Teilora - Bredforda Barbara

Mīla citā pilsētā

Barbara Teilora - Bredforda

Mīla citā pilsētā

Manam dārgajam vīram Bobam, kuram esmu tik daudz pateicības parādā

1

Tuvodamies Varamaugas ezeram, Džeiks Kantrels palēnināja sava pikapa gaitu, nobremzēja un tad sēdēja un raudzījās laukā pa mašīnas logu.

Ezers bija pavisam rāms; vēsās aprīļa novakares gaismā tā gludais spogulis izskatījās sudrabains. Džeiks pacēla acis pret debesīm - tās šķita tikpat blāvas un stingas kā ūdens klaids. Toties pauguri, kuri slējās ap ezeru, bija asā kontrastā ar ūdeni un debesīm - tos sedza košs, sulīgs koku zaļums.

Džeiku neviļus atkal pārņēma sajūsma: cik skaists skats paveras no šīs vietas, gluži nereāla ainava, kurā acīm atklājas debesis un ūdens! Džeikam šī ainava itin kā kaut ko atsauca atmiņā, itin kā atgādināja kādu citu vietu, tikai viņš nezināja, kuru... varbūt tā bija vieta, kur viņš nemaz nebija bijis, tikai klejojis tur savā iztēlē... Anglija, Francija, Itālija vai Vācija, varbūt pat Āfrika. Kāda zeme, kurā Džeiks vēlētos reiz nonākt. Ja vien rastos izdevība. Viņš vienmēr bija alcis ceļot, sapņojis par došanos uz eksotiskām zemēm, taču divdesmit astoņos gados, kurus bija pavadījis uz šīs planētas, tikai pāris reižu bija aizbraucis uz Ņujorku un divreiz viesojies pie savas māsas Petas, kura tagad dzīvoja Atlantā.

Ar plaukstu aizēnojis acis, Džeiks vēlreiz aplūkoja šo ainavu, kurā atklājās zeme, ūdens un debesis; tad

viņš savā nodabā atzinīgi pamāja. Cik šodien brīnumaina gaisma, tā itin kā plūst no citas pasaules, viņš nodomāja, joprojām nenovērsdams acu no ainavas.

Džeiku vienmēr bija valdzinājusi gaisma - gan dabiskā, gan mākslīgā. Ar mākslīgo viņš noņēmās ikdienas darbā, savukārt dabisko bieži pūlējās iemūžināt uz audekla - tad, kad atradās brīvs bridis, lai varētu paņemt rokā otu un ļauties savām vēlmēm. Kaut arī Džeiks neuzskatīja sevi par meistaru, viņš gleznoja, kad vien bija iespējams. Jaunajam vīrietim gleznošana - un tāpat arī elektrības gaismas efektu sagatavošana - sniedza lielu gandarījumu. Pašreiz Džeiks izstrādāja lielu apgaismošanas projektu; tas bija grūts darbs, īsts pārbaudījums viņa spējām un izdomai, un šis uzdevums atraisīja viņa radošo garu. Džeikam ļoti patika šāds izaicinājums.

Aiz muguras brīdinoši ieskanējās kādas mašīnas signāls, Džeiks uztrūkās no domām, nospieda gāzes pedāli un turpināja ceļu.

Viņš brauca pa 45. Ziemeļu šoseju, kas aizvedīs līdz 341. šosejai, kura stiepās līdz Kentai. Un braukdams jauhais vīrietis visu laiku pievērsa uzmanību gaismas neparastajam dzidrumam; šajā gaismā itin kā atbalsojās ezera atstarotā blāzma, un, jo tālāk uz ziemeļiem viņš devās, jo spožāka tā šķita.

Džeiks nesen bija uzzinājis, ka dzidrā gaisma ir raksturīga tieši šim apvidum, kuru daži dēvēja par ziemeļrietumu augstieni, bet citi - par Ličlīldas pauguraini. Viņam bija gluži vienalga, kā šo apvidu sauc. Viņš zināja tikai to, ka šī vieta ir pasakaini skaista, un klusībā dēvēja to par Dieva zemi. Un neparastās, kvēlās debesis, kas reizēm šķita pārdabiskas, bieži vien modināja viņā dziļu bijību.

Kaut arī Džeiks bija dzimis un uzaudzis Hartfordā un visu mūžu pavadījis Konektikutā/apvidus, pa kuru viņš tagad brauca, viņam bija jaunatklājums. Četrarpus gadus viņš bija nodzīvojis Ņūmilfordā, taču gandrīz nekad nebija šķērsojis pilsētas robežas. Tā tas bija turpinājies līdz pagājušajam gadam, kad Džeiks bei-dzot bija sācis dzīvot šķirti no savas sievas Emijas.

Viņš viens pats gandrīz gadu bija mitinājies nelielā mākslinieka darbnīcā Benkstrītā - turpat hūmilfordā. Tajā laikā jaunais vīrietis bija sācis braukāt apkārt pa lauku apvidu, dodoties arvien tālāk un tālāk, lai sameklētu jaunu mājvietu, kas būtu kaut drusku ērtāka par mākslinieka darbnīcu, - kādu dzīvokli vai, vēl labāk, nelielu mājiņu.

Metālu no Kentas pie 341. šosejas pirms trīs mēnešiem Džeiks bija atradis baltu dēļu namiņu. Dažas nedēļas bija pagājušas, to tīrot, krāsojot un sagatavojot dzīvošanai, pēc tam Džeiks bija apmeklējis tuvākos vecu lietu veikalus un ūtrupes, meklēdams mēbeles. Viņš bija pārsteigts par to, cik interesantas lietas izdevās atrast un cik maz, viņaprāt, tās maksāja. Pavisam neilgā laikā viņam bija izdevies panākt, lai mazais, ar dēļiem apšūtais namiņš izskatītos jauks un būtu mājīgs. Beigās vienā no Denberijas lielajiem veikaliem Džeiks bija nopircis labu, jaunu gultu, labu paklāju un televizoru. Pirms trim nedēļām viņš beidzot bija pārcēlies uz jauno mājokli un kopš tā laika jutās kā karalis savā pilī.

Džeiks vienmērīgi brauca uz priekšu, domādams vienīgi par to, kā tikt mājās. Mājas. Pēkšņi viņš aptvēra, ka sācis iedziļināties šajā vārdā.

Iztēlē viņš jau atradās tur. - Mājas, - jaunais vīrietis skaļi teica. Jā, viņš patiešām steidzās uz mājām. Uz savu namiņu. Viņš izbaudīja šo domu - tā viņam patika. Džeika jutīgajās lupās atplauka smaids. Mājas. Mājas.

Mājas. Šis vārds pēkšņi bija ieguvis īpašu nozīmi. Tas ietvēra sevī ļoti daudz.

Džeiks pēkšņi iedomājās, ka deviņos gados, ko bija nodzīvojis laulībā ar Emiju, ne reizi nebija dēvējis viņu dažādās mājvietas par mājām; par tām runādams, viņš allaž sacīja dzīvoklis, vecais, labais rančo vai kaut ko tamlīdzīgu.

Tagad viņš aptvēra, ka līdz šai dienai vārds mājas viņam bija nozīmējis namu Martfordā, kur viņš bija dzīvojis pie vecākiem Džona un Annas Kantreliem, kuri abi bija nomiruši pirms vairākiem gadiem.

Baltais, ar dēļiem apšūtais namiņš 341. šosejas malā, jauka dārza un latiņu žoga apņemts, bija kļuvis par īstām mājām, par Džeika paradīzi, par patvērumu. Aiz dārza pletās vairāki lauki, un vienā no tiem atradās liels šķūnis, kuru Džeiks bija pārvērtis par darbnīcu. Jaunais vīrietis visu šo īpašumu nomāja, bet tas viņam tik ļoti patika, ka viņš nopietni domāja par tā pirkšanu. Ja vien viņš Ņūmilfordas bankā varētu dabūt aizdevumu. Ja vien īpašnieks to pārdotu. Šajā brīdī Džeiks nebija pārliecināts ne par vienu, ne otru iespēju. Viņš varēja tikai cerēt.

Jaunais mājoklis bija pietiekami liels, turklāt ērti bija arī tas, ka namiņš atradās tuvu Nortvilai, uz kurieni pirms dažām nedēļām Džeiks bija pārcēlis savu elektriskās apgaismes firmu. Viņš bija vēlējies saraut visas saites ar hūmilfordu, jo tur joprojām dzīvoja un strādāja Emija. Viņu starpā gan nevaldīja naids; patiesībā viņi bija gluži labi draugi, par spīti tam, ka kopdzīve bija izirusi.

Viņu šķiršanās bija draudzīga, saprātīga, kaut arī sākumā Emija nebija gribējusi laist vīru prom. Beigu beigās viņa bija piekritusi. Kas cits viņai atlika? Džeiks jau sen gan garīgi, gan fiziski bija aizgājis no viņas dzīves, kaut ari viņi vēl mita Ņūmilfordā vienā dzīvoklī. Tajā dienā, kad viņš beidzot bija sakravājis somas un pēdējo reizi pavēstījis Emijai, ka ir nolēmis šķirties, viņa bija iesaukusies:

- Labi, labi, Džeik, esmu ar mieru - šķirsimies! Taču paliksim draugi. Es ļoti lūdzu!

Garā sen atrazdamies tālu projām, ar vienu kāju jau pāri slieksnim, Džeiks viņai labprāt bija piekritis. Vai gan no tā varētu celties kāds ļaunums? Ja Emijai šādas attiecības sniedz mierinājumu - jo labāk! Viņš bija gatavs uz visu, lai tikai vieglāk varētu aizbēgt, beidzot tikt projām no viņas - un izdarīt to mierīgi, neizraisot vēl vienu ķildu.

Uz mirkli Džeika domas pilnīgi pievērsās Emijai. Daudzējādā ziņā viņam sievas bija žēl. Viņa nepavisam nebija slikts cilvēks. Emija tikai bija garlaicīga un bieži vien saīgusi, un viņai nebija iztēles. Gadu gaitā sieva bija tapusi par tādu kā smagu akmeni, kurš spieda Džeiku pie zemes un izraisīja viņā depresiju, kas jaunajam vīrietim nepavisam nebija raksturīga.

Džeiks apzinājās, ka viņš ir apķērīgs, izveicīgs un gudrs. Tāds viņš bija bijis allaž, pat jau bērnībā. Un viņš bija prasmīgs sava aroda meistars. Džeika darba devējs firmā Bolton Electric, kur jaunais vīrietis agrāk strādāja, vienmēr uzsvēra, ka viņš ir īsts ģēnijs apgaismošanas un īpašu gaismas efektu jomā. Un cītīgs, smags darbs līdz ar talantu bija ļāvuši Džeikam dzīvē tikt uz augšu; viņš bija gribējis pakāpties vēl augstāk, taču sieva bija kavējusi to darīt.

Emiju vienmēr māca bailes, bailes no tā, ka varētu kaut kas noiet greizi, ja viņi novirzītos no iemītās taciņas, ja viņš censtos pilnveidot sevi un viņu abu dzīvi. Kad pirms diviem gadiem Džeiks bija atstājis firmu

Bolton Electric un izveidojis pats savu uzņēmumu, Emija bija mēģinājusi to nepieļaut.

- Tev nekas neizdosies, tava iecere izgāzīsies, un kas tad ar mums notiks? - viņa bija gaudusies. - Vai tu vispār kaut ko sajēdz uzņēmējdarbībā? - viņa bija nervozi runājusi, un viņas sejā bija iegūlusi mokpilna izteiksme, ap cieši sakniebto muti bija iezīmējies balts laukums. Viņš neko nebija atbildējis, un Emija bija pie-bildusi: - Es zinu, Džeik, ka tu esi labs elektriķis. Taču darījumu kārtošana tev nav pa spēkam.

Šis atzinums Džeiku bija saniknojis. Uzmezdams sievai dusmīgu skatienu, viņš bija asi jautājis:

- Kā tu vari zināt, kas man ir un kas nav pa spēkam? Tu taču gadiem ilgi neesi interesējusies par mani un to, ko es daru!

Sieva pārsteigta bija raudzījusies pretī, un bija skaidri redzams, ka viņa ir satriekta, taču Džeiks bija teicis taisnību. Tagad, atceroties savus vārdus, viņam šķita, ka Emija zaudējusi interesi par vīru jau nākamajā gadā pēc kāzām.

Džeiks nopūtās. Viņu kopdzīve bija kļuvusi tik skumja un nomācoša, un jau nez kuru reizi viņš mēģināja izprast, kāpēc tā noticis. Emija un Džeiks bija kopā uzauguši Hartfordā, bija uzskatīti par mīlas pārīti jau kopš bērnības un apprecējušies tūlīt pēc skolas beigšanas. Tolaik nākotne Džeikam bija šķitusi spoža, tā bija solījusi bezgala daudz.

Džeikam netrūka sapņu un centienu. Diemžēl Emijai to nebija. Pēc dažiem kopā nodzīvotiem gadiem Džeiks bija aptvēris, ka sieva ne tikai sparīgi cīnās pret pārmaiņām, bet arī ļoti baidās no tām.

Kad vien Džeiks mēģināja uzsākt kaut ko tādu, kas ļautu uzlabot viņu dzīvi, sieva itin kā atvēsināja viņu ar auksta ūdens šalti. Pēc pieciem kopā pavadītiem

gadiem Džeikam bija sācis šķist, ka viņš jau slīkst aukstā ūdenī.

nākotne Emijas sabiedrībā viņam bija rādījusies tik drūma, bezcerīga un skumja, ka beigu beigās viņš bija sācis tiekties projām no sievas.

Apmierināta ar to, ka var iet ierasto ceļu, Emija pat nebija pamanījusi, ka vīrs garīgi un fiziski jau šķīries no viņas. Džeiks vēl mita tajā pašā dzīvoklī, bet patiesībā vairs tur nebija sastopams.

Gluži dabiski, jaunais vīrietis bija uzsācis dažas mīlas dēkas ar citām sievietēm, un viņš bija atklājis, ka pat nejutās vainīgs. Tolaik - nu jau pagājuši vairāk nekā divi gadi - Džeiks bija sapratis, ka starp viņu un Emiju viss beidzies. Jaunais vīrietis nebija brunču mednieks, un fakts, ka viņš pārkāpis laulību, liecināja: jūtas, kas viņus abus ar Emiju saistīja, ir pagaisušas, nekas vairs nav glābjams. Vismaz viņš tā jutās.

Emijas apātiskums un bailīgums, viņas neticība vīram un viņa spējām bija iznīcinājuši viņu kopdzīvi. Turklāt viņa bija atņēmusi Džeikam cerības.

Cerības vajadzīgas ikvienam... un ikvienam ir nepieciešami sapņi. Ak Dievs, kas gan cilvēkam paliek, ja viņam atņem sapņus? Džeika sapņus Emija bija samīdījusi.

Un tomēr Džeiks sievu nenosodīja; viņam Emijas bija žēl, varbūt tāpēc, ka šo sievieti viņš pazina tik ilgi - gandrīz visu mūžu. Turklāt viņš saprata, ka apzināti Emija nebija gribējusi nodarīt viņam pāri.

Džeiks klusām nopūtās. Emija maz sniedza citiem un ari pati saņēma pavisam maz. Dzīve viņai it kā slīdēja garām.

Emijai joprojām piemita bālas blondīnes glītums, taču viņa nedarīja neko, lai izceltu maigo ādas un matu krāsu, tāpēc šķita blāva un pelēcīga.

Pēkšņā gaišredzības brīdī Džeiks apjauta, ka otrreiz viņa neapprecēsies, un viņš klusu ievaidējās. Laikam gan alimentus viņam nāksies maksāt mūžīgi, līdz Emi-jas nāves stundai. Vai arī viņa nāves stundai. Pie joda, tas viņu neuztrauca! Viņš apzinājās, ka naudu varēs nopelnīt vienmēr. Džeikam piemita stingra pašapziņa.

Tuvodamies savam baltajam dēļu namiņam, Džeiks palēnināja pikapa gaitu, iegrieza mašīnu pagalmā un apturēja to pie garāžas. Tad pa sētas durvīm iegāja virtuvē.

Mājas, viņš nodomāja un pārlaida skatienu virtuvei. Tad pasmaidīja. Viņš patiešām bija mājās. Viņš patiešām bija brivs. Viņam piederēja pašam savs uzņēmums, un tas plauka un zēla. Atkal pavērās spoža nākotne. Beigu beigās viņa sapņi bija neskarti, neviens taču nespēja viņam tos atņemt. Džeiks bija mierā ar sevi. Un ar visu pasauli kopumā. Savā ziņā viņš pat bija samierinājies ar Emiju. Gan jau viņu laulība tiks izšķirta, un tad abus patiešām vairs nekas nesaistīs.

Ja Džeikam laimēsies, viņš satiks kādu citu sievieti un iemīlēsies viņā. Iespējams, viņš apprecēsies vēlreiz. Cerams, viņiem būs bērns. Varbūt pat vairāki. Sieva, mājas, ģimene un pašam savs uzņēmums. Tas bija tas, ko Džeiks vēlējās gūt, un, viņaprāt, tās bija vienkāršas un būtiskas vērtības. Protams, tur nebija nekā sarežģīta. Taču Emija bija padarījusi tās nesasniedzamas, jo pati nevēlējās tās iegūt. Viņa pat negribēja, lai viņiem būtu bērns. Pat no tā sievai bija bail.

- Un ja nu bērnam kaut kas kaitēs? - reiz Emija bija jautājusi, kad Džeiks bija teicis, ka vēlētos, lai viņiem ir bērns. - Ja nu bērnam būs kāds iedzimts defekts? Ko tad mēs darīsim, Džeik? Es negribu, lai manam bērnam ir kāds defekts.

Pilnīgi satriekts, Džeiks bija pārsteigumā skatījies uz sievu, nesaprazdams, kā gan viņa spēj ņemt mutē tādus vārdus. Tajā reizē viņš bija jutis mostamies dus-mas, kuras ilgi nepagaisa.

Pirms gada Džeiks pēkšņi bija aptvēris, ka Emija no viņa dzīves izkrāpusi visu to laiku, ko viņi pavadījuši kopā. Viņš to uzskatīja par noziegumu. Bet viņš taču pats to bija pieļāvis, vai ne? Džeika māte reiz bija teikusi: cilvēks kļūst par upuri tikai tad, ja pats to pieļauj. Jaunais vīrietis pats sev piekodināja: atceries to!

Viņš bija mēģinājis Emijai palīdzēt mainīties, bet sieva tikai bija apveltījusi viņu ar neizteiksmīgu skatienu - bija skaidri redzams, ka viņa nesaprata, kas vīram padomā.

Pēkšņi kļuvis nepacietīgs, Džeiks atvairīja domas par Emiju. Galu galā viņai tagad bija pašai sava dzīve. Un viņam sava.

Atvēris ledusskapi, Džeiks izņēma alus pudeli, atkorķēja to, tad, atbalstījies pret izlietni, ar baudu iedzēra auksto alu; šis dzēriens garšoja vislabāk tad, ja to malkoja tieši no pudeles.

Iezvanījās telefons. Viņš paņēma klausuli.

- Hallo!

- Džeik, vai tas esi tu?

Izdzirdis runātājas balsi, Džeiks neviļus drusku izslējās.

- Jā. Kā tev klājas, Samanta?

- Labi, Džeik, paldies. Tu taču neesi aizmirsis, ka šovakar mums norunāta tikšanās?

- Heesmu vis. Tikai es kavēšos, nupat pārbraucu no darba. Drīz būšu klāt. Patiešām drīz.

- Tikai nenosities! Es arī drusku kavēšos. Satiksimies teātrī.

-Sarunāts! - Viņš uzmeta skatienu virtuves pulkstenim. Pusseši. - Pēc kādas stundas, labi?

