turpinājās, tikai lēnāk un slepenāk. Mērija Enna jau bija aizgājusi pārāk tālu, lai mitētos. Viņa bija iestigusi šajā purvā līdz kaklam. Uz laiku lūgumi apsīka — zivis bija izbijušās un ienirušas, taču pēc gadu mijas tās atkal sāka knibināt ēsmu. Mērijai Ennai nebija citu iztikas līdzekļu. Viņai izmisīgi trūka naudas. Abu māju uzturēšanas izdevumi divkāršojās un trīskāršojās, un Mērija Enna netika gudra, kā varētu kaut ko ietaupīt. Marta katru dienu nāca pie viņas žēloties.

- Kundze, miesniekam nav maksāts trīs mēnešus! Viņš draud, ka mums neko vairs nepiegādāšot, kamēr nesamaksāsim parādu!

- Marta, netraucē mani, man ir gleznošanas stunda!

Vienmēr viņai bija kāda stunda — dziedāšanas, gleznošanas,

dejošanas lai turētos līdzi jaunākajai pilsētas modei. Jaunākā aizraušanās bija samta apgleznošana.

- Ja es netraucēšu jūs, kundze, viņi traucēs mani. Miesnieks teica, ka nauda esot pie manis, tikai es nedodot.

- Se, ņem šo.

Atvilktnes dziļumos bija noslēptas dažas naudaszīmes, paredzētas juvelierim, lai samaksātu par greznu auskaru pāri, kuri brīnišķīgi izskatījās kopā ar baltu tērpu. Mērijai Ennai noteikti vajadzēja tos iegūt, bet tagad daļa naudas jāatdod miesniekam, lai viņu nomierinātu.

- Ogļu tirgotājs kļūst neciešams, kundze. Pagājušajā nedēļā viņš kurnēja, izkraudams atvestās ogles. Nākamās būs jāpasūta jau pēc dažām dienām, ja katrā istabā degs kamīns.

Vēl mazliet naudas no atvilktnes, lai samaksātu ogļu piegādātājam. Pirmām kārtām jāsamaksā sīkākajiem tirgotājiem, tas būtu tikai taisnīgi. Juvelieris var pagaidīt vai ņemt atpakaļ savus auskarus. - Marta, visu gaļu taču apēd virtuves kalpotāji. -Pēdējā laikā virtuves kalpotāji bija kļuvuši par galvenajiem grēkāžiem. - Viņa Karaliskā Augstība un es - mēs ēdam pavisam maz. Visi lielākie gabali nonāk atpakaļ lejā. Es zinu, pati redzēju.

- Ja, kundze, bet ko tad jūs gaidījāt? Virtuvē strādā desmit cilvēku. Vīriešiem gribas ēst, viņi labi jāpabaro.

Desmit cilvēki - vai tiešām virtuvē nepieciešams tik liels cilvēku daudzums? Māja nemitīgi parādās aizvien jauni kalpotāji, kuri apkalpo pie galda. Jo pavāri nesēdēs kopā ar trauku mazgātājām, istabenes - ar sulaiņiem, un tie, kuri klāj gultas, nemazgās traukus.

- Ak vai, Marta, paseko līdzi. Man nav laika.

Atpakaļ pie samta apgleznošanas, un tad uz Kensingtonu -vakarā uz teātri. Nākamajā dienā uz Veibridžu, un atkal sekos lūgumi pēc naudas - tagad jau lauku mājas kalpotāju vajadzībām. Vasara Mērijai Ennai bija uznācis untums - sagribējās audzēt saknes, taču kāda kalpotāja kļūdas dēļ tika iekārtots nevis mazs dārziņš aiz mājas, bet gan uzarti trīs lauki. Pārprasta pavēle, pārcenšanās - un tagad viņai nācās turēt un barot divus darba zirgus. Un tas, protams, nozīmēja vēl vienu lieku cilvēku, kas ar tiem noņemtos. Mērijas Ennas zirgupuiši bija nolīgti tikai ekipāžas zirgu aprūpei. - Bet kur tad tas vīrs dzīvos? Viņam vajadzīga mājiņa, šim cilvēkam ir sieva un četri bērni.

Un tā turpinājās arī tālāk - šis trakais karuselis. Ja tas rīks reiz bija sācis griezties, tad vairs neapstājās. Un bija ne tikai tirgotāju un kalpotāju, bet arī ģimenes locekļu vajadzības. Paldies Dievam, Džeimss Bārtons nekad neprasīja īres maksu, taču arī Tevistokpleisas māja bija jāuztur - mātei un Izabellai, kura saderinājusies ar vienu no brāļiem Teiloriem, bet Teiloru apstākļi piepeši pasliktinājušies. Mejas tēvs neveiksmīgi spekulējis biržā, nabaga Mēja mirka asarās. Tā kā nācās pamest mājas, Mēja kopā ar māsu domāja atvērt skolu, taču bez palīdzības no malas par to nebija ko sapņot.

Mērijai Ennai nāksies atkal bāzt roku atvilktnē un izvilkt vēl piecus simtus, lai palīdzētu nabaga Mejai ar māsu atvērt skolu Ailingtonā. Tad vēl divsimt mārciņu par Izabellas kāzām. Taču izrādījās, ka nauda beigusies... Mērijai Ennai nekādi neizdevās to noturēt rokā.

Nākamos sarežģījumus sagādāja Cārlijs. Viņam nepatika trīspadsmitajā vieglo dragūnu pulkā, viņš gribēja pārmaiņas. Vai māsa varētu ierīkot viņu kaut kur citur? Brālis traucēja māsu neērtā brīdī, kad nebija viegli hercogam kaut ko lūgt, taču Mērija Enna tomēr panāca savu - brāli pārcēla uz septīto kājnieku-strēlnieku pulku. Pēc sešiem mēnešiem brālis atskrēja pie viņas atkal.

- Nespēju paciest šo septīto pulku! Gribu citur!

- Bet, mīļo zēn, tu taču teici to pašu jau septembrī!

- Atceros. Tā bija kļūda. Tagad es to nožēloju. Septītajā pulkā ir gatavā pekle, tad jau kavalērijā bija labāk. Man teica, ka es varētu panākt pārcelšanu uz četrpadsmito dragūnu pulku, bet par to, protams, nāksies parūpēties. Vai tu nepacenstos?

- Es paskatīšos... taču tev jāsaprot, ka vairs nevari spēlēt

zaldātiņus.

>

- Pēc visa spriežot, es labāk tikšu uz priekšu dragūnu pulkā.

Mērija Enna gan par to nebija tik pārliecināta, taču skaļi

neteica. Puisim bija sakāpis galvā, viņš lepojās ar māsu, kura dzīvo kopā ar hercogu, un viņai ausīs bija nonākušas tenkas, ka pulka biedriem Cārlijs nepatīk. “Pasakiet tam savam brālītim, lai viņš aizveras, jo zēni to necietīs. Viņš jau tāpat nav pelnījis savu dienesta pakāpi, lai neizrādās!”

Kad ar Cārliju viss bija nokārtots, atskanēja Semija palīgā sauciens — nabaga Semijs Kārters, kurš, kā viņa cerēja, devies jūrā un tagad ir ārzemēs, būdams mierā ar savu jaunākā leitnanta pakāpi un formu, patiesībā atradās uz transportkuģa, kas bija noenkurojies netālu no Spithedas.

“Godājamā kundze, "(tā viņš rakstīja no kuģa “Klerendona”), “esmu spiests traucēt Jūs, būdams briesmīgā stāvokli, jo nešaubīgi zinu, cik laba ir Jūsu sirds. Ceru, ka piedosiet man šo pārdrošību, ka uzdrošinos atkal vērsties pie Jums. Pēc tam, kad nosūtīju Jums savu pēdējo vēstuli, tika piekrauts šis transportkuģis, un tagad esmu uz klāja, bet situācija uz tā nemaz nav aprakstāma. Man nav nekādu piederumu ceļam, nedz arī kādu ietaupījumu, lai varētu nopirkt lietas, kuras ir visaugstākajā mērā nepieciešamas. Katru nakti nākas četras stundas stāvēt sardzē, bet nav nekā ko ēst, tikai sālīta gaļa trīs reizes nedēļā un vēl dzeramais ūdens. Rums šeit ir tik pretīgs, ka to nav iespējams dzert.

Jūsu laipnība pret mani allaž bijusi tik liela, ka es ne mazākajā mērā nešaubos — Jūs neatstāsiet mani tādā nelaimē, kurā esmu nokļuvis tāpēc, ka Jūs tik pretimnākoši izpildījāt manu lūgumu, un neliksiet man ciest badu. Es allaž esmu Jums par visu pateicīgs un laimīgākais no mirstīgajiem Jūsu labvēlības dēļ. Lūdzu, kundze, ņemiet vērā manu nožēlojamo stāvokli, atsūtiet nelielu naudas pabalstu, lai paglābtu no šīm šausmām. Tāda rīcība būtu Jūsu cienīga un paliktu ieslēgta manā sirdī, lai nekad no tās nezustu.

Palieku, kundze, Jūsu pateicīgais kalps

Sems Kārters. ”

Nabaga mīlulītis Semijs, kuram nākas pārtikt no sālītas gaļas! Mērija Enna tūlīt aizsūtīja piecdesmit mārciņas, lai viņš mazliet atgūtu spēkus. Cik muļķīgu kļūdu šis jaunais vīrietis pieļāvis, aiziedams no viņas mājas un atstādams sulaiņa vietu! Mērija Enna taču vienmēr nojauta, ka šis zēns nav radīts karavīra dzīvei. Jauneklis viņai sirsnīgi pateicās, pievienodams vēstulei rēķinu par savām drēbēm un piederumiem. Zobeni un jostas, zoben-siksnas un spalvas, uniforma un zīmotnes, cimdi un zeķes, pat pulkstenis izpirkts no lombarda par divām mārciņām un desmit šiliņiem. Tas viss maksāja vēl četrdesmit mārciņas. Bet ko tur — neko darīt, nabaga Semiju vajadzēja glābt. Mērija Enna cerēja, ka ar viņu viss nokārtosies, un nesāka gādāt par viņa pārcelšanu.

— Kundze?

— Marta... kas atkal?

— Pie jums atnācis doktors Tinns.

Doktors Tinns vismaz neprasīs naudu. Paldies Dievam, viņam par pūlēm jau samaksāts - par bērnu saaukstēšanās slimību ārstēšanu ziemā, mātes reimatisma un viņas pašas savār-guma dziedināšanu (tas ilga četrdesmit astoņas stundas - tika lietpratīgi un smalkjūtīgi likvidēts, satriecot hercoga cerības), kompresēm Martai un bankām Pārķeram — kučierim.

- Dārgais doktor Tinn, ko varu jūsu labā darīt?

- Manā labā neko, misis Klārka. Es gribēju tikai aizbilst vārdiņu par draugu...

Atkal tas pats... Bet Tinns nekad agrāk neko tādu netika darījis. Pietiek apmainīties laipnībām, veltīt viņam pacientes smaidus (“Paldies, man šodien jau ir labāk, es jūtos gluži labi”) -tikai lietišķu attieksmi un oficiālas sarunas.

- Vai jūs, lūdzu, varētu pastāstīt sīkāk? - Tas bija ierastais izteiciens.

- Kādai lēdijai, manai pacientei, ir vīrs. Un vīram ir brālis, pulkvedis Naits.

- īsāk sakot, jūs gribat aizrunāt par Naitu?

- Jā, misis Klārka. Pulkvedis Naits cer apmainīties vietām ar otru virsnieku - pulkvedi Brūku. Lūgumi tikuši iesniegti parastajā kārtībā, taču to izskatīšana velkas bezgalīgi...

- Zinu, zinu. - Arī šie vārdi atkārtojās katru reizi. Viņa tos skaitīja no galvas. — Darīšu, ko varēšu. Vai viņi ir gatavi par to maksāt?

- Divsimt mārciņas — es atminos, ka paciente tā teica.

Agrāk Mērija Enna par pārcelšanu ņēma trīssimt piecdesmit. Taču - tas bija tajā laikā, kad Gordons vēl nebija stājies amatā. Visu apdomājot, nevarēja nievāt arī divsimt mārciņas.

- Divi simti - tas ir maz, bet jums kā draugam esmu gatava palīdzēt - izņēmuma kārtā. Skaidrā naudā, protams.

- Kā vēlaties, misis Klārka. Mans draugs būs jums ārkārtīgi pateicīgs.

- Lai atsūta naudu šurp, tikko viņa vārds parādīsies biļetenā. Papūlēšos viņa labā, lai dabūtu to visu cauri šī mēneša beigās.

Ak Dievs, kāds šeit jūlijā karstums! Londona tveicē sastingusi. Reizēm šķiet, ka pat Veibridžā grūti elpot. Jūrā ūdens biia labs - tieši tāds, lai pilnībā atslābinātos. Ja Mērijai Ennai neizdosies atpūsties, viņa sajuks prātā — gluži tāpat kā karalis. Karali aizveda uz Veimutu — mērcēties sāls vannās. Sāls vannas bija jaunākais atklājums plānprātības ārstēšanā. Ja Mērijai Ennai būtu nauda, arī viņa dotos uz Veimutu. Domas ap naudu vien grozījās, bezcerīgi samezglodamās.

Tajā vasarā valsti atkal pārņēma kara drudzis. Vienīgā sarunu tēma, kura tika apspriesta, bija iebrukums. Vai tiešām Bonijs uzdrīkstēsies? Viņam ir vīri, bet nav kuģu, turklāt laiks nelāgs, kanālu klāj migla, un viens cilvēks tiktu galā ar desmit francūžiem. Bet, ja Bonaparts tiešām izceltos malā, kādi plāni ir Londonai?

— Jums ir tāds stāvoklis, ka jūs droši vien daudz ko zināt. Lūdzu, pastāstiet mums, ko hercogs paredzējis darīt? Vai taisnība - tā apgalvo lords Stenhoups - francūžiem esot kāds slepens ierocis, ar kura palīdzību šie grasās gremdēt mūsu kuģus?

It kā Mērija Enna zinātu... un, ja nojaustu, tad visu pastāstītu! Tik daudzas ļaunas mēles to vien gaida kā izdevību piekļūt hercogam, lai viņu apkaunotu. Tās vēstules “Moming Post”, kuras parakstījis “Belizārijs”... Mērija Enna gan mēģinājusi noskaidrot, kas tas par skribentu, bet neko uziet nav izdevies. Satons zvērēja, ka šo vīru saucot Donovans, tas esot kāds veterāns ar pusalgu, kas jūtoties aizvainots, taču Donovans ieradās un pierādīja savu nevainību, pat sāka sūtīt viņai klientus (saņemot par tiem savu daļu).

Lielākais pārsteigums pavasarī bija Bila palīdzība. Pēc abu strīda salonā pirms gada viņš tikpat kā vairs nebija rādījies, turēdamies patālāk. Taču tad arī viņu pārņēma satraukums par iespējamo iebrukumu. Doulers to atzina Izabellas kāzu svinību laikā — viņā esot pamodies patriotisms. Un pēc tam viņu pārņēmis drosmes uzplūds.

— Kad valsts ir briesmās, es vairs nevaru palikt malā! Gribu atrast sev vietu, cik ātri vien iespējams!

— Kādu vietu?

— Grūti pateikt. Man vajadzētu tādu darbu, lai varu nest vislielāko labumu... Esmu gatavs strādāt jebkurā jomā, kurā valdībai gribētos mani izmēģināt...

Mērija Enna domāja par kāzu svinībām, par kurām vajadzēja samaksāt.

— Nozīmējumus tagad nav viegli panākt, - viņa sacīja. — Visas labākās vietas jau izķertas...

- Es saprotu, - Bils atbildēja. - Es nedzenos pēc siltas vietiņas. Gribu tikai kalpot savai valstij - tāpat kā citi.

- Iespējams, ka tev nāksies par tādu privilēģiju samaksāt.

- Es to zinu.

- Tādā gadījumā es atradīšu tev vietu un tu varēsi samaksāt man.

Mērija Enna to pavēstīja smaidīdama. Bils novērsās. Taču, kad līgavainis un līgava bija izgājuši ārā, rožu ziedlapiņu lietus pavadīti, un visi viesi bija aizbraukuši, Mērija Enna notvēra Bilu vienu pašu - šajā reizē jau bez smaida sejā un ar asarām acis.

- Kas noticis?

- Izabella jutās tik laimīga, es raudu viņas dēļ. Manas pašas kāzas pirms trīspadsmit gadiem bija pavisam citādas. Nekādu kāzu viesu, nedz ari rožu ziedlapiņu. Un man par to visu būs jāsamaksā. Dievs vien zina, kad.

- Tātad tev joprojām trūkst naudas?

- Patlaban ir sliktāk nekā jebkad agrāk. Bet negribu tevi garlaikot... Ceru, ka tev laimēsies atrast vietu...

Bils saprata, ko šī sieviete domā. Viņu plosīja slepenas pretrunas, un viņš uzlūkoja Mēriju Ennu. Morāles normas, principi, ētika — tas viss, ko viņš cienīja, tika likts svaru kausos. Un otrā pusē - Mērijas Ennas naudas grūtības.

- Saki atklāti - cik tev vajag? - Bils noprasīja.

- Ja gribi dzirdēt aptuvenu summu - apmēram tūkstoš mārciņu. Piecus simtus par kāzu svinībām. Un rad vēl? Lai aizbāztu muti juvelierim, kurš sācis mani vajāt. Par tādu naudu es atradīšu tev vietu. Un neviens to nekad nezinās - tikai mēs.

- Man nāksies pastāstīt tēvam. Jo man nav naudas.

- Ja vajag, pastāsti. Viņš taču pazīst šo pasauli. Labas vietas kokos nekarājas. Kādam jāpilda starpnieka pienākumi. Un kādēļ lai šo lomu neuzņemtos tava tuvākā draudzene? Vai varbūt es tā neesmu? Vai esam norunājuši?

Domstarpību nebija, un pēc tam viņš vairs neredzēja atkāpšanās ceļu. Mērija Enna bija noķērusi viņu ar šo ēsmu, tagad viņš bezpalīdzīgi spirinājās uz āķa, un pēc trim mēnešiem jau strādāja Kolčesterā par Viņa Majestātes armijas pilnvarotā sagādnieka palīgu. Par kāzu svinībām tika samaksāts, juvelieris nomierinājās.

- Ser?

- Kas ir, mana dārgā?

- Vai drīkstu braukt uz Veimutu?

- Tas nav iespējams, manu eņģei. Tur būs karalis.

- Bet karalis taču divos naktī nebrauks uz man noīrēto dzīvokli...

- Es arī ne. Jo tas ir oficiāls brauciens. Turklāt svētdien notiks Cesterfīlda dēla kristības. Esmu lūgts būt par krusttēvu, tāpēc būšu aizņemts. Ja tu ierastos Veimutā, es tik un tā nevarētu tikt pie tevis.

Hercogs allaž tik stingri ievēro atšķirību starp oficiāliem un privātiem pasākumiem, un nekad ne mazākās atkāpes, lai pārmestu tiltiņu pār šo bezdibeni, kurpretī Velsas princis un misis Ficherberta... Klerensas hercogs un misis Džordona... pat Kents ar savu veco franču mīlnieci... Mērija Enna domāja, ka pie visa vainīga bija tikai pienākuma apziņa. Viņš vēlējās pasargāt hercogieni.

- Vai jūs gadījumā nekaunaties rādīties sabiedrībā kopā ar mani?

Hercogs pāri pusdienu galdam izbrīnīti paskatījās viņā. — Kas tevi uztrauc, mana mīļā? Vai kolikas?

- Nē... gaisā jaušams negaiss. Es nejūtos labi.

Hercogs nemūžam nesaprastu viņas pēkšņās, uzmācīgās vēlmes pēc varas, alkas plānot un lemt, dalīties šā vīrieša dzīvē. Tikai ne tā kā patlaban, bet kā līdzvērtīgai personai. Mērija Enna atcerējās savu liktenīgi nesmalkjūtīgo rīcību svētdien Veibridžā. Bezrūpīgi, neko nedomājot, viņa bija ierīkojusies baznīcas solā, kur posa sevi un smaidīja, kad hercogs ienāca kopā ar hercogieni. To redzot, viņš sadrūma kā melns mākonis, lūkojās uz citu pusi, bet vakarā izgāza dusmas.

- Ko, pie velna, tu iedomājies, tā plātīdamās baznīcā manas ģimenes priekšā? Tikai uzdrošinies vēlreiz kaut ko tādu izdarīt, un es likšu tevi nopērt!

Augstais Dievs... viņš tiešām bija uz to spējīgs. Mērija Enna neko nebija aizmirsusi. Un tomēr — par viņas klātbūtni

Veibridžā zināja visi, skatījās caur pirkstiem uz hercoga apmeklējumiem vakaros, raustīja plecus un samierinājās. Atkal robežlīnija. Privātajā dzīvē viss bija iespējams. Bet dziedāt “Slava, slava, aleluja” kopā ar hercogieni - tā tūlīt bija nekaunība! Tomēr ar lūgumiem palīdzēt nāca pie viņas, nevis gāja pie hercogienes.

- Vai jūs pazīstat doktoru O’Mīru, ser?

- Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

- Viņš Īrijā ir tāds kā diakons un vēlas kļūt par bīskapu. Vairākas reizes jau lūdzis iepazīstināt viņu ar jums.

- Tas neattiecas uz manu departamentu. Es nenodarbojos ar baznīcas lietām. Turklāt, pat ja es to varētu, man nepatīk šis “O” pie viņa uzvārda.

- Viņš ir protestants... Tikpat uzticīgs kronim kā jūs.

- Irs var būt uzticīgs tikai savai paša ādai. Pasaki no manis misteram O’Mīram, lai viņš sēž savos purvos.

Ak, ko nu... Ar tādu attieksmi diakonam nav ko cerēt uz paaugstinājumu. Un viņai - uz pateicības zīmīti, kas smaržotu pēc vīraka. Cik varētu maksāt paaugstinājums par bīskapu? Vai tikpat, cik maksā par pulkveža pakāpi? Vils Ogilvijs to nezinās, bet Donovans varētu zināt.

- Ja tu negribi, lai braucu uz Veimutu, es došos uz Vortingu.

- Kāpēc uz Vortingu, mana dārgā? Kādēļ tu nevari palikt mājās?

- Londonā jūlija beigās? Pilsēta ir kā izmirusi.

Vortingā bija Koksheds-Māršs un Villijs Ficdžeralds - īru

parlamenta locekļa dēls, visai uzjautrinošs jauneklis. Pilsēta bija modē, tā popularitātes ziņā sacentās ar tik iecienītu atpūtas vietu kā Braitona. Vortingā šajā brīdī būtu kāds atrisinājums, un bērnus viņa varētu atstāt Veibridžā pie mātes. Viņai pat bija skaidrā nauda - divsimt mārciņu, ko šorīt atnesa no mistera Roberta Naita - tā pulkveža brāļa, kurš bija pārcelts uz kāroto vietu (ar doktora Tinna palīdzību) un samaksāja, kā norunāts.

- Lieliski, tad brauc uz Vortingu. Ja tā vēlies. Vai tev pietiks naudas?

Pārsteidzošs jautājums! Tas tik reti tika apspriests. Iespējams, ka hercogu sākusi mocīt sirdsapziņa - viņš sācis justies neērti.

Nē, ja visu labi apdomā, par to nav ko brīnīties. Mērijai Ennai nebija izmaksāta uzturnauda kopš pirmā maija.

— Man izdevās izgrozīties, pateicoties dakterim.

— Kuram dakterim?

— Doktoram Tinnam, ne jau tam īru diakonam. Par to nelielo pārcelšanu, ja atceraties. So cilvēku vārdi šodien bija biļetenā. Taču tādi sīkumi nav jūsu uzmanības cienīgi. Vienīgā nelaime — viņš atsūtīja divas simtmārciņu zīmes, bet es negribu tās rādīt mēbelēto istabu saimniekam.

— Pīrsons tās izmainīs.

— Ko, šajā stundā?

— Protams. Ja viņš pateiks, kam vajadzīga šī nauda, jebkurš tirgotājs ar prieku to izdarīs.

“Patiesībā,” Mērija Enna domāja, “man nevajadzēs daudz naudas. Kokshedam-Māršam un Ficdžeraldam nāksies sadalīt savā starpā manus izdevumus. Par mēbelētajām istabām un deju vakariem.”

— Pīrson, izmainiet šo naudu desmitniekos un divdesmitniekos!

— Jā, kundze.

I lercogs piecēlās no galda un pasniedza viņai roku.

— Vai manai mīļajai manis trūks?

— Jūs taču zināt, ka tā būs.

— Es pacentīšos nebūt projām ilgāk par desmit dienām.

— Arī deviņas man būtu par ilgu... Padomā taču par mani -vienu pašu Vortingā.

— Ielūdz mazo Mēju, lai brauc tev līdzi.

— Varbūt tā arī darīšu. Redzēsim.

Redzēsim... ko? Vai Koksheds-Māršs būs patīkams laik-kavētājs, vai Villijs Ficdžeralds tiešām spēj apburt ar savām īru acīm?

Ilgs jo ilgs skūpsts. — Sargājiet savu karalisko personu. — Paglaudīt galvu, paglāstīt un pakutināt aiz ausīm.

— Sasodīts, ja vien es varētu, tad ņemtu tevi līdzi uz Veimutu. Nolādētais Cesterfīlds ar savu izdzimumu!

— Es zinu... es zinu...

Pagāja divas stundas, lai pārliecinātu viņu par savām jūtām, un lūk, hercogs jau kāpj zirgā. Viņš nolēmis jāt pa nakti, lai nenokavētu. Pēdējais mājiens no loga, vicinot mutautiņu.

- Kundze, Pīrsons atnesis izmainīto naudu.

- Paldies, Marta.

- Un, kundze, doktors O’Mīrs gribot jūs satikt. Teica, ka cerējis sastapt Viņa Karalisko Augstību pirms hercoga došanās projām. Viņš svētdien gatavojas ierasties Veimutā.

- Lai neatmet cerību. Ja viņš nomainītu sava uzvārda “O” pret “Mak”, tad tiktu galā labāk.

- Viņš lūdza mani pateikt jums, ka esot atnesis dāvanu.

Dāvanu! Nedaudz par agru. Bet Mērija Enna taču nevar

pieņemt doktoru nesapostīsies un tik vēlā stundā.

- Pasakiet doktoram O’Mīram, ka es tūlīt uzskribelēšu dažas rindiņas Viņa Karaliskajai Augstībai — ja viņš dodas uz Veimutu, var paņemt zīmīti līdzi. Saki viņam, ka es sirsnīgi pateicos par dāvanu, un atnes to šurp.

Dot naudu, nesaņemot nekādas garantijas, likās visai neparasti. Tātad diakoni vairāk tic šīspasaules varenajiem nekā karavīri.

“Diakons ieradāsy ” viņa rakstīja, “un atnesa dāvanu. Es atstāju visu pārējo Jūsu Karaliskās Augstsirdības un cēluma varā. Jūsu spilvens izskatās pamests. Es jūtos gaužām vientuļa. ” Un parakstījās “M. E. 31. datumā”.

Guļamistabas durvīs atkal parādījās Marta, nesdama brūnā papīrā ietītu sainīti.

- Attin to, Marta, bet vispirms iznes diakonam šo zīmīti.

Viņa nolauza nagu, nopūlēdamās ap auklu, līdz beidzot Marta

ieradās palīgā ar šķērēm. Tā varēja būt altārsega, kurā ietīta nauda, taču sainis likās pārāk ciets. Laikam būs kāds zizlis. Mērija Enna norāva pēdējo papīru. Marta ierunājās.

- Tie ir kriketa vārti māsteram Džordžam, - viņa sacīja.

Uz kārbas diakons bija uzrakstījis: “Šī ir dāvana Jūsu jaukajam dēliņam. Lelles meitiņām sekos. Pazemībā.”

Bija par vēlu - zīmīti vairs neatdabūt. Diakons bija projām.

- Labi, Marta. Aizvāc to visu. Un no rīta ņem līdzi uz Veibridžu.

- Tas bija mācītājs, vai ne, kundze?

- Ārkārrīgi gudrs mācītājs.

Vairāk viņa ar mācītājiem neielaidīsies. Diakons varēs palikt savā vietā. Jābrīnās, kā viņš ticis tik tālu. Uzdāvinot karalienei tenisa raketi? Vai kroketa piederumus? Ak, šie protestanti! Nav brīnums, ka tur katoļi grib tikt no tādiem vaļā.

Kriketa vārtu stabi Džordžam... Vai tas būtu kāds divdomīgs mājiens? Lai liktu noprast, kā jāspēlē spēles? Kāda īru mīkla - rotaļa ar vārdiem? Vortingā viņa pajautās Villijam Ficdžeraldam - viņš droši vien zina.

Žāvādamās un miegaina, Mērija Enna atlaidās spilvenos. Cik patīkami kaut reizi tā izstiepties, kad visa gulta ir tikai viņas rīcībā, un netraucēti gulēt līdz desmitiem. Rīt brauciens pie jūras kā svaigs vējiņš aizpūtīs zirnekļu tīklus - garlaicību, viņa atsauks atmiņā kriketa noteikumus... Villijs varēs tos nolasīt priekšā kā no grāmatas — viņš taču mācījies Oksfordā... Hercogs vienmēr kaut kur traucošs, vienmēr aizņemts, bet Villijs tik uzjautrinošs — studiju beidzēji, gluži kā cālēni, kas nule izšķīlušies no olas, tik lieliski uzlabo garastāvokli. Šis ir īstais laiks nostāties uz pareizās taciņas un mācīties bumbošanas spēli.

Septītā nodaļa

Bailes no iebrukuma ar laiku pārgāja. Tas bija Nelsona nopelns, lai gan maksāja viņam dzīvību. Visai valstij pāri brāzās prieks par uzvaru pie Trafalgaras, cilvēkus aizrāva vienots patriotisma uzplūds, kas vēlāk noplaka pēc kaujas pie Auster-licas. Pretinieks uz sauszemes bija neuzvarams - vismaz tā likās.

Armijas virspavēlniekam tikpat kā nebija brīvā laika. No deviņiem rītā līdz septiņiem vakarā hercogs atradās gvardu mītnē, nemitīgi cīnoties par savu pavēļu izpildīšanu. No vienas puses raugoties, viņa armija sauca pēc aprīkojuma, ieročiem, uniformām, ekspedīciju spēki nebija pietiekami sagatavoti, bet no otras — politiķi bļāva pilnā kaklā, ka armijas spēki jānosūta nekavējoties, lords Katkerts nosūtīts uz Elbu, lai pievienotos ģenerālim Donam, un nav svarīgi, vai pasākumam ir kāda jēga, vīriem jādodas ceļā nekavējoties.

Hercogs neļāva sevi nokaitināt. Viņa vēstules premjerministram bija apņēmīgas un izsmeļošas. “Ekspedīcijas spēki vēl nav gatavi karastāvoklim.” Pitam šis stāvoklis likās visai parocīgs, lai ietekmētu sabiedrības viedokli. Viņš pirmais cēla traci, ja pienāca ziņas par zaudējumiem un bojā gājušajiem, un visa valsts viņam piebalsoja. “Kārtējā sakāve” vienmēr esot tikai armijas virspavēlnieka vaina, jo viņš neesot darījis savu darbu. Lai visa ministrija pārvācas uz jātniekgvardu mītni un vada armiju — viņiem drīz vien nolaidīsies rokas un nāksies lūgties, lai ātrāk ļauj atvaļināties.

Premjerministra veselības stāvoklis arī neviesa drošības sajūtu. Slimā vīra spriedumi ne vienmēr bija veselīgi. Taču, ja viņam

būtu jāaiziet, nebija neviena cita, kas spētu viņu aizstāt un iegūt valsts iedzīvotāju uzticību. Vajadzēja kaut ka samierināt partijas, kuras šķēlās, tādēļ Fokss dabūja vietu kabinetā, un kaislības norima. Un, ja karalis iebilda, viņam nācās padoties. Viņš joprojām nebija atkopies, un arī tie bija sarežģījumi. Vienā brīdī zibens spožumā, bet jau nākamajā kā pa miglu.

- Ja kāds grib ieņemt manu vietu - laipni lūdzu! - kādā vēlā rudens vakarā pie galda sacīja hercogs, kuram nebija ne ēstgribas, ne noskaņojuma. Hercogam pirms tam bijusi saruna ar Pitu, taču tā ne pie kā nav novedusi, viņš pusstundu pavadījis pie karaļa, kurš atteicies parakstīt kaut kādu papīru, bet pludu-rojis apkārt ritatērpā un piespiedis hercogu spēlēt ar viņu vistu. Tad vēl bijuši izsmejoši raksti avīzēs, to autori brēcot pēc “izlēmīgām darbībām”, ievadraksts “The Times”, pilnīgi bezjēdzīgs, ar mājieniem par Melvila lietu, pagājušā pavasara vēl neaizmirstajiem skandāliem. Ja Admiralitātes pirmajam lordam jāatvaļinās, ko tad vēl teikt par armijas virsvadību? Un tad, uzliekot kroni visam, pienākusi ņirdzīga anonīma vēstule, kas gaidījusi Gločesterpleisas mājā. Viņš pēc vakariņām izvilka to no kabatas, atgriezās salonā pie kamīna un sāka lasīt skaļi:

“Jūsu Karaliskā Augstība laulības pārkāpēj! Jūs taču zināt likumus. Un, ja nezināt, tad ir profesionāli likumkalpi, kuri tos zina un var par tiem parūpēties. Nozagt vīram sievu ir krimināls pārkāpums, tāpat atsvešināt bērnus no viņu tēva. Jūs esat izdarījis abus šos pārkāpumus. Tāpēc gaidiet sekas. ”

Hercogs iemeta vēstuli Mērijai Ennai klēpī un sāka smieties. Taču viņa smiekli neliecināja par atslābumu, tie skanēja saspringti. -Jādomā, ka tas ir kāds jukušais no tavas pagātnes?

Mērija Enna tūlīt pazina rokrakstu. Viņas sirdī kaut kas notrīsēja un vienā mirklī pārvērtās akmenī. Džozefs... Kaut gan burti bija uzvilkti neskaidri, teikumi izplūduši, par vēstules autoru tik un tā nenācās šaubīties. Džozefs, kurš, kā Mērija Enna bija dzirdējusi, aizvests kaut kur uz laukiem Northemp-tonas tuvumā. Viņu kopjot radinieki, stāvoklis esot gluži bezcerīgs, un neviens nekad neesot uzdevis nekādus jautājumus, pat viņas vārds nekad netiekot izrunāts.

- Traks vai piedzēries, - Mērija Enna atbildēja, - varbūt abi kopā. - Un saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos.

- Ko tas zellis grib sacīt par nozagto sievu? Atraitne taču nevar saglabāt jūtas pret to, kurš guļ kapā.

- Cik noprotu, šis cilvēks tieši to no manis gaidījis. Un dzirdējis mūsu vārdus, pieminētus kopā. Es par to nesatraucos. Metiet tos papīra gabaliņus ugunī, kur tiem piederas būt.

Hercogs tā arī darīja, bet viņš izskatījās saīdzis, gluži nīgrs. Vēstule bija iekustinājusi kādu atmiņu stīgu. Viņš nekad nemēdza klausīties Mērijas Ennas pļāpās par draņķa vīru, kurš ņēmis galu no epilepsijas, pametot viņu vienu pasaulē ar četriem maziem bērniem, kurus uzturēt pēc dažādām grūtībām viņai palīdzējis Bārtons.

- Vai tu mēdz tikties ar sava vīra radiem?

- Nē, nekad... viņi dzīvo laukos. Visa ģimene izkaisīta dažādās vietās.

Mērija Enna nožāvājās un novirzīja sarunu uz citu tēmu. Šī bija izsmelta. Viņa vēroja papīra gabaliņus, kamēr tie nomelnēja un sabirza pelnos. Vai viņa būtu palaidusi garām iespēju? Varbūt vajadzētu atzīties? Un pateikt taisnību? “īstenībā es neesmu atraitne. Mans vīrs joprojām ir dzīvs, bet es nezinu, kur viņš ir. Es aizgāju no viņa, jo viņš nespēja uzturēt mani un bērnus.” Tas būtu pavisam vienkāršs paziņojums, turklāt tikpat kā neatšķīrās no tā stāsta, ko viņa bija hercogam sacerējusi. Un tomēr kaut kas viņu atturēja - Mērija Enna pati netika gudra, kāpēc. Varbūt tās bija bailes kļūt smieklīgai vai likties negodīgai un dzirdēt jautājumu: “Kādēļ vajadzēja sevi tā apgrūtināt un melot?” Vēl nav par vēlu sacīt: “Tas ir mana vīra rokraksts.” Viņš sēdēja pie uguns un snauduļoja, kamēr Mērija Enna spēlēja klavieres. Ap pusdesmitiem viņa iedomājās: “Es visu pateikšu... Apgalvošu, ka vienmēr ticēju - tiešām esmu atraitne, pēc tam kaut kādā ceļā uzzināju, ka patiesībā tā nav, ka Džozefs ir dzīvs — zaudējis prātu un atrodas trakomājā.” Pulkstenis tikšķēja tālāk, aizritēja stundas ceturksnis, pēc tam nozvanīja desmit reižu. Tad hercogs izstaipījās un sāka runāt par likšanos gulēt. Šovakar jau ir par vēlu, varbūt rīt vai arī parīt.

Pagāja nedeja. Un tad pienaca otra vēstule, šoreiz sūtīta uz gvardu mītni, nevis uz mājām.

“Es gribu atdabūt savu sievu un bērnus. Sūtiet viņus atpakaļ. Ja Jūs to nedarīsiet, es sākšu tiesu darbus. Patlaban, kad valsts ir briesmās, apsūdzība sievas aizvilšanā un laulības pārkāpšanā necik labi neizskatīsies. ”

Paraksts neatstāja vietu nekādām šaubām - “Dzozejs Klārks”.

Hercogs iedeva Mērijai Ennai šo vēstuli tajā pašā vakarā. -Un kā ar šo?

Viņa šaubījās tikai vienu sekundi. Raudāt vai smieties? Asaras nozīmētu - atzīt savu vainu, tāpēc labāk bija smieties. Apspriest šo tēmu bezrūpīgi, aizgainot kā nesvarīgu.

— Tad jau viņš ir dzīvs. Pagājušajā nedēļā es vēl nespēju tam noticēt. Rokraksts ir pamatīgi mainījies, bet tagad esmu pārliecināta. Visi apzvērēja, ka viņš esot miris, un es noticēju.

— Bet tu taču stāstīji, ka esot sēdējusi pie vīra gultas, kad viņš miris nost!

- Vai tiešām? Es neatceros, viss jau sen sajucis. Es toreiz biju kā prātu zaudējusi, jo slimoja mans dēls. - Nebija iespējams atcerēties, ko īsti viņa hercogam samuldējusi. - Vīrabrālis, palīg-mācītājs, lūdza mūs braukt projām, vai arī mums neklāšoties labi — man un bērniem. Iedomājieties, ka vajadzēja divus kopējus, lai vīru savaldītu. Pēc tam viņi ziņoja man uz Hempstedu, ka esmu brīva.

Hercogs stāvēja pie gultas, ģērbies tikai naktskreklā. Šis brīdis nebija piemērots. Slikti izvēlēts. Mērija Enna sēdēja pie tualetes galdiņa, apsiedama matus ar lenti.

- Kā tad ir? - hercogs noprasīja. — Ko tu grasies darīt? Vai atgriezīsies pie tā zeļļa?

- Ko? Ak debess, tas gan ir jautājums! Skaidrs, ka ne! Desmit mārciņas, un viņš cietīs klusu. Es rīt viņam uzrakstīšu.

Starp abiem bija iestājies saspringums, istabā valdīja klusums -ne no viena spilvena puses nekas nebija dzirdams.

— Itin kā man prātā, - viņš beidzot sacīja, - nebūtu pietiekami daudz citu rūpju, vēl parādījies šis plānprātīgais!

— Dārgais! Neuztraucies! Es apsolu, ka tikšu ar viņu galā.

— Es parādīšu to vēstuli Ēdamam.

— Kāda velna pēc?

- Viņš ir mans padomnieks - lai iesaka, ko darīt. Ēdams pa dienu izlasa apmēram piecdesmit draudu vēstules. Viņi abi ar Grīnvudu to zelli apklusinās.

Mērijai Ennai iesmeldzās sirds. Grīnvuds... Ēdams... Vīri, kuri kārto hercoga oficiālās darīšanas, uzlūko Mēriju Ennu ar aizdomām, jūt nepatiku pret viņu un neuzticas viņai. Mērija Enna ne reizi vien to dzirdējusi no draugiem. “Piesargieties,” bieži vien brīdināja Džeimss Eicdžeralds, “šie vīri tikai gaida iespēju jums sariebt, it īpaši Ēdams.” Viņa pastiepa roku, lai pieskartos hercogam. Viņš bija salts un neatsaucās uz glāstu.

— Lūdzu, ļauj man visu nokārtot. Es savu Džozefu pazīstu.

Desmit vai divdesmit mārciņas aizvērs viņam muti.

> >

— Domāju... Mani neuztrauc viņa gānīšanās. Laulības pārkāpšana. Zinu, kā tādi apvainojumi izklausās tiesā. Labāk uzticēt šo lietu Ēdamam.

Jauks ziemas sākums. Veiksme no viņas novērsusies. Katra diena nes kādu jaunu adatas dūrienu. Kaut kādus dīvainus strīdus ar kalpotājiem, nekārtības, visi žēlojas par Martu, kurai esot sakāpis galvā. “Mēs negribam saņemt pavēles no viņas. Vēlamies dzirdēt tiešus rīkojumus!”

- Misis Favorī kalpo pie manis par saimniecības vadītāju jau trīsdesmit gadu. Protams, jūs saņemsiet pavēles no viņas, vai arī jums nāksies aiziet.

Marta bija sadrūmusi un lēja asaras.

- Labāk jau es iešu projām, lai nebūtu šo strīdu no rīta līdz vakaram. Turklāt es gribētu apprecēties.

- Dieva dēļ, ar ko tad?

- Ar Volmsliju — ogļu izvadātāju. Viņš mani aplido jau sešus mēnešus.

- Bet, Marta, es nevaru iztikt bez tevis!

— Nerunājiet tā! Tagad jaunās lēdijas iet mis Teiloru skolā, māsters Džordžs ir Celsijā, es neredzu nevienu, kuram būtu nepieciešama, bet kalpotāji nemitīgi strīdas ar mani, spītējas un ir sazvērējušies!

- Ak, tikai mieru!... Ej projām un beidz šo vāvuļošanu. Ļauj man padomāt. — Rēķinu pienāk aizvien vairāk, tiem nav gala, lielākoties no Veibridžas. Staļļos satrunējuši balsti, tie jāatjauno, un mājai uzcelta piebūve kučierim. Rēķini par kartupeļiem, ar kuriem varētu pabarot veselu pulku. Nesen nopirktās Džersijas govis nav devušas pienu, saslimušas ar kādu kaiti un nosprāgušas, tāpēc jāpērk citas. Nācās saukt palīgā savu pilnvaroto misteru Komriju - visai spējīgu un centīgu advokātu.

- Mister Komrij, mums draud nelaime!

- Tā rādās gan. - Jurists uzlika brilles un sāka pārskatīt dokumentus - desmit, divdesmit, trīsdesmit, tie visi bija izkaisīti salonā uz grīdas. Simtiem rēķinu, un visi nemaksāti. — Vai tad Viņa Karaliskā Augstība nav jums noteikusi kādu uzturnaudas summu?

- Astoņdesmit mēnesī. Ko es ar to varu izdarīt?

Viņa nevarēja paskaidrot, ka ar Gordona pūlēm katru mēnesi aizvien seklāks top lūgumu strautiņš ar vēlmēm pēc paaugstinājumiem. - Jums jāizmanto savs precētas sievas stāvoklis. Tas ir jūsu vienīgais attaisnojums. Atzīstieties visiem tirgotājiem, ka neesat atraitne. - Komrijs zināja, ko runā, - ne reizi vien tādā kārtā bija apturējis apsūdzības tiesā.

- Un kas notiks, ja es to izdarīšu?

- Pēc likuma jūs nevar piespiest maksāt.

Mērija Enna jau bija dzirdējusi šos vārdus agrāk, jau sen. "Pieši tādus padomus citi deva Mērijas Ennas mātei, kad Bobs Earka-hers viņu pameta. Atkal atkārtojas tas pats vecumvecais stāsts.

- Un tad rēķini tiks piesūtīti manam vīram?

- Ja viņu būs iespējams sameklēt. Vai jūs zināt, kur viņš dzīvo?

- Nē... Neesmu droša.

Nosūtīt simt rēķinus Džozefam, kurš nespēs samaksāt? Un pēc tam tie nonāks pie hercoga kopā ar draudiem? Un tad rēķini atgriezīsies pie viņas. Tas nebija risinājums.

“Es atkal saņēmu vēstuli no tava dzērāja vīra,” hercogs viņai sacītu.

Mērija Enna sarāvās, dzirdot šos vārdus tagad jau vismaz reizi nedēļā.

- Ceru, ka jūs tās iemetāt papīrkurvī?

Gluži otrādi. Es tās visas iedevu Ēdamam. Viņš ir sācis ievākt ziņas.

Ziņas... Ko viņš ar to domā? Kādas ziņas? Mērija Enna neuzdrīkstējās vaicāt. Hercogs bija dīvainā garastāvoklī, norūpējies, runāja izvairīgi, it kā pats būtu pie kaut kā vainojams. Mērijas Ennas nervi bija saspringti kā nostieptas vijoles stīgas, kas gatavas trūkt. Kaut kas risinājās, bet hercogs to negribēja viņai stāstīt. Pēdējā laikā bieži vien tikai atsūtīja ziņu ar kalpotāju: “Negaidi vakariņās. Neesmu pārliecināts, vai šovakar ieradīšos.”

Tas šķita savādi, nemaz nebija viņam raksturīgi. Hercogs parasti ar prieku nopurināja gvardes mītnes putekļus un atslābinājās.

Mājās nebija neviena, kurš varētu hercogu nokaitināt. Tur valdīja klusums, jo bērni bija projām. Mērija un Ellena bija devušās uz Teiloru skolu (kura pastāvēja, lielā mērā pateicoties Mērijas Ennas ziedojumiem), bet Džordžs, kuram tagad bija astoņi gadi, tēloja mazu lordu Celsijā — kadetu pirms došanās uz Mārlovu.

Viņa turpināja izklaidēties, bet vienatnē, bez viesiem un namāteva. Ar tēvu un dēlu Ficdžeraldiem, Raselu Menersu, Kokshedu—Māršu - tiem pašiem allaž uzticīgajiem cienītājiem, kaut gan Mērijas Ennas interese par viņiem bija zudusi. Viņai vajadzēja turpināt ierasto spēli. Mērijas Ennas smiekli bija neīsti, viņas smaids - tikai ārējā fasāde, sarunās viņa piedalījās pavirši, neiedziļinādamās to saturā, un allaž dvēseles dziļumos kādā nostūrī slēpās bailes: “Mana vara vairs nav tāda kā agrāk... tā zūd... slīd ārā no rokām.”

Kādā rītā pie viņas iegriezās misters Ēdams un apgalvoja, ka Jorkas hercogs licis noskaidrot viņas laulību datumu, kā arī vietu, kur viņa dzīvojusi pirms laulībām, - visus agrākās dzīves apstākļus.

Mērija Enna ledaini pieklājīgi parādīja viņam durvis. — Mana pagātne attiecas tikai uz mani. Ne jums, ne Viņa Karaliskajai Augstībai nav tiesību tur jaukties.

- Atļaušos jautāt, kundze, vai tiešām jūs visus šos gadus labi zinājāt, ka jūsu vīrs Džozefs Klārks ir dzīvs, tāpēc jūsu apgalvojums hercogam, ka esat atraitne, ir bijis nepareizs?

- Tā gluži nav.

- Lieliski. Tad kā varēja notikt, ka apsūdzība, kas izvirzīta pret jums tūkstoš astoņsimt ceturtajā gadā un kuru jūs noslēpāt no Viņa Karaliskās Augstības, tikusi atsaukta, jo jūsu pilnvarotais apgalvojis, ka esat precēta sieviete?

Cik izveicīgi viņa iedzīta stūrī! Mērija Enna paraustīja plecus. - Mēs ar pilnvaroto nolēmām, ka tā ir labākā izeja. Manā rīcībā nekad nav bijuši nekādi pierādījumi, ka mans vīrs būtu miris.

Viņa aukstā, neizdibināmā seja kā bija, tā palika bez kādas izteiksmes. - Jums taču ir bērnu dzimšanas apliecības?

- Nē, nedomāju vis. Kāpēc jūs gribat tās redzēt?

- Kāds cilvēks, kura vārdu negribu piesaukt, lika man noskaidrot, vai jūsu bērni nav dzimuši pirms laulībām.

Ak Dievs! Kāda nekaunība! Viņa visu saprata. Hercogs aizsūtījis savus spiegus uz Hokstonu, tie izložņājuši visu apkaimi un aptaujājuši kaimiņus no Čārlza skvēra, sajaukuši viņas vīru Džozefu ar vīrabrāli Džonu un piedēvējuši viņai visus Džona bērnus, kuri jau gandrīz pieauguši un izklīduši Dievam vien zināms, kur.

- Kļūda noteikti notikusi vārdu pirmo burtu dēļ - abiem brāļiem tie sākas ar “Dž”, - viņa noteica. — Atgriezieties Hokstonā un pārbaudiet ievāktās ziņas. Manam vīram ir vēl viens brālis — mācītājs, kura vārds tāpat sākas ar šo burtu, - viņa vārds ir Džeimss. Ja mana atzīšanās atvieglotu jūsu uzdevumu, tad esmu gatava atzīties, ka izgāju par sievu pie visiem trim brāļiem.

- Nekautrība jums nenāks par labu, kundze, man ļoti žēl. Vai jūs, lūdzu, nenosauktu savu laulību vietu un datumu?

Sasodīts, Mērijai Ennai ne prātā nenāca to darīt. Lai paskraida vien. Viņa atcerējās mātes un Boba Farkahera kāzas. Lai pameklē, kad notikušas tās, ja viņam tā patīk un pagātne liekas tik svarīga.

- Berkhemstedā, — viņa atcirta. — Ejiet un meklējiet ierakstus. Tur būs pieminēta mana ģimene. Ja jums radīsies vēlēšanās vēl tālāk iedziļināties manā pagātnē, varat braukt uz Skotiju. Palocieties viršos un pameklējiet Makenziju klanu vai ieskatieties mencu vēderos Aberdīnā.

Gluži pārskaitusies, viņa tajā vakarā aizmirsa piesardzību. Kad hercogs ieradās vakariņās, Mērija Enna tūlīt devās uzbrukumā.

- Kā jūs uzdrīkstējāties atsūtīt pie manis šo vīru, lai tas mani pratina? Lai bāž savu netīro degunu manās darīšanās?

Viņa bija hercogu pārsteigusi negaidot. Viņš šķita apjucis.

- Ja tu runā par Ēdamu, tad viņa apmeklējumam nav nekāda sakara ar mani. Es tikai liku viņam uzmeklēt tavu vīru un sadot šim zellim sutu, lai tiktu no viņa vajā.

- Labi, tad pasakiet viņam, ka nākamajā reizē es durvis neatvēršu. Zvēru pie Dieva, mani nekad mūžā neviens tā nebija apvainojis!

Mērijai Ennai gribējās sarīkot traci, lai aizgainītu saspringumu, kas vēdīja gaisā, mest hercogam pa galvu ar pudeli, lai sasistu gan galvu, gan pudeli. Taču tas neko nelīdzētu. Hercogs necēlās no galda. Viņš sēdēja, izskatīdamies drūms, ar to pašu izteiksmi sejā, kāda bija vērojama jau vairākas nedēļas. Skumjš, sevī iegrimis, viņš atgādināja aizvainotu skolaspuiku.

- Man nav laika ar to visu noņemties. Mana diena ir aizpildīta ar darīšanām. Darbs gvardu mītnē beidz mani nost, nemaz nerunājot par Grīnvuda un šī Ēdama pļāpām.

- Un tomēr, - Mērija Enna sacīja, - jūs atrodat laiku parādīties teātrī. Vakar lasīju par to avīzē. Tajā vakarā, kad jūs atsūtījāt zīmīti, ka jūs aizkavējusi Viņa Majestāte.

- Tā arī bija. Kad tiku galā ar darīšanām Bakingemas pilī, jau bija pārāk vēls, lai brauktu šurp vakariņās.

- Karaliskais teātris... Misis Kerija... Vai viņa dejo labi?

- Tā nekas. Es neievēroju.

- Varbūt ievērojāt viņu vakariņās pēc izrādes?

Hercogs piesarka, izdzēra savu portvīna glāzi un neatbildēja. Tātad Viļam Ogilvijam taisnība, kaut kas tur ir. Mērija Enna sažņaudza rokas, lai saglabātu savaldību. — Cik noprotu, viņa ir gara auguma. Tā ir priekšrocība. Nav jāpieliecas. Taču dejotājai nav vajadzīgs vīrietis ar lauztu kāju.

Hercogs nepaspēja atbildēt, jo lejā atskanēja negants troksnis. Tracis virtuvē, kalpotāji saplēsušies? Martas, kura bija uzturējusi kārtību, vairs nebija šeit. Viņa bija apprecējusies un aizgājusi.

- Pīrson, Dieva dēļ, kas lēcies?

Priekšnamā bija dzirdami čuksti, murmināšana un tērga-vošana. Hercogs piepūtās kā tītars. Viņam radās svarīgs iemesls pārtraukt šo sarunu un neatbildēt.

— Mans Dievs! Te gan ir atpūtai piemērota māja, kur atgriezties vakarā! Kalpotāju ķīviņi un bļaustīšanās. Tad jau es jutīšos mierīgāk, ja ēdīšu vakariņas turpat kazarmās.

- Vai teātra grimētavā.

Atgriezās Pīrsons, viņš izskatījās vainīgs.

- Lūdzu piedošanu, kundze, bet tur ieradusies kāda sieviete, kura apgalvo, ka esot ogļu piegādātāja likumīgā sieva. Tā paša vira, pie kura pirms mēneša aizgāja misis Favorī. Bļauj un kliedz pēc tiesas un taisnības.

- Dzeniet viņu ārā! - hercogs auksti pavēlēja. Un saknieba lūpas.

— Kalpotāji patlaban karo ar viņu, Jūsu Karaliskā Augstība. To, ko viņa saka, ir neērti atkārtot.

— Ko tad viņa teica?

- Apgalvo, ka jūs, kundze, esat pierunājusi viru viņu pamest un aicinājusi šurp uz Gločesterpleisu, lai viņš te varētu tikties ar misis Favorī. Apakšstāvā notiekot briesmu lietas, nemaz nerunājot par to, kas daroties augšstāvā! Brēca, ka šī māja esot īsta... — Viņš aprāvās un sāka klepot, jo bija uzticams vīrs.

— Metiet to sievišķi ārā! - hercogs atkārtoja. - Vai ieslēdziet kaut kur. Lai sulainis jums palīdz.

- Labi, Jūsu Karaliskā Augstība.

Kņada lejā atsākās ar jaunu spēku. Griesti bija plāni, tāpēc viņi sadzirdēja sievietes pēdējos vārdus: - Pie visa vainīga jūsu saimniece, tā netīrā palaistuve! Ievilkusi savā gultā precētu vīru, turklāt vēl tīrasiņu hercogu - tā gan ir prasmīga netikle!

Citā situācijā šie vārdi būtu izraisījuši ķiķināšanu un klusu spurgšanu, Mērija Enna būtu šo sievieti izmēdījusi, bet hercogs smietos. Taču ne šovakar. Abi sēdēja kā mēmi. Kā sveši cilvēki, nespēdami notikušajā saskatīt neko smieklīgu. Pašlepnums pirmajā vietā.

— Vai kāpsim augšā?

Klavieres tā arī netika atvērtas. Abi nesarunājās. Abi turēja rokās grāmatas, taču neviens nelasīja. Pulkstenis salonā tikšķēja uz priekšu, skaitīdams stundas. Tad, kad nozvanīja vienpadsmit reižu, kā šīs dienas noslēguma akords iešķindējās durvju zvaniņš. Kāds dauzījās pie tām, atkal sākās tērgavošana. Hercogs nometa nelasīto grāmatu uz grīdas. - Ja tur atkal ir tā sieviete, es pasaukšu sardzi.

Nodipēja soļi kāpnēs, ienāca Pīrsons.

- Atvainojiet, Jūsu Karaliskā Augstība, par traucējumu... Kundze, tur kāds prasa pēc jums, un varen uzstājīgi. Nosauca savu vārdu - viņš esot Džozefs Klārks.

Tā. Te nu viņš bija. Džozefs nebūtu varējis izvēlēties izdevīgāku brīdi, pat tad, ja būtu velnišķīgi gudrs. Tā bija sakāve, pilnīga un galīga. Vēl dažas sekundes, un viņa padosies...

- Pateicos, Pīrson, es viņu pieņemšu. Ievediet viņu apakšstāva mazajā istabiņā. Un palieciet tuvumā, varbūt būsiet man vajadzīgs.

Mērija Enna piecēlās un pakniksēja. Hercogs nelūkojās viņā. Viņš nesaprata ironiju, vai varbūt uzņēma šo žestu kā pienācīgu. Mērija Enna nokāpa lejā un devās uz priekšistabu, kur parasti gaidija apmeklētāji. Tur stāvēja Džozefs, pareizāk sakot, viņa ēna. Vēl ļaunāk - nevis ēna, bet karikatūra. Noplucis, izdilušās drānās, ar nosirmojušiem matiem, kuri krita līdz pleciem, uzburbis un izplūdis. Acis viņa uzpūstajā sejā atgādināja spraudziņas, zods bija neskūts, lūpas uzpampušas un sasprēgājušas.

Šo vīru viņa bija apprecējusi, mīlējusi un apkopusi, tas bija viņas bērnu tēvs, Džordža tēvs.

- Ko tu gribi? - viņa noprasīja. — Saki īsi, man ir viesi.

Džozefs neatbildēja, tikai blenza Mērijā Ennā, kura bija

ģērbusies dziļi izgrieztā naktstērpā, rotājusies mirdzošiem dārgakmeņiem, sasprogojusi un augstu uzspraudusi matus. Tad viņš iesmējās - dumjus piedzēruša cilvēka smieklus.

- Tu izskaties valdzinoša, - Džozefs nošļupstēja, neskaidri izrunādams vārdus. - Sārtā krāsa tev vienmēr piestāvējusi. Tava kāzu kleita taču arī bija sārta? Atminos, kā tu to uzmeti uz gultas gala. Pēc tam tu to vilki svētdienās Goldenleinā. Tādu grabuļu gan tev nebija. Tie briljanti tev piestāv. Es nevarēju pirkt tev briljantus. Es visiem spēkiem centos taupīt naudu, bet tu visu iztērēji.

Nesakarīga plānprātiņa pļāpāšana, dreboša balss, dzērāja muldēšana bez kādas jēgas. Viņš sagrozīja pagātnes faktus tā, kā pašam patika, lai tie atbilstu viņa sapņiem.

- Ja tu esi atnācis tāpēc, lai to visu pateiktu, tad velti zaudē laiku. — Viņas sirdī valdīja tikai vienas jūtas — dusmas. Sis cilvēks bija tikai tukšs apvalks bez dzīvības. Mērijai Ennai tāds nespēja iedvest pat žēlumu. Tas bija mironis.

- Es gribu, lai tu atgriezies! Vēlos Mēriju un Ellenu! Un savu dēlu!

- Tu laikam liec noprast, ka tev vajag naudu? Labi, tad saki, cik man jāiedod, lai tev būtu diezgan? Man mājās ir tikai divdesmit mārciņas. Varu tev tās atvēlēt. Kādai nedēļai pietiks, kamēr iztukšosi visas pudeles.

Vīrs spēra soli uz viņas pusi. Viņa tuvojās durvīm. - Māja ir kalpotāju pilna. Man pietiek pasaukt, un viņi izmetīs tevi ārā, tāpēc neskaries man klāt.

- Vai viņš ir šeit?

- Kas?

- Viņa mīlība... - Džozefs pacēla roku, aizsegdams muļķīgo smīnu, pēc tam ierunājās klusāk, mādams ar galvu uz durvju pusi. - Es viņu kārtīgi sabaidīju, tikos ar viņa pilnvaroto. Tikai nesūdziet tiesā — viņi saka.

- Tu gribi sacīt, ka tikies ar Ēdamu?

Džozefs atkal pasmīnēja un piemiedza aci. Piedzēruša cilvēka svinīgumā viņš pamāja ar pirkstu, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.

- Ieradās viens tips, kurš dēvēja sevi par mantzini, viņa vārdu gan neatceros. Es pastāstīju viņam savu dzīvesstāstu. Jā, jā, es pacentos to attēlot visos sīkumos - kā mēs skūpstījāmies un apskāvāmies alejā, kā tu apvedi ap stūri to iespiedēju, nemaz nerunājot par savu patēvu! Izstāstīju viņam, kā tu novedi manu brāli līdz pašnāvībai, izšķiedi visu viņa naudu tāpat kā manējo, pēc tam paķēri līdzi pēdējo un aizmuki, kad es gulēju un miru nost. Tas zellis man likās gaužām pateicīgs un tik pieklājīgs! Izteica visdziļāko līdzjūtību un apsolīja brīdināt viņa mīlību, lai neļaujoties apmuļķoties arī turpmāk.

Mērija Enna pasauca Pīrsonu. — Vediet viņu ārā!

- Ne tik ātri, - Džozefs iebilda. - Man vēl šis tas tev sakāms.

- Jau esmu dzirdējusi pietiekami.

- Es zinu visu sīkumos. Kā tu savu pašas māsu pārvērti par virtuveni, Boba Farkahera skuķi, un apsēji viņai priekšautu. Es viņam pavēstīju, ka tava māte turēja mēbelētās istabas - tādas labas slēptuves kaut kam citam... Viņš bija man pateicīgs, un kā vēl! Visu pierakstīja mazā grāmatiņā. “Paldies, mister Klārk, tas viss nāk gluži laikā!”

Pīrsons un sulainis stāvēja priekšistabā, abi visu dzirdēja. Viņi skatījās Mērijā Ennā, acis iepletuši, gaidīdami rīkojumus.

- Vediet viņu ārā.

>

Nebija nekādas kņadas, nekāda trača. Džozefu nenācās izsviest kā ogļu izvadātāja sievu. Džozefs nedrošiem soļiem izšļū-kāja cauri priekšistabai - klanīdamies, glūnēdams uz viņas pusi, burzīdams rokās cepuri.

- Es gaidu tevi sestdien kopā ar bērniem. Mūsu kāzu gadadiena tuvojas. Mēs, kā parasti, svinēsim to ģimenes lokā. Vai atceries, kā mēs to atzīmējām Goldenleinā?

Džozefs tika pagrūsts, lai ātrāk dabūtu viņu lejā pa kāpnēm. Durvis aizcirtās. Pīrsons novērsās un aizveda sulaiņus atpakaļ uz virtuvi. Pagriezusies Mērija Enna ieraudzīja kāpņu galā hercogu.

- Es tiku no viņa vaļā.

- To es redzu.

- Viņš ir ne tikai piedzēries, bet arī traks.

- Tomēr viņš sprieda diezgan sakarīgi.

- Tā var likties tiem, kuri klausās visādas muļķības. Kurp tad jūs?

- Liku piebraukt ekipāžu. Es šonakt te negulēšu.

- Kāpēc tad ne?

- Man rīt agri jāceļas. Pusvienpadsmitos jābūt Vindzorā.

- Tad kāpēc jūs to neteicāt agrāk?

- Aizmirsu pasacīt.

Abi vairs nesaskārās, starp viņiem bija tikai tukša, oficiāla pieklājība. Pirms iziešanas gan hercogs ar lūpām pieskārās viņas rokai un nomurmināja kaut ko par vakariņām piektdien. Mērija Enna dzirdēja, kā aizbrauc ekipāža, un sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Sirds bija svina smagumā. Mērija Enna paskatījās uz sevi guļamistabas spogulī. Acis šajā sejā bija raižpilnas, tās blenza pretī nespodras - tām trūka mirdzuma. No deguna līdz mutei ādā bija iegūlušas divas dziļas grumbas. Mērijas Ennas dzimšanas diena ir pēc nedēļas, tad viņai jau būs trīsdesmit. Viņa apsēdās pie spoguļa un sāka nogludināt krunkas. Neviena, ar ko parunāties. Pat Martas nav.

Vienpadsmitajā datumā no rīta viņai tika atnesta zīmīte. Tas bija hercoga rokraksts. Vēstulē bija teikts: “Edams ieradīsies pie tevis sešos. "Tik vien. Neviena mājiena, par ko ir runa. Mērija Enna visu dienu neizgāja no mājas. Sēdēja un gaidīja. Kad diena jau sāka dzist, pastaigāja pa istabām. Vispirms iegāja bērnu istabās - tur valdīja tīrība un kārtība, jo bērnu nebija mājās. Mērijas (meitenei tagad ir gandrīz trīspadsmit gadu) šķiet patumša, līdzīga cellei, ar Bībelēm un svēto attēliem. Tas ir pārejošs attīstības posms. Ellenas istaba (viņai ir desmit gadu) izskatās bērnišķīgāka - lecamaukla, divas dzeju grāmatas (romantiskas), bet virs gultas piesprausts liels, krāsains hercoga portrets, izplēsts no kaut kādas avīzes. Džordža istaba. Krāsu kastes, spēļu bumbiņas, rotaļu zaldātiņi ar norautiem locekļiem un nolauztām galvām. Atkal hercoga portrets - jāšus uz karazirga, paša Džordža portrets kadeta formā. Glezniņa, kurā attēlota Čelsijas militārā skola, kas rūpējas par mazu zēnu dresūru.

Ieskanējās durvju zvans. Mērija Enna steidzās lejā pa kāpnēm, taču ieradies bija nevis Edams, bet Vils Ogilvijs. Abi papļāpāja par šo un to. Mērija Enna nebilda ne pušplēstu vārdiņu par jau notikušo un to, kas vēl varētu notikt. Viņai šķita, ka Vils uzmanīgi vēro sarunbiedreni, kaut ko gaidīdams, taču izlikās, ka viss ir tāpat kā parasti. Pēdējo pāris nedēļu laikā abu kopējais rūpals bija pavisam apsīcis. Ogilvijs pajautāja kaut ko par paaugstinājumiem. Mērija Enna paraustīja plecus — pagaidām neviens no lūdzējiem nebija saņēmis kāroto. Ogilvijs nesāka uzstāt. Atvadīdamies noskūpstīja viņai roku un, jau iedams lejā pa kāpnēm, it kā starp citu ieminējās: - Esmu dzirdējis, ka tā dejotāja - misis Kerija - dzīvojot Fulhemā.

- Ko, vai tiešām? Es par viņu neko daudz nezinu. Viņa ir no Karaliskā teātra, vai ne? Neesmu to apmeklējusi.

- Tad jūs esat no mazākuma. Visi par viņu jūsmo. Viņa Karaliskā Augstība šo dāmu pazīst un rīkoja viņai par godu pieņemšanu Fulhemlodžā. - Tā gan bija skaista atvadīšanās.

Ēdams ieradās tieši pulksten sešos. Mērija Enna gaidīja viesistabā, saģērbusies vakariņām, aplikusi briljantu kaklarotu, ko viņai bija dāvinājis hercogs.

- Baidos, - Ēdams sacīja, - ka mana misija nebūs visai patīkama. Taču šī saruna nenotiek pēc manas paša izvēles.

- Lūdzu, turpiniet.

- Mani sūta Viņa Augstība Jorkas hercogs - paziņot jums, kundze, ka no šīs dienas jūsu sakaru varat uzskatīt par izbeigtu. Viņam nav vēlēšanās jūs redzēt un ar jums runāt. Sis lēmums ir galīgs.

Mērija Enna juta, ka no viņas sejas zūd sārtums. Viņa nekustējās, tikai ciešāk sakrampēja aiz muguras saņemtās rokas.

- Vai Viņa Karaliskā Augstība minēja kādu iemeslu šādai rīcībai?

- Nē, kundze. Tikai teica, ka atklātie lakti liecinot - jūs visu šo laiku esat viņam melojusi. Par savu pagātni, par ģimeni un daudz ko citu. Viņa Karaliskā Augstība ticēja, ka esat atraitne, bet jūsu vīrs grasījās sākt pret viņu tiesu darbus laulības pārkāpšanas dēļ. Un šis ir tikai viens sīkums no daudziem. Arī jūsu izšķērdība un biežie lūgumi, prasot naudu, sadusmojuši Viņa Karalisko Augstību, un viņš vairs nevarot tos paciest.

- Visu, ko esmu tērējusi, es tērēju viņa dēļ. Sī māja, Veibridžas māja - tās nācās uzturēt pēc hercoga vēlēšanās. -Ēdams pacēla roku, viņu pārtraukdams.

- Piedodiet, kundze, nekādus paskaidrojumus, lūdzu. Viņa Karaliskā Augstība ir pilnvarojis mani paziņot - ja jūs izturēsieties pienācīgi, tad viņš laipni piešķirs jums pabalstu — četrsimt mārciņu gadā, izmaksājot naudu reizi ceturksnī. Taču hercogs neuzskata, ka viņa pienākums ir tā rīkoties, - viņš to dara tikai augstsirdības dēļ. Un, ja uzskatīs par nepieciešamu šīs izmaksas pārtraukt, tad bez kavēšanās tās pārtrauks.

Mērija Enna lūkojās šajā cilvēkā gluži satriekta. Četrsimt mārciņu? Viņas parādi vien ir apmēram četri tūkstoši mārciņu...

Veibridžā vien hercoga ieteikto uzlabojumu īstenošana maksājusi vismaz divus tūkstošus. Ferma, dārzi...

- Jūs laikam esat pārpratis Viņa Augstības pavēles, - Mērija Enna sacīja. - Hercogs zina, ka esmu Finansiālās grūtībās. Viņš nemūžam nebūtu piedāvājis četrsimt mārciņu gadā — šī summa taču ir četrreiz mazāka par to, ko es maksāju algās kalpotājiem.

- Viņa nosauktā summa bija četrsimt mārciņu, - Ēdams atkārtoja. - Ja runa ir par parādiem, tad Viņa Karaliskā Augstība tos neatzīs. Jums pašai nāksies tikt galā, izpārdodot to, kas atrodas šajā mājā.

Mērija Enna pūlējās aplēst, plānot, ieskatīties nākotnē. Kur viņa dzīvos, kas tālāk notiks? Un Džordžs, kurš patlaban mācās militārajā akadēmijā... kas notiks ar Džordžu?

- Mans dēls, - Mērija Enna ierunājās, - kā būs ar viņu? Viņa Karaliskā Augstība apsolīja dēlu izglītot. Viņš ir Čelsijas skolā, bet pēc gada vai diviem viņam jāiestājas Mārlovas koledžā. Viņš jau ierakstīts sarakstā, es tikos ar komandantu.

- Diemžēl, kundze, es nekādus rīkojumus attiecībā uz jūsu dēlu neesmu saņēmis.

y

Piepeši Mērija Enna pilnīgi skaidri saprata, kas notiek. Nāksies pateikt visu kalpotājiem, izmaksāt viņiem algas un atlaist. Jānomierina tirgotāji - jānoņem aizkari, jāsaritina paklāji, zirgi un karietes jāsūta projām, un šajā izmisumā vēl kaut kā jāpaskaidro draugiem un ģimenes locekļiem, ka šis sakars ir beidzies... Zēluma pilni skatieni, liekulīgi līdzjūtības apliecinājumi, aiz muguras izsmējīgi smaidi un mājieni...

- Man jātiekas ar Viņa Karalisko Augstību, — Mērija Enna uzstāja. - Viņš nevar mani tā pamest, ne vārda nepārmijot. — Viņu pārņēma paniskas bailes. Tas bija haoss, pasaule bruka kopā.

- Viņa Karaliskā Augstība, kundze, atsakās ar jums runāt.

Ēdams paklanījās un izgāja. Mērija Enna nemēģināja viņu

aizkavēt. Viņa sēdēja pie loga un drebēja. “Tā nevar būt patiesība,” viņa domāja, “tas ir murgs. Ēdams melo. Vai arī ar saviem meliem piedabūjis hercogu tā rīkoties. Hercogs šovakar ieradīsies un visu paskaidros. Viņš drīz būs klāt. Hercogs taču sacīja — būšot vakariņās, viņš nemēdz lauzt dotos solījumus. Un pēdējais

hercoga solījums bija - ierasties vakariņās piektdien.” Mērija Enna sēdēja salonā un gaidīja. Pulkstenis nodžinkstināja septiņas reizes, pēc tam astoņas, bet neviens nerādījās. Paraustījusi zvana auklu, Mērija Enna pasauca Pīrsonu.