- Jā. Uz redzi!

- Uz redzēšanos! - Džeiks atvadījās un nolika klausuli.

Pabeidzis dzert alu, viņš aizgāja uz guļamistabu. Viņš novilka zābakus, džinsus, biezo džemperi un veļu un tad vannasistabā nostājās zem dušas.

Pēc kādām piecām minūtēm jaunais vīrietis jau bija noslaucījies, uzvilcis frotē peldmēteli un devies uz nelielo dzīvojamo istabu.

nostājies pie atskaņotāja, viņš pārlaida acis pāri kompaktdisku plauktiņam, no mātes Džeiks bija mantojis mūzikas mīlestību, īpaši tuva viņam bija klasika un operas. Mātei bija skaista balss, un viņš bija uzaudzis, skanot Verdi, Pučīni, kā arī Mocarta, Rahmaņi-nova, Čaikovska un citu dižu komponistu skaņdarbiem. Džeiks allaž bija jutis nožēlu par to, ka māte nebija varējusi iegūt kārtīgu muzikālu izglītību, nebija varējusi vingrināties; viņš uzskatīja, ka mātes balss būtu pelnījusi Ņujorkas Metropolitēna operas auditoriju.

Gluži neviļus Džeiks bija paņēmis disku ar vienu no mātes iemīļotākajiem skaņdarbiem - Pučīni "Tosku", taču, bn'di lūkojies uz šo kompaktdisku ar Marijas Kalla-sas balss ierakstu, viņš to nolika atpakaļ un paņēma citu - Pučīni un Verdi operu āriju izlasi Kiri Tekanavas dziedājumā; viņš dievināja šo balsi - Tekanava bija viņa iemīļotākā operzvaigzne. noregulējis atskaņotāju tā, lai mūzika skanētu skaļi, jaunais vīrietis atgriezās vannasistabā, atstājot vaļā durvis, lai varētu pilnībā

baudīt skanu viļņus.

/ / /

Lūkojoties vannasistabas spogulī, Džeiks pārvilka plaukstu pāri zodam, nekādu šaubu - bija nepieciešams noskūties. Viņš ieziepēja zodu, pārbrauca tam

f

ar skuvekli, noskaloja seju, atsukāja atpakaļ mitros, tumšos matus un tad devās uz guļamistabu; visu laiku viņš klausījās Tekanavā, kura dziedāja ārijas no Verdi operām "Dons Karloss", "Trubadūrs" un "Traviata".

Kad Džeiks jau bija uzvilcis tīrus, zilus džinsus, kreklu ar zilām un baltām rūtīm un tumšzilu, sportisku jaku, vēl joprojām skanēja dziedātājas balss.

Viena no Džeika pašām mīļākajām ārijām bija " Vissi cJAite'' no Verdi "Toskas", un viņš iegāja dzīvojamā is-tabā, noregulēja atskaņotāju tā, lai skanētu šī ārija, un apsēdās. Jaunais vīrietis negribēja nokavēt tikšanos ar Samantu Metjū, taču vienlaikus viņš vēlējās noklausīties savu iemīļoto skaņdarbu.

/ /

Kad Tekanavas balss piepildīja telpu, paceļoties līdz pašam jumtam, Džeiks juta, ka tā viņu apņem no visām pusēm. Viņš juta, ka nogrimst šajā brīnišķīgajā balsī, šajā dievišķajā mūzikā, kuras skaistums un skumīgums saviļņoja viņu katrā reizi no jauna.

Tekanava patiešām bija Toska, viņa izdziedāja savas bēdas, savu postu un nelaimi, un Džeiks, atslējis galvu pret krēsla atzveltni, aizvēris acis, atdevās mūzikas varai.

Piepeši jaunais vīrietis juta, ka viņam aizžņaudzas rīkle. Acīs sakāpa asaras. Viņā uzbangoja jūtas... viņu pārņēma ilgas pēc kaut kā... viņš nezināja, pēc kā. Tad viņš aptvēra... viņš ilgojās atkal just. Es zinu: ir jābūt vēl kaut kam, viņš nodomāja, dzīvē irjābūt kaut kam vairāk...

Atslābinājis visu augumu, Džeiks ļāva, lai mūzika šļācas viņam pāri, un nekustējās arī pēc tam, kad ārija bija izskanējusi. Kamēr viņš tā mierīgi atpūtās, viņa kalsnajā sejā ar izteiksmīgajiem vaibstiem vairs nebija jaušamas rūpes.

Pēc brīža Džeiks atrāva no krēsla savu slaido augumu, piecēlās un devās izslēgt atskaņotāju. Pēc piecām

minūtēm viņam jau jābūt Kentā, bet līdz turienei bija jābrauc ilgāk.

Pa virtuves durvīm izgājis no mājas, viņš piesteidzās pie pikapa.

Braukdams uz Kentu, Džeiks visu ceļu prātoja par gaidāmo tikšanos ar Samantu Metjū. Pirms dažām nedēļām viņš bija sastapis šo sievieti savrupmājā netālu no Vašingtonas, kur viņš strādāja pie liela elektriskās apgaismošanas pasūtījuma. Samanta dzīvoja Vašingtonā, un viņa zīmēja skices un savā darbnīcā gatavoja oriģinālus audumus, kurus savrupmājas īpašnieks, Džei-ka klients, izmantoja telpu dekorēšanai.

Kādu dienu, sēdēdami pasūtītāja namā pie kafijas tases, viņi bija sākuši tērzēt, un Samanta bija izrādījusi interesi par gaismas efektiem, kurus Džeiks bija iecerējis izmantot ēkas un tās apkārtnes apgaismošanai.

Pēc dažām dienām viņa bija piezvanījusi un teikusi, ka viņai ir kāds priekšlikums. Samanta piedāvāja Džei-kam kopā ar viņu veidot skatuves noformējumu izrādei, ko iestudēja kāda Kentas pašdarbības teātra trupa, ar kuru viņa sadarbojās.

Jaunais vīrietis bija apsolījies ierasties vismaz uz vienu mēģinājumu. Un tas bija paredzēts šovakar. Džei-kam nebija ne jausmas, kas notiks tālāk, un viņš nezināja, vai šis mēģinājums būs pirmais un reizē pēdējais vai arī pirmais daudzu virknē.

Samantai viņš nebija atzinies, ka viņu satrauca doma par darbošanos teātrī, kaut arī neprofesionālu trupā, kāda bija šī. Viņš apjauta, ka tas būtu brīnišķīgs viņa spēju pārbaudījums, kas ļautu iemācīties daudz jauna.

Kad Džeiks, tuvodamies Kentai, prātoja par dažādiem apgaismošanas paņēmieniem, viņam nebija ne jausmas, ka viņš tiek virzīts pretim savam liktenim.

Jaunais vīrietis nenojauta, Ka drīz vien viņa dzīve mainīsies, turklāt tik būtiski, ka tā jau būs pavisam cita dzīve.

Vēlāk, atceroties šo vakaru, viņš brīnījās, cik parasts tas tolaik bija šķitis. Džeiks jautāja sev, kā gan viņš nebija manījis, ka gaidāms kaut kas nozīmīgs, - kā viņš nebija jutis, ka dodas savas dzīves lielajā ceļojumā.

/

2

Samanta Metjū pacēla acis no lugas eksemplāra, kurā bija kaut ko atzīmējusi, un sarauktu pieri pāri galdam palūkojās uzšāvu draudzeni Megiju Sorelu.

- Un tagad tu man saki, ka esmu izvēlējusies nepareizo lugu! Tagad, kad jau esmu iedalījusi aktieriem lomas un visi kā traki kaļ tekstu! - viņa drusku paceltā balsī sacīja.

- Es neesmu to teikusi! - Megija protestēja. - Es tikai vaicāju, kāpēc tu to izvēlējies. Es gluži vienkārši skaļi domāju. Goda vārds!

- Vai nu tu tikai skaļi domāji vai ne, bet izklausījās, ka tu mani kritizē.

- Mē taču, Samanta!

-Tad tu apšaubi manu izvēli.

- Arī to es nedaru. Tu ļoti labi zini, ka nekad neapšaubu to, ko tu saki vai dari. Es tikai prātoju, kāpēc tu ņēmi tieši šo lugu.

Samanta pamāja ar galvu.

- Labi, labi, ticu jau, ticu! Es taču zinu, ka tu esi uzticama draudzene, ar kuru mēs gadu gaitā esam bijušas nešķiramas priekos un bēdās, saulē un vētrās. Mana labākā draudzene pasaulē!

- Un tu - mana, - Megija nomurmināja. - Bet tagad paskaidro, kāpēc tu izvēlējies tieši "Salemas raganas'!

- Tāpēc, ka pagājušajā gadā, kad tu vēl nebiji pārcēlusies uz šejieni, mēs uzvedām "Annij, tver revolveri!" un es negribēju ķerties pie vēl viena mūzikla iestudēšanas. Es vēlējos iestudēt drāmu. Vislabprātāk lugu, ko sarakstījis kāds liels rakstnieks, kurš vēl ir dzīvs, tāpēc es izvēlējos Artūra Millera darbu. Taču es atzīšos -ir arī kāds cits iemesls...

-Tas, ka mēs pirms tūkstoš gadiem šo lugu iestudējām Beningtonā, - Megija, zīmīgi smaidot, pārtrauca draudzeni. - Tas ir otrs iemesls, vai ne?

Samanta atgāzās krēslā un bndi cieši lūkojās uz Me-giju, tad lēnām papurināja galvu.

- Nē', tas nu gan ne.

- Ak, un es jau domāju, ka tevi pamudinājis sentimentāls iemesls! - Megija savilka seju jocīgā grimasē un paraustīja plecus. - Kāda es esmu dumiķe!

- Sentimentāls iemesls? - pārjautāja Samanta.

- Kā tad! Mums toreiz bija deviņpadsmit, un mēs vienā mirklī kļuvām par labām draudzenēm. Precīzāk sakot, par sirdsdraudzenēm. Mēs abas pirmoreiz dzīvē bijām iemīlējušās un pirmoreiz kāpām uz skatuves. Lugas "Salemas raganas" iestudējumā. Tas gads mums abām bija īpašs, bet tu to esi aizmirsusi, vai ne?

- Es atceros to koledžā pavadīto gadu. tūkstoš deviņi simti septiņdesmit pirmo. Starp citu man tas tieši vakar ienāca prātā. Savā ziņā tev taisnība. Izraugoties "Salemas raganas", es jutos droša, jo labi pazīstu šo lugu. Bet, kad es sacīju, ka manu izvēli noteicis arī kāds cits motīvs, man padomā bija tas, ka Artūrs Millers dzīvo Konektikutā un mūsu trupa ir Konektikutas trupa.

Ja gribi, vari uzskatīt mani par sentimentālu, Megij.

«

- Sirds dziļumos tu tiešām esi sentimentāla, kaut arī izliecies, ka tāda nepavisam neesi, - atteica Me-SU’a.

- Varbūt esmu arī, - Samanta draudzenei piekrita un iesmējās. - Kaut arī dažiem liekas, ka man patīk citus izrīkoti

- Tas nu tev patīk gan! - Megija smiedamās attrauca.

- Paldies, mīļā draudzene! Lai nu kā būtu, atgriezīsimies pie mūsu iestudējuma. Arī tu šo lugu labi pazīsti; kad sāksi veidot skatuves ietērpa skices, tu sapratīsi, ka tā ir liela priekšrocība.

-Samanta, vai tu vispār aptver, cik ļoti šis pasākums mani satrauc? nesaprotu, kā es ļāvu, lai tu mani pierunā tajā iesaistīties! Es taču nekad mūžā neesmu veidojusi teātra dekorācijas!

- Toties tu esi brīnišķīgi iekārtojusi telpas, īpaši pēdējā laikā; un atceries - katrs darbs taču vienreiz ir darīts pirmoreiz! Viss būs kārtībā, tev izdosies!

-Kaut es būtu tikpat pārliecināta par to kā tu! Godīgi sakot, es nesaprotu, kā pie šī uzdevuma ķerties. Vakarnakt es vēlreiz izlasīju lugu, bet jutu, ka galva ir pilnīgi tukša. Patiesībā es gribu atteikties no līdzdalības šajā pasākumā. Vai esi pārliecināta, ka nevarēsi atrast kādu citu, kurš spētu veidot izrādes scenogrāfiju?

- nevarēšu vis, Megij. Tev tikai piemeties lampu drudzis, tas jau nav nekas sevišķs. Tici man - tiklīdz tu paņemsi pirkstos zīmuli un sāksi kaut ko skicēt uz papīra, viss nostāsies savās vietās. Uzticies man!

- neesmu droša, ka man to vajadzētu darīt, Samanta. Vienmēr, kad es tev esmu uzticējusies, esmu iekūlusies ķezā.

- nav tiesa! - Samanta atcirta un atstūma savu krēslu

no galda. Tad piecēlās un žestikulēdama sāka staigāt pa skatuvi. v

-Šeit, Megij, tev būs jāizveido skatuves fona dekorācija, un mēbelēm ir jāatbilst lugā atspoguļotajam laikmetam. Tātad tām jābūt agrīnajā amerikāņu stilā.

Bet kāpēc es par to vispār runāju - tu taču esi speciāliste mēbeļu jomā!

Samanta strauji apsviedās apkārt un paraudzījās uz draudzeni. - Iztēlē es redzu, ka skatuves fons ir ļoti dramatisks un pavisam neparasts. Melni un balti krāsu laukumi, varbūt arī daži pelēki triepieni. Kā tev šķiet?

Piekrītoši pamājot, Megija piecēlās un devās pie Samantas. - Jā gan! - viņa iesaucās, un pirmoreiz bija jaušams, ka viņa ir aizrāvusies ar šo ieceri. - Es skaidri zinu, ko tu gribi teikt. Fonam ir jābūt ļoti atturīgam. Gandrīz kailam. Patumšam un vienlaikus acīs krītošam. Manuprāt, skatuvei ir jābūt netradicionālai, oriģinālai. Pārsteigsim skatītājus! - Tad Megija savilka uzacis. - Vai tu man piekrīti?

Samanta uzsmaidīja draudzenei. - Kā nu ne! Es zināju, ka tā lieta ies, tiklīdz es piespiedīšu darboties tavu attapīgo galviņu. Megij, tu esi ļoti talantīga, un fantāzijas tev netrūkst; esmu pārliecināta, ka visu izdarīsi tieši tā, kā vajadzīgs.

- Es ceru. Man šausmīgi negribētos tevi iegāzt... -Megija apklusa, uz bridi iegrima domās un tad piebilda: - Klau, šonedēļ pat es aizbraukšu uz Ņujorku un sadabūšu grāmatas, kas veltītas scenogrāfijai.

- Aizbrauc gan. Nē, pagaidi, nav taču vajadzības doties uz Manhetenu. Pameklē kādā grāmatveikalā Vašingtonā un tepat Kentā. Esmu pārliecināta, ka tajos ir liela grāmatu izvēle. Tur atrodams itin viss no briljantiem līdz vecām naglām.

Megija iesmējās-viņu allaž sajūsmināja draudzenes sulīgie izteicieni, ar kādiem viņa svaidījās kopš koledžas laikiem.

Vēl kādu brīdi abas sievietes stāvēja skatuves vidū, apspriežot skatuves fonu un dekorācijas. Tad Megija aizgāja pēc savas piezīmju grāmatiņas un sāka steidzīgi kaut ko skicēt, visu laiku klausoties Samantas vārdos un laiku pa laikam piekrītoši pamājot.

Abas sievietes bija četrdesmit trīs gadus vecas un izskatīgas, bet ārēji un arī dziļākajā būtībā stipri atšķirīgas.

Samanta Metjū bija vidēja auguma, slaida, viņas pāragri nosirmojušie, sudrabainie mati bija īsi apgriezti un nosedza pieri. Tā kā Samantai bija meitenīgi skaista seja un svaiga ādas krāsa, matu sudrabainais tonis nepadarīja viņu vecu. Lielajās, brūnajās acīs, kas atradās tālu viena no otras, bija jaušama dvēsele.

Samanta bija enerģiska, aizrautīga un sabiedriska, viņa ar visiem prata rast kontaktu un bija draudzīga pēc dabas. Ja Samantai tika uzticēts pārraudzīt kāda uzdevuma izpildi, viņai patika ņemt grožus savās rokās. Tomēr viņa izturējās laipni un sirsnīgi, un ar viņu nebija grūti sadzīvot.

Pretstatā draudzenei Megija Sorela bija pagara auguma, vijīga, un viņas gaišzilās acis bija ļoti spožas; reizumis tās raudzījās visā ar apbrīnu. Viņas biezajās, kastaņbrūnajās cirtās dzirkstīja sarkanīga vizma, un matus viņa atsukāja no pieres un ļāva tiem brīvi krist pār pleciem. Kaut ari Megijas seja bija diezgan stūraina un drīzāk tā būtu dēvējama par pievilcīgu nekā skaistu, viņa bija valdzinoša.

Megijas kustības bija vijīgas, graciozas. Šķita, ka viņa visu uztver mierīgāk nekā draudzene, tomēr enerģijas un dzīvīguma viņai bija tikpat daudz cik Samantai. Tikai viņas izturēšanās bija citāda - mierīga, savaldīga. Megija bija rāmāka un atturīgāka par draudzeni. Un vienlaikus viņa bija aktīva, dzīvespriecīga sieviete.

Arī ģērbšanās stils pauda: Katra sieviete ir uzticīga savai īpatnībai. Šajā vakarā Samanta bija apvilkusi to ietērpu, ko pati dēvēja par savu formastērpu": labi piegrieztus, zilus džinsus, baltu kokvilnas kreklu, melnu gabardīna jaku ar misiņa pogām; kājās viņai bija baltas zeķes un kārtīgi nospodrinātas, melnas ku rpes.

Megija parasti nevalkāja tik smalkas drānas; viņa bija tērpusies pagaros, brūnos zamšādas svārkos, tiem pieskaņotos zamšādas zābakos, krēmkrāsas zīda blūzē, ap pleciem viņai bija apmesta brūna kašmira šalle.

Katras sievietes apģērba stils skaidri pauda, ka viņas prot ģērbties un labi zina, kas viņām piestāv; turklāt tas liecināja arī par viņu profesiju.

Samanta un Megija bija sirdsdraudzenes kopš koledžas laikiem un daudzus gadus bija jutušās tuvas arī tad, kad viņas šķīra tūkstošiem kilometru. Viņām bija izdevies sastapties samērā bieži - vismaz pāris reižu gadā, un vienmēr, cik vien tālu atmiņa sniedzās, viņas reizi nedēļā bija tērzējušas pa telefonu. Pirms astoņiem mēnešiem, pēc vesela apvērsuma viņas dzīvē Megija bija pārcēlusies uz Konektikutu, un draudzenes atkal bija kļuvušas nešķiramas.

Teātra zāles dziļumā noklaudzēja durvis, un abas sievietes satrūkās. Viņas neviļus apsviedās apkārt un ielūkojās krēslainajā skatītāju zālē.

- Ā, tas ir tikai Toms Krūzs! - Samanta tūliņ sacīja, un viņas sejā atplaiksnījās prieks. Viņa dedzīgi pamāja vīrietim, kurš pa eju starp krēslu rindām tuvojās skatuvei.

- Toms Krūzs! Megija nočukstēja, cieši satverdama Samantas roku, un raudzījās uz to pusi, kurai bija pievērsts draudzenes skatiens. - Dieva dēļ! Kāpēc tu mani

nebrīdināji?! Vai viņš ir pārcēlies šurp? Vai viņš interesējas par šo trupu? Ak Dievs! Es ceru, ka viņš negrasās joka pēc iestudēt kādu lomu šai lugā! Ja spēlēs īsts profesionālis, man no dekorācijām nekas nesanāks!

Samanta sāka skali smieties. Tad viņa klusi teica:

/ /

- Cik man zināms, misters Krūzs joprojām mīt Ka-lifornijā. Bet šis puisis, kurš mums tuvojas, tiešām varētu būt Toms Krūzs, tāpēc arī es viņu tā saucu.

Kad jaunais vīrietis pāri skatuvei devās pie abām draudzenēm, Megija palaida vaļā Samantas roku.

- Piedod, ka nokavējos, - vīrietis atvainojās Samantai, pastiepa plaukstu un sasveicinājās ar viņu.

- Piekās, nekas, - Samanta atteica. - Lūdzu, iepazīsties ar manu draudzeni. Megij, šis ir Džeiks Kantrels. Džeik, šī ir Mārgarita Anna Sorela, parasti dēvēta par Megiju. Viņa ir interjera māksliniece un mūsu izrādei veidos dekorācijas. Megij, Džeiks ir ģeniāls apgaismotājs un gaismas efektu meistars. Es ļoti ceru, ka viņš pievienosies mūsu mazajai trupai un darbosies kopā ar mums. Tik prasmīgs gaismu speciālists mums ir pilnīgi nepieciešams.

Džeiks apveltīja Samantu ar kautru smaidu un tad pievērsās Megijai. - Priecājos iepazīties, - viņš pieklājīgi teica un pastiepa pretī roku.

Megija to satvēra. Džeika plauksta bija vēsa, rokasspiediens stingrs. - Es tāpat, - viņa nomurmināja.

Brīdi abi lūkojās viens otrā. Megijai iešāvās prātā: cik šis puisis ir izskatīgs! Un tūlīt viņa saprata, ka Džeiks pats to nemaz neapzinās. Šo cilvēku kaut kas nomāc,

Megija nosprieda, pamanīdama, cik skumjas ir viņa acis.

Džeiks nodomāja, ka nekad mūžā nav saticis tādu sievieti - tik skaisti veidotu un tik koptu. Pēkšņi viņš juta bijību pret šo sievieti, kura raudzījās viņā ar vēsām, gudrām acīm.

3

Viņi visi trīs apsēdās pie galda, kas atradās uz ska-tuves, un Samanta pasniedza Džeikam lugas eksemplāru.

- Paldies, - viņš teica, uzmeta tam acis un tad atkal pievērsa skatienu Samantai, kura sacīja: - Kā redzi, mēs gatavojamies iestudēt "Salernas raganas", un, manuprāt, tev lugu vajadzētu izlasīt tik ātri, cik vien iespējams. - Apveltījusi Džeiku ar uzmundrinošu smaidu, viņa piebilda: - Patiesību sakot, šovakar esam kopā, lai iepazītos. Es ceru, ka mēs šonedēļ - piektdien vai sestdien - tiksimies vēlreiz, lai sīki apspriestu skatuves iekārtojumu un apgaismojumu. Tad tev jau būs radies priekšstats par to, kas būtu vajadzīgs.

- Šo lugu es pazīstu, - Džeiks sacīja, cieši paskatīdamies uz Samantu. - Labi pazīstu. Kopš vidusskolas laikiem. Pirms pāris gadiem redzēju arī atjaunotu iestudējumu. Artūrs Millers man vienmēr ir paticis.

Iespējams, Džeika vārdi Samantu pārsteidza, taču viņa to neizrādīja. Piekrītoši palocījusi galvu, viņa tikai noteica:

- Lieliski! Priecājos, ka luga tev nav sveša; tad mēs iestudēšanas posmā ietaupīsim daudz laika.

- Kā jau es teicu toreiz, kad tu man piezvanīji, - es vēl nekad neesmu piedalījies teātra izrādes iestudēšanā, -sacīja Džeiks. - Bet man ir pilnīgi skaidrs: šo lugu uzvedot, ir nepieciešams radīt noskaņu. Skatuves

gaismām ir jāizceļ lugas ideja, jāatklāj katras ainas galvenā doma un jārada atmosfēra. "Salemas raganās" ir jāvalda noslēpumainībai. Es teiktu - dziļai mistērijai. Un atklāsmes noskaņai... noskaņai, kas vēstī, ka tuvojas atklāsme. Un, manuprāt, ļoti svarīgi ir radīt priekšstatu kā par darbības laiku, tā par vietu. Par septiņpadsmitā gadsimta Salemas pilsētu Masačūsetsā. Liela nozīme būs svecēm un īpašiem gaismas efektiem, nepieciešams atveidot ausmas stundu un nakti. Es atceros -vienas ainas darbība norisinās mežā. Vajadzēs kaut kā interesanti kombinēt gaismas un ēnas... - Džeiks aprāvās, prātodams, vai jau nav pateicis par daudz, vēl ļaunāk - izrunājies muļķīgi.

Viņš atspieda muguru pret krēsla atzveltni un paraudzījās uz abām sievietēm. Viņas cieši lūkojās pretī. Jaunais vīrietis juta, ka nosarkst, un pēkšņi viņu pārņēma mulsums.

/

Megija, kura visu vērību bija piegriezusi Džeikam, aptvēra, ka viņš jūtas neērti, bet viņa nesaprata - kāpēc. Gribēdama puisim palīdzēt, viņa steigšus ierunājās:

-Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs, Džeik. Šo lugu pazīstu diezgan labi, bet zinu, ka man nebūs viegli veidot scenogrāfiju. Man tas būs pirmais mēģinājums teātri. Es šajā jomā esmu iesācēja tāpat kājās. Varbūt darba gaitā mēs varēsim viens otram palīdzēt. - Un smaidot viņa turpināja: - Samanta izteica labu domu: mums šonedēļ vajadzētu satikties vēlreiz - tad, kad būsim paguvuši atsvaidzināt atmiņā lugu. Man ir brīva gan piektdiena, gan sestdiena. - Viņa pameta skatienu uz Samantu un tad atkal pievērsa acis Džeikam. - Kurā dienā jums abiem būtu ērtāk?

- Sestdien, - atbildēja Samanta.

Džeiks klusēja. Jauno vīrieti bija pārņēmusi viņam neraksturīga neērtības izjūta. Sievietes bija pārlieci-

nātas, ka viņš iesaistīsies teātra trupas darbā, bet viņš pats vēl nebija drošs par to. Džeiks pat nezināja, vai grib to darīt. Puisis prātoja, vai pirms brīža nav pateicis par daudz, ja jau viņas nospriedušas, ka viņš nolēmis iesaistīties šajā pasākumā.

-Vai piektdien jums būtu izdevīgāk, Džeik?-jautāja Megija.

Viņš pakratīja galvu. - Nē, nebūtu vis. Es... - Džeiks spēji aprāvās, pēkšņi juzdams, ka viņam neko nevaja-dzētu apsolīt. Šis iestudējums prasītu pārāk daudz laika, un viņam taču šajās dienās jātiek galā ar kādu pasūtījumu. Turklāt šīs sievietes viņu bija izsitušas no līdzsvara. Viņas jutās tik pārliecinātas par sevi un pārstāvēja kādu pasauli, kas Džeikam bija gluži sveša. Un vēl kas - jaunajam vīrietim šķita: savu darbošanos amatieru trupā viņas uztver pārāk nopietni. Skaidrs, ka viņas vēlējās, lai rezultāts būtu labs, - to nu viņš uzreiz varēja redzēt. Džeiks zināja, ka Samanta Metjū alkst pēc pilnības, - to iepriekšējā dienā bija apgalvojis arī viņa Vašingtonas klients. Viņam bija skaidrs: Sa-* manta būs ļoti prasīga darbadevēja, kurai nebūs viegli izpatikt. Nav ko bāzt galvu cilpā, viņš nodomāja.

Vairākas reizes noklepojies, Džeiks paskatījās uz Samantu un teica:

- Es biju ar mieru šovakar atnākt šurp tāpēc, ka vienmēr labprāt apgūstu kaut ko jaunu un doma par skatuves apgaismošanu mani valdzina. Bet es jūtu, ka tu, Samanta, gaidi no manis ļoti nopietnu sadarbību, un to es tev nevaru apsolīt. Es gribu teikt - esmu ļoti aizņemts savā elektriķa darbā. Parasti es strādāju līdz vēlai naktij...

- Ak, Džeik, nepārspīlē! - Samanta viņu pārtrauca. - Arī mums ar Megiju darba līdz kaklam. Mums visiem ir jāpelna iztika.

Viņa atkal apveltīja Džeiku ar uzmundrinošu smaidu un piebilda:

-Tici man, tu nemaz neuzņemies tik milzīgas saistības. Patiešām ne! Tu izdomāsi gaismas efektus - un pēc tam varēsi būt brīvs. Par tālāko gādāšu es pati. Man palīdzēs daži prasmīgi skatuves strādnieki un elektriķis.

/

- Apgaismošana nav viegls darbs, - Džeiks atteica. - Patiesību sakot, tas ir visai sarežģīts uzdevums, īpaši jau šai lugai.

- Jums taisnība, - sarunā iesaistījās Megija. - Bet es vēlētos, lai jūs pārdomājat. Samanta man izstāstīja, ko jūs esat paveicis Brūsa mājās, un tas man liek domāt, ka esat lietpratējs. Es zinu, kā jūtaties, jo pati pirms pāris mēnešiem iesaistījos jaunā darbā un esmu tam pilnībā nodevusies. Un tomēr es ceru daudz ko iemācīties arī no šī visai riskantā iestudējuma. - Un viņa sirsnīgi uzsmaidīja Džeikam.

Jaunais vīrietis paraudzījās uz Megiju, ieskatījās viņai tieši acīs un pēkšņi juta, ka viņam pār skaustu pārskrien skudriņas. Megija Sorela nebija skaista šī vārda parastajā izpratnē. Taču viņai piemita kaut kas vairāk par skaistumu. Megija valdzināja un vilināja -viņa bija tāda sieviete, uz kuru ikviens vīrietis paskatīsies divreiz. Viņas elegantums bija saistīts ar viņas būtību, nevis apģērbu. Džeiks juta tieksmi tuvoties šai sievietei. Tūlīt pat viņš apvaldīja sevi. Viņš vēl nekad nebija pazinis šādu sievieti un nebija īsti drošs, vai patiešām vēlētos iepazīt.

Tā kā Džeiks neteica ne vārda, Megija turpināja runāt:

- Jūs taču klusībā nospriedāt, ka varētu iemācīties kaut ko jaunu. Džeik, mēs abi patiešām ļoti daudz

iegūsim, piemēram, mūsu vārdi Kļūs pazīstami* Tos bieži pieminēs-ne jūsu, ne manam darbam tas nenāks par ļaunu. Es esmu atklājusi: ja kaut ko uzsāku, tad parasti agri vai vēlu sastopu kādu jaunu pasūtītāju.

- Bravo! Tā runā īsti profesionāļi! - iesaucās Samanta. - Megijai ir taisnība, Džeik, tu no šī pasākuma vari gūt daudz dažādu labumu.

Kad Džeiks joprojām neko neteica, Samanta piespieda viņu runāt, jautādama:

- Ko gan tu varētu zaudēt?

Vēl brīdi pavilcinājies, jaunais vīrietis beidzot rāmi sacīja:

-Tam būs jāvelta laiks, bet es nedrīkstu pieļaut, ka no šī pasākuma cieš maizes darbs.

- Mēs jau arī ne, - Megija attrauca. - Paklau, Džeik, nu pamēģiniet taču! Es mēģināšu. Visa šī lieta ir pārbaudījums, un tādi pārbaudījumi man patīk. Vai tad jums ne? - hegaidot atbildi, viņa piemetināja: - Lai nu kā, esmu pārliecināta, ka mēs visi kopā jauki pavadīsim laiku.

Pirms Džeiks paspēja pats sevi atturēt, viņš jau bija devis savu piekrišanu. Jaunais vīrietis pārsteigts prātoja, kāpēc viņš uzņemas šādas saistības. Lai atstātu sev atkāpšanās ceļu, viņš aši piebilda:

- Ja tas viss prasīs pārāk daudz laika, ja traucēs darbu, man nāksies jūs pamest. Jūs taču mani saprotat, vai ne?

- Protams! - atsaucās Samanta.

- Kad tiksimies, Džeik? Kā jums labāk patiktu - piektdien vai sestdien? - Megija jautāja.

- Sestdien man noteikti būtu izdevīgāk, - atbildēja Džeiks. - Es būšu aizņemts darbā piektdien līdz vēlam vakaram un arī sestdien no rīta. Vai mēs varētu satikties sestdienas novakarē? Pavēlā novakarē.

-Jauki, - Megija nomurmināja.

- Darījums noslēgts! - iesaucās Samanta, un viņas balsī pēkšņi ieskanējās satraukums. - Mēs būsim varena komanda! Džeik, tev tas ies pie sirds, tu pats redzēsi! Tas mums būs patīkams piedzīvojums. Starp citu, uz mani lielu iespaidu atstāja tas, ko tu pirms brīža teici par šīs lugas gaismošanu. Tev ir spožas ieceres. Manuprāt, tu jau esi atradis īsto pieeju.

- Es ceru, - Džeiks atteica, pūloties noslēpt prieku par komplimentu, ar kuru Samanta viņu bija apveltījusi. - Es vienmēr esmu uzskatījis, ka šī luga ir ļoti iespaidīga.

-Jā gan, turklāt savā ziņā arī biedējoša - ja padomā, ka tajā itin viss balstīts uz meliem, šausmīgiem meliem, kurus cilvēki izplata, - Megija piemetināja.

Kad Džeiks atgriezās savā virtuvē, pulkstenis rādīja dažas minūtes pirms deviņiem. Taisot vaļā ledusskapja durvis un satverot aukstu alus pudeli, viņš juta, ka ir stipri izsalcis.

Žigli norijis pāris malku alus, Džeiks iegāja dzīvojamā istabā, uzmeta uz krēsla atzveltnes savu sporta jaku un pēc tam atkal devās uz virtuvi. Pēc brīža viņš jau bija atvēris gaļas konservu kārbu un marinētu dārzeņu burku un pagatavojis sviestmaizi.

Ar šķīvi un alus pudeli rokās Džeiks atgriezās istabā, nolika ēdamo un dzeramo uz stiklotā kafijas galdiņa, apsēdās, paņēma tālvadības pulti un ieslēdza televizoru. Raudzīdamies ekrānā, viņš ēda sviestmaizi un dzēra alu. Komēdijai, ko pārraidīja viens no televīzijas kanāliem, viņš veltīja maz uzmanības.

Džeika domas bija pievērstas teātra trupai, "Salemas raganām' un tām divām sievietēm, no kurām viņš bija

atvadījies pirms īsa brīža. Viņas bija pilnīgi pretējas, bet abas ļoti jaukas, un Džeikam viņas abas patika. Tāpēc arī jaunais vīrietis bija ļāvis, lai viņu pierunā kļūt par izrādes gaismotāju. Nu viņš vēlējās, kaut nebūtu devis savu piekrišanu. Džeiks to bija darījis, neklausot veselajam saprātam, un viņš juta: šis pa-sākums sagādās vairāk raižu, nekā tas būs vērts. Kāpēc es ļāvu, ka mani ievelk visā šajā būšanā? - tā viņš sev jautāja.

Pēkšņā nemierā gan ar televīzijas programmu, gan sevi, viņš izslēdza televizoru, atlaidās klubkrēslā un sēdēja, palaikam iedzerdams malku alus.

Pēc brīža Džeiks piecēlās, piegāja pie loga un stāvēja, lūkodamies naksnīgajās debesīs. Viņš prātoja, kāda īsti ir šī Megija Sorela, bet tad nosprieda, ka nekad neiepazīs šo sievieti pietiekami labi, lai to atklātu.

I

4

Megija Sorela pēkšņi pamodās. Viņa pastiepa roku, ieslēdza naktslampiņu un uzmeta acis modinātājpulkstenim. Bija pusčetri no rīta.

Klusi ievaidējusies, viņa izslēdza gaismu, palīda zem segas un mēģināja atkal aizmigt. Taču prāts neklausīja, kad Megija centās domāt par dzīvojamo istabu un bibliotēkas telpu, kuras viņa bija uzņēmusies iekārtot par jaunu kāda pasūtītāja mājā Koksberijā. Audumu paraugi, paklāju gabaliņi, sienas krāsas un koka apdares detaļas viņas galvā sagriezās trakā virpulī.

Drīz vien Megija vairs nepūlējās izstrādāt telpu dekorēšanas plānu. Viņas domas nemitīgi atgriezās pie Džei-ka Kantrela. Šajā vīrietī bija kaut kas ļoti pievilcīgs, patīkams; protams, viņš izskatījās satriecoši skaists. Taču puisis pats to nemaz neapzinās, patiešām ne, Megijai iešāvās prātā tāpat kā pirms dažām stundām. Un tad, atcerējusies skumjas, ko viņa bija pamanījusi jaunā vīrieša gaišzaļajās acīs, viņa sāka prātot, kas gan varētu būt nogājis greizi Džeika dzīvē/

Acīmredzot Džeiku Kantrelu kāds bija ievainojis, turklāt sāpīgi ievainojis. Negija gaužām labi pazina tādus acu skatienus. Viņa tos dēvēja par "kontuzētiem".

Džeiku ievainojusi sieviete, Negija nosprieda, joprojām domādama pārjauno vīrieti. Viņa klusu nopūtās. Sievietes. Vīrieši. Mīlestības vārdā viņi rīkojās velniš-

Ķīgi. Tas jau robežojas ar noziegumu. Megija to labi zināja - ari viņa bija cietusi.

Maikls Sorels bija iznīcinājis Megiju tik noteikti un nekļūdīgi, it kā būtu iegrūdis viņai sirdī nazi. Un Megijas dvēseli viņš jau bija nīdējis gadiem ilgi.

Lielais pavērsiens bija noticis pirms diviem gadiem, bet atmiņas par to vēl bija spilgtas. Lai gan sāpes bija pierimušas, brīžam tās pēkšņi atkal uzliesmoja, un to asums Megiju pārsteidza. Viņa mēģināja nelāgās atmiņas noslāpēt, taču tās bija apņēmušās neatkāpties.

nākamajā mēnesī man apritēs četrdesmit ceturtais gads, Megi ja nodomāja. Četrdesmit ceturtais. Tas šķita neticami. Laiks bija drāzies ar gaismas ātrumu. Kur tie gadi palikuši? Megija zināja, kur. Tos bija izdzēsis Maikls Sorels. Lielāko savas dzīves daļu Megija bija veltījusi Maiklam Viljamam Sorelarn, pēc profesijas

advokātam, un viņu abu bērniem - dvīņiem Mannai

/ /

un Pīteram, kuri drīz būs divdesmit vienu gadu veci koledžas studenti.

Visi trīs bija pagaisuši no Megijas dzīves, un viņa bija iemācījusies dzīvot bez viņiem, tomēr domas par dvīņiem vēl joprojām sagādāja ciešanas. Kaut arī Megija ne pie kā nebija vainīga, bērni bija nostājušies tēva pusē. Vainīgais bija viņš. Bet viņš bija arī misters naudasmaks, un bērniem acīmredzot tas bija pats svarīgākais.

Megiju mocīja apziņa, ka bērni, kurus viņa ar tādām pūlēm bija centusies audzināt pareizi, pievēršot īstajām dzīves vērtībām, tomēr bija kļuvuši alkatīgi, mantrausīgi un egoistiski. Bet tā nu tas bija. Bērni bija pierādījuši Megijai, ka viņas audzināšana cietusi sakāvi.

nostājoties tēva pusē, dvīņi bija sadragājuši kaut ko pašos Megijas dvēseles dziļumos. Viņa bērnus bija dzemdējusi, audzinājusi, kopusi slimības laikā. Viņa

vienmēr bija atradusies dvīņiem blakus un vadījusi visu viņu dzīvi. Pēc Megijas domām, bērnu rīcība bija vienkārši pretīga. Viņi bija iesvieduši mātei sejā viņas gādību. Atsvieduši atpakaļ viņas mīlestību, it kā tā vi-ņiem neko nenozīmētu.