- Pīrson, laikam gadījies pārpratums. Aizsūtiet kādu uz Portmenskvēru, lai apjautājas, vai Viņa Karaliskā Augstība ieradīsies vakariņās. Pasakiet pavāram, lai tur ēdienu siltu.

Tas bija nožēlojams mēģinājums glābt savu pašlepnumu. Kaut kas risinājās, tas bija jaušams gaisā, arī kalpotāji to juta. Kalpotāji aizvien saoda nelaimes smaržu pirmie.

Atgriezās Pīrsons.

- Atvainojiet, kundze, taču tur neviens neko nezina. Port-menskvērā kalpotāji domājuši, ka hercogs ir šeit. Viņa Karaliskā Augstība vakariņas mājās neesot pasūtījis. Laikam jau hercogs ieradīsies. Varbūt Viņa Karalisko Augstību kāds aizkavējis gvardu mītnē.

Aizkavējis? Blēņas! Drīzāk gan - viņš devies uz teātri. Vai aizbraucis uz Fulhemlodžu, lai iekārtotu guļamistabu. Nolikt zem gultas mājas tupelītes, smaržas uz tualetes galdiņa, spilvenus cieši līdzās aiz aizkariem.

- Pīrson, aizsūtiet kādu turp ap desmitiem. Varbūt jums tiešām ir taisnība un viņu kāds aizkavējis.

Pusdesmitos Pīrsons jau stāvēja viņai pretī. - Viņa Karaliskā Augstība atgriezās Portmenskvērā. Kopā ar hercogu ir misters Grīnvuds un misters Ldams. Viņi apsēdās pie vakariņu galda. Viņa Karaliskās Augstības sulainis lūdza mani nodot jums šo. -Pīrsons pasniedza viņai vēstuli. Mērija Enna to atplēsa. Tas bija hercoga rokraksts, bet ne viņa stils - pārāk auksts un formāls. Tā bija oficiāla, terminiem pilna juristu diktēta vēstule.

“Jums derētu atcerēties, kādi iemesli lika man uzticēt pilnvarotajam to uzdevumu, ar kuru viņam nācās nodarboties Jūsu dēļ. Un šīs izmeklēšanas rezultāts man licis izdarīt Jums nelabvēlīgu slēdzienu par Jūsu izturēšanos. Tāpēc Jūs nevarat apsūdzēt mani par neapdomīgu rīcību attiecībā pret Jums. Saņēmis pierādījumus, kurus Jūs nespējat atspēkot, esmu nolēmis atstāt spēkā savu lēmumu, ko tiku pieņēmis, apstākļu spiests, lai glābtu savu labo slavu. Neuzskatu par iespējamu no tā atteikties. Jebkādas sarunas būtu tikai sāpīgs pārbaudījums mums abiem, turklāt nenestu Jums nekādu labumu. Tāpēc esmu spiests Jūsu lūgumu noraidīt. ”

Vienā mirklī Mēriju Ennu pārņēma paniskas bailes, kuras pēc tam nomainīja niknums. Viņa metās augšā pa kāpnēm, paķēra apmetni un atrāva ārdurvis. Un metās no Gločester-pleisas Portmenskvēra virzienā. Mērija Enna nelikās zinis par garāmgājējiem, kuri blenza viņai nopakaļ, galvas pagriezuši. Vairs bija tikai viena vēlme — redzēt viņu, ieskatīties viņam acīs. Tomēr jāpagaida, kamēr Grīnvuds un Ēdams aizbrauks. Mērija Enna nostājās Portmenskvēra stūrī tā, lai varētu novērot kolonnām rotātās parādes durvis. Tā aizritēja stunda. Mērijai Ennai bija vienalga — viņa gaidīja. Lai garāmejošie svešinieki domā, ko vēlas.

Galu galā uz kāpnēm parādījās divi stāvi. Uz ielas krēsloja, skvēra dziļumā jau bija tumšs. Parādījās hercoga ekipāža. Tātad viņas aizdomas ir pamatotas. Nekādas gulēšanas vientulībā Portmenskvērā, bet gan uz plata, atsperīga matrača Fulhemā. Mērija Enna šķērsoja skvēru un tajā brīdi, kad atvērās durvis, iespraucās iekšā, palaizdama garām kalpotāju ar somām, kāpa augšā un iegāja vestibilā.

- Labvakar, Ludviķi.

Sulainis pārsteigumā salēcās un izstomīja: - Labvakar, kundze.

- Kur ir Viņa Karaliskā Augstība?

- Kundze, es nezinu. - Bāls un drebošs, viņš vērās uz kāpnēm. Mērija Enna parāva augšup svārkus un devās turp, saukdama skaidrā, skanīgā balsī: - Vai gatavojamies braucienam uz Fulhemu? - No guļamistabas iznāca sulainis, kuru viņa nekad nebija redzējusi. - Nost no ceļa, laidiet mani garām! -Mērija Enna atgrūda sulaini, kurš bija pārāk pārsteigts, lai viņu satvertu, tāpēc atkāpās.

- Tad tāda ir vecpuiša guļamistaba. Priecājos, ka būšu to redzējusi! - Viņa smaidīdama nostājās durvīs, ietinusies apmetnī. Hercogs tajā brīdī saliecies stāvēja uz vienas kājas, jo pārvilka bikses, otru kāju pret krēslu atspiedis.

- Es jūs pieķēru ar nolaistām biksēm. Piedodiet, lūdzu! Taču šī galu galā nav pirmā reize, kad redzu jūs tādā izskatā. Un arī franči reiz esot jūs tādu pārsteiguši Holandē. Flandrijā, ja atmina nevil.

Hercogs paķēra rītasvārkus, viņa seja tumši pietvīka. Mērija Enna aizcirta durvis un smiedamās atspiedās pret tām.

- Ak Dievs, manis dēļ gan nesarkstiet. Esmu pieradusi pie apakšbiksēm. Šīs te Gločesterpleisā esmu skatījusi daudzkārt, vešerienes izmazgātas un pakarinātas žāvēties. Labi, par jūsu gaidāmo vakaru!

Mērija Enna, plātīdamās ar rokām, rādīja tādas kustības, it kā ielietu un izdzertu vīnu. Hercogs uzvilka rītasvārkus, lai atgūtu pašpārliecību.

- Es tevi lūdzu, - viņš klusi un steidzīgi sacīja, - tūlīt ej projām, kamēr mani kalpotāji nav tevi izmetuši. Mūsu pagātnes dēļ, ja mēs viens otram kaut kas bijām.

- Pagātnes dēļ, - viņa mēdījās. - Labs atgādinājums! Man jāatceras, bet jūs aizlavīsieties un aizmirsīsiet! Mans Dievs, pagātne jums vismaz kaut ko iemācījusi. Jūs esat paēdis vakariņas - tā teica sulainis, tātad Fulhemā nemetīsieties virsū ēdienam kā vilks. Aukstajai zupai, ja pareizi atceros, un pēc tam jēra cepetim! Vai misis Kerijai garšo jēra cepetis ar spinātiem? Maizīte cietāka vai mīkstāka? Vai varbūt viņa nemaz neuzdrīkstas ēst? Es priecājos, ka viņa uztraucas par jūsu svaru - arī pati būs formā. Ja viņa griezīs piruetes uz palagiem, tad pārplēsīs audumu.

- Vediet viņu ārā! - hercogs pavēlēja gaidošajiem sulaiņiem.

Tikai pirms dažām dienām viņa pati bija teikusi šos

vārdus: “Vediet viņu ārā!” Bija tos sacījusi Gločesterpleisā. Un upuris bija Džozefs. Viņas sulaiņi bija paklausījuši. Tagad viņa viena pati stāvēja kāpņu augšgalā. Neviens viņai nepieskārās. Pasmaidījusi viņa paklanījās hercogam. Un pēdējo reizi pakniksēja.

- Es aizeju. Bet vispirms jums vēl kaut ko pateikšu. Ja jūs atrausiet savu aizgādību Džordžam... bērniem... es nerunāju par sevi... par sevi es varu parūpēties pati, jo esmu sieviete... tad jūs par to samaksāsiet un vienmēr nožēlosiet! Es parūpēšos,

lai jūsu pēcteči jūs atcerētos ar... riebumu! Ielāgojiet to! Labi, un tagad es vēlu jums laimes!

Mērija Enna nokāpa pa kāpnēm, pamāja ar roku kalpotājiem un devās projām cauri skvēram. Viņas māja grima tumsā, ūsmas nedega. Viņa klauvēja un zvanīja, bet neviens neatvēra, urkas aizbēgušas no grimstoša kuģa? Mērija Enna paraustīja plecus. Drīz vien viņa dzirdēja zirgu pakavu un karietes riteņu klaudzoņu - tur no Portmenskvēra aizbrauca ekipāža. Nakts bija klusa un silta, debesis zvaigžņu pilnas.

Astotā nodaļa

Reakcija bija ātra un iestājās viena mirklī. Kaut kas tāds ar viņu vēl nebija noticis. Pēc piecām drudžainā miegā pavadītām stundām Mērijai Ennai viss notikušais likās tikai ļauns sapnis, kurā viltīgais spiegs Ēdams nostājās starp viņu un hercogu. Visu varētu izskaidrot - pietiktu ar vienu sarunu. Aizmirsīsim pagājušo nakti, noskaidrosim pārpratumus un kļūdas. Hercogs taču nevar būt domājis to, ko teica, Mērija Enna viņu atgūs. Uz Portmenskvēru, Fulhemu, Outlendu, pat Vindzoru nemitīgi tika sūtītas zīmītes. Atbildes atnāca tikai divas.

“Ja tikšanās kaut vai vienam no mums nestu kādu labumu, es bez šaubīšanās izpildītu Tavu lūgumu un satiktos ar Tevi. Tomēr - tā kā tikšanās, manuprāt, šajos apstākļos būtu sāpīga mums abiem, esmu spiests atteikt. ”

Stils atkal nebija hercoga, bet Grīnvuda. Viņam aiz muguras stāvējuši Grīnvuds un Ēdams — nostājušies starp hercogu un Mēriju Ennu.

“Man saprotamas Tavas jūtas pret saviem bērniem, bet es nevaru uzņemties to, ko neuzskatu par mērķtiecīgu. Kas attiecas uz Veibridžu, tad būtu labāk, ja Tu aizvāktu savas mēbeles. ”

Un atstāt māju tukšu misis Kerijai? Vai tad no Outlendas līdz Fulhemlodžai bija pārāk tāls brauciens?

Mērija Enna sēdēja, turēdama rokās abas zīmītes. Šie maldi ir galā. Tas nav sapnis. Gluži vienkārši - viņa papildinājusi atstumto mīlnieču pulku, to sieviešu aprindas, kuru loma jau nospēlēta un laiks pagājis. Hercogam nepietika dūšas pateikt

to viņai tieši acīs. Tāpēc hercogs atrada šo baltiem diegiem šūto aizbildinājumu - izmeklēšanu par viņas uzvedību, mierinādams savu sirdsapziņu ar Ēdama apsūdzībām. Sieviete, kura vairs nepatīk vīrietim, kļūst par nastu. Ārā un projām, jo ātrāk, jo labāk... Lai atbrīvotu vietu nākamajai. Ja gaidi uz zaudējumu atlīdzināšanu, vērsies pie advokāta, tikai vispirms brīdini viņu. Karalisku asiņu princis nepadosies šantāžai. Gan advokāts, gan kliente var nonākt aiz restēm. Tāpēc labāk pieņem savu atstādināšanu ar smaidu, vai arī nokļūsi Ņūgeitas tuptūzī... Izvēlies.

Mērija Enna ielika abas zīmītes starp simtām citu - tās visas bija mīlestības vēstules, pārsietas ar košsarkanu lenti, pēc tam aizsūtīja pakaļ savam pilnvarotajam — misteram Komrijam. Viņam Mērija Enna pastāstīja patiesību, jo pazina šo cilvēku pārāk labi, lai gaidītu no viņa līdzjūtību, un pēc tam pajautāja:

- Vai ir kādas iespējas no hercoga kaut ko pieprasīt?

- Nav nekādu. Starp jums nav bijusi nekāda rakstiska vienošanās.

- Un viņa agrākie solījumi? Biežie zvēresti, ka neviens un nekas mūs nešķirs? Un ka tad, ja ar mani kaut kas notiktu, hercogs parūpēsies par bērniem?

- Tie ir tikai mutiski solījumi. Nav nekādu dokumentu.

- Esmu saglabājusi visas viņa vēstules. Tās ir šeit, varat apskatīt.

Advokāts pašūpoja galvu, savilka muti urskulī un atteicās.

- Tā ir intīmā sarakste starp vīrieti un viņa mīļāko - bez neviena līguma vai vienošanās, oficiāli piešķirtas uzturnaudas tai tiesā nav nekādas vērtības. Atvainojiet, misis Klārka, bet jūs nevarat pieprasīt nekādu zaudējumu atlīdzību. Vienīgais, ko varu darīt, -tikties ar misteru Ēdamu un vienoties ar viņu par jūsu gada pabalstu. Četrsimt mārciņu gadā, protams, pēc visas šīs greznības ir maz, bet tur neko nevar darīt. Jums nāksies dzīvot atbilstoši līdzekļiem.

- Un kā ar maniem parādiem? Kurš tos maksās? Esmu jums parādā vismaz tūkstoš mārciņu.

- Iespējams, ka Viņa Karaliskā Augstība atļaus jums pārdot māju. Es teiktu, ka tās vērtība varētu būt četrtūkstoš mārciņu. Par šo summu varētu nomaksāt lielāko daļu parādu.

- Un vēstules?

- Kādas vēstules, misis Klārka?

Viņa norādīja uz sainīti, kas bija apsiets ar sarkano lenti.

- Šīs mīlestības vēstules. Vai tām ir kāda vērtība? Ziniet, mister Komrij, tur nav tikai kaislības apliecinājumi. Viņa Karaliskā Augstība palaikam bija nesavaldīgs. Tur ir izteikumi par Viņa Majestāti, par karalieni, Velsas princi un princesi, par Kentas hercogu... Es domāju, ja karaliskās ģimenes locekļi tās izlasīs...

Misters Komrijs kļuva ārkārtīgi nopietns. Viņš brīdinoši pacēla roku. - Mans padoms jums — sadedziniet tās, tūlīt pat! Katrs mēģinājums draudēt Viņa Karaliskajai Augstībai vai kādam no viņa ģimenes varētu būt liktenīgs gan jums, gan bērniem. To es jums varu galvot.

Jurista domāšanas veids. Labi, Mērija Enna neuzstās. Viņa nedraudēs, bet saglabās vēstules.

- Paldies, mister Komrij. Es uz jums paļaujos. Tātad jūs tūlīt brauksiet pie mistera Ēdama?

- Es šodien ar viņu tikšos. Bet pagaidām pastāstiet, kādi ir jūsu plāni? Vai gribat palikt šeit?

Mērijas Ennas plāni? Viņai nebija nekādu plānu. Viņas pasaule juka un bruka. Bet misteram Komrijam tas nebija jāzina. Viņam jānodarbojas ar finansu jautājumiem, nevis ar satriektām jūtām, pazemotu pašlepnumu un aizvainotu taisnības apziņu.

- Laikam jau došos prom no pilsētas, padzīvošu pie draugiem. “Lūk, tagad redzēsim,” viņa klusībā prātoja, “ko šie draugi ir vērti.” Cik no glaimotājiem paliks viņas tuvumā? Varbūt tie visi barā dosies uz Fulhemu? Pat nedēļa nepaies, kad viss noskaidrosies, jo baumas jau klīst. Cst... cst... Vai jūs jau dzirdējāt? Tā ir taisnība... Viņa Karaliskā Augstība esot šo dāmu pametis... Tā palaistuvei vajadzēja, jau sen bija laiks sūtīt viņu, kur nākusi... Katrai kucei savs laiks, un viņas laiks pazust ir klāt!

Sarullēt paklājus, izlikt uzrakstu: “Pārdod”. Taču nevienam nav jāzina, kā Mērija Enna cieš, ko viņai nozīmē augstā stāvokļa, citu cilvēku cieņas, smalkā stila un lielā goda zaudēšana, nemaz nerunājot par zaudēto mīlnieku, turklāt vēl princi. Kad uz viņas spilvena atdusējās karaliskas personas galva, tās apskāviens kļuva par pjedestālu. Un, lai kas šis vīrietis būtu - princis vai

visparastākais mirstīgais — kopdzīve rada jutās. Nepastāvīgas, paviršas, noturīgas — kāda tam nozīme? Ķermenis aizvien jūt vienu un to pašu, neatkarīgi no tā, cik ilgs bijis sakars - turpinājies trīs vai četrus gadus. Trīs gadi nebija pazuduši bez pēdām. Viņas rokas, pleci un gurni pazina šā vira miesu tāpat, kā viņa pārzināja hercoga paradumus un noskaņojumus pie brokastu galda un pusnaktī, kad viņš varēja iesmieties bez kāda iemesla. Abi jutās brīvi tuvības laikā, Mēriju Ennu pārņēma īpašnieces lepnums, kad pamirst sirds domājot: “Sis vīrietis pieder man!” Un tagad viss bija galā. Viņa tikusi izsperta no gultas kā virtuves zēns, ko pavārs ar kājas spērienu pa dibenu izlidina pa durvīm. Bet viņai jāizliekas, jārāda visai pasaulei bezrūpīga seja, nevērīgi raustot plecus un bezkaunīgi melojot - ja vien balti meli spēj paglābt no kauna.

“Viņa Karaliskā Augstība ir līdz kaklam parādos. (Meli jāpapildina ar patiesību - tāda rīcība allaž atmaksājas.) Negribu būt viņam par nastu, tāpēc gatavojos atstāt Gločesterpleisas māju, pārdot lielāko daļu iedzīves un darīt to pašu Veibridžā - viņš vairs nevar to atļauties. Mums abiem tas ir gaužām bēdīgi, taču tā ir labāk. Es ar bērniem došos uz laukiem, bet vēlāk, ja stāvoklis uzlabosies, atgriezīšos Londonā. Nabaga dārgumiņš, viņš tā noņemas ar to sasodīto karu, ka arī guļ jātniekgvardu mītnē. Es viņu tikpat kā neredzu.”

Ja Mērija Enna pietiekami bieži atkārtos šo stāstu, tad drīz vien pati tam noticēs. Un draugi tāpat, kā arī cilvēki, kuri viņai nozīmē visvairāk, - ģimenes locekļi, vispirms jau māte un Cārlijs. Un Bils, kurš sacīs: “Es taču tevi brīdināju, ka tā notiks! Atkal un atkal, jo zināju, ka tā būs!” Un pēc tam kārtējoreiz piedāvās apmesties tajā Aksbridžas mājā - viņas pieticīgais un kautrīgais Bils atgūs pašpārliecību. “Tas ir viss, ko pagaidām varu tev piedāvāt. Bet vēlāk...”

Bilam gan patiesībā vajadzētu visu uzzināt pēdējam. Jo tuvāks draugs, jo asāks būs kauna dzēliens. Mērija Enna ar atvieglojuma sajūtu izdibināja, ka Bils jūnija sākumā gatavojoties doties ekspedīcijā uz Buenosairesu. Pietiks laika Bilam izstāstīt par notikušo tad, kad viņš atgriezīsies.

Bērni - ko iesākt ar bērniem? Mērija, kurai ir trīspadsmit gadu, apveltīta ar intuīciju, un desmit gadu vecā Ellena mēdz izjautāt kā inkvizitors. Patlaban abas ir Mejas Teiloras mazajā internātskolā, taču tur meitenes jau pošas brīvdienās, kaļ plānus, pārcilā prātā dažādus jautājumus. “Kāpēc mums jāatstāj Gločes-terpleisa?” Un viņa atbildēs: “Londonā viss ir tik dārgs, manas mīļās, dzīve laukos mums nāks par labu!” Kad pienāks laiks, viņa apmetīsies kāda drauga mājā.

Īrija. Kā būtu ar Īriju un Picdžeraldiem? Abi - tēvs un dēls -ne reizi vien zvērējuši viņai draudzību. “Ja jums jebkad būtu vajadzīga palīdzība - rikai pasakiet!” Mērija Enna aizlaida ziņu un atklāja, ka Sentdžordža kanāls krīzes gadījumā kļuvis par nepārejamu šķērsli. Abi gan protestēja, gan arī atvainojās - Īrijā esot tik mitrs klimats, viņi nešauboties, ka Mērijai Ennai tas nepatikšot, Džeimija Ficdžeralda sieva esot gaužām aizdomīga, Villijs tik smagi strādājot, dzīve esot tik sarežģīta un tā tālāk, un tā joprojām, bet varbūt viņi varētu tikties rudenī?

Citiem vārdiem sakot, misis Klārka, jums te nekas nav darāms. Vismaz ne patlaban. Parlamenta locekļiem rūpīgi jāapdomā katrs solis, pat īriem un radikāļiem, bet laiks rādīs, uz kuru pusi vējš pūtīs. Mērija Enna domāja par vēstulēm, kuras Džeimijs Ficdžeralds bija rakstījis pēc trim glāzēm portvīna Cločesterpleisā, un par vārdiem, kurus viņš čukstēja Mērijai Ennai ausī pie pusdienu galda. Nav brīnums, ka viņa sieva ir kļuvusi tramīga, un kļūtu vēl tramīgāka, ja būtu lasījusi šīs vēstules, kuras gulēja jaukā kārbiņā, pārsietas ar lenti. Kurš vēl viņai zvērējis uzticību un draudzību? Vils Ogilvijs - taču ne jau ar roku uz sirds. Kā cilvēks cilvēkam, kā darījumu partneris. Darījumi bija galā, Mērija Enna gaidīja atvadu vizīti. Viņa var apvest ap stūri jebkuru citu, taču ne Viļu Ogilviju.

Vils ieradās - pieklājīgs un vēss kā aizvien, tajā rītā, kad Mērija Enna pulējās izdomāt, kuras mēbeles pārdot, bet kuras paturēt.

- Tikai nekrītiet panikā! — Vils mierīgi sacīja. - Turieties! Pašsavaldība arī ir sava veida kapitālieguldījums, un tas jums noderēs. Pārdodiet visus šos krāmus, šīs greznās grabažas. Sājā mirklī, kad jūsu labā slava ir cietusi, varat par to visu iegūt labu naudu.

Mērija Enna pētoši uzlūkoja Viļu. Viņa izturēšanās nebija mainījusies.

- Man jau likās, ka mēs vairs neredzēsimies, - viņa sacīja, - ka jūs jau esat pārvietojies uz Fulhemu.

- Tur man nebūs nekādu darījumu, - Ogilvijs atbildēja, -viņa nav tas tips. Sis sakars neturpināsies ilgi. Es dodu viņai apmēram sešus mēnešus.

- Un tad?

Vils paraustīja plecus. - Patiesībā mana kārts vēl aizvien esat jūs. Man šķiet pilnīgi iespējams, ka dabūsiet viņu atpakaļ.

Tātad bēgums atkal var kļūt par paisumu. Mērija Enna juta sirds dziļumos mostam cerību.

- Kas jums liek tā domāt? Vai gadījies kaut ko dzirdēt?

- Tikai to, ka Ēdams un Grīnvuds panākuši jūsu krišanu nežēlastībā - šo zosi cepeškrāsnī iešāvuši viņi. Abi, protams, zināja, ar ko jūs nodarbojaties. Mūsu darījumi traucēja viņu pašu ieņēmumiem, tāpēc jums nācās iet. Viņi vārīja šo putru vairākus mēnešus - jau kopš tā brīža, kad Gordons nomainīja Klintonu. Starp citu, tas bija Ēdams, kas iepazīstināja Viņa Karalisko Augstību ar misis Keriju. Viņas galvā nav smadzeņu, tāpēc viņa nav bīstama.

- Bet hercogs ir iemīlējies viņā, Vil?

- Šī būtne hercoga izsmalcinātajai gaumei ir pārāk vienkārša, tāda aizraušanās nebūs ilga. Tikai aizstājēja īsam brīdim. Hercogs pārāk smagi strādā. Turklāt viņš ir jūtīgs, nepacieš nekādu nopēlumu. Bet tic drīz nāks aumaļām - pagaidiet, tad pati redzēsiet. Pavērojiet parlamenta locekļus nākamajā sesijā. Vigi alkst asiņu un meklē kādu upuri, bet šim nolūkam neviens neatbilst labāk par armijas virspavēlnieku.

Un tad piepeši vētra Mērijas Ennas prātā norima. Viļa attieksme pret dzīvi bija reālistiska, viņš ar abām kājām stāvēja uz zemes. Un asināja savus ieročus, kamēr tie būs bārdas nažu vērtē, - atšķirībā no Bila nomācošās moralizēšanas. No Viļa nesagaidīt līdzjūtību, nedz namiņu Aksbridžā, viņš tikai atbalstīs nošļukušos plecus un uzšaus pa dibenu.

- Labi, - Mērija Enna noteica. — Jūs mani šajā būšanā iesaistījāt - jūs abi ar Tomu Teiloru. Kādas ir manas iespējamās izredzes?

Vils pieskārās viņas sejai, lietpratīgi novilkdams ar pirkstu pa nodevīgajām krunkām, kuras runāja skaidru valodu, — miega trūkums tās bija padarījis vēl dziļākas un labāk saskatāmas.

- Vai vēlaties dzirdēt taisnību?

- Dieva dēļ, protams. Man glaimotāji sen jau līdz kaklam.

- Tādā gadījumā nozūdiet, kādu gadu atpūtieties. Jo nemiers ellišķīgi kaitē sievietes izskatam, it īpaši tad, ja šī sieviete īpaši paļaujas uz savu valdzinājumu un asprātību - kā jūs. Jo jūsu sejas vaibsti nav nevainojami. Jūsu galvenais trumpis ir acu izteiksme.

- Ko jūs ierosināt - aiziet klosterī?

- Nē. Pagarlaikoties sešus mēnešus, pavāļāties gultā vientulībā, kamēr atradīsies kāds jauks jauns cilvēks, kuram šad tad varētu pasvilpt, lai atskrien un jūs izklaidē. Nedomājiet par izdevumiem. Spēle turpinās.

Mērija Enna uzlūkoja Viļu un pasmaidīja. - Jūs esat nepareizi izvēlējies profesiju. Jums vajadzēja kļūt par ārstu un izrakstīt zāles. Sievietēm pēc trīsdesmit gadiem - nekādas tabletes, tikai šampanieti! Kā gan spēle var turpināties? Kur, kad?

- Jūsu šķiršanās - tās ir tikai baumas, kuras vēl nav paguvušas izplatīties. Dažādi sīkmaņi joprojām domā, ka jums ir ietekme. Ar armijas paaugstinājumiem ir beigas, bet ir vēl daudz un dažādu valdības departamentu - es zinu, kā tikt ar tiem galā, bet jūs varat pievilināt klientus, stāstot tiem, ka aiz jums stāv karaliskās ģimenes loceklis. Nauda plūdīs pie jums, ja nepieļausiet kādu kļūdu. Tad, kad misis Kerija būs kā nodzīts sacīkšu zirgs, bet jūs - atguvusi savu valdzinājumu, mēs vēl paskatīsimies, kas smiesies pēdējais. Starp citu - jūs taču esat saglabājusi vēstules?

- Visas kā vienu.

- Laba meitene. Tās var ievājadzēties. Pagaidām ieslēdziet tās. Un pieslejieties tiem draugiem, kuri nāk no vigu aprindām. Ļaujiet, lai toriji attālinās. Sī koalīcija nenoturēsies pat gadu.

- Jūs taču negribat sacīt, ka vigi ņems virsroku? Karalis to necietīs.

- Viņi nevis “ņems virsroku”, kā jūs sakāt, bet šī stingrā opozīcija var kļūt nepatīkama, tā būs gatava uzost katru skandālu, kas derēs viņu mērķiem. Tādā gadījumā viņi mums var noderēt.

Taču patlaban par to daudz nedomāsim — nodarbosimies ar steidzamāko. Cik noprotu, jūs oficiāli pārstāv jūsu pilnvarotais Komrijs, un viņš ir izspiedis no Edamsa un Grīnvuda visu iespējamo?

- Četrus simtus gadā un mājas īres līgumu. Neko vairāk.

- Nekad mūžā nebiju dzirdējis, ka viens karalisku asiņu cilvēks būtu tā izdarījies ar sievieti, lai cik tipiska tāda rīcība liktos karaliskajai augstsirdībai. Starp citu, jūs neesat vienīgā, kas staigā ar nokārtu degunu. Velsas princis tagad dzīvo ar lēdiju Hertfordu, bet Marija Fica no pārdzīvojumiem pavisam noliesējusi.

- Galu galā viņš atgriezīsies pie Marijas. Velsas princis ikreiz tā dara. Fica kundze viņu nozvejoja, kad princis vēl bija jauneklis. Manuprāt, tas arī ir izskaidrojums.

- Nieki! Jo sulīgāks auglis, jo sāpīgāks kritiens no koka. Ja jums neizdosies atdabūt Jorku, es jums sameklēšu viņam aizvietotāju. Hercogam, vai zināt, ir pieci brāļi, visi karstasinīgi un dedzīgi

- Paldies. Kas reiz apdedzinājies... Labāk sadabūt kādu pēru. Es atcerēšos to, ko jūs teicāt par vigiem. Vai jūs pazīstat lordu Folkstounu?

- Viljamu Pleidelu-Buverī, radikālo gaišību? Augstmani, kurš pavadījis agrīno jaunību Francijā un tagad to vien spriež, kā sarīkot revolūciju? Esmu šad tad ar viņu ticies. Visai aizrautīgs un apburošs vīrs.

- Pirms dažām nedēļām - toreiz vēl nekas nebija atgadījies -viņš bija ienācis pie manis teātra ložā. Kopš tā brīža netiku par viņu domājusi, bet mums kādu laiku bija tīri labas attiecības... Viņš izturējās tik laipni...

- Paturiet viņu uz āķa, ja varat. Viņš var būt labs sabiedrotais. Kuri jūsu pielūdzēji vēl varētu noderēt? Uzticamais Doulers taču vienmēr būs līdzās?

- Bils dodas uz Buenosairesu, viņš ir izkritis no spēles. Eseksā ir Koksheds-Māršs, bet nelaimīgā kārtā viņš apprecējies - tāpat kā pārējie pielūdzēji. Kaut gan viņam ir lieli īpašumi, un tas ir cerīgi. Es varētu pavadīt kopā ar viņu apmēram sešus mēnešus. Mana īru kolekcija gan ir laidusies lapās, ja tā nebūtu, tad Dublina būtu visai aizraujoša izeja. Protams, ir arī tūlītēja

iespēja. Ģenerāļa Menersa dēls Rasels Menerss līdz nāvei noilgojies pierādīt man savu padevību. Ja palūgšu, viņa māja ()ldberlingtonstrītā būs manā rīcībā.

- Grābiet ciet, ja tā ir tukša!

- Tā gluži nav. Tur jau tā nelaime. Viņš tur ieradīsies, lai saņemtu atalgojumu.

- Jūs vienmēr varat sūdzēties par neveselību - saviem saspringtajiem nerviem.

- Kādas trīs naktis — jā, bet ne divas nedēļas. Es labāk nospēlēšu visu savu lomu šajā izrādē, noklausīšos viņa Šņaukā-šanos un runas caur degunu, pēc tam iecerēšu aizbildinājumu katrai no četrpadsmit dienām. Jā, Berlingtonstrītas nams varētu būt mans patvērums. Turklāt šim zēnam ir bagāts svainis, kuru sauc Roulends Moltbijs, tas apmaksā viņa rēķinus. Viņš ir tirgotājs Sitijā, zivju hallē. Mēs varētu šo to nopelnīt, jo viņam ir paziņas, kuri visi tur acis un ausis vaļā, grozīdamies augstās aprindās.

- Turpiniet, turpiniet! Tagad jau ir siltāks.

- Mans Dievs, pilnīgi aizmirsu lordu Moiru... Viņš ir kā māls manās rokās. Vismaz tā bija, kad viņu pēdējoreiz redzēju. Tas bija aprīlī, bet divi mēneši taču ir ilgs laiks, tajā daudz kas var mainīties. Toreiz gan viss lielā mērā likās kārtībā, nekādas aplinku runas vai rupeklības nebija dzirdamas. Viņš īpaši ņēmās ar Džordžu, spēlēja ar puiku zaldātiņus. Ar šņukstiem un asarām satriekta sieviete no viņa varētu panākt visu, tā man šķiet.

- Paturiet šo cilvēku rezervē, Mērija Enna. Mēs viņu izspēlēsim kā pēdējo kārti no kavas.

- Kad visas citas būs izspēlētas un nokautas?

- Kad būsim izvilkuši no pārējām visu iespējamo. Un tagad sekojiet manam padomam - atpūtieties un atstājiet Londonu. Uz sešiem mēnešiem aizmirstiet Viņa Karalisko Augstību. Tas ir viss, ko lūdzu.

Dīvaini, kā viņa apmeklējums spēja uzlabot Mērijas Ennas garastāvokli. Līdz tam viņa jutās bezjūtīga, kā saistīta, neatrodot atbildes uz saviem jautājumiem. Mērijas Ennas dūša nokritās līdz nullei, viņa ne uz ko vairs necerēja... Tagad - pēc šis sarunas — viņa atsāka dziedāt. Izmisums pagaisa, panīkumu vējš aizvēdīja kaut kur aiz loga. Ar neveiksmi jācīnās, tā jāuzvar,

tai var uzspļaut. Veiksme jātver, jānotur un jāsargā. Dzīve ir piedzīvojums, tā ir sabiedrotā, nevis pretiniece. Aukstasinīgi un vēsi, ar skaidru galvu Mērija Enna kustējās starp savām mantām, pārlūkodama tās, atmetusi sentimentu, nošķirdama vērtīgās no nevērtīgajām.

- To var pārdot, to var izmest, un arī šo.

Svečturi, lampas, pieskaņotie aizkari jāatstāj, jo par māju var dabūt labāku cenu, ja tā ir aprīkota. - Bet es paturēšu to un to, un šo duci krēslu. - It kā Mērija Enna būtu atgriezusies senajās dienās Goldenleinā, kad namā ieradās tiesu izpildītājs, bet Džozefs izgulēja dzērumu pilnīgā nemaņā. Vai tiešām tas notika pirms sešiem gadiem? Citā laikmetā. Pirms veselas mūžības. Un atkal pie visa vainojams Džozefs — tāpat kā Goldenleinā. Džozefs un Ēdams, abi ar saviem meliem un viltībām. - Jā, būs jāpārdod gulta ar aizkariem. Par to varēs prasīt labu naudiņu, kad nāks zināms, kurš tajā gulējis. Arī matračus, lai gan tie ir diezgan nolietoti. Tikai ne palagus. Tos gribu paturēt, jo tie ir ar monogrammām.

Sentiments? Nē... Tā ir tīri lietišķa pieeja. Tos varēs pārdot hercogienei Outlendā, kad tur būs tukši skapji. Ja tie tiks atvesti, viņai nekur nesprukt. “Vai drīkstu piedāvāt Jūsu Karaliskajai Augstībai šos palagus? Pie gan ir mazliet lietoti, taču labā stāvoklī un ar monogrammām. Ja jūs tos nepirksiet, tad tie tiks publiski izlikti ūtrupē, visiem paziņojot, kad un kas tos pēdējais lietojis. Es tikai smalkjūtības dēļ vispirms piedāvāju tos Jūsu Karaliskajai Augstībai - lai jūs neapvainotu. Kā būtu ar tūkstoš ginejām? Tik daudz hercogiene spēj atlicināt. Viņa var nopirkt palagus, bet pēc tam guldināt tajos savus klēpja suņus.”

Un kādu cenu prasīt par šo dižmanīgo kumodi? Nē, tā nav iztirgojama ūtrupē. Šis būs privāts darījums ar pulkvedi Gordonu. Zinot, ka gvardu mītnē trūkst mēbeļu, jo ir daudz vajadzību, kas saistītas ar karadarbību, misis Klārka ar prieku gatava piedāvāt lielu kumodi - kvalitāte garantēta. Pulkvedim Gordo-nam - kara ministram. Agrāk kumode atradusies Gločesterpleisā astoņpadsmit, kur to lietojis pats armijas virspavēlnieks. Ja to neizdosies pārdot privāti, kumode tiks izstādīta ūtrupei Christie’s vai Karaliskajā biržā par dubultu cenu.

Gordons to nepieļaus. Pulkvedim nāksies maksāt ragā, lai noklusinātu šo traci. Kuras piemiņlietiņas vēl varētu atmaksāties, nospēlēt savu lomu, lai pēc tām sniegtos kāras rokas un alkatīgi ieplestas acis? Saplēsts vīriešu naktskrekls, kuru atnesa veļas mazgātāja? Varbūt to aizsūtīt misis Kerijai kopā ar ziepju gabaliņu un kokvilnas diegu spolīti?

Vai apakšbikses aizsūtīt karalienei? “Zinot par Jūsu Majestātes dziļo pieķeršanos princim Frederikam Augustam - Jorkas un Olbenijas hercogam, es, Mērija Enna Klārka, Jūsu padevīgā kalpone, uzdrīkstos nosīitīt Jums kā savas uzticības zīmi šo apģērba gabalu, kurā tērpies Jūsu otrais dēls, jo es to — sev par pārsteigumu — atradu viesistabā uz dīvāna. "Tāds sūtījums gan Vindzorā izraisītu briesmīgu sajukumu, galma dāmas sāktu kratīt drebuļi.

Viļam Ogilvijam bija taisnība. Spēle turpinājās. Vēl bija pietiekami daudz muļķu, kuri gatavi maksāt par vietām un amatiem, jo ticēja, ka viņas rokās ir pavedieni, ko paraustīt vajadzīgajā virzienā. Drauga drauga draugs — un nauda mainīja īpašnieku.

Berlingtonstrīta pēc Gločesterpleisas un mēbeļu pārdošanas kļuva par viņas darbības centru, bet Rasels Menerss - parlamenta loceklis, kuram kaut kur laukos bija mīļa, jauna sieviņa, — par biežu Mērijas Ennas viesi, lai gan turpināja svepstēt. Kad parlaments izsludināja vasaras brīvdienas un sievas pieprasīja, lai vīri atgriežas mājās, Mērija Enna sāka domāt par aizbraukšanu. Nauda ienāca maz, steidzīgi bija nepieciešama atpūta. Svepstēšana un šņaukāšanās bija paciesta, taču nervi saspringa aizvien vairāk. Kādā niknuma brīdī Mērija Enna uzrakstīja zīmīti hercogam:

“Man vajadzīgas simt mārciņas, lai aizbrauktu no pilsētas. Parādi joprojām nav samaksāti, mani vajā kreditori. Viss, ko dabūju par māju, aizgāja par rēķiniem sīkākajiem tirgotājiem. Ja neatsūtīsiet naudu, es došos uz Jūsu namu un apgulšos uz pakāpieniem. ”

Ar atbildi viņa saņēma divsimt mārciņu. Vēstuli atnesa kalpotājs no Portmenskvēra, un šis cilvēks pastāstīja, ka Viņa Karaliskā Augstība esot viens pats, ne mistera Ēdama, ne mistera Grīnvuda pie viņa neesot. Tātad, kad spiegu nebija tuvumā, hercogu mocīja sirdsapziņa. Vēstulē hercogs izteica cerību, ka

Mērija Enna jūtas labi un bērni ir pie viņas. Viņai nevajagot raizēties par Džordžu, par viņa skološanu ir samaksāts, viņa nākotne ir nodrošināta, hercogs to apsolot. Ja runa esot par pašu Mēriju Ennu un viņas tuvāko nākotni, hercoga brīvais namiņš esot viņas rīcībā, tas stāvot tukšs, kamēr atradīšoties jaunais nomnieks. Protams, tas esot tālu no Londonas - Eksmutā, taču jūras gaiss, bez šaubām, nākšot viņai un bērniem par labu. Viņš cerot, ka Mērija Enna tur pavadīšot arī ziemu. Un paraksts: “sirsnībā Tavs Frederiks AT

Vai tiešām Fulhema jau sākusi apnikt? Nē, vēl ne — viņa nolēma. Ja būtu tā, tad hercogs nekādā ziņā nesūtītu viņu uz Devonu. Divsimt jūdžu attālumā no pilsētas, lai iegūtu brīvību un varētu uzelpot. Kāds kontrasts ar agrākajām vēstulēm iepriekšējos gados! Mērija Enna izvilka vienu no sainīša. Tā bija rakstīta Veimutā.

“Kā lai izteicu vārdos savai mīļajai, savai dārgajai, kādu prieku man sagādāja viņas jaukā vēstule? Un kā mani sajūsmina viss, ko viņa man raksta? Miljoniem un vēlreiz miljoniem reižu paldies Tev par to, manu eņģei, un apgalvoju, ka mana sirds pilna aizrautības, atbildot Tavām jūtām. Tikai no Tevis vienas atkarīga visa mana laime. ”

Un tā tālāk, un tā joprojām, un nobeigumā: “Lai Dievs Tevi svētī, mana dārgā, dārgā mīlestība. Ja rakstīšu vēl, tad nepaspēšu savu vēstuli nosūtīt. Tici man, ka es mūzām - līdz savai pēdējai stundai esmu Tavs, Tavs un tikai Tavs... ”

Vēstule atgriezās ar lenti apsietajā sainītī un melnajā alvas kārbā, kura nogūla tālākajā ceļojumu lādes kaktiņā - pilnīgā drošībā. Tātad - uz Eksmutu. Saulē un smiltīs, ar bērniem, māti, Izabellu, Izabellas vīru, Čārliju, kurš devies kārtējā slimības atvaļinājumā no sava jaunā pulka, atstājis dragūnus un nokļuvis piecdesmit devītajā kājnieku pulkā. Un Mēju Teiloru ar māsu, jo semestris beidzies, un viņām nav kurp braukt, nabaga misteru Koriju, kuram ārsts parakstījis jūras gaisu, bet Londonā nevienam nav vajadzīgas mūzikas stundas. Tad vēl Martu - paldies Dievam, Martai ir līdz kaklam ogļu vīrs un bigāmija, dzīvojot Vūlvičā vienā istabiņā, kura ir gan viesistaba, gan guļamistaba

vienlaikus. Viņa atkal vēlas vadīt saimniecību un apkalpot kādu duci dīvaiņu. Uz Eksmutu tiks aicināti visi, baudīs tur laipnību un vēlību. Mančesterhausa ir milzīga, tajā satilpst daudz ļaužu, rēķinus par pārtiku var sūtīt hercogienei uz Outlendu... Un tad -atpūta, aizmirstot pagātni un nākotni. Visu dienu vaļoties saulē un rotaļāties ar bērniem.

Un kā būs ziemā, kad katrs glābjas kādā pajumtē, kad miglas un lietus dēļ rietumkrastā garastāvoklis krītas līdz nullei? Atgriezties Oldberlingtonstrītā vai austrumos - Eseksā, noīrēt mājiņu Loutonā pie Koksheda-Mārša?

Vismaz viens no šiem džentlmeņiem var atļauties izkratīt kabatas, ņemot vērā visu, ko viņa šo cilvēku labā darījusi pagātnē: amati, paaugstinājumi un ienesīgi darbi ar papildu ienākumiem. Citiem vārdiem sakot, “paņemt servi” un sist bumbiņu atpakaļ, lai lido griezdamās.

Devītā nodaļa

Es tev saku, ka tā ir patiesība.

- Bet, manu dārgo zēn, tas ir gluži neticami!

- Iespējams, ka neticami, bet tu nepazīsti Feinu. Viņš kopš paša sākuma necieta mani, tāpat kā citi. Tikko ierados pulkā, es sapratu, ka esmu pieļāvis briesmīgu kļūdu, - viņi padarīja manu dzīvi tik neciešamu, cik vien spēja. Kāds no pašas augšas viņiem deva tādas pavēles, šaubu nav - es dzirdēju šādas tādas baumas. “Piesargies, Tompson, pulka komandieris grib ar tevi izrēķināties!” “Bet kādēļ?” es jautāju. Sākumā man neatbildēja, bet pēc tam, kad es uzstāju, pateica: “Tev nav veicies - tava māsa šķīrusies no armijas virspavēlnieka. Viņas vārds ir apkaunots, par hercoga aiziešanu zina visi. Visi, kuriem ar viņu kāds sakars, tiek atlaisti. Viens cilvēks - nevaru tev nosaukt viņa vārdu -redzējis pavēles pats savām acīm!” Pēc tam es saslimu - tu taču atceries, cik man bija slikti... Trīs dakteri sacīja, ka neesmu vairs derīgs dienestam. Lūdzu slimības atvaļinājumu. Mūsu komandieris - pulkvedis Feins - paziņoja, ka lemt par slimības atvaļinājumiem nav viņa ziņā, ka man jāvēršas pie vecākā inspektora, uzrādot ārstu slēdzienu. Inspektors bija Ņuarkā, es -Līdsā. Es sāpēs gandrīz vai prātu zaudēju - nevarēju kavēties, man vajadzēja tikt uz Londonu, kur varētu saņemt labāku medicīnisko palīdzību. Tāpēc es devos projām un aizsūtīju inspektoram ārstu slēdzienu tikai no Londonas. Kamēr es gulēju pie tevis Loutonā un ārstēju abpusēju deniņkaula aizauss paugura iekaisumu, jo man galva vai pušu plīsa, šie to izplānoja. — Viņš nometa māsai pie kājām “Gazette” numuru. “Kapteinis

Čārlzs Farkahers-Tompsons atlaists no piecdesmit devītā kājnieku pulka, aizstājot viņu ar citu virsnieku.”

Mērija Enna nopētīja brāļa degošās acis un drebošās rokas. Viņš vairs nebija pieaudzis vīrietis, bet gan mazs zēns no Boulinginnalejas, kurš sūdzējās: “Tas nav taisnīgi! Šis lielais vīrs man iesita. Viņš ir stiprāks par mani, tādēļ iegrūda mani renstelē!” Bet Mērija Enna slaucīja brālim degunu un nosusināja asaras runādama: “Nebaidies, es par tevi parūpēšos!” - tādos brīžos viņu pārņēma niknums, nepārvarama vēlme pagrābt pirmo zveļamo, kas trāpīsies pie rokas, lai skrietu pakaļ pāridarītājam ar salauztu pannu, kruķi vai slotu. Mērija Enna paņēma “Gazette” un izlasīja sludinājumu.

— Neuztraucies, Cārlij. Es panākšu, lai tevi pieņem atpakaļ.

— Kā tu varētu to izdarīt? Tev taču vairs nav nekādas ietekmes. Mums ir beigas.

Čārlijs atkrita krēslā, viņa mati bija izspūruši, svārki nošķiesti ar dubļiem, suku sen neredzējuši, pogas nespodrinātas. - Es tev saku, man nebija nekādu cerību. Es to zināju jau mēnešiem. Tu arī saprati, taču mānīji sevi pašu. Visas tās nedēļas Eksmutā tu izlikies, ka viss ir kārtībā, it kā Viņa Augstība būtu ielūdzis tevi padzīvot šajā mājā tikai pa vasaru un nevar vien sagaidīt rudeni, kad atkal varēs ar tevi tikties. Kas būs, kad pienāks rudens? Tu esi tā pieradusi pie Loutonas, visiem stāsti, ka tev patīk lauku gaiss, un apgalvo, ka hercogs licis Kokshedam-Māršam tevi pieskatīt, bet Roulends Moltbijs un Menerss maksā tavus rēķinus. Vai tad tu esi redzējusi Viņa Karalisko Augstību? Ne tuvu! Pat vēstules nav pienākušas! Hercogs pārtraucis ar tevi visus sakarus, to zina jebkurš. Bet viņam ar to vēl nepietika, viņš norīkojis man uz pēdām savus spiegus, un tagad esmu iznīcināts - padzīts no dienesta. Kas attiecas uz Džordžu - arī viņš tiks izmests. Vairāk Mārlovā kadetus neuzņem, atlase ir beigusies. To man sacīja viens no viņu virsniekiem.

Brālis iesmējās, un šķita, ka viņa smieklos saklausāma visa pagātne. Tie atgādināja alejas tveici un noteku smirdoņu, bērnu spiedzienus, appelējuša ēdiena smārdu, mātes uzsaucienu no virtuves pieliekamā un alu, kas no Boba Earkahera krūzes izšļakstījies uz galda.

- Dieva dēļ, turi mēli aiz zobiem...

- Kāpēc lai es to darītu? Tu mani audzināji, es visu mūžu esmu ķēries pie tevis. Tu man mācīji, pēc kā censties un ko meklēt. “Mērķē augstu!” tu aizvien teici. “Ja tu nedabūsi to, ko vēlies, tad es tev to iedošu!” Tādas bija tavas runas kopš paša sākuma. Mans pirmais norīkojums, pēc tam pārcelšana un paaugstinājums - viss nāca viegli, man bija lemta veiksme. Un tad kaut kāda sasodīta strīda dēļ tu sanīsties ar hercogu un izposti manu dzīvi. Man jācieš tavas muļķības dēļ. Un ne tikai man, bet arī Džordžam, meitenēm un mums visiem!

Brālis sāka šņukstēt - histēriski kā bērns, atgriezdamies tajās dienās, kad asarām sekoja skūpsti, mierinājums, pļauka pa ausi, dunka vai cukurots ābols, pasakas par sudraba pogu un Makenziju klanu. Tagad tām sekoja tikai klusums, pēkšņi apdzisis skatiens. Čārlza galvu skāra pazīstama roka, noglāstīdama to, bet balss skanēja atsvešināti, tajā bija jaušamas dīvainas bailes.

- Man nebija ne jausmas, ka mana dzīvošana kopā ar Viņa Karalisko Augstību un Gločesterpleisas māja tev tik daudz nozīmē. Biju iedomājusies, ka tu uz to raugies kā uz darījumu — un vietu, kur apmesties, ierodoties atvaļinājumā.

- Darījumu? Bar ko tu runā? Tā bija mana pasaule. Pasaule, kuru tu man solīji, kad mēs vēl bijām bērni. Vai atceries, kā es dievināju princi Cārliju? Tu to visu padarīji par patiesību, vismaz es tā domāju. Tajās reizēs, kad paliku mājās, hercogs pēc pusdienām uzsmaidīja man un tērzēja ar mani, tu nemaz to neatceries, bet es atgriezos pulkā, lepns kā karalis, jo jutos tā, it kā būtu runājis ar Dievu... Tu nesaproti. Tu esi tikai sieviete, viņa mīļākā, bet mēs — vīrieši — runājām vienā valodā. Hercogs izvaicāja mani par pulku. Es šo cilvēku cienīju vairāk nekā jebkuru, ko pazīstu. Viņš iemiesoja kaut ko tādu, ko es pats nespēju izskaidrot, - kādu apslēptu sapni, kas slēpās mana prāta dzīlēs un bija kļuvis par īstenību. Un tagad tas ir galā. Nekas vairs nav palicis.

Mērija Enna noskatījās, kā brālis plēš avīzi sīkos gabaliņos un met ugunī, kur tie nomelnēja un sačokurojās.

Tu domā, ka Džordžs jūras tāpat kā tu? - viņa pajautāja.

Brālis paraustīja plecus. - Kā lai es to zinu? Viņš vēl ir tikai bērns. Deviņu gadu vecumā zēns var iztēloties jebko. Nešaubos tikai par vienu - puika uzskata hercogu par savu tēvu.

Mērija Enna pagriezās un uzlūkoja brāli ar izbrīna pilnu skatienu. - Kas tev to teica?

— Džordžs pats tā sacīja. Arī Ellena domā to pašu. Tās ir kaut kādas Martas pasakas. Mērija gan zina patiesību, viņa atceras Džozefu, taču viņš meitenes atmiņās ir visai izplūdis un drīz tiks aizmirsts. Bet Viņa Karalisko Augstību neviens neaizmirsīs, jo šis vīrs ir piepildījis viņu dzīvi uz palikšanu. Tāpat kā istabas Gločesterpleisas mājā šī greznība. Nekad nekas nespēs tam visam līdzināties. Tu esi sabojājusi viņu nākotni, tas tev jāzina.

Katrs brāļa izteiktais vārds modināja Mērijā Ennā dziļi apslēptas jūtas. Pēdējie astoņpadsmit viņas dzīves mēneši -pliekani un ikdienišķi — pavadīti, klīstot starp Eksmutu, Londonu un Loutonlodžu, aizzibēja kā viens mirklis, neatstājot nekādu pēdu, it kā nekas tāds nekad nebūtu bijis. Par draugiem kļuva tie, kas neatteicās samaksāt rēķinus, — Rasels Menerss, Koksheds-Māršs, Džeimijs Ficdžeralds — dzīve bija kļuvusi par mīņāšanos uz vietas, lai iegūtu laiku un nebūtu jāpieņem nekāds lēmums, atliekot to uz kādu vēlāku brīdi. Domās Mērija Enna atkal atgriezās Gločesterpleisā, atcerēdamās mēbeļu šķirošanu, -šo te pārdot, šo paturēt... Un Vils Ogilvijs turpat līdzās teica: “Spēle turpinās.”

Tukša, necienīga spēle uz zemām likmēm, muļķīga un niek-kalbīga, tā nebija sveču vērta. Amatieru spēle. Trešās šķiras iestādes klerku cienīga nodarbošanās, uzskatot desmit mārciņu zīmi par augstāko godkāres apmierinājumu. Ne lepnuma, ne varas, ne rotaļu ar tituliem. “Misters Roulends Moltbijs var jums sagādāt viesmīles vietu”, nevis “Viņa Karaliskā Augstība var jūs ieteikt. Atlika vizināties pa Loutonu kopā ar Kokshedu-Māršu, žāvājoties uzklausīt viņa stāstus par medņiem, paipalām, baložiem, iestāstot sev, ka rudens Eseksā būs patīkams, lai gan iekšas krata slepens drudzis. “Es gribu viņu atpakaļ. Vēlos varu un stāvokli!” Tik labi vēl atmiņā saglabājušies čuksti Voksholā: “Skatieties! Tā ir misis Klārka... lūk, un ari hercogs..murdoņa, smaidi un mājieni, seju jūra.

Tas viss ir beidzies, ziepju burbulis pārplīsis, traka straume saduļķojusi mierīgo ūdeni.

- Visvairāk mani satrieca, — Cārlijs sacīja, - tieši tas, ka tu to visu uzņēmi vienā mierā. Bez cīņas. Vai tu gluži vienkārši kļūsti veca, vai arī tev ir vienalga?

Šajā reizē viņam būtu vajadzējis saņemt pļauku pa ausi, māsa pat varēja mesties Čārlzam virsū un aizžņaugt rīkli -kā tajos laikos, kad divi bērni kāvās, zvetējot viens otram pa degunu notekā, raustot aiz matiem un brēcot: “Izbeidz, vai es tevi nožmiegšu!” T aču Mērija Enna piegāja pie loga un palūkojās ārā uz kārtīgi sakopto dārziņu, nograntēto piebraucamo ceļu un uzposto, manierīgo Eseksas ainavu.

- Ej saiņot savas mantas, - viņa paziņoja. - Mēs braucam uz Londonu.

- Kāpēc? Ko tur?

- Neuzdod man jautājumus. Tu uzticējies man, būdams bērns, paļaujies uz mani arī tagad.

- Vai ir iespējams, ka tu panāksi manu pieņemšanu atpakaļ?

- Jā. Un tu tūlīt pat dosies uz dienesta vietu. Tava nākotne būs atkarīga no tā, kā uz notikušo raudzīsies komandieris. Ja viņš tiešām grib tevi piebeigt, tas kaut kā izpaudīsies.

Mērijai Ennai radies mērķis - kaut kas, ko panākt. Upuris, kurā iecirst zobus. Viņas niknums vērsās pret pulkvedi Feinu, šo uzpūtīgo marioneti, kas iemiesoja likumu un kārtību, Ēdama un Gordona emisāru, kara ministriju. Naids radīja naidu. Pie ieročiem! Viena pati sieviete pret visiem vīriešu sugas pārstāvjiem, kuri sajuta viņas vērtību. Pazūdi no mūsu rindām, nelien mūsu valstībā! Tāpēc viņi Mēriju Ennu ienīda — viņa bija pierādījusi, ka ir līdzvērtīga pretiniece. Šie cilvēki neienīda misis Keriju tur, Fulhemā, jo viņa tikai reizēm nostājās pirkstgalos uz teātra dēļiem - māksla tika pieciesta, jo mākslinieki nejaucās viņu rotaļās. Taču, ja sieviete pārņem iniciatīvu, nolaupa ienākumus, sāk visu vadīt... kas tādā gadījumā notiks ar šo pasauli? Tā izjuks.

— Par ko tu domā? - apjautājās Čārlijs, kad abi jau brauca pasta ratos uz Londonu. — Tu izskaties tik barga.

Viņa iesmējās. — Patiesībā es biju tālu no šejienes. Manām domām nebija nekāda sakara ar tevi, mani un tagadni. Iztēlojos, kā māte mazgā traukus, nolīkusi pār baļļu kambarītī pie virtuves... Tu taču atceries, cik tur bija tumšs, - bez loga. Un puikas rāpo viņai pie kājām, ķeras pie potītēm - viņa nevar ne pakustēties. Ienāk tēvs un sāk bļaustīties, prasīdams vakariņas... Atceros, ka iegāju tur un viņam iesitu. Es nekad to neaizmirsu.

— Kas tev lika par to iedomāties — pēc tik daudziem gadiem?

— Dievs vien to zina... — Pasta rati kratīdamies un zvāļo-damies ripoja pa ceļu. Ar vienu roku viņa turējās pie siksnas, ar otru - pie Cārlija. Mērijas Ennas prātā visas šaubas bija zudušas. Viņa jutās laimīga, pašpārliecināta. Berlingtonstrīta vairs nav viņas patvērums — zemes pēda, kur atsperties. Rasels Menerss devies uz Indiju, un labi vien, Mērijai Ennai patlaban nav vajadzīgi nekādi sarežģījumi, tādēļ nav jāziņo par savu atgriešanos - saniknotie kreditori to vien gaida.

Divas dienas viesnīcā, pēc tam mēbelētas istabas Hempstedā. Viņa aiznesa ziedus un nolika uz Edvarda kapa, iestādīja zemē tādu puķu sīpoliņus, kas uzziedēs pavasarī. Taču, to darīdama, viņa domāja ne jau par Edvardu, bet par Džordžu. Hempstedā bija nostalģiska un atmiņu pilna gaisotne — bet ne jau medusmēnesi kopā ar Džozefu viņa atcerējās, bet gan Bilu. Misis Endrjūsa no Dzeltenās kotedžas bija tikpat laipna un pretimnākoša kā allaž, bet, ak vai, viņai nebija brīvu istabu, pēdējo sešu mēnešu laikā tās neviens neatbrīvoja, bet viss augšstāvs esot izīrēts kādam izdevējam - seram Ričardam Filipsam. Vai misis Klārka esot dzirdējusi šo uzvārdu? Bija gan dzirdējusi... un ņēma to vērā nākamībai. Izdevējs varēja noderēt, viss atkarīgs no viņas plāniem. Bet starplaikā... Vai misis Endrjūsa nebūtu tik laipna un neieteiktu kādas citas mēbelētas istabas viņai, kapteinim Tompsonam un vēlāk arī bērniem? Protams, Mērija Enna varētu parunāt ar misteru Nikolsu Flaskvolkā, Ņūendā. Tas esot visai cienījams džentlmenis, pēc amata maiznieks. Istabas tika noīrētas.

Pirmais raunds bija izturēts.

Vēstulei, kas tika nosūtīta uz Portmenskvēru, nekāda atbilde nesekoja, bet... divdesmitajā novembrī kapteinis Čārlzs Farkahers Tompsons tika pieņemts atpakaļ piecdesmit devītajā kājnieku pulkā. Mērija Enna, uzvaras priekā smaidīdama, rādīja Cārlijam avīzi ar šo paziņojumu.

- Es taču apsolīju, vai ne?

- Jā, bet kas būs tālāk?

- Dodies uz savu pulku un pievienojies tam Kolčesterā. Ja pulkvedis Feins izturēsies naidīgi, tad raksti man bez kavēšanās.

Džordžs joprojām atradās drošībā Celsijā, taču Cārlijam izrādījās taisnība - zēna vārds bija izdzēsts no Mārlovas audzēkņu sarakstiem. Ēdams un Gordons pārraudzīja šo skolu, un bija diezgan viegli uzminēt, ka tā ir viņu ietekme. Šajā brīdī gan bija svarīgāk nokārtot brāļa darīšanas. Par Džordžu viņa parūpēsies pēc tam. Hempstedā pie mistera Nikolsa pietika vietas viņiem visiem, arī franču guvernantei (par skolu nāksies aizmirst) un Maitai. Māte pagaidām var palikt Loutonā, pēdējā laikā viņa bija novecojusi un sačākstējusi, slikti jutās un žēlojās, bez mitas prašņādama, kādēļ Viņa Karaliskā Augstība nenākot viņu apraudzīt.

Nedēļas beigās Cārlijs pārradās no Kolčesteras. Pietika ar vienu skatienu brāļa sejā, lai saprastu, ka nepatikšanas turpinās.

- Ko tagad?

- Man jāmaina dienesta vieta. Pulkvedis Feins paziņoja, ka necietīšot manu klātbūtni pulkā.

- Vai viņš minēja kādu iemeslu?

- To pašu, ko agrāk - prombūtni bez attaisnojuma. Un ir vēl kaut kas. Vai atceries tos vekseļus, kuri bija izsniegti uz Menersa vārda un kurus parakstīja māmiņa, bet tu vasarā nosūtīji man? Par tiem varēja saņemt mārciņas no Roulenda Moltbija zivju tirgū, un neilgi pirms tam, kad saslimu un devos atvaļinājumā, es no mantziņa Līdsā iekasēju skaidro naudu. Tagad apmaksa noprotestēta, un mēs vairs nevaram pierādīt, ka toreiz solīts tos apmaksāt. Komandieris teica, ka mani varot apsūdzēt krāpšanā.

- Bet tas taču ir smieklīgi! Roulends Moltbijs allaž apmaksā Rasela rēķinus.

- Te tu maldies - Moltbijs atteicies šos vekseļus apmaksāt. Vai tev ar Menersu un Moltbiju nav bijušas kādas domstarpības? Berlingtonstrītā, kad tu vēl nebiji devusies uz Loutonu? Varbūt abi klauvējuši pie tavām durvīm, bet tu netiki viņus ielaidusi?

— Ak, augstais Dievs! Abi bija pilnā kā lūki, un es jau gulēju nāves miegā!

- Mjā, tad viss ir skaidrs, tā arī ir atbilde. Bet mantzinis iedeva man naudu, un vekseļi pēc tam atgriezās. Ja apsūdzība nonāks tiesā, man būs beigas.

— Vai tad pulkvedis Feins sacīja, ka tev tiks izvirzīta apsūdzība?

— Viņš teica, ka lieta tiks slēgta tikai tajā gadījumā, ja es pāriešu uz citu pulku.

- Lieliski. Mēs panāksim tavu pārcelšanu. Uz Ziemsvētkiem.

Taču šajā reizē nekas neiznāca. Zīmītes, kuras tika sūtītas uz

Portmenskvēru, atgriezās neatvērtas. Cārlijs lūdza viņu pieņemt. Viņam tika atteikts. Marta, kura mēdza brāļoties ar Portmen-skvēra nama kalpotājiem, devās apmeklēt savus senos draugus virtuvē. Taču viņa tur neatrada nevienu no agrākajiem saimes ļaudīm, un jaunie aizvēra durvis viņai deguna priekšā. Likās, ka misters Ēdams atlaidis visus viņas paziņas. Mēriju un Ellenu, kad viņas devās pastaigā pa Hītstrītu, kāds izsekoja. Franču guvernante tādēļ sarīkoja histēriju un aizgāja no darba. Kāds vīrietis esot pieskāries viņas rokai un sācis izprašņāt. “Vai misis Klārka ir Hempstedā? Kāda ir viņas adrese?”

Tie varēja būt kreditori, varbūt pat Džozefs, bet visdrīzāk — Ēdama spiegi, kas meklēju savu laupījumu. Cārlijs nemierīgi soļoja šurpu turpu pa mazo viesistabu, kodīja nagus un skatījās ārā pa logu.

— Vai ir kādi jaunumi par manu pārcelšanu?

- Vēl nav. Es jau uzrakstīju.

Nav īpaši jāpiebilst, ka viņa virzīšanās pa karjeras kāpnēm tika tīši aizkavēta. Mērija Enna uzrakstīja vēstules piecdesmit pulkiem, bet no visiem saņēma atteikumus. Neviena aģentūra nepiekrita iereģistrēt viņu savos sarakstos. Droši vien Viņa Karaliskā Augstība bija izsūtījis apkārtrakstu: “Kapteinis Čārlzs Farkahers Tompsons nonācis melnajā sarakstā.” Draugi, kuri pirms diviem gadiem ar prieku būtu metušies Mērijai Ennai palīgā, tagad pēkšņi izrādījās izbraukuši no pilsētas, saslimuši vai aizņemti. Viņa devās pie Viļa Ogilvija. Vismaz no viņa varēs uzzināt taisnību.

- Kas noticis, Vil?

- Vai tad jūs neesat lasījusi avīzes?

- Jūs taču zināt, ka es vasaru pavadīju Loutonā, un arī visu rudeni - atgriezos tikai pagājušajā mēnesī.

- Es jums piekodināju sekot līdzi stāvokļa izmaiņām. Tad jūs visu saprastu. Bet jūs zaudējāt modrību. Ļāvāt prātam ierūsēt, noraugoties, kā Koksheds-Māršs noņemas ar fazāniem.

- Ja jums šķiet, ka mani tas viss izklaidēja... Kas tad ir tajās avīzēs?

- Uzbrukumi Viņa Karaliskajai Augstībai - gandrīz katru dienu. Pamfletisti viņu apspļauda, bārstīdami apvainojumus, jau nonākuši līdz nepieklājībām.

- Bet kāds tam sakars ar mani?

- Oficiāli nekāds. Bet Kara ministrijā visi domā, ka šos sacerējumus rakstāt jūs.

- Mans Dievs! Kā man gribētos, lai tā būtu!

- Spiegi ir labi pastrādājuši, lai noskaidrotu šo to par jūsu pagātni. Pareizāk sakot, to izdarīja Ēdams un vēlāk arī Grīn-vuds. Ne jau par jūsu laulību, dārgā, bet par izklaidēm ar Grabstrītas preses puišiem - ka jūs guvāt papildu ienākumus, kamēr dzīvojāt Holbornā.

- Vai tāpēc viņi pūlas izmest Cārliju no pulka?

- Protams. Būdams jūsu brālis, arī viņš iestrēdzis līdz kaklam šajā būšanā.

- Bet, Vil, tā nav tiesa!

- Tam nav nozīmes. Jūs esat notriepta ar netīrumiem, un abiem spiegiem tāds stāvoklis ir pa prātam. Jo cilvēki, lasot pamfletus, runā: “Nav dūmu bez uguns, zivs sāk pūt no galvas.” Un tā tālāk. Mūsu draugs - Viņa Karaliskā Augstība, sāk zaudēt tautas labvēlību. Viņa popularitāte krītas, neviens vairs neciena to, ko viņš pārstāv, - armiju, baznīcu, toriju valdību, karu ar Franciju, britu konstitūciju. Vēl daži mēneši, un mēs varēsim rīkoties pilnīgi atklāti. Jūs nespēlējat šahu, kā lai es jums paskaidroju? Jūs esat lielisks bandinieks, Mērija Enna, - tajā spēlē, kuru es spēlēju jau četrpadsmit gadu - kopš Francijas pašatbrīvošanās tūkstoš septiņsimt deviņdesmit trešajā gadā.

Mērija Enna vīlusies paraustīja plecus. — Jūs joprojām turpināt runas par republiku? Labi, bet tādas spēlītes gan spēlējiet viens pats! Es jau agrāk tiku teikusi - man drošība ir pirmajā vietā. Gan ģimenes, gan manis pašas. Patlaban mani visvairāk satrauc brāļa Čārlija liktenis. Viņu augstākstāvošie pūlas izmest no piecdesmit devītā pulka!

- Tad lai taču izmet! Tam nav nozīmes.

- Viņš uzskata, ka ir nozīme. Un arī es piešķiru tādai padzīšanai nozīmi - sasodīts, es necietīšu, ka viņš tiek patriekts no pulka bez iemesla! Vai varat panākt viņa pārcelšanu?

- Viņš ir melnajā sarakstā. Es tur neko nevaru darīt, un neviens cits arī nevar. Pamēģiniet būt tālredzīgāka, dārgā, un neuztraucieties! Pēc gada valdība kritīs. Viņa Karaliskā Augstība vairs nebūs karaspēka virspavēlnieks... Kāpēc jūs nevarat pacietīgi pagaidīt?

- Es mīlu savu brāli, viņa sirds lūst, un mana vienīgā cerība ir - izrunāties ar hercogu un pateikt viņam patiesību. Vai viņš joprojām apmeklē misis Keriju Fulhemā?

- Jūs esat pavisam atpalikusi no dzīves - viņš tagad izklaidējas ar pēra lauleni... Tagad paklausieties - mūsu taktika pilnīgi mainīsies. Jums nav jācenšas dabūt viņu atpakaļ. Jums viņš jānoved līdz sabrukumam.

Pieklājības maska bija kritusi. Tumšās acis iedegās. Sis bija cits Ogilvijs - ciets un nežēlīgs. - Jūs lieki tērējat laiku, muļķīgi noņemdamās ar brāļa darīšanām. Kad viņu beidzot izdzīs - un patriekts viņš tiks noteikti, tad atnāciet pie manis, es jums pateikšu, ko darīt. Loutonā bija visai garlaicīgi, vai ne? Devonā, pie ūdenszālēm, ir vēl drūmāk.

Mērija Enna nolādēja viņu, pielūdza viņu, baidījās no viņa, paļāvās uz viņu.

- Kāpēc, - viņa noprasīja, - man vienmēr vajadzētu darīt to, ko gribat jūs?

- Tāpēc, - Vils atbildēja, - ka jūs nevarat dzīvot citādi.

Ogilvijs pavadīja viņu līdz ekipāžai un aiztaisīja durvis. Atgriezusies Hempstedā, viņa atrada tur Čārliju, kurš viņu gaidīja. Ap brāli pulcējās bērni, kurus kaut kas bija satraucis.

- No tās mājas durvīm, kura ir tur pāri pretī - otrā ielas pusē, mūs nemitīgi novēroja kāds vīrietis. Viņš jautāja misteram Nikolsam, vai tu esi rakstījusi vēstules uz Flītstrītu.

- Kaut kādas muļķības. Nepievērsiet tām uzmanību. Tas būs kāds dzērājs.

Mērija Enna pēdējo reizi nosūtīja zīmīti uz Portmenskvēru, pēc tam Cārlijs uzrakstīja vēstuli uz gvardu mītni.

Mērijas Ennas vēstulei pienāca pusnaktī uzskribelēta atbilde:

“Nezinu, ko Tu ar to domā. Es nekad nevienam neesmu licis Tevi uzmanīt un traucēt, tāpēc manis dēļ vari būt mierīga. ”

Atbilde Cārlija vēstulei bija asa un oficiāla, pavēlot tūlīt atgriezties Kolčesterā.

- Tad jau viss būs kārtībā? Un mani nevajadzēs pārcelt citur?

Cārlijs līksmi vicināja iespiesto veidlapu. Viņa acis mirdzēja.

Brālis bija atguvis pašpaļāvību. — Jā, laikam gan... Droši vien šī atbilde nozīmē tieši to, — māsa smaidīdama attrauca, noskūpstīdama viņu. Tātad Ogilvijs kļūdījies. Un atriebība neseko.

Čārlijs metas kravāt mantas un drīz devās ceļa.

Tagad jāizplāno, ko iesākt ar Džordžu. Mārlova vai Vūlviča -šo jautājumu nokārtot būs daudz vieglāk, kad ar Cārliju viss atrisinājies. Viss šķita tik vienkārši. Bērni jutās laimīgi. Neviens viņu vairs netraucēja, garastāvoklis uzlabojās. Vienīgais, kā pēc Cārlija aizbraukšanas trūka, - mājā nebija vīrieša, kurš viņu pazītu un atbalstītu. Neviena uzmundrinoša drauga, kuram rūpēties par Mēriju Ennu un palīdzēt viņai - kāda, kurš viņu saprastu. Taču neviena tāda nebija... Viņa paķēra avīzi. Vai ekspedīcija no Buenosairesas jau būtu atpakaļ?

Karš Dienvidamerikā patiesībā bija pilnīga izgāšanās. Lieka spēku izšķiešana - tieši to ienaidnieks vēlējās. Tā bija augstākās pavēlniecības vai politiķu kļūda? Kuram par to kāda daļa, galvenais, ka Bils varbūt atgriezīsies. Viņa nebija Bilu pieminējusi astoņpadsmit mēnešus, taču tagad Bils bija tieši tas, kas nepieciešams.

“Es tūlīt aizrakstīšu uz Aksbridžu — viņam jau jābūt atpakaļ,” Mērija Enna domāja.