Savā ziņā bērnu saltā novēršanās no mātes Megiju bija satriekusi stiprāk nekā Maikla nejaukā nodevība. Viņam vairs nebija vajadzīga četrdesmit gadus vecā sieva - viņš bija atradis jaunāku sievieti, divdesmit septiņus gadus vecu juristi, kura strādāja kādā citā Čikāgas advokātu birojā.

Bet es taču izķepurojos, Megija atgādināja sev; par to jāpateicas galvenokārt Samantai. Un, protams, sev pašai.

Samanta bija pastiepusi Megijai roku toreiz, pirms diviem gadiem, tajā briesmīgajā maija dienā, viņas dzimšanas dienā, kad viņai beigu beigās bija nācies atzīt, ka tā būs jāpavada vienai.

Hanna un Pīters bija pārāk aizņemti paši ar sevi, lai atrastu laiku mātes dzimšanas dienas svinēšanai. Un dvīņu tēvs no rīta bija devies darījumu braucienā, pat nenovēlot Megijai daudz laimes". Acīmredzot viņš neatcerējās, ka sievai ir dzimšanas diena.

Tajā maija dienā, sēdēdama viņu kopējā dzīvokļa virtuvē, Megija bija jutusies pilnīgi vientuļa. Bez vīra un bērniem. Viņas vecāki bija miruši, un savā ģimenē viņa bija vienīgais bērns. Torīt viņa jutās ne tikai vientuļa, bet arī pamesta, atstumta, nevienam nevajadzīga. Kaut arī kopš tās dienas bija pagājis ilgs laiks, viņa vēl tagad nespēja atrast vārdu, kurš precīzi apzīmētu toreizējās izjūtas; skaidrs bija viens - viņa bija zaudējusi pamatu zem kājām.

Tad bija iezvanījies telefons, Megija bija pacēlusi klausuli, izdzirdējusi Samantu dziedam: - Daudz, daudz, daudz la - ai - mes dzim - ša - nas die - nā!!! -un sākusi nevaldāmi raudāt. Elsodama Megija paskaidroja draudzenei, ka savā dzimšanas dienā ir pavisam viena, jo bērni mātei nevar atlicināt laiku un Maikls devies darījumu braucienā.

- Samet mantas somā, aizbrauc uz lidostu un iesēdies lidmašīnā, kas dodas uz Ņujorku! Nekavējoties! - Samanta bija iesaukusies. - Es tūlīt pasūtīšu istabas "Kārlailā". Man ir pazīšanās, es parasti varu dabūt. Šovakar aizvedīšu tevi uz restorānu. Uz kādu no smalkajiem! Tāpēc paķer līdzi savu greznāko vakarkleitu.

Kad Megija bija mēģinājusi iebilst, Samanta bija sacījusi: - Es neklausīšos tavās atrunās! Un es nepieņemšu atteikumu. Lidmašīnas paceļas gaisā katru stundu. Vienkārši iekāp vienā no tām un atlido uz Ņujorku. Pronto, pronto, pronto, mana mīļā! Es tevi sagaidīšu viesnīcā.

Un tiešām - kad Megija ieradās, Samanta viņu jau gaidīja un tūlīt apveltīja draudzeni ar siltumu, mīlestību, līdzjūtību un gādību. Viņas aizvadīja divas jaukas dienas Manhetenā - drusku iepirkās un pasēdēja mājīgos restorānos. Šī brauciena neatņemama sastāvdaļa bija Brodvejas teātra apmeklējums un gājiens uz Metropolitēna muzeju; un draudzenēm bija pieticis laika bezgalīgām sarunām - viņas atsauca atmiņā Bening-tonas koledžā pavadītos gadus un visu turpmāko dzīvi.

Samanta bija apprecējusies dažus gadus vēlāk nekā Megija. Viņas vīrs bija britu žurnālists, kurš strādāja Ņujorkā. Samanta un Enguss Makalisters nosvinēja kāzas, kad viņai bija divdesmit pieci gadi un viņam trīsdesmit viens. Viņu laulības dzīve bija ļoti laimīga, taču piecus gadus vēlāk Enguss, darba uzdevumā dodoties uz Tālajiem Austrumiem, traģiski gāja bojā lidmašīnas avārijā.

Jau pēc dažiem mēnešiem Samanta, kurai nebija bērnu, bija atgriezusies Konektikutā, kur viņas vecākiem jau sen piederēja lauku mājas, ko viņi izmantoja tikai brīvdienās. Samanta bija saņēmusi briesmīgu triecienu, tomēr viņai izdevās apvaldīt sāpes. Viņa neapprecējās otrreiz, tomēr gadu gaitā viņas dzīvē parādījās vairāki vīrieši.

Toreiz, tā dzimšanas dienas ceļojuma laikā, Megija bija draudzenei jautājusi, kāpēc viņa nav apprecējusies otrreiz. Samanta bija papurinājusi galvu un savā izteiksmīgajā stilā atbildējusi:

- Meesmu sastapusi īsto, mīļais bērns! Man ir vajadzīgs, lai es iemīlētos līdz ausīm - tā kā toreiz, kad satiku Engusu. Lai vēderā viss griežas un ceļgali ļogās! -Viņa bija iesmējusies un piebildusi: - Es gribu nogāzties no kājām, iekrist viņa rokās, viņa gultā un viņa dzīvē uz mūžīgiem laikiem! Tam irjābūt tieši tā, cits variants man neder. Un es joprojām gaidu viņu.

Vēlāk, sēdēdama lidmašīnā, kas veda atpakaļ uz Čikāgu, Megija bija atzinusi, ka viņas un Maikla kopdzīve kļūst ar katru dienu neapmierinošāka. Viņa nesaprata, ko iesākt. Maikls gan saprata, nākamajā dienā atgriezies no ceļojuma, viņš iesoļoja dzīvoklī, pavēstīja, ka pārceļas pie citas sievietes, un tūlīt devās prom.

Kad šī trieciena izraisītais satraukums bija pierimis un Megija kaut cik bija atguvusi garīgo līdzsvaru, viņa bija Ķērusies pie darba, lai tiktu galā ar to jucekli, ko bija radījusi vīra negaidītā aiziešana.

Tika ievadīta laulības šķiršanas prāva, pārdots dzīvoklis un, tiklīdz tas bija izdarīts, Megija pārcēlās uz austrumiem - atgriezās savā dzimtajā pilsētā Ņujorkā.

Viņa bija noīrējusi mazu mākslinieka darbnīcu un nodzīvojusi tur sešus mēnešus. Megijas vecāki bija miruši, viņai nebija citu radinieku, un viņa bija zaudējusi saikni ar visiem jaunības draugiem. Dzīve Ņujorkā viņai bija ritējusi ļoti vientuļi.

Samantai nebija nācies grūti pierunāt draudzeni, lai viņa pameklē kādu māju Konektikutas ziemeļrietumu daļā.

Turklāt Samanta bija panākusi, lai Megija atkal pievēršas interjera mākslinieces darbam. Pirms vairākiem gadiem Megija bija darbojusies kādā plaukstošā iekštelpu dekorēšanas firmā, kas atradās Čikāgā, un katrs šim darbam veltītais brīdis viņai bija sagādājis prieku. Maikls toreiz bija uzstājis, ka viņai šis darbs jāpamet.

Megija bija paklausījusi savas labākās draudzenes ieteikumam un piedāvājusi klientiem pakalpojumus iekštelpu dekorēšanā, tiklīdz bija pārcēlusies uz nelielo Kentas māju, kas bija celta koloniālstilā. Šis namiņš, kuru Megija uzskatīja par īstu pērli, atradās tikai dažas jūdzes no Vašingtonas, kur dzīvoja Samanta.

Tā kā Samantai bija daudz dažādu sakaru, Megija ātri vien bija tikusi pie pasūtījumiem. Tie bija nelieli uzdevumi. Tomēr tie palīdzēja viņai atgriezties savā profesijā, un ar nopelnīto naudu bija iespējams segt daļu no viņas parāda bankai.

Samanta, mūžīgā optimiste, nebeidza atkārtot, ka drīz vien Megijai gadīsies liels ķēriens. Megija ticēja draudzenei, jo pati arī bija optimiste.

Megija saprata, ka šonakt vairs neizdosies aizmigt. Ieslēgusi gaismu, viņa vēlreiz pameta skatienu modinātājpulkstenī un nolēma celties augšā. Bija četri no rita, un šajā stundā Megija bieži vien uzsāka dienu - tad līdz pulksten astoņiem viņa paspēja izdarīt krietni daudz.

Stundu vēlāk Megija sēdēja pie rakstāmgalda, malkodama rīta kafiju. Viņa bija saģērbusies un uzkrāsojusies -

gatava jaunajai dienai. Pēc dažām stundām viņa dosies uz Samantas darbnīcu, kas atradās Vašingtonā, lai Ņūprestonas mājas guļamistabai, kuru viņa dekorēja, izvēlētos kādu no draudzenes jaunākajiem apgleznotajiem audumiem. Pēc tam Roksberijas savrupnama īpašniekam būs jāparāda bibliotēkas telpas plānojums. Dienas lielākā daļa paies, izvēloties materiālus šīs telpas iekārtošanai - tas ir ļoti svarīgs uzdevums.

No vairākām audekla somām, kas stāvēja uz grīdas Megijai pie kājām, viņa sāka vilkt laukā krāsu parau-dzinus. Tur bija daudz dažādu zaļo un sarkano toņu -

/ J / /

mājas īpašnieks bija izvēlējies šīs krāsas -, taču neviens no tiem Megijai īsti nepatika. Vairums sarkano toņu šķita pārāk spilgti, savukārt zaļie pāraudzini -pārlieku bāli. - Fonam jābūt patumšam, - Megija nomurmināja. Un tad viņa nezin kāpēc iedomājās par "Salemas raganām" un iepriekšējā vakara tikšanos teātrī.

Un atkal viņas domās iezagās Džeiks Kantrels. Ja Megija gribēja būt godīga pati pret sevi, viņai nācās atzīt: bija muļķīgi kaut vai uz brīdi noticēt, ka šis puisis ir Toms Krūzs. Bet Samanta, pamanījusi Džeiku nākam pa teātra zāles eju, to bija teikusi tik pārliecinošā tonī! Kad Džeiks bija ņēmies izklāstīt savas gaismošanas ieceres, abas sievietes bija jutušās pārsteigtas. Megijai jau tobrīd bija kļuvis skaidrs, ka jaunais vīrietis ir lietpratējs savā darbā, droši vien īsts meistars, kā Samanta apgalvoja. Protams, viņai jau nekad tā uzreiz nedrīkstēja ticēt. Samantai taču patīk katra glīta seja, Megija nodomāja, turpinādama uz galda kārtot krāsu parau-dziņus; tad viņa beidza to darīt, atspieda muguru pret krēsla atzveltni un sēdēja, lūkodamās uz priekšu ar

neko neredzošu skatienu. - Bet viņš taču Samantai ir

/

parjaunu! - Megija nomurmināja. Un klusībā piebilda: tev pašai arī...

5

Beidzis mazgāties dušā, Džeiks dzirdēja telefona zvanu. Viņš paķēra dvieli, drusku apslaucījās un uzrāva mugurā frotē peldmēteli.

Iedams iekšā guļamistabā, viņš saklausīja Megijas Sorelas balsi sakām: - Uz redzēšanos! - Automātiskā atbildētāja slēdzis noklikšķēja; Džeiks nospieda pogu un atskaņoja ierakstu.

Istabu piepildīja viņas balss. - Džeik, te Megija So-rela. Es nupat dabūju lielu pasūtījumu Kentā. Lauku mājās. Skaista, veca ferma, bet jāiegulda daudz darba. Vienreizējs dārzs. Man ienāca prātā-varbūt jūs gribētu uzņemties elektriķa pienākumus? Iekštelpās un ārpusē. Lūdzu, piezvaniet man! Esmu mājās. - Un viņa nosauca telefona numuru, kuru jau bija iedevusi Džeikam pagājušajā sestdienā, izrādes iestudētāju tikšanās reizē.

Džeiks apsēdās uzgultas un vēlreiz noklausījās Megijas vēsti. Viņam patika šīs sievietes balss. Tā bija rāma, melodiska, inteliģenta. Tā Megijai piestāvēja. Džeiks bija ticies ar Megiju trīs reizes - sanākšanās, kas bija veltītas "Salemas raganām", - un juta, ka šī sieviete viņu stipri saista. Džeika domas bieži pievērsās viņai, bet jaunais vīrietis negrasījās neko uzsākt. Viņš taču nemūžam nespēs modināt Megijā interesi!

Taču viņš labprāt uzņemtos Megijas piedāvātos elektrības aprīkošanas darbus. Lielais pasūtījums Ņujorkā

tūlīt būs gatavs - viņš ar saviem palīgiem to pabeigs tuvākajās dienās. Džeiks bija darba devējs četriem vīriem, tāpēc vajadzēja pieņemt katru piedāvājumu, lai neviens nepaliktu bez darba. Divi puiši bija precējušies, viņiem bija jāgādā par ģimenēm, un Džeikam piemita stipra atbildības izjūta.

Džeiks paņēma telefonu un gribēja jau zvanīt Me-gijai, bet tad nolika klausuli atpakaļ vietā. Viņam negribējās atklāt, ka šī lieta viņu tik ļoti interesē. Turklāt Megija viņā modināja satraukumu.

Atgriezies vannasistabā, Džeiks izsukāja mitros matus un pabeidza posties; pēc tam viņš apģērbās - uzvilka zilus džinsus un džemperi.

Pēc stundas ceturkšņa viņš sēdēja pie rakstāmgalda mazajā telpā, ko izmantoja par darbistabu. Pievilcis klāt telefona aparātu, viņš piezvanīja Megijai.

Viņa nekavējoties atsaucās:

- Hallo!

- Megij, te Džeiks.

- Sveiks, Džeik! Vai saņēmāt manu vēsti?

-Jā. Kad jūs man zvanījāt, es mazgājos dušā. - Džeiks pats nesaprata, kāpēc to stāsta. Viņš steigšus turpināja: -Tā lieta ar lielo fermu man šķiet interesanta. Kur tas īsti ir?

- Bulsbridžā - netālu no Kentas. Skaists zemes īpašums, un pati māja ir burvīga.

- Vai tas patiešām būtu liels pasūtījums?

- Domāju gan. Teikšu atklāti, Džeik, - visai fermai ir nepieciešams nomainīt elektrības vadus, visu tur vajag pārtaisīt un atjaunot. Man liekas, tajā mājā trīsdesmit gadus nekas nav darīts. Pasūtītāja, tā sieviete, kura nopirka šo īpašumu, grib, lai tiktu ierīkota centrālapkure un gaisa kondicionēšanas ierīce un lai pilnīgi tiktu aprīkota virtuve, turklāt viņa vēlas uzcelt veļas mazgātavu. Un tad vēl mājas apkārtne. Tur būs daudz, ko darīt. Viņa grasās ierīkot baseinu un terasi, jā, un kādu vecu ēku pārbūvēt par viesu namu un iekārtot tur dzīvokli pārvaldniekam. - Viņa iesmējās. - Tā ka, manuprāt, tas ir ļoti darbietilpīgs pasūtījums.

- Tā izklausās, Megij. Cik daudz laika tas varētu prasīt? Kādus sešus septiņus mēnešus?

- Droši vien. Varbūt drusku ilgāk. Vai jūs varētu to uzņemties?

- Jā, noteikti! Paldies par to, ka iedomājāties par mani.

- Samanta vienmēr jūs slavē, un es vakar redzēju, ko esat paveicis tajā Vašingtonas mājā un dārzā. Man ļoti patika.

- Paldies! Kad es varētu uzmest skatienu tai fermai? Pirms.iesaistos šajā darbā, es gribētu to redzēt savām acīm.

- Mēs varētu šonedēļ turp aizbraukt.

- Labi.

- Varbūt piektdien? Tas būtu četrpadsmitajā aprīlī.

- Lieliski! Cikos?

- Vai jūs varētu ap astoņiem?

- noteikti. Kur tas ir?

- Es jums nevaru sīki izstāstīt ceļu... nemitīgi jāno-griežas pa labi vai pa kreisi. Manuprāt, mēs varētu satikties pie manām mājām - jūsjau zināt, kūres dzīvoju, - un braukt kopā. Tā būtu vienkāršāk, un jums nebūtu jāzaudē laiks.

- Būšu piejums tieši astoņos. Megij...

- Jā, Džeik?

- Paldies, ka iedomājāties par mani.

holicis klausuli, Džeiks pierakstīja tikšanās laiku mazajā kabatas grāmatiņā un arī kalendārā, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Tad piecēlās un izgāja no mājas.

Dodoties pie savas mašīnas, Džeiks pēkšņi iedo-mājās - varbūt tas, ka viņš sapinies ar to teātra trupu, nemaz nebija tik muļķīgi. Šķita: tas palīdzēs viņam tikt pie pasūtījuma. Bet Džeiks labi zināja, kas viņam bija licis saistīties ar trupu. Protams, šī sieviete. Viņš to bija darījis Megijas Sorelas dēļ.

Brīdi Džeiks nekustīgi sēdēja pie stūres. Viņam bija jādodas uz kādu tikšanos, un viņš itin nemaz nevēlējās turp steigties.

Emija Kantrela stāvēja sava dzīvokļa dzīvojamās istabas vidū un, lēnām laižot apkārt skatienu, pēkšņi pamanīja, kāda nekārtība valda telpā. Viņu pārņēma izmisums.

Pirmo reizi vairāku mēnešu laikā Emijai bija izdevies pierunāt Džeiku, lai viņš vakarā atnāk ciemos, un viņa zināja, ka vīrs būs nikns. Viņš nevarēja ciest nekārtību, jucekli. Džeiks šķita pats kārtības iemiesojums un bija tāds bijis, kopš Emija viņu pazina, tātad - kopš senseniem laikiem. Viņas nespēja saņemties, viņas nekārtī-gums bija viņu abu nesaprašanās iemesls. Emija pati neaptvēra, kā viņai vienā mirklī izdevās telpā visu apgriezt otrādi. Viņai taču nekas tāds nebija padomā, tas notika it kā pats no sevis.

Galvu purinādama, pieri grumbās raukdama, Emija žigli sāka vākt kopā avīzes un žurnālus, kas bija izmētāti pa kafijas galdiņu un nosviesti zem tā uz grīdas. Viņa salika žurnālus uz krēsla, sačubināja dīvān-spilvenus un aiznesa avīzes uz virtuvi.

Ieraudzījusi izlietnē netīros traukus, Emija ievaidējās. Tie viņai bija aizmirsušies. īgni nosviedusi avīzes, viņa atrāva trauku mazgājamo mašīnu. Tā bija pilna līdz malām un sen nebija darbināta. Viss bija netīrs. Steigšus pūloties iebāzt mazgātājā vēl kaut ko, Emija nosvieda zemē krūzi. Tā sašķīda gabalos.

Spalgi iezvanījās telefons. Emija satvēra klausuli.

- Hallo!

- Emij, tā esmu es. Vai viņš jau ir pie tevis?

- nē, mamm, viņš būs tikai pēc astoņiem.

- Kāpēc tik vēlu, Emij?

- Es nezinu. Viņš laikam strādā, mamm.

-Paziņo viņam par alimentiem. Pasaki, ka tu pieprasi

alimentus.

- Mamm, man pašreiz nav laika. Dieva vārds! Es mēģinu te visu drusku sakopt. Džeiks nevar ciest nekārtību.

- Vai tev par to jāuztraucas? Viņš taču tevi pametis.