Mērija Enna bija paguvusi aizmirst, kā vēlējās, lai Bils pazūd no ceļa, kad viņas pašlepnums cieta, jo nācās pārdot Gločesterpleisas māju, un priecājās, ka Doulers ir tik tālu, lai nevarētu redzēt un dzirdēt par notiekošo, tūkstošiem jūdžu attālu - Buenosairesā.

Tagad Mērijas Ennas oma grozījās kā vējrādītājs. Hempsteda... atmiņas... Bils bija īstais vīrs. Ak debess! Tik daudz kas noticis, ko viņam pastāstīt. Par visām šīm izmaiņām, Ēdama un Grīnvuda velnišķīgo sazvērestību, padarot Viņa Karalisko Augstību par bezpalīdzīgu ieroci savās rokās, tādēļ hercogam abu spiediena dēļ nācies no viņas atteikties (nav ko pieminēt misis Kerijas parādīšanos). Nelaime pēc nelaimes, bet viņa bija izturējusi - viena pati un bez citu palīdzības, tikai pateicoties saviem apņēmīgajiem pūliņiem. Rasels Menerss, Roulends Moltbijs un Koksheds-Māršs? Tie ir tikai seni paziņas no laukiem, traki apnicīgi, bet viņai daudz pateicības parādā.

Čārlijs aizbrauca uz Kolčesteru, un Mērija Enna aicināja pie sevis Bilu. Viņš mēģināja pastāstīt kaut ko par to elli, kuru izcietis Buenosairesā, kādas neērtības, slimības un klimata untumus nācies piedzīvot. Mērija Enna klausījās piecas minūtes, bažīgi galvu šūpodama, tad viņu pārtrauca, un Bils atkal pārvērtās padevīgā klausītājā - atgriezās savā tik pierastajā lomā. Visu pagājušo mēnešu un gadu it kā nemaz nebūtu bijis. Bils atkal bija tepat - mierīgs, atkarīgs no viņas, uzticams, padevīgs, mīlošs. Cik laimīga un uzmundrinoša sajūta radās, kad pieskārās kāds pazīstams un labvēlīgs — gluži tāpat kā uzvelkot ērtas kurpes vai labi ievalkātu, trīs gadus vecu tērpu - jau aizmirstu, bet tik košā krāsā, kas atkal piesaistījusi aci.

- Tu taču paliksi pie manis, ko? - viņa noprasīja, noskūpstīdama Douleru aiz auss.

- Vai tas neliksies dīvaini? Bērni taču jau ir paaugušies.

- Es aizsūtīšu viņus atpakaļ uz Loutonu. Māte ir tur.

Un atkal viss gāja tāpat kā senāk - gluži patīkami. Pielūgsme nomierina nervus, it īpaši tad, ja cilvēks pārsātinājies un par otru vairs daudz neliekas zinis. Bils bija brīvs līdz

nākamajam norīkojumam, lai kad tas pienāktu. Taču pavēles nebija. Viņa pusalga patlaban segs abu vajadzības.

Solītais hercoga pabalsts netika maksāts, bet Mērija Enna, dzīvodama Loutonlodžā, par to nesatraucās. Tas, protams, atkal ir Ēdama darbs - šis cilvēks apturējis izmaksas. Vēl viens jautājums, kas viņai drīzumā jānokārto.

- Bil, man šķiet dīvaini, ka tik ilgi nav nekādu ziņu no Čārlija.

- Iespējams, ka viņš gaida pavēles - tāpat kā es. Viņu pulku var nosūtīt uz ārzemēm. Pa visu Londonu klīst baumas, ka mēs dosimies jaunā ekspedīcijā uz Spāniju - Velslija vadībā.

- Es baidos, ka Cārlijs būs saslimis. Viņam ir tik vārga veselība.

- Varbūt viņam nāktu par labu paostīt pulveri.

- Tieši to viņš vēlas, — Mērija Enna aši attrauca, — parādīt, ko spēj, — pierādīt savu vērtību šim pulkam. Līdz šim viņam tādas izdevības nav bijis.

Čārlija klusēšana bija pirmais mākonītis pie skaidrām debesīm, un tas vēstīja vētru. Tad - pēc divdesmit četrām stundām -viņa uzzināja visu patiesību. Izlasīja to Londonas “Gazette” numurā: “Kapteinis Čārlzs Farkahers Tompsons no 59. kājnieku pulka atrodas arestā un stāsies kara tribunāla priekšā. ”

Vils Ogilvijs - vai šis vīrs bija eņģelis vai velns - bija runājis pravietiski. Hempstedas idille bija galā. Cīņa bija sākusies.

Desmita nodaļa

Mērija Ērma sēdēja viesnīcā Vilijā, Kolčesterā. Viņai rokās bija apsūdzības raksta kopija, līdzās — Komrija ieteiktais advokāts. Šo vīru sauca Smitijs, un viņš pierakstīja klientes diktēto.

Galda pretējā pusē sēdēja Roulends Moltbijs, kurš ieradās liecināt nelabprāt - sadrūmis, sliktā garastāvoklī, jo viņu nācās vilktin izvilkt no Hertfordšīras mājas, lai viņš sniegtu liecību. Mērija Enna iepriekšējā dienā ieradās pie viņa karietē un piedraudēja, ka tad, ja viņš neatzīs šos rēķinus, kuri minēti apsūdzībā, viņa pasauks Moltbija sievu un atmaskos gan pašu, gan Raselu Menersu, kuram bija paveicies - gadījies tajā laikā būt Indijā.

- Ko lai es saku?

- Vari teikt, ko vien vēlies, tikai lai manu brāli neapvaino dokumentu viltošanā.

- Es negribu tikt iejaukts tiesu darbos! Esmu civilpersona, kara tribunāls uz mani neattiecas.

- Tu esi sekmējis šo apsūdzību, tagad tev nāksies brāli no tās glābt. Vai varbūt man atgriezties un parunāt ar tavu sievu?

Viņa pavēra karietes durtiņas, it kā grasītos kāpt ārā. Moltbijs ātri iegrūda Mēriju Ennu ekipāžā, bailīgi pavērdamies uz augšstāva logiem. - Labi, es braukšu tev līdzi. Tikai dod man laiku izdomāt kādu aizbildinājumu. Pēc stundas tiksimies krustcelēs.

Roulends īgņojās visu ceļu līdz Kolčesterai, tā gribēdams aizskart Mēriju Ennu, taču viņa pat nepagrieza galvu, lai pavērtos uz Moltbija pusi, bet nemitīgi kaut ko skribelēja - visu nakti rakstīdama piezīmes. “Savam nolādētajam brālītim,”

Moltbijs nodomāja. Un tad, kad abi pulksten divos naktī sasniedza Viliju, viņam bārā tika pasniegtas sviestmaizes, novēlot labu nakti, tas arī viss. Viesnīcas īpašnieks gan laikam viņu uzskatīja par vislielāko vientiesi.

Tagad Mērija Enna lasīja apsūdzības rakstu, bet advokāts pierakstīja.

“Pirmā apsūdzība. Skandalozā, džentlmeņa un virsnieka necienīgā rīcībā, bez komandiera atļaujas atstājot pulku tūkstos astoņsimt septītā gada divdesmit pirmajā jūlijā.

Otrā apsūdzība. Skandalozās un apkaunojošās izdarībās, utt. utt., piemānot Līdsas militāro mantzini — misteru Milbenku, izkrāpjot viņam simt mārciņas, iesniedzot divus vekseļus, kuri pēc uzrādīšanas netika apmaksāti. ”

Mērija Enna apklusa un atzīmēja šo punktu ar ķeksīti.

- Tagad, mister Smitij, es vēlētos jums paziņot, ka mans brālis nav spējīgs pats sevi aizstāvēt. Jums viņš būs jāpārstāv un jāpratina liecinieki jautājumu krustugunīs. Viena no tiem būšu es, otrs būs misters Moltbijs. Mans brālis apgalvo, ka viņš nav vainīgs - abas apsūdzības ir nepamatotas.

- Es saprotu, misis Klārka.

Viņa izrāva no bloknota papīra lapu un pasniedza to advokātam. — Pirmā apsūdzība attiecas uz dienestvietas atstāšanu. Lūk, tie jautājumi, kuri jums brāļa vārdā jāuzdod apsūdzētājiem. Pirmais jautājums: “Vai jums ir zināms, ka tajā laikā, kad es atstāju dienesta vietu un devos uz Londonu, juku prātā no sāpēm, un trīs ārsti mani atzina par dienestam nederīgu?” Jums jāsaprot, mister Smitij, ka šis kara tribunāls patiesībā ir komēdija, vienkāršā valodā runājot, safabricējums. Viņi grib padzīt manu brāli no armijas, un katra nuja tiem šķiet derīga, lai iekaustītu suni.

Otrais jautājums: “Vai jums ir zināms, ka es, tikko nonācis Londonā, tūlīt nosūtīju inspektoram ārsta izziņu par savu veselības stāvokli?” Vai jūs visu paguvāt noklausīties?

- Jā, misis Klārka.

- Labi. Tad apspriedīsim otro apsūdzību. Par ko apsūdzētājs varētu izjautāt mani, mēs nevaram paredzēt. Laikam gan par vekseļiem, kurus parakstījusi mana māte — Elizabete Makenzija-Farkahere un kurus es brālim izsniedzu. Patiesība ir tāda, ka māte slimo ar reimatismu, viņa pati rakstīt nevar, tāpēc es rakstu visas viņas vēstules, bet parakstoties vadu viņas roku. Iemesls, kādēļ vekseļi tika parakstīti viņas vārdā, nevis manējā, bija tāds, ka es negribēju, lai mans vārds kaut kādā kārtā tiktu saistīts ar Raselu Menersu - šeit klātesošā mistera Moltbija radinieku. Tad jums jāuzdod man nākamais jautājums: “Vai misters Roulends Moltbijs jums ir ziņojis, ka atteiksies apmaksāt vekseļus vai rēķinus, kuri izrakstīti uz viņa radinieka Rasela Menersa vārda un atsūtīti viņam uz zivju tirgu?” Uz to, mister, Smitij, es atbildēšu: “Nekad.”

Mērija Enna uzlūkoja pretī sēdošo drūmo, klusējošo liecinieku. Viņš sūca no glāzes alu un nebilda ne vārda. Advokāts viņam pretī skrapstināja ar spalvu pa piezīmju papīru.

- Pēc tam, mister Smitij, es gribu, lai jūs man vaicājat: “Vai, zinot par jau minēto vekseļu pārvēršanu naudā, jums šķiet iespējams - kapteinim Tompsonam bijis nodoms piekrāpt mantzini?” Un es atteikšu: “Nekādā ziņā. Kapteinis Tompsons zināja, ka misters Menerss bija man parādā.”

Roulends Moltbijs nemierīgi sakustējās krēslā.

- Paklausieties, jūs taču nevarat runāt par to tiesā!

- Par ko tad?

- Par to, kas notika Oldberlingtonstrītā, kad mēs abi tur izklaidējāmies kopā ar jums, kamēr mūsu sievas bija Velsā.

- Es nesaprotu, par ko jūs runājat... Es neko tamlīdzīgu neatceros. Sakot “parādā”, es domāju naudu. Es pārdevu aproci, par kuru saņēmu trīs simtus, un simtu iedevu Raselam, kuram nebija skaidras naudas. Tādējādi viņš bija man parādā. Vai piekrītat?

Roulends Moltbijs paraustīja plecus un uzlūkoja juristu.

- Bija parādā, misis Klārka. Es tā arī pierakstīju.

- Pateicos, mister Smitij. Tas arī viss, ko es gribēju jums pateikt. Un tagad iedzersim kafiju.

Mērija Enna piecēlās un izstiepa rokas virs galvas. Ak Dievs! Kāds prieks ir cīnīties, kauties vienai pašai, iznest visu smagumu,

bez citu palīdzības atrast argumentus. Bils būtu lūdzis piesargāties, uzmanīties, rīkoties prātīgi. Pēdējie viņa teiktie vārdi Mērijai Ennai bija: “Savaldies. Ar savu iejaukšanos tu vari nodarīt vairāk ļauna nekā laba.” It kā nabaga Čārlijs varētu stāties tādai apsūdzībai pretī viens pats... Trīs mēnešus šie lopi turēja viņu arestā, nolasot apsūdzības tikai pagājušajā nedēļā. Izlasījusi tiesnešu vārdus, Mērija Enna saprata izvēles iemeslu: visi bija Ēdama, Grīnvuda un pulkveža Gordona atlasīti.

Sī saspēle bija mērķēta pret viņu, bet kas viņai gar to daļas. Viņa attīrīs Cārlija vārdu no jebkādiem apvainojumiem blēdībās, nekam citam nav nozīmes.

- Un kā ar atspēkojumiem? - misters Smitijs pavaicāja. — Misters Komrijs man ieteica pieaicināt kādu kolēģi no Linkolnzinas. Mēs ar jūsu brāļa piekrišanu varētu kopā sagatavot aizstāvības rakstu.

Mērija Enna pavērās viņā un pasmaidīja. - Nav nekādas vajadzības.

- Vai tad jums jau kāds ir padomā?

- Es to uzrakstīšu pati.

- Bet, kundze...

- Ko? Lūdzu, nestrīdieties. Es zinu, kas jāsaka.

- Taču juridiskā valoda...

- Jo garāki vārdi, jo labāk! Viņi tos dabūs, cik tik uziet! Es jau laboju loksnes, kad jūs vēl bijāt zīdainis autiņos. Juristu sagatavoti lietu atstāsti bija manas pirmās grāmatas, sēžot ar sakrustotām kājām Boulinginalejā uz sliekšņa. Varat būt mierīgs, apsūdzība tiks atspēkota pēc visiem likumiem!

Viņa abiem pasniedza roku skūpstam un devās augšā. Misters Smitijs nokāsējās un uzlūkoja Roulendu Moltbiju.

- Jūs, protams, zaudēsiet? — pēdējais noprasīja.

- Baidos, ka tā.

Tribunāla sēde bija īsa. Daudzi liecinieki apstiprināja, ka pirmā apsūdzība ir pamatota. Otrā prasīja vairāk laika, un apsūdzētāji, nespēdami apgāzt tiesājamā māsas apgalvojumus, visu rītu noņēmās ar misteru Moltbiju, kurš dučiem reižu runāja pats sev pretī. Viņš tika izjautāts ne tikai par naudu, bet par tām

reizēm, kurām viņš kopā ar misis KJārku bijis Loutonā, vai šī māja piederot viņai, bet ja ne, tad kam. Pēc tiesājamā lūguma tika izsludināts pārtraukums. Nedēļas nogali apsūdzētā māsa pavadīja Vilijā, ieslēgusies savā guļamistabā un apkrāvusies papīriem.

Kad tiesa otrdien sapulcējās atkal, kapteiņa Tompsona aizstāvis nolasīja tai viņa atspēkojumu:

“Priekšsēdētāja kungs, cienījamie kara tribunāla tiesnešu kungi!

Tā kā esmu dienējis armijā tikai mazliet ilgāk par četriem gadiem, būdams ļoti jauns un bez tām priekšrocībām, ko dod pieredze, es jūtu, ka man lielā mērā trūkst jūsu aizgādības, uz kuru es paļaujos, un lūdzu piedošanu par visiem pārkāpumiem, kurus varbūt esmu neviļus pieļāvis.

Ja es nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka spēju cienījamās tiesas priekšā katrā ziņā sevi attaisnot un atspēkot apvainojumus, kuri sadomāti, lai nomelnotu manu reputāciju, es aizbēgtu no godīgo cilvēku sabiedrības, paslēptos un paliktu prombūtnē, pieliekot pūles, lai izdzēstu visas atmiņas par sevi.

Taču, džentlmeņi, es droši un pārliecināti, kā arī pazemīgi apliecinu, ka dažu skauģu izšautās saindētās bultas, tēmētas tāpēc vien, lai izpostītu manu dvēseles mieru un labo slavu, tiks atsistas ar goda, nevainības un kārtīguma vairogu.

Džentlmeņi, kad man pirmoreiz bija tas gods ierasties piecdesmit devītajā pulkā, es visai drīz ar lielu nozēlu atklāju, ka pulkveža Feina attieksmē pret mani neatrodu ne līdzjūtību, ne draudzīgu atbalstu. Taisnības labad man jāatzīst, ka mana jaunība un pieredzes trūkums bijuši par iemeslu nenozīmīgiem pārkāpumiem, no kuriem mani būtu varējusi pasargāt gan dzīves pazīšana, gan uzkrātā pieredze. Pulkvedis Feins tomēr nevēlējās sevi apgrūtināt ar tādu pienākumu kā draudzīgs atbalsts un apmācīšana. Jo pēkšņi un bez kādas sagatavošanās norīkoja mani no Ņuarkas uz Līdsu — uz rekrūšu dienestu.

Es dedzīgi un bez kavēšanās pildīju savu pienākumu - tik centīgi un aizrautīgi, ka tāda pašaizliedzība noteikti tiktu pamanīta, ja līdzās būtu vērīgāks un atbildīgāks virsnieks, līdz beidzot tūkstoš astoņsimt septītā gada jūlijā man uzbruka

nopietna slimība. Šajā situācijā nonācis, ārstējos pie lietpratīgākajiem ārstiem, taču tie galu galā paziņoja, ka nevarot neko vairāk darīt, lai atvieglotu manas ciešanas, bet liga neatkāpās. Es aizrakstīju pulkvedim Feinam, paziņojot par savu smago stāvokli, un lūdzu atvaļinājumu slimības dēļ. Atbildot uz manu vēstuli, pulkvedis Feins paziņoja, ka neesot viņa varā piešķirt man nekādu atvaļinājumu, un tāpēc, ja mans stāvoklis tiesām esot tik smags, lai es aizsūtot ārsta parakstītu apliecinājumu vecākajam inspektoram. Es to izdarīju - pēc tam, kad ierados Londonā. Atzīstu, ka esmu rīkojies kļūdaini, jo nepratu pareizi novērtēt radušos stāvokli. Taču ļaujiet man uzdot godājamajai tiesai jautājumu - kas lika komandierim stiept mani, pavisam jaunu virsnieku, uz tribunālu, lai izpostītu manu dzīvi (jo labā slava godīgam cilvēkam taču ir tas pats kas dzīve) un atņemt man jebkādas izredzes nākotnē?

Un tagad atļaušos pievērst jūsu uzmanību dažām piezīmēm otrās apsūdzības sakarā. Es lūdzu savai tuvai radiniecei materiālu palīdzību. Viņa man atsūtīja divus jau minētos vekseļus, kurus bija parakstījis misters Rasels Menerss, eskvairs. Tos vajadzēja apmaksāt misteram Moltbijam no zivju tirgus. Man nebija nekādu šaubu par to, ka vekseļi ir īsti un tiks apmaksāti pēc pirmā pieprasījuma. Tāpēc lūdzu misteru Milbenku - militāro mantzini — izsniegt man naudu pret šiem vekseļiem, un viņš piekrita. Taču pēc tam uzzināju, ka vekseļi nav segti. Es netērēšu jūsu laiku, atkārtojot visu, ko jūs jau dzirdējāt, jo katrs vārds šajās liecībās mani attaisno un apliecina, ka neesmu vainīgs.

Džentlmeņi, esmu izmisis tāpēc, ka nākas tik ilgi atņemt jūsu dārgo laiku, taču centos iespējami precīzāk un vaļsirdīgāk attēlot visus apstākļus, pieminot katru sīkumu. Neuzskatu par vajadzīgu lūgt cienījamo tiesu mani žēlot. Mani nekādā ziņā nesatrauc sēdes iznākums, jo jūsu lēmums būs izglītotu prātu pieņemts - bez aizspriedumiem un ar izpratni. Es pazemīgi samierinos ar jūsu spriedumu un lūdzu godājamo priekšsēdētāju un kara prokuroru noticēt, ka, lai kāds būs jūsu spriedums, jutīšos jums bezgala pateicīgs par uzmanību, ar kādu jūs izskatījāt manu lietu. ”

Misters Smitijs apsēdās - mazs, neizskatīgs vīrelis ar sirmiem matiem un nošļukušiem pleciem. Viņa balss skanēja vienmuļi. Un viņš bija nolasījis šo aizstāvībai tik svarīgo atspēkojumu kā mācītājs, kas lasa sprediķi. Ne reizi neapklusa, lai pievērstu kādai vietai īpašu uzmanību, atstājot iespaidu. Vārdi, kuri skanēja tik skaidri viesnīcas istabā - apbūra un pārliecināja par nevainību, tagad pazuda. Apsūdzētais sēdēja nekustīgi. Viņš ne mirkli nenovērsa acis no māsas sejas. Viņa vēroja, kā pulkvedis Feins lēnām pieceļas no krēsla. Un tiesas priekšsēdētājs izskatījās atvieglots, pārējie džentlmeņi sakustējās savos sēdekļos, sakrustodami kājas. Pulkvedim Feinam visi izteica atbalstu un līdzjūtību. Viņš noklepojās un sāka runāt.

- Mister priekšsēdētāj, džentlmeņi - kara tribunāla locekļi!

Man nenāktu ne prātā tērēt jūsu laiku, atbildot uz apsūdzētā aizstāvības jautājumiem, ja viņš nebūtu izteicis smagus apvainojumus, pieminēdams manas rīcības motīvus un izturēšanos.

Ja apsūdzētais uzskata sevi par nevainīgu, viņam pienāktos novērtēt manu augstsirdību, dodot iespēju sevi attaisnot. Par to, ka šeit ir pamats apsūdzībai, nav šaubu. Tāpat viņam derēja zināt, ka šādā situācijā pulkam ir nevajadzīga tāda slava kā šāds virsnieks tā rindās - kamēr kara tiesa nav viņu attaisnojusi.

Apsūdzētais tāpat uzskata par piedienīgu apgalvot, ka Ņuarkā neesmu viņam veltījis tikpat daudz uzmanības, cik pārējiem virsniekiem, norādot uz kādiem zemiem manas rīcības motīviem. Es pieprasu, lai viņš pierāda savus apgalvojumus ar faktiem. Bija gluži pretēji - es veltīju viņam vairāk uzmanības, nekā viņš būtu pelnījis. Apsūdzētais kurn, ka esmu sūtījis viņu pie rekrūšiem. Man, protams, bija tiesības izvēlēties, kuru virsnieku kurā brīdī kurp sūtīt. Taču es liecināšu, lai tiesai būtu skaidrs manu apsvērumu iemesls, kad es izvēlējos šim uzdevumam tieši kapteini Tompsonu.

Pie manis ieradās misters Loutons - Ņuarkas godājamākais viesnīcnieks, un pavēstīja, ka misters Tompsons viņam piederošajā mājvietā esot nepiedodami uzvedies. Un iepriekšējā dienā viņu rupji apvainojis. Viesnīcniekam nācies grūti aizkavēt kapteiņa kautiņu ar viesmīli. Ja es neko nepasākšot, lai novērstu šādu

rīcību nākotnē - mājvietas īpašnieks teica - viņš būšot spiests ziņot armijas virspavēlniekam.

Uzskatot, ka tāda izturēšanās kaitē pulka labajai slavai, kur lielākā daļa virsnieku ir ļoti jauni, nolēmu sūtīt šo jauniņo turp, kur viņa izdarības nevarētu nodarīt lielu ļaunumu.

Ja runa ir par pirmo apsūdzību, tad atgādināšu tribunālam, ka es savā vēstulē nedevu apsūdzētajam atvaļinājumu, tikai atgādināju, ka jāgriežas pie inspektora, ja viņš tiešām ir slims. Taču kapteinis neturēja par vajadzīgu sekot manam ieteikumam.

Ja runājam par otro apsūdzību, tad es jau sacīju tribunālam, ka neko nezināju. Naudas saņemšana pret nesegtajiem vekseļiem ir pierādīta, bet tribunālam atliek izlemt, vai tā ir krāpšana vai pārpratums.

Džentlmeņi, es ilgāk jūs neaizturēšu, tikai paziņoju, ka vēlos to pašu, ko kapteinis Tompsons - lai viņš tiek atzīts par nevainīgu.

Pulkvedis Feins apsēdās, un tribunāla locekļi devās apspriesties. Šim nolūkam viņiem nebija vajadzīgs ilgs laiks. Priekšsēdētājs pēc pulkveža Feina uzstāšanās, kas pietiekami skaidri parādīja, ka viņam adresētie apvainojumi nav pamatoti, bija noskaņots pret apsūdzēto vēl noraidošāk, jo tāda vēršanās pret savu komandieri likās nepiedienīga un netaisna.

Kapteinis Tompsons tika atzīts par vainīgu pēc pirmās apsūdzības, bet pilnīgi attaisnots pēc otrās. Spriedums skanēja — atvaļināt no karadienesta. Spriedumu vajadzēja apstiprināt armijas virspavēlniekam.

*

1808. gada 24. maijā Jorkas hercogs apstiprināja lēmuma stāšanos spēkā un nosūtīja savu slēdzienu ģenerālim - lordam Celthemam, austrumu divīzijas komandierim. Un tajā pašā dienā Mērija Enna, notiesātā māsa, apņēmās atriebties. Jebkuriem līdzekļiem.

Vienpadsmitā nodaļa

Vai jūs joprojām vēlaties nodarboties ar šo lietu pati?

- Es ceru.

- Par spīti faktam, ka šis kara tribunāls vērsās pret jums?

- Šo lēmumu varēja jau agrāk paredzēt. Es taču redzēju viņu sejas. Taču man vismaz izdevās atspēkot otro apsūdzību.

- Vai jums ir nauda?

- Nav. Nevienas ginejas. Mēs aizbraucām no Hempstedas, nesamaksājot rēķinu par istabām. Nikolsi naudas vietā paņēma manu arfu un dažas grāmatas.

- Un misters Doulers?

- Viņu pirms mēneša izsauca uz dienesta vietu. Viņš kopā ar pirmajiem ekspedīcijas spēkiem aizkuģoja uz Portugāli. Ja nebūtu Cārlija, kurš patlaban ir pavisam salauzts un neatkāpjas no manis ne soli, man būtu visai vientulīgi.

- Un kā tad pieglaimīgais Koksheds-Māršs?

- Viņš kļūst aizvien atturīgāks. Eseksas avīzēs bija diezgan sīki attēlota kara tribunāla norise, un Loutonlodžas vārds tika diezgan bieži pieminēts.

- Labāk sauksim visas lietas to īstajos vārdos. Vai jums tagad ir kāds aizgādnis?

- Ja nu vienīgi jūs. Un mana pašas neatlaidība.

Vils Ogilvijs iesmējās. - Tātad mēs atkal iejūgsimies vienos ratos? Pasaule ir mums pie kājām. Esmu sajūsmā! Un tā -pirmais jautājums, kas jānokārto, ir - atrast jums jumtu virs galvas. Vai pazīstat tapsētāju, kuru sauc Frensiss Raits?

- Es atdevu viņam glabāšanā savas mēbeles, kuras palika manā īpašumā pēc Gločesterpleisas izpārdošanas.

- Atceros, es taču pats viņu aizsūtīju pie jums. Šis cilvēks strādā manā uzdevumā — pilda dažādus pienākumus. Viņš sameklēs jums pagaidu mitekli, bet pēc tam atradis māju. Iesaku jums visur saukties par Farkaheri. Uzvārds Klārka šur tur izraisa aizdomas. Bet mums vajag, lai tie ļaudis, ar kuriem jūs iepazīsieties, nākotnē jums uzticētos. Folkstounu jūs pazīstat, Berdetu un Kobetu tāpat. Šie cilvēki ir visīstākie ideālisti starp radikāļiem. Mums nepieciešami tieši oportūnisti. Varat rēķināties ar šo zelli Vordlu - parlamenta locekli no Okhemptonas - viņš ir apņēmības pilns jebkādiem līdzekļiem tikt pašā virsotnē - vienalga, labiem vai ļauniem. Jo netīrākiem, jo labāk, ja tikai izdotos izoderēt savu ligzdiņu mīkstām spalviņām.

- Es negrasos jaukties politikā.

- Jā gan, jūs to darīsiet... ja negribēsiet, lai jūsu bērni mirst badā. Visi līdzekļi ir labi, ja ved pie kārotā. Es domāju, ka jūs jau esat to sapratusi. Vai aprunājāties ar to izdevēju - Ričardu Filipsu?

- Es tikos ar viņu Hempstedā - pirms aizbraukšanas no turienes. “Nepatīkams tips,” es nodomāju, “piepūties un pats sev šķiet tik aplam svarīgs.”

- Viņi visi ir tādi. Jums nāksies pie šiem tipiem pierast. Šim gribētos iespiest armijas biļetenus, bet viņš nedabūs šos pasūtījumus, ja nemainīsies valdība. Un arī tad, ja gvardu mītnē neienāks jauns armijas virspavēlnieks. Vai esat sastapusies ar Makalamu?

- To pamfletu autoru? Nē, viņš ir trešās šķiras skribents.

- Šis rakstnieķelis tuvākajā nākotnē gatavo pamatīgu zvēlienu pa biksēm - tas attiecas uz izmeklēšanu par ārstu izsniegtajām slimības zīmēm. Viņš grasās pierādīt, ka tās tiek viltotas, bet visi kadeti sirgst ar venēriskajām slimībām. Un rakstu beigs ar dažām piezīmēm par britu ģenerāļiem... Es smiešos tā, ka ribas krakstēs! Manuprāt, viņš jums patiks.

- Bet kādēļ jūs tā gribat, lai es iepazīstos ar pamfletu autoriem?

- Tāpēc, mana dārgā aklā sikspārnīt, ka jums ir ļoti daudz kas zināms - vairāk nekā jebkuram no viņiem. Šie rakstītāji grib atklāt patiesību. Jūs varat viņiem to piegādāt. Un dzīvot kā karaliene līdz mūža galam. Tagad parunājieties ar Frensisu Raitu par māju.

Misis Farkahere kopā ar brāli kapteini Tompsonu uz laiku apmetās mēbelētās istabās Holzstrītas vienpadsmitajā numurā. Tik godājama lēdija no laukiem, par kuru galvojis Frensiss Raits no Ratbounpleisas. Šis miteklis ir noīrēts uz jūnija mēnesi, jo misis Farkahere pēc tam cerēja pārcelties uz Bedfordpleisu.

Pirmdien, 20. jūnijā, misters Ēdams, kurš dzīvoja Blūms-berijskvērā, saņēma šādu vēstuli:

“Ser,

1806. gada 11. maijā Jūs apciemojāt mani pēc Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga vēlēšanās, lai paziņotu par Viņa Karaliskās Augstības lēmumu izmaksāt man ikgadēju pabalstu četrsimt mārciņu apmērā.

Ievērojot šo solījumu, hercogs patlaban ir man parādā piecsimt mārciņu. Esmu ne reizi vien rakstījusi, lūgdama šo naudu, taču velti. Viņa Karaliskās A ugstības izturēšanās pret mani šķiet pilnīgi bezprincipiāla, nekārtīga un negodīga. Redzēdama, ka uz viņa solījumiem, pat izteiktiem ar Jūsu starpniecību, nav iespējams paļauties, esmu nolēmusi paziņot jums, ko gribu pavēstīt, lai Jūs pavēstītu tālāk Viņa Augstībai manus nodomus. Tātad — es pieprasu, lai Viņa Karaliskā Augstība noslēgtu līgumu par šī pabalsta izmaksu visas manas dzīves laikā, turklāt atlīdzinātu parādu nekavējoties, jo manas vajadzības ir visai spiedīgas (viņš to zina). Ja Viņa Karaliskā A ugstība atteiksies to darīt, es neredzu citu izeju kā publicēt visus apstākļus, kādos attīstījās manas attiecības ar Viņa Karalisko Augstību, un visu, kas man saglabājies atmiņā kopš mūsu tuvības laikiem, tāpat hercoga vēstules. Sīs publikācijas man atnesīs jūtamus ienākumus. Hercogs ir manās rokās - lielākā mērā, nekā pats domā.

Man tomēr gribētos -gan Viņa Karaliskās Augstības, gan sevis dēļ - lai viņš atbildētu uz manu lūgumu piekrītoši, jo man būtu ļoti smagi izlikt vispārējai apskatei mūsu attiecības. Pirms publicēšanas es nosūtīšu visiem karaliskās ģimenes locekļiem pa kopijai no tā, kas tiks publicēts. Ja Viņa Karaliskā Augstība būtu kaut vai mazdrusciņ atsaucīgāks, es nekad šādu nolūku nebūtu izteikusi.

Vēl kas — ja Viņa Karaliskā Augstība būtu ar mieru turpmāk rūpēties par manu dēlu (es pateicos par to, ko hercogs jau

dēla labā ir darījis), tad ceru, ka viņi indētos zēnu Čārterhausā vai kādā citā skolā — bērns nav atbildīgs par manu rīcību. Es Jūs lūdzu, ser, paziņot to visu Jorkas hercogam, un trešdien aizsūtīšu pie Jums savu kalpotāju, lai izdibinātu, kādi ir Viņa Karaliskās Augstības nolūki, kurus rakstiski paziņojiet

Jūsu padevīgajai, pazemīgajai kalponei

M. E. Klārkai.

I\ S. Viņa Karaliskajai Augstībai būtu jāsaprot, ka viņa nesenie mīlestības piedzīvojumi ir pelnījuši gan šo te, gan vēl vairāk. ”

Misters Ēdams uz šo vēstuli neatbildēja. Nākamajā sestdienā viņš saņēma otru:

“Ser,

trešdien, kad atklāju, ka Jūs neesat atbildējis uz manu vēstuli, es noskaidroju, ka Viņa Augstība Jorkas hercogs tiešām neuzskata par vajadzīgu turēt solījumus, kurus esat devis Jūs, un iedrošina arī Jūs tā rīkoties.

Tāpēc esmu sākusi gatavot materiālus, kuri attiecas uz manu pazīšanos ar Viņa Karalisko Augstību, lai nodotu tos presei.

Piecdesmit vai sešdesmit Viņa Karaliskās Augstības vēstuļu piešķirs šīm publikācijām svaru un apliecinās to patiesīgumu. Ja nesaņemšu atbildi uz Šo vēstuli, tad jau otrdien — kā solīju — nodošu materiālus presei. Un, ja tie vairs nebūs manā īpašumā, izdarīto nebūs iespējams atsaukt.

Tie nonāks nevis pie izdevēja, bet pie džentlmeņiem, kuri savu mērķu sasniegšanā ir tikpat neatlaidīgi kā Viņa Karaliskā Augstība, tikai neatkarīgāki. Viņi visi Jums jau ir pazīstami, un tādēļ, lai atvieglotu manu stāvokli un ieriebtu citiem, izdarīs to, no kā atteicās hercogs.

Tomēr viss vēl ir viņa varā — hercogs var rīkoties tā, kā pats

vēlas.

Ser, esmu Jūsu padevīgā kalpone -

M. E. Klārka ”

Otrdienas rītā Holzstrītā ieradās šerifa virsnieks ar tiesas pavēsti. Viņš noliedza, ka būtu pazīstams ar Ēdama kungu, bet esot atnācis arestēt misis Klārku, kura palikusi parādā lielu naudas summu kādam tirgotājam - misteram Allenam, kas dzīvo netālu no Gločesterpleisas. Viņa vairākkārtējie atgādinājumi par šī parāda apmaksu palikuši bez atbildes.

Misis Klārka tika aizvesta uz arestnamu, bet nākamajā pēcpusdienā atbrīvota pret drošības naudu. To iemaksāja Frensiss Raits - tapsētājs. Lietā “Klārka pret Allenu” likums bija Klārkas pusē - viņa paziņoja, ka esot precēta sieviete, bet vīra adresi nezinot. Arī īri par jūnija mēnesi Holzstrītas dzīvokļa saimniekam samaksāja Frensiss Raits - tas pats tapsētājs. Viņš rīkojās, kā likās, bruņniecisku apsvērumu vadīts, un sagādāja misis Klārkai Bedfordā māju, kas piederēja kāda drauga draugam.

Trešais un ceturtais raunds beidzās ar neizšķirtu. Neviena no pusēm neguva virsroku. Un zaudējumi bija aptuveni līdzīgi.

Jūlijs tuvojās beigām un sākās augusts, Velsas princis dzīrās doties uz Braitonu, bet saņēma sasmaržinātu zīmīti no Karlton-hausas. Vēstule bija īsa, paraksta nebija. Atpakaļadrese -Bedfordpleisā 14. Smaržas princi ieinteresēja, tāpat norāde par viņa jaunāko brāli - Jorkas hercogu. Taču vairāk par visu prinča skatienu piesaistīja zīmogs. Kupidons uz ēzeļa... šis smalkais humors viņam gāja pie sirds. Princis nodeva vēstuli Makma-lionam — savam privātsekretāram.

- Aizejiet turp un noskaidrojiet, ko viņa vēlas. Taču nekāpiet augšā. Ja tā ir persona, kuru es domāju, viņa var jums novilkt bikses.

Pulkvedis Makmahons, pieradis pie tādiem uzdevumiem, jo tos jau šad tad bija nācies pildīt, diezgan pašpārliecināti devās uz Bedfordpleisu. Durvis atvēra pilnīga kalpone ar apaļu seju un dumju izteiksmi tajā.

- Jā, ser?

- Piedodiet man. Kam pieder šī māja?

- Farkaheres kundzei, ser.

Uzvārds viņam nebija pazīstams. Saimnieks laikam kļūdījies. Māja likās cienījamu cilvēku apdzīvota.

- Man gribētos satikt misis Farkaheri.

- Lūdzu, nāciet iekšā, ser.

Lielā istaba bija nesakopta un diezgan netīra, ap galdu joprojām stāvēja krēsli — kops iepriekšējās dienas vakariņām.

- Kā jūs sauc, ser?

- Es labprātāk vārdu nenosauktu. — Viņš izņēma no kabatas vēstuli. - Esmu ieradies pēc šīs vēstules saņemšanas, jūsu kundze droši vien zina, kāpēc.

Apaļvaidzīgā kalpone nopētīja sasmaržināto zīmīti.

- Tā ir, ser. Es pati to aiznesu uz pastu. Kāpšu augšā un pateikšu kundzei, ka vēlaties viņu satikt.

Kalpotāja runāja familiāri, bez kādas cieņas - bija jūtams, ka šī sieviete pavadījusi šajā ģimenē ilgus gadus. Viņš nepacietīgi gaidīja lielajā istabā, un tad beidzot — bija pagājušas gandrīz divdesmit minūtes - tika ievests viesistabā.

Uz dīvāna Rekamjē kundzes gaumē, ar elkoni atspiedusies pret spilvenu, zvilnēja sieviete. Viņas mati bija saņemti grieķu mezglā, slaidajās kājās - uzmauktas sandales. Sī istaba bija labi novietota - mājas dziļumos. Un nemanīja neviena, kas varētu noklausīties. Namamāte piecēlās, žilbinoši uzsmaidīdama viņam, un pakniksēja, pēc tam saprata, ka ieradies sekretārs, nevis saimnieks... un atslābinājās.

- Sveicināti. Man, kā šķiet, nav tas gods...

- Mani sauc Makmahons. Man ir tas gods būt Velsas prinča privātsekretāram, ļūs esat misis Farkahere?

- Es reizēm dēvēju sevi par misis Farkaheri.

- Cik noprotams, jūs esat misis Klārkas draudzene?

- Viņas sirdsdraudzene. Neviens viņu nepazīst tik labi kā es. Varu teikt pilnīgi godīgi, ka neviens cilvēks neizturas pret šo sievieti ar tādu cieņu kā es. Vai jūs viņu nepazīstat?

- Nē, kundze. Tikai viņas reputāciju, bet ne pašu.

- Sis fakts runā pats par sevi, vai ne? Lūdzu, pastāstiet kaut ko tuvāk.

- Man ļoti žēl, misis Farkahere, ja šī lēdija ir jūsu draudzene, bet neko labu es par viņu neesmu dzirdējis. Visiem zināms, ar kādu melnu nepateicību šī dāma atmaksājusi Jorkas hercogam par viņa aizgādību.

Vai tad iespējams apgalvot, ka misis Klārka bijusi nepateicīga, ja viņa veltīja princim sevi visu, bet pēc trim gadiem tika izraidīta uz laukiem, apsolot pabalstu, kas netiek maksāts?

- Par to, kundze, es neko nezinu.

- Misis Klārku vajā spiegi un kreditori, viņai draud cietums, viņas brālis kritis nežēlastībā un izmests no armijas -vai tas ir gādīgi darīts? Vai Velsas princis tā izturas pret misis bicherbertu?

- Man ļoti žēl, bet es nedrīkstu apspriest sava saimnieka rīcību.

- Es gan varu. Un man šķiet, ka Velsas princis ir jauks cilvēks, kurš allaž rīkojies augstsirdīgi, taču ne jau par to ir runa. Pulkvedi Makmahon, misis Klārka neko neteiks trešajai personai. To, kas viņai sakāms, viņa var paziņot tikai pašam Velsas princim.

- Tādā gadījumā misis Klārkai nāksies vilties. Viņa Karaliskā Augstība šorīt devās uz Braitonu. Princis lūdza mani nosūtīt turp visus viņam pienākušos ziņojumus.

- Ja es būtu zinājusi, ka viņš dosies uz Braitonu, es būtu braukusi turp.

Pulkvedis Makmahons virpināja savas sirmās ūsas. - Viņa Karaliskā Augstība noteikti nožēlos šo garām palaisto gadījumu. Sājā gadījumā jums nāksies apmierināties ar mani. Ja esmu pareizi uzminējis, tad jūs esat misis Klārka?

Viņa pasmaidīja un pastiepa roku. — Protams, ka es tā esmu.

- Tūkstošreiz atvainojiet par to, ko šoviet sarunāju. Lūdzu, saprotiet mani pareizi, ne jau es esmu tas nomelnotājs. Tas portrets, ko redzu savā priekšā, visai atšķiras no tā, ko zīmējuši citi...

- Ēdams? Un laikam arī Grīnvuds? Jums nevajadzēja viņos klausīties. Nāciet un apsēdieties man līdzās uz dīvāna.

Tas bija visai patīkams rīts, nebūt ne velti izniekots. Biskvīti un vīns tika ienesti ap vienpadsmitiem, bet pēc tam līdz divpadsmitiem dažādu gardumu šķīvji sekoja cits citam.

- Man un, protams, arī princim, vislabāk patika jūsu zīmogs.

- Es jums to uzdāvināšu.

- Ak! Cik daudziem jūs jau esat to solījusi?

Galu galā viņš aizgāja, apsolījies pildit starpnieka lomu.

- Jums jāsaprot, ka Velsas princis, protams, nejauksies jūsu un sava brāļa attiecībās. Bet es ar prieku izpildīšu jebkuru jūsu uzdevumu - nodošu hercogam zīmīti. Nākamreiz droši vien viņu redzēšu Vindzorā. Kas attiecas uz pārējo — jūsu minētajām vēstulēm, - būtu labāk, dārgā, ja jūs tās sadedzinātu, tās var radīt jums tikai nepatikšanas. Visas nesaprašanās starp prinčiem ir galā. - Sekretārs papliķēja viņas roku. - Mieru, mieru, dārgā kundze! Beigu beigās viss būs labi.

“Kuram būs labi, muļķi?” Mērija Enna nodomāja, saglauzdama matus un sakārtodama spilvenus, kad sekretārs bija aizgājis. Viņa bija mēģinājusi sākt piekto raundu, taču neko daudz nebija panākusi. Sekmes joprojām bija vienādas. Augstākā sabiedrība devās prom no pilsētas un paliks laukos līdz oktobrim. I.īdz rudenim neko vairs nebija cerību atrisināt. Tad atgriezīsies parlamenta locekļi, ap šo laiku Viļa draugi radikāļi jau būs paspējuši sagatavot kādus plānus.

- Es jums piedāvāju, - Vils sacīja, - aizbraukt no Blūms-berijas. Ēdama tuvums neko labu nesola. Raits var pameklēt jums māju kaut kur citur, tikai neaizmirstiet saukties par misis Farkaheri.

- Un kurš, - viņa vaicāja, - par to māju maksās?

- Raits arī turpmāk gādās jums naudu. Viņš zina, ka jūs esat drošs kapitāla ieguldījums. Un savu atpakaļ dabūs.

Mērija Enna pārlūkoja avīzes, meklēdama sludinājumus, un atrada vienu par mājas izīrēšanu Vestburnpleisā - piecu minūšu brauciena attālumā no Celsijas skolas, kur joprojām mācījās Džordžs. Kad hercogs ieradīsies inspicēt skolu, tad dosies garām viņas mitekļa logiem. Doma likās vilinoša: viņa pati atklātā karietē, hercogs savējā, sasmaidīšanās un mājiens ar saulessargu. Pārāk kārdinoša iespēja, lai palaistu to garām. Un Mēja Teilora būtu turpat aiz stūra - Ceinrovā, kur nokļuvusi pēc dažādām dzīves likstām. Meitenes varētu iet uz skolu kājām. Un visa ģimene atkal būtu kopā. Mērija Enna parakstīja īres līgumu — atkal uz mātes vārda. Ja kāds sūdzētos, arī māte var attaisnoties, būdama precēta sieviete. Patiesībā šis aizbildinājums arī bija

vienīgais pakalpojums, ko Džozefs Mērijai Ennai jebkad izdarījis, palikdams dzīvs un likuma priekšā atbildīgs par rēķiniem, kurus viņa nespēj samaksāt. īres līgums tika parakstīts vienpadsmitajā novembrī. Un, tiklīdz sākās pārcelšanās, kas ilga divas trīs dienas, Vils Ogilvijs uzsāka vētrainu darbību, kuras rezultātā jau septiņpadsmitajā novembrī, pulksten vienos dienā ieradās pulkvedis Vordls.

Namamāte pieņēma pulkvedi daļēji iekārtotā kabinetā, atvainodamās par lielo nekārtību.

- Kā jūs pats redzat, es tik nupat ievācos. Visa māja ir ar kājām gaisā, gatavās šausmas!

Mērija Enna pulkvedi uzmanīgi nopētīja, kamēr viņš skūpstīja namamātei roku. Gardegunis ar neveselīgu, dzeltenīgu sejas krāsu, viņš nešķita īpaši pievilcīgs. Ar lokšķērēm sacirtoti brūni mati, acis tuvu viena otrai.

- Cienījamā kundze, es jau sešus mēnešus meklēju iespēju ar jums tikties, taču jūs bijāt tik netverama, lēdij, ka netiku jums ne tuvu. Jūs droši vien zināt, ka esmu parlamenta loceklis no Okhemptonas. Nav šaubu, ka esat sekojusi manām runām, kuras tika teiktas sesijas laikā?

- Es zinu, kas jūs esat. Lai gan nevaru sacīt, ka esmu lasījusi jūsu runas.

- Es nosūtīšu jums kopijas. Manuprāt, tās varētu jūs interesēt. Patiesība ir tāda, misis Klārka, ka es esmu patriots. Galvenais manas dzīves mērķis ir atbrīvot manu dzimteni no postīšanas un korupcijas. - Viņš apklusa, lai pavērotu atstāto iespaidu.

Mērija Enna lūdza viesi apsēsties uz kādas kastes, no kuras viņš vispirms norausa putekļus, uzvedīgi paceldams vizītsvārku ļipas.

- Korupcija mūs vajā līdz pašam kapam! — viņa noteica. — Un sagrauj visus mūsu ideālus. Vai vēlaties kafiju? Katliņi un porcelāna trauki gan vēl nav izpakoti.

- Negribu neko citu, tikai jūsu uzmanību, misis Klārka. Kad mūsu dižā zeme, kura alkst pēc brīvības, taču ir iekalta novecojušu iestādījumu važās...

- Varbūt tagad pārtrauksim šo valodošanu un pāriesim pie lietas?

Pulkvedis apklusa. Šaurās acis, šķiet, bija kļuvušas vēl satuvinātākas.

- Piedodiet man, es nedarīju pareizi, sākdams runāt tā kā pirmsvēlēšanu sapulcē. Spriežot pēc kāda mana drauga -žurnālista - Makalama sacītā, jūs vēl neesat gatava palīdzēt viņam pamīlētu sacerēšanā, vēršoties pret Jorkas hercogu?

- Jūs esat pareizi sapratis.

- Un tomēr, Klārkas kundze, viņš pret jums ir tik slikti izturējies. Es domāju, ka ikviena garā stipra sieviete par tādu rīcību tiektos atriebties?

- Atriebība, pulkvedi Vordl, bez nodrošinājuma ir veltīgs pasākums. Piecas mārciņas par pamfletu negarantē nākotni ne man, ne maniem bērniem.

- Es saprotu. Jūs būtu ar mieru iesaistīties šajā spēlē par augstāku atalgojumu? Šajā gadījumā es likšu kārtis galdā. Mani draugi - tie parlamenta locekļi, kuri mūs atbalsta, un arī es -mēs esam nolēmuši jau nākamajā sesijā atmaskot savtīgus darījumus armijā. Mūsu mērķis ir panākt, lai hercogs zaudē savu posteni!

- Kāpēc? Ko viņš izdarījis?

- Viņš pārstāv to sistēmu, ko mēs gribam iznicināt. Sākot uzbrukumu ar triecienu Jorkam, mēs sajauksim viņiem visas kārtis un ņemsim virsroku. Hercoga vietā varētu nākt pielaidīgāks cilvēks, kurš darīs to, ko mēs viņam teiksim.

- Izklausās visai patriotiski... Kurš tad ir tas cilvēks?

Pulkvedis Vordls palūkojās pār plecu. Durvis bija ciet. —

Kentas hercogs! — viņš nočukstēja.

Viņa iesmējās un nomāca žāvas. — Jūtos vīlusies. Cerēju, ka jūs ieteiksiet šim amatam kādu kaprāli. Francijā šī metode jau atmaksājusies. Bet jūs gribat mainīt Pēteri pret pompozu Pāvilu.

- Mūsu valstī ļautiņi turas pie tradīcijām. Pārāk daudz pārmaiņu vienā reizē viņi nepaciestu. Pārmaiņām jānotiek pakāpeniski. Viņa Karaliskā Augstība Kentas hercogs ir izteikti godkārīgs.

Mērija Enna pamanīja balss tonī apslēptu zobgalību. Un to visu teica cilvēks, kurš pirmajā vietā liekot dzimteni.

- Varbūt jūs varētu paskaidrot, kurā brīdī šajā spēlē būtu jāiesaistās man?

Jums droši vien ir zināms par domstarpībām starp brāļiem, abu nenovīdību vienam pret otru? Mēs ceram izmantot šo plaisu viņu attiecībās. Makalama pamfleti šajā gadījumā spēlētu būtisku lomu - un tur mums noderētu jūsu palīdzība, jo jums ir zināmi fakti. Ja jūs atteiksieties, tad jūsu atbalsts varētu izpausties citā virzienā — jūs varētu sniegt man ziņas par to, kā nodarbojāties ar armijas cilvēku paaugstinājumiem. Ja es pareizi sapratu, dzīvojot hercoga aizgādībā, jūs pārtikāt tieši no šī rūpala - ar viņa atļauju.

— Kur jūs to dzirdējāt?

- Kā mēdz teikt - mazs putniņš nočivināja... Ja man būtu kādi pierādījumi, ko likt galdā parlamentā, hercogs tūlīt zaudētu amatu.

— Un ko šī pārmaiņa dotu man?

- Par apvainojumu būtu atmaksāts. Kentas hercogs kļūtu par armijas virspavēlnieku. Reiz Kents ieminējās kādam manam draugam, ka tas, kurš viņam palīdzēs sasniegt šo mērķi, tiks devīgi atalgots. Starp citu, viņš ir pārsteigts par to, kā Jorks ar jums izdarījās. Ne tikai ar jums, bet arī tajā tribunālā ar jūsu brāli. Cik noprotu, Kents pats parūpētos, lai tiktu atjaunota jūsu brāļa labā slava un jums pašai - pabalsts. Tikai nevis nožēlojami četri simti mārciņu, bet daži tūkstoši.

— Esmu nogurusi no solījumiem, — Mērija Enna atbildēja. — īpaši — no prinču solījumiem. Pārāk bieži esmu tos dzirdējusi.

- Ja jums vajadzīgas garantijas, tad es tās došu. Mans draugs, kuru es pieminēju, ir majors Dods.

- Kentas hercoga privātsekretārs?

— Tieši tā. Viņam ļoti gribas ar jums tikties, jo drīzāk — jo labāk. Ja jūs interesē, ko viņš saka, izlasiet šo vēstuli. - Pulkvedis izvilka no kabatas portfeļa piezīmju papīra lapiņu un iedeva to Mērijai Ennai.

“Dārgais VordL

jo vairāk domāju par mūsu sīrīta sarunu, kuras galvenais temats bija rūpes par mūsu valsts godu un interesēm, jo vairāk pārliecināts jūtos, ka ikkatrs, kurs mums palīdzētu piepildīt lielo

mērķu varētu prasīt aizgādību ne tikai no mums, bet arī no sabiedrības. Ja šis mans apgalvojums varētu Jums palīdzēt, risinot kādus jautājumus, es pilnvaroju izmantot to, kā vien vēlaties. Kas attiecas uz minēto sievieti, tad es nekādā ziņā nešaubos, ka šīs dāmas atbalsts var izrādīties grandiozs — tādu sniegt mums nespēj neviens cits. Dievs vien zina, ka dižlops pret viņu izturējies kā barbars, un tagad viņai radīsies iespēja atjaunot taisnību un pakalpot gan sabiedrībai, gan sev pašai.

Palieku allaž Jums labvēlīgs,

dārgais Vordl —

Tomass Dods. ”

- Ticami, - Mērija Enna novilka. - Taču ras ir tikai papīrs.

- Tad es lūdzu jūsu piekrišanu ar viņu tikties. Diezin vai man vēl jāpiebilst, ka ikviens jūsu nosacījums tiks konfidenciāli atstāstīts šī cilvēka saimniekam. Kentas hercogs visādā ziņā ir ārkārtīgi liberāls.

- Gibraltārā viņš nebija diezin cik liberāls, kad lika slēgt visus vīnu veikalus un turēja armiju bada maizē.

- Armijā jābūt disciplīnai, misis Klārka, tā jāievieš ar dzelzs roku. Tā patlaban ir nepieciešama arī valstij.

- Vai ar dzelzs roku viņš valda arī savu seno mīļāko - francūzieti? Vai, ierodoties Ilingā, uzvelk samta cimdiņus? Esmu dzirdējusi, ka hercogs laistot puķītes un turot kanārijputniņus. Varat pateikt majoram Dodam no manis, ka man ir lielas prasības. Man vajadzēs ne tikai pabalstu, bet arī četrjūgu un mājiņu ar tornīšiem un dārzu, kurā jābūt diviem vai trim ezeriņiem.

- Es nodošu šo ziņojumu tālāk.

Augstais Dievs, viņš Mērijai Ennai noticējis! Tas ir vēl lielāks muļķis, nekā sākumā likās, un tas kaut ko nozīmē. - Sakiet, pulkvedi Vordl... kad valdība kritīs un visas jūsu ieceres piepildīsies, tas ir, kad Anglijas tauta būs atbrīvota no amatu izmantotājiem un korumpantiem - uz kādu posteni cerat jūs pats? Kāds būs jūsu atalgojums?

- Kara ministrs, - pulkvedis atbildēja, ne aci nepamirkšķinādams. - Vismaz Kentas hercogs šo posteni piedāvāja.

— Cik cēli, kā maza ūdens lāsīte okeānā! Nevaru vien sagaidīt, kad sastapšu jūsu draugus, it īpaši Dodu. Kad šī tikšanās varētu notikt?

Pulkvedis ielūkojās savās piezīmēs. - Esmu nodomājis pēc dažām dienām doties uz Kentu. Dods brauks kopā ar mani, tāpat majors Glennijs, kurš raksta memorandu par nocietinājumu būvi. Majors nolēmis diskreditēt pastāvošos krasta nocietinājumus, mums ir caurlaides uz Martello torņiem. Kā jūs skatāties uz iespēju mums piebiedroties?

— Es to darītu ar prieku. Mēs varētu sarīkot pusdienas brīvā dabā Romnijmāršā un izlemt, kur labāk sākt uzbrukumu.

— Jūs taču negribat sacīt...

— Ka jūsu simpātijas ir otrā kanāla pusē? Dārgais pulkvedi Vordl, tāda doma man ne prātā nav nākusi! Es pārāk labi saprotu, kā jūs mīlat savu tēviju.

*

Brauciens bija visai aizraujošs un pamācošs. Pirmā pietura bija Meidstounā, otrā Haitā. Viena pati lēdija kopā ar trim sarūgtinātiem, izbijušiem armijniekiem, no kuriem nevienam nebija izdevies taisīt karjeru, taču viņi runāja tā, it kā vadītu visus gvardu karagājienus. Mērija Enna ilgus gadus nebija tā uzjautrinājusies.

Viņi divdesmit jūdzes brauca gar krastu. Laiks bija skaists un auksts. Kamēr majors Glennijs - fortifikācijas lietpratējs -rakstīja savas piezīmes un majors Dods (izbijis artilērijas kapteinis, kura zināšanas par šaušanu aprobežojās ar salūtiem ceremoniju laikā) slavināja savu karalisko saimnieku — spējīgs, drosmīgs un izturīgs, tieši tāds, kādam jābūt armijas virspavēlniekam.

— Šādā gadījumā man šķiet savādi, — lēdija nomurmināja, -ka viņam jau piecus gadus nav nekādu administratīvu posteņu!

— Skaudība, misis Klārka, tā ir tikai viņa brāļa skaudība!

— Saprotu. Kā tad. Cik žēl! Tāds talants nomests zemē! Kenta plašās zināšanas par kaujas operācijām iet postā! Visas tās nogurdinošās cīņu dienas pie Solsberijas, kur pusdienās nācās baudīt īru sautējumu ar duļķainu elu - viss velti!

Pulkvedis Vordls izbrīnījies uzlūkoja Meriju Ennu. Šī sieviete, kuru — tā vajadzētu būt — droši vien moka atriebības kāre, tikšanās laikā ar Dodu izturas visai neizprotami. Ja runa ir par viņu pašu, tad viņš nav matemātiķis, tāpēc nākas apkopot visus gara spēkus, lai koncentrētos un saprastu, ko Glennijs saka, minēdams skaitļus, — kāpēc Martello torņu aizsardzība ir tik neizdevusies. Kamēr pulkvedis to visu nav uzzinājis, viņš nevar gatavot runu parlamentam.

Pēc pusdienām Haitā vīrieši zīmēja kaut kādas diagrammas, bet lēdija malkoja vīnu.

- Manam dēlam Džordžam mājās ir maza grāmatiņa. Viņš ar prieku uzdāvinātu to jums, pulkvedi Vordl. Tā jums noderētu... Kā šķiet, tad trešajā lappusē parādīts, kā atšķirt astoņstūri no trīsstūra. Pirmie soļi, iesācējiem... Major Dod, pastāstiet man vēl kaut ko par de Lorāna kundzi un Kentas hercogu!

- De Lorāna kundze zina, ka viņas stāvoklim nekas nedraud, misis Klārka. Tas ir vienīgais princis ar uzticīgu un laipnu sirdi, viņš pret šo dāmu ir tik maigs, tik pateicīgs par visu, ko šī sieviete viņam sniedz.

- Izklausās pēc sapņa... ja ne tās kušķainās uzacis. Vai teicāt viņam, kādu atalgojumu es gaidu, ja palīdzēšu jums īstenot savus mērķus?

- Mūža renti - piecus tūkstošus gadā, visu parādu nomaksu, jūsu meitu nodrošināšanu. To visu es varu apsolīt, un vēl vairāk. Nešaubos, ka pulkvedis Vordls neliegs jums arī savu palīdzību. Patlaban mums vajadzīgi pierādījumi par prinča korumpētību, to virsnieku vārdi, kuri tikuši paaugstināti ar jūsu gādību, to jūsu draugu vārdi, kuri varētu liecināt... Lai Vordls varētu parlamentā tos nosaukt un neviens nevarētu viņa atklājumus atspēkot.

- Un mūs visus pēc tam ieslodzīs tuptūzī?

- Likums jums neko nevar padarīt. Atmaskodama Jorkas hercogu, jūs iegūsiet visas tautas labvēlību. Sabiedrība mūs atbalstīs šajā cīņā, un jūs, misis Klārka, kļūsiet par dienas varoni. Par otro Zannu d’Arku, vienkāršo cilvēku aizstāvi.

- Jūs minējāt nepareizo piemēru. Drīzāk jau par Boadi-keju, kura kara ratos trauc pāri mirušu vīru līķiem. Es to visu apdomāšu, major Dod.

Un tad atpakaļ uz Londonu un Vestburnpleisu. Katru dienu kāds no viņiem ieradās, pienāca zīmītes no Viļa. “Vai Jums ir kāda cita cerība? Kas notiks ar Jūsu bērniem, ja atteiksieties? Tā spēle ir riska vērta. Jūs ne ar ko neriskējat, Dodam ir taisnība. Jūs neviens nevarēs ielikt cietumā vai vajāt ar tiesām. Ja mēs zaudēsim, tad Jūs neko nezaudēsiet. ”

Labi, tādā gadījumā viņa rīkosies - atlasīs vēstules, atsauks atmiņā dažus pagājušos gadus. Tik daudzas vēstules jau sadedzinātas, bet atlikušās saglabājušās drīzāk personisku iemeslu dēļ, tādēļ ne visai der oficiālam pasākumam. Kur ir tie, kam viņa palīdzēja par maksu? Daži ir ārzemēs, citi pazuduši bez vēsts, vēl citi aizmirsti. Pulkvedis Frenčs... kapteinis Sendons... Sendons ir kaut kur Anglijā. Donovans varbūt atcerētos citus uzvārdus. Korijs - mūzikas skolotājs - varētu būt liecinieks, un vēl kāds, ko sauc misters Naits - doktora Tinna paziņa. Mērijai Ennai nekad nenāca ne prātā pierakstīt uzvārdus. Ar sarkanu lenti pārsietas, viņa glabāja mīlestības vēstules, nevis militāru informāciju.

- Vai pārlūkojāt visas savas lādes? — pulkvedis Vordls apvaicājās. Tievie, uzstājīgie pirksti taustīja, meklēja, lapoja.

- Es kopš tūkstoš astoņsimt sestā gada esmu pārvākusies pusduci reižu! Lai pārskatītu manas lādes, būs vajadzīgas nedēļas.

- Bet kur tās atrodas?

- Pie Raita, Ratbounpleisā.

- Vai drīkstu doties turp kopā ar jums?

Mērija Enna pavērās tuvu novietotajās acīs, nopētīdama arī drebošās rokas.

- Esmu Frensisam Raitam parādā lielu naudu. Šī māja, kā redzat, vēl nav pilnīgi iekārtota. Tapsētājs paturēs manas mantas, kamēr es viņam samaksāšu.

- Tad paskaidrojiet viņam, kādas ir jūsu nākotnes izredzes.

- Vai tad jūs esat gatavs galvot?

- Kāpēc ne? Protams.

Mērija Enna aizveda pulkvedi uz Ratbounpleisu, kur viņi atklāja, ka Frensiss Raits guļ gultā, jo savainojis kāju. Apmeklētājus atvainodamies pieņēma viņa brālis Daniels. Vai viņš varētu viesiem kaut kādi palīdzēt - varbūt kaut ko parādīt?

Jā, Daniel. Parādiet pulkvedim Vordlam manas mantas -.11/karus, paklājus un krēslus, ko esmu izvelējusies savai jaunajai Vestburnpleisas mājai. Kā jums patīk šis spogulis, pulkvedi Vordl?

- Tas ir skaists, tik tiešām.

- Un šie ēdamistabas krēsli? Vai zināt, tie ir ar roku apgleznoti, mans pašas darbs - izdarīju to, kad vēl dzīvoju Gločesterpleisā. Parādiet pulkvedim noliktavu, Daniel, un pārējās lietas. Viņš vēlas, lai es ņemu tās visas un vedu uz Celsiju kopā ar pārējām, ko varu savākt. Iešu apraudzīšu jūsu brāli un atstāšu jūs divatā.

Par iebildumiem nevarēja būt ne runas — pulkvedis Vordls bija pieveikts. Tas bija kā pistoles šāviens deniņos. Pārvest visas mantas uz Vestburnpleisu, nerēķinoties ar izdevumiem, vai arī zaudēt cerību atrast vēstules un vērtīgus lieciniekus? Pulkvedis klīda pa noliktavu, iedzīts stūrī un saniknots, kamēr tapsētājs izdarīja atzīmes sarakstā.

- Vai jūs gribat sacīt, ka visas šīs mēbeles atradās Gločesterpleisā? - pulkvedis pajautāja, bakstīdams ar spieķi greznos paklājus.

- Ak, nē, ser. Lūk, šīs ir jaunas. Viņai gluži vienkārši iepatikušās šīs mantas.

- Sasodīti dārgas iegribas, ja man jābūt galvotājam.

- Jā, ser, bet jūs taču zināt, kāda ir misis Klārka. Viņa ir bezbēdīga, viņai patīk labi dzīvot - plaši un stilā. Esmu dzirdējis, ka viņu atbalstot ietekmīgi draugi.

- Ko, vai tiešām? Sasodītais sievišķis vēl arī pļāpā!

Mērija Enna nokāpa pa kāpnēm, uzsmaidīdama viņiem.

- Nabaga Frensiss Raits! Ieteicu viņam ierīvēties ar zālēm. Vai visu norunājāt? Vai piekrītat manai izvēlei?

- Parunāsim par to vēlāk.

Viņa pievērsās Danielam. — Pulkvedis Vordls gribēja sacīt, ka piekrīt. Iesaiņojiet to visu. Un neaizmirstiet hercoga de Bērī traukus...

Karietē pulkvedis visu ceļu klusēja. Mērija Enna gan jautri un nepiespiesti valodoja. — Cik jauki būs atkal dzīvot greznībā! Nespēju vien jums pateikties par laipnību, tā bija tik augstsirdīga

rīcība! Tikko viņi atvedīs manu rakstāmgaldu, es tūlīt sākšu meklēt vēstules.

“Pie velna rakstāmgaldu!” viņa klusībā domāja. “Vēstules ir mājās.” Un tomēr - cik patīkami ir iespiest šī patriota asti durvīs, apvest viņu ap stūri un piespiest, lai samaksā par visām mēbelēm un pat paklājiem! Pulkvedim nav kur sprukt, viņš ir Mērijas Ennas nagos! Visas lietas tika atgādātas nākamajā pēcpusdienā, bet pēc divām nedēļām Frensiss Raits izveseļojās un ieradās Vestburnpleisā pie pulkveža Vordla. - Kā rādās, ser, jūs esat tas ietekmīgais džentlmenis, kurš devis šai lēdijai tik daudzus cerīgus solījumus. Misis Klārka man lika noprast, ka jūs esat viens no viņas atbalstītājiem. Ja tā, tad es būtu ļoti pateicīgs par piecsimt mārciņām, jo jāapmaksā šis rēķins.

Lēdija, par kuru bija runa, sēdēja un klausījās, izskatīdamās gluži nevainīga. Viņa nomurmināja kaut ko par Apakšnamu un jaunu pasauli, kurā visiem būs līdzvērtīgas iespējas. Arī pulkvedim Vordlam. Un godājamais parlamenta loceklis no Okhemptonas lūkoja dumpoties. — Man nav naudas, - viņš liedzās. - Es nevaru parakstīt čeku. Sajās dienās iedevu misis Klārkai simt mārciņas.

- Ar tām taču, — noteica Mērija Enna, - pietika tikai Blūmsberijas tirgotāju rēķinu apmaksai. Nabaga misteram Raitam no kaut kā jāpārtiek — tāpat kā mums pārējiem. Turklāt neaizmirstiet, ka jums nav jāmaksā no savas kabatas, jo jūsu 1 lingas draugi... - viņa nepabeidza teikumu, pamanījusi pulkveža satraukumu un brīdinošo skatienu.

- Es parūpēšos, lai jums samaksā, — Vordls stostīdamies sacīja tapsētājam. - Saprotiet, lūdzami, ka mans vārds nekur ne-drī kst parādīties! Man Apakšnama javeic tik svarīgs uzdevums, ka tā pieminēšana nevietā var izpostīt visus manus plānus. Pamēģināšu to nokārtot ar starpnieku palīdzību.

Mērija Enna piemiedza aci, pamirkšķinādama tapsētājam kādā spogulī. - Esmu pārliecināta, ka Raita kungs negribēs neko sarežģīt, ja vien viņam būtu kāda garantija...

Garantija tika sniegta - to tūlīt pēc Ziemsvētkiem nokārtoja kāds Ailingvorts - vīntirgotājs no Pelmelas desmitā nama (vīna piegādātājs Viņa Karaliskajai Augstībai Kentas hercogam),

apsolot izmaksāt Frensisam Raitam piecsimt mārciņu triju mcnešu laikā. Misis Klārkai tika atsūtīta kaste vīna ar vislabākajiem mistera Ailingvorta vēlējumiem un cerību, ka šis kungs varēs viņai pakalpot arī nākotnē. Salmos slēpās arī Raita izrakstītās kvīts kopija:

“No R. S. Ailingvorta 1809. gada 2. janvārī saņemts vekselis par piecsimt mārciņām, kuras jāsamaksā par mēbeļu uzglabāšanu, kas piegādātas misis Klārkai Vestburnpleisā 2. ”

Vīns pienāca tieši laikā - viesībām, kuras Mērija Enna rīkoja saviem draugiem pirms Jaungada svinībām. Tā bija ballīte, kurā ieradās misters Korijs un daži citi jaunekļi. Cārlijs, protams, arī Mēja Teilora un tēvocītis Toms, pamfletists Makalams, Dods un Vordls. Visi iepazinās, saucoties segvārdos, jau pašā sākumā iedzēra pa brendija glāzei, tā atbrīvodamies no saspringuma, un tad gāja vaļā. Kamēr jaunekļi — muzicētāji, acis bolīdami, pētīja Čārliju, bet Dods spēlēja dambreti ar tēvocīti Tomu, mūzikas skolotājs Korijs jutās kā septītajās debesīs, kamēr pulkvedis Vordls valodoja par rekrūšu vākšanu, ko pulkvedis Frenčs īstenojis tūkstoš astoņsimt sestajā gadā.

Mēles tika trītas uz nebēdu... Galvas reiba... Visi runāja, bet neviens neklausījās... Kad galdā parādījās kūka, Makalamam pasniegtajā gabaliņā bija pupa.

- Kas ir šie džentlmeņi? - čukstus apjautājās Korijs, pamatīgi iekarsis no izdzertā brendija. — Baidos, ka es savos izteicienos esmu bijis mazliet neuzmanīgs un pateicis šo to lieku.

- Neraizējieties, viņi visi zvērējuši dzirdēto paturēt noslēpumā, - namamāte čukstus attrauca. - Tie visi ir godīgi un principiāli cilvēki. Tas, kurš tur rokā pupu, raksta baznīcas izdevumiem un bīskapiju avīzēm. Tas džentlmenis — pa kreisi no jums, ir parlamenta loceklis. Viņu sauc Mellišs, viņš ir no Midlseksas grāfistes, Apakšnamā cienīts vīrs.

Viņa tā smējās, ka slaucīja no acīm asaras, iedomādamās īsto misteru Mellišu, kuru bija redzējusi tikai vienreiz, - sarkan-sejainu, augstprātīgu pūsli, kurš devās uz Sentdžeimsas pili. Mūzikas skolotājs izvalbīja acis, to dzirdēdams.

- Cik jauki, ka jūs mani ielūdzāt... tik smalkā sabiedrībā!

Viņa devās paskatīties, kā norit dambretes spēle. Tēvocis

Toms, kurš jau divreiz bija uzvarējis Dodu, runāja bez mitas, atklādams karaliskos noslēpumus dučiem vien. Viņa piepildīja glāzes un, nomākdama iekšējus drebuļus, sāka abus vērot. - Es ilgus gadus viņus apgādāju, - stāstīja tēvocītis Toms, — un ne tikai ar kurpēm un zābakiem, to gan varu apzvērēt. Visi prinči cits pēc cita ir bijuši pie manis!

- Vienīgi, - Dods stīvi atbildēja, — Kentas hercogs ne.

- Princis Edvards? - siekalas šķiezdams, pārprasīja Teilors.

- Ko jūs, viņš nāca biežāk par citiem - pirms tam, kad sākās tas romāns ar francūzieti. Viņš tā baidījās, ka varētu tikt pazīts! Un uzlika aizlienētu parūku, kurai pāri uzmauca kučiera cepuri. Brāļi viņu saukāja par Saimonu Tikumu.

Dods pagrūda dēlīti un sāka atvainoties. Tēvocītis Toms spīdošām acīm pētīja viņa kamzoli. Ak Jēzu! Šim vīram ir pogas ar ģerboni! Vai tiešām pasaule sagriezusies kājām gaisā, vai arī viņš jūk prātā? Teilors paraustīja mājasmāti aiz tērpa.

- Kas ir šis cilvēks?

- Neraizējieties, tas ir vecu drēbju uzpircējs, uzpērk lietotus apģērbus.

Tēvocītis Toms atviegloti uzelpoja un izdzēra savu brendija glāzi.

- Vai nodevāt manu ziņu Jorkas hercogam? - Mērija Enna noprasīja.

- Es to izdarīju, mana dārgā. Man ļoti žēl, bet tur nekas nav darāms. Ja jūs uzdrošināsieties rakstīt kaut vai vienu vārdu pret viņu, Karaliskā Augstība jūs ieliks cietumā.

Pēdējais mēģinājums vienoties nebija izdevies. Tātad jādodas kaujā un jāuzvar. Kādiem līdzekļiem, tam nav nozīmes, ja vien viņa gūtu virsroku. Jāatrod liecinieki, kuri visu apstiprinās, -doktors Tinns, misters Naits, pat Bils... Doulers ir ceļā, viņš atgriežas no Portugāles. Visus nāksies pierunāt vai piespiest, varbūt izsaukt uz tiesu ar pavēsti. Lai tikai Vordls varētu sagatavot lietas materiālus līdz mēneša beigām. Būs tādi, kuri protestēs un visu noliegs, taču būs arī draugi - kā Bils. Vordlam

pašam nāksies pacensties, lai pierunātu pārējos. Ja viņi melos un /vērēs, ka nav vainīgi, - jo ļaunāk pašiem.

- Vai arī man vajadzētu ierasties Apakšnamā? — Mērija Enna pajautāja.

- Protams, — viņš atbildēja, — jūs taču esat galvenā lieciniece!

Pēkšņi Mērijas Ennas sirds sāpīgi sarāvās - viņu pārņēma

nemiers. Taču jau bija par vēlu atkāpties - lode jau izlidojusi no stobra.

- Kādus jautājumus jūs man uzdosiet?

- Nekādā ziņā ne īpaši satraucošus. Mēs sākumā visu izmēģināsim mājās - jūsu viesistabā, un tikai tad tiksiet izsaukta. Jums būs jāpastāsta patiesība par starpniecību paaugstinājumu gadījumos.

- Bet jūs noteikti nebūsiet vienīgais, kas mani iztaujās. Kā ar valdības locekļiem, kuri aizstāvēs hercogu? Šie cilvēki mēģinās mani samulsināt un atspēkot manu liecību, vai ne?

- Tā var būt. Bet jūs esat pietiekami gudra, lai tiktu ar viņiem galā.

Mērija Enna pulkvedim neuzticējās. Viņa neuzticējās nevienam, ja nu vienīgi Viļam, kurš bija apveltīts ar dziļu prātu. Iepriekšējā vakarā pirms materiālu nodošanas Apakšnama rīcībā viņš viens pats ieradās pusdienās, lai novēlētu Mērijai Ennai veiksmi.

- Jūs gribat sacīt, - viņa ierunājās, - ka tā man būs vajadzīga?

- Vislielākajā mērā.

Tā beidzot bija patiesība. Vils viņu uzmanīgi pētīja. Un pamanīja, ka Mērijas Ennas rokas kļuva aukstas, saņemot glāzi.

- Ja turēsiet galvu augšā, tad to pārcietīsiet. Stāvoklis ir tāds. Apakšnamā pastāv trīs partijas. Pirmā ir valdības partija, kura praktiski atbalsta hercogu, kaut gan daži tās locekļi varētu kļūt svārstīgi, it īpaši tad, ja dienas gaismā tiks izvilkti fakti. Opozīcija atbalstīs apsūdzības un darīs visu, lai jums palīdzētu. Ja Vordls metīsies bēgt - un tā var notikt, Frensiss Berdets un Folkstouns nostāsies jūsu pusē. Trešā partija, tie ir mērenie - morālisti un pārējie ar Vilberforsu priekšgalā. Viņiem visnozīmīgākais liksies fakts, ka hercogam bijusi mīļākā. Un viņi pievienosies opozīcijai, lai gāztu hercogu. īpaši piesargieties no Spensera Pērsi veļa -

Apakšnama vadītāja — un Vaikerija Džibsa. Vaikerijs Džibss ir ģenerālprokurors. Tie abi mēģinās satriekt jūsu liecību drupās. Ne tik daudz atspēkot apgalvojumu, ka paaugstināšanas notikušas par naudu, kā izvilkt no pagātnes visus netīrumus, lai jūs apkaunotu. Citiem vārdiem sakot - ”šī sieviete ir palaistuve, mele no sākuma līdz galam, un mēs varam to pierādīt.” To pašu šie vīri mēģinās izdarīt arī ar Viljamu Douleru, lai gan ar viņu tik viegli nebūs. Atradīs lieciniekus, kuri runās par jums abiem, un šos cilvēkus būs uzpircis Ēdams. Tagad jūs to zināt. Degunu augšā, mana dārgā, un pasmaidiet... Mēs uzvarēsim!

Uzvarēsim - un ko iegūsim? Apšaubāmo atriebības prieku? Ieriebjot vīrietim, kas reiz ticis godāts, mīlēts un cienīts? Mierinot aizvainoto pašapziņu zaudētā stāvokļa dēļ?

— Atcerieties, — nomurmināja Vils, — savu bērnu nākotni. Un arī savu brāli, - viņš vēl piebilda. - Jūsu brāļa labā slava tiks atjaunota. Tikko hercogs atstās armijas virspavēlnieka posteni, tribunāla spriedums zaudēs spēku un Čārlzs tiks pieņemts atpakaļ. Nekad neesmu pieredzējis, ka cilvēks tā mainītos. Tas puisis zina, ka viņam nav kam dzīvot, ja jūs nepalīdzēsiet...

Vils laipni paņēma vīna pudeli un piepildīja Mērijas Ennas glāzi, pētīgi viņu vērodams. Sī sieviete izskatījās tik šaubīga, tik nenoteikta... Kur viņa domās klīst patlaban? Pagātnē vai nākotnē? Paslēpusies aiz augļu ratiņiem, pa vienam vien zog ābolus Čārlijam? Vai stāv Apakšnamā pie barjeras - vienīgā sievišķīgā būtne vīriešu pasaulē?

Viņa piepeši pasmaidīja un pacēla glāzi, pēc tam pārmeta to pār plecu. Glāze sašķīda sīkās drumslās.

— Es jau reiz to izdarīju, — viņa noteica. - Fulhemā. Par Makenziju klanu! Spēle turpinās!

TREŠĀ DAĻA

.

Pirmā nodaļa

Pulkvedis Vordls - radikālis, parlamenta loceklis no Okhemptonas - Apakšnamā 1809. gada 27. janvārī piecēlās un teica runu, ierosinot izmeklēšanu par Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga, armijas virspavēlnieka rīcību, paaugstinot virsniekus, dalot amatus un rekrutēšanas norīkojumus.

- Kāds varētu nodomāt, - teica Vordls, - ka apsūdzēt cilvēku, kurš ieņem tādu augstu vietu kā armijas virspavēlnieka posteni, nozīmē pārmērīgu degsmi un pašpārliecību. Lai cik pārsteidzīgi un pašpaļāvīgi tas liktos, tomēr nekas man netraucēs izpildīt savu pienākumu. Ceru, ka hercogs sapratīs, — lai cik augstu amatu viņš ieņem, lai kāda ietekme viņam ir, tautas viedoklis, ko paziņos tās pārstāvji, ņems pārsvaru pār korupciju — ciešanu māktā nācija panāks taisnību. Ja korupcija netiks apņēmīgi iznīdēta, valsts būs viegli iegūstams laupījums ienaidniekam.

Ceru, ka neviens nedomās, ka man bija viegli izšķirties par šādu rīcību. Taču atklājušies šīs lietas fakti piespieda mani pieņemt šo lēmumu, un es to uzsāku — esmu gatavs pierādīt katru apsūdzību. Un lūdzu nozīmēt komiteju, lai izmeklētu Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga nodarījumus.

Piecēlās valdības pārstāvis, kurš sparīgi iebilda, ka armijas virspavēlnieks esot gatavs izmeklēšanā atspēkot jebkādas apsūdzības. Valdība lūdzot Apakšnamu apsvērt, ka armijas sagatavošana un nosūtīšana uz Portugāli neapšaubāmi apstiprinot uzskatu par Jorkas hercoga militārajiem talantiem. Tāpēc opozīcijas apgalvojumi būtu pilnīgi noraidāmi. Un valdība aicinot uzlūkot netīrumu straumes, kuras pēdējā laikā gāžas pār karaliskās

ģimenes locekļiem - re pār šo, te to atzarojumu, - tikai par ļaunprātīgas sazvērestības rezultātu, jo kaut kādi ļautiņi pin intrigas, lai kaitētu Brunsviku karaļnamam. (No visām pusēm atskanēja skaļi kliedzieni: “Klausieties! Klausieties!”)

Debates sākās ar mistera Spensera Persivela - valsts mantziņa un Apakšnama vadītāja - ierosinājumu, ka visam Apakšnamam jākļūst par šīs lietas izmeklēšanas komiteju, un priekšlikums tika vienbalsīgi pieņemts. Visi nolēma, ka komiteja sāks darboties pēc piecām dienām — no pirmā februāra.

Piecas dienas ilgais starplaiks ļāva jaunumiem izplatīties -tie parādījās visu avīžu pirmajās lappusēs. Kad pienāca noteiktā diena, Apakšnams bija kā bāztin piebāzts. Parlamenta locekļi no laukiem, kuri parasti nepievērsa uzmanību sesijām, cīnījās par vietām nepierastajos solos, pārpildot galerijas, un pat gaiteņi bija pilnum pilni.

Pulkvedis Vordls sāka noklaušināšanu ar paziņojumu, ka viņš vispirms likšot galdā apsūdzības pierādījumus, kuri attiecoties uz pulkvežleitnanta Brūka un pulkveža Naita pārcelšanu, un izsauca pirmo liecinieku - doktoru Tinnu. Pie barjeras nostājās garš, sirms, padzīvojis vīrs un liecināja, ka 1805. gadā vērsies pie Mērijas Ennas Klārkas, kuru pirms tam ārstējis septiņus gadus, lai aizrunātu par kādu senu draugu - misteru Robertu Naitu, kurš esot brālis vienam no abiem pieminētajiem džentlmeņiem. Ārstam bijis uzdots pateikt misis Klārkai, kad tad, ja viņa likšot lietā savu ietekmi un panākšot norīkojumu apmaiņu, viņai tikšot izmaksāta kompensācija divsimt mārciņu apmērā. Uz pulkveža Vordla uzdotajiem jautājumiem viņš atbildēja, ka esot izteicis šo priekšlikumu misis Klārkai tikai tāpēc, ka šī dāma bijusi Jorkas hercoga aizgādībā. Doktora Tinna liecību apstiprināja pats misters Roberts Naits, kurš piemetināja, ka pēc vārdu publicēšanas biļetenā esot ar kalpotāju nosūtījis misis Klārkai divsimt mārciņas divās banknotēs.

Un tad nāca lieciniece, kuru gaidīja viss Apakšnams, - misis Mērija Enna Klārka. “Tērpusies tā, it kā dotos uz vakara viesībām,” nākamajā dienā rakstīja “Morning Post”, “gaiši zilā zīda kleitā ar baltas zvērādas apmali un baltu uzroci. Sai kundzei galvā bija

lulta cepurīte ar plīvuru, viņa apžilbinoši smaidīja. Viņas deguns ii mazliet uzrauts, bet spožās, zilās acis savaldzināja visu zāli.”

Pulkvedis Vordls izjautāja Mēriju Ennu:

- Sakiet, vai tūkstoš astoņsimt piektajā gadā jūs dzīvojāt (iločesterplcisā - mājā, kas piederēja Viņa Karaliskajai Augstībai ļorkas hercogam?

- Jā.

- Un jus tur mitāt viņa apgadība?

- Tā bija.

- Vai kāds vērsās pie jums, aizrunājot par pulkvežu Naita un Brūka norīkojumu apmaiņu?

- Tā bija.

- Vai jūs apspriedāt šo jautājumu ar armijas virspavēlnieku?

-Jā.

- Ka jus viņam paskaidrojāt, par ko ir runa?

- Pastāstīju un iedevu iesniegumu, ko man atstāja doktors Tinns.

- Cik lielu naudas atlīdzību jūs saņēmāt?

- Divsimt mārciņu.

- Vai armijas virspavēlnieks zināja par šo naudu?

- Jā. Es parādīju viņam divas simtmārciņu banknotes. Manuprāt, viens no kalpotājiem tika sūtīts tās izmainīt.

Misters Beresfords piecēlās, lai iztaujātu liecinieci valdības vārdā.

- Kur jūs atradāties līdz šim brīdim, kad stājāties parlamenta tiesas priekšā?

Lieciniece pagriezās un pētīgi uzlūkoja viņu. Apakšnama zālē atskanēja ķiķināšana. Misters Beresfords piesarka. Mazliet pacēlis balsi, viņš atkārtoja jautājumu:

- Kur jūs atradāties līdz šīm brīdim, kad stājāties parlamenta tiesas priekšā?

- Kādā no palīgtelpām.

- Kas vēl bija tur kopā ar jums?

- Kapteinis Tompsons, mis Kliforda, misis Metkālfa, pulkvedis Vordls.

- Vai jūs sarunājāties ar doktoru Tinnu?

- Jā, viņš sēdēja man blakus.

- Ko jūs apspriedāt?

- Saruna bija par dāmām, kuras tur atradās kopā ar mani.

- Un ko tieši jūs runājāt?

- To es nevaru atkārtot. Tēma bija nesmalkjūtīga.

Zālē sēdošie sāka skaļi smieties. Misters Beresfords apsēdās. Piecēlās sers Vaikerijs Džibss - ģenerālprokurors. Rokas uz krūtīm sakrustojis, lūkodamies griestos, viņš sāka iztaujāt liecinieci. Sā vīra izturēšanās bija pavisam citāda — šķietami laipna, un Apakšnamā par šo viņa pratināšanas manieri bija labi zināms. Visi bijīgi apklusa, lai klausītos.

- Kurā gadalaikā biļetenā parādījās paziņojums par pulkveža Naita pārcelšanu?

- Kā šķiet, tas bija jūlija beigās vai augusta sākumā. Viņa Karaliskā Augstība devās uz Veimutu, lai kļūtu par krusttēvu lorda Česterfīlda dēlam.

- Kad jūs pirmoreiz ieminējāties par šīm norisēm pulkvedim Vordlam?

- Pavisam nesen. Apmēram pirms mēneša.

- Kam vēl jūs par tām stāstījāt?

- Es neatceros. Iespējams, ka teicu kādam no saviem draugiem.

- Vai jūs gribējāt kaut ko noteiktu panākt, padarot šīs afēras publiski zināmas?

- Noteikti nē.

- Vai jūs jebkad esat apgalvojusi, ka jums ir pamats sūdzēties par Viņa Karalisko Augstību Jorkas hercogu?

- Mani draugi zina, ka tā ir.

- Vai jūs neesat draudējusi, ka tajā gadījumā, ja Viņa Karaliskā Augstība nepildīs jūsu prasības, jūs viņu atmaskosiet?

- Nē. Tiku uzrakstījusi divas vēstules misteram Ēdamam. Varbūt viņš tās iesniegs izskatīšanai.

- Vai tajās bija draudi?

- Tur nebija nekādu draudu. Tikai uzstājīgi atgādinājumi par dotajiem solījumiem.

- Vai šos atgādinājumus pavadīja mājieni, ka tad, ja prasības netiks pildītas, jūs atmaskosiet Viņa Karalisko Augstību?

- Es neatceros. Labāk pieprasiet tās vēstules izskatīšanai. I lercogs reiz atsūtīja man ziņu, kad tad, ja kaut ko teikšu vai rakstīšu pret viņu, tikšu stiepta pie kauna staba vai uz cietumu.

- Kas jums nodeva šo ziņu?

- Tuvs Jorkas hercoga draugs. Kāds Teilors - kurpnieks no Bondstrītas.

- Vai nosūtījāt vēstuli Viņa Karaliskajai Augstībai?

- Jā gan.

- Un kurš to aiznesa hercogam?

- Tas pats Marokas sūtnis.

Zālē no visām pusēm atskanēja pērkonīgi smiekli. Ģenerālprokurors pacēla roku, lūgdams apklust.

- Kā sauc jūsu vīru?

- Klārks.

- Un kāds ir viņa kristītais vārds?

- Cik zinu, tad Džozefs.

- Kur jūs apprecējāties?

- Pankrasā. Misters Ēdams to visu var pastāstīt.

Sēdes vadītājs no katedras izteica lieciniecei brīdinājumu un paziņoja, ka viņa tikšot izraidīta no zālēs, ja turpināšot atbildēt tādā garā.

- Vai jūs likāt Ēdama kungam noprast, ka esat laulājusies Berkhemstedā?

- Es nezinu, ko esmu viņam likusi noprast. Es tikai zobojos par viņu.

- Vai esat stāstījusi cilvēkiem, ka jūsu vīrs ir domnieka mistera Klārka radinieks?

- Vīrs pats apgalvoja, ka tiešām esot. Es netiku sevi apgrūtinājusi ar patiesības noskaidrošanu, ciktāl tā attiecas uz viņu. Vīrs man neko nenozīmē, arī es viņam neko nenozīmēju, neesmu viņu redzējusi jau trīs gadus, nedz arī kaut ko par šo cilvēku dzirdējusi, kopš viņš draudēja iesūdzēt hercogu tiesā.

- Kas tad ir jūsu vīrs?

- Nekas. Tikai vīrietis.

- Ar ko viņš nodarbojas?

- Ne ar ko. Viņš dzīvo kopā ar jaunāko brāli un brāļa sievu, tas ir viss, ko par viņu zinu.

- Vai jūs jebkad esat dzīvojusi Tevistokpleisā?

- Esmu gan.

- Kur tieši Tevistokpleisā?

- Es neatceros.

- Vai tajā laikā, kad atstājāt Tevistokpleisu, jūs apmetāties kaut kur citur un tikai pēc tam pārcēlāties uz Pārkleinu?

- Nezinu. Elercogs zina. Varbūt es dzīvoju kādā no viņa mājām.

- Kad jūs iepazināties ar hercogu?

- Es šo jautājumu uzskatu par nesmalkjūtīgu. Man ir ģimene un audzināmi bērni.

- Vai tad, kad jūs dzīvojāt Tevistokpleisā, jūs bijāt Jorkas hercoga aizgādībā?

- Nē, biju savas mātes aizgādībā.

- Vai jūs pazīstat majoru Hoganu, kurš uzrakstījis pamfletu par hercogu?

- Nē, es viņu nepazīstu un nekad neesmu satikusi. Kurpnieks Teilors stāstīja, ka Grīnvuda kungs uzskatot - es esmu saistīta ar pamfletistiem, taču es to noliedzu toreiz un noliedzu tagad.

- Vai jūs esat teikusi misteram Robertam Naitam, ka labprāt noslēptu no Jorkas hercoga šo divsimt mārciņu saņemšanu?

’ - Nē.

- Ja kāds apliecinātu dzirdējis tādus jūsu izteicienus, vai jūs apgalvotu, ka tiek sniegta nepatiesa liecība?

- Bez šaubām.

- Vai jums bija kāds iemesls vēlēties, kaut varētu no armijas virspavēlnieka noslēpt doktora Tinna apmeklējumu sakarā ar mistera Naita pārcelšanu?

- Nekad neesmu tiekusies slēpt no Viņa Karaliskās Augstības ne ārsta, ne to citu džentlmeņu apmeklējumus.

Ģenerālprokurors paraustīja plecus un, nenoteikti noplātījis rokas, atkāpās un palaida savā vietā Apakšnama vadītāju.

- Cik drīz pēc norīkojumu apmaiņas misters Naits izpildīja savu solījumu?

- Nekavējoties, tajā pašā dienā.

- Un jūs apgalvojat, ka tas notika tajā pašā dienā, kad lūdzāt Jorkas hercogu naudu izmainīt?

- Es nelūdzu Jorkas hercogu naudu izmanīt, to izdarīja kalpotājs.

- Vai jums maksāja arī citos gadījumos, kad jūs aizrunājāt Jorkas hercogam arī par citiem virsniekiem, kuri cerēja uz paaugstinājumu?

Lieciniece nopūtās, uzlūkoja Apakšnama vadītāju un atbildēja: - Es biju domājusi, ka pēc tam, kad pastāstīšu visu par gadījumu ar Naitu, mani atlaidīs.

Galu galā lieciniecei ļāva iet projām, un Apakšnama vadītājs paziņoja, ka nākamais liecību sniegšot misters Ēdams. Runā, kura ilga divdesmit minūtes, šis džentlmenis pavēstīja klātesošajiem, ka 1805. gada beigās viņam kļuvis zināms, ka Džozefs Klārks draudējis iesūdzēt Jorkas hercogu par laulības izjaukšanu. Ēdamam, kurš bijis Viņa Karaliskās Augstības dienestā divdesmit gadu, pienācies ievākt ziņas. So aptauju laikā viņam radies pamats ticēt, ka misis Klārkas uzvedība nav bijusi korekta — viņa ņēmusi kukuļus, un Ēdama pienākuma apziņa likusi par to ziņot Jorkas hercogam. Tas bijis ārkārtīgi nepatīkams uzdevums, Viņa Karaliskā Augstība negribējis ticēt, ka šajā jomā notiek tādas lietas. Taču pierādījumi bijuši neapgāžami, un drīz pēc tam Viņa Karaliskā Augstība beidzot pieņēmis lēmumu šķirties no misis Klārkas un pavēlējis misteram Ēdamam paziņot to šai personai. Abu saruna bijusi īsa, un kopš tā laika līdz šim brīdim Ēdams šo dāmu vairs neesot sastapis.

Piecēlās parlamenta loceklis un sparīgi protestēja pret liecinieka izteikumiem par misis Klārkas raksturu, jo parlamentā tiekot apspriests nevis tas, bet karaliskās ģimenes uzvedība. Misters Persivels atbildēja, ka šī lieta gan esot ārkārtīgi nepatīkama, tomēr izmeklēšanai jābūt iespējami pilnīgai. — Jautājums, kas Apakšnamam jānoskaidro, - viņš turpināja, - ir tāds - vai Viņa Karaliskajai Augstībai bija zināms par naudas saņemšanu. Izmeklēšana būs nepilnīga, ja nenovērtēsim misis Klārku kā liecinieci un viņas stāstu ticamību. Sī sieviete apgalvoja, ka ir

atraitne, lai gan viņas vīrs bija dzīvs, un teica misteram Ēdamam, ka laulājusies Berkhemstedā, lai gan īstenībā tas notika Pankrasas baznīcā. Esmu pārliecināts, ka apsūdzību izdosies atspēkot, jo šīs kundzes apgalvojumi ir melīgi.

Tad tika izsludināts pārtraukums.

Mērija Enna atstāja Apakšnamu kopā ar savu brāli kapteini Tompsonu un abām lēdijām, kuras bija ieradušās reizē ar viņu. Līdz ekipāžai viņu pavadīja lords Folkstouns, kas izturējās ārkārtīgi gādīgi un bažījās par viņas veselību. Ap viņiem drūzmējās pūlis, ziņkārīgas sejas rēgojās logos, un aizritēja kāds laiciņš, kamēr tika attīrīts ceļš, lai zirgi tiktu uz priekšu.

Atgriezusies Vestburnpleisā, viņa iedzēra miega zāles, kuras bija ieteicis doktors Metkālfs - viņas personiskais ārsts. Un, brāļa un māsas Izabellas atbalstīta, uzkāpa savā istabā.

- Lopi! - Cārlijs pukojās. - Viņi ar tevi apgājās kā ar noziedznieci. Kāds sakars šai izmeklēšanai ar to, vai tu esi precējusies, kurā baznīcā laulājusies un kur dzīvo? Kāpēc tu neaizsūtīji to ģenerālprokuroru pie velna?

Viņa iemetās gultā un aizvēra acis.

- Es tieši to izdarīju, - Mērija Enna atteica, - cik pieklājīgi vien spēju. Nebaidies, es zinu, ar ko man ir darīšana. Vils Ogilvijs jau mani brīdināja. Ir vēl sliktāk, nekā es domāju. Izabella, pasniedz man ūdeni, lūdzu. Gribu padzerties.

Izabella atnesa māsai ūdeni, novilka viņai kurpes un notupās pie kamīna, lai uzpūstu uguni un tā padarītu istabu patīkamāku.

- Neraizējieties par mani, dārgie. Atstājieties no manas gultas! Jūs noteikti esat tikpat piekusuši kā es, varbūt vēl vairāk. Tu varētu apskatīties, vai man nav pienākušas kādas vēstules, Čārlij.

- Pienākusi tikai viena. Tā ir šeit.

Brālis pasniedza viņai vēstuli ar Tilberijas zīmogu. Tā bija pienākusi Bedfordpleisā un atsūtīta šurp. Bila rokraksts. Mērija Enna sažņaudza vēstuli rokā.

- Ar mani viss būs kārtībā. Sakiet Martai, lai mani netraucē.

Viņi izgāja no istabas, un Mērija Enna atplēsa vēstuli.

“Dārgā, kur Tu esi, un kas tur, pie jums, notiek? Saņēmu lavu vēstuli Lisabonā pirms Ziemsvētkiem. Tu rakstīji, ka grasies atmaskot h... Vai esi pavisam zaudējusi apjēgu? Es Tevi lūdzu — neklausies nesaprātīgos padomdevējos! Būšu Londonā ceturtdien, viesnīcā “Reids”.”

Ceturtdien. Šodien. Mērija Enna pavērās pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna. Tūlīt jādodas pie viņa un jāizstāsta par notikušo. Rīt jau var būt par vēlu. Bils izlasīs avīzes, viņam radīsies savs paša spriedums par to visu. Iespējams, ka viņš pat Mēriju Ennu nosodīs. Un atteiksies atbalstīt.

Viņa piecēlās no gultas, paķēra apmetni, uz pirkstgaliem piezagās pie durvīm un atvēra tās. Viss bija klusu, māja grima tumsā. Izabella un Čārlijs bija iegājuši savās istabās. Atstājusi uz spilvena zīmīti Martai, viņa nolavījās lejā.

Mērija Enna ielas stūri pamāja īrējamai ekipāžai un lika kučierim braukt uz viesnīcu “Reids”. Kad viņi nonāca Senmar-tinleinā, bija jau gandrīz pusnakts. Ielas bija tikpat kā tukšas, tikai daži vēlīni naktsputni vēl stāvēja pagalmā.

Viesnīcas īpašnieks misters Reids salonā tērzēja ar dažiem klientiem. Viņš tūlīt pazina nācēju un smaidīdams tuvojās. Paldies Dievam, šis cilvēks nesaista viņu ar tenkām, kuras jau izplata klienti, - viņa bija sadzirdējusi vārdus “hercogs” un “melīgā padauza”. Misters Reids Mēriju Ennu pazina tikai kā “mistera Doulera lēdiju”.

— Ieradāties pie sava džentlmeņa? - viņš apvaicājās. - Viņš jau devās augšā — paēda vakariņas pirms divām stundām. Un bija tik laimīgs, ka atkal var baudīt īstus angļu ēdienus. Misters Doulers lieliski izskatās. Sem, pavadi kundzi augšā uz piekto numuru.

Viesmīlis pavadīja Mēriju Ennu uz otro stāvu un gaitenī pieklauvēja pie kādām durvīm. Viņa atvēra tās un devās iekšā.

Bils vienā kreklā bija notupies uz grīdas pie savas ceļojuma lādes, uzrotījis piedurknes līdz elkoņiem. Ieraugot viņu - tik pazīstamu, tuvu, uzticamu - bažas pagaisa. Aizvērusi durvis, viņa sauca draugu vārdā:

- Kā? Mērija Enna!

Viņai tik daudz kas stāstāms, tik daudz kas paskaidrojams -viss, kas noticis pēdējo deviņu mēnešu laikā. Bils zināja par tribunāla spriedumu, taču ne par to, kas sekoja pēc tam, -vēstulēm misteram Ēdamam, arestu, naudas trūkumu, rūpju pilnajām nedēļām, tikšanos ar Vordlu un majoru Dodu un galīgo lēmumu saistīt savu likteni ar viņiem.

- Tu nedarīji pareizi, tu esi smagi kļūdījusies.

Taču Mērija Enna viņu pārtrauca. - Ko gan vēl es varēju darīt? Tevis nebija šeit, lai dotu man kādu padomu. Nekad vēl neesmu bijusi tik vientuļa, tik satriekta!

- Es tevi brīdināju jau pirms četriem gadiem...

- Atceros... atceros... Bet kāda jēga vairs to cilāt? Tas posts jau ir nodarīts. Ja hercogs būtu parakstījis kādu vienošanos, tad nekas tamlīdzīgs nenotiktu, taču tā nebija, un man vairs nekas cits neatlika, vienīgi tas, ko izdarīju šodien, - liecināt izmeklēšanā par viņam izvirzītajām apsūdzībām. Tas bija mokoši, tā bija gatavā elle un šķīstītava, bet nebija citas izejas.

- Tu ceri, ka tev palīdzēšu?

- Tev tas jādara. Bez tevis būšu pazudusi. Uz pārējiem lieciniekiem mēs nevaram paļauties. Šovakar, pirms iziešanas no Apakšnama Vordls man sacīja, ka lielākā daļa no šajās norisēs iesaistītajiem cilvēkiem visu noliegs. Būs pārāk nobijušies no nepatikšanām. Vai atceries Sendonu - pulkveža Frenča draugu? Bija domāts, ka viņš liecinās mūsu pusē, bet šķiet, ka tā nenotiks. Arī aģents, kuru sauc Donovans - biju gaidījusi, ka varēšu uz viņu paļauties, ņemot vērā, cik daudz naudas viņš agrāk no manis saņēma. Bil, dārgais, tu taču to darīsi... Tev mani jāatbalsta!

Mērijas Ennas balsī varēja saklausīt izmisumu, viņas acīs bija asaras. Bils viņu apskāva un piespieda cieši sev klāt.

- Parunāsim par to rīt!

- Nē, šodien!

- Ir jau vēls. Es izsaukšu karieti, lai aizvestu tevi mājās.

- Es nebraukšu mājās. Palikšu pie tevis.

- Tas nebūtu gudri darīts...

- Ak Dievs, nerunā par gudrību... Vai tu mani negribi?

Durvju sargs saņēma zīmīti, kuru pasniedza tālāk Semjuelam Velsam - viesmīlim: “Nekādā ziņā līdz rītam netraucēt 5. numuru! Brokastis diviem astoņos. ”

Nākamajā dienā pulkvedis Vordls saņēma ziņu, ka misters Viljams Doulers vēlu vakarā ieradies no Lisabonas un ir piekritis būt par apsūdzības liecinieku. Viņš esot gatavs tikties ar pulkvedi svētdien Vestburnpleisā.

“Ko viņi sacīs Bilam?” Mērija Enna prātoja. “Un kāpēc atbildēt uz šiem jautājumiem ir tik sāpīgi, kāpēc nemitīgi nākas izlocīties?” Viņai nav ko baidīties no savas liecības sekām. Viņa bija ņēmusi kukuļus, visi to zināja. Un viņa ir vaļsirdīgi atzinusi savu vainu. Viņai ir vienalga, cik par to tiks prašņāts. Bet tad, kad ģenerālprokurors ierunājās par viņas pagātni, Mērijai Ennai pēkšņi radās sajūta, ka viņa notverta slazdā, iedzīta kaktā, no kura nav izejas. Mērija Enna baidījās, ka nāksies atzīties par kādiem faktiem, kuri attiecas uz viņas agrāko dzīvi. Par mīļākajiem, un tad viss nonāks avīzēs, lieliem burtiem iespiestos virsrakstos, bet pēc tam kļūs zināms arī laukos, kur ir bērni.

Nabaga Bils, arī viņš droši vien jutīsies vainīgs, atceroties savu tēvu Aksbridžā, kurš uzskatīja par apkaunojošu nodarbošanos ņemt kukuļus. Bet tagad Bilam nāksies visu pateikt, lai atbalstītu apsūdzību. Mērija Enna piepešās šausmās attapās, ka nespēs to izturēt. Un, kad pirmdienas vakarā pie viņas ieradās Vils Ogilvijs, Mērija Enna lūdza aizvest viņu no pilsētas.

- Mani nervi ir pagalam. Es nespēju to pārciest!

Kādu mirkli viņš cieta klusu. Pēc tam šķērsoja istabu un nostājās Mērijai Ennai pretī.

- Jūs, sasodītā gļēvule! - viņš nomurmināja un iesita pļauku — pa seju.

Mēriju P'nnu tūlīt pārņēma dusmas. Viņa arī iepļaukāja Viļu. Ogilvijs pasmējās un sakrustoja rokas. - Labi, tad pinkšķiet! -viņš noteica. - Lieniet atpakaļ renstelē! Rāpieties kā žurka notekā un slēpieties tur! Un man likās, ka jūs esat velna pilna skuķe, kurai ir pašlepnums!

— Kā jūs uzdrošināties saukt mani par gļēvuli?

— Tāpēc, ka jūs esat gļēva. Jūs esat dzimusi netīrā alejā, augusi un nobriedusi Londonas ielās, un tomēr jums nepietiek

dūšas cīnīties kā savas šķiras pārstāvei! Jūs baidāties, jo jūs pratina ģenerālprokurors, kura amats ir tāds, ka liek viņam būt atbaidošam. Jums ir bail, jo toriji jūs saukā par palaistuvi. Jūs moka bailes, un šķiet daudz vieglāk īdēt, nevis cīnīties, jo Apakšnamā ir tikai vīrieši, bet jūs esat sieviete. Pametiet kaujas lauku bēgot, ja gribat, varat darīt, kā jums tīk. Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka neesat viena. Kentas hercogs nule teicis runu Lordu palātā. Iesaku jums doties uz Lingu un pievienoties viņam tur.

Vils nosvieda zemē papīra lapu un izgāja no istabas. Mērija Enna dzirdēja, kā aizcērtas ārdurvis. Pacēlusi lapu, viņa izlasīja presei sagatavotu ziņojumu, kas bija tapis nākamajam rītam.

“Lordu palāta, 1809. gada 6. februārī. Kentas hercogs uzskata par nepieciešamu pazinot - daudzi apgalvo, ka tieši viņš ierosinājis apsūdzēt savu karalisko brāli, abu nesaprašanās dēļ atbalstot izmeklēšanu, kas uzsākta armijas virspavēlnieka lietā. Lai kādas bijušas viņu domstarpības profesionālos jautājumos, Kents tomēr visaugstākajā mērā cienot brāli un ticot, ka Jorkas hercogs nevar būt spējīgs rīkoties tā, kā apsūdzībās apgalvots. Gluži pretēji — Kentas hercogs esot darījis visu iespējamo, lai šīs apsūdzības atspēkotu, un arī turpmāk darīšot visu, kas viņa spēkos, lai tās tiktu atsauktas. Karaliskajā ģimenē šajā jautājumā neesot atšķirīgu viedokļu, visi tās locekļi atbalstot viņa izteikto uzskatu. ”

Viņa nometa rakstu un piesteidzās pie loga, bet Vils Ogilvijs jau bija aizgājis. Mērija Enna pasauca Martu.

- Ja ieradīsies pulkvedis Vordls, tad saki viņam, ka esmu aizgājusi gulēt. Saki, ka rīt es būšu Apakšnamā - jebkurā stundā, kad viņam labpatiks mani aicināt.

Saimons Tikums varēja atkāpties. Bet ne Mērija Enna.

Otrā nodaļa

Nākamajā ceturtdienā, kad noklaušināšana atsākās, pulkvedis Vordls paziņoja, ka pārejot pie otrās apsūdzības, kas attiecoties uz pulkveža Frenča rekrūšu gādāšanas kampaņu. Un izsauca kapteini Sendonu. Kā jau pulkvedis bija paredzējis, Sendons noliedza, ka jebkad būtu runājis par šo tēmu ar Klārkas kundzi. Sos jautājumus - viņš paziņoja - šī dāma risinājusi divatā ar pulkvedi Frenču, viņam tur neesot bijusi nekāda loma. Kad pulkvedis Vordls neatlaidās, viņš tomēr atzinās, ka pāris reizes esot samaksājis misis Klārkai astoņsimt mārciņas vai varbūt astoņsimt piecdesmit — piedevām pulkveža Frenča maksājumiem viņai un viņas aģentam misteram Korijam.

Viņš neesot ticējis - liecinieks turpināja - ka Klarka kundzei būtu liela ietekme uz armijas virspavēlnieku, un nekad neesot domājis, ka uz savu iesniegumu, ko iesniedzis parastajā kārtā un kurā lūdzis rekrutēšanas norīkojumu, saņemšot noraidošu atbildi. Taču pulkvedis Frenčs uzskatījis, ka lietas izskatīšanu varētu pasteidzināt, iedodot naudu misis Klārkai. Misis Klārka šajās darīšanās bijusi visai noslēpumaina. Ikreiz, kad abi tikušies, viņa lūgusi ievērot vislielāko piesardzību, lai baumas par naudas došanu nenonāktu ausīs oficiālām personām, it īpaši - Jorkas hercogam.

Tad kapteinis Sendons attālinājās, un tika izsaukts misters Domenigo Korijs. Mūzikas skolotājs smaidīja - kā šķiet, viņu bija pārņēmusi savas personas svarīguma apziņa. Šim gadījumam par godu viņš bija sacirtojis matus. Korijs lūkojās apkārt, cerēdams ieraudzīt pazīstamas sejas. Taču viņam piekodināja būt uzmanīgākam, un pulkvedis Vordls sāka iztaujāšanu.

- Vai jūs atceraties, ka būtu iepazīstinājis kapteini Sendonu ar misis Klārku?

- Es netiku viņu iepazīstinājis - viņš iepazinās pats.

- Vai jums zināms kaut kas par darījumiem abu starpā?

— Viņi paši visu sarunāja, bet man jūnija mēnesī tika atsūtīts rēķins par divsimt mārciņām. Uz Kenona kafejnīcu.

— Vai jūs neko vairāk nezināt?

— Pie manis vērsās vairāki cilvēki, kuri lūdza izgādāt viņiem labas vietas... Un es par tiem pastāstīju misis Klārkai, bet vairāk neko par darījumiem netiku dzirdējis, jo mēs lielākoties nodarbojāmies ar mūziku.

- Vai jūs esat iznīcinājis kādus dokumentus pirms tam, kad šī lieta nonāca parlamenta tiesā?

— Tiku iznīcinājis dažus dokumentus tā paša gada jūlijā, pēc darījuma ar kapteini Sendonu. Es kādu dienu ierados misis Klārkas mājā, un viņa man sacīja, ka bijis liels tracis, hercogs pārskaities, tāpēc viņa vēloties, lai es sadedzinu visas vēstules un dokumentus, kādi ir manā rīcībā.

- Vai kundze jums paskaidroja, kāpēc hercogs sadusmojies?

— Jā. Kundze man ieminējās, ka hercogu rūpīgi novērojot pulkvedis Gordons, turklāt misters Grīnvuds uzmanot viņas pašas rīcību, tāpēc neesot iespējams neko daudz pasākt. Tajā mirklī kundze grasījās braukt uz Kensingtonas dārzu, kariete jau stāvēja pie durvīm, un viņa pateica: “Dieva dēļ, ejiet mājās un sadedziniet šos dokumentus!” Vairāk nekas īpašs nenotika, jo nācās steigties.

Piecēlās misters Seridāns — parlamenta loceklis no Īrijas, un sāka izjautāt liecinieku.

- Vai kopš tā laika esat saņēmis kādas vēstules no misis Klārkas?

— Jā, šajā gadā, šā mēneša sestajā datumā saņēmu ielūgumu viņu apciemot. Viņa ielūdza mani pusdienās, un es piekritu ierasties.

- Vai notika arī kāda saruna par darījumiem tūkstoš astoņsimt ceturtajā gadā?

— Jā, un es jutos mazliet pārsteigts, jo tūlīt pēc pusdienām kundze sūtīja pēc svētku kūkas, pēc tam atbrauca kaut kādi il/rntlmeņi. Tikko viņi ieradās, sākās sarunas par to notikumu .11 kapteini Sendonu, un es atkārtoju visu, ko teicu šeit — katru vardu...

- Vai misis Klārka pieminēja arī kādus citus tamlīdzīgus darījumus?

- Nē, pārējā vakara daļa pagāja, jautri tērzējot par visparastākajām tēmām un uzjautrinoties, es atstāju šos džentlmeņus pēc divpadsmitiem - viņi turpināja dzert.

- Vai jūs zināt šo džentlmeņu vārdus?

- Nevaru droši apgalvot. Viens bija gardegunains - misis Klārkas draugs - žurnālists no kaut kāda izdevuma. Viņi minēja tā nosaukumu, bet es aizmirsu. Kundze sacīja, ka šis cilvēks esot viņai vajadzīgs, jo tas par viņu parūpēšoties. Un otrs džentlmenis, kurš izskatījās pēc advokāta, ilgi smējās, kad pateicu, ka viņš atgādina juristu.

- Bet kas bija tas džentlmenis - misis Klārkas draugs?

- Vai man jāatbild arī tad, ja viņa lūdza mani paturēt to noslēpumā?

Lieciniekam lika atbildēt uz jautājumiem ari tad, ja būtu jāatklāj noslēpums, taču klātesošie nepamanīja, ka pulkvedis Vordls, kurš pats pirmais noklaušināja liecinieku, laikam cieta no zobu sāpēm, jo turēja mutautu sejai priekšā, un pēc tam apsēdās tā, lai nebūtu saskatāms - laikam briesmīgi mocījās.

Misters Korijs atbildēja: — Jā, viņa man pateica, ka tas esot misters Mellišs, parlamenta loceklis no Midlseksas. Jādomā, ka viņš ir šajā namā.

Zāli pāršalca čuksti, tiem ātri vien sekoja skaļi smiekli un irgas - opozīcija uzjautrinājās. Visi redzēja, ka tukls džentlmenis, kas sēdēja valdības solā, pēkšņi kļuva purpursārts un sāka sparīgi kratīt galvu. Lieciniekam lika pamest savu vietu. Misters Mellišs — druknais džentlmenis — piecēlās un sacīja, ka gribot, lai viņu nopratinot, lai gan šādas izmaiņas neesot paredzētas.

Viņam pajautāja, vai viņš janvārī esot bijis ciemos pie misis Klārkas. Mellišs atbildēja: - Nekad mūžā neesmu bijis pie misis Klārkas, nedz arī redzējis šo sievieti - līdz tam brīdim, kad viņa ienāca Apakšnamā.

Pēc mistera Melliša lūguma atkal izsauca misteru Koriju, un cienījamais parlamenta loceklis piegāja tuvu barjerai, lai liecinieks varētu viņu pamatīgāk nopētīt.

- Vai jūs mani sastapāt pie misis Klārkas? — Mellišs uzrunāja liecinieku.

- Nē, - atzina misters Korijs. - Tas nebijāt jūs. Bet es tikai atkārtoju to, ko viņa man teica. Tas džentlmenis, kuru es tur satiku, bija tievāks par jums, ar tumšāku seju. Ja kundze man melojusi, es tur neko nevaru darīt.

Atskanēja skaļi smiekli un aplausi, kad godājamais parlamenta loceklis, kura labā slava bija atjaunota, devās atpakaļ uz savu vietu.

Pulkvedis Vordls, atguvies no zobu sāpēm, izsauca misteru Viljamu Douleru. Liecinieks ienāca, viņa sejas izteiksme bija nopietna un saspringta. Doulers paziņoja, ka esot tikai nupat atgriezies no Lisabonas. Viņš pazīstot misis Klārku jau vairākus gadus, esot redzējis Gločesterpleisā gan pulkvedi Frenču, gan kapteini Sendonu - tajā laikā misis Klārka bijusi Jorkas hercoga aizgādībā.

Kad lieciniekam tika jautāts, vai viņam ar pulkvedi Frenču bijušas kādas sarunas par rekrutēšanu, Doulers atteica: - Reiz satiku viņu misis Klārkas mājā, un viņš pavēstīja, ka esot ieradies, lai iesniegtu lūgumrakstu. Es iztaujāju misis Klārku par viņas darbību un skaidri atceros, ka atļāvos aizrādīt - šāda rīcība man nepatīk, jo uzskatu to par nepareizu. Tas notika jau pēc tam, kad pulkvedis Frenčs bija aizgājis. Viņš bija samaksājis misis Klārkai piecsimt ginejas no kopējās apsolītās summas.

- Un ko jums atbildēja misis Klārka?

- Ka Jorkas hercogam esot naudas grūtības, tāpēc viņa nevarot neko prasīt, un šī esot vienīgā iespēja dabūt naudu saimniecības izdevumiem. Misis Klārka apvainojās par manu aizrādījumu, tāpēc mēs kādu laiku netikāmies un nesarakstījāmies.

- Ar ko jūs tagad nodarbojaties?

- Pēdējā laikā dienēju Lisabonā - armijas Apgādes departamentā.

- Kā jūs nonācāt šajā amatā?

- Nopirku to no misis Klārkas.

No dažiem stūriem atskanēja svilpieni. Misters Doulers pietvīka.

- Jūs maksājāt misis Klārkai par šo norīkojumu?

- Iedevu viņai tūkstoš mārciņu.

- Vai jūs tikāt lūdzis vēl kādam atrast jums vietu, vai arī vērsāties tikai pie misis Klārkas?

- Nē. Vairāk nevienam neko netiku lūdzis.

- Vai jūs zinājāt, ka viņa izgādāja jums norīkojumu, izlūgdamās to no Jorkas hercoga?

- Protams.

Kad notika pratināšana jautājumu krustugunīs, ko vadīja ģenerālprokurors, misters Doulers paziņoja, ka misis Klārka pati piedāvājusi sameklēt viņam vietu, šis ierosinājums neesot nācis no viņa, turklāt tēvs sākumā neesot gribējis piekrist, bet vēlāk bijis ar mieru, jo dēls apgalvojis, ka šis darījums nekļūšot publiski zināms. Viņš kategoriski noliedza iespēju, ka tēvs būtu varējis meklēt savu draugu atbalstu šajā lietā, un esot pilnīgi pārliecināts, ka vietu sagādājusi misis Klārka ar Jorkas hercoga palīdzību.

Misters Seridāns - parlamenta loceklis no Īrijas — piecēlās, lai izjautātu liecinieku.

- Ja jau jūs izteicāt misis Klārkai neapmierinātību par viņas darījumiem ar pulkvedi Frenču tūkstoš astoņi simti ceturtajā gadā, kāpēc tad tūkstoš astoņsimt piektajā bijāt gatavs uzpirkt viņu ar tūkstoš mārciņām, lai iegūtu sev vietu?

- Tāpēc, ka tajā laikā viņai bija lielas naudas grūtības. Un arī tāpēc, ka par notikušo nekad neviens neuzzinātu, ja nenotiktu šī izmeklēšana. Jorkas hercoga un misis Klārkas labā slava neciestu, ja man nelaimīgā kārtā nebūtu nācies stāties parlamenta tiesas priekšā.

- Tātad komitejai jāsaprot, ka jūs nosodījāt misis Klārkas rīcību nevis tāpēc, ka uzskatītu to par nepiedienīgu, bet tāpēc, ka viņa riskēja, jo šie darījumi varēja atklāties?

- Nē. Es sacīju, ka no šiem darījumiem viņa gūs tikai rūpes un raizes. Ieteicu palūgt no Jorkas hercoga lielāku naudas pabalstu, nevis noņemties ar šādiem jautājumiem. Bet misis Klārka atbildēja, ka hercogam naudas neesot.

Vai atceraties pirmo reizi, kad devāt misis Klārkai naudu?

- Esmu dažādos laikos aizdevis viņai dažādas summas.

- Vai jūs saņēmāt galvojumus par šīm naudas summām?

- Nē.

- Vai tie bija tikai aizdevumi misis Klārkai?

-jā.

- Vai par tiem tika parakstītas arī kvītis?

- Nē.

- Vai pēc atgriešanās no Portugāles esat ticies ar misis Klārku? -Jā.

- Kad jus viņu satikāt?

- Sastapu viņu svētdien.

- Un pēc svētdienas?

- Mēs nule kopā bijām liecinieku istabā.

- Vai ar viņu kopā kāds bija?

- Pāris jaunu dāmu, cits neviens.

- Kas starp jums notika tad, kad jūs svētdien ieradāties pie viņas?

- Jutos ārkārtīgi norūpējies, kad uzzināju, kādā stāvokli viņa nonākusi. Misis Klārka atzinās, ka Jorkas hercogs novedis viņu līdz izmisumam, nemaksājot apsolīto uzturnaudu.

- Vai jūs pēdējā gada laikā pirms izbraukšanas uz Portugāli bieži tikāties ar misis Klārku?

-Jā;

- Cik bieži?

- Nevaru pateik, cik bieži tas bija.

- Vai atceraties, kad jūs pēdējoreiz devāt viņai naudu?

- Nē, tiešām ne.

- Vai pēc tam, kad jums tika izgādāta šī vieta, esat devis viņai naudu?

- Dodu goda vārdu, ka neatceros. Ja esmu, tad kādu pavisam sīku summu.

Galu galā Viljamam Douleram tika ļauts iet - viņš bija pavadījis liecinieka vietā vairāk nekā stundu.

Misters Haskisons — tas pats, kurš 1805. gadā bija valsts kases pārzinis, pēc tam paziņoja, ka viņam neesot palicis atmiņā,

kādos apstākļos misters Doulers saņēmis norīkojumu. Viņš uzskatot, ka arī viscītīgākā izmeklēšana Apgādes departamenta arhīvos nepalīdzēs noskaidrot, kā norīkojums radies. Haskisons apsēdās, opozīcijas saucienu un svilpienu pavadīts.

Tad misters Persivels - Apakšnama vadītājs - pavēstīja, ka misis Klārka būtu nopratināma šodien pat, un tas jādara bez kavēšanās, tāpēc viņa tika izsaukta pie barjeras. Pēc klusumbrīža šis džentlmenis pateica, ka esot saņēmis ziņu no misis Klārkas -viņa slikti jūtoties un no ilgās gaidīšanas esot tik pārgurusi, ka lūdzot viņu atvainot par neierašanos. Atskanēja saucieni: - Sauciet viņu iekšā, lieciet atnest krēslu! - Pagāja vēl kāds laiks, un tikai tad Mērija Enna parādījās pie barjeras. Tur nonākusi, viņa sacīja: — Esmu tā sanīkusi pēc vairāk nekā astoņu stundu ilgās gaidīšanas, ka patlaban nespēju atbildēt uz jautājumiem. - No valdības pārstāvju puses atskanēja kliedzieni: “Turpināt! Turpināt!”

— Te jums būs krēsls, misis Klārka, - vadītājs piedāvāja.

— Krēsls nepalīdzēs atbrīvoties no pārguruma. Esmu izsmelta gan garīgi, gan fiziski, - Mērija Enna attrauca.

Viņai atļāva aiziet, par spīti skaļajiem valdības pārstāvju protestiem, prasot tūlītēju sēdes turpināšanu. Opozīcija ierosināja, ka būtu humānāk atlikt nopratināšanu. Misters Kenings beidza šo diskusiju, izteikdams priekšlikumu, ka vajadzētu vēlreiz izsaukt misteru Douleru un noprasīt, vai viņš pēc savas nopratināšanas sazinājies ar misis Klārku. Misters Doulers tika atkal iesaukts zālē un izjautāts.

— Vai pēc tam, kad aizgājāt no barjeras, jūs kaut kādi sazinājāties ar misis Klārku?

— Es tikai piedāvāju viņai atspirdzinošu dzērienu, jo viņa slikti jutās. Atnesu vīnu un glāzi ūdens un noliku tā, lai viņa varētu aizsniegt.

— Vai stāstījāt misis Klārkai, kas šeit tika runāts jūsu pratināšanas laikā?

— Nē.

— Cik ilgi jūs palikāt vienā telpā ar misis Klārku?

— Piecas vai desmit minūtes. Viņa jutās sagurusi, turklāt apkārt sadrūzmējās kaut kādi džentlmeņi un taujāja, vai misis Klārkai kaut kas nav vajadzīgs.

- Vai jūs tikāt brīdināts, ka jums nav atļauts sarunāties ar misis Klārku?

- Nē, taču man bija tāda nojausma.

- Un jūs rīkojāties, tikai nojausmas vadīts?

- Jā-

Sede beidzās, klātesošie pieceļas, un komitejai tika piekodināts atkal sanākt ceturtdien.

*

Šajā vakarā misis Klārka īrētā ekipāžā netrauksies uz viesnīcu “Reids” Senmartinleinā, viņa brauks mājās uz Vestburn-pleisu un liksies gulēt, jo ir pavisam sašļukusi. Vēl pulksten trijos Mērija Enna bija gatava iet un liecināt, taču laiks aizritēja, un viņa netika aicināta. Un tā visu pēcpusdienu līdz vakaram. Viņai neizdevās pat saskatīties ar ūtrupnieku Fjū, kas mita Blūms-berijā, un parunāties ar Bilu. Bils bija projām veselu mūžību. Kad Mērija Enna lūdza kādu klerku, kurš atradās liecinieku istabā, lai noskaidro, kas notiek, šis cilvēks atbildēja:

- Viņi rakņājas netīrumos. Ar ko kopā šis kungs pirmoreiz jūs saticis, kur un kad.

Likās, ka par Frenču un rekrutēšanu visi jau aizmirsuši. Vienīgais, kas komisiju interesēja, bija Mērijas Ennas pagātne, visi viņas noslēpumi. Un Bils, kurš bija pircis amatu tikai tāpēc, lai palīdzētu viņai, pret savu pārliecību, jo uzskatīja tādu rīcību par apkaunojošu, tagad atkal bija spiests viņas dēļ to visu atklāt.

Kad Bils iznāca no zāles, viņa seja bija sakritusies, viņš izskatījās novecojis un noteica: - Es labprātāk atdotu ik gineju, kas man pieder, lai tikai nebūtu tajā visā jāpiedalās.

Sājā vakarā pirms iziešanas no Apakšnama Mērija Enna tika brīdināta, ka līdz izmeklēšanas beigām nedrīkst tikties un sarunāties ar citiem lieciniekiem. Bilam nav ļauts ierasties viņas mājā, nedz arī viņai pie Bila, nav pieļaujama nekāda sarakste, nedz sazināšanās. Paldies Dievam, viņai līdz ceturtdienai ļauts trīs dienas atpūsties. Paldies Dievam, viņa var likties gultā un aizvilkt

.ii/karus, palikt tā guļam, ar apsēju uz acīm, spilvenu zem vaiga, iedzerot tikai buljonu, ko uz paplātes ienesīs Marta. Ne Dods, ne pulkvedis Vordls - neviens viņu netraucēs. Pat Cārlijs ir prātīgs diezgan, lai liktu viņu mierā.

Ak Kungs! Kā Mērija Enna neieredz šo pasauli, kura piepeši kļuvusi tik naidīga. Avīzes apņirgā viņas vārdu, visi rāda uz viņu ar pirkstiem un irgojas. Ielaszēni raksta uz viņas nama durvīm rupjības, kāds iesviedis logā ķieģeli un izsitis rūti...

- Tas viss ir nezināšanas dēļ, kundze, - sacīja Marta. - Viņi nesaprot, ka jūs cīnāties viņu labad, un ko īsti darāt. Ka jūs pūlaties atbrīvot šo zemi no korumpētiem tirāniem.

Debesu vārdā - ko tā Marta tur lasa? “The People’s Glohe1 “Truth for The Underdog? Mērija Enna aizvēra acis un paslēpa seju spilvenā.

Nav kur sprukt. Ceturtdien pulksten trijos viss sāksies no jauna.

Trešā nodaļa

Ceturtdien, pēc sēdes ievaddaļas, pulkvedis Vordls paziņoja, ka liecības sniegšanai nepieciešams izsaukt misis Mēriju Ennu Klārku.

Seržantam tika uzdots liecinieci atvest, taču lidz viņas parādīšanās brīdim pagāja kāds laiks. Kad Mērija Enna ienāca, viņa likās satraukta, tāpēc no visām malām atskanēja saucieni: “Krēslu! Krēslu!” - parlamenta locekļi bija nolēmuši, ka viņa nejūtas labi. Tomēr Mērija Enna neapsēdās, bet pagriezās pret valdības pārstāvju sēdekļiem un sacīja:

— Es uzskatu par apvainojumu to, kādā kārtā mani atveda šurp. Man ar lielām mokām izdevās izkāpt no ekipāžas, kuru bija ielencis pūlis, tas grūdās virsū, un pavadonis nevarēja mani aizstāvēt. Es sūtīju pēc apsardzes seržanta, lai tas pavadītu mani līdz vestibilam. Tāpēc šī kavēšanās.

Mērijai Ennai ļāva dažas minūtes atgūties, tad pulkvedis Vordls uzsāka pratināšanu par pulkveža Frenča rekrutēšanas kampaņu. Mērija Enna atbildēja, ka abi — gan pulkvedis, gan kapteinis Sendons - allaž uzmākušies viņai ar lūgumiem, bet viņa vienmēr nodevusi Frenča zīmītes ar uzvārdiem tālāk hercogam, nepūlēdamās tās lasīt, jo domājusi, ka Viņa Karaliskā Augstība pats zinās, kas jādara. Redzēdams, ka Mērija Enna vēl nav īsti attapusies pēc notikumiem pie Apakšnama, pulkvedis Vordls jau gribēja pārtraukt iztaujāšanu, lai viņu pasaudzētu, bet misters Krokers - valdības pārstāvis - piecēlās un viņu uzrunāja:

— Cik ilgi jūs esat pazīstama ar misteru Douleru?

— Deviņus vai desmit gadus. Es īsti nezinu.

— Vai jūs bijāt viņam parādā naudu?

— Neatceros, ka es būtu kādreiz palikusi kādam džentlmenim parādā.

— Nosauciet to džentlmeņu uzvārdus, ar kuriem misters Korijs janvārī sastapās jūsu mājā.

— Ja es tā rīkotos, tad neviens pieklājīgs cilvēks nekad vairs manā mājā nerādītos.

Likās, ka zālē uzšalkojušie smiekli atbalsta liecinieci. Viņa pacēla galvu un pētoši uzlūkoja misteru Krokeru.

Tagad cits pēc cita cēlās kājās dažādi parlamenta locekļi un izjautāja Mēriju Ennu par apstākļiem Gločesterpleisas mājā -kurš par to maksājis, kad viņa pirmoreiz vērsusies pie hercoga ar lūgumu paaugstināt kādu armijas cilvēku, vai viņa varot paļauties uz savu atmiņu, pieminot šādus gadījumus, vai esot kaut ko pierakstījusi arī uz papīra.

— Ja lūgums bija tikai viens, tad es paļāvos uz savu atmiņu un uz Viņa Karaliskās Augstības lielisko atmiņu, taču tajos gadījumos, kad man kāds atnesa veselu sarakstu, es atdevu to hercogam. Saraksti parasti nebija rakstīti manā rokrakstā. Atceros, ka reiz viens no tiem bija ārkārtīgi garš.

— Vai šis saraksts joprojām pastāv?

— Nē. Es to piespraudu pie mūsu gultas, un no rīta Viņa Karaliskā Augstība paņēma to līdzi. Vēlāk redzēju to hercoga kabatas grāmatiņā.

No opozīcijas sēdekļu puses atskanēja skaļi smiekli.

— Vai atceraties, kurš jums iedeva šo sarakstu?

— Manuprāt, vai nu kapteinis Sendons, vai misters Dono-vans, taču šie cilvēki droši vien to noliegs.

— Vai jūs saņēmāt daudz vēstuļu no paaugstinājumu kārotājiem?

— Simtiem un atkal simtiem.

— Un rādījāt Viņa Karaliskajai Augstībai vēstules, kurās bija solījumi maksāt jums naudu?

— Hercogs zināja par visiem maniem darījumiem.

Valdības locekļi manāmi apjuka, pulkvedis Vordls izsauca

savu galveno liecinieku — mis Teiloru, kura sarka un jutās visai neveikli. Viņa nostājās pie barjeras, nomainīdama misis Klārku.

Vai jūs mēdzāt apmeklēt Gločesterpleisu, - jautāja pulkvedis Vordls, - tad, kad misis Klārka bija hercoga aizgādībā?

- Bieži vien.

- Vai kādreiz esat dzirdējusi, ka Jorkas hercogs būtu runājis ar misis Klārku par pulkveža Frenča rekrutēšanas pasākumiem?

- Tikai vienreiz.

- Pastāstiet, kas šajā reizē notika, lūdzu.

- Cik spēju atcerēties, hercogs teica: “Tas pulkvedis Frenčs allaž dara man raizes. Viņš no manis prasa aizvien vairāk un vairāk.” Un pēc tam, pagriezies pret misis Klārku, turpināja: “Un kā viņš izturas pret tevi, dārgā?” Vai varbūt hercogs lietoja kādu citu mīļvārdiņu. Un misis Klārka atbildēja: “Ciešami, bet ne pārāk labi.” Tas ari viss.

- Vai tā bija visa saruna?

- Pēc tam hercogs piemetināja: “Frenča kungam gan derētu beidzot izšķirties, ko īsti viņš vēlas, citādi es darīšu visam galu -tas attiecas gan uz viņu pašu, gan uz rekrutēšanu.”

Tad pulkvedis Vordls paziņoja, ka viņam lieciniecei neesot vairāk jautājumu. Viņa pagriezās - it kā gribēdama iet, taču piecēlās ģenerālprokurors. No opozīcijas solu puses atskanēja līdzjūtīga murmināšana - vīrieši juta līdzi jaunajai lieciniecei.

Pratinātāja balss, kura skanēja tik klusi un glāstoši, runājot ar misis Klārku, tagad kļuva asa un barga.

- Cik ilgi jūs pazīstat misis Klārku?

- Apmēram desmit gadu, varbūt arī vairāk.

- Kur jūs ar viņu iepazināties?

- Mājās - Beisvoterā.

- Ar ko kopā jūs dzīvojāt Beisvoterā?

- Ar vecākiem.

- Kas ir jūsu vecāki?

- Mans tēvs ir augstmanis.

- Ar ko kopā jūs dzīvojat patlaban?

- Ar māsu.

- Kur jūs dzīvojat?

- Celsijā.

- Mēbelētās istabās? Vai arī jums ir māja?

- Mums ir māja.

- Un kāda ir jūsu profesija?

- Ja skolas vadīšanu var saukt par profesiju.

- Kas ar misis Klārku dzīvoja kopā Kreivenpleisā?

- Viņas vīrs — tad, kad mēs iepazināmies.

- Un kurš dzīvoja ar viņu kopā pēc tam?

- Viņa Karaliskā Augstība Jorkas hercogs.

- Vai pazīstat vēl kādu vīrieti, kurš būtu dzīvojis ar viņu kopā?

- Es par to neko nezinu.

- Vai esat viņai rada?

- Mans brālis ir precējies ar viņas māsu.

- Un kas bija viņas vīrs?

- Es vienmēr uzskatīju viņu par pārtikušu.

- Vai jūs dzīvojāt kopā ar misis Klārku Tevistokpleisā?

- Es vispār nekad neesmu dzīvojusi ar viņu kopā.

- Vai kādreiz esat nakšņojusi misis Klārkas mājā?

- Jā, reizēm.

- Jūs uzskatījāt viņu par pieticīgu, kārtīgu sievieti — tajā laikā, kad viņa dzīvoja Tevistokpleisā?

- Misis Klārka dzīvoja kopā ar māti. Vairāk neko es nezinu. Lieciniece izplūda asarās. No opozīcijas pārstāvju puses

atskanēja neapmierināti čuksti. Ģenerālprokurors nelikās neko manām.

- Kurš jūs lūdza šodien šeit ierasties?

- Tā bija misis Klārka.

- Vai jūs pazīstat misteru Douleru?

- jā.

- Vai misis Klarka jums ir teikusi, ka iepazīstinājusi misteru Douleru ar Jorkas hercogu, saukdama viņu par savu brāli?

- Nē, nekad.

- Cik ilgs laiks pagājis kopš tā brīža, kad jūs dzirdējāt misis Klārkas un Viņa Karaliskās Augstības sarunu par pulkvedi Frenču?

- To es nevaru precīzi pateikt. Saruna notika tad, kad misis Klārka vēl mita Gločesterpleisā.

- Vai jūs jebkad esat satikusi pulkvedi Frenču Gločester-pleisas mājā?

Dzirdēju, kā namzinis paziņoja par viņa ierašanos. Bet man ir grūti pateikt, vai esam iepazīstināti.

- Un pēc pieciem gadiem jūs tik labi atceraties izteicienus, kādi tika lietoti šajā sarunā?

- Es tiku daudz domājusi par šo sarunu, lai gan netiku to pieminējusi.

- Kas jums lika par to prātot?

- Jutos ziņkārīga par šo vīru, kuru nebiju redzējusi.

- Kas tas bija par gadalaiku?

- To es neatceros.

- Ziemā vai vasarā?

- Neatceros arī to.

- Un tomēr jūs atceraties, kādi vārdi tika lietoti?

-Ja.

- Vai tas jums neliekas dīvaini?

- Nē.

- Vai jūsu tēva darījumi patlaban ir nožēlojamā stāvoklī?

Iestājās klusums, tas valdīja kādu mirkli, pēc tam lieciniece

klusi atbildēja: — Jā.

- Cik daudz skolnieču jums Ceinrovā ir?

- Divpadsmit.

- Cik gadu ir jūsu jaunākajai audzēknei?

- Septiņi.

Zālē atskanēja skaļi kliedzieni: “Nē, nē!”, jo visi pamanīja, ka mis Teilora izskatās pamatīgi izmocījusies. Ģenerālprokurors paraustīja plecus un apsēdās. Mis Teilorai atļāva iet projām.

Misters Krokers nākamo izsauca misis Mēriju Ennu Klārku turpmākai nopratināšanai. Viņš veselu stundu iztaujāja liecinieci par dzīvesveidu Gločesterpleisā, par sulaiņu skaitu, vai šie kalpotāji gulējuši namā, kas tiem maksājis algas, cik daudz kariešu bijušas misis Klārkas rīcībā, cik zirgu, kādi dārgakmeņi viņai piederējuši, vai viņa ieķīlājusi briljantus. Tad, ieskatījies ģenerālprokurora pasniegtajā zīmītē, misters Krokers pajautāja:

- Vai jūs kādu laiku dzīvojāt Hempstedā?

Iestājās klusumbrīdis - lieciniece šķita pārgurusi. Pēc tam viņa atbildēja: - Jā gan.

\

- Kurā gadā?

- Kādu laiku tūkstoš astoņsimt astotajā un tūkstoš astoņsimt septītā gada beigās.

- Kam piederēja nams, kurā jūs dzīvojāt?

- Misteram Nikolsam.

- Vai visā šajā periodā jūs saucāties savā vārdā?

- Jā-

- Vai esat kādreiz dēvējusi sevi par Doulera kundzi?

- Nē, nekad.

- Cik reižu jūs tikāties ar misteru Douleru pēc viņa atgriešanās no Portugāles?

- Es tikos ar viņu manā mājā pagājušajā svētdienā. Un arī šeit, liecinieku istabā.

- Tātad jūs satikāties ar misteru Douleru pēc viņa atgriešanās Anglijā tikai šīs divas reizes?

- Domājams, ka godājamais džentlmenis pats var atbildēt uz šo jautājumu, jo viņa bēniņu logs ir visai piemērotā vietā, lai pa to varētu novērot manu māju.

No opozīcijas sēdekļu puses atskanēja svilpieni un skaļi aplausi.

- Vai esat pārliecināta, ka tās divas bija vienīgās reizes, kad tikāties ar misteru Douleru?

- Ja cienījamais džentlmenis tā vēlas visu uzzināt un ja šī zināšana viņam kaut ko dos, varu pastāstīt, ka tikos ar misteru Douleru vēl. Negrasos slēpt faktu, ka misters Doulers ir mans tuvs draugs.

- Kur jūs tikāties ar misteru Douleru pēc viņa atgriešanās?

- Apmeklēju misteru Douleru viesnīcā, kur viņš bija apmeties.

- Kad?

- Pirmajā vakarā pēc mistera Doulera atgriešanās. Taču gribēju paturēt šo tikšanos noslēpumā, jo nevēlējos, lai mana ģimene un citi cilvēki uzzinātu, ka es tajā vakarā biju pie viņa.

- Cik ilgi jūs atradāties pie mistera Doulera?

- Tā kā jau tiku teikusi, ka esmu sastapusies ar misteru Douleru, gribu pajautāt Apakšnama vadītājam, vai viņš uzskata

s.ulu jautājumu par smalkjūtīgu. Un vai tādus jautājumus uzdot vispār ir Apakšnama cienīgi?

Piecēlās misters Vilberforss un paziņoja, ka šāds jautājums esot pilnīgi nekorekts un amorāls, jo komitejai nepiedienot jaukties liecinieces privātajā dzīvē. Taču viņa balsi pārkliedza citas, un misters Krokers jautājumu atkārtoja.

- Vai jūsu apmeklējums ceturtdien ilga vēl ari pēc pusnakts?

— Mans apmeklējums ilga līdz piektdienas rītam.

Sagādājot vilšanos visiem Apakšnamā klātesošajiem, misters

Krokers vairāk neko nevaicāja. Šīs dienas nopratināšana tika pasludināta par pabeigtu.

Kad misis Mērija Enna Klārka tuvojās savai karietei, kura stāvēja pagalmā, viņas plecam pieskārās ziņnesis. Un pasniedza viņai zīmīti. Mērija Enna to izlasīja un sacīja vēstnesim: - Atbildes nebūs.

Pārradusies mājās - Vestburnpleisā, viņa aizbāza zīmīti aiz spoguļa rāmja — līdzās apsveikumkartītēm Valentīndienā, kuras jau bija pienākušas. To ar saviem iniciāļiem bija parakstījis visiem pazīstams parlamenta loceklis no torijiem: “Kā būtu ar trīssimt ginejām un vakariņām šovakar?”

Ceturtā nodaļa

Izmeklēšana Apakšnama tagad jau bija aizrāvusi visu valsti. Ļaudis piemirsa karu pussalā, vadošie preses izdevumi katru dienu publicēja sīku ik runātāja izteikumu izklāstu. Napoleonam un Spānijai tagad bija tikai pakārtota nozīme. Pamfletisti rakstīja bez mitas, karikatūristi un dzejdari rāvās melnās miesās, lai attēlotu Lielo Diskusiju, un saražotais gāja no rokas. Parādījās porcelāna priekšmeti - gluži kā uzburti - Stafordšīras krūzes ar misis Klārkas portretiem. Viņa bija attēlota atraitnes ģērbā, ar virsnieku sarakstu rokā. Bija arī lieli, krāsaini Jorkas hercoga attēli - viņš bija ietērpies naktskreklā un kāpa ārā no gultas. Un gan Doulera, gan citu liecinieku karikatūras. Visos stūros tirgoja lētus, steigšus iespiestus izdevumus ar liecinieku dzīvesgājumiem, kuri bija nodēvēti par “autentiskiem”. Teātros tika svilpotas izsmejošas dziesmiņas. Pēdējais modes kliedziens bija derību gadījumos mest gaisā monētu un sacīt nevis: “Galva vai ģerbonis?”, bet: “Hercogs vai nūlniece?”

Londonas viesībās ne par ko citu nerunāja. Gan kafejnīcās, gan tavernās apsprieda vienīgi šos notikumus. Misis Klārka ņēmusi kukuļus, bet vai hercogs to zinājis? Te domas dalījās, veidojās divas pretējas nometnes - viena uzskatīja, ka hercogs pats bāzis naudu kabatā, otra - ka hercogs ir tīrs un nezinošs. Bija arī tādi, kuri ieņēma pozīcijas kaut kur pa vidu, šūpoja galvas un sacīja, ka patiesībā nozīme esot tikai hercoga sakaram ar misis Klārku. Tīrasiņu princis, turklāt precējies, uzturējis mīļāko, dāvinājis tai mājas un briljantus, kamēr tautai trūcis visnepieciešamākā un nācies ciest badu. Vīrieši un sievietes

smagi strādājuši fabrikās, kareivji cīnījušies, lielākā daļa britu dzīvojusi godīgu, kārtīgu dzīvi, bet armijas virspavēlnieks, paša karaļa dēls, uzturējis palaistuvi. Šis atzinums tracināja daudzus. Tieši tas bija klupšanas akmens. Sašutušie sludinātāji un ielu stūru oratori ļāva sev vaļu, tāpat savās mājās gremzās kurš katrs vienkāršais pilsonis Džons: “Pastāv uzskats, ka mums jātur Brunsviki par piemēru. Ka viņi rāda mums priekšzīmi. Ja Burboni Francijā izdarījušies tāpat, tad nav brīnums, ka varžēdāji nocirta viņiem galvas...” Šī purpināšana bija lipīga, saspringums sabiedrībā auga, un to vēl uzurdīja personas, kurām tas bija izdevīgs, -musinātāji.