- Man nav laika, mamm. Atā! - Emija nolika klausuli, pirms māte paspēja vēl ko teikt.

Iedama pāri virtuvei pie trauku mazgātāja, viņa uzmina saplēstās krūzes lauskām. Emija paskatījās sev zem kājām un iekoda lūpā. Viņa sadabūja grīdas suku un lieškerīti; jaunā sieviete tik tikko valdīja asaras.

Vēl brīdi viņa pūlējās sakārtot virtuvi, tad iegāja guļamistabā. Kā jau vienmēr pēdējā laikā, gulta stāvēja nesaklāta. Jau doma pārgultās klāšanu vien nomāca Emiju, un, nepadarīto mājas darbu uzveikta, viņa žigli patvērās vannasistabā.

nomazgājusi seju un iztīrījusi zobus, Emija ķērās pie gaišo matu sukāšanas. Šķipsnas kā bez dzīvības nokarājās gar vaigiem.

Uzmetusi vērtējošu skatienu savam attēlam spogulī, Emija Kantrela nopūtās. Viņa prātoja, kā varētu padarīt sevi glītāku, un uzklāja sejai pūderi. Uzsārtinājusi vaigus, viņa ar bālrozā lūpu zīmuli nokrāsoja lūpas.

Pašas spoguļattēls Emiju satracināja. Viņa ne par matu neizskatījās labāk nekā pirms brīža. Acīs sakāpa asaras. Viņa, Emija, bija viens vienīgs juceklis. Un dzīvoklis bija viens vienīgs juceklis. Emija nekad nebija pratusi tikt galā ne ar vienu, ne ar otru.

Emijas draudzene Mendija reiz bija apsolījusi viņai iemācīt rīkoties ar kosmētikas līdzekļiem, taču Emija šo māku nekad nebija apguvusi. Viņa nesaprata - kāpēc. Un dzīvokļa uzkopšanai Emijai vienmēr pietrūka laika; jo vairāk viņa tīrīja telpas, jo lielāks juceklis radās. Paņēmusi papīra kabatlakatiņu, viņa noslaucīja asaras un izšņauca degunu. Tas nebija godīgi. Visi citi slīdēja caur dzīvi tik viegli, bez mazākās piepūles. Viņai bija lemts steberēt uz priekšu, saceļot visapkārt jucekli.

Atskanēja durvju zvans, un Emija satrūkās.

Ak Dievs, viņš jau ir klāt! Viņa izmetās nelielajā priekšnamā un, steigdamās pie durvīm, pamanīja, ka nav noņēmusi kokvilnas priekšautu, kuru bija apsējusi, Ķeroties pie mājas darbiem.

- Kas tur ir? - durvis neatvērusi, Emija jautāja.

- Džeiks.

Uzmetusi skatienu savai nevīžīgajai mājas kleitai, Emija novaikstījās un atvēra durvis.

-Sveika, Emij, - sperdams kāju pār slieksni, Džeiks teica.

- Sveiks, Džeik, - viņa atsaucās, aizvēra durvis un, it kā transā ieslīgusi, sekoja viņam.

- Kā tev pa šo laiku gājis? Es ceru, ka labi.

- Jā. Un tev?

- Vienā skriešanā. Daudz darba.

- Ak tā.

Džeiks aplaida acis apkārt un apsēdās uz krēsla. Emija manīja viņa sejā pazibam nepatiku. Viņa iekšēji sarāvās. Džeiks vienmēr bija pievērsis lielu uzmanību dzīvoklim un ari savai ārienei. Emija no sāniem uzmeta viņam skatienu. Jaunais vīrietis izskatījās nevainojami. Kā jau vienmēr. Itin vienmēr. Viņam mugurā bija bēšs džemperis ar augstu apkakli, tumšzili džinsi un tumšzils bleizers. Viņa kurpes spīdēja, mati spīdēja, un spīdēja arī viņa zobi un seja. Viņš izskatījā spožs kā tikko izkalta monēta.

Vēl stiprāk nekā jebkad agrāk apzinoties, ka viņa pati gan izskatās šausmīgi, lai neteiktu vairāk, Emija vienkārši apsēdās uz krēsla iepretī Džeikam un uzsmaidīja viņam.

Džeiks noklepojās.

-Tu apgalvoji, ka gribot mani satikt. Tu biji ļoti uzstājīga. Par ko tu gribi ar mani runāt, Emij?

- Par šķiršanos.

- Par to taču mēs esam runājuši jau tik daudz, ka viss ir izrunāts, - viņš rāmi atteica.

- Es tikai gribu pārliecināties, vai tu par to esi pilnīgi drošs, Džeik.

- Jā, Emij. Diemžēl nekas vairs nav labojams.

Emijas gaišzilās acis pieplūda ar asarām. Samirkšķinot plakstus, viņa neļāva tām noritēt un atsvieda no sejas matu šķipsnas. Pūlēdamās apvaldīt savas jūtas, Emija vairākas reizes dziļi ievilka elpu.

- Tā. Es aizgāju pie advokāta. Beidzot. Tas tevi noteikti iepriecinās.

- Kad? - viņš jautāja.

- Vakar.

-Ak tā. Man tiešām prieks, Emij. Mums tas jāizdara, lai varam visu nokārtot.

-Viņš man jautāja, vai mēs esam mēģinājuši atrisināt visus jautājumus. Es teicu, ka esam gan, bet nekas nav sanācis. Vai tu par to esi pilnīgi pārliecināts, Džeik? Varbūt mēs varētu pamēģināt vēlreiz...

- Es nespēju, Emij, goda vārds, nespēju. Viss ir cauri.

Emijai pār vaigiem noritēja asaras.

- Ai, Emij, nu neraudi, lūdzama!

- Es vēl joprojām mīlu tevi, Džeik.

Viņš klusēja.

- Tik ilgs laiks, - Emija teica, cieši skatīdamās uz viņu. - Mēs taču pazīstam viens otru kopš divpadsmit gadu vecuma! Tas ir ilgs, ilgs laiks.

- Tā ir. Un varbūt tur tā vaina. Varbūt mēs viens otru pazīstam pārāk labi. Esam jau kļuvuši par brāli un māsu. klausies, Emij, tev jāsaprot, ka mūsu kopdzīve ir izjukusi - un tas noticis jau pirms vairākiem gadiem. - Džeiks noklepojās un klusu piebilda: - Tu vienkārši to nemanīji.

- Ko es iesākšu bez tevis! - viņa elsoja.

- Viss būs kārtībā. Esmu pārliecināts.

-Šaubos, Džeik. Lūdzu, atnes man glāzi ūdens. Varbūt tu vēlies alu?

- Nē, paldies. Tūlīt atnesīšu ūdeni.

Džeiks devās uz virtuvi, pa ceļam gribot negribot pamanīdams, ka dzīvoklis nav uzkopts. Noliecies viņš pacēla no grīdas saplēstu krūzi un nolika to uz galda. Džeika skatiens atdūrās pret trauku mazgājamo mašīnu, kas bija piekrauta pilna ar netīriem traukiem, un izlietni, kur slējās vesela grēda, un viņš saviebās. Atradis bufetē kaut cik tīru glāzi, Džeiks to izskaloja, piepildīja ar aukstu ūdeni un aiznesa Emijai.

Emija pateicās, kādu brīdi sēdēja, malkodama ūdeni, un pāri glāzei skatījās uz vīru. Viņa pūlējās izdomāt, ko viņam sacīt, taču galvā nebija nevienas prātīgas domas, un vārdi neraisījās. Emija vēlējās vienu -lai Džeiks atgriežas pie viņas. Tad viņa nejustos tik vientuļa.

Džeiks sacīja:

- Emij, man ir jāiet. Man šovakar vēl jāpastrādā.

- Tu neesi ģērbies tā, it kā grasītos strādāt! - Emija iesaucās, uzmezdama vīram niknu skatienu, jo pēkšņi viņa juta greizsirdības uzplūdu.

-Tas būs darbs pie rakstāmgalda, Emij. Jātiek galā ar papīru kaudzēm.

- Vai gribi - es iešu tev palīgā?

- Nē, nē, - pieceļoties kājās, Džeiks aši atteica. - Paldies par piedāvājumu. - Viņš sāka virzīties uz gaiteņa pusi.

Emija nolika glāzi un piecēlās. Viņa sekoja vīram līdz ārdurvīm. - Advokāts teica, ka man pienākoties alimenti, - viņa pavēstīja.

-Šaubu nav, Emij. Es vienmēr esmu sacījis, ka parūpēšos par tevi.

-Tad paliec pie manis!

- To es nespēju. Es gribēju teikt - rūpēšos, lai tev netrūkst naudas. Pasaki savam advokātam, lai viņš turpina iesākto un sazinās ar manu advokātu. Atsūti man dokumentus, Emij. Nokārtosim to!

Emija klusēja.

- Paliec sveika! - Džeiks sacīja. - Drīz atkal sazināsimies. -Tā kā sieva joprojām neatbildēja, viņš vienkārši klusu aizvēra durvis un devās prom. Nabaga Emija...

6

Piektdienas rītā Džeiks devās pie Megijas Sorelas, kuras mājas atradās Kentā.

Viņš zināja, kur Megija dzīvo. Pagājušajā nedēļā viņš tur bija bijis kopā ar Samantu Metjū, lai vēlreiz pārrunātu "Salemas raganu" apgaismošanas jautājumus. Megijas mājas atradās diezgan tuvu viņa dzīvesvietai, pilsētas otrā pusē.

Džeiks izbrauca no sava pagalma un pa šoseju traucās Kentas centra virzienā, nodomādams, ka šis rīts ir tik mirdzošs, kādu cilvēks vienmēr cer ieraudzīt aprīļa rītu. Gaiss bija svaigs un sauss, saule spoži spīdēja, un koši zilajās debesīs peldēja balti, pūkaini mākoņi. Tādā dienā Džeiks juta, cik labi ir dzīvot. Atvēris mašīnas logu, viņš pāris reižu dziļi ievilka plaušās tīro gaisu.

Beidzot Džeika garastāvoklis bija uzlabojies. Pēc otrdienas vakara tikšanās ar Emiju viņš gandrīz divas dienas bija juties nomākts. Emija vienmēr it kā nospieda Džeiku pie zemes; viņas tieksme visā saskatīt tikai slikto, viņas haotiskums un nespēja veidot savu dzīvi allaž Džeikam atņēma daudz enerģijas.

Reizēm viņš brīnījās, kā Emijai izdodas nezaudēt darbu veikalā, kurā viņa strādāja jau daudzus gadus; to viņš nespēja saprast. Tas bija vannasistabas piederumu veikals, kurā nopērkams itin viss - no dvieļiem

r

50

līdz vissīkākajiem vannasistabas priekšmetiem. Laikam jau veikala īpašniekam gluži labi patika Emija, kaut arī viņa nemitīgi pieļāva kļūdas.

Paraudzījies laukā pa mašīnas logu, Džeiks pamanīja, ka šodien gaisma ir kristāldzidra. Lieliska. Viņš vēlējās, kaut nedēļas beigās varētu atrast laiku gleznošanai, taču labi zināja, ka tas nebūs iespējams. Viņam jātiek galā ar dažādiem dokumentiem; turklāt, ja laimēsies -ja Megija sagādās pasūtījumu fermā -, viņam būs jāsāk plānot elektrības aprīkošanas darbus.

Džeiks bija paredzējis, ka tiks līdz Megijas mājām pusstundā, bet ceļi bija tukši, un viņš ieradās stundas ceturksni agrāk. Atstājis mašīnu pagalmā aiz mājas, viņš devās uz virtuves durvīm, pa ceļam pamanīdams, cik spodra un labi uzturēta ir Konektikutas koloniālstilā celtā māja. Tās dēļu sienas bija nokrāsotas koši baltas un slēģi tumšzaļi. Pirms Džeiks paguva tikt pie virtuves durvīm, Megija tās jau atvēra. Viņa smaidot nostājās

uz sliekšņa.

/

Tiklīdz Džeiks ieraudzīja Megiju, viņam sāka dauzīties sirds un viņš juta: kaklu apņem karsta stīpa. Lai noslēptu mulsumu, pēkšņo satraukumu, viņš vairākas reizes noklepojās un tad nomurmināja:

- Labrīt! Šķiet, esmu atskrējis par agru.

Megija pastiepa roku. Džeiks to satvēra. Viņa teica: - Labrīt, Džeik. Viss kārtībā, esmu augšā kopš ausmas. nāciet iekšā - pirms došanās ceļā iedzersim tasi kafijas. - Megija viņam vēlreiz uzsmaidīja un atbrīvoja savu plaukstu.

Džeiks negribēja to laist vaļā, taču nekas cits neatlika. - Paldies, kafija noderēs. - Viņš iegāja saimniecei līdzi nevainojami tīrā virtuvē un, drusku neveikli juzda-mies, apstājās un aplaida skatienu visapkārt.

51

Megija teica: - Sēdieties, Džeik, tur pie galda! Ja pareizi atceros, jūs dzerat melnu kafiju, melnu, ar ka-roti cukura. - Viena viņas tumšā uzacs jautājoši pacēlās.

-Jā, paldies, - viņš atbildēja un apsēdās vienā virtuves galā pie veca priedeskoka galda, ievērodams, ka tas uzklāts diviem brokastotājiem.

Megija pagāja Džeikam garām, un viņas biezie, krāšņie mati uzvēdīja vieglu šampūna dvesmu; jaunais vīrietis sajuta, ka viņas āda izplata tik tikko jaušamu ziedu smaržu; viņš saklausīja, kā Megijas zamšādas svārki klusi nošvīkst pret zamšādas zābakiem un kā nošķind zelta rokassprādzes, kuras, šķiet, viņa nekad nenoņēma no smalkajām plaukstu locītavām.

Megija virtuvē kustējās ļoti veikli un reizē arī graciozi - šo vijīgumu viņš bija pamanījis jau agrāk. Viņa bija gara un slaika, dzīvības un spara pilna; Džeiks nespēja novērst no viņas acis. Beidzot, pēkšņi aptvēris, ka lūkojas uz sievieti nepieklājīgi cieši, viņš žigli novērsās.

Džeiks ļāva skatienam klejot pa virtuvi. Tāpat kā pagājušajā nedēļā, viņu atkal pārsteidza šīs telpas īpašais burvīgums.Virtuve bija rūpīgi izdekorēta, tomēr nekas te nebija pārspīlēts. Gaumīgs bija itin viss no baltajām sienām, skapīšiem un sarkanbrūno flīzīšu grīdas līdz dekorējuma zilajiem akcentiem un spīdīgajiem vara traukiem.

Pēkšņi Džeiks sajuta gaisā virmojam gardas smaržas... Svaigi ceptas maizes, ceptu ābolu un kanēļa smaržas sajaucās ar kafijas aromātu.

Džeiks dziļi ievilka elpu, tad paostīja gaisu.

Megija tieši tobrīd pagriezās pret ciemiņu un teica:

- Es šorīt izcepu maizi, un tā vēl ir gluži silta. Vai gribat kādu šķēli? Ļoti garda - es nemaz nekautrējos to teikt.

- Paldies, labprāt. Vai varu jums palīdzēt? - Džeiks gribēja piecelties.

- Plē, nē, es tikšu galā. Kafija tūlīt būs gatava, un es tikai atnesīšu maizi un medu. - To sakot, Megijajau slīdēja pāri virtuvei ar kafijas krūzēm rokās un pēc brīža atnesa arī paplāti ar pašceptu maizi, medu un ceptiem āboliem, nolikusi ēdienu galda vidū, viņa apsēdās Džeikam iepretī.

- Man ļoti garšo cepti āboli, - viņa teica. - Pamēģiniet - tie labi sader ar tikko ceptu maizi un medu.

-Tūlīt pamēģināšu, - Džeiks sacīja, un vārdi raisījās vēl grūtāk nekā parasti; tad viņš attapās, ka vajadzēja taču pateikties.

Megija dzēra kafiju un slepus vēroja savu viesi. Jaunais vīrietis bija paņēmis ceptu ābolu un apēda to gardu muti; tad viņš pastiepa roku pēc siltās maizes šķēles, apzieda to ar sviestu un medu un nokoda kumosu.

Pēc mirkļa viņš ierunājās.

- Mājās ceptu maizi es neemu ēdis kopš bērnības. Tas ir īsts dievu ēdiens!

- Es zinu, ko jūs gribat teikt! - Megija iesmējās; viņai bija prieks, ka viesim brokastis iet pie sirds. Viņa bija pagatavojusi šo maltīti tieši Džeikam. Iepriekšējā tikšanās reizē viņai bija iešāvies prātā, ka šis puisis bieži vis nebauda kārtīgu ēdienu. Samanta bija pastāstījusi, ka Džeiks dzīvojot viens - viņš esot iekārtojies burvīgā, baltā, ar dēļiem apšūtā namiņā pie 341. šosejas.

Megija prātoja, vai viņam ir draudzene. Droši vien ir. Ja vīrietis izskatās tā kā Džeiks un ir tik jauks, nav ne mazāko šaubu, ka sievietes skrien viņam pakaļ. Megija juta mostamies kaut ko tādu, kam nerada vārdu. Vai tā bija skaudība? Varbūt greizsirdība? Vai pa druskai no katras? Ir taču pilnīgi skaidrs, ka Džeiks nemūžam nevarētu just kādu interesi par viņu, Megiju.

Kāda jēga sapņot par šo vīrieti? Tieši to viņa darīja kopš viņu pirmās tikšanās reizes... Megija nespēja iz-mest Džeiku no prāta. Pagājušajā naktī viņa pat bija iztēlojusies sevi jaunā vīrieša skavās, un tagad, to atceroties, viņa juta, ka nosarkst.

Megija žigli piecēlās un aizsteidzās uz virtuves otru galu; viņa bija pārliecināta, ka ir koši pietvīkusi. Tas, ka viņas virtuvē sēž Džeiks, atstāja ārkārtīgi stipru iespaidu. Šķita: viesis piepilda šo telpu ar savu vīrišķību un spēku. Un savu seksualitāti. Jau gadiem ilgi viņa neko tādu nebija izjutusi.

Liedama otru tasi kafijas, Megija Sorela pati sev pavēlēja: izmet Džeiku Kantrelu no galvas! Tūlīt pat! Galu galā šis vīrietis taču bija daudz jaunāks par viņu. Me-gijai viņš nebija sasniedzams - turklāt dažādā ziņā.

Mo virtuves otra gala Negijai sekoja Džeika acis. Viņa bija pa pusei novērsusies, Džeiks redzēja viņas profilu, un jauno vīrieti atkal pārsteidza šīs sievietes neparastā pievilcība. Viņa izstaroja spēku un tomēr bija pati sievišķīgākā un trauslākā būtne, kādu viņš jelkad bija sastapis. Džeiks vēlējās viņu aizsargāt un lolot. Un mīlēt. To viņš jau darīja. Džeiks bija iemīlējies Megijā pašā pirmajā tikšanās vakarā.

Un viņam gribējās mīlēties ar Megiju. To viņš iztēlē jau bija darījis tik bieži, ka nu sāka domāt - tas jau patiešām ir noticis. Džeiks gribēja mīlēties ar šo sievieti tūlīt pat, viņš juta nepārvaramu tieksmi piecelties, pāriet pāri virtuvei, satvert Megiju un kaislīgi viņu skūpstīt. Un Džeikam gribējās šai sievietei atklāt it visu, ko viņš juta, taču viņš neuzdrošinājās to darīt. Viņam nācās krietni savaldīties, lai paliktu sēžam.

Jaunais vīrietis pacēla kafijas tasi un pārsteigts pamanīja, ka viņam viegli trīc roka. Megijas tuvums viņu vienmēr ārkārtīgi stipri ietekmēja. Es šo sievieti vēlos, viņš nodomāja, vēlos visos iespējamos veidos, taču es zinu, ka nevaru viņu iegūt. Ak Dievs, ko lai es daru!