Vils Ogilvijs, vienatnē sēdēdams pie galda savā birojā, smaidīja vien, vērodams liesmu, kas iedegās salmos no vienas dzirkstelītes, kā uguns ceļas augstāk un augstāk, aptverot milzu briesmoni -sabiedrības viedokli. Tieši to viņš bija plānojis kopš paša sākuma. Un salmi, kas dega šajā speltē, jau bija nospēlējuši savu lomu. Mēja Teilora bija viens tāds salmiņš. Visu bērnu vecāki izņēma no viņas skolas savas atvases, bet Ceinrovas mājas saimnieks palūdza atbrīvot telpas. Viņš deva Mejai trīs dienas laika, lai izvāktos. Pusstunda Apakšnamā bija izpostījusi viņas dzīvi. “Mis Teilorai nav vis pansija,” irgojās valdības piekritāji pamfletu autori, “bet meitumāja, kur ielasmeitas mācās amatu!”

Vai mēs uzvarējām? Vai zaudējām? Mērija Enna katru dienu uzdeva pati sev šo jautājumu. Viņa nezināja, ka Apakšnama vadītājs, kurš atšķirībā no viņas juta noskaņojumu parlamentā, jau nosūtījis sēžu protokolus uz Vindzoru. Šis cilvēks apjauta, ka arī viņa atbalstītājus māc šaubas. Un manīja, ka attieksme pret hercogu kļūst aizvien vēsāka. Un tā no Apakšnama uz Vindzoras pili ceļoja vēstījums: “Uzskatu par nepieciešamu brīdināt Jūsu Augstību, ka stāvoklis kļūst aizvien nopietnāks...” Hercogs zināja, ko šī sieviete dara, taču aizvēra acis — tāds bija viedoklis, kāds valdīja parlamentā, un šo murdoņu varēja dzirdēt no visām pusēm. Uz valdības locekļiem bija žēl skatīties. Ēdams, Grīnvuds no biroja “Grīnvuds un Kokss”, armijas aģenti - kara ministrs pulkvedis Gordons un viņa palīgs piegādāja lērumu dokumentu, kuri neko nepierādīja, ja nu vienīgi faktu, ka minētie

paaugstinājumi tiešām notikuši un pēcāk informācija par tiem parādījusies oficiālajā biļetenā. Vienīgais ierocis, kas vēl palika valdības locekļu rokās, bija galvenās liecinieces misis Klārkas diskreditēšana. Ja viņas reputācija būtu sabojāta un tiktu apsmieta, rad varētu būt pamats apšaubīt arī viņas liecību.

Viens no lieciniekiem, kuri otrajā izmeklēšanas nedēļā tika izsaukti uz Apakšnamu tieši ar šo mērķi, bija misters Džons Reids — viesnīcas īpašnieks no Senmartinleinas — un viesmīlis Semjuels Velss. Abi pastāstīja, ka dāma, kura pagājušajā piektdienā bijusi tur kopā ar misteru Viljamu Douleru, aizvien dēvējusi sevi par Doulcra kundzi, bet līdz šim brīdim - abi varot apzvērēt -viņiem neesot bijis ne prātā, ka šai sievietei neesot tiesību tā saukties. Pēc tam nāca maiznieks - misters Nikolss, kurš apstiprināja abu iepriekšējo liecinieku teikto. Kamēr misis Klārka dzīvojusi viņa mājā, misters Doulers tur bieži viesojies. Vispirms šī sieviete uzdevusies par atraitni, bet vēlāk teikusi, ka izgājusi pie vīra, un šis vīrs esot misters Doulers. Misis Klārka neesot viņam maksājusi īri, bet atstājusi dažus savus mūzikas instrumentus un vēstules, kuras gribējusi sadedzināt, taču aizmirsusi kumodes atvilktnē. Bet tās viņš nevēloties radīt - ja nu vienīgi Apakšnams pieprasītu.

Liecinieku atlaida, kamēr Apakšnama locekļi apsprieda, vai vēstules vajadzētu lasīt vai ne. Vadītājam nācās ātri pieņemt lēmumu. Ja vēstuļu saturs apkaunos misis Klārku, viņa taisnība triumfēs - viss būs kārtībā. Bet, ja vēstulēs rakstīts par hercogu, viss var izvērsties pavisam citādi. Tajās var būt mājieni, kuri pamatos apsūdzības. Misters Persivels pēc ilgākām pārdomām nolēma, ka risks ir pārāk liels, un paziņoja, ka neesot iemesla lasīt vēstules tikai tāpēc, ka tās pieder misis Klārkai. Pulkvedis Vordls noprata, ka vēstulēs, iespējams, atrodama kāda informācija, kas varētu būt noderīga opozīcijai, tādēļ sparīgi apstrīdēja vadītāja lēmumu. Pēc ilgiem strīdiem tika nolemts, ka vēstules tomēr tiks lasītas priekšā.

Pirmā vēstule, kā izrādījās, bija no Semjuela Kārtera. Nabaga Semijs atradās Rietumindijā un laimīgā kārtā nenojauta, ka šī vēstule, rakstīta no Portsmutas 1804. gadā, kad viņš lūdza

atvaļinājumu, lai nopirktu uniformu, tiks skaļi lasīta priekšā Apakšnamā. Arī otrā vēstule bija no Semija. Un trešā. Apakšnams jutās visai nepatīkami pārsteigts par šo nejauši jaunatklājušos faktu, ka misis Klārkas sulainis saņēmis jaunākā leitnanta dienesta pakāpi.

Divas vēstules bija no baroneses Nolkenas - šo uzvārdu labi pazina diplomātu aprindās. Sī dāma pateicās misis Klārkai par viņai izdarīto pakalpojumu un lūdza pateikties Viņa Karaliskajai Augstībai.

Trīs vēstules bija no ģenerāļa Klaveringa, kurš lūdza misis Klārku tikties ar viņu un izlūgties no virspavēlnieka atļauju veidot dažus jaunus bataljonus. Valdības locekļi izskatījās drūmi, opozīcija līksmoja. Vēstulēs, kuras bija saglabājušās tikai sagadīšanās dēļ, gan nebija tiešu pierādījumu, kas balstītu apsūdzību, tomēr tās palīdzēja noskaidrot, ka hercogs tiešām daudziem izdarījis pakalpojumus. Kamēr tās tika lasītas, zālē valdīja kapa klusums. Pēc tam pulkvedis Vordls izsauca misis Klārku, lai viņa atpazītu rokrakstus. Mērija Enna tūlīt nosauca katra īpašnieku, lai gan neatcerējās sūtījumu saturu - jau sen uzskatīja tos par iznīcinātiem.

Pulkvedis Vordls pieķērās šai iespējai, sākdams iztaujāt liecinieci par gadījumiem, kuri pieminēti vēstulēs. Vai viņa izgādājusi Semjuelam Kārteram šādu norīkojumu? Vai viņa to lūgusi hercogam? Vai Viņa Karaliskā Augstība zinājis, ka runa ir par to pašu personu, kura apkalpoja Gločesterpleisā pie galda? Vai hercogs ticies ar šo cilvēku arī pēc tam, kad viņš saņēmis norīkojumu? Vai viņa lūgusi hercogu palīdzēt arī baronesei Nolkenai? Mērijas Ennas atbildes pulkvedim likās visai apmierinošas.

- Vai jūs pazīstat šo rokrakstu? - viņš noprasīja. - Vai tas tiešām pieder ģenerālim Klaveringam?

- Jā, un šajā hercoga vēstulē, kuru atradu šorīt, ir pieminēts gan pulkvedis Klaverings, gan viņa bataljoni.

Vēstule tika pasniegta no rokas rokā un nolasīta skaļi. Lasīšanu pārtrauca tikai smieklu šaltis.

“Ak, manu eņģei, esi taisnīga pret mani un tici, ka neviena sieviete nekad nav tikusi dievināta tā kā Tu. Ik diena, ik stunda liek man vairāk un vairāk pārliecināties, ka visa mana laime atkarīga no Tevis vienas. Ar kādu nepacietību es gaidu parītdienu! Vēl atlikušas divas naktis, un tad es varēšu apskaut savu mīļumiņu. Klaverings kļūdās, manu eņģei, ja viņš domā, ka tiks radīti jauni bataljoni, - mums nav tādu nolūku. Mēs gatavojamies tikai pievienot papildu bataljonus tiem, kas mums jau ir. Labāk viņam to pasaki un iestāsti, ka iesniegt lūgumrakstu būs velti.

Desmittūkstošreiz paldies, mana mīļā, par mutautiņiem -kā rādās, nav īpaši jāatkārto, kādu prieku tie man sagādā, kad ņemu tos un atceros maigās rokas, kuras šos lakatiņus darinājušas.

Mans brauciens ir visai veiksmīgs, esmu apmierināts - viss ir lieliskā stāvokli. Vakardiena aizritēja, inspicējot darbus Duvrā, pārbaudot turienes pulkus un krastu līdz Sandgeitai. Tagad es jāšus došos tālāk pa krastu līdz Heistingsai, pa ceļam apraugot dažādas karaspēka daļas. Tāpēc ardievu, mana maigā, visdārgākā mīlestība."

Vēstule - lai cik dīvaini tas liktos - bija adresēta Džordžam Farkaheram, eskvairam, nevis misis Klārkai, taču šis niecīgais fakts parlamenta locekļiem pagāja garām nepamanīts.

Atklājumi Hempstedas vēstulēs stipri vien saļodzīja valdības pārstāvju pašpaļāvību, un 16. februārī Apakšnama vadītājs, cerēdams atjaunot ticību Jorkas hercogam, piecēlās un izteica svarīgu paziņojumu par majora Tonjina norīkojumu. Misis Klārka pirms dažām dienām bija liecinājusi, ka aģents, kurš nosaucis viņai Tonjina uzvārdu, bijis kapteinis Sendons. Kapteinis Sendons bija to atzinis, tomēr noklusēja kādu būtisku faktu, kas pa to laiku bija atklājies ārpus Apakšnama sienām. Fakts — to bija izdibinājis misters Ēdams - bija tāds, ka arī kapteiņa Sendona bagāžā bija viņam adresētas vēstules no misis Klārkas. Un tur bija kāda zīmīte, kurā majoru Tonjinu un viņa paaugstinājumu pieminējis pats hercogs. Misters Ēdams esot runājis par to ar Viņa Karalisko Augstību, un hercogs tūlīt apgalvojis, ka šī zīmīte ir viltota.

- Mans viedoklis ir tāds, — Apakšnama vadītājs sacīja, - ja pierādīsies, ka šī zīmīte ir viltota, mēs varēsim secināt, ka misis

Klaika savu mērķu sasniegšanai izmanto ne tikai melus, bet ari viltotus parakstus. Ja notiks pretēji — izrādīsies, ka zīmīte ir īsta, es pats atbalstīšu apsūdzību. Taču esmu tik pārliecināts par pirmo variantu, ka man nav šaubu — mums šis jautājums jāizspriež šovakar pat, tāpēc es ierosinu aicināt pie barjeras kapteini Sendonu.

Pulkvedis Vordls piekrita. Viņš nekad nebija dzirdējis ne par kādu zīmīti, nedz arī par vēstulēm, kuras būtu pie Sendona. Taču pulkvedis neiebilda - lai kapteinis tās rādot vien. Viņš jutās pārliecināts, ka arī šīs vēstules tikai atbalstīs apsūdzību un nenodarīs nekādu ļaunumu misis Klārkai.

Parādījās kapteinis Sendons. Un, par lielu pārsteigumu gan Apakšnama vadītājam, gan visai komitejai, sparīgi noliedza, ka viņam būtu zināms par tādu zīmīti. Var jau būt, ka esot bijusi kāda vēstule. Viņš neatceroties. Taču zīmītes noteikti neesot. Tā esot iznīcināta. Viņš atminoties - kāda zīmīte gan esot bijusi, taču tā pazudusi. Un saturu viņš neatceroties. Zīmīte esot pagaisusi. Viņa izskats un neslēptie meli bija tik nepārprotami, ka ne tikai misters Persivels, bet arī visi Apakšnama locekļi pēc cītīgas, pusstundu ilgas pratināšanas vienbalsīgi lika šo kungu vest uz arestnamu, bet pēc tam seržanta pavadībā devās uz viņa mājām, kur nolēma izdarīt kratīšanu, lai atrastu pazudušo zīmīti. Kamēr visi gaidīja viņa atkalparādīšanos, misis Klārka tika izsaukta atkārtoti, un viņu iztaujāja misters Persivels.

- Vai jūs atceraties, ka tūkstoš astoņi simti ceturtajā gadā pie jums būtu ieradies kapteinis Sendons, lai runātu par majora Tonjina lūgumu?

- Man palicis prātā, ka Sendons bija tieši pakļauts majoram Tonjinam, - par to esmu pilnīgi pārliecināta.

- Vai jūs gadījumā neatceraties, ka būtu sūtījusi kādu vēsti Tonjinam ar kapteiņa Sendona starpniecību?

- Neko tādu es neatceros. Tas varētu būt iespējams, taču tas viss bija tik sen.

- Vai atminaties, ka būtu lūgusi kapteini Sendonu nodot majoram Tonjinam kādu dokumentu?

- Kādu dokumentu?

- Jebkādu rakstisku apliecinājumu. No jums vai no kāda cita?

- Nedomāju vis. Es allaž biju visai piesardzīga, dodot projām apliecinājumus rakstveidā.

- Ja gadījumā jūs tomēr būtu sūtījusi šādu dokumentu majoram Tonjinam ar kapteini Sendonu — vai jūs varētu būt to aizmirsusi?

- Nē, es nešaubos, ka neesmu aizmirsusi neko tādu, kas attiecas uzjorkas hercogu.

- Vai kapteinis Sendons par starpniecību saņēma kādus procentus no majora Tonjina?

- Domāju gan. Cik noprotu, majors Tonjins ir devīgs cilvēks. Turklāt kapteinis Sendons tā nenoņemtos ar viņa darīšanām, ja nebūtu ieinteresēts.

- Vai, nākot šurp, jūs nepaguvāt izdibināt, par ko šovakar tika pratināts kapteinis Sendons?

- Man nebija nekādas iespējas to uzzināt.

Liecinieces izturēšanās likās pilnīgi vaļsirdīga un nepiespiesta. Ja tāda zīmīte tiešām bijusi, tad viņa noteikti to aizmirsusi. Klātesošie nepacietīgi gaidīja, kad atgriezīsies kapteinis Sendons un seržants. Tā pagāja apmēram stunda, tad viņš tika ievests zālē pie barjeras, un Apakšnama vadītājs tūlīt sāka iztaujāšanu.

- Vai atradāt to dokumentu?

- Atradu.

- Vai tas jums ir līdzi?

- Tas ir pie ziņneša. Tāpat kā pārējās vēstules, kas saistītas ar šo lietu.

Ziņnesim lika nodot dokumentus - vēstuļu sainīti, un pašā virsū bija meklētā zīmīte. Pilnīgā klusumā misters Pcrsivels pasniedza zīmīti Apakšnama vadītājam, kurš to nolasīja skaļi: “Nupat saņēmu Tavu zīmīti. Tonjina norīkojums paliks tāds, kāds tas ir. Lai Dievs Tevi svētī. ” Zīmīte bija bez paraksta, taču tā bija adresēta Džordžam Farkaheram, eskvairam, Gločesterpleisas astoņpadsmitajā namā.

No solu puses atskanēja murdoņa. Kāda šai vēstulītei nozīme? Vai to tiešām rakstījis hercogs? Un kas ir Džordžs Farkahers?

Misters Persivels turpināja kapteiņa Sendona pratināšanu.

- Kāds bija jūsu nolūks, slēpjot šo zīmīti?

- Man nebija nekādā noļuka. Es tikai kaunos.

- Jums kāds lika to slēpt?

- Nē.

- Kad misis Klārka jums iedeva šo zīmīti — vai viņa teica, ka to rakstījis Jorkas hercogs?

- Es neatceros, ko tieši viņa sacīja, bet jēga bija tāda, ka zīmīte nāk no hercoga.

- Vai jūs pazīstat Jorkas hercoga rokrakstu?

- Nekad mūžā to neesmu redzējis.

- Vai jums nelikās, ka vēstule rakstīta misis Klārkas rokrakstā?

- Nē, nelikās vis.

- Un kas ir Džordžs Earkahers, eskvairs, kuram zīmīte adresēta?

- Nav ne jausmas.

Kapteinim Sendonam ļāva aiziet, un uz pratināšanu tika izsaukta misis Klārka. Viņu iztaujāja ģenerālprokurors.

- Vai atminaties, ka būtu kādreiz redzējusi šādu vēstuli?

- Šķiet, ka esmu, jo tas ir Viņa Karaliskās Augstības rokraksts. Nezinu, kā citādi tā varēja nonākt pie šā cilvēka, laikam jau esmu viņam to iedevusi.

- Paskatieties uz zīmogu. Vai jūs to pazīstat?

- Tas ir Jorkas hercoga privātais zīmogs. Es teiktu, ka man mājās ir daudz vēstuļu ar šo zīmogu. Šis uzraksts skan: “Vienmēr klāt”.

- Kas ir Džordžs Earkahers?

- Sā cilvēka vairs nav. Tas bija viens no maniem brāļiem. Man bija divi brāļi, kuri dienēja flotē un aizgāja bojā. Džordžs bija viens no viņiem. Hercogs parasti sūtīja man vēstules, adresēdams tās viņam.

- Vai jūs kādreiz esat atdarinājusi cita cilvēka rokrakstu?

- Nē, man nav bijusi nekāda vajadzība to darīt. Es varētu kaut ko tādu mēģināt pa jokam — sieviešu sabiedrībā imitēt kādu rokrakstu. Ir tāda spēle... cik smieklīgi to šeit pieminēt - viena persona raksta vīrieša vārdu, otra — sievietes, pēc tam - kur abi atrodas un ko dara, tad saritina zīmīti rullītī un vaicā: “Vai tas

nav tā un tā cilvēka rokraksts”? Ja rokraksts sakrīt, cilvēks varbūt devis mājienu par savu draugu vai draudzeni.

- Vai jūs spētu atdarināt Jorkas hercoga rokrakstu?

- Nezinu. Viņš pats to zinās vislabāk. Reizēm, kad mēģināju rakstīt viņa rokrakstā, viņš atradās man līdzās. Hercogs ļāva man uzvilkt viņa vārdu “Frederiks”, bet es nekad neesmu viņa parakstu kaut kur izmantojusi. Ja es būtu kaut ko tādu pasākusi, tad jau sen būtu saukta tiesas priekšā.

- Vai jūs vienmēr rakstāt vienādā rokrakstā?

- Man ir grūti pateikt, kā es rakstu. Parasti skribelēju lielā steigā.

- Jūs vadījāt mātes roku, kad viņa parakstīja vekseļus, kuri nonāca tribunālā kopā ar apsūdzību jūsu brālim. Vai to nevar saukt par citādu rokrakstu?

- Vadot mātes roku, es nesteidzos. Patiesībā, es domāju, tas drīzāk varētu būt mans rokraksts, nevis mātes, jo viņai roka tikpat kā vairs neklausa.

- Tātad jūs spējat rakstīt divos dažādos rokrakstos?

- Es nespēju tajos saskatīt lielu atšķirību.

- Jūs neredzat starpību starp savu pašas rokrakstu un to, kādā parakstīti vekseļi, kas tika iesniegti kara tribunālam?

- Manuprāt, tie nav īpaši atšķirīgi... Vai jūs uzskatāt, ka tāda parakstīšanās uz vekseļiem bija dokumentu viltošana?

- Es neko tamlīdzīgu neteicu. Jūs saņēmāt mātes roku un vadījāt to?

- Māte saņēma spalvaskātu, bet es turēju to mazliet zemāk, un tad vadīju viņas roku. Jūs varat paskatīties, kā mēs abas rakstām, kad vien vēlaties.

- Tad jau vekseļi faktiski ir parakstīti jūsu rokrakstā?

- Ja jums labpatīk to tā saprast, varat tā uzskatīt. Domāju, ka, pieturot mātes roku, rokraksts tik un tā bija mans.

Sēde beidzās. Tika nolemts nodibināt īpašu komiteju, kas pārbaudītu pārējās vēstules, kuras rakstījusi misis Klārka, īpaši pievēršot uzmanību tām, kas atrastas kapteiņa Sendona dzīvoklī, un zīmītei. Slēdzienu par šo korespondenci vajadzēja iesniegt nākamajā dienā. Tādējādi 17. februārī tika nolasītas vairākas

vēstules, kuras - tā apgalvoja misis Klārka - bija uzrakstītas viņas rokrakstā, lai gan viņai atļāva tikai apskatīt aploksnes, nevis to saturu. Tās nebija sakārtotas hronoloģiski un vairākumā bija datētas ar 1804. gada vasaru.

Katrā no šīm vēstulēm Jorkas hercoga vārds tika saistīts ar kāda virsnieka paaugstināšanu, tostarp arī ar majora Tonjina norīkojumu:

“Sakiet Spedingam, lai atraksta, kas viriam vajadzīgs.

H. teica, ka šis ir īstais brīdis... Vai Jūs neuzzināta par to leitnanta vietu pulkā, kurš dodas uz Indiju? H. stāstīja, ka tur esot divas vietas, kuras varētu pārdot... Es ieminējos h. par patentu. Viņš bija visai pretimnākošs. Kā jums šķiet, vai varat sagādāt man simt ginejasī Nelaimīgā kārtā to brīvo vietu - tāda tiešām bija - jau pieprasījis lords Bridžvoters. Taču V K. A. apskatīšoties, ko varēšot darīt... Esmu pilnīgi pārliecināta, ka pieminēt naudu būtu neērti, bet varat paziņot Bēkonam un Spedingam, lai katrs samaksā divus simtus. Man jāzina viņu atbilde, jo tālāk jārunā ar Viņu, un esmu jau teikusi, ka jūs par mani rūpējaties... Hercogs pavēlēja publicēt piezīmi par Tonjina norīkošanu oficiālajā biļetenā... ”

Vēstuļu lasīšana uz Apakšnama locekļiem atstāja neizdzēšamu iespaidu. Visi saprata, ka tās atradušās nejauši. Misis Klārka nebija zinājusi, ka tās vēl arvien ir pie kapteiņa Sendona, par tām nebija ne jausmas arī pulkvedim Vordlam. Ja abi būtu par tām iedomājušies, tās tiktu iesniegtas komisijai jau sen.

Misters Persivels pajautāja ģenerālim Gordonam - kara ministram, vai šis rokraksts zīmītē, ar kuru viss sākās: “Nupat saņēmu Tavu zīmīti. Tonjina norīkojums paliks tāds, kāds tas ir. Lai Dievs Tevi svētT, pieder hercogam.

- Varu pateikt tikai to, ka tas stipri vien līdzinās Viņa Karaliskās Augstības rokrakstam. Taču neko apgalvot neņemos.

- Vai esat runājis par šo jautājumu ar Jorkas hercogu?

- Jā, tiku par to ieminējies. Pēdējo reizi šorīt, pusvienpadsmitos. Un hercogs man sacīja: “Tā kā jūs noteikti šovakar izsauks uz parlamentu sniegt paskaidrojumus, es ar jums neko neapspriedīšu. Varu apliecināt tikai vienu - to, ko apgalvoju jau

agrāk. Man par to visu nekas nav zināms, un zīmīte laikam ir viltojums.”

Vēlāk tika nopratināti arī citi liecinieki, bet neviens nevarēja droši apgalvot, ka vēstuli rakstījis pats hercogs. Viens no tiem bija Koutu bankas nama pārstāvis. Tas sacīja, ka rokraksts esot tāds pats kā hercogam, taču bez paraksta viņš nevarot neko apzvērēt.

Apakšnama vadītājs, vēl pēdējoreiz cenzdamies apsūdzēt misis Klārku dokumentu viltošanā, izsauca uz pratināšanu misteru Bendžaminu Touenu.

— Ar ko jūs nodarbojaties?

— Apgleznoju samtu.

— Vai jūs bijāt pazīstams ar misis Klārku, kad viņa dzīvoja Gločesterpleisā?

— Biju gan.

— Vai atceraties, ka misis Klārka kādreiz būtu teikusi kaut ko par rokrakstiem?

— Jā. Kādā sarunā viņa atzinās, ka varētu viltot hercoga parakstu, un uz balta papīra gabala parādīja, kā tas būtu darāms. Es nespēju saskatīt nekādu atšķirību starp viņas uzvilkto un īsto hercoga parakstu.

— Vai jūs gribat teikt, ka šī dāma uzsāka sarunu par šo tēmu un tūlīt, jums klātesot, parādīja savu prasmi?

-Jā-

— Tātad viņa jums parādīja, kā atdarināt hercoga parakstu?

— Jā. Uz papīra lapas. Tas bija vai nu vārds “Frederiks”, vai “Jorkas un Olbenijas hercogs”, es vairs neatceros.

— Vai jūs izteicāt kādus apsvērumus par šo tēmu?

— Bildu, ka tas ir visai nopietni.

— Un ko viņa atbildēja?

— Viņa smējās.

Tūlīt piecēlās lords Folkstouns, lai izvaicātu liecinieku.

— Kādu glezniecības novirzienu jūs pasniedzat?

— Mācu gleznot puķes, ainavas, Figūras, augļus.

— Vai mācāt audzēkņiem arī īpaši izvilkt un savīt burtus? Ar līkumiņiem un astītēm?

— Jā, es to daru gan.

- Vai misis Klārka runāja tikai par hercoga parakstu, vai arī apgalvoja, ka spēj atdarināt arī viņa rokrakstu?

- Viņa pieminēja tikai parakstu.

- Vai jūs bijāt misis Klārkas uzticības persona?

- Nē.

- Cik ilgs laiks pagājis, kopš pasniedzāt viņai stundas?

- Nezinu, man jāpaskatās piezīmēs.

- Vai tad, kad jūs šķīrāties, tas notika draudzīgi?

- Misis Klārka palika man parādā.

- Vai viņa vēlāk samaksāja visu, kas jums pienācās?

- Nē.

Liecinieks mazliet apmulsis izgāja no zāles, un sēde tika pasludināta par slēgtu. Komisijas locekļi nolēma nodot apšaubāmo zīmīti par Tonjina norīkojumu tāda cilvēka rokās, kurš varētu palīdzēt un noteikt, kas īsti to rakstījis, lai paziņotu savu slēdzienu nākamajā sēdē.

Piektā nodaļa

Tikko Mērija Enna aizvēra plakstus, acu priekšā tūlīt parādījās abi vekseļi, un viņa dzirdēja mātes balsi īdzīgi purpinām: “Kāpēc man jāparakstās ar savu vārdu, ko tas nozīmē?” Un savu pašas balsi atbildam: “Debess augstā, dari taču, ko saku! Cārlijam vajag naudu, viņš var to saņemt pret šiem vekseļiem, kurus izrakstījis Rasels Menerss. Izskatīsies labāk, ja tos parakstīsi tu, nevis es.” Tad, satvērusi mātes roku, viņa vadīja to, uzvelkot parakstu.

— Vai tas nozīmē, ka tad, ja radīsies kādas nepatikšanas ar to naudu, tie cilvēki meklēs mani? Es nevaru sūtīt Cārlijam nekādu naudu.

— Protams, ka ne. Nemels muļķības.

Tā nolādētie vekseļi tika nosūtīti Cārlijam, kurš pret tiem saņēma naudu, bet pēc tam tie atgriezās. Tapa izvilkti dienas gaismā, iesniegti kara tribunālam un apspriesti visos sīkumos. Tie tika aizmirsti, jo tribunāls Cārliju attaisnoja. Un pēcāk tos atkal atcerējās — tagad jau Apakšnama locekļi. It kā šie vekseļi tiešām būtu nolādēti — tiem lemts kāds velnišķīgs liktenis. Vai Mērija Enna kaut ko darījusi nepareizi? Vai tad viņa pārkāpusi likumu? Varbūt tas arī ir viltojums, ja tu, cilvēks, vadi kāda cita roku? Mērija Enna nespētu zvērēt, liekot roku uz Bībeles, ka māte tiešām saprata, ko paraksta. Sī sieviete bija pārāk novecojusi un savārgusi, lai saprastu, ko nozīmē vekseļi, čeki, naudas operācijas, māte nezināja arī to, ar ko viņas meita nodarbojās Oldberlingtonstrītas devītajā namā kopā ar Raselu Menersu.

Un kas notiks, ja māti izsauks uz Apakšnamu, nostādīs pie barjeras un sāks pratināt? No šīs domas vien viņai kļuva nelabi.

Mērijai Ennai šāds moku skats bezmaz liktu zaudēt samaņu — māte, drebuļodamās krēslā, viņu biedē un apvaino ģenerālprokurors. Mērija Enna dīdījās un grozījās, rokas pie acīm piespiedusi. Kad īsti beigsies šī spīdzināšana? Kad tai pienāks gals?

Nekas labs no tā visa neiznāks, tikai viņas vārds būs izvārtīts pa dubļiem. Kauns, izsmiekls, apmelojumi un netīrās veļas mazgāšana. Mērija Enna iedzēra ārsta izrakstīto pulverīti un nodrebinājās. Divas dienas jāpavada gultā. Nekādu apmeklējumu — ne draugu, ne radu. Tāda bija ārsta pavēle, un viņa paklausīja. Taču viņa nespēja atpūsties, pāri gāzās jauni draudīgi apvainojumi - dokumentu viltošanā.

Klauvējiens pie durvīm. Tā atkal ir Marta — viņa noprata — nāk nogludināt spilvenu.

- Kas lēcies, Marta? Vai tu nevari likt mani mierā, lai es dabūtu mazliet pagulēt?

- Lords Folkstouns atvedis jums puķes.

- Labi, ieliec tās ūdenī.

- Lords cerot, ka jums ir labāk, kundze. Un sūta jums sveicienus.

- Vai lords teica, ka gribētu mani satikt?

- Viņš neuzdrošinājās.

Viņa nožāvājās un ieskatījās pulkstenī. Bija tikai pusdesmit. Stundas rit lēnām. Un miegs joprojām nenāk. Saruna ar Folk-stounu varētu viņu izklaidēt. Šis cilvēks tiešām ir tik uzmanīgs, pat visai pievilcīgs, izskatās viņā ieķēries - lūr ar teļa acīm... Viņš zaudējis sievu, kā rādās, pēc tam vēl nav atkopies, taču smags zaudējums spēj piešķirt jūtām asumu, Mērija Enna pati jau agrāk par to pārliecinājusies. Viņa piecēlās sēdus un pasniedzās pēc šalles, ko aplikt ap pleciem, mazliet nogrimēja seju un uzpilināja spilvenam dažus smaržu pilienus.

- Pasaki Viņa Gaišībai, lai nāk iekšā.

Marta aizgāja.

Mērija Enna atlaidās spilvenos - bāla un gurda. Lampas liesma viņai līdzās uz naktsgaldiņa bija nogriezta zemu, tā tik tikko apgaismoja seju, un šāda pustumsa viņai piestāvēja. Klauvējiens pie durvīm likās uzstājīgs, tas mazliet intriģēja, jo

bija pagājuši vairāki mēneši kopš tā brīža, kad viņas mājā ienācis vīrietis. Mērija Enna vairs lāgā nespēja atcerēties, kad īsti tas bijis. - Ienāciet! — viņa noteica. Balss skanēja pamudinoši, glāsmaini, sološi - tā gaidīja kādu mīlestības intrigu, nevis garlaicību. - Cik jauki, ka iegriezāties. Es jutos tik vientuļa.

- Es palikšu tikai īsu brītiņu. Varu apzvērēt, ka jums ir labāk.

- Protams, ka man ir labāk. Kāpēc jūs par to esat tik norūpējies?

- Kad uz Apakšnamu atbrauca doktors Metkālfs un paziņoja, ka esat slima, tāpēc šodien nevarēsiet liecināt, es tik tikko spēju nosēdēt līdz sēdes beigām. Izsaucu ārstu pie barjeras un nopratināju, viņa atbildes visus apmierināja - viņi noticēja, ka jūs tiešām esat slima, bet man vēl vairāk sagribējās jūs redzēt. Vai jums kaut kas vajadzīgs? Vai varu jums kaut ko atnest? Vai varat būt pārliecināta, ka jūsu ārstam var uzticēties? Varbūt gribat, lai aizsūtu pēc sava ārsta?

- Ar mani viss būs labi, esmu tikai pārgurusi. Cerēju, ka nedēļas nogalē dabūšu atpūsties, taču neizdevās. Labi, pastāstiet man, kā viss virzās.

- Lieliski. Visu dienu tika pratināti rokrakstu eksperti. Divi zeļļi no galvenā pasta, pāris inspektoru, kuri atnesa mikroskopus, tad vēl viens no Kontu bankas un trīs no Anglijas bankas. Un visi teica vienu un to pašu, lai kā Persivels pūlējās atbildes sagrozīt.

- Un kāds tad bija viņu slēdziens?

- Ka rokraksts esot līdzīgs, bet neviens neņemoties zvērēt, ka tas ir pilnīgi identisks. Viņi domājot, ka rokraksts ir viens un tas pats, tas arī viss. Visiem bija traki muļķīgs izskats, kad viņiem pajautāja, vai esot lasījuši, kas rakstīts avīzēs par šo diskusiju, vai zīmīte ir īsta vai nav. Un atzinās, ka esot gan, bet tas nozīmē, ka patiesībā viņi nerunāja objektīvi, jo jau iepriekš zināja, ka par šo zīmīti pastāv šaubas.

- Tad jau valdības piekritēji nekur tālāk nav tikuši?

- Pilnīgi droši, ka ne. Izmeklēšana apstājusies, šo jautājumu varētu atrisināt tikai ar balsošanu. Kad eksperti aizgāja, mēs pratinājām ģenerāli — veco Klaveringu, kurš centās noliegt, ka būtu ar jums pazīstams. Tas gan negāja cauri, jo viņam tika

paradītas daudzās jūsu vēstules. Viņš mūs vareni izklaidēja. Pratinātājs bija Sems Vaitbreds - sasēja vecozēnu mezglā, galu galā nelaimīgais jutās septītajās debesīs, kad tika projām. Viņa liecība nekādi neietekmēja apsūdzību, bet pa to laiku, kamēr vecais murmināja neskaidras atbildes riņķī un apkārt, visi saprata, ka viņš ar jūsu starpniecību panācis paaugstinājumus. Pēc tam tika izsaukti Grīnvuds un Gordons. Neko būtisku abi nepateica. Iesniedza veselu ķīpu dokumentu, tikai tiem nebija nekādas nozīmes. Visiem kļuva garlaicīgi. Patiesībā cilvēki zaudēja interesi, tikko noskaidrojās, ka jūs šodien nebūsiet. Tā tas bija.

— Cik nežēlīgi - viņiem gribas izklaidēties, noskatoties manās mokās. It kā es būtu upuris, kas pamests lauvām saplosīšanai.

— Nebūt ne. Jūs ne mirkli neatgādinājāt upuri. Viss izskatījās tā, it kā jūs būtu gatava kuru katru brīdi pārvērst sēdi jautrā izrādē. Ģenerālprokurors ir kā lācis, bet jūs esat mednieks, kurš dzen tam pēdas. Visi parlamenta locekļi jūk vai prātā jūsu dēļ, arī valdības pārstāvji. Pat Vilberforss aizmirsis savus melnos vergus un runā tikai par jums. Dzirdēju, kā viņš ar nopūtu teica kādam no saviem svētulīgajiem draugiem: “Dziļumos viņa ir laba.”

— Kādos dziļumos?

— Sirds dziļumos. Un piebilda, ka jūs esot nokļuvusi ļauna cilvēka rokās.

— Iespējams, ka viņam taisnība. Ja ticētu pamfletiem, tad esmu bijusi tik daudzās rokās, ka no manis nekas daudz nav palicis pāri. Vai esat tos lasījis?

— Es nepazemojos tiktāl, lai lasītu visādas neķītrības. Paklausieties, vai es jūs nenogurdinu?

— Ne mazākajā mērā. Jūsu klātbūtne mani nomierina.

— Tā būšana ar vēstuli ir aplam dīvaina. Varu jums pastāstīt, ko runā kuluāros, ka Sendons attapies - ja zīmīti rakstījis hercogs, tad tā nāks pa labu apsūdzībai. Tāpēc viņš izlikās, ka ir to pazaudējis, jo viņam ne prātā nenāca, ka Ēdams atstieps to uz Apakšnamu.

— Bet kāpēc Ēdams to uzraka? Tā viņiem var nodarīt tikai zaudējumus.

- Tāpēc, ka... vai tad jūs nesaprotat, viņam nebija ne jausmas, ka zīmīte tiešām /Vīsta! Ēdams nolēma, ka tā ir viltota. Un tagad, kad Sendons tik bezcerīgi sapinies melos, zīmīte ne tikai kļuvusi par vērā ņemamu pierādījumu, bet noticis tā, ka viņi pasi sagādājuši sev galvassāpes, izrakdami visas tās pārējās vēstules! Tieši tāpēc zīmīte ļauj mums triumfēt. Persivels kaitējis pats sev, un tie citi tāpat. Varu derēt, ka Viņa Karaliskā Augstība rīt sados Ēdamam sukas!

- Hercogs pārāk baidās no Ēdama, lai sadotu viņam. Ēdams hercogu sažņaudzis kā knaiblēs. Es vienmēr esmu to teikusi.

- Vai tiešām jūs neko nenožēlojat? Es domāju, ka tas ir lieliski.

- Ko man patlaban līdzētu nožēlas? Viss jau sen ir par vēlu.

- Klīst tādas baumas, kurām neviens netic, - ka aiz visa notiekošā slēpjas Kents. Es zinu, kā radušās šīs aizdomas, - vienā reizē jūs liecinājāt, ka esat pazīstama ar Dodu - Kenta privātsekretāru. Taču Dodu pazīst visi.

Mērija Enna neatbildēja. Viņa atcerējās, ka jāievēro piesardzība. Ideālistam Folkstounam nebija ne prātā, ka aiz visas šīs izmeklēšanas tiešām slēpjas sazvērestība.

- Vai jūs viņu labi pazīstat? - lords Folkstouns noprasīja.

- Kuru? Dodu? Augstā debess, nē. Viņš ir drausmīgi garlaicīgs, bet sagadījies tā, ka šis cilvēks bija mans kaimiņš. Dods dzīvo Slounstrītā un labprāt iegriežas pakavēt laiku, ja gadās brīvāks brītiņš.

- Jūsu vietā es turētos no viņa tālāk. Galmā traki baumo — tā ir galminieku pamatnodarbošanās. Tā man likās īpaši derdzīga tad, kad dzīvoju Francijā - pirmsterora laikos, protams, kad valdīja stingri ideāli. Likās, ka tie patiesi atdzima pēc pārmaiņām, kad tika gāzta tirānija, un tagad ir kam dzīvot.

Paldies Dievam, viņš iedziļinās savā iemīļotajā tematā! Briesmas ir garām, vismaz uz brīdi. Laikam pēc minūtēm desmit vajadzētu ieliet viņam brendiju. Lai novērstu uzmanību, pēc tam varētu piedāvāt, lai lords apsēžas uz gultas malas.

Uzmanību tiešām novērsa, tikai ne brendijs. Parādījās Marta, kura paziņoja, ka pie ārdurvīm zvanot.

- Jūs grib satikt pulkvedis Vordls un majors Dods.

Klusums. Vispirms šausmu un pārsteiguma mirklis, tad jaizrada liels izbrīns. - Cik savādi! Vai viņi ieradušies kopā? Krinos gan, kādēļ?

- Pulkvedis Vordls cer, ka jūs viņu pieņemsiet.

- Viņš cer velti.

Lords Folkstouns piecēlās no krēsla.

— Vai tas neliksies dīvaini, ja jūs pieņemat mani, bet neaicināsiet iekšā viņu? Pat lai apsveicinātos?

— Lai viņam liekas dīvaini. Es varu pieņemt, ko gribu. Piemēram, savus draugus.

- Esmu apmulsis. Lūdzu, pieņemiet viņu! Ja pulkvedis uzzinās, ka esmu šeit, var sākties kādas muļķīgas tenkas.

Tātad Viņa Gaišība baidās kompromitēties? Lorda valdzinājums Mērijas Ennas acīs manāmi kritās. Viņa pievilcība pagaisa. — Labi. Sauksim viņu iekšā.

Viņa Gaišība nomierinājās. Pulkvedis Vordls tika ievests guļamistabā.

Viņš nepasmīnēja, kā varētu gaidīt, neiegrūda otram viesim dunku ribās un nenomurmināja: “Jūs taču esat mani apsteidzis!”, lai pazobotos par šo sabiedrību pie sirdzējas gultas. Parlamenta loceklis no Okhemptonas izskatījās izbijies. Viņš pateica dažus vārdus, pēc tam apsēdās un apklusa. Kaut kas nebija kārtībā. Mērija Enna juta, ka gaisotne mainījusies.

- Lords Folkstouns man pastāstīja par šodienas notikumiem, -viņa sacīja. - Es sapratu, ka viss iet labi, bet nekas nav skaidrs.

— Jā. Apakšnama noskaņojums ir labs, tas ir mums labvēlīgs. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ es šovakar ierados jūs apmeklēt. Manuprāt, būtu labāk, ja jūs izmantotu šo apstākli, ka esat saslimusi, un palūgtu atļauju vairs nepiedalīties sēdēs.

- Mani nekas tā neiepriecinātu un neatvieglotu kā šāda iespēja.

Lords Folkstouns neticīgi uzlūkoja Vordlu. - Jūs laikam

esat sajucis prātā! Kā tā, ja misis Klārka ir mūsu galvenais trumpis? Ar viņas klātbūtni vien pietiek, lai uzvarētu!

— Es jums nepiekrītu.

— Vai jūs gribat teikt, ka misis Klārkas sagādātajiem pierādījumiem nav vērtības, tie drīzāk kaitējuši? Tāds pieņēmums ir šaušalīgs! Bez viņas mums nebūtu nekādu cerību.

- Saprotiet mani pareizi, Folkstoun. Protams, ka misis Klārka mums sniegusi lielu palīdzību. Bet mans uzskats ir tāds, ka viņa pateikusi visu, kas viņai bija sakāms. Ja misis Klārka vēl parādīsies Apakšnamā, tad tiks pratināta jautājumu krustugunīs, un var nākt gaismā tādi fakti, kas mums tikai kaitēs.

Tātad Vordls bija sadzirdējis baumas, kas klīda par Kentas hercoga lomu šajos notikumos. Tāpēc viņi abi ar Dodu ieradušies. Mērija Enna paraustīja plecus. Lai abi izcīna kauju līdz beigām bez viņas, kas viņai tur par daļu.

- Paklausieties, - Folkstouns ierunājās, — kas aiz visa tā slēpjas? Vai notiek kaut kas tāds, par ko mums vēl nav zināms? Vai varbūt šīs tenkas par Kentu ir patiesas?

- Nē, es galvoju jums, ka ne.

- Tad kas īsti ir par lietu?

- Man negribētos, lai misis Klārka tiktu apgrūtināta vēl ilgāk.

- Neko ļaunāku, nekā viņai jau ir nodarīts, neviens vairs nodarīt nespēj. Jūs taču to zināt, un misis Klārka ar visu gluži viegli tika galā. Kas tā vēl par informāciju, kas var kaitēt?

Pulkvedis Vordls pavērās savā svarīgākajā lieciniecē, meklēdams palīdzību. Taču viņa nelikās neko manām, pievēra acis un sāka žāvāties. Pulkvedis izmisumā vēlreiz pievērsās lordam Folks tonnām.

- Labi, tad būšu atklāts. Tas ir personisks jautājums, kas saistīts ar mani un misis Klārku. Būšu jums ļoti pateicīgs, ja atstāsiet mūs abus uz piecām minūtēm divatā.

Lords Folkstouns stīvi piecēlās. — Protams, ja jau jūs tā vēlaties. Man nav izvēles.

Viņš izgāja no guļamistabas, atstājot abus divatā. Satrauktais pulkvedis Vordls tūlīt sāka runāt skaidru valodu. - Jūs taču neko neteicāt lordam Folkstounam par Kentu?

- Skaidrs, ka ne.

- Viņam radušās aizdomas. Tāpēc viņš ieradās jūs apraudzīt, šaubu nav.

- Muļķības, viņš atnesa man puķes.

- Tas taču tikai aizbildinājums. Es brīdinu — esiet uzmanīga! Runas klīst visapkārt. Ja valdības pārstāvji kaut ko saodīs, mūsu lieta būs zaudēta, visas apsūdzības pajuks.

Folkstouns nav valdības pārstāvis.

- Tam nav nozīmes. Ja viņš to uzzinās, tad bez kavēšanās padosies.

- Tātad jūs kaunaties par sazvērestību un apsūdzībām?

- Runa nav par kaunu un sazvērestību. Runa ir par politiku, un tas viss ir diezgan sarežģīti.

- Sarežģīti - tas ir tikai vārds. Jūs mani ievilkāt šajos dubļos. Un tagad man jāsargās ne tikai no valdības pārstāvjiem, bet arī no lorda Folkstouna - tā vīra, kurš darījis tik daudz, lai man palīdzētu!

- Man ļoti žēl. Tas ir tik nelāgi. Bet politikā par mūsu labākajiem draugiem reizēm kļūst tie, kas agrāk mūs nodeva, jebšu bez ļauna nolūka.

- Labi, ko jūs gribat, lai es daru?

- Lai jūs atspēkojat Folkstouna apgalvojumus. Sakiet, ka mūs nav atbalstījis Kents. Ja vēlaties, stāstiet viņam, ka mēs abi esam intīmi draugi un es baidos, ka skandāls varētu atklāties.

- Liels paldies!

- Tāds paskaidrojums varētu viņu atturēt no tālākas izprašņāšanas.

- Un kāpēc viņš nedrīkstētu mani izprašņāt? Lords man patīk.

- Tad samuldiet viņam jebkādus melus, ko vien vēlaties. Tikai nesakiet patiesību.

Mērija Enna uzslējās gultā sēdus, satūcīja spilvenus sev aiz muguras, vēlreiz ielūkojās spogulī un sakārtoja šalli.

- Būdams patriots, pulkvedi Vordl, jūs esat pārlieku tramīgs. Cik žēl, ka ģenerālprokurors nedzird, ko jūs tagad runājat.

- Mīļā kundzīt, politikā visi līdzekļi...

- Tā ir politiskā blēņu gvelšana. Nerunājiet par politiku, tā smird! Labi, es aptīšu ap pirkstu Viņa Gaišību, neraizējieties. Taču, ja mani aicinās uz Apakšnamu, es iešu. Es neesmu nosūdzētāja, tāpēc varat turēt galvu augšā... Un tagad esiet tik labs - sameklējiet Viņa Gaišību un pasakiet, ka mūsu pārrunas divatā beigušās.

Vordls atviegloti uzelpoja un izslējās taisnāk. Nomāktais skatiens, drūmā sejas izteiksme nozuda. Pulkvedis izgāja, Mērija

Enna varēja dzirdēt, kā abi viesistabā runājas. Viņa iztēlojās šo ainu: Folkstouns neatlaidīgi iztaujā, Dods un Vordls izvairās, un tikai Dievs vien zina, kādas baumas aptraipa viņu pašu. Durvis aizvērās, pa ielu aizdipēja soļi. Visi trīs ir projām, viņa var atpūsties un ļauties miegam. Mērija Enna jau gribēja nomest šalli un nodzēst lampu, kad pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens.

- Iekšā! - Kas Martai atkal vajadzīgs? Taču tā nebija Marta, bet Viņa Gaišība - uzbudināts, izskatīdamies pēc sazvērnieka.

- Viņi ir projām! Atbrīvojos no abiem! - lords pavēstīja, pienāca pie gultas un saņēma Mērijas Ennas roku.

Ak Dievs... Mērijai Ennai iesmeldzās sirds. Vai tiešām ari tas vēl? Garastāvoklis, kāds viņu bija pārņēmis savā varā tikai pirms pusstundiņas, jau zudis. Tas brīdis ir pagājis, tagad viņai gribas tikai gulēt. Mērija Enna nomāca žāvas un pūlējās pasmaidīt.

- Man likās, ka arī jūs aizgājāt.

- Ienācu novēlēt jums labunakti.

Mērija Enna saprata, ko tas nozīmē, - bija kaut ko tādu piedzīvojusi dučiem reižu. Ne jau ar Viņa Radikālo Gaišību, bet ar citiem. Piecu minūšu laikā kārtis bija galdā, sākās roku glaudīšana, murmināšana un čuksti, steidzīga lūgšanās. Labāk tikt ātrāk ar to galā, lai būtu miers un varētu sūtīt viņu mājās. Izliekoties, ka lords novedis viņu līdz svētlaimīgam nogurumam, -tas parasti iedarbojas. Viņš izkāps no gultas un ticēs, ka iekarojis visu pasauli.

- Vai nodzēst gaismu? - lords pačukstēja.

- Ja jums tīk.

Mērija Enna ieskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa vienpadsmit. Ja lords aizies ceturksni pēc divpadsmitiem, kaut gan tā ir naiva cerība, viņai paliks vēl astoņas stundas gulēšanai - līdz tējai, kura tiks pasniegta septiņos... Taču, ja būs tā, kā teica priekšā instinkts - tas likās visai iespējami, — un lords frankofils nebūs augstumos, sekos tikai solījumi, bez kādiem panākumiem, tad laika atliks maz. Tad derēsim - faites vos jeux - un uz priekšu -allons—y.

Sestā nodaļa

Trešdiena, divdesmit otrais februāris bija pēdējā diena, kad tika sniegtas liecības, un pulkvedis Vordls, jau paziņojis, ka viņam neesot vēlēšanās pieaicināt vēl kādus apsūdzības lieciniekus, piemetināja - pie kapteiņa Sendona atrastās vēstules pilnīgi pierādījušas Jorkas hercoga vainu mahinācijās ar paaugstinājumiem. Un palaida savā vietā Apakšnama vadītāju.

Misters Persivels sāka ar vēsti, ka viņš vēloties nomierināt visus klātesošos, kuri satraucoties par kavēšanos uzklausīt kapteiņa Sendona liecību un tās zīmītes iesniegšanu, kura attiecas uz majoru Tonjinu. Klīstot baumas, ka Jorkas hercoga piekritēji likuši kapteinim Sendonam zīmīti iznīcināt. Tā neesot taisnība.

Opozīcija uzklausīja šo paziņojumu klusējot. Daudzi - arī valdības pārstāvji - pamanīja, ka vairs nekas netika minēts par iespējamo viltojumu, un vairāk nekādi rokrakstu eksperti pie barjeras neparādījās.

Apakšnama vadītājs vēl pēdējoreiz mēģināja diskreditēt misis Klārku, izsaukdams sniegt liecību saimniecības vadītāju misis Favorī, jo cerēja, ka viņa nomelnos savu kundzi. Marta, pārsteigumā un izbrīnā acis iepletusi, tika nostādīta pretī ģenerālprokuroram.

— Vai jūs Gločesterpleisā bijāt misis Klārkas saimniecības vadītāja?

- Biju.

— Vai mājas uzturēšana maksāja dārgi?

- Kā tad. Reizumis pusdienas gatavoja trīs pavāri. Ja Viņa Karaliskajai Augstībai kaut kas nepatika, nācās sūtīt pēc vēl viena pavāra.

- Vai misis Klārka mēdza pieņemt arī citus džentlmeņus?

- Jā, džentlmeņi nāca un gāja bariem.

- Vai pirms tam, kad Semjuels Kārters sāka strādāt pie misis Klārkas par sulaini, viņš ieradās šajā mājā kopā ar kapteini Satonu?

- Jā, protams, viņu atveda kapteinis Satons, taču viesistabā gan netika līdzi ņēmis.

- Vai jums ir zināms, ka misis Klārka dzīvojusi ar džentlmeni, kuru sauc Ogilvijs?

- Esmu redzējusi Ogilvija kungu, bet misis Klārka nekad nav ar viņu dzīvojusi. Viņš mēdza ciemoties Tevistokpleisā — tāds omulīgs cilvēks.

- Vai jūs pazīstat džentlmeni, kura vārds ir Volmslijs?

- Kam viņš jums vajadzīgs?

Marta, pietvīkusi un sašutusi, pārmetoši uzlūkoja ģenerālprokuroru. Sers Vaikerijs Džibss noliecās uz priekšu. Tātad... misis Klārkas iekarojumiem piebiedrojies vēl viens mīļākais?

Volmslija vārds aizšalca pār soliem. Volmslijs no Sropšīras nogrozīja galvu un piesarka tumši sarkans. Ģenerālprokurors pacēla roku, pieprasīdams klusumu. - Ja, - viņš sacīja, - jūs kaut ko zināt par misteru Volmsliju, es priecāšos to dzirdēt.

Marta grābājās pēc kabatas lakatiņa. Ja viņa neteiks taisnību, ģenerālprokurors var ielikt viņu cietumā!

- Misis Klārka par to zina, — Marta atbildēja. - Es biju precējusies, bet tas vīrs jau agrāk bija salaulājies. Viņš mani mānīja, bet es to nezināju, nebūtu dzīvojusi ar viņu kopā, ja būtu kaut ko nojautusi. Un, tikko uzzināju, es šo kopdzīvi neturpināju. Mēs laulājāmies Vūlvičas baznīcā. Viņš bija ogļu izvadātājs, un misis Klārka brīdināja, lai nesaistos ar viņu, bet es nepaklausīju.

Zāli sadrebināja smiekli, un ģenerālprokurors, paskatījies uz misteru Persivelu, ļāva savai neveiksmīgajai lieciniecei doties projām. Tad viņš izsauca uz pēdējo nopratināšanu Mēriju Ennu Klārku.

- Vai jūs kaut ko zinājāt par Volmsliju?

- Jā. Esmu dzirdējusi par šo cilvēku kādu duci reižu. Melsa, ka viņš esot zaglis, un man pazuda daži zupas šķīvji. Kalpotāji nosprieda, ka tos nozadzis viņš. Tam vīram bija briesmīgs raksturs, un hercogs nolēma, ka labāk būs, ja Marta pametīs savu vietu pie manis.

Pēc cik ilga laika jūs paņēmāt viņu atpakaļ?

Es ņēmu Martu atpakaļ tikai tad, kad viņa man bija pilnīgi nepieciešama. Misis Favori ir neaizvietojama, viņa pārzina visas manas darīšanas. Un nekad nav bijusi negodīga.

- Iepriekšējā liecībā jūs apgalvojāt, ka reiz saņēmāt garu sarakstu ar virsnieku vārdiem, kuri lūdza paaugstinājumus. Un parādījāt to Viņa Karaliskajai Augstībai?

- Jā, tā bija. To sarakstu hercogs ielika savā piezīmju grāmatiņā, un vēlāk es redzēju, ka vairāki no šiem vārdiem bija pārsvītroti. Pieminēju to tikai tāpēc, ka džentlmenis tepat pa labi sacīja - es esot rakņājusies hercoga kabatās.

Mērija Enna apsūdzoši palūkojās uz toriju, kurš bija viņu aizvainojis, un no opozīcijas puses atskanēja zobgalīgi saucieni: “Kauns!”

Ģenerālprokurors ieskatījās savās piezīmēs, ko turēja rokā.

- Jūs savā liecībā apgalvojāt, ka pazīstat majoru Dodu. Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

- Neatceros. Es nekaunos par savu pazīšanos ar majoru Dodu. Nedz arī - atļaušos cerēt — majors Dods kaunas par pazīšanos ar mani. Ja nu vienīgi varbūt šajā mirklī.

- Vai jūs pazīstat misteru Ogilviju?

- Jā.

- Cik ilgi jus viņu pazīstat?

- Neatceros. Vairākus gadus.

- Četrus gadus?

- Iespējams.

- Sešus gadus?

- Nedomāju vis.

- Cik ilgi jūs jau bijāt pazīstama ar misteru Ogilviju, kad sākāt dzīvot ar Jorkas hercogu?

- Dažus mēnešus. Viņam neveicās darījumi, un tajā laikā, kad es ar viņu iepazinos, šis cilvēks bankrotēja.

- Vai jūs dzīvojāt ar viņu kopā?

- Es netiku dzīvojusi kopā ne ar vienu, tikai ar Jorkas hercogu.

Zāli pāršalca uzmundrinoši kliedzieni un svilpieni. Lieciniece visu uzņēma ar nevainojamu savaldību. Ģenerālprokurors

paraustīja plecus. Lords Folkstouns raudzījās lejup uz savām kājām. Pulkvedis Vordls rauca pieri. Un tad, par vilšanos visam Apakšnamam, ģenerālprokurors paziņoja, ka viņam vairs neesot jautājumu lieciniecei.

Vēl palika tikai nedaudz. Nopratināšana beidzās ar divu valdības pārstāvju - armijas cilvēku - liecībām. Tie bija kara ministrs un godājamais sers Artūrs Velslijs.

- Runājot par savu bagāto pieredzi armijā, - sacīja sers Artūrs Velslijs, - varu apgalvot, ka kopš Jorkas hercoga iecelšanas virspavēlnieka postenī, apgādes jautājumi tika nokārtoti daudz veiksmīgāk, uzlabojās virsnieku apmācība, komandējošais sastāvs ir labāk sagatavots, kavalērijas virsnieki ir augstākā līmenī nekā jebkad, visa armijas sistēma mainījusies uz labu — kareivji kārtīgāk ģērbti, viss notiek ekonomiskāk, izkopta disciplīna. Armijas kaujasspējas pēc Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga stāšanās amatā ir manāmi pieaugušas.

Kad šī liecība beidzot bija galā, misters Persivels piedāvāja apspriest to nākamajā otrdienā, ņemot vērā, ka pēc nedēļas -pirmdienā - tiks publicēti pilni sēžu protokoli. Pulkvedis Vordls piekrita.

Izmeklēšana Jorkas hercoga lietā bija pabeigta. Tomēr priekšā vēl bija debates, kurām vajadzēja sākties no ceturtdienas, divdesmit trešā februāra, un turpināties līdz piektdienai, septiņpadsmitajam martam.

Septītā nodaļa

Viņa sēdēja Vestburnpleisas viesistaba, pārgurusi un izsmelta. Si pretīgā izmeklēšana tomēr bija izaicinājums. Fagad vairs nebija nekā - atlika tikai gaidīt spriedumu. Mērijai Ennai vairs nešķita svarīgi, kāds tas būs.

Viņa neko nenožēloja, arī dusmas bija pārgājušas. Pat tribunāls bija aizmirsies. Pie visa vainīgs Ēdams - Ēdams un Grīnvuds.

Viņa paņēma rīta avīzi un izlasīja vēstuli, kuru Jorkas hercogs bija adresējis parlamentam:

“Sev,

es ar lielām bažām gaidīju, kad komiteja, kuru Apakšnams nozīmēja, lai izmeklētu manu darbību Viņa Augstības armijas virspavēlnieka amatā, beigs nopratināšanas, un tagad ceru, ka mana vēršanās pie parlamenta caur jums netiks uzskatīta par nepiedienīgu.

Esmu visai norūpējies, vērojot šos notikumus - kā nopratināšanās mans vārds tika saistīts ar apkaunojošiem darījumiem un noziegumiem. Es dziļi nožēloju, ka mans vārds ticis minēts šādā sakarā, un gan mana labā slava, gan gods - viss likts apsmieklā. ”

“Lieliski,” Mērija Enna domāja, “nožēlojiet vien. Agrāk jūs neko nenožēlojāt. Tad, kad zvērējāt man mīlestību. Nenožēlojāt, kad solījāties gādāt par maniem bērniem. Un nožēlojāt tikai tad, kad ieskatījāt misis Keriju un es kļuvu par nastu. Ja tad jūs būtu turējis solījumus, es jums to visu aiztaupītu.” Viņa paņēma avīzi un izlasīja vēstuli līdz beigām.

“Ņemot vērā, ka man piedēvēti noziegumi, kas saistīti ar manu darba pienākumu nepienācīgu pildīšanu, es ar pilnīgu atbildības sajūtu dodu savu prinča goda vārdu, ka esmu nevainīgs. Noliedzu, ka būtu piedalījies jebkādās apkaunojošās korupcijas norisēs, par kurām runāja liecinieki Apakšnamā pie barjeras. Turklāt es pat nezināju par Šādām izdarībām. ”

Ak, lai Dievs jums piedod! Un kā tad ar tiem auskariem, kurus pirku no Pārķēra, ar zirgiem, pajūgiem, maniem tērpiem un sudrabā iegravētajiem ģerboņiem? Vai tiešām jums šķiet, ka es par to visu maksāju ar astoņdesmit mārciņām mēnesī, kuras jūs man atvēlējāt?

“Mana tīrā sirdsapziņa ļauj cerēt, ka Apakšnams pēc dzirdētajām liecībām uzskatīs tās par aizspriedumainu kaitējumu manam godam un stāvoklim. Ja Apakšnams tomēr nolemtu, ka mana nevainība ir apšaubāma, es pieprasīšu tiesas izmeklēšanu un izmantošu savas tiesības aizstāvēties, kādas ir jebkuram britu pavalstniekam līdzīgos gadījumos.

Patiesi jūsu Frederiks. ”

Vai to rakstījis viņš pats? Pilnīgi iespējams. Vai ar privātsekretāra Herberta Teilora palīdzību. Arī Ēdams var būt rēgojies kaut kur fonā.

Ja varēja ticēt Folkstounam, vēstule īpašu iespaidu neesot atstājusi. Visi sāka melst par to, ka sācies uzbrukums Apakšnama locekļu privilēģijām. Mērija Enna gan lāgā to nesaprata. Un patiesībā viņai bija vienalga.

- Tā, un kas būs tālāk?

Tas bija pirmais jautājums, ko viņa uzdeva sazvērniekiem, kad tie iegriezās pie viņas. Tie bija Vordls, Dods un Glennijs -tā pati trijotne, kura šo putru ievārījusi. - Mēs nevaram tālāk neko plānot, — Vordls sacīja, pēkšņi piepūties un kļuvis svarīgs. — Gan jūsu, gan mūsu nākotne ir atkarīga no Apakšnama sprieduma. Dažas nākamās nedēļas es tagad būšu ārkārtīgi aizņemts. Visas debates man būs jāiznes uz saviem pleciem.

- Vai tad pārējie opozīcijas pārstāvji jūs neatbalstīs?

Protams, ka atbalstīs. Taču, būdams galvenais apsūdzētājs, es uzņemos visu atbildību. Es atrodos pirmajās rindās, un visas acis raugās manī.

Tieši tas jums bija vajadzīgs, manu neaptraipīto un nevainojamo patriot.

- Dārgā kundzīt, tik asa mēle jums nepiestāv.

- Apakšnamā gan jūs par to jūsmojāt.

- Tas bija gluži kas cits. Jūs dzēlāt valdībai, bet mēs esam jūsu draugi.

- Runājot par valdību... - iejaucās Dods, un Mērija Enna redzēja, ka vīrieši apmainās skatieniem, — vakar vakarā mēs runājām par jums ar seru Ričardu Filipsu.

- Ar izdevēju no Bridžstrītas?

- Ar to pašu. Viņš ir jūsu pielūdzējs — vismaz pats tā apgalvoja.

- Tā? Un ko šis cilvēks grib?

- Kādēļ tad tūlīt “grib”? Viņš apbrīno jūsu valdzinājumu.

- Pieredze, major Dod, jau sen man likusi saprast, ka vīrietis apjūsmo sievieti tikai tad, kad no šīs personas kaut ko vēlas.

- Tas ir visai cinisks uzskats.

- Es esmu ciniska sieviete.

- Apspriestais temats, - pulkvedis Vordls iejaucās, -patiesībā bija saistīts ar Filipsa nodarbošanos. Jūs esat tik pazīstama persona... Par jums runā visa Londona... Izdevējs cer, ka jūs sēdīsieties rakstīt memuārus. Viņš domā, ka pieprasījums pēc tiem būtu milzīgs.

- Manas atmiņas... Par ko?

- Par jūsu dzīvi kopā ar hercogu, par cilvēkiem, ar kuriem esat tikusies, par visām baumām un skandāliem. Jūs, protams, kļūtu bagāta. Nodrošinātu sevi uz visu mūžu.

- Bet es biju domājusi, ka jautājums par manis nodrošināšanu jau ir atrisināts! Ka Kentas hercogs parūpējies par manu pensiju!

Iestājās dīvains klusums, mulsa pauze. - Protams, - atkal ierunājās Dods, - tas tiek apspriests, bet līdz brīdim, kad beigsies debates Apakšnamā, viss karājas gaisā. Un mēs zinām, kas notiks.

Bet pa šo laiku iespējami ātrāk uzrakstiet to grāmatu - jums nav nekā, ko zaudēt, bet iegūt varat visu.

- Ar jūsu talantu, - iestarpināja Vordls, - jūsu asprātību, valdzinājumu, nepiespiesto izteiksmi - tāds darbiņš neaizņemtu vairāk par dažām nedēļām. Filipss pazīst vienu tipu, kurš savedīs to pienācīgajā literārajā kārtībā. To zēnu sauc Džillingems.

- Es labprāt jums palīdzētu pats, - sacīja majors Dods. - Jo gluži labi protu apieties ar spalvu. Mana sieva apgalvo, ka es varētu uzrakstīt romānu, ja vien pietiktu laika. Viņa Karaliskā Augstība Kcntas hercogs saka to pašu.

- Tad kāpēc jums neuzrakstīt viņa memuārus? Tos būtu iespējams pārdot vēl labāk nekā manējos. Kā viņš iepazinās ar de Lorāna kundzi, sīki attēlojot visas detaļas. Un kā Gibraltārā kareivji viņu izcepināja kā Gāju Foksu.

- Atmiņu grāmatas uzdevums, ja jūs to uzrakstīsiet, - teica pulkvedis Vordls, pūlēdamies novirzīt sarunu sānis, - galvenokārt būtu - aptraipīt Jorku, tajā pašā laikā cenšoties uzbrukt tagadējai valdībai. Savāciet visas tenkas un dodieties uzbrukumā -par brīvību un mums visiem.

- Mazgāt valdības netīro veļu un aiztaupīt jums pūles?

- Esmu aizņemts cilvēks. Man nav laika rakstīt.

Augstais Dievs! Kā Mērija Enna viņus visus ienīda! Šie zeļļi

grib izmantot viņu kā ieroci, lai īstenotu savus plānus. Tiem vienalga, ar kādiem dubļiem tiktu aplieta viņa, lai tikai pašu rokas paliktu tīras un paši varētu turēties drošā attālumā.

- Es jums kaut ko teikšu, — misis Klārka sacīja, — es varētu uzrakstīt grāmatu par visu to vīriešu intīmo dzīvi, kurus esmu pazinusi. Arī par jums un majoru Dodu.

- Dārgā kundze, mūsu dzīves tādu vētīšanu izturēs. Pajautājiet mūsu sievām.

- Labi. Un kā ar pseidonīmu “misters Brauns”? Un kafejnīcu Kedogenskvēra galā?

Pulkvedis Vordls pietvīka gluži sarkans un samirkšķināja acis.

- Ko īsti jūs gribat teikt?

- Pajautājiet savai sirdsapziņai, ja jums tāda ir. Es nezinu. Istabmeita bieži vien mēdz dzert virtuvē tēju kopā ar Martu. Bet majoram Dodam varu piedāvāt ēstuvi Drūrijleinā, tur pie

Iries sēž sarkanmataina meiča... Mans brālis tur reizēm pusdieno - viņam patīk teātris.

Majors Glennijs iespurdzās. — Un kas jums zināms par mani?

- Man gribētos zināt, kā jums izdevās dabūt tik siltu matemātikas skolotāja vietiņu Vulvičā. Domājams, ka visi artilērijas lietpratēji vajadzīgi Spānijā?

Klusums. Pēc tam atskanēja māksloti smiekli un skatieni pulkstenī - viņiem jāejot mājās.

- Ja izlemsiet par memuāriem, misis Klārka, tad sers Ričards būs jūsu rīcībā. Ļoti sparīgs izdevējs.

Tik uzstājīgs, ka jau ar nākamo pastu atsūtīja viņai vēstuli ar lūgumu tikties, tātad tiešām bija ieinteresēts. Mērija Enna izrunājās ar seru Ričardu viņa Bridžstrītas birojā un atcerējās, kā pirms desmit gadiem mēdza iegriezties šādos kabinetos un tirgot pamfletus puspcnijizdevumiem.

Tad par rakstu maksāja desmit šiliņus, kurus Džozefs turpat kaimiņu dzertuvēs noplītēja. Misters Džonss no izdevniecības Paternosterrovā: “Netīrumu ir par maz! Lasītāji vēlas kaut ko asāku, kas kņudinātu smaganas!” Tagad viņas priekšā rika izklāts sarkanais paklājs, šiliņi būs skaitāmi tūkstošos.

Sers Ričards Filipss sāka ar viņas liecības novērtējumu.

- Dārgā misis Klārka, viss Apakšnams ir pie jūsu kājām!

- Ģenerālprokurors gan nav. Un arī Apakšnama vadītājs netika meties ceļos. Nemanīju, ka valdības pārstāvju solos būtu kāda kustība - visi sēdēja kā sastinguši!

- Bet jūs tik un tā atstājāt uz viņiem iespaidu, varu galvot. Jūs esat pārāk kautrīga. Kā tad ir ar tiem memuāriem?

- Ko lai es par tiem saku?

- Vai jūs jau esat kaut ko uzrakstījusi uz papīra?

- Nevienu rindinu.

- Bet es sapratu, ka jau pirms izmeklēšanas — pagājušā gada vasarā — jūs uzmetāt kādas piezīmes par savu dzīvi Gločes-terpleisā, sarunām ar hercogu, karaliskās ģimenes privātajām darīšanām un tamlīdzīgi. Šie pieraksti mani ārkārtīgi interesē. Vai es varētu tos apskatīt?

- Viss atkarīgs no tā, ko jūs vēlaties ar tiem tālāk darīt.

- Kā tā - ko darīt? Publicēt, protams. Ar dažiem izkrāš-ņojumiem. Tādiem meistarīgiem lietpratēja pieskārieniem šur un tur. Iedodiet mums šos materiālus un vēstules. Tas viss ir interesanti, šaubu nav! Es taču pazīstu tos prinčus ar vācu asinīm, tie neprot sevi apvaldīt. Es jums labi samaksāšu par autortiesībām, misis Klārka.

- Es negrasos pārdot savas autortiesības, ser Ričard.

- Ja jau jūs tās nepārdodat, kāpēc tad atnācāt?

- Varat izdot un pārdot grāmatu, ja jums patīk, bet jūs būsiet tikai pārdevējs. Autortiesības paliks manā īpašumā.

- Tādā gadījumā, misis Klārka, mums neizdosies vienoties.

- Piedodiet. Es pameklēšu kādu citu. Es nekur nesteidzos.

Mērija Enna piecēlās un gatavojās iet projām, taču izdevējs

palūdza viņu vēl brītiņu palikt. - Ja jau es pats ar šo grāmatu nenodarbošos, varu jūs savest kopā ar vienu piemērotu cilvēku, kurš grasās kļūt par grāmatizdeveju, — misteru Džiletu. Starp citu, viņš ir tepat, varu iepazīstināt. - Misis Klārka tūlīt noprata, ka tiek mānīta. Ritentiņi mehānismā. Parādās vēl kāds, kurš “nejauši iegriezies”, bet patiesībā tikai gaidījis zvanu, kas pavēstīs viņa iznākšanu uz skatuves.

- Ir gadījies tā, ka šeit atrodas kāds Kentas grāmattirgotājs. Viņam Meidstonā pieder plaukstošs veikals, to vīru sauc Salivens. Viņam pietiks uz jums paskatīties, misis Klārka, un viņš apņēmīgi ķersies pie darba. Mans iemīļotais sakāmvārds ir: “Kal, kamēr ēze vēl karsta!”

Ienāca misters Džilets un misters Salivens. Sekoja vēl citas glaimu runas un uzslavas Mērijas Ennas skaistumam. Pēc tam viņi sāka skribelēt uz papīriņa skaitļus.

- Pirmais izdevums būtu - divpadsmit tūkstoši eksemplāru, un esmu pārliecināts, ka parakstīšanās aizņems tikai dažas

nedēļas.

>

- Ar autores portretu uz vāka? To, kuru zīmējis misters Baks un kurš tika ievietots avīzēs? Ar parakstu, protams, jo citādi nav vērts.

Un kā būtu, ja mēs laistu grāmatu arī Īrijas tirgū -j).lidotu to Dublinā?

Tie zeļļi daudz nemaksās, bet grāmatu gan gribēs. Es teiktu, ka misis Klārka varētu saņemt kādas divtūkstoš ginejas.

Mērija Enna klausījās abos klusēdama, pēc tam noprasīja:

— Kā būtu ar avansu pirms darba sākšanas?

Nekādas atbildes. Nāves klusums. Tad ierunājās misters Džilets: - Parasti vispirms tiek atnests manuskripts! — Šo viņa iebildumu atbalstīja arī Meidstonas veikalnieks un sers Ričards.

- Skaidrs. Labi, es labāk došos mājās un sākšu rakstīt.