Megija pagriezās.

Tas notika tik pēkšņi, ka Džeiks nepaspēja nolaist viņai pievērsto skatienu.

Sieviete iesaucās:

- Kas jums kaiš, Džeik?

- Nekas. Kāpēc jūs tā jautājat?

- Jūs esat tik bāls! Un izskatāties dīvains.

- Viss kārtībā, neraizējieties!

- Vai vēlaties vēl tasi kafijas?

Džeiks papurināja galvu. - Paldies, nē. Tūlīt būšu ticis galā ar šo, un tad mums vajadzētu doties ceļā, -viņš atbildēja, brīnīdamies, ka balss skanēja kā parasti.

- Es aiziešu pēc savām mantām, - viņa sacīja. - Tūliņ būšu atpakaļ. Atvainojiet!

Palicis viens, Džeiks atspieda muguru pret krēsla atzveltni un uzelpoja. Viņš prātoja, kā spēs ilgstoši strādāt kopā ar Megiju, un juta, ka viņu pēkšņi pārņem panika. Vienu brīdi jaunais vīrietis apsvēra, vai nevajadzētu noraidīt piedāvāto darbu. Tūlīt pat viņš no šīs domas atteicās. Viņam bija pilnīgi nepieciešams liels pasūtījums, lai viņa uzņēmums zeltu un plauktu. Un ne jau tas vien; Džeikam bija nepieciešams katru dienu satikt Megiju, atrasties viņas tuvumā, kaut arī to būtu grūti izturēt.

Sirds dziļumos Džeiks Kantrels juta, ka viņa trakie sapņi par Megiju Sorelu nekad nepiepildīsies. Viņi nāca katrs no savas pasaules. Kopš pirmās tikšanās dienas Megija nebija izrādījusi par viņu ne mazāko interesi, vienīgi piedāvājusi ierīkot apgaismojumu tajā fermā, kuras iekštelpas viņa dekorēja. Džeikam bija skaidrs, ka uz Megiju iespaidu bija atstājis viņa paveiktais darbs un plašās zināšanas elektrības lietās. Cits nekas.

Izbraucis no Kentas centra, Džeiks, ievērojot Megijas norādījumus, vadīja savu mašīnu uz fermas pusi.

Megija tik ļoti saistīja Džeiku, ka viņš pilnīgi bija šīs sievietes varā un alktin alka radīt labu iespaidu par sevi; tāpēc jaunais vīrietis sargājās bilst kaut vārdu. Gluži vienkārši viņš baidījās pateikt kādu muļķību. Džeiks brauca uz priekšu klusēdams.

Savukārt Megija domāja: Džeiks pēc dabas ir kautrīgs un atturīgs. Pirms kāda laika viņa bija nospriedusi, ka jauno vīrieti kaut kas nomāc, viņš ir dziļi ievainots; viņa juta - pret Džeiku jāizturas iejūtīgi.

Tā kā Megija pati bija saņēmusi sāpīgus triecienus, viņa juta līdzi jaunajam vīrietim un izprata Džeiku, neko daudz par viņu nezinādama. Divus gadus cīnījusies ar sirdssāpēm, viņa beigu beigās bija atguvusi pašpaļāvību, bet labi apzinājās, ka ir jāpaiet ilgam laikam, lai sadzītu dvēselei cirstās brūces. Pēc Maikla nodevības un viņu laulības sairšanas Megija ilgi nebija spējusi ļauties jūtām.

Viņa uzsāka rāmu sarunu; viņi abi sprieda par lugu un katrs savām iecerēm scenogrāfijā un skatuves gaismošanā. Megijai izdevās Džeiku aizraut; viņš dedzīgi un izteiksmīgi sāka stāstīt par to, kādus apgaismošanas paņēmienus grasās izmantot.

Megija uzmanīgi klausījās, šad un tad iestarpinādama pa vārdam. Viņa ļāva, lai vairāk runā Džeiks, jo saprata: atklājot līdzbraucējai savas domas, viņš kļūst pašapzinīgāks. Stāstīdams par savu darbu, Džeiks atguva pašpaļāvību.

Pavisam drīz Džeiks iebrauca pa baltiem vārtiem un pa piebraucamo ceļu tuvojās flevershilai - tā sauca fermu» kuras pārbūves un atjaunošanas plāns un dekorēšana bija uzticēti Megijai.

Džeiks novietoja mašīnu netālu no liela, sarkana šķūņa un gribēja Megijai palīdzēt izkāpt. Viņš pastiepa pretī abas rokas, un viņa tās saņēma. Kāpjot laukā, Megija zaudēja līdzsvaru un atspiedās pret Džeiku. Jaunais vīrietis Megiju atbalstīja, brīdi turēja savās rokās, un viņa piespiedās Džeikam klāt. nākamajā mirklī viņi atrāvās viens no otra, bikli saskatīdamies.

Megija aizgriezās, slēpdama pēkšņo samulsumu, un tad pasniedzās, lai paņemtu no mašīnas rokassomiņu un portfeli ar plāniem.

Kad Megija bija atrāvusies nost, Džeiks norija kaklā sakāpušo kamolu, aizcirta mašīnas durtiņas un apgriezies aplaida skatienu visapkārt.

Šis lauku īpašums bija lielisks.

Cik vien tālu skatiens sniedza, abās pusēs piebraucamajam ceļam stiepās labi kopti, zaļi zālieni. Aiz tiem sākās ganības, un vēl tālāk īpašumu daļēji apjoza kalni. Turpat blakus atradās sena akmens mūra apņemts mazāks zāliens, un tā vidū vecas, zarainas kļavas ēnā slējās lapene; mūris lieliski saderējās ar ziemciešu stādījumiem angļu stilā.

Džeiks salika plaukstas tā, lai saule nespīdētu acīs. Tālumā viņš ieraudzīja angļu dārzu. - Vienreizēja vieta! - viņš iesaucās. - Cik te skaisti! Es gribētu, lai man reiz arī pieder kaut kas tāds.

- Esmu pārliecināta, ka piederēs, - Megija atteica, uzsmaidīdama Džeikam. - Ja cilvēks kaut ko ļoti vēlas, parasti viņš to arī dabū. Ja kārtīgi papūlas, protams.

norādīdama uz vairākām ēkām viņu acu priekšā, viņa turpināja:

- Tā tur ir pārvaldnieka māja, Džeik, un tā lielā ēka labajā pusē ir dzīvojamā māja. nāciet, es jums visu parādīšu!

Megija ašā solī devās uz dzīvojamo māju, pa ceļam turpinot runāt.

- Es darīju zināmu pārvaldniecei misis Brigsai, ka mēs šodien te ieradīsimies, tāpēc parādes durvis būs vaļā,-to sakot, viņa pār plecu pameta skatienu uz Džeiku.

Viņš panāca Megiju, un abi blakus iegāja mājā, ar pleciem aizskarot šauro durvju aili.

Kaut arī bija ieslēgta elektrība, hallē bija tumšs, un Džeiks samirkšķināja acis, cenšoties pielāgoties iekštelpu krēslainībai.

- Šī māja ir ļoti veca, - viņš teica Megijai un, apkārt lūkodamies, devās uz priekšu un ieskatījās vairākās telpās, kurās varēja iekļūt no halles.

- Jā gan. Tā ir celta astoņpadsmitā gadsimta četrdesmitajos vai piecdesmitajos gados, - viņa sacīja. - Un tajā bija agrīnā amerikāņu stila mēbeles, gandrīz tikai oriģināli. Bet gandrīz visas mēbeles tika pārdotas. Mana kliente vēlējās paturēt tikai dažas.

- Iedomājieties, Megij, šī māja ir uzcelta pirms Amerikas revolūcijas! Ak Dievs, ko gan šīs sienas mums pastāstītu, ja vien prastu runāt!

Megija iesmējās.

- Es zinu, kojās gribat teikt. Mani arī bieži pārņēmusi tāda sajūta. Citās vietās, īpaši Anglijā un Francijā.

- Kam šis īpašums piederēja? - pagriezies pret Megiju, Džeiks jautāja.

- Misis Stedai. Šī vieta Stedu dzimtai piederējusi vairākus gadsimtus. Pēdējā šīs ģimenes pārstāve nomira pirms pusotra gada. Nē, precīzāk, pirms diviem. Viņa bija deviņdesmit piecus gadus veca, kad nomira, īpašumu mantoja vecās saimnieces mazmeita angliete, viņa ir precējusies un ar bērniem dzīvo Anglijā, tātad otrā pusē okeānam. Un viņa pirms diviem gadiem visu īpašumu, fermu ar mēbelēm un visu citu, gribēja pārdot. Viņa domāja, Ka Hevershilu nekavējoties kāds nopirks, jo tā taču ir tik burvīga. Viņa prasīja miljonus, bet vairs jau nav astoņdesmitie gadi. Dabiski, pircējs neatradās. Nācās nolaist cenu.

Džeiks sacīja:

- Daudzi, kuri šajā apkārtnē grib pārdot vasaras mājas, sāk apzināties, ka astoņdesmito gadu cenas prasīt vairs nevar. Kurš tad galu galā māju nopirka? Kas ir jūsu klienti?

- Kāds laulāts pāris. Anna un Filips Lovderi. Madi-sona avēnijā viņiem ir reklāmas aģentūra. Darbdienās viņi dzīvo Manhetenā, un Anna gribēja iegādāties lauku īpašumu, kas kalpotu par patvērumu. Viņa no pirmā brīža iemīlēja šo vietu, īpaši apkārtni. Mūs abas saveda kopā kāds mans Ņūprestonas pasūtītājs. Anna atklāja: viņai patīkot mans atturīgais stils. Kad tikāmies, viņa man uzreiz pavēstīja: "Man nav vajadzīgi nekādi manierīgi rotājumi!' Anna pat nepapūlējās aprunāties arī ar citiem interjera speciālistiem, viņa gluži vienkārši tūlīt pat uzticēja man visus darbus. Viņa grib, lai es modernizēju kā dzīvojamo ēku, tā viesu namiņu.

-Jā, dzīvojamo māju katrā ziņā vajag modernizēt, - Džeiks atzina un palūkojās uz Megiju. - Nu, no kuras vietas sāksim apskati?

- Vispirms dosimies uz virtuvi. Tur varēsim atstāt savas mantas - tā ir vienīgā telpa, kur vēl ir kāda mēbele.

Megija pa īsu gaiteni aizveda Džeiku uz virtuvi. Tā bija vidēja lieluma telpa, kurai katrā pusē atradās pa pieliekamajam kambarim; tai bija pāris mazu lodziņu, pāri griestiem stiepās baļķu sijas. Pa logiem bija redzams sakņu dārzs, sena aka ar akmens grodiem un labajā pusē košumdārzs.

- Prāva telpa, - Džeiks novērtēja virtuves lielumu, kad abi to apskatīja. - Bet te ir pārāk tumšs, pa logiem neiespīd pietiekami daudz dienasgaismas, to nāksies labot ar pārdomāti ierīkotu elektrisko apgaismojumu.

- Jā, - nomurmināja Megija. - Un tā pati vaina ir citām šīs mājas telpām, Džeik. Mams ir tik... tik drūms. Man tas šķiet visai nomācošs. Man patīk, ja telpās ir daudz gaisa, valda gaišie toņi un netrūkst vietas. Mans mērķis ir atbrīvot šo ēku no nomācošās noskaņas, neierīkojot daudz jaunu logu. negribētos, lai šis nams zaudē savu vēsturisko seju. Tieši tāpēc taču mani klienti to nopirka. Viņus savaldzināja zemnieciskais stils un senatnes elpa.

- Skaidrs, - Džeika acis vēlreiz pārslīdēja pāri virtuvei. Viņš palūkojās uz griestiem un vairākas reizes apgāja apkārt telpai; pēc jaunā vīrieša sejas varēja redzēt, ka viņš kļuvis domīgs.

Megija novietoja uz virtuves galda savu portfeli un rokassomu, paņēma piezīmju grāmatiņu un kaut ko tajā ierakstīja.

Pēc brīža Džeiks sacīja:

- Man šķiet, ar šo telpu nebūs grūti tikt galā. Te varēsim izmantot vairākus lielus griestu apgaismes ķermeņus, piemēram, senlaicīgus lukturus un kaut ko tamlīdzīgu, un arī pie sienām varam piestiprināt lukturus - tad būs labs mākslīgais apgaismojums. Un jūs varētu padomāt par jaunām durvīm - tādām, kuru augšdaļā ir stikla joslas.

-Jā, tās man arī ienāca prātā... tad virtuvē ieplūdīs vairāk dienasgaismas.

- Ko jūs teiktu par dažām lūkām jumtā? Vai jums vai jūsu klientiem nebūtu iebildumu?

- Mē, ja vien tās būs neuzkrītoši ierīkotas. Vai tas ir iespējams?

- Tā man šķiet. Bet vispirms man kārtīgi jāizpēta griesti, nevarētu gan būt, ka tie sagādā īpašas grūtības. Protams, to es darīšu, ja vispār dabūšu šo darbu.

Viegli savilkusi uzacis, Megija palūkojās uz viņu. - Džeik, jūs taču saprotat, ka noteikti dabūsiet šo pasu-tījumu.

- Varbūt jums nepatiks mani darbu izmaksu aprēķini, varbūt tie neiekļausies jūsu paredzētajā summā.

- Mēs papūlēsimies, lai iekļautos, Džeik, labi?

Jaunais vīrietis apveltīja viņu ar ciešu skatienu un

mirkli klusēja. Tad viņš teica:

- Es ceru. Vai esat jau sameklējusi darbu vadītāju?

- Esmu nodomājusi aicināt Ralfu Slouenu. Mēs drusku esam strādājuši kopā, un pavisam nesen man gadījās redzēt vairākus lielus objektus, kuri bijuši viņa pārziņā. Man patīk viņa darba stils. Vai pazīstat šo vīru?

-Jā, es arī esmu ar viņu sadarbojies. Krietns puisis! Vai piesaistīsiet arī arhitektu? Vai arī neesat ieplānojusi būtiskas pārbūves?

- Uz abiem šiem jautājumiem atbilde ir-jā. Vakar es satikos ar Marku Peinu...

- Viņš ir pats labākais! - Džeiks dedzīgi pārtrauca Megiju.

-Tieši manas domas, nu jau es esmu redzējusi krietni daudz viņa veikuma, un man liekas - viņš ir speciālists tieši koloniālstila arhitektūras jomā. Esmu pārliecināta: šis darbs viņam patiks, un viņa izteiktās idejas atstāja uz mani lielu iespaidu. - Pēc īsa klusuma brīža viņa piebilda: - Šķiet, ka esmu savākusi varenu komandu, vai ne?

Viņš uzmeta Megijai skatienu, piekrītoši pamāja, tik tikko manāmi pasmaidīja un tad izsteidzās no virtuves. - Vai apstaigāsim visu māju?

-Jā, vispirms apskatīsim telpas, kuras atrodas šajā stāvā.

Pēc trīs stundām viņi abi kopā iznāca no ēkas un apžilba no saules gaismas. Lēnām viņi devās uz pikapa pusi.

Atbalstījies pret mašīnu, Džeiks sacīja:

-Tas ir liels uzdevums, Megij, sākumā es nedomāju, ka te būs tik daudz darāmā. Visur jānomaina elektrības vadi. Skaidri redzams: tie nav aiztikti gadiem ilgi. Un tik daudz citu darbu! Mēs pat nepievērsām uzmanību mājas apkārtnes apgaismošanai.

-Jā. - Megija bažīgi paskatījās uz jauno vīrieti. - Jūs taču tagad neteiksiet, ka nevēlaties par to dzirdēt?

- Neteikšu vis. Es vēlos pieņemt šo piedāvājumu. Man šis pasūtījums ir nepieciešams. Kā jūs jau zināt, es esmu nodibinājis savu uzņēmumu. Šā vai tā, man patīk pieņemt izaicinājumus. Un es gribu strādāt kopā ar jums, Megij. - Džeiks apklusa un ieskatījās viņai sejā. Pēkšņi kaut ko nolēmis, viņš pārņēma vadību savās rokās un noteiktā tonī sacīja: - Braucam! Aizvedīšu jūs pusdienās. Es zinu kādu vietu, kur var dabūt garšīgus hamburgerus vai salātus - ko nu jūs gribēsiet.

- Laba doma, - Megija atzina. - Esmu izsalkusi kā vilks!

7

Džeiks pieklauvēja pie Megijas virtuves durvīm; viņa neatsaucās, un jaunais vīrietis iegāja iekšā.

Virtuvē Megijas nebija, tāpēc pa mazo gaitenīti Džeiks devās uz viņas darbistabu. Pēkšņi viņš apstājās un ieklausīdamies klusu stāvēja gaitenī.

Tajās nedaudzajās nedēļās, kas bija pagājušas kopš viņu iepazīšanās, Džeiks nekad vēl nebija redzējis Me-giju S'orelu dusmīgu. Un nebija dzirdējis viņu paceļam balsi. Nu viņas balsī skanēja dusmas; acīmredzot viņa savā darbistabā runāja ar kādu pa telefonu.

- Viņš tā darīja tīšām! - Megija iesaucās. - Tu mani nepārliecināsi par pretējo. Un viņš tā izdarīja, lai mani sāpinātu. Ļoti vienkārši - viņš negrib, lai mēs nosvinētu šo dzimšanas dienu visi kopā.

Pēkšņi viņa apklusa.

Džeiks saprata, ka Megija klausās, ko saka otrs runātājs. Gribēdams būt pieklājīgs-likt mājas saimniecei manīt, ka viņš ir atnācis, - jaunais vīrietis izgāja cauri gaitenim, pieklauvēja pie pavērtajām durvīm, ieskatījās darbistabā un pamāja Megijai sveicienu.

Megija paskatījās uz atnācēju ar tik neizteiksmīgu skatienu, ka viņš saprata: viņa pašreiz ir ļoti aizņemta. Tad sieviete žigli palocīja galvu, ļaudama saprast, ka pamanījusi Džeiku.

6ā

Viņš viegli uzsmaidīja Megijai un atstāja darbistabu. Aši apsviedies apkārt, Džeiks aizsteidzās uz mazo viesistabu, kas atradās gaiteņa otrā pusē. Viņš nolika uz kafijas galdiņa aploksni, kuru visu laiku bija turējis rokā, piegāja pie loga un stāvēja tur, domādams par Megiju.

Džeikam bija skaidrs, ka Megija bija ne vien dusmīga, bet arī bēdīga, un tas jauno vīrieti satrauca. Viņš juta arvien lielāku tieksmi šo sievieti aizsargāt un lolot.

Džeiks uzmeta skatienu rokaspulkstenim. Viņi bija norunājuši šovakar tikties pulksten sešos, un, kā parasti, viņš bija ieradies par agru. Šķiet, dodamies uz satikšanos, jaunais vīrietis vienmēr it kā tiecās aizsteigties pats sev priekšā. Tur nu viņš neko nevarēja darīt. Džeikam visu laiku gribējās atrasties Megijas tuvumā, viņš nevarēja ciest to brīdi, kad viņi beidza darbu un vajadzēja Megiju atstāt.

Kopš viņu iepazīšanās bija pagājušas tikai piecas nedēļas, bet Džeikam šis laika posms šķita daudz garāks. Viņš bija atklājis, ka viņi abi ir līdzīgi, viņiem ir kopīgas intereses. Megijai mūzika bija tikpat tuva kā Džeikam, un viņa apbrīnoja jaunā vīrieša zināšanas šajā jomā. Jaunajam vīrietim bija interesanti sarunāties ar šo sievieti, jo viņa sekoja visam, kas pasaulē notiek; Megija centās nepalaist garām televīzijas ziņu pārraides, viņa - tāpat kā Džeiks - visaugstāk vērtēja C/Y/Y televīzijas kanālu.