Mērijas Ennas vārdi atnesa visiem klātesošajiem milzīgu

atvieglojuma sajūtu. Saruna beidzās, taču bez jebkādiem rakstiskiem apliecinājumiem - parakstiem un saistībām, palika tikai literārās nākotnes un samaksas solījumi. Mērija Enna drīzāk noticētu viņiem, ja turētu rokās skaidru naudu, - tad visām viņu skaistajām runām būtu jēga. Tātad — atpakaļ uz Vestburnpleisu, tur jāsēžas pie galda un jāsāk rakstīt. Un tad... ? “M. E. Klārkas memuāri” - vai tāds virsraksts būtu piemērots? Tas izklausās tā sausi - kā putekļi, kā skolas mācībgrāmatas virsraksts. “Mans augšupkāpiens un kritiens” būtu pašā laikā, bet augšupkāpiens izraisīs baumu uzplūdus - pār viņu atkal gāzīsies netīrumu straumes. Būtu labāk nemodināt gulošo zvēru un noņemt plīvuru tikai tad, kad meitenes jau būs apprecējušās un Džordžs kļuvis par ģenerāli.

“Mana dzīve ar hercogu”? Tas viss jau lasāms sēžu protokolos, jo ne reizi vien apspriests Apakšnamā. Neko īpaši jaunu, protams, vairs neizdosies atrast. Ko viņš ir (vai nav) vilcis mugurā, viņa gaumi un ēšanas paradumus, garastāvokļus pie brokastu galda, dziesmiņu dungošanu vannošanās laikā, nepatiku pret ogļu pannām, žāvāšanos pusnaktī. Šaubu nav - viņi apgalvos, ka Mērija Enna melo, sagādās viņai visādas nepatikšanas un iesūdzēs tiesā par faktu sagrozīšanu. Lai grāmata būtu īsti pārliecinoša, tajā vajadzētu iekļaut arī viņa vēstules: no tām nevarēs atsacīties vai pierādīt, ka tās ir viltotas. Tās visas viņa glabāja kasītē, pārsietas ar lentīti. Trūkst tikai to, kuras Mērija Enna uzrādīja Apakšnamā. Tieši vēstules bija tās, ko visvairāk vēlējās

redzēt lasītāji. Ne jau mīlestības vēstulītes - billets doux, kuras tika lasītas Apakšnamā, bet tās, kurās atklājās ģimenes noslēpumi.

Par karali, kas (dēvēts par Rūkņu) rītasvārkā spēlē vistu, kamēr premjerministrs misters Pits gaida pieņemšanu... Par karalieni, kura uzstāj, lai tiktu ievērots protokols... un tāpēc kalpotāju sejas, viņai tuvojoties, top kā nedzīvas... Par Velsas princeses radībām, pēc kurām bija dīvaini sarežģījumi... Par hercoga brāļu savādajiem paradumiem un gaumi - īpaši Kam-berlendu, kurš piekarinājis visu Sentdžeimsas pili ar spoguļiem un pieņēmis visai neizprotama izskata sulaiņus...

Jā gan, šīs vēstules bija ko vērtas, ar tām būs ko darīt, izdodot teļādas iesējumā, ar grezniem, zeltītiem burtiem uz vāka. Jautājums tikai - vai sers Ričards, Džilets un Meidstonas veikalnieks gribēs viņai labi samaksāt par šīm vēstulēm, kuras rakstījusi karaliska dzimuma personas roka, un vēl daudz kas būtu noskaidrojams.

Bija uzjautrinoši vērot, ka gandrīz visi Mērijas Ennas draugi jutās neērti. Džeimss Ficdžeralds no Īrijas bija uztraucies visvairāk. Viņam bija iemesls nemieram, un tas vēl būtu viegli sacīts — Mērija Enna domāja - ja runa ir par viņa vēstulēm. Sis vīrs nebija vienīgais, kas viņai rakstīja un lūdza tās nepublicēt, ja viņa izdotu atmiņu grāmatu, jo tādas baumas jau izplatoties arī Dublinā. Vai vecas draudzības dēļ Mērija Enna nebūtu ar mieru viņa vārdu nepieminēt? Ja viņa vēstules nebūtu sadedzinātas, vai Mērija Enna nebūtu tik laipna un neatsūtītu tās atpakaļ? Patiesībā viņa nqjfrrêja ne tās sadedzināt, ne nosūtīt atpakaļ. Tās palika Apakšnamā - sainī, ko Nikolss bija atradis Hempstedā.

Jaunās ziņas par atmiņu izdošanu kādu rītu atveda pie Mērijas Ennas viņa dēlu Villiju Ficdžeraldu.

- Dieva dēļ, kas noticis? Vai jūsu tēvs miris?

Steigšus tika atvilkti aizkari, kamīnā iedegta uguns, viesim priekšā uz galda nolikta kafija un ceptas olas, kamēr pati Mērija Enna vēl bija tērpusies rītakleitā.

- Mērij Enna, mēs esam tuvu izputēšanai. Vienīgi jūs varat mums palīdzēt.

- Man mājās ir tikai dažas ginejas. Varu aizsūtīt pakaļ savam tapsētājam — viņš man kādu nieku aizdos.

Nē, ne jau tādā ziņā. Runa nav par naudu...

Kas tad, pie velna, jums lēcies?

Dēls izskatījās pēc jukušā, kas izmucis no vājprātīgo patversmes. Viņam matos bija salmi (no Dublinas jaunais cilvēks bija devies ceļā kuģī). Viņš nebija ne skuvies, ne iztīrījis nagus.

Mans tēvs pirms piecām dienām saņēma jūsu zīmīti. Es tūlīt traucos šurp... jums jādabū tās vēstules atpakaļ!

- Kā lai es to izdaru? Tās ir Apakšnamā, aizzīmogotas.

- Jums bez kavēšanās jārunā ar Persivelu!

- Viņš manī nemaz neklausīsies. Iespējams, ka viņš jau sen atlauzis zīmogu un tās izlasījis.

- Vai jūs nesaprotat, ka mēs varam krist nežēlastībā, un tad mūsu stāvoklis būs pagalam? Mans tēvs nekad vairs nevarēs turēt galvu augstu paceltu, māsai nāksies atsaukt saderināšanos, bet man pašam...

- Zinu, tas viss ir visnotaļ nepatīkami. Tur ir viena vēstule, kurā Džeimss izsaka vēlēšanos kļūt par manu aģentu Īrijā. Tā rakstīta, ja es pareizi atceros, tūkstoš astoņsimt piektajā gadā. Viņš apgalvo, ka varētu pacelt cenas par jaunāko leitnantu paaugstinājumiem. Nelāgi, ja šī vēstule tiktu nolasīta komitejai.

- Bet jūs te sēžat un smaidāt...

- Es neko citu nevaru pasākt. Tās vēstules nav manā rīcībā. Ejiet un prasiet tās Pērsi veļam pats, bet neticu vis, ka līdz debašu beigām viņš jūs uzklausīs.

- Bet pagaidām... Vai varat apsolīt, ka nepieminēsiet mūs savā memuāru grāmatā?

- Pagaidām es neko neapsolu. Ēdiet brokastis.

Kā Mērija Enna bija varējusi Vortingā šo tipu uzskatīt par uzjautrinošu? Laikam jau gaišmatainā puikas pievilcību bija pastiprinājusi garlaicība un jūlija tveice.

- Es jums pateikšu, ko varat darīt! - Mērija Enna piepešā apskaidrībā sacīja. - Jūs stāstījāt, ka labi pazīstat Moiras grāfu un Čičesteras grāfu. Tikos ar viņiem kopā ar jums. Tagad mans vārds viņiem neko vairs nenozīmē, taču tas nekas. Abi ilgus gadus bijuši Jorkas hercoga labākie draugi. Izplatiet baumas, ka es gata-

vojos publicēt savus memuārus kopā ar visām hercoga vēstulēm, taču esmu ar mieru šo nodomu mainīt, ja kāds mani pārliecinātu.

Tas būtu pilnīgi godīgi, turklāt visas durvis paliktu atvērtas.

Visu marta mēnesi, kamēr turpinājās debates, no dienas dienā ieilgstot garām un nebeidzamām runām - par un pret, vērtējot un peļot, ceļot debesīs un aplejot dubļiem, galvenā Vordla apsūdzības lieciniece skribelēja piezīmju grāmatās -grēksūdzes, secinājumus un daudz ko citu. Nebija laika vairāk nekam, pat ne bērniem (kuri dzīvoja drošībā laukos kopā ar Mērijas Ennas māti) un Bilam, kurš Aksbridžā kopa savu veco, triekas ķerto tēvu.

Mērija Enna aprāvās tikai vienu brīdi - kad Viņa Radikālā Gaišība, vēl nespējot nomierināties pēc debatēm Apakšnamā, slepeni ieradās pie viņas. 1 ajā reizē Mērija Enna uzzināja visus jaunumus. Kādas kaujas risinājās ideālu kara, kā viens saukāja viņu par raganu, otrs par paklīdeni, bet trešais - par nabaga sievieti, kas cieš no netaisnības un gaida taisnīgumu no debesīm.

- Un kurš ņēma virsroku?

- Viss jau ir galā.

- Vai tad noslēgumam visi tuvojas lielā vienprātībā?

- Nē, valdības pārstāvji iet priekšgalā, turklāt ar tādu izrāvienu, ka nepapūlas pat atskatīties.

- Un tas nozīmē?

- Atvaļināšanu.

- Kuram?

- Tavam mīlniekam armijas virspavēlniekam.

Mērija Enna nejuta ne prieku, ne pacilātību - nevienu pašu mirkli. Nekādas uzvaras apziņas un triumfa, tikai sāpes sirdī un kauns. “Es atmaksāšu,” teicis Tas Kungs - tā bija rakstīts apdilušajā viņas mātes Bībelē. Bet visa šī atmaksa bija mutē atstājusi nelāgu garšu.

- Vai drīkstu palikt?

- Ja jums tīk.

Tas viņai ir vienaldzīgi, vairs nav vēlēšanās pēc pielūgsmes. Tikai pieredzes apmaiņa bez degsmes un bez aizrautības.

Apakšnama sēde sešpadsmitajā martā ilga līdz vēlam vakaram, un tikai tad beidzot notika balsu skaitīšana. Debates bija turpinājušās trīs nedēļas un beidzot mitējušās, bet noslēguma runas liecināja, ka Apakšnama locekļu domas dalās.

Sākumā izteicās Apakšnama vadītājs un ģenerālprokurors -abi uzstāja, ka nav nepieciešamības atcelt no amata armijas virspavēlnieku, jo Viņa Augstība savā postenī esot parādījis lietpratību un zināšanas. Ja misis Klārkai varētu ticēt, tad apsūdzība būtu pamatota, bet viņas liecība liekas viscaur safabricēta. Apakšnama pienākums ir attaisnot hercogu un atspēkot nepatiesos apvainojumus, kādi pret viņu izvirzīti.

Sers Frensiss Berdets opozīcijas vārdā izteica izbrīnu par faktu, ka Apakšnama vadītājs — misters Persivels, kura pārziņā ir arī valsts kase, un sers Vaikerijs Džibss - ģenerālprokurors, kā arī visi kroņa juristi, kuru pienākums būtu sodīt par sabiedrībai kaitīgiem noziegumiem, šajā reizē esot apsūdzētā pusē.

Valdības pārstāvju galvenais uzdevums izskatīšanas laikā bijis tikt galā ar misis Klārkas liecībām, tomēr viņas labi sagatavotās un sakarīgās atbildes atstājušas neizdzēšamu iespaidu. Visi tie, kuri gatavojušies notvert šo sievieti slazdā, lai viņa apkaunotu pati sevi, neko neesot panākuši. Viņa Majestātes ģenerālprokurors ticis pilnīgi sakauts.

Runājot par Jorkas hercoga augstajiem principiem - viņš nejūtot nekādus sirdsapziņas pārmetumus tāpēc, ka pametis savu mīlnieci, atstājot viņu nabadzībā un neslavā. Viņš atteicies izmaksāt apsolīto uzturnaudu - tā esot pietiekami skaidra liecība, kādi ir karalisko personu solījumi. Prinča augstajam stāvoklim šajā gadījumā neesot nekādas nozīmes. Šis gadījums esot Anglijas likumkalpu ziņā, un Anglijas tauta cerot, ka Apakšnams pieņemšot pareizu lēmumu. Berdetam nešķietot iespējams, ka pēc visa pagājušajās nedēļās dzirdētā Apakšnamā Jorkas hercogs varētu palikt armijas virspavēlnieka amatā.

Runātāju domas dalījās, Apakšnams sašķēlās, un rezultāts

bija tieši tāds, kādu paredzēja lords Folkstouns. Lai gan Jorkas

hercogs tika attaisnots, atspēkojot apsūdzības gan korupcijā, gan

noziedzīgā nevērībā, balsu pārsvars bija neliels — viņa labā nodotas

tikai astoņdesmit divas balsis.

>

Spriežot pēc balsošanas rezultātiem un oficiālajām atskaitēm, hercogs gan tika attaisnots, taču sabiedrības acīs tik un tā palika noziedznieks, un tāds stāvoklis vēstīja opozīcijas uzvaru.

Piektdienas vakarā, tikko jaunumi kļuva zināmi, Londonas ielās sākās saucieni un kņada. Pulkvedis Vordls kļuva par nacionālo varoni, misis Klārka - par britu tautas labdari. Nekādu puišeļu, kuri mestu ķieģeļus viņas viesistabas logos. Ap māju drūzmējās pūlis - tas plūda no Celsijas un Kensingtonas sānieliņām, gaidot viņu parādāmies uz sliekšņa un uzsmaidām tautai.

Lajā vakarā Mērija Enna devās uz pirmizrādi operā, kur notika labdarības pasākums Drūrijleinas aktieru un aktrišu labā. Ar viņu kopā bija Cārlijs, Mēja Teilora un lords Folkstouns. Kad viņi iegāja ložā un tika pamanīti, visi klātesošie sāka skaļi gavilēt un aplaudēt.

- Šī attieksme izpērk tos pazemojumus, kurus tev nācās paciest no ģenerālprokurora, vai ne? - Cārlijs nočukstēja.

Viņa māsa pasmaidīja, paklanījās un vēlīgi pamāja pūlim.

- Nē, - viņa atteica. Un atsāka smaidīt un māt.

- Un ko tu darīsi tālāk? Pieprasīsi publisku atvainošanos?

Mērija Enna iesmējās. - Es nogaidīšu, - viņa atbildēja. - Tu

redzēsi. Nāks diena, kad es norēķināšos ar Vaikeriju Džibsu.

- Ja viņi patlaban tā uzgavilē, - nomurmināja lords Folkstouns, kad aplausi pieklusa un skatītāji apsēdās savās vietās, - kas notiks tad, kad jūs publicēsiet solītos memuārus?

- Rakstnieka darbu lasa, nevis apskata viņu pašu, - Mērija Enna nočukstēja, — turklāt, pilnīgi iespējams, es tos nemaz nepublicēšu.

- Bet jums tas noteikti jādara... - Lords likās pārsteigts. -Es no sera Ričarda Filipsa dzirdēju, ka jūs jau esot par visu

viļ ņojušies. Šī grāmata kļūs par nākamo šķērsli valdības uzvaras gājienā. Un atnesīs vēl vairāk popularitātes opozīcijai.

Mērija Enna paraustīja plecus. Gaismas dzisa.

- Ja jūs domājat, ka mani kaut vai mazliet satrauc vienas vai otras frakcijas panākumi, - viņa atbildēja, - tad maldāties! Cīnieties ar saviem ienaidniekiem paši!

- Bet kādēļ tad jūs vispār visā tajā iesaistījāties?

- Savu bērnu nākotnes labad.

Aizkars pacēlās, teātrī iestājās klusums. Lugu sauca “Medusmēnesis”. Kad viens no galvenajiem varoņiem piecēlās un sāka savu monologu, kurā bija vārdi: “Protams, ir muļķīgi atvaļināties mēneša beigās, bet es - tāpat kā citi lieli vīri — gribu visu nokārtot pa labam, lai atstātu amatu ar godu, nevis tiktu padzīts,” skatītāji piecēlās kājās, apdullinoši kliegdami un aplaudēdami.

Un atkal visu klātesošo galvas pagriezās pa labi - uz ložas pusi, cilvēki smējās un gavilēja. Triumfs bija nepārprotams.

Sestdienas rītā Viņa Karaliskā Augstība Jorkas hercogs iesniedza lūgumu atbrīvot viņu no armijas virspavēlnieka amata, un Viņa Majestāte šo vēlmi laipni apmierināja. Šī ziņa izraisīja līksmību, kas turpinājās līdz Lieldienām, opozīcijas pārstāvju runas Vestminsterholā rada vētrainu atbalsi visā valstī. Pirmajā aprīli pulkvedis Vordls tika ievēlēts par Londonas pilsētas goda pilsoni, bet lordmēra ekipāžu - pēc tam, kad viņš bija iebildis pret šo priekšlikumu, - pūlis apsaukāja un apmētāja ar dubļiem.

Tajā pašā dienā pulkveža apsūdzību lietā pret Jorkas hercogu galvenajai lieciniecei bija tikšanās ar trim džentlmeņiem -Moiras grāfu, Čičesteras grāfu un seru Robertu Teiloru - Viņa Karaliskās Augstības Jorkas hercoga privātsekretāru.

Uz šo tikšanos misis Klārku pavadīja viņas pilnvarotais -misters Komrijs, brālis - kapteinis Tompsons, kā arī divi draugi -misters Viljams Doulers un misters Viljams Koksheds-Māršs. Mērija Enna piekrita nepublicēt savus memuārus, no kuriem daļa jau bija iespiesta vairākos tūkstošos eksemplāru un atradās pie izdevēja mistera Džileta. Viņam tika apsolītas tūkstoš piecsimt mārciņas pēc tam, kad viņš būs iznīcinājis visus iespiestos eksemplārus.

Tika nolemts, ka par atmiņu nepublicēšanu un piekrišanu nodot grāfam Cičesteram visas Jorkas hercoga vēstules, kuras vēl

palikušas misis Klārkas rīcībā, viņa saņems desmittūkstoš mārciņu vienreizēju pabalstu un ik gadu uzturnaudu četrsimt mārciņu apmērā, kā arī divsimt mārciņu katrai no meitām. Pēc Mērijas Ennas nāves viņas renti mantotu meitas. Uzraudzību pār līguma pildīšanu uzņēmās trīs džentlmeņi, kuri pavadīja misis Klārku, bet grāfs Čičesters un misters Kokss no firmas “Kokss un Grīnvuds” garantēja izmaksas.

Misis Mērija Enna Klārka apsēdās un parakstīja šādu vienošanos:

“Saskaņā ar piedāvātajiem un saskaņotajiem nosacījumiem, es, Mērija Enna Klārka, dzīvojoša Londonā, Vestburnpleisā 2, piekrītu atdot visas manā rīcībā esošās vēstules, piezīmes un dokumentus, kas attiecas uz Jorkas hercogu un citiem karaliskās ģimenes locekļiem, īpaši - vēstules, piezīmes un dokumentus, kurus parakstījis hercogs, lāpāt apsolu nodot hercoga draugiem arī tās Viņa Karaliskās Augstības vēstules, kas atrodas pie citiem cilvēkiem.

Es piekrītu pēc pirmā pieprasījuma ar zvērestu apstiprināt, ka esmu atdevusi visas Viņa Karaliskās Augstības vēstules man un citus dokumentus, tādēļ man nav zināmas personas, kuras varētu piegādāt publicēšanai šādus materiālus. Apsolu atdabūt no izdevēja grāmatas manuskriptu par manu dzīvi līdz ar visiem dokumentiem, kas atrodas viņa rīcībā, un to memuāru daļu, kas jau ir iespiesta.

Apsolu turpmāk nerakstīt, nepublicēt un neizdot nekādus rakstus par manām attiecībām ar hercogu, nekādus smieklīgus notikumus - rakstiski vai vārdiski pārstāstītus — kas man varētu būt zināmi par hercogu.

Piekrītu nosacījumam, ka gadījumā, ja neievērošu Šos nosacījumus, vienošanās par pabalsta izmaksu visas manas dzīves laikā, pēc manas nāves Šo iztikas naudu mantojot meitām, vairs nebūs spēkā.

Piekrītu, ka visas vēstules, manuskripts un tā jau iespiestā daļa jāsadedzina, klātesot īpaši šim nolūkam izvēlētajām personām. Apsolu, ka nepaturēšu nekādas kopijas, nedz iespied-

eksemplārus, neatstājot arī nekādus hercoga vēstuļu norakstus, manuskripta fragmentus vai tamlīdzīgi.

Datums: 1809. gada 1. aprīlī.

Paraksts: Mērija Enna Klārka. ”

Viņas pilnvarotais misters Džeimss Komrijs apliecināja, ka dokuments ir īsts.

Pēc tam Mērija Enna devās mājās uz Vestburnpleisu un sarīkoja balli. Taču domas par tukšo krēslu jātniekgvardu mītnē viņu nepameta ne mirkli.

Kad visi draugi bija aizgājuši, Mērija Enna kādu brītiņu stāvēja viesistabā pie loga. Vēl palika tikai Bils, Cārlijs un Mēja Teilora. Bils pienāca, nostājās līdzās un saņēma viņas roku.

— Sis laikmets ir beidzies, — viņš sacīja. — Aizmirsti to. Neveiksmju josla tavā dzīvē ir galā.

— Nav vis galā, tā nekad nebūs beigusies. Kāda tad ir mana nākotne?

— Tu dabūji visu, ko gribēji. Un bērni ir nodrošināti.

— Es nerunāju par to. Es domāju par Vordla solījumiem.

— Ko tad viņš tev apsolīja?

— Pilis un četrjūga ekipāžas ar Kentas hercogu kučiera lomā — vicinot pātagu.

Mērija Enna iesmējās un neko vairāk nepiebilda. Abi izdzēra vīnu - tā bija pēdējā pudele no Ailingvorta augstsirdīgi dāvinātajām.

— Vai tu pamanīji, — Mērija Enna apjautājās, - ka viņi pieļāva visai dīvainu kļūdu, sastādot to pompozo dokumentu, ko es šodien parakstīju? Es apsolīju, ka nepublicēšu ne vārda par sevi un hercogu, un par mūsu kopdzīvi. Taču šis solījums sasaista tikai mani, nevis manus mantiniekus.

— Tātad tu domā, ka bērni... - Bils iesāka.

Mērija Enna paraustīja plecus.

— Man liekas, ka šī neuzmanība ir intriģējoša, — viņa novilka, - tas ir viss.

Pēc tam viņa uzsauca tostu par nākotni un iztukšoja glāzi.

CETURTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Vordls, Dods, Folkstouns un, protams, Vils Ogilvijs - viņi visi pēc kārtas ieradās pie Mērijas Ennas, lai uzdotu vienu un to pašu jautājumu:

— Kāpēc? Kādā nolūkā?

Un katram viņa atbildēja: - Drošības dēļ. Bērnu dēļ.

— Bet mums rokās bija visas kārtis! — Vordls uzstāja. - Mūsu uzvara bija nodrošināta, un gan jūsu memuāru, gan hercoga vēstuļu publicēšana dotu mums milzīgas priekšrocības tālākai cīņai.

Mērija Enna paraustīja plecus.

— Jūsu cīņa mani neinteresē, — viņa sacīja. — Es tiku cīnījusies jūsu pusē šajā izmeklēšanā, un pietiek.

- Tās vēstules! - novaidējās majors Dods. - Tās vērtīgās vēstules! Spriežot pēc jūsu mājieniem, tās varētu pilnīgi diskreditēt hercogu sabiedrības acīs, nemaz nerunājot par viņa paša ģimeni. Viņa vietu ieņemtu Kentas hercogs, kas pazīstams ar savu taisnprātību, veselo saprātu un apdomību, viņš vienas nakts laikā kļūtu par vienu no cienītākajiem un atbalstītākajiem šīs valsts cilvēkiem, kurpretī tagad...

- Kurpretī tagad, - Mērija Enna viņu pārtrauca, - šis cilvēks sēž savā Ilingā, bet armijas virspavēlnieka posteni ieņem sers Deivids Dandass.

Viņa Radikālā Gaišība - maigs un rūpīgs - noliecās pie viņas, šaubīgi šūpodams galvu.

- Jūs solījāt vienmēr lūgt man padomu, — viņš pārmetoši nomurmināja. - Es saprotu - jūs gribat parūpēties par savu

drošību, ber aizmest projām tādus dūžus taču ir klaja muļķība! Memuāru un vēstuļu publicēšana lielā mērā iespaidotu politisko dzīvi - ne tikai radītu šķelšanos toriju partijā, bet iedvesmotu republikāņus, kuri iegūtu lielāko daļu ministru vietu, kur...

— Kur, augstais Dievs, būtu jāatver visi logi un pamatīgi jāizvēdina! - Mērija Enna pabeidza teikumu viņa vietā. - Iztīriet netīrumus no sava Parlamenta, bet dariet to paši. Es nekad neesmu jaukusies politikā un negribu to darīt arī turpmāk. Ejiet mājās. Jūsu visu sejas mani garlaiko.

Viņi aizgāja un atstāja Mēriju Ennu vienu. Kā bieži vien mēdz gadīties, vientulība izraisīja pulksteņa pendeļa kustībai līdzīgo vēzienu atpakaļ — lika viņai apdomāties. Protams, ka viņa rīkojusies kā muļķe, — vai tā ir, to parādīs tikai laiks. Taču patlaban vismaz bankā ir noguldīta nauda Mērijai un Ellenai, un neliela summa arī viņai pašai — tā ar laiku nesīs augļus. Mērija Enna vairs nav atkarīga no vīriešu augstsirdības. Mūžīgās bailes zudušas, turklāt uz visiem laikiem. Bet kas paliek? Ko iesākt trīsdesmit triju gadu vecumā? Mēriju Ennu pārņēma šaubas, kuras vēl uzurdīja Vils Ogilvijs.

— Jūs mani pievīlāt, - viņš kādā reizē atklāti pateica.

— Es jau sen sacīju, — viņa attrauca, — ka viss, ko šajā dzīvē daru, ir tikai bērnu labā.

— Muļķības! Jūs gluži labi nopelnītu par saviem memuāriem - būtu ko atstāt meitām mantojumā. Bet tagad jūs esat viņām nodrošinājusi tikai divus simtus katrai - ubagu uztur-naudu. Un, ja runājam par jūsu pašas desmit tūkstošiem, tad, zinot jūsu gaumi un dzīvesveidu, nav šaubu - šo summu jūs notrieksiet pāris gados. Lielās līnijās...

— Lielās līnijās vajadzēja saārdīt Bakingemas pili un izdzenāt Brunsvikus pa visām malām?

— Varat domāt tā, ja vēlaties.

— Godīgi sakot, Vil, man patika dzīvot greznībā. Un augstmaņi — sarkanie kamzoļi, spožās bruņas, karalis ar kroni galvā, ar visu to, ka šajā galvā kaut kas nebija kārtībā. Esmu romantiķe, tāpēc allaž tiecos pēc zilajām asinīm un Dieva svaidītajiem.

— Ak, nē. Tā nav vis. Jūs tikai meklējat sev attaisnojumu. Sirds dziļumos jūs, sievišķīgā dvēsele, vēlaties, lai viņš atgriežas pie jums.

- Viņš... kurš tad?

- Jūsu Jorkas hercogs. Tāpēc jūs atdevāt vēstules un sadedzinājāt memuārus. Kā jau daždien sievišķīga un padevīga būtne, jūs iedomājāties, ka tādējādi esat parādījusi labas gribas žestu. Ka tas aizkustinās viņa sirdi, viņš norausīs ilgpilnu asaru. Un pēc tam kādā jaukā dienā viņa kariete apstāsies pie jūsu dunam. Un viņš pats paraustīs zvanu.

- Tā nav patiesība.

- Nemelojiet. Es zinu visu, ko jūs domājat. Labāk parunāsim vaļsirdīgi un godīgi. Hercogs neatgriezīsies, viņam kļūst nelabi, tikai jūsu vārdu dzirdot vien. Viņš taču apkaunots visas pasaules acis, un tas noticis, pateicoties vienīgi jums.

Sis paziņojums Mēriju Ennu nokaitināja - viņa aizsvilās kā dzirksts pakulās.

- Un to mani ar šantāžu piespieda izdarīt bankrotējis armijas aģents... Mans Dievs, jūs jau pietiekami ilgi esat jaucies manās darīšanās! Debesu dēļ, kaut es nekad jūs nebūtu ieraudzījusi!

- Un kur jūs tagad būtu, ja tā nebūtu noticis? Savā Braitonā, kaut kādās noplukušās mēbelētās istabās? Pelnītu sev iztiku, guļot uz muguras? Par visu nakti prasītu trīskāršu cenu, bet pļēgurojošiem tipiem, kuri aizlaidušies no ģimenes uz visu nedēļas nogali, - piecus šiliņus par reizi? Vai, neko labāku nedabūjot - faute de mieux, jūs slepus kopā ar uzticīgo Douleru apmestos kādā ūķī viņa māju tuvākajā apkaimē, kur dzīvotu no rokas mutē? Pati gatavotu sev ēdienu, izplūstu miesās un negribīgi pildītu savus pienākumus, sestdienās iepriecinot nabaga Douleru?

- Gluži otrādi. Es pārtrumpotu misis Picu un valdītu Karl-tonhausā vai uzsāktu kaut ko citu. Ak! Augstā debess, kā es jūs ienīstu, Vil! Jūs esat bijis mans ļaunais gars!

- Es biju jūsu glābējs, bet jums nepatīk to atzīt. Tagad jautājums ir viens - ko tālāk?

- Atpūtīšos uz lauriem. Un mācīšu savām meitām labas manieres.

- Bet pēc tam apprecināsiet ar mācītājiem, kuri nopelna divus pensus gadā? Tik nevainojama dzīve jums ātri apniks... Un kā ar mīlniekiem?

Tie man nav vajadzīgi — ja jau manā bankas rēķinā ir desmit tūkstoši un gada pabalsts — četrsimt mārciņu. Turklāt man metas nelabi, par vīriešiem iedomājoties vien. Viņi ir pārāk prasīgi.

— Vai jūs to sakāt par Viņa Radikālo Gaišību?

— Es to neteicu ne par vienu īpaši, bet gan par visu sugu kopumā. Esmu nodrošinājusi sev nākotni tikai ar savām pašas maigajām rūpēm. Nevis pateicoties jums vai Vordlam. Starp citu, kur tad ir solītā atlīdzība? Mājiņa ar tornīšiem un četrjūga ekipāža?

— To jums būtu labāk pajautāt parlamenta loceklim no Okhemptonas. Viņš jums teiks to pašu, ko es — ka esat viņu pievīlusi. Jo, apstādinot memuāru izdošanu vissvarīgākajā brīdī, jūs izsitāt ieroci viņam no rokām. Citiem vārdiem sakot, jūs viņam vairs nederat.

— Un Kentam?

— Ak, Kentam ir briesmīgi bail, ka viņš tiks atmaskots. Es atzīstu, ka kļūdījos, novērtējot šo vīru. Domāju, ka viņš ir goda vīrs, bet viņš pārbijās — ņēma kājas pār pleciem īsti vāciskā manierē. Viņš nekad nedabūs ne sava brāļa, ne kāda cita vietu.

— Tad jau mēs esam turpat, kur bijām sākumā?

— To jūs labi pateicāt. Kaut gan Vordls tagad ir tautas varonis, bet jūs esat ieguvusi slavu... Lai gan jūsu sejas dēļ tūkstoš karakuģu nav devušies cīņā, vismaz ar jūsu portretiem grezno Stafordšīras porcelāna krūzes. Visas tipogrāfijas iespiež jūsu ģīmetnes - ko vēl jūs gribat?

— Kādu pateicības vārdu par to, ka palīdzēju piepildīt Apakšnama zāli. Un atrāvu ļaužu prātus no kara ar Spāniju.

— Jūs to izdarījāt augstākajā mērā veiksmīgi. Gods kam gods pienākas. Misis Klārkas vārds skan pa visu Angliju. Žēl, ka tā neturpināsies ilgi. Līdz ar to, ka sadedzinājāt memuārus, jūs vairs neesat modē. Nav nekā tik garlaicīga kā dzīvošana pelnītā atpūtā.

Mērija Enna lūkojās šajās neizdibināmajās acīs. Cik daudz spēka viņš bija patērējis, lai piedabūtu Mēriju Ennu piedalīties šajā afērā. Kādam ģēnija prātam jābūt, lai savārītu tādu indi?

— Es neciešu nepateicību, — viņa sacīja, — un tos, kuri netur solījumus.

— Tādus dod muļķi, - viņš noteica, — uzpūtīgi tukšgalvji.

Tātad arī viņam Vordls nepatīk? To viņa saprata. Vordla spēle nav vainagojusies panākumiem, viņa plāns cietis neveiksmi. Vordls kādā brīdī šajā intrigu jūklī izdarījis kļūdu. Un Ogilvijs, slepeni vērpdams savu zirnekļtīklu, pamanīja upura izredzes glābties... Tīkls pārtrūka.

- Ja vien, - Mērija Enna iebilda, - jūs būtu rīkojies pats, nevis izmantojis bandiniekus, jums izdotos uzvarēt.

- Mana psihe nav spējīga uz aktīvām darbībām - tāda ir mana daba.

- Vai tiešām? Es gan bieži domāju...

Taču nekādi paziņojumi un atklājumi par dzīves noslēpumiem nesekoja. Kur viņš priecājas un izklaidējas? “Katrā ziņā ne jau šeit,” viņa klusībā nīgri sacīja sev, “nekad ne šeit.” Šis fakts abus gan vienoja, gan šķīra. Iespējams, ka Vils, kā allaž, bija izlasījis Mērijas Ennas domas, jo viņš iesmējās, noskūpstīja viņas roku un novēlēja labunakti.

- Lai notiek, es jums piedodu, — viņš novilka, - par to, ka sadedzinājāt memuārus. Bet desmit tūkstoši var kustin izkust. Pamēģiniet tos divkāršot, ja gadīsies izdevība. Starp citu, jūs esat nodrošinājusi tikai savas meitas. Taču jūsu dāsnums būs vajadzīgs visam Makkenziju klanam, vai ne?

To pateicis, Ogilvijs aizgāja. Tomēr viņa apmeklējums Mēriju Ennu uzmundrināja, uzlaboja viņas omu - laikam tāda viņa likās noderīgāka Viļa plāniem. Un viņa to zināja.

Pēc Ogilvija aiziešanas palikusi vienatnē ar savām juceklīgajām domām, kuras viesis bija viņai iedvesis, Mērija Enna pavadīja visu nakti bez miega, bet rīts viņai sākās ar ožamo sāli un piktu rājienu Martai.

- Gribu vilkt zilo, nevis balto tērpu!

- Zilais tērps ir saplēsts.

- Kāda velna pēc tad tu to neesi salāpījusi?

- Nebija laika, kundze, jums taču tas vakar bija mugurā.

- Zilo zīda, nevis atlasa... Neņem paplāti, es vēl neesmu beigusi ēst. Vai pasts jau atnests? Vai kāds ir iegriezies? Kur manas vēstules?

- Tās visas ir šeit, kundze. Uz paplātes. Jūs pagrūdāt tās sānis.

- Es nospriedu, ka tie ir rēķini. Un tie tiešām ir rēķini. Ai/vāc tos! Un ko nozīmē šis apvītušo margrietiņu pušķis?

- 7’ās puķes ir no mistera Ficdžeralda — tika atnestas šorīt.

- No kura Ficdžeralda — tēva vai dēla?

- No mistera Viljama, kundze.

- Divdesmit sešu gadu vecumā viņam būtu jāsajēdz vairāk. Viņa tēvs mēdza sūtīt rozes. Vai nu īri izvirst, vai viņu asinis sasalušas dzīslās — viens no diviem. Vai kāds ir iegriezies?

- Lejā gaida misters Raits.

- Tapsētājs Raits?

- Jā, kundze. Viņš ir šeit jau kopš septiņiem.

- Ko gan viņš cerējis tik agri no rīta te notvert?

- To viņš neteica... Tikai minēja kaut ko par pulkvedi Vordlu.

- Dievs lai piedod, to gan es turētu šeit līdz septiņiem! Vai tu jelkad esi redzējusi pulkvedi Vordlu guļam uz mana spilvena?

- Nē, nemūžam, kundze! Cik šausmīgi...

- Šausmīgi — tas ir īstais vārds. Viens pats pulkveža roku pieskāriens man varētu izraisīt nāves stingumu. Vari Raitam to pasacīt un nodot sveicienus no manis. Tagad ej un ielej man vannā ūdeni, pietiek tenkot!

Frensiss Raits - tāpat kā visi citi cilvēki — lasīja avīzes. Misis Klārka saņēmusi desmittūkstoš maciņu. Visa nauda ir drošībā -

1 >

rakstīja “Morning Post". Tātad viņu darījumi atsāksies, vismaz tapsētājs uz to cerēja, turklāt viņam tā arī nebija samaksāts par visām mēbelēm.

Mērija Enna izsteidzās salonā, rokas pastiepusi.

- Dārgais mister Rait, varu ko darīt jūsu labā?

- Varat, misis Klārka, jo es patiesībā nācu šurp mājas dēļ.

- Mājas dēļ?

- Jūs šeit dzīvojat jau piecus mēnešus.

- Es zinu. Tā mani pilnīgi apmierina.

- Es iedomājos, ka jūs, iespējams, līdz ar apstākļu maiņu vēlēsieties lielāku un plašāku?

- Ai, nē... Mana gaume ir pieticīga, jūs taču to zināt. Turklāt nekas nav mainījies. Esmu saņēmusi tikai nelielu summu savu meitu uzturam.

- Skaidrs. Labi, ja jau tā... - Raits parādija viņai savu

rēķinu. Uz vairākām lappusēm šiki un kārtīgi sarakstīti cipariņi. - Šis rēķins ir izrakstīts par laiku līdz pagājušā gada oktobrim. Es, protams, vēl neesmu pievienojis maksu par mantu uzglabāšanu. Vai gribat, lai es jums to nolasu?

- Man nav vēlēšanās sabeigt jūsu balsi - tā jau ir mazliet aizsmakusi. Tādas kaites rodas, pārāk agri no rīta staigājot pa ielām — vārgām rīklēm tas ir visai bīstami. Jums būtu jāiedzer mazliet vīna.

Misters Raits nebija radis dzert vīnu bez ceturkšņa desmitos. Pusvienpadsmitos viņš jau bija šļaugans, pietūcis un piesarcis, un mulsi pļāpāja par savām zēnības dienām Grīnvičā. Rēķinu viņš iebāza atpakaļ vestes kabatā. Tomēr — viņš taču bija te ieradies kaut ko nokārtot. Bet ko? Raits apjucis blenza savā klientē, vārdus meklēdams.

- Mēs ar brāli nolēmām, ka jāsaņem, kas mums pienākas.

- Jūsu brālim ir taisnība, es jūs abus pilnīgi atbalstu! Vērsieties pie pulkveža Vordla - viņš apsolīja jums samaksāt. Vai tad nebija tāda vienošanās par apmaksu ar kaut kādu vin-tirgotāju, kuru sauca Ailingvorts?

- Bija. Bet tā netika pildīta.

- Cik nepatīkami! Varu jums apliecināt, bet lai tas paliek starp mums - entre nous - ļnilkvedis Vordls izrīkojies zemiski, un ne tikai ar jums! Viņš nav turējis arī nevienu no tiem solījumiem, kurus deva man. Vai atceraties visu, ko viņš teica pagājušā gada novembrī?

- Manuprāt, atceros, lai gan drošs neesmu.

- Nē, nē, atcerieties vien! Par kaut kādiem ietekmīgiem draugiem, par jaunām cerībām Anglijai - to taču jūs atminaties?

- Man šķiet, ka viņš apbrīnoja mēbeles manā noliktavā, taču teica, ka tās esot pārmēru dārgas. To es atceros.

- Var jau būt, ka tās ir dārgas, bet nepieciešamas tai lomai, kas man bija jāspēlē pēc viņa gribas. Tāpēc jau viņš apsolīja maksāt. Un deva jums galvojumu.

Raits pakratīja galvu. Viņa saprašana kļuva skaidrāka.

- Šaubos, vai man izdosies no viņa kaut ko izdabūt.

- Vai tad jūs negrasāties viņu iesūdzēt?

Protams, ja vien ši lieta ir tīra.

- Skaidrs, ka tā ir tīra. Viss notika atklāti un godīgi, Dievs mans liecinieks. Rakstiet viņam un pieprasiet savu naudu. Ja viņš atteiksies maksāt, es pieraudzīšu, lai šis cilvēks netiek cauri sveikā. Tautas varonim, mister Rait, draud kritiens no pjedestāla!

Misters Raits atteicās no vēl vienas heresa glāzes un tika aizsūtīts projām. Nākamais ieradās ārsts Metkālfs. Viņš bija apmeklējis Mēriju Ennu pēdējos desmit mēnešus, īpaši rūpēdamies par viņas veselību izmeklēšanas laikā, kas bija satraukumu pilns.

- Misis Klārka, esmu jūsu pazemīgais kalps, kundze. Apsveicu.

- Ar ko gan?

- Ar šīrīta jaunumiem. Cik noprotu, daži hercoga draugi samaksājuši jums desmit tūkstošus un piešķīruši gada iztikas naudu jums un meitām.

- Ak jūs par to... Tās taču tikai tādas drupačas, lai nenomirtu badā.

- Saprotu. Jūs cerējāt uz kaut ko vairāk. Cik bēdīgi. Patiesībā...

-Jā?

- Es arī palavos uz jusu nākotni. Pirms dažiem mēnešiem jūs teicāt, ka jums ir izredzes... sacīsim, cerības... un es dabūšu savu daļu, ja tās piepildīsies.

Ak debess, tie ārsti ar savu viltīgo pieglaimību! Cilvēkam uznāk migrēna, un gulta ar baldahīnu pārvērš ik sirdzēja istabu par grēksūdzes kambari. Mērija Enna atcerējās, cik neuzmanīga bijusi, - teikusi visu, kas viņai uz sirds, klausīdamās līdzjūtīgajā balsī, - par Dodu un Vordlu, par Kentas hercogu... caur rožainu miglu skatīdama visu savu tuvo draugu nākotni. Vienvakar janvārī viņa pat ielūdza ārstu ar sievu vakariņās, kur abi sastapās ar Dodu un Vordlu. Tika runāts par bagātību, par patronāžu un pārmaiņām medicīnas pasaulē, vīns plūda straumēm... Doktors Metkālfs bija skatījis sevi vairs nevis kā pieticīgu praktizējošu ārstu, kas pieņem dzemdības, bet gan Vindzorā ar stetoskopu izklausām pateicīgo princešu plaušas.

- Man ļoti žēl, — viņa sacīja. - Nelaime tā, ka mēs esam apvesti ap stūri. Ne tikai es un jūs, bet arī citi. Tie solījumi, kuri tika doti pirms izmeklēšanas, bija vajadzīgi vienīgi tāpēc, lai aizdabūtu mani uz Apakšnamu - bez manis nekāda apsūdzība neiznāca, viņiem par to nebija nekādu šaubu. Tagad, kad viss ir beidzies, viņi labprātāk gribētu savus solījumus aizmirst. Jo mēs -es un mani draugi - viņiem vairs neko nenozīmējam.

- Bet, mana dārgā misis Klārka, pats majors Dods man apliecināja...

- Man viņš apliecināja visu ko, taču neparakstīja nekādus dokumentus. Cilvēka balss, doktor Metkālf, nav pierādījums, tikai rakstītam vārdam ir likuma spēks. Priecājos, ka man ir dažas viņa vēstules, - tās kādā jaukā dienā varētu izraisīt drebuļus.

- Un pulkvedis Vordls?

- Ir tautas elks. Taču tikai uz īsu brīdi — tas pāries. Pietiks ar šo to, kas atrodas mazā rokassomiņā, lai tautas lutekli nospiestu uz ceļiem un noskaņotu pūli pret viņu - atstājiet to manā ziņā!

- Bet manas izredzes, misis Klārka, - jo manu pacientu skaits samazinās? Esmu izturējies nevērīgi pret saviem pacientiem, jo pagājušo pāris mēnešu laikā loloju tik spožas nākotnes cerības... Turklāt manai sievai nav labi ar veselību, vai zināt, tādi izdevumi...

Atkal vecais stāsts — viens un tas pats! Rūgti pilieni kopā ar cukurgraudu. Visi saskrējuši kā maitu ērgļi, lai kaut ko pagrābtu. Mērija Enna steigšus uzskribelēja čeku un pasniedza to ārstam, pavadīja viņu līdz durvīm un uzsita uz pleca. Viļam Ogilvijam atkal izrādījusies taisnība - kā parasti. Desmit tūkstoši ir tādi nabagu graši. Vajadzēja pieprasīt divdesmit.

Nākamais apmeklētājs bija Cārlijs - sadrūmis, pieri raukdams, viņš spārdīja kājām mēbeles, par kurām vēl nebija samaksāts.

- Tagad, kad viss ir galā, kas notiks ar mani?

- Es palīdzēšu tev atrast darbu.

- Bet kādu darbu? Es neesmu ar mieru tīrīt citam zābakus, negribu būt atkarīgs ne no viena! Tika taču runāts par manis pieņemšanu atpakaļ pulkā, par tribunāla sprieduma atcelšanu un jaunu norīkojumu?

- Dārgais, mums nāksies samierināties. Tie blēži blefoja.

- Vai tad tu nevari viņus atmaskot, atsegt viņu īstās sejas?

- Man nav bijis laika padomāt... Dieva dēļ, liec mani mierā! Vispirms Raits, pēc tam Metkālfs un tad tu. Un visiem vajadzīga aizgādība. Biju domājusi, ka Koksheds-Māršs tevi ielūdzis uz Loutonu.

- Viņš kaut ko minēja par īpašumu pārrauga vietu viņa pārvaldnieka vadībā — tas taču ir kalpa amats! Es esmu kareivis. Lai esmu nolādēts, ja piekritīšu kļūt par sulaini! Ar manu pieredzi man pienāktos komandēt. Tu noteikti pazīsti kādu, kurš varētu paraustīt īstās aukliņas? Starp citu - man vajadzīga nauda. Jo man nav ne penija.

Paldies Dievam, ar Mēju Teiloru viss ir nokārtots. Semjuels Vaitbreds Parlamentā izsludināja līdzekļu vākšanu Mejas Teiloras un viņas māsas Sāras labā, sarakstā parakstījās visi opozīcijas deputāti.

Un tad vēl Džordžs, kurš vairs nebija Celsijas kadets, savu iemīļoto un augstu vērtēto uniformu paslēpis lādē, ar savām lielajām, zilajām acīm uzticīgi lūkojās mātē.

- Es īsti neizprotu, kādēļ tāds tracis. Kādēļ man jāmācās kādā citā skolā?

- Tādēļ, manu eņģelīt, ka noticis militāra rakstura skandāls. Viņa Karaliskā Augstība vairs nav armijas virspavēlnieks un nav arī Celsijas skolas patrons. Visiem zināms, ka viņš bija tavs aizbildnis, un tagad šī aizbildnība vairs neko nedod. Man jāsūta tevi uz kādu citu skolu, kur nebūs nekādu tenku.

Mērija Enna redzēja, ka Džordžs sadrūmis, viņš likās īgns un ietiepīgs. Vēl viena Makenziju klana locekļa sapnis bija satriekts drupās.

- Varu derēt, ka tu pati esi visu sabojājusi - ar savu muļķīgo ķildīgumu. Pēc izvākšanās no Gločesterpleisas nekas vairs nav kā agrāk.

- Zinu, mans mazais. Bet māmiņa to nespēj izskaidrot. Varbūt vēlāk, kad kļūsi vecāks, tu sapratīsi notikušo.

Atbildes vietā sekoja tikai uzmesta lūpa, nikna un puiciska plecu paraustīšana, skatienā piepeši pavīdējusi neuzticība, šaubas un nemiers.

- Es taču joprojām varu iet armija? Tu man solīji! Manā piektajā dzimšanas dienā tu apsēdies uz manas gultas malas un to apzvērēji!

— Es arī tagad zvēru - tu to varēsi. Es nekad nelaužu doto vārdu.

Cietumu, moku ratu, kauna stabs - Džordža un viņa vēlmju dēļ Mērija Enna būtu gatava izciest jebko.

Bet patlaban - pie darba! Jāsaņem viss, kas pienākas no Vordla, Doda un pārējiem. Kad Mērija Enna ielūdza abus džentlmeņus uz pusdienām, viņi uzvedās izvairīgi, palika tikai vienu stundu, pēc tam steigšus metās bēgt. Atkārtotu ielūgumu abi noraidīja. Mērija Enna deva viņiem laiku pārdomām — trīs nedēļas, pēc tam uzrakstīja vēstuli, kura četrpadsmitajā maijā tika nosūtīta pulkvedim Vordlam:

“Dārgais ser,

todien es sūtīju pēc Jums un majora Doda tāpēc, lai noskaidrotu, kādi ir jūsu abu nolūki, — vai grasāties pildīt savus solījumus. Un radās iespaids, ka Jūs nevēlaties tos atzīt, jo tie tika doti, nenoslēdzot vienošanos, - es apliecinu, ka tā arī bija.

Vienīgais izskaidrojums šādai uzvedībai ir tāds, ka jūs abi ar majoru Dodu, juzdamies man pateicību parādā, esat nolēmuši atbrīvoties no saviem nodrošinātās nākotnes solījumiem tikpat izvairīgi, cik izvairīgi tie tika izteikti.

Es vēlreiz pieprasu, lai šie solījumi tiktu pildīti, — ja jūs abi uzskatāt sevi par kārtīgiem cilvēkiem, kuriem svarīgs pašu gods. Es neprasu neko citu - vienīgi to, kas toreiz tika apspriests, — ne mazāk kā piecus simtus gadā. Jo mani bērni, īpaši meitas, tāpat kā es kļūst par izmeklēšanas upuriem un cieš no sabiedriskās domas. Kā jau daždien tik slavenas mātes meitas, viņas prasa no manis visu iespējamo. Tāpēc ar pieciem simtiem vien man būs par maz — nekas neatliek pašai. Domāju, ka tas, ja jūs tiktu cauri ar desmittūkstoš mārciņām, nav ne puses jūsu doto solījumu vērts risinājums. Man gribētos, lai jūs ar majoru Dodu nokārtojat šo lietu pienācīgi - tieši tāpat kā abi kopā izteicāt ierosinājumus. Desmittūkstoš mārciņas būtu jāizmaksā divos gados: sākot ar martu, jūs maksātu man piecus simtus gadā un segtu atlikušo parādu Raitam.

Tā visa gan ir tikai maza daļa no solītā! Tā kā mans dēls bija Jorkas hercoga aizbildnībā un, protams, zaudēja to, tiklīdz es sāku hercoga labās slavas postīšanu, tagad viņam pienākas Kentas hercoga aizgādība. Man nācās izņemt dēlu no skolas, un es esmu atbildīga par zēna tālāko izglītošanos.

Viens jūsu solījums saistās ar kapteini Tompsonu: vai nu būtu jāmaksā viņam kāds pabalsts, vai arī —ja Kentas hercogs nonāktu armijas virspavēlnieka amatā, mans brālis būtu jāņem atpakaļ armijā. Taču nekas netiek darīts! Un nākamais jautājums - nodrošināt man Jorkas hercoga solīto iztikas naudu, lai es savas dzīves laikā saņemtu četrsimt mārciņas gadā un lai tiktu samaksāti mani parādi - gan tie, kuri radušies, kamēr dzīvoju kopā ar Jorkas hercogu, gan vēlākie.

Jūs solījāt segt manu parādu divpadsmittūkstoš mārciņu apmērā misteram Komrijam — manam pilnvarotajam. Viņš, lai to saņemtu, apķīlājis manas dārglietas. Kā arī samaksāt par manu tagadējo māju un mēbelēm — jūs ar Dodu esat samaksājuši tikai daļu summas.

Un tagad ļaujiet man pavaicāt — vai šī summa desmit-tūkstoš mārciņu — var līdzināties kaut vai pusei no tā visa, ko tik svinīgi sasolījāt? Man atlicis piebilst tikai vienu - pat tad, ja ši summa būtu jāņem no jūsu pašu kabatām, tā nav salīdzināma ar visu, ko panācāt, pateicoties man, un ko gluži vienkārši esmu pelnījusi. Jūsu rīcībā ir divas nedēļas pārdomām. Pēc šī laiksprīza varat vairs nerēķināties ar manu klusēšanu. Uzskatīšu sevi par brīvu un izmantošu šīs vēstules kopiju pēc saviem ieskatiem.

Palieku, dārgais ser, sirsnībā Jūsu un tā tālāk, un tā jopr.

Mērija Enna Klārka ”

“Un tā,” viņa domāja, “mister Londonas goda pilsoni, varat ielikt šo vēstuli savā zelta lādē vai kaut kur citur, taču jums būs visai nelāga sajūta, ieraugot to publicētu “The Times". ”

Otra nodaļa

Ko jus esat nodarījusi Vordlam?

- Kāpēc jūs tā vaicājat?

- Pirms nākšanas šurp satiku viņu Apakšnamā. Man pietika pieminēt jūs, kad viņš kļuva pelēki bāls, nomurmināja tādu vārdu, ko nevaru atkārtot, un nozuda.

- Vārdu, kurš sākas ar “k” un beidzas ar “e”?

- Hm, jā — ja jau jūs esat tik asredzīga. Es gandrīz viņam sadevu. Galu galā - pēc visa, ko jūs esat viņa labā darījusi, nespēju tādu attieksmi saprast. Pulkvedis kļuvis populārs tikai ar jūsu palīdzību, tāpēc ir jums parādā vismaz to, lai savaldītos.

- Tur jau tā nelaime. Pulkvedis ir pārāk jūtīgs. Nemaz nebrīnos, ka viņš top bāls.

- Vai jūs gribat sacīt, ka Vordls grib ar jums mīlēties, bet jūs viņu atraidījāt?

Lords Folkstouns, acis izvalbījis, atvirzījās nost. Viņš bija viens no tiem vīriešiem, kuri izskatās labāk, pilnīgi apģērbušies. Ar apakšbiksēm kājās šī cilvēka stāvs likās netīkami stūrains. Bet pusvienpadsmitos vakarā, kad viņš ienāca viesistabā, tērpies samta kamzolī, plecu polsterus izriezis, iztēle zīmēja aizraujošāku siluetu.

- Nē. Nekā tamlīdzīga. Viņš man ir parādā naudu.

Mērija Enna pagriezās uz sāna, nožāvājās un iedzēra mazliet ūdens. Viņa Radikālā Gaišība vīlies noprata, ka nakts ir beigusies. Rien ne va plus, la suite au prochain num... [2]

- Tātad jūs tiešām bijāt viņa mīļākā?

Neparko pasaulē. Vordls zināja, ka bez manis viņam šajā 1 ie ta neuzvarēt. Tāpat bija ar Viņa Majestātes opozīciju, kuras pārstāvji apgalvoja to pašu - tostarp Viljams Pleidels-Buverī un jus pats.

Tad tādas tās lietas. Cik nepatīkami. - Ja vien jūs publicētu savas atmiņas... - lords Folkstouns iesāka.

- Manām atmiņām nav nekā kopīga ar viņa solījumiem.

- Vai tad Vordls tiešām deva jums kādas garantijas?

Mērija Enna paslējās uz elkoņa un iededza lampu. — Tagad

paklausieties, mans jauneklīgais varoni! Vai tiešām jūs ticat, ka es būtu ar mieru pieļaut, lai mani aplej no galvas līdz kājām ar samazgām un sabradā manu labo slavu, lai manu personisko dzīvi apspriež katrā alusbārā, ja mani pēc izmeklēšanas negaidītu atalgojums?

Lorda Folkstouna šaurajā un garajā sejā parādījās izbrīna izteiksme.

- Jā, bet... Es sapratu, ka tā bija atriebība par to, kā hercogs ar jums izrīkojās, un tad vēl kopējās lietas labad...

- Dievs tēvs, kādas lietas labad?

- Britu tautas labklājības, Anglijas nākotnes dēļ...

- Anglijas nākotnes... muļķības! Manas nākotnes - jūs gribējāt sacīt? Sterliņu mārciņu, šiliņu un pensu dēļ, kam atalgot Mēriju Ennu Klārku! Paldies Dievam, es neesmu liekule kā daudzi no jums! Vienmēr esmu zinājusi, kas man vajadzīgs, un centusies to dabūt. Reizēm man izdevās spoži, reizēm cietu sakāvi. Es atbalstīju jūsu draugu Vordlu cerībā, ka tāda rīcība man atmaksāsies. Bet viņš mani nodeva, tāpat kā viņa pavēlnieks -Kentas hercogs.

Lorda kvēlās acis iedegās. Vienā mirklī viņš bija pieglaudis matus un uz šaurajām krūtīm aizpogājis plato kamzoli. Folkstouns atkal pārvērtās pievilcīgā vīrietī — par vēlu.

- Augstais Dievs! Tātad tā visa ir patiesība?

- Skaidrs, ka ir. Tikai tādi ideālisti kā jūs un Frensiss Berdets ņēma nopietni tās runas par Anglijas brīvību. Tas taču bija darījums kopš paša sākuma. Kents cerēja iesēsties armijas virspavēlnieka krēslā gvardu mītnē, padarot savu dārgo Vordlu par kara ministru. Ja runājam par Dodu... tiešām nezinu! Viņš droši vien cerēja uz kādu piemaksu vai pensiju. Bet man solīja mājas, ekipāžas, tūkstošiem mārciņu bankā un visādus labumus.

Lords jau bija apģērbies. Viņš gatavojās iet projām. Valdzinājums bija zudis, ideālu pasaule juka un bruka acu priekšā. Labi, ka drīz Parlaments dosies vasaras brīvdienās. Tenku uzplūdi noklusīs un aizmirsīsies, arī lordam pašam pietiks laika apdomāt savu stāvokli. Viņš nedrīkst būt iejaukts nekādā skandālā, kas varētu izcelties.

- Jūs taču netaisāties neko uzsākt? - lords noprasīja. Un uzvilka mēteli.

- Pajautājiet pulkvedim Vordlam. Jūs teicāt, ka viņš esot bāls.

- Tātad jūs tomēr rīkosieties. Un jūs grasāties to visu publicēt avīzēs?

Mērija Enna pasmaidīja un aizlika rokas aiz galvas.

- Neesmu pārliecināta. Viņš vēl nav atbildējis uz manu vēstuli.

- Varu zvērēt, ka neesmu vainīgs, pilnīgi godīgi. Mans vienīgais mērķis bija sabiedrības labklājība.

Lords stāvēja pie durvīm, pilnīgi apģērbies un pamatīgi satraucies.

- Jūsu vienīgais mērķis? Un kā tad ar līdzcietību? Ar žēlumu pret kritušu sievieti?

Mērija Enna pavērās viņā un iesmējās. Lords atvēra durvis, bet viņa augstmanīgo izskatu bojāja zeķēs tērptās kājas. Piesardzības dēļ viņš bija atstājis kurpes vestibilā...

- Kad es jūs atkal redzēšu?

Viņš likās apmulsis. - Es laikam drīz braukšu uz laukiem.

- Par to es nešaubos. Jūnijs allaž ir skaists mēnesis. Rožu dārzi un zemenes — kā es to visu dievinu!

- Es atrakstīšu, protams.

- Bet vai tad tas nav riskanti? Man var iešauties prātā publicēt jūsu vēstules.

Viņš aizgāja. Mērija Enna dzirdēja, ka lords nokāpa pa kāpnēm, apāva kājas un izslīdēja no mājas.

Tātad tas ir galā. Vēl viens pērs gabalā, izsvītrots no saraksta un izmests papīrgrozā. Nevar gan sacīt, ka Mērija Enna tāpēc justos īpaši aizskarta - šis sakars viņu garlaikoja -, bet vikonti kokos neaug, un šāda pazīšanās bija noderīga, tā deva zināmu drošības sajūtu. Turklāt nākamais grāfs Rednors bija atraitnis. Taču nebija nozīmes uzskaitīt zaudējumus.

No pulkveža Vordla joprojām nebija ne ziņas, ne miņas. Frensiss Raits pastāstīja, ka tad, kad viņš ieradies, lai pazemīgi atgādinātu tautas kalpam par sevi, kalpotājs aizcirtis durvis viņam deguna priekšā un paziņojis, ka saimnieks nekādu tapsētāju Raitu nepazīstot un esot aizņemts ar parlamenta darīšanām.

- Ko lai es tagad daru? - vaicāja nobažījies tapsētājs.

- Aizsūtiet savu rēķinu, mister Rait, un pievienojiet šo zīmīti.

Pulkvedim Vordlam tika nosūtīta šāda vēstulīte:

“Frensiss Raits līdz ar cieņas apliecinājumiem atļāvies šādu pārdrošību - piesūtīt pulkvedim šo rēķinu. Sakarā ar nosacījumu, ka pēc vienošanās par visu būs jāmaksā skaidrā naudā, tādēļ viņš būs Jums būtu ārkārtīgi pateicīgs, ja pulkvedim labpatiktos samaksāt, lai visu nokārtotu godam. Šajā nolūkā tapsētāja kungs iegriezīsies pie Jums rīt, pulksten vienpadsmitos. ”

Atbildes nebija, Raits netika pieņemts. Parlamenta locekļa no Okhemptonas nebija mājās.

- Un ko tagad, kundze?

- Vilksim nost cimdus un uz priekšu — pie advokāta!

Misters Stoukss — advokātu biroja “Komrijs, Stoukss un

dēls” - partneris, kuru misis Klārka pazina jau daudzus gadus, bija gatavs darboties. Gadījums bija skaidrāks par skaidru. Ja nāksies mazgāt netīro veļu, tad tā visa būs Vordla veļa.

Otrajā jūnijā tapsētājs Frensiss Raits iesūdzēja tiesā Gvilimu Loidu Vordlu no Sentdžeimsstrītas par nenomaksātu rēķinu divtūkstoš mārciņu apjomā. So summu pulkvedis palicis tapsētājam parādā par mēbelēm un to pārvešanu uz misis M. E. Klārkas māju Vestburnpleisā, ko licis darīt augšminētais pulkvedis Vordls. Izskatīšana bija noteikta trešajā jūlijā.

Sentdžeimsstrītā sākās izbailes un sajukums. Reportieri metās uz šo skandālu kā vanagi. Britu tautas varonis - dižais lauva -drebēja kā apses lapa, redzēdams savu popularitāti izgaistam kā tvaiku. Pati britu tauta izbrīnā berzēja acis. Kā varēja gadīties, ka cīnītājs par taisnību un godu, tikumības aizstāvis un korupcijas apkarotājs ir milzis uz māla kājām? Lai tautas mīlulis, Londonas goda pilsonis mēģinātu aizlavīties, nesamaksājis tirgotājam rēķinu? Aizmirstiet karu pussalā, tagad ir ierosināta lieta par blēdību! Avīžraksti lika satriektajam Douleram atsteigties no Aksbridžas.

- Mērij Enna... Vai tu esi jukusi?

- Kādēļ gan? Kas lēcies?

- Tu atkal izraisi skandālu - tieši tad, kad būtu varējusi ļaut, lai troksnis noklust!

- Bet man nav ko zaudēt. Un nabaga brāļi Raiti grib saņemt savu naudu.

- Tas nav būtiski. Viņa rēķinu varēja samaksāt no tava kredīta - mēs ar Kokshedu—Māršu būtu to nokārtojuši vienā mirklī.

- Maksāt Raitam no maniem līdzekļiem? Dievs augstais, kas par drausmīgu iedomu, ja par to visu būs jāmaksā kādam citam! Es Raitam neesmu parādā nevienu peniju! Jo Vordls pasūtīja šīs mēbeles - visu, ko tu šeit redzi, - spoguļus, paklājus un aizkarus, ne jau es to izdarīju!

- Mana dārgā meitenīt, vai tu ceri, ka es noticēšu tavai melšanai?

- Tā ir patiesība, mans advokāts var to pierādīt.

- Tu atkal liecināsi tiesā?

- Protams, ja mani izsauks. Līdz šim man ir izdevies tīri labi. Turklāt joks ar apsūdzību pamatojas uz... nē, es negrasos tev to stāstīt!

- Ar apsūdzībām nav nekādi joki, tas viss ir apkaunojoši. Es klusi dzīvoju Aksbridžā, mans nabaga tēvs ir slims uz miršanu... Mans vienīgais mierinājums bija domas par tevi un bērniem. Ka jūs dzīvojat laimīgi, bez bēdām un rūpēm. Iztēlojos, ka rudenī varētu netālu no savām mājām sameklēt mitekli, kur jums apmesties. Un tad, garajos ziemas vakaros...

- Izbeidz vai arī es kliegšu. Es neesmu laimīgi iekārtojusies. Es netaisos nolīst laukos, lai tur pazustu. Un, runājot par garajiem ziemas vakariem, - lai esmu nolādēta, ja sākšu tos pavadīt, sapņodama un garlaikodamās tā, ka no žāvām mežģītos žokļi!

- Lieliski! Ja tu atkal iekulsies ķezā, mani vairs palīgā neaicini.

- Es tevi aicināšu tad un tik bieži, kad gribēšu. Tagad nāc un apsēdies, beidz rādīt tik greizu ģīmi! Tu izskaties kā sprediķotāks, kurš nule beidzis dievvārdus. Vai tur, Aksbridžā, neviena nepabužina tavus matus?

Kā šķiet, tad ne. Tieši tā bija bauda, no kuras viņa atteikusies, - piederīga laimīgākiem laikiem un tādai vietai kā Hempsteda. Par tiesu darbiem vairs netika runāts. Bils Doulers atgriezās Aksbridžā mēms, bet pielabināts. Un labāko joku Mērija Enna izgaršoja viena pati. Tā būtība, protams - Vordla apsūdzētājs šajā lietā būs neviens cits kā tas vīrs, kuram tas ir tiešais pienākums. Viņa nesenais pretinieks — karaliskais ģe n erāl p ro ku r o rs.

Uzņemšana, kāda tika viņai parādīta ģenerālprokurora pieņemšanu telpās Linkolnzinā, kad viņa tur ieradās ar savu advokātu - misteru Komriju pie sāniem, svētku drānās tērpušos Frensisa un Daniela Raitu pavadīta, atsvēra visas tās ciešanas, kuras bija nācies piedzīvot Apakšnamā. Sers Vaikerijs Džibss -ar pensneju uz deguna - bija pati sirsnība un laipnība. Tika apspriestas visas formalitātes. Izskanēja jautājumi un atbildes. Viss tika pierakstīts. Advokāti risināja juridiskās grūtības.

Misters Komrijs, kuram pulksten piecos bija norunāta tikšanās, atvadījās četros kopā ar partneri misteru Stouksu. Gandrīz tūlīt pēc tam projām devās arī brāļi Raiti. Galvenā apsūdzības lieciniece vēl kavējās. Ģenerālprokurors aizvēra durvis, pasmaidīja un saslējās visā augumā — tas sasniedza piecas pēdas un četras collas.

- Meistarīgs sitiens, - viņš sacīja. - Apsveicu. - Un, noņēmis pensneju, atkorķēja brendija pudeli. - Vai nav pārāk agra stunda, lai iedzertu?

- Nē, drīzāk jau vēla. Es labprāt būtu to nogaršojusi pirmajā februārī.

- Ja es būtu to zinājis, būtu nosūtījis jums pudeli. Domāju, ka jūs labi apgādā opozīcija.

- Tālāk par kafiju un glāzi ūdens viņi netika.

- Vigiem tas ir tik raksturīgi. Vigs nelabprāt bāž roku kabatā. Bet Folkstouns taču pret jums izturējās labi?

- To viņš lika noprast, sūtīdams puķes.

-No tām nav nekāda labuma, ja vēders ir tukšs un nervi pagalam. Taču neviens radikālis nespēj būt galants. Tomēr par lordu Folkstounu es jūtos pārsteigts - viņš taču audzis Francijā. Es teiktu, ka tas virs gan varēja būt smalkāks. Jaunības kļūda -ar laiku cilvēks sāk daudz ko uzlūkot citādi.

- Ja jaunība varētu... si jeunessepouvait...

- Ak tad nevar? Cik ļoti žēl. Es uzskatīju, ka jaunajiem šajā ziņā ir visas iespējas. Toriji būs sajūsmā. Vai drīkstu jūs citēt?

- Vai jums nešķiet, ka tāda rīcība nebūtu godīga? Mums katram ir savas vainas.

- Gods kam gods pienākas - vigi vienmēr bijuši slaveni ar saviem muskuļiem. Mēs rēķināmies ar smadzenēm, tieši tāpēc mums ir tā laime pārvaldīt šo valsti. Sakiet, vai jūs pamatīgi nogurdināja tā izmeklēšana Apakšnamā?

- Esmu novājējusi par pusstounu.

- Par to es nebrīnos. Mēs jūs kārtīgi apstrādājām, nedevām nekādas atlaides. Es pats esmu visnotaļ noguris, bet jūs izskatāties lieliski.

- Esmu diezgan izturīga.

- Šaubu nav. Es pazinu Berimoru. Kur viņš tagad ir?

- Dārgais Kropļuvārts? Kaut kur Īrijā. Iestidzis laulības dzīvē un pārņemts ar zirgiem.

- Diezgan labi pazīstu arī Džeimiju Ficdžeraldu.

- Džeimijs ir saskābis. Viņš dzīvo vienās bailēs, ka es publicēšu viņa vēstules. Un turpina no Dublinas sūtīt aizvien jaunas.

- Vai tad tās ir tik interesantas?

- Valdībai, ne jau sabiedrībai. Protestantu nākotne Īrijas Parlamenta locekļa skatījumā.

- Piesakiet tās ūtrupei. Esmu ar mieru labi samaksāt.

- Es gandrīz visas aizsūtīju atpakaļ. Neesmu alkatīga pēc dabas, taču man jāuztur bērni.

- Vai vēlaties vēl brendiju?

- Kādēļ ne?

Pie durvīm pieklauvēja. Sers Vaikerijs Džibss sakārtoja savu mantiju un parūku.

- Kas tur ir?

Kāda balss ārpusē sacīja: — Lejā karietē gaida lords bllenboro - galvenais tiesnesis. Viņš atbraucis jums pakaļ. Viņš liek jautāt, vai jūs neesat aizmirsis solījumu ēst pusdienas Lordu palātā kopā ar viņu?

- Nē, nē. Pasakiet Viņa Gaišībai, lai brauc turp. Es sekošu kājām.

Viņš pievērsās apmeklētājai. - Vai jūs varētu aizvest mani savā ekipāžā? Ceru, ka tas jums nebūs liels apgrūtinājums. Ja braucat atpakaļ uz Celsiju, tas jums ir pa ceļam.

- Ar prieku. Kad vien vēlaties.

- Jūs esat tik laipna. Bīskapi rīko pusdienas par godu Ellenboro. Es nedrīkstu nokavēt, bet... tā kā jābūt tur pusseptiņos... Un ne jau katru dienu man gadās šāda tikšanās...

Viņš pavērās pulkstenī, kas atradās uz kamīnmalas, un izdzēra savu brendija glāzi.

- Vai ar to tapsētāju, - ģenerālprokurors noprasīja, - lieta ir tīra?

- Vordls ir mūsu varā, - Mērija Enna atteica, - viņam neizdosies izlocīties.

- Vai viņš ir apsolījis maksāt?

- Pagājušā gada novembrī viņa solījumiem nebija ne gala, ne mēra.

- “Dāvāšu jums zemi ar visām tās bagātībām ? Kā tad, kā tad. Un kā mēs varētu to visu pierādīt?

- Tiku izmantojusi visu savu veiklību, lai piespiestu pulkvedi pie sienas, nekur viņš nespruks.

- Tas ir vareni, tas viss ir labi. Domāju, ka šis vīrs mums nevarētu sagādāt nekādus pārsteigumus. Spriedums šajā lietā nogāzīs varoni no pjedestāla. Tikai baidos, ka jums tas neienesīs neko, ja nu vienīgi vēl lielāku popularitāti. Vai tāpēc jūs to darāt?

- Ak Dievs, nē! Man ir viss, kas nepieciešams.

- Un kāpēc tad?

Mērija Enna nolika glāzi, sakārtoja tērpu un pavērās ārā pa logu.

- Es gribēju tikties ar jums, - viņa sacīja. - Man nebija citas iespējas. Misis Klārka un sers Vaikerijs Džibss - tā ir laba kombinācija...

Ģenerālprokurors ieradās Lordu palātā ar pusstundas nokavēšanos...

Jūnijam aizritot, parlamenta loceklis no Okhemptonas pūlējās atrisināt šos sarežģījumus bez tiesas. Taču tas viņam neizdevās — prasītājs nebija ar mieru ņemt savu iesniegumu atpakaļ. Bet prasītāja lieciniecei visas šīs norises sagādāja tādu prieku, ka Linkolnzinas apmeklējumi izvērtās par viņas lielāko izklaidi. Tādējādi vasara viņai izvērtās izklaižu pilna - bija tik aizraujoši palīdzēt patiesības noskaidrošanā. Un daudz pacilājo-šāk nekā uzbužināt spilvenus lordam Folkstounam. Viņa Radikālā Gaišība vēl joprojām izturējās kā Mērijas Ennas pielūdzējs, tikai rakstīja vēstules, turēdamies patālāk, - tāda vēstuļu draudzība viņam likās mazāk bīstama, jo pastāvēja zināmi ierobežojumi.

Folkstouns aizmirsa, ka allaž ir diezgan pārsteidzīgi ķerties pie rakstu darbiem pēc pusdienām. Tad spalva brīvāk slīd pa papīru, domas plūst bez aiztures, tās kļūst grūtāk vadāmas. Tas, kas uzskribelēts pusnaktī, visai atšķīrās no brokastu laikā rakstītā, un lēdija, kura saņēma šīs vēstules, pievērsa šim apstāklim uzmanību. Vēstule, kura bija datēta ar 27. jūniju, kādā jaukā dienā varēja izpostīt visu viņa dzīvi. Mērijas Ennas asais skatiens ātri pārskrēja lappusēm, kuras bija tapušas dīkā vakarā Koulshilhausā:

“... labprāt būtu Jums uzrakstījis tikpat interesantu vēstuli, kādu saņēmu es, taču no šīs nomaļās vietas neko tādu nav jēgas gaidīt. Patiesi - kopš ierašanās šeit es neko citu nedaru, tikai viens pats klīstu pa laukiem un ēdu zemenes. Tas, iespējams, ir lielisks laikkavēklis, taču pārlieku garlaicīgs, vismaz pārstās-tīšanai. Jūsu vēstule, gluži pretēji, ir pilna aizraujošu notikumu aprakstiem, nodrošinot man, nožēlojamajam vientuļniekam šajā klusajā vietā, noskaņotam apcerīgi, vai nebūt ne tik apcerīgi -vielu pārdomām ilgam laikam. Jādomā - ja var ticēt Jūsu rakstītajam - ir sagaidāma gatavā elle, kad lieta nonāks tiesā. Viss nāks gaismā, un gan karaliskais brālītis, gan Dods un Vordls tiks atmaskoti. Man žēl, ka viņi netika šādu iespēju paredzējuši un kaut ko pasākuši, lai tā nebūtu. Es nezinu, ko Vordls darīs — iespējams, ka viņš cer uz savu popularitāti tautā, taču tā neko nelīdzēs, lai gan viņa loma nav nekāda nozīmīgā, salīdzinot ar abiem pārējiem, turklāt visai netīra, jo tie abi viņu pārvērtā par ieroci savās rokās.

Tāda tiesas prāva tomēr nodarīs daudz ļaunuma visai karaliskajai ģimenei. Jo, kaut gan hercoga draugi mēģinās atspēkot Jūsu liecību, Jūsu rokās ir tik daudz pierādījumu, Jums par labu liecina tik daudzi apstākļi, ka sabiedrībai neizdosies iestāstīt, ka Jums nav taisnība.

Ticu, ka avīžnieki lūkos pierakstīt man piedalīšanos sazvērestībā kopā ar minēto trijotni, taču viņiem nekas neiznāks. Ne Vaitbreds, ne Berdets, ne es pats - mēs nedrīkstam tikt iejaukti sājā lietā, vismaz man mūsu nevainība neizraisa nekādas šaubas.

Es ar prieku nodotos patīkamām pārdomām un filozofiskā mierā novērotu visas šīs intrigas, ja tā neraizētos par grūtajiem pārbaudījumiem, kuri Jums stāv priekšā. Mani krata drebuļi, domājot par to, kā ievirzījušās Jūsu darīšanas - cik noprotu, tās tagad atkāpušās otrajā plānā.

Baidos, ka Jūs esat nogurusi no manu skribelējumu burtošanas - tie ir gandrīz nesalasāmi. Es Jūs lūdzu, dodiet man ziņu, ja kaut kas notiks un biis laika uzrakstīt. Vēstules rakstiet uz Hārlijstrītu, kā parasti - tās tiks man pārsūtītas. Ardievu!

Vienmēr sirsnībā Jūsu —

Folkstouns. ”

Sūtījums nokļuva kastītē pie visiem pārējiem - apsiets ar lentīti.

Trešajā jūlijā Vestminsterholā notika tiesas sēde lietā “Raits pret Vordlu”, šo lietu izskatīja lords galvenais tiesnesis. Vordls tika uzklausīts un nopratināts. Satraukums tā vien vēdīja gaisā. Tiesas zāle bija cilvēku pilna. Gluži kā tajās reizēs, kad Drūrij-leinā notika pirmizrādes.

Misis Klārka - viscaur baltā, ar koķetu salmu cepurīti slīpi uz vienas auss - izraisīja aplausus. Klausītāji - lielākoties vīrieši, jo viņu sievas un meitas joprojām lauzās cauri burzmai, kas stumdījās pils pagalmā, noliecās uz priekšu, spīdošām acīm, plecu pie pleca (lielākoties tie bija Apakšnama locekļi, piederīgi torijiem). Tomēr visvairāk klātesošos pārsteidza dīvaini jauneklīgais ģenerālprokurora izskats. Šis vīrs likās kļuvis dzīvespriecīgs un

divdesmit gadus jaunāks. Suns, kas pārcentīgi luncina asti, nevarētu viņu pārspēt omulībā. Kad ģenerālprokurors piecēlās, lai atklātu tiesas sēdi, viņš atgādināja pašu Lanselotu. Tā balss, kas bija likusi drebuļiem skriet pār tik daudzām mugurām -barga un pavēloša - skanēja glāsmaini un muzikāli. Maigās notis lika domāt par lakstīgalu pavasarī.

— Godīgs un strādīgs cilvēks ir ticis piekrāpts. Ir aizvainota sieviete un māte.

Augstā debess! Galvenais tiesnesis lords Ellenboro slaucīja nosvīdušo pieri. Vai tiešām vecais, saskābušais apsūdzētājs Džibss kļuvis reliģiozs? Vai arī viņš sapņo? Jūlijs ir karsts, varbūt ģenerālprokurors ir dzēris? Ko tas vīrs tur gvelž par sazvērniekiem un sievietes trauslumu? Čūska pie Kleopatras krūtīm... inde... nepateicība? Sievietes, kuras atdod sevi pilnībā? Bērni notekās? Lords galvenais tiesnesis saviebās - kāpēc tā mainījusies ģenerālprokurora izturēšanās? Cik ļoti tā atšķiras no viņa uzvedības pagājušā gada februārī Apakšnamā. Laikam viņa draugs ģenerālprokurors sajucis prātā. Pēc retorikas šis cilvēks lika lietā labsirdīgu pazobošanos - un lords atviegloti uzelpoja. Tas jau izskatījās labāk - atkal parādījās vecie, pazīstamie jociņi, slēptie mājieni, pensneja spodrināšana un aizstāvības “iztaustīšana”, liekot lietā savu aso mēli, kura atgādināja abpusgriezīgu dunci. Tagad pārbiedētais atbildētājs bija sarāvies kā zvirbulis un tādējādi palīdzēja apsūdzētājam - šāds zellis pelnījis, lai viņu noper ar zirga pletni un izsūta no valsts. Taču arī tad galvenais tiesnesis pamanīja, ka ģenerālprokurors ir pārmēru dedzīgs, viņa runā un kustībās saskatāms tāds kā pāva plātīgums. Tiesnešaprāt, ģenerālprokurors tā pazemoja augsto tiesu un sevi. Ja tās bija sekas dažām tikšanās reizēm ar prasītāja galveno liecinieci, tad tiesnesis tādas būšanas neatbalstīja. Un tad vēl skatītāju smīni, kad tie bakstīja cits citu ar elkoņiem, radīdami zālē vieglprātīgu gaisotni, kas šoviet bija pavisam nevietā.

Viņa Gaišība sauca klausītājus “pie kārtības”, skaļi uzsita ar āmuriņu pa galdu un saņēmās. Apveltīja seru Vaikeriju Džibsu ar piktu skatienu, drūmi raukdams pieri, un runa bija galā. Vēlāk - jau darba telpās - viņš atradīs kādu aizbildinājumu, lai saspringums atslābtu, bet starplaikā klausītājiem jāsaprot, ka tiesnesis ir taisnīgs - nenostājas neviena pusē. Lieciniecei mērķēta dzēlība parādīs, kāda ir viņa nostāja, varbūt izdosies izraisīt šīs sievietes vaigos pietvīkumu, tādējādi atjaunojot līdzsvaru.

Mērijas Ennas gājienu uz liecinieku vietu pavadīja atzinīgi smaidi, čuksti un murmināšana. Tad kāds uzsauca: - Sadod pulkvedim!

Lords galvenais tiesnesis sastinga, pēc tam atkal uzsita pa galdu ar āmuriņu.

- Es prasu pilnīgu klusumu, pretējā gadījumā klausītāji tiks izraidīti no zāles!

Murdoņa apklusa. Liecinieci nozvērināja runāt tikai patiesību, viņa palika nogaidoši stāvam. Viņa Gaišība lords nopētīja sievieti un uzsvērti sacīja: — Un kura cilvēka gādībā jūs esat tagad, kundze?

Lieciniece pavērās viņā un klusi atbildēja: — Es domāju, mans lord, ka jūsējā.

Sis paziņojums ietekmēja visu lietas izspriešanu - vairāk nekā jebkas cits. Smiekli zvērināto pusē turpinājās, tie piešķīra toni visai sēdei. Izskatīšana, gluži kā nevaldāma upe, brāzās uz noslēguma pusi.

Ģenerālprokurors neatlaidīgi noņēmās ar šo liecinieci, izteica viņai divdomīgus mājienus... Klātesošie aplaudēja. Lords galvenais tiesnesis nespēja nevienu ietekmēt. Sī pāra spēlētā izrāde nepieļāva nekādu iejaukšanos, abi saderēja kopā un papildināja viens otru kā cimds roku - tur nekas nebija iesākams. Viņi bārstīja žargona vārdiņus, šķiedās ar divdomībām - doubles entendres, gozējās viens otra asprātībās, un tas viss notika uz atbildētāja rēķina.

“Misis Klārka, vai pulkvedis Vordls iegāja noliktavā? Tad pastāstiet mums, kādas mēbeles viņš izvēlējās! Pulkvedis Vordls uzteica kumodi - vai tā bija ar spoguli? Un ko jūs varat pastāstīt par sarkano un bronzaskrāsas paklāju, ko pulkvedis Vordls ieteica guļamistabai? Vestburnpleisai tas bija par lielu - nācās vienu galu nogriezt, un pulkvedis pats vadīja šo norisi? Vai jums radās kādas grūtības ar gultu? Tai nebija kāju? Pulkvedis Vordls piedāvāja izmantot otrādi apgāztus lampu balstus? Droši un lieliski, ja spiediens nav pārāk liels? Un ko Frensiss Raits teica par šo priekšlikumu? Frensiss Raits nav precējies un dzīvo kopā ar brāli Dānieļu - abi guļ atsevišķās gultās un par šādu priekšlikumu nevar spriest. Bet pulkvedis Vordls zināja, ka lampu balsti noder, jo bieži vien bija nakšņojis Kedogenskvēra kafejnīcā persona grata, kur tā ir ticis darīts? Ja ievēro piesardzību, tur tiešām nekā bīstama nav? Un pulkvedim Vordlam patika marmora statuja? Jā, Afrodīte, kura iznirst no putām, un bronzas miniatūra ar Lēdu un gulbi? Pulkvedis Vordls teica, ka tā būtu piemērota kamīnam? Misis Klārka, jūs taču negribējāt tās pirkt, jo bērni varētu kaut ko noprast - jaunas galvas tik agri apjauš dažas idejas, bet pulkvedis Vordls tik dedzīgi uzstāja un ņēmās pierunāt...

Vai tiešām Vestburnpleisa viņam šķita kā miera osta - atpūtas vieta? Kā tad, viss skaidrs. Bet ne pēc liecinieces ielūguma? Jo pulkvedis Vordls allaž parādījies nepiemērotās stundās? Reiz jau astoņos no rīta kalpotāja viņu atrada pētām Lēdu ar lupu?” Un tā tālāk, līdz beidzot saniknotais galvenais tiesnesis pēdējoreiz pacēla roku, pieprasīdams klusumu, un lika atbrīvot zāli.

Lieciniece izgāja, sēde turpinājās. Prasītāja brālis Daniels Raits liecināja prātīgi un svinīgi. Kad pienāca aizstāvja mistera Pārka kārta uzstāties, viņš jau saprata, ka lieta ir zaudēta. Viņa klients bija sakauts vēl pirms tam, kad tika līdz liecinieku vietai. Pulkvedis Vordls stomījās, stostījās, pārteicās, viņa sacītais: “To es noliedzu!” bija tik tikko dzirdams, lai gan viņš to atkārtoja atkal un atkal.

Advokāti izskatījās izmisuši. Liecinieki Cdennijs un Dods nemaz netika izsaukti. Advokāti baidījās, ka abu liecības var tikai kaitēt lietai, kura jau tāpat bija bezcerīga. Noslēguma runas bija īsas, daiļrunība vairs nelikās vajadzīga. Spriedums bija pieņemts, Viņa Gaišība pacēla roku.

Zvērinātie lēma Frensisa Raita labā. Lords galvenais tiesnesis nosprieda, ka atbildētājs - Gvilims Vordls ir vainīgs, jo nav samaksājis prasītājam divus tūkstošus mārciņu, un parāds jāsamaksā triju mēnešu laikā.

Patriots bija zaudējis, un vecās ēkas pagalms, kur viņš pavisam nesen svinēja savu uzvaru, vienā mirklī tukšojās. Pūļi, kas viņam uzgavilēja aprīlī, bija devušies mājās. Pulkvedis Vordls brauca projām slēgtā ekipāžā.

Ģenerālprokurors pavadīja liecinieci uz savām darba telpām.

- Viņš vai nu iesniegs apelāciju, vai ari iesūdzēs jūs.

- Un kas tad būs?

- Es jūs aizstāvēšu.

- Kā tad tā - jūs, būdams ģenerālprokurors?

- Mana dārgā, es daru tā, kā man labpatīk! Varu mainīt savu lomu.

- Bet vai tā būs taisnīga rīcība?

- Es tā darīšu tikai pārmaiņas pēc.

- Un ģenerālprokurors pārvērtīsies aizstāvī?

- Jā. Tāda pārmaiņa uzlabo garastāvokli un palīdz paplašināt redzesloku. Vismaz tajā gadījumā, ja jums nav padomā kāds cits advokāts.

- Ak, nē... vienotībā ir mūsu spēks. Bet vai mums būs tas pats tiesnesis?

- Edijs Ellenboro? Pilnīgi iespējams. Ja tā būs, mums nāksies uzmanīties. Otru reizi mums var tik labi nepaveikties. Ja tā notiktu, es paredzu, ka starp mani un viņu varētu iestāties zināma atsvešināšanās. Šodien tikai viņa principi, kas tuvi toriju uzskatiem, neļāva tiesnesim noskaņot zvērinātos Vordla labā.

- Tās viņa spurainās uzacis... Kāds viņš ir ģimenes lokā?

- Viegli aizkaitināms un augstprātīgs, sasodīti neiecietīgs.

- Iespējams, ka tā ir tikai čaula, bet patiesībā viņš ilgojas pēc izpratnes.

- Izmēģiniet vien pie viņa savas mākas - tas cilvēks ir vecīgs un salts kā ledus.

- Visiem tiesnešiem jābūt aukstasinīgiem, tāda ir viņu daba. Ja tā nebūtu, tad nebūtu arī izdaudzinātās angļu justīcijas.

Manuprāt, tikko viņi tiek iecelti par tiesnešiem, tūlīt kļūst par mūkiem... Un, ja cilvēks kļūst par karalisko advokātu...

- Kāpēc mums par to jārunā? Vai drīkstu aizvest jūs mājās?

- Bet man patīk patērzēt par tieslietām...

- Man nav vēlēšanās par tām runāt. Es atkārtoju savu jautājumu.

- Es jūsu jautājumu nesapratu. Jums jāizsakās citādi.

- Vai lieciniece atļautu savam advokātam dot viņai dažus padomus?

- Chez vous? Vai chez moū^3

- Un kur jūs gribētu?

- Tad kā būtu ar maltīti Vestburnpleisā un advokāta spriedumu par Lēdas gulbi?

*

Sentdžeimsstrītā atbildētājs Gvilims Vordls viens pats un sarūgtināts sēdēja un sacerēja vēstuli, kuru viņš adresēja Apvienotās Karalistes tautai.

Trešā nodaļa

VĒstule tika publicēta visas piektā jūlija avīzes.

“Tā kā man ir tas gods būt līdzpilsoņu godātam - mana darbība Parlamentā ir tikusi augstu novērtēta tautā -, ņemot vērā vakardienas norises, es jūtos aicināts nekavējoties jūs uzrunāt. Esmu nolēmis aizstāvēt savu labo slavu, kurai tika nodarīts liels kaitējums ar liecībām, ko sniedza misis Klārka un misters Raits — tapsētāja brālis. To dēļ man nācās aizstāvēties karaliskajā tiesā.

Sīs liecības tiks aplūkotas sīkāk preses slejās. Es jūtos aicināts pavēstīt - mani advokāti, būdami pārliecināti, ka zvērinātie neņems vērā tikai prasītāja brāļa un misis Klārkas liecības vien, pasludinot spriedumu prasītāja labā, ievēroja manus uzstājīgos līigumus, ko sēdes laikā tiku atkārtojis ne reizi vien, — ka jāuzklausa, ko sacīs majors Dods un misters Glennijs, kā arī citi cienījami liecinieki. Es zināju, ka viņu liecības būs dibinātas uz patiesiem faktiem, tāpēc pilnīgi pretējas prasītāja liecinieku meliem.

Tādos apstākļos tika pieņemts spriedums.

Man vairs atliek tikai Dieva un savas valsts priekšā apzvērēt, ka spriedums tapa tikai šo melu ietekmē. Dodu svinīgu solījumu pierādīt šo faktu visīsākajā laikā, kādā vien likums atļauj.

Es nepacietīgi gaidu, kad man beidzot būs ļauts šo nolūku īstenot. Ticu, ka līdz manas apelācijas izskatīšanai sabiedrība atturēsies no jebkādiem spriedumiem šajā lietā. Visdziļākajā pateicībā un cieņā palieku jūsu uzticamais un padevīgais kalps

G. L Vordls.

Tūlīt sākās aizrautīgas apspriešanas. Visus interesēja viens jautājums - vai kāds uz šo atklāto vēstuli atbildēs.

Tā paša mēneša sešpadsmitajā datumā misis Mērija Enna Klārka iesniedza izdevumam “NationalRegister” šādu vēstījumu:

“Apvienotās Karalistes tautai.

Tā kā esmu izpelnījusies to godu, ka mana liecība Apakšnamā izraisījusi vispārēju atzinību, kā arī tāpēc, ka zvērinātie, kuri ir britu tautas pārstāvji, ņēmusi vērā manu liecību, pasludinot spriedumu (pēc pietiekami ilgām pārdomām), jūtos aicināta jūs uzrunāt sakarā ar apstākļiem, kādos tika izskatīta prasītāja - tapsētāja mistera Raita sūdzība pret pulkvedi Vordlu, un misters Daniels Raits - prasītāja brālis - bija liecinieks tāpat kā es.

Šajā lietā, kā visiem labi zināms, godīgiem tirgotājiem un tiesas zālē klātesošajiem par prieku tika pieņemts lēmums, ka pulkvedim Vordlam būs jāmaksā nodarītie zaudējumi.

Liecības visos sīkumos tiks aplūkotas presē; ja runa ir par manu personisko liecību, tad daži sīkumi varētu būt mazliet neprecīzi, taču visumā tie ir atbilstoši patiesībai un var kalpot par pamatu sabiedrības pārliecībai par sprieduma pareizību.

Pulkvedis Vordls, kuru negaidītā popularitāte, jebšu nepelnīta, ir ietekmējusi tā, ka šis cilvēks jūtas kā tautas varonis un iedomājas, ka tāpēc uz viņu neattiecas šīs valsts likumi. Spriedums lika viņam vilties, tādēļ pulkvedis ir zaudējis gan piesardzību, gan savaldīšanos. Bez apdomas viņš vērsies pie Apvienotās Karalistes tautas un publicējis neparastu vēstuli, kas vērsta pret zvērināto spriedumu.

Ja šis vīrs vēlas pārlikt savu vainu uz advokātu pleciem, tā nav mana darīšana — viņi paši spēj sevi aizstāvēt. Taču izraisa sašutumu fakts, ka cilvēks, kuram vislabāk zināms, cik pretīgi man ir jebkādi meli, apvaino mani tik apkaunojošā, zemiskā un nicināmā noziegumā kā nepatiesas liecības sniegšana.

Man atliek tikai Dieva un savas zemes priekšā apzvērēt, ka liecināju patiesību un tikai patiesību, bet mana tuvība ar pulkvedi Vordlu aprobežojas tikai ar manu piedalīšanos viņa prāvā pret Jorkas hercogu un šajā sakarībā izteiktajiem solījumiem.

Tādēļ es nepacietīgi gaidu, kad beidzot veltīgie pulkveža Vordla mēģinājumi pierādīt pretējo trāpīs viņam pašam un dažām citām personām. Ticu, ka līdz tam laikam sabiedrība nesteigsies spriest par pulkveža Vordla apsūdzībām, kuras viņš man izteicis.

Un, kaut gan es. neesmu radusi tā kā pulkvedis Vordls atsaukties uz lielo pateicību un aizgrābtību par sabiedrības atbalstu, tomēr ceru, ka man būs ļauts izteikt vienu atzīšanos, -cilvēku nosodījums un nicinājums man atnestu dziļu izmisumu un dvēseles ciešanas.

Man ir tas gods -

ar vislielāko cieņu -

Mērija Enna Klārka. ”

Protams, bija visai apšaubāmi, vai britus vispār satrauca šī sarakste par to, kuram taisnība. Tomēr tā kļuva par pārspriedumu tēmu pie pusdienu galda. Namamātes, celdamas galdā zivi, iedziļinājās strīdos, un ap to laiku, kad tika pasniegts portvīns un dāmas bija pametušas vīriešu sabiedrību, iztirzāšana atjaunojās, labi piederēdamās arī pie brendija. “Gribētos zināt, kurš kuru tagad uztur?” - tāds bija galvenais aplūkojamais jautājums. Nenākas brīnīties, ka Vestburnpleisas mājas logi aizslēģoti — Parlaments taču devies brīvdienās, tā locekļi izklīduši, kur kurais. Vai Mērija Enna arī būtu aizbraukusi no pilsētas? Nevar galvot, taču runā, ka viņa esot Braitonā. Vai tā būtu patiesība? Tabijs Kliftons apgalvo, ka redzējis Mēriju Ennu Southemptonā. Jūrā vai krastā? Solentā, jo viņai patīkot zvejot vēzīšus... Ne jau klīst pa klintaini, protams. Varētu saderēt, ka viņa atrodas uz kādas fregates. Tfū! Flote taču ir Gibraltārā. Ja nu vienīgi kādā belve-derā Portsmutā...

Patiesībā misis Klārka ar bērniem bija Kovā. Salas gaiss bija veselīgs, piekrastē gaidīja Spitheda, Medinā un jūrā jahtas, Ventnorā ekskursijas un maltītes brīvā dabā Vūtonā. Tas viss darīja garās vasaras dienas tīkamas un aizraujošas, ja netraucētu vēstules.

Džeimss Ficdžeralds uzplijās viņai no Īrijas. Viņš cerot satikt Mēriju Ennu augustā. Vai tā esot patiesība, ka misis Klārka saglabājusi vairākas visai nekautrīgas viņa vēstules? Vai arī misis

Klārka varot zvērat, ka visas atdevusi viņa dēlam? Par Villiju runājot — tēvs par viņu raizējoties. Zēns iekļuvis kaut kādā ķezā - vai Mērija Enna par to dzirdējusi kādas baumas?

Viņa bija gan dzirdējusi. Viņa pirms aizbraukšanas no pilsētas pavadīja visu vakaru viesistabā kopā ar Villiju, kurš lēja asaras un lūdza palīdzību. Jo kāda jauna lēdija iekūlusies sprukās - viņas stāvoklis jau esot manāms, jādzerot tabletes ad nauseam pret sliktu dūšu, taču nekas nelīdzot, bet jaunās lēdijas vīram šajās dienās jāatgriežoties no ārzemēm. Vai misis Klārka nepazīstot kādu ārstu? Cik viņš prasot par saviem pakalpojumiem?

Mērija Enna nekavējoties ataicināja Metkālfu pāri un nozvērināja abus klusēt. Jaunajai dāmai tika piedāvāts patvērums. Villijam nācās atteikties no domas iekārtoties kopā ar viņu, jo lēdijas stāvoklis esot tāds, ka iesakāma atturība. Tad ieradās bērni un vajadzēja saiņot mantas, lai dotos uz Kovu.

- Ko tikai es nedaru draugu dēļ! - sacīja Mērija Enna. Jaunā lēdija tika ievīstīta segās un iesēdināta diližansā. Viņu pavadīja misis Metkālfa. Pēc divām minūtēm meitenes kopā ar Martu sēdēja karietē, piespiedušas sejas pie loga kā pielipušas - un māja ar rokām.

"Jums taisnība, ’Mērija Enna rakstīja Džeimsam Ficdžeraldam no Kovas. "Aizmirstiet par tām vēstulēm, kuras rakstījāt man 1805. gadā, un pievērsiet visu uzmanību Villijam, viņš ir to pelnījis. ” Ja Mērija Enna vēlētos izpaust bezpalīdzīgo Ficdžeraldu noslēpumus, no viņu vēstulēm varētu izveidot veselu grāmatu, tikai neviens negribētu to publicēt.

Pārspriedumi par lietu “Raits pret Vordlu” turpināja aizpildīt avīžu lappuses. Kovas patvērumā Mērijai Ennai likās pilnīgi iespējams, ka rudenī viņai draud atriebība. Pulkvedis Vordls, laiku velti netērēdams, vāc dokumentus, lai dotos atbildes uzbrukumā. Lietu “Vordls pret Raitu un Klārku”, pulkvedim apsūdzot abus sazvērestībā, vajadzēja skatīt decembra sākumā. Tāpēc bija svarīgi turēt rokās īstās kārtis un savlaicīgi tās izspēlēt. Un patīkama likteņa dāvana bija tiesneša Ellenboro bruka. Viņš sūtīja pakaļ ārstam — viņa ģimenes ārsts bija kaut kur aizbraucis, un doktoram Tomasam Metkālfam nācās uz laiku šo ārstu .ii/vietot. Metkālfa prasme apieties ar pacientu un viņa veiksmīgās .11 siešanas metodes nedēļas laikā paveica īstu brīnumu. Par to tika ziņots avīzēs. Kovā šī vēsts, protams, izraisīja gaviles. Cerība ir nedziestoša... Un vēl tik daudz kas būtu darāms. Ja lords galvenais tiesnesis tagad ņēmis savā aizgādībā Mērijas Ennas ārstu, viņas rokās bija aukliņas, aiz kurām raustīt juristu pasaules marionetes.

Tomass Metkālfs no Kovas saņēma šādu vēstuli:

“...esmu iecerējusi plānu, par kuru, ja tas Jums liksies veiksmīgs, pastāstiet savam draugam un labvēlim. Tas var Jums dot iespēju parādīt savas profesionālās spējas un kļūt pārtikušam. Vai Jūs to īstenotu vai ne, Jums jānovērtē tā uzticēšanās, kādu es Jums parādu, rakstot par šo jautājumu, un šim noslēpumam, protams, vienmēr jāpaliek starp mums. Jums pietiks viņam bilst kādu vārdiņu par mani, un sekmes būs nodrošinātas. Jo es negribu neko daudz - tikai to, lai viņam rastos interese par manu lietu, taču neko tādu nav iespējams panākt, ja šis cilvēks nav labās domās par mani, un tā tālāk.

Ja Šis kungs, būdams Jūsu draugs, uzdāvinās jums nelielu mājiņu un to apmēbelēs, nemaksājot par to vairāk nekā piecsimt mārciņu (tas viņam ir tīrais sīkums, vai ne?), es bušu Jūsu īrniece, draudzene vai paciente. Par to es maksāšu Jums tikpat, cik M. kundzei iziet saimniecības uzturēšanai, un Jums būs iespēja izmantot manu ekipāžu, kura it tik nepieciešama jebkuram ārstam.

Viss, kas no viņa panākams - ar Jūsu palīdzību, protams, -ir reizi vai divas nedēļā krēslas stundās iegriezties pie manis un uzspēlēt kādu piketa partiju vai kādu citu spēli, aufait kura iet pie sirds Viņa Kareivībai!

Padomājiet par to labi - ja? Un neaizmirstiet jau rīt man atbildēt.

Patiesi Jūsu

Mērija Enna Klārka

Jūsu patronam nevajadzēs noņemties ar tik neinteresantu būšanu katru dienu - Jūs taču zināt, ka viņš ir vecs. Taču ir tik jauki iegūt dažas slavenības par saviem pielūdzējiem. ”

Vēl patīkamāk ir iegūt par saviem piellīdzējiem tiesnesi un valdzināt ģenerālprokuroru.

Desmitajā decembrī Vestminsterholā sākās sūdzības “Vordls pret Raitu” izskatīšana - to darīja lords galvenais tiesnesis Ellenboro. Piketa partijas bija nesušas augļus.

Aizstāvības advokāts bija ģenerālprokurors, kurš piesaistīja visu klātesošo uzmanību ar negaidīto statusa maiņu. Tie, kuri kaut ko zināja, sacīja — tas viss notiekot politisku iemeslu dēļ. Ne jau Vordls tiesājoties ar misis Klārku, bet vigs ar toriju, un ministrija nevarot pieļaut, ka Vordls prāvā uzvarētu. Bet skatītāji, kuri pulcējās galerijā cerībā skatīt jūlija izrādes atkārtošanos, jutās visvairāk vīlušies, kad misis Klārku tā arī neizsauca par liecinieci. Šī dāma sēdēja līdzās savam advokātam, smalkjūtīgi aizplīvurojusies, un pavadīja visu dienu, rakstīdama un sniegdama viņam zīmītes.

Misters Ellijs, kurš atklāja sēdi un runāja prasītāja vārdā, sāka ar valodošanu par Scillu un Haribdu, plūstošajām smiltīm un briesmām, kas sagaida kuģotāju; pēc tam izstāstīja līdzību par sievieti, kura, tā viņš lika noprast, dzīvojusi ar angli, īru, skotu, velsieti, kareivjiem, jūrniekiem, aģentiem, lordiem un civilistiem — misis Klārka pie katra uzskaitījuma salieca pirkstu -, un tad pārlūkoja visus notikumus, kas Anglijā risinājušies kopš Viljama Iekarotāja laikiem. Tālāk viņš pieminēja korupciju, korsikāņu laupītājus un blēžus, kuri ar viltu sagrābuši augstus posteņus.

Šajā brīdī viņu pārtrauca lords galvenais tiesnesis.

— Piedodiet, mister Ellij, bet vai jums patiesi šķiet, ka tam ir kāds sakars ar izskatāmo lietu?

— Jā gan, es tā domāju, milord. Ar visu to lielo cieņu, ko jūtu pret augsto tiesu, man gribas parādīt, ka šai lietai sākums meklējams korupcijā.

Lords Ellenboro nopūtās.

— Labi, mister Ellij, ja jūs tiešām esat tādā pārliecībā, ka Bonaparta izcelsmei un tagadējam Eiropas stāvoklim ir sakars ar šodien aplūkojamo jautājumu, es jūs uzklausīšu, taču man liekas, ka sasaiste ir visai tāla.

Misters Ellijs turpināja tādā pašā garā vēl divdesmit minūtes, un beidza ar vārdiem: - Patlaban britu impērijas liktenis

atkarīgs no divpadsmit zvērinātajiem džentlmeņiem. Es nešaubos, ka viņi vadīsies no mūsu nemirstīgā varoņa pēdējiem vārdiem: “Anglija sagaida, lai katrs pilsonis pilda savu pienākumu.”

Viņš apsēdās, sviedrus slaucīdams. Aplausi nesekoja. Ģenerālprokurors vienā mirklī pielēca kājās.

- Pirms es iedziļinos šajā lietā, gribu lūgt savu mācīto draugu misteru Elliju precizēt, ko viņš domājis ar augstdzimušo ļaundari, kurš ieņem tādu vietu, uz ko viņam nedod tiesības ne izcelsme, ne izglītība?

Bija dzirdams misis Klārkas čuksts: — Neesiet tik piekasīgs!

Lords galvenais tiesnesis sarauca pieri un pašūpoja galvu.

- Es neuzskatu, - viņš iebilda, - ka cienījamajam advokātam jāpieprasa skaidrojumi.

Prāva turpinājās. Tika nolasīti jūlija sēžu protokoli. Tiesa izsauca liecināt pulkvedi Vordlu un sāka uzdot tos pašus vecos jautājumus par noliktavas apmeklējumu, kā viņš izvēlējies aizkarus un paklājus, taču šajā reizē tie neizklausījās vieglprātīgi. Sers Vaikerijs Džibss sāka parādīt stingrību. Nemitīgi tika piesaukts Kentas hercoga vārds.

- Vai jūs pirmoreiz apmeklējāt misis Klārku pagājušā gada novembrī un sacījāt viņai, ka Kentas hercogs iepazinies ar sēžu protokoliem Jorkas hercoga lietā?

- Ne savā pirmajā, ne otrajā apmeklējuma reizē es netiku viņai neko tādu teicis.

- Vai varat apzvērēt, ka Viņa Karaliskās Augstības Kentas hercoga vārds nekādi nesaistās ar jūsu apsūdzībām Jorkas hercoga lietā?

- Es zvēru, ka nekādi nav saistīts.

- Sakiet, vai majors Dods ieņēma kādu vietu pie Kentas hercoga?

- Cik zinu, tad tā bija.

- Kāds bija viņa amats?

- Manuprāt, viņš bija hercoga privātsekretārs.

- Vai jums nešķiet, ka cilvēks, kurš ieņēma šādu posteni, baudīja hercoga uzticību?

— Šaubu nav.

— Vai jūs, majors Dods un majors (ilcnnijs kopā ar misis KJārku devāties apmeklēt Martello torņus?

-Jā*

— Un jusu brauciena mērķis bija iegūt ziņas par Jorkas hercogu?

-Jā.

— Un nekādā cita mērķa jums nebija?

— Nē.

— Vai misis Klārka tika minējusi Kentas hercoga vārdu?

— Viņa bieži pieminēja visu karaliskās ģimenes locekļu vārdus, nevis tikai Kentas hercogu.

— Vai jūs tikāt saistījis kādus misis Klārkai dotus solījumus ar Kentas hercoga vārdu?

— Nekad.

— Vai esat kādreiz devis misis Klārkai naudu?

— Tad, kad misis Klārka apsolīja, ka atdos man dažus dokumentus, es iedevu viņai simt mārciņas, ko samaksāt miesniekam un maizniekam.

— Un vai vēl kaut ko solījāt?

— Neko. 1’ikai apliecināju, ka tad, ja viņa cīnīsies par sabiedrības interesēm, es palikšu viņas draugs.

— Vai jūs gribat teikt, ka neesat viņai solījis neko citu, tikai sabiedrības atzinību savai labdarei?

— Es viņai vispār neko neesmu solījis.

Pulkvedim Vordlam tika atļauts attālināties. Pienāca majora Doda kārta liecināt. Dods apgalvoja, ka ne viņš pats, ne pulkvedis Vordls misis Klārkai neko neesot solījuši. Cik viņam zināms, pulkvedim Vordlam nekad neesot bijis nolūka maksāt par Vestburnpleisas nama mēbelēm. Ģenerālprokurors klausījās, aizvēris acis un sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņš bija nolēmis nenopūlēties ar pratināšanu jautājumu krustugunīs. Un nodeva liecinieku sava kolēģa ziņā.

— Kā rādās, jūs kalpojāt pie Kentas hercoga augstā amatā?

— Biju Viņa Karaliskās Augstības privātsekretārs.

— Vai jūs joprojām ieņemat šo posteni?

— Nē.

- Kad jums nācās no tā šķirties?

- Nevaru pateikt, kad tieši nodevu lietas. Neuzskatu par iespējamu uz šo jautājumu atbildēt.

- Vai tad, kad jūs pirmoreiz tikāties ar misis Klārku, jums nebija vislabākās iespējas tieši piekļūt Viņa Karaliskajai Augstībai? Vai nestaigājāt no Vestburnpleisas pie Viņa Karaliskās Augstības un atpakaļ?

- Jā, es bieži tikos gan ar Viņa Karalisko Augstību, gan arī iegriezos Vestburnpleisā.

- Vai jūs nekad netikāt Viņa Karaliskajai Augstībai teicis, ka esat uz vienu roku ar pulkvedi Vordlu?

- Nē, netiku vis.

- Vai tiešām hercogam neradās nekādas aizdomas? Jūs taču katru dienu runājāt par šo tēmu?

- Nē, man nelikās piedienīgi hercoga klātbūtnē pieminēt šādus jautājumus.

Advokāts pagriezās pret lordu galveno tiesnesi.

- Ja jūs uzskatāt par nepieciešamu noskaidrot, kāds bijis šī džentlmeņa atlaišanas iemesls, mēs esam gatavi veikt izmeklēšanu.

Lords Ellenboro izskatījās visai sadrūmis.

- To es nevaru pieļaut. Šaubos gan, vai šai atlaišanai ir kāds sakars ar mūsu izskatāmo lietu.

Majors Dods izgāja, tika izsaukts majors Glennijs.

- Vai jūs šajā lietā tikāt iejaukts nejauši? - advokāts noprasīja.

- Es sapratu, ka pulkvedim Vordlam vajadzēja izvilkt no šīs dāmas kaut kādu informāciju. Pulkvedis gribēja darīt galu korupcijai armijā.

- Tātad arī jūs sasparojāties cīnīties ar korupciju? Vai jūs nopēlāt Martello torņu aizsardzības spējas?

- Devos turp tāpēc, ka vēlējos pārbaudīt to aizsardzības sistēmu, nevis kritizēt. Esmu uzrakstījis grāmatu par piejūras nocietinājumiem.

- Vai jūs šī brauciena laikā kaut ko pierakstījāt?

- Jā, tā ir.

- Par Martello torņu iespējām aizsargāties?

- Nē, par citu tēmu.

- Par ko tad?

- Patiesību sakot, es pierakstīju to, ko misis Klārka stāstīja par karalisko ģimeni.

- Un pierakstījāt arī kaut ko tādu, kas varētu likties apvainojoši tiem cilvēkiem, par kuriem bija runa?

- Misis Klārka stāstīja par to, kā top baroneti un pēri, un par dažādiem gadījumiem, kas notikuši karaliskajā ģimenē.

Majoram Glennijam par pārsteigumu un vilšanos, jo liecinieka loma viņam šķita visai iedvesmojoša, viņu sūtīja projām. Pēc tam, kad bija izklaušināti un nopratināti jautājumu krustugunīs vēl citi liecinieki, starp tiem arī tirgotājs Ailingvorts un sers Ričards Filipss - izdevējs, apsūdzētājs paziņoja, ka vairāk jautājumu neesot.

Aizstāvības runu teica ģenerālprokurors, kurš piecēlās un tūlīt izspēlēja savu vienīgo trumpja kārti - izsauca par liecinieku misis Klārkas pilnvaroto - misteru Stouksu.

Misters Stoukss, kuru gan apsūdzētājs, gan aizstāvis un viss tiesas sastāvs pazina kā neuzpērkamu juristu un nevainojami godīgu cilvēku, pastāstīja, ka pagājušā gada februārī - tajā laikā, kad Apakšnamā vēl notika izmeklēšana — viņš runājis ar pulkvedi Vordlu. Abi sprieduši, vai būtu jēga izsaukt Frensisu Raitu, lai viņš sniegtu liecību misis Klārkas labā. Viņš, misters Stoukss, esot bijis kategoriski pretī, jo pratināšanā jautājumu krustugunīs varētu atklāties, ka pulkvedis Vordls apmēbelējis misis Klārkas māju. Valdības pārstāvji tūlīt būtu novērtējuši šo rīcību kā uzpirkšanu, un tādējādi pulkvedis Vordls diskreditētu pats sevi. Misters Stoukss paziņoja, ka viņam neesot nekādu šaubu par to, kurš apmēbelējis Vestburnpleisas māju un par to maksājis, -to darījis pulkvedis Vordls.

Šāda jurista liecība tiesā izraisīja sensāciju, iedzenot sprukās prasītāja advokātu misteru Elliju, kurš pārsteigumā pielēca kājās.

- Jūsu Gaišība, es lūdzu ņemt vērā, ka šī liecība, kuru nupat sniedza misters Stoukss, mums nāca pilnīgi negaidīti -ne tikai man, bet arī tiesai. Vai drīkstu lūgt Jūsu Gaišībai tādu laipnību kā izsludināt piecu minūšu pārtraukumu, lai dotu man iespēju aizsūtīt pakaļ pulkvedim Vordlam.

Lords galvenais tiesnesis šo lūgumu apmierināja, un pēc laiciņa pulkvedis Vordls atkal parādījās, lai advokāts varētu viņu izjautāt. Pulkvedis apliecināja, ka labi atceras šo sarunu ar misteru Stouksu izmeklēšanas laikā, taču iemesli, kādēļ Frensiss Raits nav saukts liecināt uz Apakšnamu, bijuši citi - viņa liecība varētu kļūt bīstama misis Klārkai, nevis viņam - pulkvedim Vordlam.

Ģenerālprokurors atkal uzrunāja tiesu.

- Vai drīkstu aizrādīt, Jūsu Gaišība un džentlmeņi zvērinātie, ka pulkvedis Vordls ataicināts, lai atspēkotu mistera Stouksa liecību. Salīdziniet paši, kā savas liecības sniedza abi šie liecinieki. Atcerieties, cik skaidri un nepārprotami runāja misters Stoukss, cik lietpratīgi viņš raksturoja apstākļus un uzrādītos dokumentus, kas apstiprināja viņa sacīto. Ir saprotami, ka pulkvedim Vordlam nācās runāt pretī mistera Stouksa teiktajam. Ja pulkvedis nebūtu gatavs šo liecību atspēkot, tad viņam labāk vajadzēja doties uz Jorkšīru.

Jūs visi dzirdējāt mistera Stouksa liecību. Un tagad, kad esat to noklausījušies, man šķiet neiespējami, ka jūs vēl šaubāties, kam ticēt - pulkveža vai mistera Raita apgalvojumiem. Jums jāpatur prātā, ka tas viss notika ilgāku laiku pirms tam, kad sākās strīds starp Frensisu Raitu un pulkvedi Vordlu.

Misters Ellijs ilgā un bezkaislīgā runā izteica iebildumus no prasītāja puses, aizstāvēdams savu klientu. Viņš beidza ar šādiem vārdiem:

- Tā kā šī lieta izskatīšanas laikā ir pamatīgi ievilkusies, es neuzskatu par iespējamu šādos apstākļos vēl aizņemt jūsu uzmanību, minot papildu argumentus apsūdzības uzturēšanai. Turklāt stunda ir vēla, tādēļ aizkavēšu jūs tikai tālab, lai izteiktu pateicību par pacietību un uzmanību, ar kādu mani uzklausīja lords galvenais tiesnesis un uzklausījāt jūs, zvērināto kungi. Pievienošu tikai vienu apsvērumu - uz jums raugās visa Apvienotā Karaliste.

Lords galvenais tiesnesis bija aizvēris acis, taču tūlīt pēc tam, kad aizstāvja runa beidzās, viņš tās atvēra.

Viņa noslēguma runu diezin vai varētu dēvēt par objektīvu. Svaru kausi smagi nosvērās pret pulkvedi Vordlu. Viņa Gaišība aizrādīja, ka ir grūti saprast, kāpēc pulkvedis Vordls vispār gājis uz mēbeļu noliktavu. Ja vīrietis dodas uz šādu vietu kopā ar lēdiju, nedomādams maksāt, tad džentlmenis rada sev bīstamu stāvokli, no kura grūti izkļūt. Viņa Gaišība sacīja zvērināto kungiem, ka viņiem jāatrisinot nopietns strīds starp politiskajām partijām, tādēļ neesot jāšaubās par šo džentlmeņu taisnīgumu.

Pēc pārrunām, kas ilga desmit minūtes, zvērinātie atgriezās un nolasīja spriedumu šajā lietā, pasludinot Frensisu Raitu un misis Klārku par nevainīgiem.

Jau otro reizi piecos mēnešos parlamenta loceklis no Okhemptonas bija pieveikts. Visas sumināšanas bija piemirstas, sākušies atplūdi. Tāda bija nepastāvīgā sabiedrība - parādīja viņam garu degunu un nožāvājās. Gvilimam Loidam Vordlam vairs atlika tikai ieņemt vietu pēdējās Viņa Augstības opozīcijas rindās, no kurām viņš pavisam nesen bija atrāvies.

- Un jūs? - ģenerālprokurors uzrunāja savu klienti. - Vai jums tiesu sēdes jau līdz kaklam, vai arī gribat vēl?

- Tas atkarīgs no maniem draugiem. Un tā, kā viņi pret mani izturas.

Vismaz šis spriedums ir jauka Ziemsvētku dāvana.

- Tikai pateicoties misteram Stouksam.

- Un nevis jūsu cienījamajam advokātam?

- Vai jūs runājat par “veco blēdi”? Jā, iespējams. Un -pateicoties lordam galvenajam tiesnesim. Un vēl Scillai ar Haribdu, plūstošajām smiltīm un briesmām, kuras uzglūn kuģotājam. Es priecājos, ka nabaga Frensiss Raits saņems savu naudu, kaut gan mans materiālais stāvoklis nekādi nemainās, ko atliek tikai nožēlot.

- Un es domāju, ka jūs saņēmāt milzīgu honorāru par nepublicētajiem memuāriem.

- Tas nebija pietiekami milzīgs... Es reizēm nožēloju par šo darījumu. Starp citu - man iešāvās prātā viena ideja - jūs varētu dot man padomu. Kā valdība uzlūkotu manu rīcību, ja es publicētu faktus, kuri šodien tiesas sēdē nāca klajā par Dodu un Vordlu? Un patiesību par to, kā es tiku uzpirkta, lai parādītos Apakšnamā?

Tas būtu zvēliens opozīcijai - valdība būs sajūsmā. Bet 111s11 draugi vigi gan būs saniknoti, par to man jūs jābrīdina.

Man viņi neko nenozīmē - ja nu vienīgi Folkstouns. Taču viņš pēdējā laikā jūtami atvēsis - būtu mazliet jāpārmāca.

- Tad uzdrīkstieties. Ministrija kļūs mēma.

*

1810. gada janvārī uz Vestburnpleisas mājas namdurvīm parādījās uzraksts: “Izīrē”. Misis Klārkas aizgādņi un abas meitas nolēma, ka viņa vairs nevar dzīvot tik lielā mājā. Jo jāsamazina izdevumi. Misis Klārkai jātaupa nauda.

Mājiņa Aksbridžā? Nē, drīzāk jau kotedža Patnijā - netālu no Fulhemlodžas. Tas būtu uzjautrinoši. Hercogs joprojām īrēja šo namu savām mīļākajām un jādelēja ar zirgu pa Patnijas tīreli. Un neviens nevarētu ar pilnu pārliecību apgalvot, ka reiz hercogu nepārņems pēkšņas ilgas, liekot doties kādā agrīnā rīta izjādē. Nevarētu sacīt, ka Mērija Enna cerētu, taču šī doma viņu izklaidēja.

Mērija Enna tiešām tur apmetās, saspringti ausīdamās zirgu pakavu klaudzoņā, ap sevi sarindojusi visu vajadzīgo — papīr-lapas, spalvas, kasti ar vēstulēm. Pavasara beigās rezultātu publicēja misters Cepis (Pelmelā 66).

Darba nosaukums bija “Prinči sacensoņi”. Autore - Mērija Enna Klārka.

k

Ceturtā nodaļa

Pirmais “Prinču sacensoņu” izdevums tika izpārdots trīs nedēļās. Sekoja otrais izdevums, papildināts ar komentāriem un vēstulēm, kā arī priekšvārdu, kurā autore pateicās preses džentlmeņiem par izpratni — viņi nostājušies apvainotas sievietes pusē, neaizraujoties ar partiju politiku. Gods tika parādīts “The Times”, “The Post", “The Sun”, “The Courier”un “The Pilot”izdevējiem. Misters Bells no “The Weekly Messenger” apgalvoja, ka sabiedrībai derētu izvēlēt bendi, kurš sadedzinātu šo skandalozo grāmatu ugunskurā. Misters Bells - iebilda autore — nekad nemēdzot atdot parādus, kamēr neesot arestēts. Tāpēc pulkvedim Vordlam esot paveicies. Autorei esot zināmas dažas anekdotes -visas gana aizraujošas - par mistera Bella intīmo dzīvi. Ja šis cilvēks arī turpmāk atļaušoties šādus uzbrukumus, viņai varētu uznākt kārdinājums tās publicēt. Tāds bija viens no autores paņēmieniem, kā tikt galā ar nelabvēlīgi noskaņotiem avīžniekiem.

Rakstīt šo grāmatu bija aizraujoši. Neviens netika taupīts. Vordla, Doda un Glennija kungus Mērija Enna attēloja smieklīgus un neaptēstus, seru Ričardu Filipsu no Bridžstrītas-negantu un mūžam aizkaitinātu. Vīntirgotājs Ailingvorts kļuva par īstu karikatūru. Visā pilnībā bija aprakstīti braucieni uz Romnijmāršu un Martello torņiem un vakari Vestburnpleisā. Aiz Jorkas hercoga lietas izmeklēšanas ainām rēgojās neskaidri cilvēku apveidi un tika viegli ieskicētas Viņa Radikālās Gaišības aprises. Grāmatas sākums bija pirmā tikšanās ar Vordlu, bet beidzās ar viņa sakāvi Vestminsterholā.

Priekšvārdā Mērija Enna izteica mājienu par savām attiecībām ar Jorkas hercogu, taču tik uzmanīgi, lai viņu neaizvainotu

un saglabātu bankā noguldītos desmit tūkstošus mārciņu. Autore lika noprast, ka viņas karaliskais draugs par visām savām nelaimēm var pateikties priekštecim, kuru vēl senlaikos ieveda kārdināšanā Ieva. Viņa nesaukšot nevienu vārdā, karaliskās ģimenes locekļi un kalpotāji varot domāt, ko vien vēloties. Ļaunas mēles, kas esot indes pilnas, gan čukstējušas karaliskajās ausīs visu ko, bet karaliska sirds noteikti nespējot nevienu sāpināt. Autore esot bijusi spiesta aizstāvēt savas tiesības, pretējā gadījumā viņai atliktu tikai nomirt pie kājām saviem mazgadīgajiem bērniem.

Viņa Karaliskā Augstība Kentas hercogs gan netika tā saudzēts. Atbildot Mērijas Ennas mājieniem, viņš publicēja pašu deklarāciju, kurā galvenokārt bija jautājumi majoram Dodam, kurš vēl nesen kalpojis pie viņa par privātsekretāru.

Deklarācijā majors Dods noliedza, ka jebkad būtu pieminējis sava pavēlnieka vārdu ar mērķi atbalstīt uzbrukumus viņa brālim. Turklāt tagad jau bijušais privātsekretārs piebilda, ka šajos desmit kalpošanas gados nekad neesot dzirdējis no Viņa Karaliskās Augstības nevienu sūdzēšanās vārdu, lai cik aizvainots Kentas hercogs dažkārt juties. Kad pamfletisti pēluši brāli un slavējuši viņu pašu, Kentas hercogs tikai drebinājies un šūpojis galvu. Ja runa esot par nesen iznākušo grāmatu “Prinči sacensoņi”, tur tiešām esot norādījumi, ka viņš atbalstījis uzbrukumus, kas aizskāruši brāļa godu. Viņš nevarot nepievērst uzmanību tik netīrām tenkām un apmelošanai - no tām šausmās norobežotos katrs godīgs cilvēks.

Grāmatas pirmajā izdevumā bija publicēta tikai viena vēstule - no lorda Folkstouna šī darba autorei, bet ar to pašu pietika, lai pārbaidītu Viņa Radikālo Gaišību, kura tūlīt uzskri-belēja Vordlam nožēlas pilnu zīmīti, lai paskaidrotu, ka pats gan šo grāmatu neesot lasījis, bet esot gatavs galvot - lai kādus uzskatus izteicis pagājušajā gadā, tagad vēloties no tiem atsacīties. Pie tā, ka viņš esot atbalstījis tādus uzskatus, vainojama misis Klārka, kura visu attēlojusi tā, kā izdevīgi viņai. Viņš cerējis, ka majors Dods sapratīšot un, kaut gan viņam būtu nepatīkami lasīt savu vārdu avīzēs, abi džentlmeņi varot izmantot šo vēstuli. Tā tika publicēta nākamajā dienā — 1810. gada trīspadsmitajā jūnijā izdevumā “Morning Chronicle”.

Taču viņš netika publicējis otru intīmāku vēstuli, kura bija rakstīta tajā pašā dienā un adresēta draugam - misteram Grīvijam. Lūk, izvilkums no tās:

"Vai tiesām viņas publicētā vēstule ir tik dumja? Vai tā mani padara smieklīgu? Tā ir tā vēstule, kurā es rakstu: "Tiesa var nodarīt ļaunu karaliskajai ģimenei”? Vai tiesām cilvēki tai piešķir tādu nozīmi? Un Jūs arī? Piedodiet par tādu iztaujāšanu, bet pēc tā briesmīgā nervu sasprindzinājuma, kādu Jūs izjutāt pagājušā gada decembrī, liecību sniegšanas laikā, Jums mans satraukums neliksies nekas neizprotams. Vai tā kuce lika noprast, ka gulējusi ar mani, vai vēl kaut ko citu?”

Viņa Radikālajai Gaišībai paveicās - šī vēstule nenokļuva autores redzeslokā, citādi viņš būtu dabūjis pamatīgi ciest. Tomēr viņa pamanīja kādu citu vēstījumu “Morning Chronicle” — un nākamajā grāmatas izdevumā ievietoja vēl dažas lorda Folkstouna vēstules ar dažiem kodīgiem komentāriem un paskaidrojumiem.

Otrais “Prinču sacensoņu” izdevums tika izķerts vēl ātrāk par pirmo. Interesi izraisīja nevis materiāli par Vordlu, bet gan par citiem, kuri šajās lappusēs bija atmaskoti un saplucināti. Grāmatas, nodilušiem stūriem no lasīšanas, jo tās bija gājušas caur daudzu lasītāju rokām, slepeni rika ienestas parlamentā, kur ceļoja pa aizmugures soliem, smēķētavām un tualetēm. Neraugoties uz to, ka visa smagās artilērijas uguns bija mērķēta opozīcijai, arī valdības pārstāvji netika cauri sveikā. Taču neviens vārds netika minēts par seru Vaikeriju Džibsu. Toties admiralitātes sekretārs misters Krokers, kurš 1809. gadā kopā ar ģenerālprokuroru tika izrādījis vislielāko naidīgumu pret autori, saņēma belzienu uz divpadsmit lappusēm - apskatā bija attēlota viņa zemā izcelsme un atklāti fakti, kuri liecināja, ka šis vīrs rīkojies visai nekautrīgi, vēl būdams nodokļu ievācējs Īrijā.

Grāmatas apspriešana un aplausi ilga trīs vai četrus mēnešus, kaut gan bija arī tādi lasītāji, kuri to pēla apšaubāmās gaumes un neizvēlīgo izteicienu dēļ. Pēc tam, kā mēdz notikt ar visu, kam sakars ar īslaicīgiem notikumiem, interese atslāba, un beigu beigās sabiedrība grāmatu pilnīgi aizmirsa. Cilvēku uzmanību sev pievērsa gluži citi notikumi: kara norises un - karaliskajās aprindās - karaļa mīļotās meitas princeses Amēlijas nāve. Salūza pēdējais salmiņš, pie kura turējās mirstošais monarhs. Viņa Majestāte Džordžs Trešais tika atzīts par nepieskaitāmu, un 1811. gadā Velsas princis kļuva par reģentu. Viens no pirmajiem viņa dekrētiem iecēla Jorkas hercogu atpakaļ armijas virspavēlnieka amatā.

Izmeklēšana, tiesas prāvas, “Prinči sacensoņi” - šie jaunumi bija novecojuši un vairs nevienu nepiesaistīja. Gluži kā zobgalīga dziesmiņa, kura bijusi modē pagājušajā gadā, vai pagājušās vasaras mode, šis skandāls bija savu laiku nokalpojis. Tagad to varēja apglabāt. Vienīgais cilvēks, kurš nodevās nozēlām šajās bērēs, bija pati misis Klārka. Šī nāve padarīja viņas dzīvi garlaicīgu.

Viņa teica: — Manā vecajā alvas kārbā ir vēstules, kuras varētu nodrukāt desmit sējumos un sapelnīt veselu bagātību. Tad kāpēc tām iet zudībā, nevis pakalpot man?

To Mērija Enna sacīja pirms tikšanās ar aizgādņiem, starp kuriem bija arī Doulers un Koksheds-Māršs. Desmittūkstoš mārciņas jau bija sadilušas līdz pieciem tūkstošiem. Pēc pāris gadiem vairs nekas nebūs atlicis.

- Tas ir saprātīgs iemesls, lai es padarītu rakstniecību par savu profesiju. Meitenes varētu pārtikt no ikgadējā pabalsta, bet es papurinātu karaliskās personas. Vai jūs man piekrītat?

Cārlijs Tompsons pamāja ar galvu. Viņš bija trešais aizgādnis. Un jebkas, ko māsa pasāktu, lai iegūtu lielākus līdzekļus, būtu brālim pa prātam, jo viņš no tiem saņemtu pusi.

Doulera un Koksheda-Mārša kungi gan bija citās domās. Viņi jutās satriekti līdz sirds dziļumiem, to atklājumu pārsteigti, kas sekoja pēc “Prinču sacensoņu” iznākšanas, jo katrā lappusē bija kāds atmaskojums, un abi baidījās, ka viss varētu atkārtoties. Šo vienu reizi viņai izdevās izsprukt sveikā, bet vairāk gan tā nenotiks. Nav jēgas šaut vienā mērķī divreiz, jo nav lielu cerību trāpīt. Viņas spalva nebija saudzējusi nevienu vīrieti, un kurš varēja nojaust, kādi muļķīgi skribelējumi vēl atradās šajā kārbā, pārsieti ar lentīti?

- Es domāju, - iebilda Koksheds-Māršs, - ka jums būtu labāk nerēgoties acīs un nodarboties ar meitu audzināšanu.

- Aksbridžā ir lieliska skola, - piemetināja Bils Doulers, - jāmaksā tikai piecpadsmit mārciņu par semestri, tur māca pat franču valodu.

- Jūs drīkstat tērēt naudu izglītībai, bet nevis radīt jukas sabiedrībā, - Koksheds-Māršs turpināja. - Šajā ziņā mēs ar Douleru esam vienisprātis. Jūs taču gribat savas meitas izprecināt, atrast viņām piemērotas partijas, bet tā uzmanība, kuru sev pievēršat šādā veidā, mazina viņu izredzes. Ja runājam par to...

- Ja runājam par to, - Doulers iejaucās, - tūkstoš astoņsimt devītajā gadā notikušais viņām var sabojāt dzīvi. Patiesībā esmu tev to teicis neskaitāmas reizes — pareizā rīcība būtu - klusi apmesties laukos. Namiņš Celfonā-Senpīterā...

Mērija Enna pagriezās, lai viņam sadotu.

- Vai tajā Aksbridžas skolā ir arī laulības dzīves kurss? Es drīzāk sagatavošu viņas pati, arī ar franču valodu nebūtu grūtību... Meitenēm jādzīvo Londonā, un man arī, ar vasaras mītni Braitonā, vai vismaz Ramsgeitā. Kad Džordžs dosies armijā, mēs viņam sekosim - tur mēs atradīsim kornetus lērumiem -par peniju ducī, gan Mērijai, gan Ellenai, un kādu žilbinošu kavalērijas pulkvedi man pašai.

Pieminot Džordža vārdu, iestājās klusums, taču aizgādņi tik zīmīgi saskatījās, ka šo skatienu nozīmi nebija iespējams pārprast.

- Kas ir? - Mērija Enna noprasīja. - Kas lēcies?

Bils neatbildēja. Čārlijs paraustīja plecus. Paskaidrot nācās Kokshedam—Māršām.

- Es pamēģināšu Sitijā kaut ko pasākt, - viņš iesāka, - lai atrastu Džordžam kādu nodarbošanos. Mums vēl ir daudz laika.

- Džordžs ies armijā, - Mērija Enna atcirta. - Tāda ir viņa vēlēšanās. Un es apsolīju.

- Tas nebūs viegli izdarāms.

- Kādēļ tad ne?

- Iemesls ir skaidrāks par skaidru. Nav ticams, ka atradīsies pulks, kurš vēlēsies uzņemt tās sievietes dēlu, kura panāca, ka armijas virspavēlnieks zaudēja amatu. Visi lūgumi tiks noraidīti. Džordžam nav uz ko cerēt.

- Es tevi brīdināju, - Čārlijs piebalsoja, - es jau piedzīvoju neveiksmi, un ar viņu būs tāpat. Tā izmeklēšana izpostīja mūsu .litu izredzes. Ja Džordžs piekritis mainīt vārdu, viņam var paveikties, taču ne jau Viņa Majestātes armijā, šaubu nav.

Mēriju Ennu pārņēma piepešs niknums. Šie nelabojamie stulbeņi — visi kā viens!

- Ja kāds nostāsies man ceļā, gan es zināšu, kā tikt ar viņu galā. Man ir Jorkas hercoga vēstule, kurā viņš pašrocīgi rakstījis, ka izsniegs Džordžam norīkojumu, tikko viņam būs piecpadsmit gadu. Kā būs, ja es to iesniegšu tiesā?

Aizgādņi nopūtās. Atkal atpakaļ uz Vestminsterholas tiesas zāles solu? Atgūstot popularitāti - postošu, draudīgu, bīstamu, liktenīgu visiem. Tā būtu pilnīga sagrāve gan Džordža, gan meiteņu cerībām. Vai tiešām neviens nevar panākt, lai šī sieviete klusētu?

- Ja jūs mēģināsiet draudēt, - sacīja Koksheds-Māršs, - tad sabojāsiet savu bērnu nākotni. Jums tiks atņemts gada pabalsts, meitenēm arī, un jūs paliksiet bez penija pie dvēseles.

- Jūs aizmirstat, ka ar to, ko zinu, ar savu spalvu un asprātību varu nopelnīt vairāk, nekā sanāk, visus šos pabalstus kopā ņemot.

Mērija Enna izskrēja no mājas, ļaudama viņiem pašiem atrisināt šos sarežģījumus. Viņi var rīkoties ar dilstošo kapitālu, kā vēlas. Iesaldēt to vai laist apgrozībā par trim procentiem gadā, bet doties uzbrukumā var viņa viena, paļaujoties uz sevi.

Tikai pārnākusi mājās un pārmeklējusi vēstuļu kārbu, Mērija Enna atcerējās, ka vēstule, kurā hercogs raksta par Džordžu, vairs nav viņas īpašumā. Viņa jau pirms ilgāka laika bija nosūtījusi to Džeimsam Ficdžeraldam, lai tā glabātos drošībā.

Mērija Enna par abiem Ficdžeraldiem neko nebija dzirdējusi jau vairākus mēnešus. Džeimss šajā gadā bija aizgājis no lielās politikas, un Villijs visai sparīgi kāpa augšup pa karjeras kāpnēm, kļūdams par Iru valsts kases pārzini un angļu slepenās padomes locekli. Mērija Enna bez kavēšanās viņam uzrakstīja. Abi Ficdžeraldi bija Īrijā, turklāt parlaments devies vasaras brīvdienās, un viņai neradās šaubas, ka Villijam, kurš ieņem tik augstu posteni, nebūs grūti sagādāt Džordžam norīkojumu.

Ne tēvs, ne dēls neatbildēja. Mērija Enna aizrakstīja viņiem vēlreiz. Tad beidzot pienāca īsa zīmīte no Džeimsa: “Tā vēstule, par kuru Jums pēkšņi radusies tāda interese, jau sen ir iznīcināta. ”

Iznicināta - visdārgākā no viņas saglabātajam vēstulēm! Vai tiešām šis vīrs cerēja tā pasargāt sevi? Vai varbūt baidījās paturēt pie sevis pierādījumu par savām attiecībām ar slaveno misis Klārku?

Mērijas Ennas lūgums, kas tika izteikts Villijam, arī neko nedeva - atbilde no kases pārziņa Viljama Ficdžeralda bija tāda, ka viņam negriboties, lai Klārka viņu atcerētos. Būšot labāk, ja abi aizmirsīšot, ka senos laikos bijuši pazīstami, un šo pazīšanos neatjaunošot. Turklāt Iru valsts kases pārzinis atteicās no jebkādas rīcības, lai palīdzētu veidot misis Klārkas dēla nākotni.

Pirmajā mirklī viņa bija satriekta. Šādai patiesībai Mērija Enna nespēja noticēt. Tas taču nevar būt iespējams, ka Ficdže-raldi - viņas tuvākie draugi desmit gadu garumā - vērsušies pret viņu. Pēc tik daudziem kopīgiem noslēpumiem un dalītām rūpēm! Villijs, kurš bija stāstījis Mērijai Ennai par visām savām bēdām jau kopš tām dienām, kad vēl bija Oksfordas students. Šis jauneklis tāpat kā Čārlijs skrēja pie viņas pēc atbalsta un palīdzības. Un Džeimss, kurš simtiem reižu bija kratījis viņai sirdi, stāstot gan par politiskajiem, gan pats saviem noslēpumiem. Negrib turpināt pazīšanos... Šī lappuse ir aizvērta... un Džordža labā nekas netiks darīts. Džordžs ir pamests.

Taču aizvainojuma jūtas pārvērtās dusmās, dusmas - niknumā, niknums - atriebības kārē. Tāpat kā agrāk Mērija Enna lūdza padomu Ogilvijam.

- Ko lai es daru? Kā es varētu viņus sāpīgāk ievainot?

Pēdējos četrus gadus Ogilviju bija vajājušas neveiksmes.

Viņa cerības tika satriektas - pa vienai vien. Reģenta valdīšanas laiks izpostīja ilūzijas, ka valsts sadalīsies divās daļās un sāksies revolūcija. Pie varas joprojām bija toriji, un nenācās gaidīt nekādas pārmaiņas. Tādēļ Ogilviju apmierināja jebkādi ieroči, ko varētu likt lietā, lai apkaunotu ministrus. Piemēram, varēja pārbaudīt, cik lielas ir saīguma jūtas starp Angliju un Īriju. Lieliskā kārtā domstarpības allaž varēja kalpot par derīgu iemeslu jukām, un te parādījās kaut kas, ko izmantot.

- Jau tad, kad jūs gatavojāt “Prinčus sacensoņus” izdošanai, - Ogilvijs sacīja, - es jums ieteicu padarīt šo darbu spēcīgāku. Tagad jums dota vēl viena iespēja. Sāciet ar pamfletu sēriju pret valdību un kā pirmo apstrādājiet Viljamu Ficdžeraldu! Ai maskojiet viņu! Sacelsies pretīgs skandāls — viņam nāksies demisionēt. Atcerieties, cik muļķīgā stāvokli jūs nostādījāt Krokeru? Visi jutās rūgti vīlušies, kad jūs neņēmāt uz grauda pārējos.

- Tātad jūs uzskatāt, ka maniem vārdiem ir kāds svars?

- Protams. Kad jūs uzrakstījāt “Prinčus sacensoņus”, sabiedrība bija jūsu pusē. Taču jūs palaidāt šo brīdi garām un zaudējāt iepriekšējos iekarojumus. Jūs nesaprotat, kāda vara ir jūsu spalvai un arī asajai mēlei. Pateicoties jums, nežēlastībā krituši divi cilvēki: Jorkas hercogs un Vordls. Izmēģiniet laimi arī ar trešo! Iesperiet tam īru kancleram ar zābakotu kāju pa dibenu - sabiedrība atbalstīs jūs!

Sie vārdi Mērijas Ennas nepacietīgajām ausīm šķita saldi kā medus. Vils viņai teica tieši to, ko šī dāma ilgojās dzirdēt. Ogilvija ierosinājumi Mēriju Ennu uzmundrināja, viņa sasparojās. Pamfletu sērija, kas nopeltu viņas pasauli - to pasauli, kuru viņa pazinusi. Atkal viena iespēja pierādīt, ka viņa vēl nav aizmirsta, ka viņai pietiek spēka salauzt kāda vīrieša dzīvi.

Un atkal Mērija Enna devās kaujā — tā bija uzmācīgā ideja: vīrieši ir īpaša suga, kas jāpakļauj. Viņa ieslēdzās istabā un sāka rakstīt...

Vēstule cienījamajam Viljamam Ficdžeraldam tika iespiesta pamfleta formā, apmēram divdesmit lappušu garumā. To publicēja misters Mitčels. Misters Cepis no Pelmelas bija šo sacerējumu noraidījis. Viņš iebilda pret publicēšanu, jo saoda briesmas, taču “Prinču sacensoņu” autore viņā neklausījās.

- Briesmas draud Viljamam Ficdžeraldam, nevis man.

Misters Cepis pašūpoja galvu. Vēstule bija kodīga, bez kādas

asprātības vai humora izjūtas.

“Uzskatu par savu pienākumu brīdināt īru tautu - runa ir par vislielākajā mērā samaitātu un izvirtušu cilvēku, kurs patlaban visnotaļ dīvainā veidā kļuvis par šīs nācijas naudas pārvaldītāju, turklāt pārstāv to impērijas parlamentā.

Mani vada princips, ko esmu ievērojusi visu savu mūžu, -nekad nepaciest nepateicību, jo tā ir viens no pretīgākajiem

noziegumiem, tādēļ nedrīkst palikt nesodīta, un neklusēt, bet allaž atklāt liekulību. Jūs, mister Ficdžerald, esat kļuvis par liecinieku kārtējam pierādījumam, ka neviens, lai cik augsts būtu viņa stāvoklis, nevar nesodīti rotaļāties ar manām jūtām, lai sasniegtu savus mērķus. Gribu, lai Jūs uz visiem laikiem iegaumējat: ja mani apvainos, es pieprasīšu gandarījumu ne tikai no karaļa dēla, bet arī no paša karaļa. Līdz šim esmu atmaskojusi sabiedrības priekšā tikai tos, kuri to pelnījuši, neviens nav cietis, būdams bez vainas. Tas ir vienīgais atriebības veids, ko labprāt lietoju pret tiem, kuri mani piekrāpuši.

Minēšu dažus piemērus, kas ļaus saskatīt briesmīgo Jūsu tēva nodevības ainu. Šim smalkajam intrigantam es uzticēju Jorkas hercoga vēstuli, kas bija rakstīta drīz pēc mūsu šķiršanās. Vēstulē hercogs zvērēja izglītot un aizsargāt manu dēlu un gādāt par viņu visas savas dzīves laikā.

Es aizrakstīju Jūsu tēvam un lūdzu atsūtīt man šo vēstuli. Uz šo lūgumu viņš atbildēja ar zīmīti: “Esmu to iznīcinājis. ”

Trīikst vārdu, lai izteiktu to sašutumu, kāds pārņem, iedomājoties tik nodevīgu rīcību pret nevainīgu bērnu, kura vienīgā nākotnes cerība un iztikas garantija bija šī vēstule un kuram tagad šis vienīgais galvojums ir atņemts, nemaz nerunājot par brēcošo nepateicību, tā izturoties pret mani pašu, kas glābu gan Jūs, gan Jūsu ģimeni no negoda un posta, slēpdama vēstules, kas liecināja par Jūsu tēva pērkamību.

Pēc šiem aizrādījumiem par Jūsu tēva dabu es veltīšu dažas piezīmes arī par Jūsējo.

Jūsu slimīgais izskats, par kuru Jūsu tēvs domā, ka tas ceļas no iedzimta vājuma, īstenībā ir nemitīgās naktsdzīves sekas, jo Jūs pavadāt laiku, naktīs spēlējot azartspēles. Jums nav attaisnojuma, jo ne jau grūtais materiālais stāvoklis velk Jūs pie spēļu galda. Taču liksim mierā šo postošo kaislību, kura Jūs padarījusi par savu vergu un pārņēmusi savā varā visu jūsu dzīvi, jo Jums ir vēl citi netikumi. Ko gan sabiedrība var domāt par cilvēku, kurš tīši pavedinājis sava labākā drauga sievu, ar kukuļošanas un citiem līdzīgiem ietekmēšanas paņēmieniem panāk, lai dāmas vīrs tiktu nosūtīts uz zemi ar kaitīgu klimatu, droši vien cerēdams, ka slimība drīz vien novedīs viņu kapā. Par džentlmeni,

kurš nododas neveselīgām kaislībām un narkotisku vielu reibumam, bet pēc tam, apmierinājis savus zemiskos instinktus, apdidlina savas dzīvnieciskās iekāres upuri, lai, riskējot ar viņas dzīvību, laupītu iespēju liecināt par notikušo, turklāt neizjūtot nekādu zēlumu? Manis pieminētie notikumi risinājās neilgi pirms nedzīva bērna dzimšanas - šis skats bija tik atbaidošs, ka to nesāktu attēlot pat mediķis, kas ar drebošu roku aizpildīja medicīnisko karti, par bērna nāves iemeslu uzdodot pārmēru lielu zāļu devu, kura gandrīz iedzinusi nāvē arī nelaimīgo māti.