Džeiku saistīja arī Megijas citas īpašības. Šai sievietei bija brīnišķīga humora izjūta, viņa bieži smējās, un viņai piemita patiesa sievišķība. Kaut gan Megija bija spējīga un talantīga, stipra un neatkarīga, viņa nebija nocietinājusi sirdi. Drīzāk gan otrādi. Džeiks allaž juta tieksmi parūpēties par Megiju.

Kopš viņu pirmā Kopīgā brauciena uz fermu - tas bija noticis pirms divām nedēļām - Džeiks juta, Ka Megijas Klātbūtnē viņš atpūšas, un reizē arī jaunais vīrietis bija Kļuvis pašapzinīgāks. Kopš tā piektdienas rīta, Kad viņš bija aizvedis Megiju uz Kādu Kentas hamburgeru ēstuvi, viņš uzskatīja, Ka ir Kļuvis par situācijas noteicēju.

Pēdējā laikā Megija ļāva noprast, Ka augstu vērtē Džeika uzskatus, un viņa bieži gribēja zināt jaunā vīrieša domas par to, Kā veicams Kāds darbs fermā. Tikai pirms dažām dienām Džeiks pēkšņi - un ļoti asi - bija aptvēris, Ka Megija paļaujas uz viņu, un šis atklājums jauno vīrieti iepriecināja. Viņi bija kļuvuši par labiem draugiem; Džeiks vēlējās, Kaut viņus saistītu Kas vairāk.

Šajā vakarā Džeiks bija ieradies, lai kopā ar Megiju sīkāk apspriestu fermas elektriskā aprīkojuma izmaksas. Pirms nedēļas viņš Megijai bija paziņojis, cik aptuveni varētu maksāt viss apgaismošanas darbs kopā; pēc tam viņam nācās pavadīt fermā garum garas stundas, lai kārtīgi iepazītos ar mājas iekšieni un apkārtni. Tagad Džeiks dega nepacietībā aprunāties ar Megiju un dzirdēt, ka viņa atzīst aprēķinus par pareiziem.

nostājusies durvīs, Megija teica:

- Sveiks, Džeik!

Veikli apsviedies apkārt, Džeiks pievērsa Megijai skatienu. Viņa bija ļoti bāla. Megija stāvēja durvīs, it kā nesaprastu, ko tagad iesākt, un jaunais vīrietis pāri istabai steigšus devās pie viņas.

- Vai jums kaut kas kaiš? - apstājies sievietei blakus, Džeiks klusu vaicāja, un viņa tumšās uzacis saraucās kopā.

- Tūlīt viss būs kārtībā, - Megija atbildēja. - Mani tikai pārņēma dusmas... - Viņa iekoda lūpā un aprāvās.

- Vai varu kaut kā palīdzēt?

- Nē, nē, paldies par piedāvājumu! - Sievietes balss trīcēja, un viņa atkal apklusa. Pēkšņi Megijas zilās acis pieplūda ar asarām, un viņa bezpalīdzīgi palūkojās uz Džeiku.

- Megij, kas noticis? - Viņš nespēja skatīties, kā sievietes sejā iegulst sāpjpilna izteiksme. Džeiks norūpējies paspēra soli uz viņas pusi.

Un vienlaikus Megija tiecās tuvāk viņam.

Džeiks pastiepa rokas, pievilka sievieti sev klāt un apskāva.

- Megij, Megij, kas noticis? Lūdzu, izstāstiet man, kas jūs satrauc!

- Es nevēlos par to runāt... Tūlīt es saņemšos... patiešām saņemšos...

Taču, drudžaini tverdamās pie Džeika pleca, viņa sāka rūgti raudāt.

Džeiks glāstīja viņas matus, skūpstīja viņas galvvidu un maigi čukstēja:

- Es taču esmu tepat, es parūpēšos pārjums. Lūdzu, neraudiet! Esmu šeit, lai gādātu pārjums.

Pēkšņi pagriezdama galvu, Megija pacēla seju, lai palūkotos viņa sejā. Abu acis sastapās. Jaunais vīrietis juta, kā Megija trīc, un apskāva viņu vēl ciešāk.

Sievietes lūpas it kā nogaidoši drusku pavērās, un, pirms Džeiks paspēja sevi apturēt, viņš jau bija noliecies un pieplacis pie tām.

Megija atsaucās skūpstam, piespiežoties viņam klāt ar visu augumu. Tā kā viņa bija slaika, gandrīz tikpat gara kā Džeiks, viņu augumi saderīgi sakļāvās.

Sirdij trauksmaini dauzoties, Džeiks nodomāja: mēs esam radīti viens otram. Pēc gara un kaislīga skūpsta viņu lūpas atrāvās, un, mēģinādami atgūt elpu, abi pārsteigti raudzījās viens otrā.

Džeiks maigi teica:

- Es jau sen vēlējos to darīt...

- Un es vēlējos, kaut tu to darītu, - Megija čukstus atteica.

nenovēršot skatienu, Džeiks iedrošināts sacīja:

- Es alkstu tevi iegūt kopš paša pirmā mūsu tikšanās vakara.

- Un es...

- Ak, Megij! Negij!

- Džeik!

Viņš aizveda Negiju līdz dīvānam, un abi atslīga tajā. Naigi atguldījis savu mīļoto spilvenos, Džeiks pārliecās viņai pāri un dziļi ielūkojās acīs. Tad sāka apbērt ar skūpstiem viņas plakstiņus, degunu, vaigus un lūpas, piespieda savas lūpas pie kakla iedobītes un pēc tam sāka pogāt vaļā viņas blūzi. Lēnām paslīdējusi zem tās, jaunā vīrieša plauksta pieskārās Negijas krūtij; viņam bija izdevies atbrīvot to no krūštura.

Kad Džeika lūpas atrada Negijas krūts galiņu, viņa dziļi nopūtās un ievaidējās. Un tad viņa pilnīgi ļāvās jūtu plūdumam; sirdssāpes, kuras sieviete bija jutusi pirms brīža, jau bija pilnīgi aizmirsušās.

Negija visu laiku bija domājusi par Džeiku; viņa bieži bija iztēlojusies sevi viņa skavās un tagad gandrīz nespēja ticēt, ka sapnis piepildījies.

Džeika lūpu pieskāriens bija maigs, bet neatlaidīgs, viņa glāsti liegi, taču noteikti, un tad, kad viņš pēkšņi pārtrauca skūpstīt un glāstīt Negiju, viņa palika nekustīgi guļam un prātojam, kāpēc tā. Negija alka, lai glāsti turpinātos.

Pēc mirkļa Džeiks ieslēpa seju Negijas matos un klusi teica:

- Negij, lūdzu, iesim augšā!

-Jā, - viņa atbildēja, un Džeiks piecēlās un palīdzēja piecelties viņai; apkampušies viņi pa platajām kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā.

Megija atvēra guļamistabas durvis, ieveda jauno vīrieti iekšā un devās uz istabas vidu.

Džeiks aizvēra durvis un sekoja viņai.

Gaisma aiz loga bija kļuvusi citāda. Debesis vizēja zeltainos toņos, un istabu pildīja maigs starojums.

Džeiks uzlika rokas Megijai uz pleciem un ielūkojās viņai sejā.

-Tas ir nopietni, Megij.

- Es zinu, Džeik.

-Ja mēs to darīsim, atpakaļceļa vairs nebūs. Vismaz man ne.

- Man arī.

Džeiks apskāva Megiju.

līgi viņi tā stāvēja - skūpstoties, apmainoties glāstiem, iepazīstot viens otru. Tad uz brīdi atrāvās, paraudzījās viens otrā un, alkām augot, atkal sāka skūpstīties.

Beidzot Džeiks sāka izģērbt Megiju - novilka viņai blūzi, attaisīja krūštura āķīšus, noslīdināja pār gurniem svārkus. Visi apģērba gabali nokrita uz grīdas Megijai pie kājām.

Viņa pārkāpa pāri drānu kaudzītei un apstājās, cieši skatīdamās uz jau no vīrieti; no Megijas sejas bija skaidri nolasāms: viņa alkst pēc Džeika.

Džeiks ieskatījās viņai acīs, ieraudzīja tur kaislu vēlēšanos un viegli pamāja ar galvu. Tad viņš pāri galvai nostīvēja nost džemperi; Megija paspēra soli tuvāk, sāka pogāt vaļā viņa kreklu un to novilka. Džeiks noāva zābakus un novilka džinsus, Megija atbrīvojās no savām zeķēm, un tad abi stāvēja blakus pilnīgi kaili.

Viņi cieši apskāva viens otru. Džeiks pārlaida savas spēkpilnās plaukstas pāri Megijas pleciem, mugurai un gurniem, un viņa, noglāstījusi vīrieša plecus, ielaida pirkstus viņa biezajos matos.

Beidzot Džeiks veda Megiju uz gultu, noguldījis savu mīļoto, jaunais vīrietis noliecās, noskūpstīja viņu un teica:

- Es tūlīt...

Megija palika guļam un gaidām, un viņas sirds mežonīgi dauzījās. Gadiem ilgi viņa nebija jutusi neko tādu, veselu mūžību tik ļoti nebija pēc kāda alkusi. Megija vēlējās, kaut Džeiks pasteigtos, kaut atgrieztos ātrāk. Viņa gandrīz nespēja ilgāk gaidīt.

Džeiks pār istabu jau nāca uz gultas pusi.

Viņš izskatās lieliski, Megija nodomāja.

Jaunais vīrietis nostājās pie gultas un raudzījās uz Megiju. Viņš pamanīja, ka sievietes acis kļuvušas tumši zilas, gandrīz mēļas - zilimēļas kā atraitnīšu ziedi. Džeiks saprata, ka tajās atspoguļojas alkas pēc viņa; joprojām stāvot un lūkojoties uz Megiju, vīrietis juta, kā viņu pārņem arvien lielāks satraukums un pāršalc spējš karstuma vilnis.

Cik Megija bija skaista savā kailumā, ko bija apzeltījusi novakares gaisma! Džeikam ne prātā nebija nācis, ka šīs sievietes augums varētu būt tik daiļš - parasti to sedza lieli svīteri, platas jakas un gari, plandoši svārki.

Džeiks konstatēja, ka Megija ir ļoti slaida, apaļīgiem gurniem un garām, garām kājām. Viņai bija nevainojami veidotas, pilnīgas krūtis un gluda, bāla āda.

Savukārt Megija skatījās uz Džeiku un domāja: arī vīrieša augums var būt skaists! Džeika augums bija skaists. Viņš bija garš un slaids, platām krūtīm un vareniem pleciem, slaikiem gurniem un garām kājām. Bija prieks raudzīties uz viņu. Megija nespēja novērst skatienu.

Beidzot jaunais vīrietis apgūlās viņai blakus.

Viņš satvēra Megiju rokās, piespieda cieši sev klāt, skūpstīja viņas matus un kaklu, glāstīja viņas brīnišķīgās krūtis. Tad piekļāva lūpas pie viņas lūpām.

Megija kvēli atbildēja uz viņa skūpstiem. Viņu skūpsti kļuva arvien karstāki, dedzīgāki, kaislīgāki.

Džeiks paslējās uz elkoņa, ielūkojās mīļotās sejā un apvilka ar pirkstu ap viņas lūpām. - Es bezgalīgi alkstu pēc tevis, - viņš nočukstēja. - Bet nesteigsimies! Es negribu, lai viss notiek ātri, es vēlos to izbaudīt. - Viņš pieliecās Megijai tuvāk. - Tu mani tik ļoti satrauc, Megij; ja mēs neuzmanīsimies, viss būs garām pārāk ātri.

Viņa drusku pasmaidīja, bet neko neteica.

Jaunais vīrietis turpināja klusām runāt:

- Es tik ilgi alku pēc tevis, man tā gribējās būt kopā ar tevi!

-Man tāpat... - Viņa apklusa un vērīgi palūkojās uz jauno vīrieti. - Taču es domāju, ka tev par mani nav ne mazākās intereses.

- Es tāpat domāju... par tevi.

Pastiepusi plaukstu, Megija pieskārās viņa sejai. - Kādi mēs abi esam muļķi! - Viņa apvilka ar pirkstu Džeikam ap lūpām un domāja: cik tās ir jutīgas!

Jaunais vīrietis satvēra viņas pirkstu, paņēma mutē un sāka apļot mēli ap to. Megija juta: karstuma vilnis ieplūst viņas augumā un uzbango gurnos. Džeiks viņu iekvēlināja... viņa mēle tik erotiski pieskārās viņas pirkstam. Megija juta, ka klēpis kļūst mikls.

Pēc brīža Džeiks pārtrauca laizīt viņas pirkstu un jūtu slāpētā balsī sacīja:

- Megij, es mīlu tevi! Es gribu, lai tu dzirdi to tagad. Tagad, nevis tad, kad kvēle būs sasniegusi galējo robežu un es varbūt neapzināti tev to teikšu. Es gribu, lai tu zini: tā ir taisnība, tie nav tikai kaisles brīdī izteikti vārdi.

Pārsteigta viņa tikai pamāja ar galvu.

Aplikusi rokas jaunajam vīrietim ap kaklu, Negija viņa seju pievilka tuvāk savai. Viņa cieši skūpstīja Džei-ku uz lūpām, tāpat kā to darīja viņš. Abu lūpas saslēdzās un mēles savijās kopā. Megija jutās tā, it kā Džeiks pūlētos izdzert viņas elpu, un tas viņu iekvēlināja vēl vairāk. Viņa grima kaislības viļņos, un viņu pie pasaules saistīja vairs tikai Džeiks, viss pārējais bija zudis.

Pēkšņi Džeiks nolieca galvu, saņēma Megijas krūtis katru savā plaukstā, tuvināja tās vienu otrai un sāka pārmaiņus skūpstīt, aizskardams ar savām lūpām tik ilgi, līdz tumšie plūmjukrāsas krūšu galiņi kļuva stingri.

Turpinot iekvēlināt Megiju, Džeiks, kurš pats jau bija ārkārtīgi uzbudināts, virzīja savas lūpas pār sievietes vēderu, un viņa plaukstas glāstoši sekoja lūpām, līdz apstājās sprogainajā klēpja trīsstūrī.

Tad jaunais vīrietis pacēla galvu un ielūkojās mīļotajai sejā. Viņa bija aizvērusi acis.

- Megij, - viņš maigi sacīja.

-Jā?

- Vai tev ir labi? Vai gribi, lai es turpinu?

- Ak jā!

Vēlēdamies sniegt savai iemīļotajai baudu, Džeiks viņu maigi glāstīja. Vispirms viņš pavisam vieglītēm skāra sievietes pašu jutīgāko vietiņu, bet pamazām viņa pirksts, iepazinis to, kļuva arvien uzstājīgāks. Džeiks lika atplaukt Megijas sievietībai un darīja to prasmīgi, sagādājot viņai saldas mokas un gūstot baudu no tā, ka skar viņu tik intīmi un jūt, kā sieviete viņa rokās itin kā piedzimst no jauna.

Megija gulēja pavisam rāmi, gandrīz neelpodama. Viņu bija pārņēmušas varenas alkas, un viņas augums smeldza aiz dziņas saplūst ar vīrieša augumu. Kad Džeika lūpas nonāca tur, kur pirms mirkļa bija atradušies viņa pirksti, Negija juta, ka atveras savam mīļotajam arvien vairāk un vairāk. Jaunais vīrietis apbēra viņu ar skūpstiem, un viņa mēle līdzinājās bultai, kas traucas uz mērķi. Atsaukdamies Džeika skūpstiem, Negijas augums sāka pulsēt.

Un pēkšņi Negijā cits pēc cita uzbangoja tīksmes viļņi, un viņu pārņēma ekstāze. Augstākajam baudas brīdim tuvojoties, viņa nodrebēja, viegli izlieca savu augumu un dobji sauca mīļoto vārdā.

Džeiks pieplaka Negijai ar visu augumu un ar savām kājām pašķīra sievietes kājas. Džeika loceklis bija piebriedis ļoti liels, bet Negija jau bija tam gatava, un viņš dziļi ieslīdēja viņā.

Negija elsoja, spiedās mīļotajam klāt, cenšoties piemēroties viņa ritmam, un kopā ar viņu slīdēja uz kādu vietu, kur vēl nekad nebija bijusi.

Džeiks ietiecās Negijā arvien dziļāk un dziļāk, viņa cēlās arvien augstāk un augstāk, un atkal viņu sāka šūpot ekstāzes viļņi.

Džeiks apjauta, ka ar savu būtību skar Negijas būtību. Viņš bija dziļi Negijā un kopā ar mīļoto tuvojās viņas otrajai baudas kulminācijai. Tā tam arī vajadzēja būt. Tā tam vajadzēja būt vienmēr, bet Džeiks to vēl nekad nebija piedzīvojis. Līdz šim brīdim.

Negija cēlās augstāk un augstāk un tad uzlidoja kādās nepazīstamās debesīs, nemitīgi saukdama mīļotā vārdu.

Džeiks ļāvās kaislībai, kopā ar mīļoto sasniedza kulmināciju, pilnībā atdevās Negijai, cēlās kopā ar viņu un ieplūda viņā. Un viņš skaļi iesaucās:

- Ak, Negij! Ak, mīļotā!

Debesis atkal bija mainījušas krāsu - zeltainajā starojumā vīdēja sārtas, violetas un košsarkanas svēdras. Bija pienākusi brīnumainā krēslas stunda, kas valda pirms tumsas iestāšanās; šajā brīdī visa pasaule šķiet maiga, sārta un mierpilna.

Džeika bija pieplacis Megijas augumam, savu galvu nolicis starp viņas krūtīm. Megijas rokas viegli dusēja uz vīrieša pleciem. Pēc brīža viņa sāka glāstīt iemīļotā muguru un matus.

Slāpētā balsī Džeiks sacīja:

- Man nav ne mazākās vēlēšanās kustēties. Es gribu te palikt mūžam.

Megija neteica ne vārda. Viņa pastiepās un noskūpstīja Džeika pakausi, domādama par to, ko iemīļotais bija teicis pirms viņu kaislīgās mīlēšanās. Vīrietis bija apgalvojis, ka mīlot viņu, un šis paziņojums viņai bija licis satrūkties. Megija ticēja Džeikam. Viņš vienmēr teica to, ko domāja, viņš bija ļoti patiess. Megija juta pret šo vīrieti tieši to pašu, bet visu laiku bija centusies apspiest savas jūtas, jo bija pārliecināta, ka Džeikam nav ne mazākās intereses par viņu. Kā viņa bija kļūdījusies! Tomēr ne uz ko jau nevarēja cerēt - viņi taču bija tik nesaderīgi vecuma ziņā...

nespēdama noturēties, Megija sacīja:

- Esmu daudz vecāka par tevi, Džeik.

- Man patīk par mani vecākas sievietes. - Vīrietis iesmējās. - Viņas ir daudz interesantākas. - Viņš iesmējās vēlreiz. - Lai nu kā, tu neizskaties vecāka.

- Bet tā tas ir! Man drīz būs četrdesmit četri gadi.

- Kāda nozīme skaitļiem! Es jau teicu - pēc izskata tev nav vairāk par trīsdesmit diviem, trīsdesmit trim. Un tas taču nepavisam nav svarīgi!

- Man ir svarīgi. Cik vecs esi tu?

- Kā tev šķiet? - viņš ķircinošā tonī vaicāja.

- Trīsdesmit vai trīsdesmit viens.

- nepareizi! Mini vēlreiz!

- Es nezinu. Lūdzu, pasaki!

-Jūnijā man paliks sešpadsmit.

- nemuļķojies, Džeik!

Viņš iesmējās.