Jūs teicāt, ka nevarat precēt sievieti, kura tā apkaunojusi savu labo vārdu, kaut gan pats bijāt viņas negoda cēlonis. Turklāt Jūs nevarot precēt vienu no lorda Dillona meitām, jo tās neesot tīrasiņu augstmanes, un tādā gadījumā tiktu pazemotas zilās Ficdzeraldu asinis. Tā paša iemesla dēļ Jūs noraidījāt tādu pašu marķīza Velslija priekšlikumu.

Bet kur tad ir Jūsu cēlais dzimums, rangs un talanti - vai tie ir tādi, ka dod Jums tiesības nicīgi atgrūst labāko ģimeņu meitas? Jums, kam nekā tamlīdzīga nav, jo Jūsu vectēvs — blēdīgais Villijs Ficdžeralds no Ennisas - bija sīks kaktu advokāts, sūdzībkalis; viņa tēvam par savu veiksmi jāpateicas nevis paša talantiem, bet netīrām politiskajām intrigām. Tante savukārt bija visparastākā ielasmeita, bet brālēns tika pakārts par zirgu zagšanu. Vai jūs, kura dzīve jau kopš pasaulē nākšanas bijusi viena vienīga kaunpilnu noziegumu virkne un vainas sajūtas pilna, esat labāks?

Es atklāšu, kādiem līdzekļiem Jūs sasniedzāt to godu un spožumu, par kuriem tik bieži atgādinājāt, un kuriem - tā stāsta - sekošot pēra tituls. Varbūt Jūs domājat, ka sermuliņa mantija būs piemērots pārsegs Jūsu morālajām kroplībām, bet pēra kroņa iegūšana atsvērs jebkādas tikumības trūkumu. Taču atļaujiet pajautāt - vai uzdrošināsieties uzlūkot heraldisko zvēru, kurš rotās Jūsu ķiveri, neatceroties savu zemo izcelsmi?

Pievienoju vēstules no Jūsu tēva un Jums - tās joprojām ir manā īpašumā. Un jāredz tikai viens, ser, - vai Lielbritānijas un Īrijas tautas, uzzinājušas par Jūsu īsto būtību, pacietīs tādu izlē-cēju - jaunizcepto lordu. Atliek pārbaudīt, vai ļaudis aplaudēs nabadzīga politiska avantūrista ievēlēšanai augstākajā un

ienesīgākajā valsts institūcijā, vai arī nolems, ka labāk uzticēt lielas Impērijas daļas finansu pārvaldīšanu spējīgākam cilvēkam ar tīrākām rokām, nevis tādam, kas pavada naktis pie spēļu galda un būtu atzīstams par vainīgu sava nedzimušā bērna tīšā slepkavībā. ”

Tāds bija publicētās vēstules tonis, turklāt Mērija Enna nobeigumā apsolīja, ka būs turpinājums. Kurš nākamais kritīs par upuri, kļūdams par peniju vērtās skandālu lapeles mērķi?

“Es šoviet paziņoju par savu nolūku nodot sabiedrības vērtējumam divas vai trīs grāmatas, kurām varētu sekot vēl citas, ja apstākļi atļaus - ja tie būs labvēlīgi un piemēroti. Autore. ”

Sis paziņojums lika saviebties daudziem no Viņa Majestātei uzticīgajiem parlamenta locekļiem. Daži no lordu palātas pat pārklājās aukstiem sviedriem. Ministru kabinetā sacēlās neapmierināta murdoņa. Kāds dzirdēja, ka pats lords Liverpūls teicis: “Apturiet šo sievieti, kamēr viņa nav nodarījusi vēl lielāku ļaunumu. Ja viņa nerimsies, mēs visi izlidosim no šejienes.”

Pirmais upuris apspriedās ar advokātiem un vērsās tiesā.

Pirmdien, 1814. gada 7. februārī, misis Mērija Enna Klārka tika apsūdzēta par īru valsts kases pārziņa - godājamā Viljama Ficdžeralda apvainošanu, parlamenta locekļa no Ennisas goda laupīšanu, publicējot apmelojumus, kas kaitējuši viņa labajai slavai.

Un Mērija Enna trešo - pēdējo — reizi sēdās tiesaszāles solā. Pretī vērās vesela seju jūra, taču sers Vaikerijs Džibss vairs nebija viņai līdzās, lai aizstāvētu. Viņš pirms diviem gadiem bija kļuvis par tiesnesi.

Nebija arī lorda galvenā tiesneša Ellenboro. Viņa vietu bija ieņēmis misters Džastiss Leblanks. Pirms šīs prāvas nenotika nekādas piketa partijas. Nekādas patērzēšanas kinkolnzinā, un nebija arī Lēdas gulbja.

— Nolīgstiet Henriju Brughemu un neskopojieties! - autorei ieteica bijušais ģenerālprokurors. - Man riebjas viņa politiskie uzskati, bet viņš ir vienīgais visā pasaulē, kas spēj jūs aizstāvēt. Es tomēr viņu brīdināšu, ka šī nebūs viegla prāva.

Ņemot vērā prasītāja advokāta argumentus, tiesa atzina atbildētāju par vainīgu. Šajā reizē Mērija Enna bija sevi pārvērtējusi.

Piektā nodaļa

Sēde nebija ilga. Liecības nemaz netika uzklausītas. Tiesā tika nolasīta skaļi atklātā vēstule godājamajam Viljamam bicdžeraldam, klātesošie klusēdami klausījās.

Apsūdzētā netika pie liecināšanas, bet pēc zvēresta nodošanas sniedza paskaidrojumu rakstiski, taisnodamās un aizbildinādamās par savu rīcību, par tās iemeslu minēdama Ficdžeraldu nodevību, jo viņi iznīcinājuši daudzus vērtīgus dokumentus, kuri bijuši tiem nodoti glabāšanā, - arī augstu stāvošas personas rakstisku solījumu rūpēties par viņas vienīgo dēlu. Misis Klārka, šos vārdus sacīdama, nodeva sevi taisnās tiesas ziņā, paļaudamās uz tās žēlastību:

“Ņemot vērā, ka apsūdzētajai ir divas meitas, un viena no tām gandrīz jau pieaugusi, un paturot prātā, ka līdz šim laikam, neraugoties uz nelabvēlīgajiem apstākļiem un nelaimēm, šī sieviete nodrošinājusi bērniem izglītību, audzinādama viņus kārtīgus un tikumīgus, tāpat atceroties to faktu, ka tajā gadījumā, ja godājamā tiesa atņems meitām mātes aizgādību, abas paliks bez iztikas līdzekļiem, atbildētāja pazemīgi izteic cerību, ka šādos apstākļos tiesa - ņemot vērā arī apsūdzētās veselības stāvokli un tāpat apstākli, ka šīs rīcības pamatā nav politisku motīvu, tikai aizvainojums, ko izraisījusi prasītāju uzvedība, — spriedīs taisnīgi. ”

Ģenerālprokurors, kurš jau divus gadus darbojās sera Vaikerija Džibsa vietā, nosauca šo publikāciju avīzē par ļaunprātīgu apmelošanu — visbriesmīgāko neslavas celšanu, kāda jebkad izskatīta šajā tiesā.

Apsūdzētājs sacīja, ka viņam neesot Šaubu - šī nejēdzība aizsākta tikai ar nolūku izvilkt no cietušajiem naudu, kaut gan pati autore apgalvojot, ka šim pamfletam par iemeslu bijusi atriebība. Viņš cerot, ka tiesas lēmums beidzot likšot apsūdzētajai apdomāties, atturēšot viņas roku no turpmākas šādu pamfletu rakstīšanas un publicēšanas.

Misters Henrijs Brughems (tas pats, kurš pēc sešiem gadiem aizstāvēja karalieni Karolīnu) uzrunāja tiesu, izteikdams lūgumu samazināt atbildētājai piespriežamo sodu, lai gan jau bija sapratis, ka palīdzēt misis Klārkai nav viņa spēkos.

— Šo lietu, - viņš dedzīgi protestēja, — nedrīkst izskatīt kā beziemesla neizprovocētu uzbrukumu personas labajai slavai, kas sarīkots tikai tādēļ, lai apmierinātu publikas vēlmi pēc netīrās veļas mazgāšanas. Šīs vēstules publicēšana brieda ilgi - senu abu pušu attiecību gaitā, četrpadsmit gadu garumā.

Milordi, es neprasu kādus atvieglojumus tāpēc, ka persona, kura tika izprovocēta, ir sieviete. Ne velti mēdz teikt, ka tad, kad cilvēka dzimums vairs neietekmē viņa rīcību, šis indivīds zaudē savas aizsargspējas. Taču es lūdzu Jūsu Gaišības apsvērt, kādas sekas varētu būt manas aizstāvamās sodīšanai - kādu iespaidu tā atstātu uz bērniem, kurus viņa audzinājusi godīgus un tikumīgus, izglītodama viņus un rūpēdamās, lai pēcnācējiem būtu tādas īpašības, kādu pašai pietrūka.

Ja tiesa ņems vērā šos apsvērumus, es ceru un ticu, ka Jūsu Gaišības spēs apvienot taisnību un līdzcietību, lai neciestu nevainīgie.

Misters Brughems bija darījis, ko varējis. Taču tiesa bija noskaņota naidīgi. Viņu Gaišības juta — un ne bez iemesla, ka šī sieviete, kura raksta tādus apvainojumus augstu stāvošām personām, ir jāapklusina. Viņu noteikti nedrīkst atstāt brīvībā. Aizritēs dažas nedēļas, un viņa atkal sāks vecos stiķus. Pagājuši tikai pieci gadi, kopš šī dāma izpostīja dzīvi tīrasiņu princim. Šāda tipa sievietes ir bīstamas.

Atbildētāja arī šīsdienas sēdes laikā izrādīja parasto bezrūpību. Viņa smējās, parādoties padzīvojušajam Mitčelam -septiņdesmit gadu vecajam iespiedējam un līdzatbildētājam.

Nunaca pat tiktāl, ka ģenerālprokurora runas beigās Mērija I nna zobgalīgi pakniksēja. Misters Džastiss Leblanks apņēmās bu( bargs.

- Nav šaubu, - viņš stingri sacīja, - ka publikācijas mērķis ir ļaunprātīga neslavas celšana. Neizraisa šaubas arī fakts, ka autore, kura sacerējusi šo pamfletu un draudējusi publicēt vēl trīs grāmatas, kas patlaban tiekot briedinātas viņas prātā, gribējusi ar šo paskvilu publicēšanu vai nepublicēšanu tikt pie naudas. Lai šī izskatāmā lieta būtu par brīdinājumu un parādītu, cik bīstami ir dibināt steidzīgus un pārsteidzīgus sakarus! Ceru, ka vientulība un noslēgtība cietuma kamerā, kurā iesēdināt šo sievieti ir tiesas pienākums, liks viņai pārvērtēt pagātni un nožēlot tās kļūdas, kuras novedušas līdz tagadējam stāvoklim.

Vienmēr ir mokoši vērot, kā tēvu grēki piemeklē bērnus, bet dažos gadījumos šķiršanās var nākt pēdējiem par labu. Vai tā notiks arī šajā gadījumā, ne jau tiesai par to spriest.

Ņemot vērā šos apstākļus, tiesa piespriež Mērijai Ennai Klārkai cietumsodu uz deviņiem kalendāra mēnešiem. Pēc šī termiņa beigām misis Klārkai tiks noteikts pārbaudes periods triju gadu garumā, iemaksājot drošības naudu divsimt mārciņu apmērā un divas ķīlas - pa simt mārciņām katru. Misis Klārka atradīsies arestā līdz drošības naudas iemaksas brīdim.

Visu klātesošo skatieni pievērsās atbildētājai misis Klārkai, kura stāvēja un noklausījās spriedumu. Mērijas Ennas advokāts Henrijs Brughems bija licis noprast, ka apsūdzētajai draud cietumsods, taču viņa nevienu mirkli nebija tādai iespējai noticējusi. Viņa jutās pārliecināta, ka nāksies samaksāt sodu - dažus tūkstošus mārciņu, segt zaudējumus - būs jāpārdod vērtspapīri, lai savāktu vajadzīgo summu, bet pēc tam viņa publicēs “Prinču sacensoņu” turpinājumu ar faktiem no savas pieredzes, satriecošu sacerējumu, kur neko nevarēs uzskatīt par neslavas celšanu un apmelošanu.

Bet uz deviņiem mēnešiem cietumā! Atstājot bērnus! Un pēc nedēļas ir Džordža sešpadsmitā dzimšanas diena! Mērija Enna neticīgi raudzījās apkārt. Nevienā sejā nebija smaida. Tur bija Čārlijs ar Bilu, un abi skatījās grīdā. Tātad tā ir taisnība. Glābiņa nav. Spriedums netiks mīkstināts. Žvadzošas atslēgas, saltas

sienas un cietuma kamera. Lai savaldītos, Mērija Lnna iecirta nagus plaukstās. “The Times”reportieris talak notikušo attēlo tā: “Kad misters Džastiss Leblanks sāka runāt par cietumsodu, apsūdzētās jautrība nozuda kā nebijusi un viņa norausa dažas asaras. ”

Pirms Mērijas Ennas aizvešanas uz cietumu draugiem ļāva no viņas atvadīties. Viņa samirkšķināja acis, notraukdama asaras, un tuvojās draugiem smaidīdama.

- Es vienmēr esmu gribējusi ievērot diētu, un tagad radusies tāda iespēja. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā atturība man nāks tikai par labu. Turklāt Maršalezera ūdens ir labāks par Bātas ūdeņiem, un vēl dzīvoklis par puscenu... Vai jūs, lūdzu, nepateiktu Martai, lai sagatavo nepieciešamās lietas — dažām dienām, kamēr būšu izpētījusi savu jauno dzīvesvietu? Šķiet, ka vakartērpi man nebūs nepieciešami, tikai vilnas. Grāmatas? Kurš mani apgādās ar grāmatām? Es paļaujos uz jums visiem. Gibona “Noriets un krišana” derētu, un Homēra “Odiseja”... Vai ir vēl kādi ierosinājumi? Es pieņemšu apmeklētājus otrdienās un piektdienās, tas jau ir skaidrs. Priecāšos redzēt jūs visus, tikai ņemiet līdzi solus un krēslus. Koksij, pieskatiet meitenes un ielūdziet viņas uz Loutonu! Dieva dēļ, pacentieties atrast Cārli-jam kādu darbu! Bil, noskūpsti mani, dārgais, labi ātri, un tad pazūdi! Es varu izdarīt kādu muļķību un tevi sarūgtināt! Tu zini, kas jādara ar Džordžu, paziņo viņam par notikušo saudzīgi! Saki, lai viņš nesatraucas, es tikai uzjautrinos, patiesībā nespēju sagaidīt, kad varēšu izpētīt cietumu no iekšpuses! Vai misters Brugliems vēl ir šeit? Es gribu viņam pateikties!

Henrijs Brughems nostājās viņai līdzās un saņēma viņas roku. Advokāts noprata, ka aiz tēlotās jautrības slēpjas milzīgs sasprindzinājums. Brughems aizsūtīja Mērijas Ennas draugus projām, un viņa tūlīt atslābinājās.

- Jums būs grūti, — advokāts sacīja. - Man jūs jāsagatavo apelācijai. Cik stipra jūs esat?

- Es nezinu. Neesmu bijusi pakļauta nekādiem pārbaudījumiem. Nekad neesmu slimojusi.

- Jums ar laiku ierādīs kameru — vienai vai kopā ar kādu citu. Cik noprotu, jūsu draugi par visu maksās. Taču sākumā |>.ii uzlabojumiem nevar būt ne runas. Jo spriedums noteic ieslodzījumu vienvietīgajā kamerā.

- Un ko tieši tas nozīmē?

- Tajā cietumā ir divas mazas kameras — pazemē. Tiesa nolēmusi, ka jūs jāievieto vienā no tām.

- Vai tur būs pavisam tumšs? Vai es varēšu lasīt un rakstīt?

- Cik man zināms, pie pašiem griestiem katrā no šīm kamerām ir lodziņš.

- Vai tajās kamerās ir uz kā gulēt?

- Pagaidām nekā nav. Tikai salmi. Bet es panācu, ka jums ļaus aizsūtīt pakaļ gultai.

- Un segas?

- Šonakt būs jāapmierinās ar plediem no manas karietes. Darīšu visu, ko varēšu, lai jums rīt atgādā no mājām gultu un segas.

- Kurš pārvalda šo cietumu?

- Patlaban kāds maršals - misters Džonss. Taču, kā rādās, viņu neviens nekad nav redzējis, un visu noteic viņa palīgs - kāds vīrs, kuru sauc Brūšhūfts.

- Brūšērms vai Brūšāksts - kāda tam nozīme? Vai man vajadzētu viņam paglaimot?

- Iespējams, bet vēlāk — ne tagad. Vai esat gatava? Ekipāža gaida.

- Vai tad man nav jābrauc slēgtos ratos?

- Anglijā šis pārbaudījums jums ir aiztaupīts. Advokātam ir atļauts pavadīt notiesāto.

Mērija Enna iekāpa advokāta ekipāžā, neatlaizdama savas sakrampētās rokas.

- Mēs varējām doties turp pa ūdensceļu - būtu daudz romantiskāk. Vai tajā cietumā ir Nodevēju vārti?

- Nelaimīgā kārtā nav. Un tas cietums neatrodas pie upes. Tas ir otrpus tiltam, netālu no Soutverkas.

- Tās vietas es necik labi nepazīstu... Vai šo cietumu cilvēki mēdz bieži apmeklēt?

- Tikai lupatlaši un ubagi. Ja nu vienīgi parādnieki, kuriem jāiet cietumā...

- Vai es redzēšu Temzu? Šī upe man ir ļoti mīļa.

- Baidos, ka ne. Apkārt cietuma ēkām ir augsts žogs... Starp citu - vai jums ir savs ārsts?

- Mans mīļais doktors Metkālfs aizbraucis uz Midlendu. Bet esmu pārliecināta, ka viņš atgriezīsies, ja uzsvilpšu. Kāpēc jūs vaicājat?

- Tajā cietumā nav ārsta. Nekāda. Un nav slimnīcas.

- Un kas notiks, ja ieslodzītais pēkšņi saslims?

- Nekas. Ja nu vienīgi tiem, kuri sēž ar viņu kopā, būtu kādas medicīniskas zināšanas... Tāpēc es jūs brīdinu.

- Brīdinājums ir vietā - tas ir nodrošinājums. Jāpieteic, lai Marta atsūta manas zāles... Starp citu - kādi tur ir sanitārie apstākļi?

- Esmu dzirdējis, ka tas maršals algojot dažus atkritumu savācējus, taču viņi neierodas katru dienu. Viss atkarīgs no atkritumu daudzuma. Kad kaudze sasniedz noteiktu augstumu, savācējiem ir izdevīgi nākt un visu savākt.

- Izklausās loģiski... Vai tad notekreņu tur nav?

- Laikam jau nav. Šķidrie atkritumi satek kublos.

- Kuri, protams, vienmēr ir pārpildīti - pārplūst kā Niagāras ūdenskritums? Manuprāt, Mai tai būs jāsūta garumgarš saraksts... Un kā ar ēdienu, mister Brughem?

- Cietumā ir ēdamtelpa, kur parasti ieturas visnabadzīgākie parādnieki, kuri nevar atļauties sūtīt pakaļ tādam ēdienam, kādu vēlas. Divreiz nedēļā ir atļauts pirkt gaļu pie miesnieka, taču esmu dzirdējis, ka to darīt neesot ieteicams.

- Tātad ēdienu man var atsūtīt no mājām?

- Jā, par īpašu samaksu. To nokārtos uzraugi. Mēs visu noskaidrosim. Man ir aizdomas, ka cietumā ienāk diezgan daudz dzērienu, un maršals piemiedz acis — neliekas par tiem zinis. Un tagad aizsedziet ausis, lai neklausītos rupjībās.

- Vai mēs esam klāt? Aiz šiem lielajiem vārtiem ir cietums?

- Jā, mēs nonāksim iekšējā pagalmā. Ja kāds kliegs un izbļaus apvainojumus, neliecieties neko manām. Pagalmā allaž tā vien mudž visnabadzīgākie parādnieki. Vislabāk būs, ja pagaidīsiet ekipāžā, kamēr es aprunāšos ar priekšnieku.

Mērija Enna pārmeta pār roku pledus. “Boulinginnalejā,” viņa domāja, “segas bija plānākas, tomēr tur man vismaz bija gulu. Un Čārlijs sildīja mani ar savu siltumu. Turklāt tas notika pirms trīsdesmit gadiem, kad es vēl nebiju tik izlutusi...” Viņa i/liecās pa ekipāžas logu un pasauca Brughemu,

- Pasūtiet lielu gultu ar baldahīnu un vakariņas diviem — lai noteikti būtu šampanietis ledū... - Advokāts par atbildi tikai pamāja.

Tikko advokāts bija nozudis aiz cietuma durvīm, ieslodzītie parādnieki sanāca apkārt un sadrūzmējās ap ekipāžu. Viņi stiepa pie loga saujas ar tajās sažņaugtiem papīreļiem.

- Pārdošanā ir biļetes uz vietām kamerās! Desmit šiliņi par nakti! Gulta, un tikai četri cilvēki kamerā! Astoņi šiliņi, lēdij, varu pārdot par astoņiem šiliņiem, matracis ir jauns, atgādāts pirms trim mēnešiem... Četri šiliņi, kundze, vienīgi jums par pusi gultas, kaimiņš būs tīrīgs jauneklis, divdesmit astoņus gadus vecs... Par gineju naktī varat dabūt veselu kameru sev vienai, kundze, tas ir labākais, kas šajā cietumā pieejams, neko tādu neatradīsiet nevienā citā - gineju par nakti, ar atkritumu savākšanu ik rītu!

Atlika tikai nožēlot, ka Mērijai Ennai te jāsēž par neslavas celšanu, nevis parādu nemaksāšanu.

- Jūs esat ļoti laipni, - Mērija Enna sacīja, - paldies, ka jūs tā par mani rūpējaties. Bet viss jau ir nokārtots. Man būs pašai sava kamera.

Viņi neizpratnē blenza uz šo jaunpienācēju.

- Lēdij, tā būs kāda kļūda. Cietumā nav brīvu kameru!

- Ko jūs! Ir gan! Tādas, par kurām jūs neko nezināt. Priekšniekam ir šis tas krājumā.

Henrijs Brughems nāca atpakaļ. Parādu nemaksātāji atbrīvoja ceļu, turpinādami apspriest šo jauno ziņu.

- Man ļoti žēl, — Brughems sacīja. - Ir vēl sliktāk, nekā es biju domājis.

- Kas par vainu? Man likās, ka šie ļaudis ir ārkārtīgi laipni.

- Es runāju par jūsu karceri. Tas ir gaužām mazs.

- Bet es tur būšu viena?

- Viena gan. Tik tiešām. - Advokāts viņu līdzjūtīgi uzlūkoja.

- Vai tagad man iet jums līdzi?

- Ja vēlaties. - Advokāts saņēma Mērijas Ennas roku un veda viņu iekšā pa durvīm. - Es samaksāju par jūsu nodošanu sardzei desmit šiliņus un sešus pensus. Parastajiem ieslodzītajiem viņi šādos gadījumos iedala vietu pie tā saucamā “kopējā katla”.

- Saprotu, viņi man kaut ko tādu jau piedāvāja.

- Jums viņu laipnība neder - jūs esat notiesāta par apmelošanu. Un tas nozīmē tikai karceri, es jau jums to teicu. Lūk, arī misters Brūšhūfts - maršala palīgs.

Mērijai Ennai tuvojās paresns vīrs ar stūrainiem pleciem, atstūmis cepuri pakausī. Viņa pasmaidīja un pakniksēja. Vīrs nelikās viņu redzam un tūlīt pievērsās Brughemam.

- Vai atvedusi līdzi gultu?

- Gultu atsūtīs rīt. Arī segas, protams, tāpat galdu un krēslu, kā arī visu pārējo nepieciešamo.

- Vietas pietiek tikai gultai. Kameras kvadratūra ir tikai deviņas pēdas. Vai viņai ir līdzi sveces?

- Vai tad viņai nepienākas sveces?

- Nekas nepienākas. Tikai salmi, un tie ir svaigi - šorīt tika nomainīti.

- Kur es varu nopirkt sveces?

- Varbūt kafejnīcas īpašniekam ir pārdošanā sveces. Es par to neko nezinu. Un neaizmirstiet, ka viņa šeit nokļuvusi par kriminālnoziegumu. Man ir dots rīkojums šādos gadījumos nekādas privilēģijas nepieļaut. Būs jāēd tikai cietuma ēdiens no mūsu virtuves.

- Un kāds tas būtu?

Maršala palīgs paraustīja plecus. — Auzu putra brokastīs, pusdienās - zupa. Katru dienu cita - par to rūpējas pavāri. Parādu nemaksātāji var kafejnīcā pirkt, ko vēlas... Bet šis ir cits gadījums.

Henrijs Brughems pagriezās pret savu klienti. Mērija Enna tikai atmeta ar roku.

- Ko es teicu? īstais režīms liekā svara zaudēšanai. Iznākšu no šejienes slaika - gluži kā vītola viciņa. Un ieviesīšu jaunu modi!

Maršala palīgs pievērsās cietumsargam. - Pavadi notiesāto uz otro numuru. Viņas gulta tiks atsūtīta rīt, citu privilēģiju nebūs.

- Ne pārtikas pienesumu, ne kafejnīcas?

Nekas tāds nav atvēlēts.

Beidzot maršala palīgs vienaldzīgi nopētīja cietumnieci ar savām izvalbītajām acīm.

- Ja saslimsiet, - viņš noteica, - tad varat par to sūdzēties. Sūtiet rakstisku paziņojumu priekšniekam, tas tiks iegrāmatots un parādīts, kad atnāks revīzija.

- Cik bieži tad šādi apmeklējumi notiek?

- Divreiz gadā kroņa inspekcija ierodas mūs pārbaudīt, taču ne vienmēr tā nāk regulāri. Nākamajai jābūt jūnijā. Ja ieslodzītais mirst, tad man, protams, ir atļauts izdot viņu radiniekiem, tikai tuviniekiem vai draugiem par to jāsamaksā. Šajā gadījumā es nācu jums pretī - galu galā jūs esat sieviete, kurai pāri trīsdesmit gadiem. Kamera numur divi ir ar dēļu grīdu. Pirmajā numurā ir akmens grīda, bet logā nav rūts.

Cietumniece pasmaidīja un paņēma pledus.

- Cik jūs esat laipns un gādīgs! Cik es esmu jums parādā?

- To izlems jūsu draugi. Tieši no pašiem ieslodzītajiem es naudu neņemu. Tāda rīcība ir pret noteikumiem, pat piedāvājums tiek uzskatīts par apvainojumu. Esiet tik laipna un sekojiet uzraugam. Staigāt apkārt pa cietuma pagalmu atļauts tikai parādu nemaksātājiem un tiem, kuri notiesāti uz trim mēnešiem. Novēlu jums jauku pēcpusdienu.

Viņš pamāja Henrijam Brughemam un nozuda. Advokāts paņēma no klientes rokām pledus, un abi devās līdzi sargam uz priekšu pa gaiteni.

- Cik žēl, - Mērija Enna ieminējās, — ka mēs neesam Brai-tonā, kur mūs gaidītu jautrs vakars un viesības jaukās istabās.

Henrijs Brughems tikai saspieda ciešāk viņas roku. Un neko neatbildēja. Cietumsargs veda viņus pa daudziem mazākiem gaiteņiem kā labirintiem, ap stūriem un kāpņu laukumiņiem, kur rēgojās ieslodzītie. Tās bija parādnieku tikšanās vietas. Vīrieši, sievietes un bērni sēdēja uz pakāpieniem, pieaugušie dzēra un ēda, mazuļi rotaļājās. Vienā kāpņu laukumiņā risinājās kauliņu spēle, otrā tika spēlēti ķegļi, kuru vietā tika nostādītas tukšas, pussadauzītas pudeles. Troksnis atbalsojās cietuma sienās, skanēja kliedzieni, spiedzieni, smiekli un rupjas dziesmas.

— Vismaz par klusumu es nevarēšu sūdzēties. Bet man šķiet, ka apkopēji gan te sen nav bijuši. Uz tiem kubliem bez vākiem ir pretīgi skatīties...

Šajā gaitenī smirdoņa bija negantāka, nekā jebkad bijusi Boulinginnalejā. Vai arī viņa būtu to aizmirsusi? Vai tiešām šajā smakā varētu būt kaut kas pazīstams? Kaimiņu neiztukšotais samazgu spainis... caurās grīdas... mitrās un netīru pirkstu nogrābstītās sienas... traipi un nepieklājīgi uzraksti... pat bērnu griezīgie spiedzieni aiz stūra visai atgādināja Cārlija un Edija brēcienus, viņiem spēlējot bumbu.

— Vai atceraties Mariju Stjuarti?

— Kāpēc jūs man jautājat par Mariju Stjuarti?

— Manas beigas - viņa sacīja - ir mans sākums. Domāju, ka to var teikt par mums visiem... Kā rādās, mēs esam klāt.

Uzraugs bija apstājies gaiteņa tālākajā galā un pūlējās atslēgt dubultatslēgu. Viņš atgrūda smagās durvis un plaši atvēra tās.

Maršala palīgs nebija pārspīlējis, kameras kvadratūra tiešām bija deviņas pēdas, ne vairāk un ne mazāk. Lodziņš bija augstu pie sienas, aizrestots dzelzs stieņiem. To aizklāja zirnekļu tīkli, un tam cauri krita gaismas stars, veidojot plankumu trīs pēdu garumā. Grīda bija no dēļiem, bet kaktā pie sienas čurnēja salmu kaudze. Pie durvīm atradās neliels kubls - tāds pats kā tie, kuri bija redzēti gaiteņos, - arī šim nemanīja vāka.

Cietumniece izpleta rokas, lai izmērītu kameru.

— Nelaime tā, - viņa sacīja, - ka tad, kad man atsūtīs gultu, tiešām vairs nebūs vietas nekam citam. Man nāksies mazgāties, ģērbties un ēst, stāvot uz vienas kājas - tas būs jauns vingrojums, kas varētu saukties “flamingo”.

Pacēlusi tērpu, Mērija Enna parādīja, kā tas izskatītos. Uzraugs apstulbis blenza viņā. Viņa žilbinoši uzsmaidīja sargam.

— Tā kā mēs būsim saistīti un bieži redzēsimies, — Mērija Enna turpināja, - mums derētu iepazīties. Ceru, ka kļūsim draugi.

Viņa paspieda sargam roku un iedeva dažas ginejas.

— Un ko darīsim ar tām svecēm, mister Brughem? Pusstundas laikā te būs tumšs kā bedrē. Un auksti - skaidri redzu, ka krāsns nav. Bet sveces radītu svētku gaisotni. Ar jūsu plediem šajos salmos man būs gana ērti, un no virtuves atnesīs karstu /upu. Kāda zupa šodien būs — tomātu vai bruņurupuču?

Pārsteigtais uzraugs turpināja blenzt savā uzraugāmajā. - Tā allaž ir viena un tā pati, - viņš paziņoja, - bieza pļura, pa virsu peld kartupeļu mizas. Ar gabaliņu maizes.

— Parmantjē zupa... es to iebaudīju Olmakā... Un tagad, mister Brughem, mums laiks atvadīties.

Advokāts saņēma viņas roku, palocījās un noskūpstīja to.

— Darīšu visu, ko varēšu, lai izvilktu jūs no šitā cauruma, vismaz lai jums te ierādītu labāku kameru, to es jums apsolu!

— Tūkstoškārt paldies. Vai jūs nāksiet mani apraudzīt?

— Tiklīdz man atļaus. Un iedodiet man sava ārsta adresi...

— Tā ir pie Bila Doulera.

— Kas jums vēl būtu steidzīgi vajadzīgs? Es gribēju sacīt — tūlīt?

— Sveces no kafejnīcas. Ja tur ir, tad arī tinte, spalvas un papīrs.

— Ceru, ka jūs negrasāties rakstīt vēl vienu vēstuli misteram Ficdžeraldam?

— Nē. Apskatu par šo cietumu, raugoties no iekšpuses. Lai pēc tam, ja vajadzēs, iesniegtu to Apakšnamam.

Advokāts iesmējās un pakratīja galvu.

— Man šķiet, ka jūs esat nelabojama.

— Dievs augstais, es tiešām ceru, ka tā. Kāpēc gan citādi lai dzīvoju?

Uzraugs atvēra durvis, viņi abi ar Henriju Brughemu izgāja. Durvis noklankstēdamas aizvērās. Pagriezās atslēga. Mazajā, aizrestotajā lodziņā aiz režģa parādījās cietumnieces seja. Viņa nosvieda savu cepuri salmos un uzmeta plecos vienu no advokāta ekipāžas plediem.

— Vēl vienu vārdiņu, - misters Brughems uzsauca. - Man tiešām žēl...

Mērija Enna uzlūkoja advokātu un pasmaidīja. Viena zilā acs piemiedzās. Un viņa nobēra ielas izrunā, ko bija apguvusi Boulinginalejā: - Kurš maksā, tas pasūta mūziku!

Viņa dzirdēja abu soļus aizskanam pa gaiteni, pēc tam saplūstam kopā ar attālajām cietuma gaiteņu skaņām - spiedzieniem, kliedzieniem un smieklu šaltīm. Desmitos vakarā, kad sveces jau bija gandrīz noplūdušas un nopilējušas, uzraugs atslēdza kameru un ienesa Mērijai Ennai vēstuli. Viņš paziņoja, ka to uz cietuma priekšnieka biroju atgādājis karaliskās ģimenes ziņnesis. Sūtījumu pavēlēts nodot viņai tieši rokās.

Viņa pastiepa roku no salmiem, lai to paņemtu. Nebija ne uzrunas, ne paraksta, bet vēstuli rotāja gvardu mītnes zīmogs un tā bija datēta Vaitholā, 1814. gada 7. februārī.

Paziņojums bija īss:

“Viņa Majestātei labpaticis norīkot Dzordzu Noelu Klārku 17. vieglo dragūnu pulkā. Norīkojums stājas spēkā 17. martā -pēc tam, kad būs pagājušas četras nedēļas kopš jaunā virsnieka sešpadsmitās dzimšanas dienas. Tajā pašā dienā komētām Klārkam jāierodas dienesta vietā. ”

Viņa Karaliskā Augstība bija atcerējies savu solījumu.

Sestā nodaļa

Viņi allaž pārcēlās. Nekur viņiem nebija māju uz ilgāku laiku. Šīs sievietes mūžīgais nemiers pildīja gan viņas sirdi, gan dvēseli. Ellena to sauca par “māmiņas dievišķo neapmierinātību”. Tūlīt tika gatavotas ceļojuma lādes un mantas saiņotas kastēs, pēc tam visas trīs devās kārtējā braucienā - meklēt kādu nesasniedzamu Eldorado. Viendien viņas bija Briselē, citudien Parīzē. Ja Mēriju Ennu nevilināja neviena pilsēta, viņa turpināja kratīties pa putekļainajiem Francijas ceļiem diližansā, cieši aizverot ekipāžas logus. Viņas seja bija cieši piespiesta pie rūts, viņa raudzījās apkārt aizrautīgāk nekā meitas.

— Lūk, kur mēs apmetīsimies — viesnīcā “Zelta Galva”! — Tikai tāpēc, ka bruģētais laukums, kā viņai likās, sevī glabāja kādu noslēpumu. Un sievietes mazgāja veļu strautā, bet zemnieki kobaltzilās jakās žilbinoši smaidīja, rādot baltus zobus tumši iedegušajās sejās. Turklāt tuvējā pakalnā slējās pils, tur dzīvoja kāds barons vai slimīgs grāfs, pie kura viņas varētu iegriezties ciemos. Viņu nekas nespēja apturēt — nekādiem galliskā protokola smalkumiem nebija nozīmes. Mērija Enna, carte de visite vicinādama, pieprasīja tikšanos ar visstīvāko un atturīgāko svešinieku.

Viņas meitas, mokošā neērtības sajūtā lejup raudzīdamās, sēdēja un klusēja, jo pūles saglabāt pašcieņu padarīja viņas mēmas, kamēr abu smaidošā māte gaužām neizprotamā franču valodā, šausmīgā izrunā un gramatiskās formas jaukdama, iepazinās ar mājastēvu, ar plašiem žestiem dalīdama uzslavas pa labi un pa kreisi.

- Ravie de faire votre connaissance, monsieur![4]

Un mesjē, nebūt ne īpaši rāvi, klikšķināja papēžus un klanījās. Viņa līdz šim tik nepieejamā pils, kuru mēdza apmeklēt tikai neprecētas krustmāmiņas un padzīvojuši kirē, tagad izrādījās neaizsargāta un padevās, šo caururbjošo acu iekarota -tās pētīja augstmaņa istabas un vērtēja mākslas priekšmetus, likdamas izmisušajām meitām kaunēties un sarkt. Un sānis, saimniekam aiz muguras, šņācoši čuksti: - Atraitnis! Gluži labi derētu vienai no jums.

Plombjēra—le-Bēna, Nānsī, Djepa - kūrortus un dziedniecības vietas viņa atzīmēja kartē, iespraužot kniepadatas. Kaut ko Mērija Enna bija padzirdējusi pirms diviem gadiem, pēc tam to atkal aizmirsusi.

— Kas dzīvo Nansī? Marķīzs de Vidclanžs? Debešķīgs radījums, kurš reiz sēdēja man līdzās kādās vakariņās un ne reizi neizrunāja vārdus “vecais režīms”! Ielūkosimies pie viņa!

Mērija un Ellena, apmainīdamās šausmu pilniem skatieniem, sauca:

— Māt, mēs to nevaram! Tas cilvēks taču apjēgs, kas tu esi!

— Bet, manas mīļās, kas tad būs, ja viņš to atklās? Ja nu vienīgi - būs vēl interesantāk!

Un tad sākās apnicīgu mājienu un banālu asprātību bārstīšana, sen aizmirstu skandālu atstāstīšana, gvelšana par dzīrēm un izklaidēm, par Londonas dzīvi pirms divdesmit gadiem, tagad to visu neviens neatceras — arī jaunās sievietes, kuru atmiņas apēno cietuma mūru aprises. Viņas pārņēma šausmas, ieraugot bālo un apvītušo pagātnes atlieku, kura tik tikko jaudāja nostāvēt, blenzdama pretī ar blāvām acīm, kas neizpratnē lūkojās pasaulē, it kā to īpašniece būtu izvilkta dienas gaismā no pašas pekles.

Vai tiešām ārsti nekļūdījās, kad sacīja tēvocim Bilam, ka šīs sievietes saprāts iznīcinājis visu, ko viņa nevēlas atcerēties? Vai arī viņa neko nerunāja par tiem briesmīgajiem mēnešiem tāpēc, ka visu atcerējās un vēlējās aiztaupīt meitām sāpes? Jo viņas pat savā starpā vairījās šo notikumu pieminēt. Un, kad māte sāka valodot par pagātni, papildinādama savus stāstus ar iemīļotajām anekdotēm, apsmiedama aizgājušo laiku galmu, meitas pārņēma bailes. Bet ja nu kāds netaktisks svešinieks pieminēs vārdu "i ietums”, ko tad? Vai atvērsies slūžas, palaižot brīvē mokošu .imūnu straumi? Meitenes nekad netika par to skaidrībā.

Un piedeva mātei dīvainības, klaiņošanu apkārt pa kontinentu, alkstot pēc jaunām ainām un vēl neredzētiem skatiem -vasaru tur, ziemu kur citur, jo - viņa sacīja meitenēm - nekad nevar zināt... Ja nu pēkšņi spāņu hercogs pievērsīs uzmanību Mērijai vai krievu princis iebērs Ellenai klēpī rubļus...

Un tā - no dzīvesvietas uz dzīvesvietu, klaidojot no vienām mājām uz citām, izsmeļot visus trīs pabalstus. Viņas kā naktstauriņi spurdza no dzīvokļa uz dzīvokli, bieži atstādamas nesamaksātus rēķinus. Tika liktas lietā pagātnes relikvijas — gredzeni palika viesnīcu īpašniekiem, aproces viņas pārdeva, šaubīgās rotaslietas iztirgoja ar kaktu juvelieru palīdzību.

“Es jums galvoju, ka šī kaklarota piederēja nelaiķei karalienei Šarlotei.”

“Madame, je regrette infiniment... ” [5]

“Cik tad jūs man dosiet?”

Piecdesmit luidoru! Piecdesmit luidoru par kaklarotu, kura maksā piecsimt? Tie franči ir laupītāju tauta, īsti atkritumi - viņi nekad nemazgājas, viņu mājās nelabi ož. Bet, iznākusi uz ielas, Mērija Enna ātri saskaitīja naudu, monētas žvadzinādama, lai pārbaudītu, vai tās ir īstas. Smaidīdama šī sieviete vicināja lietussargu, lai apstādinātu garāmbraucošu fiakru, un lika vest sevi mājās - patlaban tās bija mazā viesnīciņā ar mērenām cenām Puasonjēras priekšpilsētā. “Dārgumiņi, mēs esam bagātas, varam tērēt naudu!” Tika pasūtīti tērpi, rīkotas viesības, uz diviem mēnešiem noīrētas mēbelētas istabas.

“Bet, māt, mēs nevaram to visu atļauties!”

“Kāda tam nozīme?”

Un franči vairs nebija zagļi un netīreļi, bet gan eņģeļi ar maigām acīm, traukdami viņai pakalpot. Savu dzīvesstāstu viņa stāstīja durvju sardzēm, savus mīlestības piedzīvojumus apsprieda ar istabmeitu - femme de chambre, Parīze viņai likās vienīgā pilsēta visā pasaulē — līdz brīdim, kad nauda beidzās un viņām atkal nācās doties ceļā. Ne spāņu hercogi, ne krievu prinči joprojām nerādījās, smalkā Mērija un mācītā Ellena palika tukšā. Mērija Enna domāja, ka abām meitām lemts dzīvot neprecētām, tāpēc saukāja viņas par savām “vestālietēm jaunavām”, tā uzjautrinādama gadījuma paziņas un vecos draugus, bet atbaidīdama visus iespējamos znotus. Džordžs, kurš tajā laikā jau bija kļuvis par visai iedomīgu jaunekli, tādas izdarības neatbalstīja.

- Meitenes nekad neapprecēsies, ja tu neapmetīsies vienā vietā. Bet Parīze nav viņām piemērotākā vieta. Man nepatīk doma, ka jūs braukājat apkārt bez manis.

Dēla aprūpēta un vadīta, Mērija Enna raudzījās viņā ar pielūgsmes pilnām acīm. Cik skaists un iznesīgs viņš izskatās elegantajā uniformā - tā izceļas sava pulka rindās! “Mans dēls dien septiņpadsmitajā ulānu pulkā. Viņu gaida spoža nākotne -divdesmit septiņu gadu vecumā viņš jau ir kapteinis!” Mērija Enna visvairāk priecājās, ka dēls neliekas zinis par sievietēm un nav jādalās viņa atvaļinājumā ar kaut kādu briesmīgu vedeklu, būtiskākais cilvēks viņa dzīvē ir māte. Nav gan zināms, cik ilgi tā turpināsies.

Bet meitenes... Mērija Enna nemitējās cerēt, ka atradīs viņām kādu grāfu, kādu miljonāru - ārzemnieku... vai gluži vienkārši vīrieti. (Galu galā vīrieši uzradās, taču - abi bez īpašām izredzēm. Mērija sastapa jaunu cilvēku, kura uzvārds bija Boulzs, — viņš vispirms iemīlējās meitenē, bet pēc tam viņu pameta. Ellenai gadījās bezrūpīgs francūzis sans-souci, saukts Bisons Dimorjē.)

Nelaime tā, ka Mērija Enna, sasniegusi pusmūžu, tika ar visām saknēm izrauta no dzimtās augsnes - nonāca trimdā svešā zemē. Un, lai kā viņu aizrāva patlabanējais dzīvesveids un izpriecas, viesības un sarakste ar draugiem, gadalaikiem aizritot, visas domas bija tikai par pagātni.

“Atminos...” — bet viņa tūlīt mitējās runāt. Jaunajiem bija garlaicīgi klausīties šos prātojumus. Kuru vairs interesē, ka slavenākie Voksholas švīti reiz cēlās pirkstgalos, lai tikai ieraudzītu Mēriju Ennu, kad viņa gāja garām? Kas viņiem par daļu, ka pūlis reiz drūzmējās ap Mērijas Ennas ekipāžu parlamenta pagalmā? Ka viņa reiz valdīja Apakšnamā kā karaliene - vienīgā sieviete vīriešu pasaulē? “Labāk tās dienas aizmirst,” viņai bija sacījis Džordžs. Pulkā visi pret viņu labi izturas — tad kāpēc nenolaist priekškaru? Māte saprata mājienu. Bet reizēm naktīs, kad līdzās neviena nebija, viņas prātus pārņēma dīvainas smeldzīgas ilgas pēc pagātnes. Viņu tracināja klusums, mocīja savāda vientulības apziņa, bet Buloņas baznīcas torni pulkstenis tikai zvanīja stundu pēc stundas. Viņa domāja: Nav vairs palicis neviens, kuram nebūtu vienalga... Tā pasaule, kuru es pazinu, ir aizgājusi. Un jau iestājusies rītdiena.”

Ja tā - vai viss ir neglābjami zaudēts? Un nekas vairs nepaliek? Vai nekāds nieciņš - pagātnes liecinieks — nav paslēpies tumšākā kaktiņā un palicis tur, lai nonāktu tālāk — citās rokas? Vienā brīdī Mērijas Ennas brālis Cārlijs vēl bija zēns, kas Boulinginnalejā turējās viņai brunčos, otrā brīdī pienāca rēķins par septiņdesmit mārciņām kopā ar tiesu mediķa paziņojumu:

“Dārgā kundze, šis ir rēķins par Čārlza Farkahera-Tompsona līka nogādāšanu morgā, uzglabāšanu un identificēšanu. ”

Kurš no šiem abiem bija Čārlijs, ko viņa pazinusi un mīlējusi? Un kāds sakars piekautā dzērāja līķim, kas atrasts pie Temzas notekā, ar to zēnu?

Bils sagaidīja Mēriju Ennu no cietuma, turēja viņas rokas savējās, nokārtoja braucienu uz Franciju, viņš nemaz nebija mainījies, kā allaž sacīja: “Kad vien būšu tev vajadzīgs — pasauc, un es tūlīt nākšu.” Kāda jēga bija dot šādu solījumu, ja viņš nevarēja to turēt? Bils — tik stiprs, tik padevīgs... kļuvis par neko. “Jūsu nelaiķa draugs, tik pēkšņi aizgājis no mums... Visu cienīts un godāts... Aksbridzā... sēru zvani... ”

Kur tagad ir viņa maigums un pacietība? Aizgājuši līdzi “apraudātajam nelaiķim” kapā vai ir tepat ap viņu tumsā, gaiši un mūžīgi?

“Māte krāso matus. Labāk nebūtu to darījusi.”

“Ar krāsotiem matiem viņa atgādina lētu ielas sievieti. Džordžam vajadzētu viņu apturēt.”

“Sievietei jāsagaida vecums cienīgi, samierinoties ar saviem gadiem.”

Mērijai Ennai bija gadījies noklausīties šo Mērijas un Ellenas sarunu. Taču - kāda vairs cienība, ja sieviete ir veca? Rīta svaigums ir tikpat smaržīgs kā agrāk, rasains un možs, Buloņā jūra laistās tāpat kā Braitonā. Tikai nomest kurpes. Ieurbties ar kāju pirkstiem smiltīs. Skalināt kājas ūdeni. Abas jaunavīgās vestālienes ar skaļiem spiedzieniem: “Mat!” skrien pie viņas ar saulessargiem rokās... Tā bija dzīve - piepešā aizrautība, kas piepilda garu, beziemesla prieks, kas liek sirdij sisties ātrāk gan astoņu, gan piecdesmit divu gadu vecumā. Arī tagad - tāpat kā agrāk — viņu pārņēmusi laimīga jutoņa, nevaldāmais nemiers. Sis ir vissvarīgākais brīdis. Tikai šis, neviens cits. Buloņā galvenā iela ir Grande Rue — kā Ladgeithila, Braitonā Kresenta — tā ir Bondstrīta rīta stundā, kad viņa tūlīt dosies pirkt jaunu cepuri vai grozu ar bumbieriem, vai bumbiņu krāsainā diegā. Bet galvenais ir cilvēki. Ļaudis un viņu sejas.

Tas večuks ar kruķi, tā raudošā sieva, tas puišelis ar vilciņu, tie smaidošie mīlētāji - viņi ir daļa no tā, ko Mērija Enna zina un atceras, no raibās un spilgti krāsainās ainas, kas allaž atkārtojas. Tas bērns, kurš ieveļas notekā, ir viņa pati. Tāpat kā tā skuķe, kas māj no augšstāva loga. “Tāda pati reiz biju es, biju kā viņas, ar sāpošu sirdi, spējiem smiekliem, dusmu asarām un alku ziepju burbuļiem.”

Dzīve joprojām bija piedzīvojums — arī tagad vēl. Aizmirsīsim, ka būs arī rītdiena, ka viņu gaida garas stundas vientulībā. No rīta varētu pienākt vēstule no Anglijas. Viņa uzzinās jaunumus, saņems angļu avīzes. Kāds iegriezīsies pie viņas ceļā uz Parīzi. “Kas dzirdams? Vai ir kādas baumas par neseno skandālu? Vai tas vēl nav noklusis? Viņš izskatās stipri novecojis? Es gan atceros...” Un atkal atpakaļ pagātnē - tajā dzīvē, kāda tur bija. “Kā mēs pratām priecāties! Cik ilgas tolaik likās vasaras.” Un tā tālāk, gandrīz līdz pusnaktij - brīdim, kad apmeklētājs, pavēries pulkstenī, traucas uz diližansu, lai dotos uz Parīzi.

Kad viesis ir projām, Mēriju Ennu pārņem kaut kāda nomācoša tukšuma sajūta — kopā ar mulsumu un izbrīnu. Pavisam nesen šis cilvēks vēl bija jauneklis ar degošām acīm, tagad kļuvis par druknu vīru ar resnu kaklu un izspīlētu vēderu, viņa mati jau sākuši sirmot. Kaut kas nav tā, kā vajag. Kāds ķēdes posms ir pārtrūcis. Padzīvojušais vecpuisis nevar būt tas zēns, ko viņa reiz pazina. Vai tiešām visi viņas draugi un līdz-audži kļuvuši par tādiem smagnējiem, lēniem atgremotājiem — uzpūtīgiem un piesardzīgiem večiem? Vai tiešām ik dzīvā uguns ar laiku nodziest? Tādā gadījumā labāk sadegt kā svecei - nomirt vienā mirklī, pazust tukšā gaisā. Izstarot spožu gaismu - tikai īsu brīdi, bet pēc tam pazust - un viss.

Kādā janvāra rītā, kad no Anglijas pienāca avīzes, tās rotāja melni sēru rāmji. Mērija un Ellena, intuitīvi nopratušas, kas noticis, lūkoja tās no viņas noslēpt, lai aiztaupītu tik vētrainas jūtas. Meitas pazina viņas krasās garastāvokļa maiņas un baidījās no tām. Taču viss bija velti. Mātes pētošais skatiens bija pamanījis tumšos sēru rāmjus, un viņa noprata, par ko tur rakstīts. T urklāt šādas tādas baumas bija sasniegušas arī viņu. Tomēr ar visu to jaunā ziņa Mēriju Ennu satrieca. Viņa uzkāpa augšstāvā un viena pati apsēdās savā guļamistabā, iepriekš aizslēgusi durvis. Tikai tad viņa atlocīja “The Times”.

“1827. gada 5. janvāri.

Vakar vakarā Ratlendhausā, Arlingtonstritā, pulksten deviņos un desmit minūtēs, sešdesmit ceturtajā dzīves gadā miris Viņa Karaliskā Augstība Frederiks - Jorkas un Olbenijas hercogs. ”

Tikai tas, un vairāk nekā. Domādama par pagātni, viņa atcerējās, kā agrākajos gados uzmanīgi pārlūkoja visas avīzes, kurās meklēja ziņas par viņa darbībām. “Viņa Karaliskā Augstība armijas virspavēlnieks Šodien apmeklēja 14. vieglo dragūnu pulku, bet vēlāk ieradās pie Viņa Majestātes. "Un pēc tam — Mērija Enna smiedamās mēdza viņam sacīt - pie misis Mērijas Ennas Klārkas Gločesterpleisā. Viņai ir dučiem albumu ar šādiem avīžu izgriezumiem. Un zem tiem pašrocīgas piezīmes, uzskribelētas ar tinti, palaikam tādas, ko nevar atkārtot.

Mērija Enna lasīja tālāk noslēguma daļu:

“Nelaiķis princis, kurš ar savu laipnību un līdzsvaroto raksturu dzīves laikā bija iekarojis vispārēju cieņu, tagad tiek plašu tautas masu apraudāts un paliks visiem atmiņā uz mūzu.

Princim patika vīns, spēles, viņam bija arī citas vājības, kurām viņš nelaimīgā kārtā nodevās pārāk bieži, jo tādas aizraušanās drīzāk būtu piedodamas zemākas izcelsmes cilvēkam, nevis karaliskai personai.

Kā zināms, Jorkas hercogs bija aizrāvies ar galda priekiem, zirgu sacīkstēm un citām ne visai tikumīgām nodarbēm, kuras, tās sīkāk nepiesaucot, varam piedot un attaisnot. Taču Viņa Karaliskā Augstība neprata īsti labi izvērtēt, par ko ir pelnījis gan nopēlumu, gan līdzjūtību, cik liela cena un vērtība patiesībā ir naudai. Laikam nebūtu jēgas soviet pieminēt sāpīgo izmeklēšanu, kurā bēdīgā kārtā pirms septiņpadsmit gadiem tika iesaistīts angļu parlamenta Apakšnams, ja ne divi apstākļi — pirmkārt, šis nedzirdētais gadījums, vai mēs to gribam vai ne, kļūs par mūsu vēstures daļu un paliks ierakstīts tās reģistros. Otrkārt, šīs izmeklēšanas rezultāts bija visai svētīgas sekas armijai un visai karalistei. Sašutums izvērtās skaļos protestos, bet klusā nenovīdība - kurnēšanā par slepeniem un kukuļu dēļ saņemtiem norīkojumiem.

Personiskajā dzwē Jorkas hercogs tika padevīgi un karsti mīlēts, bija jautrs, augstsirdīgs, laipns, vaļsirdīgs, uzticīgs un sirsnīgs draugs, kurš allaž atalgoja pretimnākšanu, nebija ļaun-atminīgs, bet gan cilvēcīgs - juta līdzi citu sāpēm un meklēja līdzekļus, kā tās remdēt.

Atmiņas par Viņa Karalisko Augstību vēl ilgi būs dārgas tiem, kuri raizējas par britu armijas godu, labklājību un cīņas-spējām. ”

Avīzē ar vēlāku datumu bija rakstīts:

“Tūkstošiem cilvēku ieradušies Sentdzeimsas pilī atvadīties no Jorkas hercoga. Tur valda svinīgs klusums un mainās godasardze.

Mēs noskaidrojām, ka šīs karaliskā dzimuma personas mirstīgās atliekas divas dienas — ceturtdien un piektdien, astoņpadsmitajā un deviņpadsmitajā datumā - atradīsies karaļa pilī Sentdžeimsā, bet nākamajā dienā tiks pārvestas uz Vindzoru. Tur pīšļi tiks ievietoti karaliskās ģimenes kapu velvē. Visu apraudātā hercoga izvadīšana notiks ar ceremonijām, kādas piedien troņmantniekam un armijas virspavēlniekam, nevis feldmaršalam. ”

Viņa nebija stāstījusi par savu plānu ne Merijai, ne Ellenai. Jo meitas censtos viņu atrunāt. Aizliegums rādīties Anglijā, ko aizgādņi bija Mērijai Ennai uzspieduši kopš tās dienas, kad viņa iznāca no cietuma, vairs nebija spēkā. Mērijas Ennas nebija klāt, kad Cārliju glabāja vienu pašu tādā kā pašnāvniekam domātā kapā. Viņa nebija pavadījusi pēdējā gaitā arī Bilu, kurš tagad gulēja Aksbridžas ciema kapsētā kopā ar saviem vecākiem. Nebija ieradusies arī noskaitīt lūgšanu pie Viļa Ogilvija, kuru bija nogalinājis nezināms slepkava, iešaudams viņam lodi mugurā, taču tas bija citādi.

Kāds spītīgs, gluži anglisks lepnums lika Mērijai Ennai atkal traukties pāri Lamanša kanālam, drosmīgi stājoties pretī vētrainajai jūrai un svina pelēkajām debesīm. Nosaukusi sevi par Šambras kundzi, viņa runāja ar akcentu, bija nogrimējusi seju un ietērpusies tā, lai viņu zem garā sēru plīvura melnajās atraitnes sēru drānās neviens nepazītu.

Mērija Enna nozuda pūlī, tika grūstīta šurpu turpu, svaidīta un mētāta. So ļaužu straumi neviens nespēja vadīt - tā plūda pa Pelmelu, pa to klidzināja arī zirgi un ripoja karietes, visur valdīja mulsums, jūklis un bēdas. Divdesmit tūkstoši cilvēku — ļaudis gāja un gāja; vīrieši un sievietes, neviens negriezās atpakaļ, virs viņu galvām peldēja sēru karogi ar uzrakstiem: “Kareivju draugs”, kas bija uzvilkti purpursarkaniem burtiem, tiem sekoja kareivji, pēc tam Celsijas karaskolas kadeti — piecsimt zēnu ar bālām un svinīgām sejām, jaunākos bērnus pavadīja aukles ar melnām salmu cepurēm galvās, sarkanos mēteļos - gluži tādos, kāds 1805. gadā bija Martai.

Mērija Enna juta, ka burzma nes viņu uz Sentdžeimsas pils pusi, šalle tika notraukta viņai no pleciem, plīvurs bija norauts, kāds spiedzīgi kliedza viņai ausī, kāds pacēla virs cilvēku galvām samaņu zaudējušu bērnu, pēc tam vēl otru un trešo. Kāda sieviete vienās zeķēs - bez kurpēm - tika nogrūsta zemē.

Aiz Mērijas Ennas muguras sacēlās neapmierināta murdoņa. “Viņi aizvērs durvis... viņi mūs nelaidīs iekšā...” Vēl lielāks izbīlis, apmulsums, galvas grozījās uz visām pusēm, augumi zvāļojās. “Uz priekšu... griezieties atpakaļ... viņi izsauks gvardus...”

Apņēmības pilna, Mērija Enna sparīgi lauzās uz priekšu. Šalle tika norauta pavisam, viņa pazaudēja vienu kurpi, bet nelikās par to ne zinis, izlēmīgi un noteikti traukdamās tālāk. “Lai tik sauc!

Mērija Enna jau bija nonākusi Sentdžeimsas pils pagalmā -viņa steidzās uz kāpnēm. Tām abās pusēs mēmi stāvēja kareivji -pils gvardu godasardze ar melnām krepa lentēm pie cepurēm, alebardām un zobeniem.

Pūlis savādi pieklusa un kļuva dīvaini svinīgs, Sentdžeimsas pilī valdīja miers, angļu monarhu miteklis grima krēslā, to apgaismoja tikai sveces. Mērija Enna attapās, ka stingi blenž uz viņa zobenu. Tas gulēja uz mantijas kopā ar kroni un zizli. Taču abi pārējie priekšmeti piederējās ceremonijām, bet zobens bija personiska lieta - daļa no tā vīrieša, kuru viņa pazinusi.

“Es taču esmu turējusi to rokās,” Mērija Enna iedomājās, pati brīnīdamās, ka pazinusi viņa zobenu, kas sveču gaismā izskatījās tik draudīgs, auksts un neiederīgs - dīvaini vientulīgs.

Mērija Enna dzirdēja, kā šis zobens šķindēja lejup pa kāpnēm, viņam ejot brokastīs vai ienākot vestibilā, kā tas tika aizmests sānis, viņa redzēja, kā hercogs to pasviež Ludviķim notīrīšanai. Kā tas stāvēja, iesliets ģērbistabas stūrī, kā tika izņemts no maksts, lai to parādītu Džordžam. Tam nebija nekāda sakara ar šo mantiju - zobens bija daļa no dzīves, nevis bērēm.

Te bija viņa ordeņi, viņa Bikšulences ordeņlente, bet kāds pagrūda Mēriju Ennu, bīdot viņu tālāk - pagriezties atpakaļ vairs nebija iespējams. Cilvēku bija pārāk daudz — tie spiedās un stūmās, steidzinādami viņu, lai iet uz priekšu kopā ar simtiem citu apmeklētāju lejup pa kāpnēm. Tikai viens skatiens uz viņa zobenu, nekas vairāk... Cik savāda ardievošanās.

Mērija Enna pamanīja, ka burzma bezmērķīgi nes viņu uz Čeringkrosas pusi, un domāja: “Ko tagad? Esmu izdarījusi to, kādēļ atbraucu. Te vairs nekas nav palicis, apmeklējums ir galā.”

Viņa nonāca pie Svētā Martina baznīcas un apsēdās uz kāpnēm - kopā ar burkšķošu vīru un piekusušu sievišķi, kam klēpī bija saspiedušies raudoši bērni, kuri meklēja mazliet siltuma, pūlēdamies paslēpties no asā vēja un slīpajām lietus sīpām.

Sieviete piedāvāja viņai maizi ar sieru, vīrietis — malku alus.

Ap mums klaido laime, - viņa sacīja, un kāds iesmējās. I ad parādījās saule, un kāds sāka dziedāt. Mērija Enna iedomājās Buloņā palikušās jaunavas vestālienes un Džordžu, kurš kopā ar savu pulku izskatījās tik stīvs un svinīgs, un piepeši nekam vairs nebija nozīmes - pat Džordžam ne; viņa bija mājās -tur, kur jutās piederīga - Londonas sirdī.

- Vai jūs esat tālu nākusi? - vaicāja kaimiņiene, sūkādama apelsīnu.

- Tikai tepat ap stūri, - viņa atbildēja. - No Boulingin-alejas.

Svētā Martina baznīcas zvani sāka dimdēt, bet Mērija Enna turpināja tur sēdēt, ēdot maizi ar sieru, sviežot drupačas baložiem, kas tipināja pa kāpnēm, un raugoties, kā debesis pamazām piebārsta miljoni zvaigžņu.

DAFNES DI MORJĒ ROMANTISKĀS KAISLĪBAS

Dafne di Morjē - romānu, stāstu, biogrāfiju un lugu autore - galvenokārt pazīstama pēc saviem romantiskajiem spriedzes romāniem, un rakstnieces vārds visbiežāk rada tūlītējas asociācijas ar romānu Rebeka (1938). Dafnes di Morjē darbu vilinošās maģijas pamatā ir viņas stāstu vērpšanas prasme un spēja līdz galam neizprotamu cilvēku kaislību pasauli atainot visā tās ironiskajā daudzveidībā. Viņas darbu galvenās varones, lai cik pilnīgu un izsmeļošu to psiholoģisko portretu rakstniece sniegtu, tomēr paliek līdz galam neizdibinātas būtnes, kas vilina ar savu iracionalitāti vai kaitina ar nepiekāpību. D. di Morjē var uzskatīt par konservatīvu autori viņas vēstijumuma strukturēšanas principu izvēlē, rakstniece itin bieži tiek dēvēta par māsu Brontē tradīciju vistiešāko tālākveidotāju, viņu daiļrade Morjē ir ļoti tuva, par to liecina arī biogrāfiskais apcerējums, ko viņa uzrakstījusi par Brontē ģimenes talantīgajiem bērniem. Taču tikpat nenoliedzams ir rakstnieces talants ievilināt lasītāju savu romānu tīmekļos, jo Morjē ir virtuoza stiliste, apbrīnas vērta ir rakstnieces spēja veidot stilistiski gludu un viendabīgu tekstu, kas lasītājam reizēm rada maldinošas trivialitātes iespaidu, jo šķietami viegli uztveramo (kam par iemeslu var kalpot gan rakstnieka prasme radīt skanīgu tekstu, gan arī teksta nenozīmīgums un saturiskā trivialitāte) mēdzam savā apziņā saistīt ar mazāk nopietno, ar zemākajiem literārajiem žanriem. Dafne di Morjē savos romānos ir ārkārtīgi vizuāla, pat jutekliska, un teksts pastāvīgi lasītājos rada iespaidu, ka to nevis tik daudz lasām, kā redzam. Droši vien tieši šis apstāklis bijis par iemeslu kinematogrāfistu lielajai interesei par viņas daiļradi. It īpaši viņas darbu filmēšanai tika pievērsies Alfrēds

Hickoks, kuram viņa producents Selzniks piedāvāja uzņemt filmu pēc romāna Rebeka, kuru savukārt dažus gadus iepriekš kāds cits kino ģēnijs Orsons Velss bija pārveidojis par radio lugu, kas guva milzīgu klausītāju atsaucību. Cits slavens A. Hičkoka darbs ir viņa filma Putni, kas veidots pēc tāda paša nosaukuma D. di Morjē stāsta — alegoriska vēstījuma par dabas vēršanos pret civilizāciju. Līdzīgi tam, kā Tomasa Hārdija darbu norises vieta bija Anglijas dienvidrietumu grāfistes, ko viņš dēvēja par Veseksu, ari daudzu D. di Morjē stāstu un romānu darbība risinās vienā Anglijas reģionā - tā ir Kornvolas grāfiste, galējais Anglijas rietumu punkts. Padrūmā un klinšainā ainava, kas pakļauta spēcīgu vēju ietekmei no jūras, aizvien iedvesmojusi D. di Morjē, kura pati reiz rakstīja: “Te bija tā brīvība, kuru es vēlējos. Brīvība rakstīt, brīvība doties netraucētās pastaigās, kāpt kalnos, braukt ar laivu, būt vienai.” Kornvolas ainava ir līdzīga Hovatai Anglijas ziemeļdaļā, kur lielāko daļu mūža pavadīja un savus darbus sarakstīja māsas Brontē.

Līdzīgi tam, kā Dalne di Morjē savā daiļradē turpināja 19. gadsimta angļu literārās stāstniecības tradīcijas, arī viņas pašas darbi bijuši iedvesmas avots mūsdienu rakstniekiem, un interesantākais piemērs arī šajā gadījumā saistās ar kino - šķiet, ka mūsdienu vizuālo saziņas līdzekļu valdīšanas laikā literatūras un kino saiknes kļūst arvien aktīvākas. 1970. gadā iznāca Dafnes di Morjē stāstu krājums Ne pēc pusnakts, kurā iekļauts arī stāsts Tagad neskaties, mistisks vēstījums par neiespējamību izbēgt no likteņa, par likteni kā neizskaidrojamas augstākas varas izpausmi, zināmā mērā tā ir viena no versijām par “nāvi Venēcijā” (kaut arī saiknes ar Tomasa Manna darbu ir visai nosacītas), jo tieši šajā pilsētā iet bojā Morjē stāsta galvenais varonis. Savukārt 1973. gadā pēc šī stāsta Nikolass Roegs uzņēma filmu ar tādu pašu nosaukumu, bet 1981. gadā iznāca angļu rakstnieka Iana Makjuana romāns Svešinieku mierinājums, kura pamatsižets izraisa samērā spēcīgas asociācijas ar Dafnes di Morjē stāstu. Pats Makjuans reiz atzinis, ka viņa darba iedvesmas avots ir bijusi Roega filma, līdz ar to kino šajā gadījumā ir kā saikne, kas vieno divus tik radikāli atšķirīgus autorus kā Morjē un Makjuans.

Dafnes di Morjē romānu Mērija Enna (1954) formāli var klasificēt kā vēsturisku, un tā galvenā varone ir pašas D. di Morjē vecvecmāmiņa. Sājā darbā ir stāstīts, kā vienkārša Londonas meitene atbrīvojas ne vien no savām “valodnieciskajām” kokneja izloksnes saiknēm, bet arī no ierastās dzīves, kurā tā vairāk pazinusi ierobežojumu nekā iespēju, un kļūst par Jorkas grāfa mīļāko. Brīvības tēma ir viens no romāna vadmotīviem, Mērijas Ennas gadījumā tā ir atbrīvošanās no finansiālas atkarības (kas, protams, tikpat kā nekad nav iespējama), atbrīvošanās no 18. gadsimta beigu un 19. gadsimta sākuma sabiedriskās dzīves normām, kas viņai neļauj emancipēties kā sievietei. Kā saka pati Mērija Enna, visi likumi ir vīriešu radīti un kalpo viņu interesēm. Taču Dafnes di Morjē romāna centrālā tēma ir kaislība, iekāre un savas seksualitātes izzināšana, seksualitātes kā varas formas apzināšanās. Mērija Enna lieliski prot izmantot savu sievišķo šarmu jau no padsmitnieces vecuma, un šķietamās bezizejas situācijās viņas būtnes hipnotiskums kļūst par vienīgo tās glābiņa iespēju. Romāns uztverams kā nosacīti vēsturisks, jo jebkurš darbs par kādu reāli eksistējošu personību, lai cik rūpīgi arī tiktu izpētīta šīs personas biogrāfija un fakti par dzīvi, vienmēr ir autora iztēles papildināts, jo fakti paši par sevi vēstījumu neveido. Un nav nemaz būtiski, ja līdztekus dokumentāli apstiprināmiem faktiem lasītājiem tiek piedāvātas arī situācijas, kas ir 1). di Morjē radošās iztēles auglis, jo ne jau faktu dēļ vien lasām romānus, bet lai gūtu iespēju redzēt pasauli gan no cita personāža, gan cita laikmeta redzes viedokļa, lai iegūtu estētisku pieredzi, kas mums liegta empīriski. Mērija Enna ir varone, kas sevī apvieno gan mahinatores un manipula-tores, gan arī pavedējas un “liktenīgās sievietes” iezīmes, kura ne vien meklē labklājības iespējas savā dzīvē, bet ir spējīga arī uz pašuzupurēšanos un pašaizliedzību. Viņas portretu varam salīdzināt ar Henrija Fīldinga romāna Liekulības tirgus varoni Berkiju Sārpu, kuras dzīvi vada pastāvīga vēlēšanās nokļūt aiz savas izcelsmes robežām. Mērija Enna ir varone, kuras mīlas dēkas un piedzīvojumi gan drīzāk traktējami kā viņas emancipācijas metafora.

Pēc struktūras D. di Morjē romānu iespējams klasificēt kā tā saucamo audzināšanas romānu, kura centrā ir galvenās varones i/.iii}’,Miies un tapšanas process - ne vien tapšana par sievieti, bet .111 viņas patības veidošanās process. Audzināšanas romāns struk-ituali ir balstīts iniciācijas rituāla arhetipā, un tā centrālais motīvs ii nobriešanas process, pāreja jaunā esamības līmeni, taču D. di Morjē gan vairāk interesē varones dzīvesstāsts, nevis biogrāfija kā līdzība vai metafora. Audzināšanas romāna tradīcijas britu literatūrā ir senas un spēcīgas, un kā piemērus varam minēt Čārlza Dikensa romānus un arī Džeimsa Džoisa romānu Mākslinieka portrets jaunībā. Dafnes di Morjē romānam Mērija Enna raksturīgs vienmērīgs ritms, emocionāls spriegums un pārdzīvojumi, kas lasītājam ļauj nokļūt mūsdienu cilvēkam svešā, taču ārkārtīgi vilinošā pasaulē.

VIKTORS FREIBERGS,

Dr. fil., asoc. profesors, LU Moderno Valodu fakultātes prodekāns zinātniskajā darbā

Dafne di Morjë

MĒRIJA ENNA

Romāns

LJDK 821.111 - 31 Di 001

Apgāds “Daugava“, Arhitektu ielā 1, Rīgā, LV 1050. Izdevējdarbības licence Nr. 2-0944.

Iespiesta un iesieta

A/S “Preses nams” poligrāfijas grupa Jāņa sēta

1

Starp citu. Franču vai. Tulk. piez.

2

Viss galā, turpinājums nākamajā numurā. Franču, vai. Tulk. piez.

3

Pie jums? Vai pie manis? Franču vai. Tulk. piez.

4

Priecājos ar jums iepazīties - franču vai. Tulk. piez.

5

Kundze, es ļoti nožēloju - franču vai. Tulk. piez.

Content

di Morjē Dafne Mērija Enna

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trèša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

TREŠĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

CETURTĀ DAĻA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

DAFNES DI MORJĒ ROMANTISKĀS KAISLĪBAS

1