-Labi jau, labi. Līdz divpadsmitajam jūnijam būšu divdesmit astoņus gadus vecs. Pēc tam man būs divdesmit deviņi.

-Tātad es esmu piecpadsmit gadus...

- Kādēļ jāskaita gadi! - Džeiks viņu pārtrauca, nepacietīgi iesaucoties. Viņš drusku piecēlās, nogūlās Me-gijai blakus un apvija viņai apkārt rokas.

Džeiks sāka skūpstīt savu mīļoto, vispirms vieglītēm, bet pēc tam arvien dedzīgāk, un drīz viņš atkal uzgūlās viņai virsū. Jaunais vīrietis bija kaislības pārņemts un, bez mīlas priekšspēles aši ieslīdējis sievietē, šoreiz ieguva Megiju valdonīgāk nekā iepriekšējā reizē.

- Mans Dievs, kā es tevi gribu! - viņš čukstēja, iespiedis seju mīļotās matos. - Es nekad vēl neesmu tā alcis pēc kādas sievietes, kā alkstu pēc tevis, Megij! Es vēlos tevi visu, itin visu! nāc, lūdzu, nāc pie manis!

- Ak, Džeik! - viņa iesaucās. - Arī es alkstu pēc tevis! Es gribu, lai tu to zini.

Palicis plaukstas zem Megijas gurniem, Džeiks piespiedās viņai vēl tuvāk. Viņu augumi līgani kustējās vienā ritmā, viļņodamies tā, it kā būtu viens vesels. Abi reizē viņi sasniedza kaislības augstāko punktu.

Beidzot abi mīlētāji atslīga gultā, vēl joprojām strauji un skaļi elpodami.

Kad Džeiks atguva elpu, piespiedis seju mīļotās kaklam, viņš teica:

- Un tu domāji, Ka nozīme ir vecumam... Nē, visu izšķir šis te... šī Ķīmiskā reakcija, kas rodas starp mums, Megij. Tā nav bieži sastopama parādība, vismaz tik kvēla ne. Tā tas notiek pavisam reti...

Tā kā viņa klusēja, jaunais vīrietis vēl pajautāja:

- Tu taču arī to apzinies, vai ne?

- Jā.

-Tas, kas ar mums notiek, ir kaut kas varens, un, tici man, tam nav nekāda sakara ar mūsu vecumu.

Pēc tam viņi virtuvē ēda vakariņas. Megija veikli pagatavoja pavisam vienkāršu maltīti - to veidoja omlete, smalkmaizītes un kafija.

- Šķiet, ka šīs vairāk atgādina brokastis nekā vakariņas. - Megija uzsmaidīja mīļotajam, kurš sēdēja galda otrā pusē. - Šonedēļ man neiznāca tā kārtīgi iepirkties.

- Neuztraucies! Es biju šausmīgi izsalcis, - Džeiks atbildēja ar smaidu un piemetināja: - Lūdzu, vai es to pašu varētu dabūt arī brokastīs? Tu taču man atļausi palikt pie tevis pa nakti, vai ne?

-Ja tu tā vēlies, - Megija atteica un pēkšņi juta, ka Džeika klātbūtnē kļūst bikla.

- Vēlos gan. - Viņš pastiepa roku, satvēra Megijas plaukstu un to paspieda. Tad pacēla to pie lūpām un sāka skūpstīt viņas pirkstus. - Tev ir tik skaistas rokas, Megij, tādi slaiki, graciozi pirksti. Un tu pati esi tik skaista! - Viņš pašūpoja galvu. - Ak Dievs, cik stipri tu mani ietekmē! Es varētu tūlīt pat atgriezties gultā un sākt visu no sākuma!

To pateicis, viņš sāka skūpstīt Megijas pirkstu galiņus, locītavas un pirkstu starpas. Tad viņš apgrieza viņas plaukstu otrādi un noskūpstīja viņas delnu. Pēc brītiņa jaunais vīrietis pacēla acis un palūkojās uz mīļoto. - nekad nešaubies par to, ko es sacīju, Megij. Tā ir taisnība. Ar tevi ir vislabāk.

Megija raudzījās Džeikam pretī. Viņa seja bija nopietna, zaļās acis staroja dedzībā - tās pauda tik stipras alkas pēc mīļotās, ka Megija jutās dziļi aizkustināta. Viņa pati nesaprata, kāpēc kaklu itin kā aizsprostojis kamols. - Ak, Džeik! - tas bija viss, ko Megija spēja izdvest, un vienu brīdi viņai šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

It kā to manot un tiecoties novērst, Džeiks piecēlās un ieteicās:

- Vai nevēlies vēl tasi kafijas?

Megija papurināja galvu.

- nē, paldies!

Jaunais vīrietis piepildīja savu tasi, atgriezās pie galda un atkal apsēdās mīļotajai pretī.

Brīdi valdīja klusums. Džeiks to pārtrauca, klusu sacīdams:

-Kad es atnācu, tu par kaut ko biji ļoti nobēdājusies, Megij, vai ne?

- Jā, - Megija atzinās. Pievērsusi Džeikam atklātu skatienu, viņa turpināja: - Es tev gribētu kaut ko paskaidrot.

-Ja tu gribi... Bet tev tas nav jādara manis dēļ. Es nevēlos tevi izspiegot.

- Pirms pāris nedēļām Samanta reiz pieminēja manu šķiršanos no vīra. Tātad man ir skaidrs - tu zini, ka esmu bijusi precējusies. Zini, vai ne?

- Jā, es to nopratu.

-Toties tu nezini, ka man ir divi bērni. Dvīņi. Meitene un zēns. Pēc dažām nedēļām viņiem būs divdesmit pirmā dzimšanas diena. Viņi dzīvo Čikāgā. Mācās koledžā. Es cerēju, ka mēs visi kopā svinēsim viņu dzimšanas dienu, bet viņu tēvs grasās viņus aizvest garākās brīvdienās uz Kaliforniju. Bez manis. Tobrīd, kad tu ieradies, es tieši runāju ar savu meitu Mannu pa telefonu - viņa man pastāstīja, ko viņi nodomājuši darīt. Dabiski, mani ļoti apbēdināja tas, ka viņi mani atstumj.

- Es tevi saprotu. Viņi izturas riebīgi, vai ne? - Viņš jocīgi pacēla uzacis, tad steigšus piebilda: - Vismaz es tā domāju.

- Es arī. - Tad Megija papurināja galvu. - Taču tas mani nepārsteidz.

- Ko tu ar to gribi teikt?

Viņa nopūtās. - Tu, Džeik, neesi bijis precējies, tev nav bērnu - tev būtu grūti saprast, kā viss samezglojies. Lai nu kā būtu, man vairs negribas par to runāt. Es tikai vēlējos, lai tu zini: mani nomāc sarežģījumi personīgajā dzīvē, nevis darbā.

Jaunais vīrietis piekrītoši pamāja un mainīja sarunas tematu.

8

Telefona neatlaidīgie zvani Megijai lika steigšus pārtraukt mazgāšanos dušā. Paķērusi lielu dvieli, viņa apmeta to sev apkārt un aši devās uz guļamistabu.

Paņēmusi klausuli, viņa teica:

- Hallo!

- Tas esmu es.

-Hallo, Džeik! - viņa iesaucās, kā vienmēr priecājoties dzirdēt mīļotā balsi. - Mēs norunājām tikties desmitos; tas paliek spēkā, vai ne?

- Jā gan, - viņš nekavējoties atbildēja. - Es tikai vēlētos tevi satikt kādu brīdi agrāk, ja iespējams.

- Protams, Džeik! Vai kaut kas atgadījies?

Drusku pavilcinājies, viņš ne visai pārliecinoši atbildēja:

- Nē, nekas, Megij. Es tikai gribu ar tevi par kaut ko aprunāties.

- Par ko? Tas izklausās kaut kā jocīgi. Pasaki, Džeik, pasaki tūlīt pa telefonu!

- Es labāk gribētu runāt par to, kad būsim kopā, Megij. Patiešām!

Džeika balsī bija jaušams kaut kas tāds, kas Megiju darīja nemierīgu, bet viņa pazina savu mīļoto un zināja, ka viņš nepadosies. Viņa sacīja:

- Labi. Cikos tu gribētu tikties?

- Pusdesmitos. Vai tu varētu?

-Jā. Vai atbrauksi pie manis?

- Nē, satiksimies fermā, - viņš nekavējoties atbildēja.

- Sarunāts!

- Tad uz redzēšanos.

- Uz redzēšanos.

Megija palika stāvam - viņas plauksta vēl kavējās pie telefona aparāta, no sejas neizzuda mulsa izteiksme. Džeika balss bija skanējusi savādi, un kaut ko neparastu pauda viņa vārdi un izturēšanās veids. Džeiks bija runājis ar viņu tik strupi... Tā viņš nekad nedarīja. Megija bija jutusi, ka mīļotais ir satraukts, un viņai gribot negribot ienāca prātā, ka Džeiks grasās pārtraukt viņu attiecības. Kas gan cits viņam varētu būt padomā?

Megija smagi apsēdās uzgultas, un pēkšņi viņu pārņēma drebuļi, kaut arī bija burvīgs maija rīts - logā spīdēja silta saule. Viņai sažņaudzās sirds. Jā, tā tas noteikti ir. Viņš grib visu izbeigt. Megija nopūtās, atslīga spilvenos un, acis aizvērusi, domāja par Džeiku Kan-trelu. Tieši pirms nedēļas šajā pašā gultā viņa pirmoreiz bija gulējusi Džeika skavās.

Mīlēšanās toreiz bija bijusi traka, satraucoša, kaislīga. Džeiks bija bijis tik nesātīgs: viņam nebija gana -kad abi bija ieturējuši steigā pagatavotas vakariņas, viņš atkal bija aizvedis Megiju uzgultu. Un Megija bija jutusies tieši tāpat: arī viņu bija pārņēmušas bezgalīgas alkas.

Tagad Megijai šķita: kopš tā vakara viņi to vien bija darījuši kā mīlējušies. Tas gan nebija tiesa. Viņi abi kopā bija paveikuši arī milzum daudz darba fermā -"būvlaukumā", kā to dēvēja Džeiks.

Tagad, atsaucot atmiņā pagājušo nedēļu, Megijai likās, ka pēdējās dienās Džeiks mainījies - kļuvis atturīgāks un biklāks. Pēkšņi viņa aptvēra, ka Džeiks atkal izturējās kā tajā vakarā, kad viņi pirmoreiz bija satikušies Samantas sarīkotajā izrādes apspriešanā.

Atvērusi acis, Megija apņēmīgi piecēlās no gultas. Viņa iegāja vannasistabā, pabeidza posties un tad atgriezās guļamistabā, lai saģērbtos darba dienai.

Tā kā diena bija saulaina un silta, Megija izvēlējās vieglas, tumšzilas gabardīna bikses ar tām pieskaņotu jaku un baltu kokvilnas sporta krekliņu. Saģērbusies viņa aizsteidzās uz darbistabu un ielika portfelī plānus un skices.

Pēc briža - pulkstenis jau bija gandrīz deviņi - Megija devās ceļā, zinādama, ka līdz fermai, kura atradās Dien-vidkentā netālu no Bulsbridžas pagrieziena, jābrauc vismaz pusstundu.

Kad viņa ieradās fermā, Džeika pikaps jau stāvēja pie vecā, sarkanā šķūņa. Megija apturēja savu džipu, izkāpa, paņēma portfeli un aizcirta mašīnas durtiņas.

Dodoties iekšā mājā un pa gaiteni ejot uz virtuvi, Megija centās saņemt kopā visus spēkus - viņa nezināja, ko Džeiks sacīs, nenojauta, kas viņu sagaida.

Ieraudzījis Megiju, jaunais vīrietis piecēlās un viņai viegli uzsmaidīja - gandrīz vai izskatījās, ka viņš par kaut ko lūgtu piedošanu, - taču nesteidzās mīļotajai klāt, kā darīja citreiz.

Megijai šķita, ka Džeiks ir sasprindzis, ka viņš tik tikko turas un viņa zaļās acis, kuras parasti dzirkstī dzīvespriekā un degsmē, kļuvušas blāvas un nomāktas.

- Sveiks! - Megija uz sliekšņa teica.

Viņš pamāja.

- Paldies, Ka atbrauci agrāk. Es gribēju parunāties ar tevi, pirms ieradušies puiši. Nāc apsēdies te, pie galda, Megij! Man ir termoss ar aukstu tēju. Vai gribi?

Viņa viegli paraustīja plecus, tad mundri iegāja istabā. - Lūdzu, ielej! - Apsēdusies pie galda, viņa pagaidīja, kamēr viņš ielēja tasītē tēju, pateicās un tad jautāja: - Kāpēc tu negribēji runāt ar mani pa telefonu, Džeik? Ko tas viss nozīmē? - Megija juta, ka viņas balsī var saklausīt satraukumu un bažas, un kļuva dusmīga pati uz sevi.

Džeiks vairākas reizes noklepojās un tad sacīja:

- Megij, es visu pagājušo nedēļu jutos briesmīgi, patiešām šausmīgi. Kopš trešdienas vakara, kad bijām kopā. - Viņš noklepojās vēlreiz. - Es... es... redzi, es neesmu bijis godīgs...

Lūkodamās uz Džeiku, Megija jautāja:

- Ko tu gribi teikt, Džeik?

Jaunais vīrietis pakratīja galvu, un tad viņu pašu samulsināja vārdu straume, kas lauzās pār lūpām. - Es neesmu bijis godīgs. Es jau tev neesmu melojis, bet man kaut ko vajadzēja tev pastāstīt. Man ir netīra sirdsapziņa. Es to vienkārši vairs nevaru izturēt. Tāpēc es šorīt gribēju tevi satikt, gribēju tev visu paskaidrot...

- Ko tad, Džeik? - Megija jautāja, un varēja just, ka viņa ir apmulsusi. - Ko tu man gribi paskaidrot?

- Pagājušajā trešdienā tu sacīji, ka es nevarēšu saprast, kāpēc tu esi apbēdināta, jo es neesot precējies un man neesot bērnu. Taču es esmu precējies, Megij, un man tovakar vajadzēja tev to pateikt. Es nepievērsu tam uzmanību un neviļus samelojos. Tas mani uztrauc.

Megija atspieda muguru pret krēsla atzveltni, un viņas lielās, zilās acis bija kā piekaltas Džeika sejai.

- Vai tu esi precēts vīrs, kurš krāpj savu sievu? Vai to tu man centies pateikt?

Džeika seja pietvīka, un viņš dedzīgi iesaucās:

-Nē, nē! Jau ilgāk par gadu mēs dzīvojam atsevišķi. Drīz mūsu laulība tiks oficiāli šķirta. Es dzīvoju viens un Emiju satieku pavisam reti. Bet man tev to vajadzēja pateikt agrāk. Man ļoti žēl... - viņš klusām piebilda. Megija apjauta, cik nelaimīgs Džeiks jūtas, redzēja nožēlu viņa sejā, un viņa pastiepa roku un saņēma jaunā vīrieša plaukstu.

- Viss kārtībā, Džeik, tici man!

-Tu nedusmojies?

Megija papurināja galvu un uzsmaidīja mīļotajam.

- Protams, ne! Es vispār neesmu viegli sadusmojama. Mani spēj saniknot tikai kaut kas ļoti nopietns... piemēram, manu bērnu nodevība.

Džeiks sacīja:

-Tu man par to nepastāstīji līdz galam... Es īsti nesaprotu, kas noticis.

Dziļi ievilkusi elpu, Megija teica:

- Džeik, mēs abi nekad neesam kārtīgi aprunājušies. Vispirms mēs bijām domubiedri teātra trupā, tad sākām strādāt kopā pie viena pasūtījuma, bet pēc tam pēkšņi kļuvām par mīlētājiem. Mēs viens par otru diez cik daudz nezinām. Es pastāstīšu par sevi, labi?

- Pastāsti! Es gribu zināt par tevi visu, Megij.

Viņa iesmējās.

- Nezinu gan, vai atklāšu tev itin visu. Man šķiet, ka vajadzētu saglabāt zināmu noslēpumainību, vai ne?

Arī Džeiks iesmējās un piekrītoši pamāja.

- Pirms diviem gadiem mans vīrs atstāja mani un aizgāja pie jaunākas sievietes. Maikls Sorels ir ļoti veiksmīgs advokāts Čikāgā, un viņš pameta mani kādas divdesmit septiņus gadus vecas advokātes dēļ - viņi bija iepazinušies, Kopā strādājot. Man jau nu vajadzēja nojaust, Ka ir gaidāms Kāds pavērsiens, jo mūsu Kopdzīvē jau sen Kaut Kas nebija Kārtībā. Bet mani dziļi satrieca, sāpīgi ievainoja bērnu nodevība. Es nespēju saprast, Kāpēc viņi nostājās MaiKla pusē, - viņš taču ir vainīgais. - Megija ilgi un domīgi raudzījās uz DžeiKu, tad Klusām piebilda: - Viens iemesls man, protams, ir zināms - visa nauda pieder MaiKlam.

- Mazie nelieši! - DžeiKs izgrūda, bet tad nosarcis nomurmināja: - Piedod, tā man nevajadzēja teiKt.

- Ir jau labi, DžeiK, es tevi saprotu, es pati daudzreiz esmu tā Klusībā teiKusi. Es gribēju, lai bērni svin savu divdesmit pirmo dzimšanas dienu Kopā ar mani, un pirms dažām nedēļām aizraKstīju par to Mannai. Kad meita neatbildēja, es viņai piezvanīju. Tu tova-Kar atnāci un dzirdēji mūsu sarunas nobeigumu. Man tiKa paziņots, Ka Manna un viņas brālis Pīters svinēs savu dzimšanas dienu Kopā ar tēvu. Viņš nedēļas beigās bērnus aizvedīšot uz Kādu jauKu Sonomas Krodziņu.

- Un tu netiKi ielūgta.

- Nē.

- Man tevis žēl, Megij, patiešām žēl - Kā viņi varēja tevi tā sāpināt! Kaut es spētu tev palīdzēt!

- Paldies, DžeiK, - Megija teica un paspieda drauga roKu. - Nu jau ir labāK, esmu tiKusi tam pāri. Zināmā mērā. - Viņa nopūtās un Klusi sacīja: - Man šķiet, viņus jau esmu izsvītrojusi no savas dzīves... Kopš šķiršanās viņi par mani nav diez ciK daudz interesējušies. - Piespiesti iesmiedamās, viņa piebilda: - Es laiKam neesmu bijusi laba māte.

- CiK es tevi pazīstu, esmu pārliecināts, Ka tu esi Kolosāla māte! - DžeiKs iesaucās. - Šādā situācijā bērni var Kļūt ļoti... nu, nodevīgi. Tas laikam ir precīzākais vārds. Mana māsa Petija ir saskārusies ar kaut ko līdzīgu. Pirms pāris gadiem viņa apprecējās. Ar šķirteni, un viņa bērni kopš tā laika izturas šausmīgi. Ne tikai pret tēvu, bet arī pret Petiju. Un manai māsai taču nav

nekāda sakara ar viņu vecāku šķiršanos. Kad Bills

/ /

satika Petiju, viņš jau četrus gadus bija dzīvojis viens. Šķiet, ka līdz viņu kāzām Billam bija normālas attiecības ar bērniem. Bet pēc tam bērni sāka uzvesties ļoti nejauki, pat naidīgi. - Džeiks pašūpoja galvu. - Dievs vien zina, kāpēc tas tā.

- Tu teici, ka esi aizgājis no sievas, Džeik. Vai tev ir bērni?

- Nē, nav. Diemžēl. Varbūt tagad, kad es gatavojos oficiāli šķirties no sievas, man tā nevajadzētu teikt. Bet es vēlējos bērnus. Emija ne.

- Ak tā... - Megija nomurmināja, lūkodamās viņā domīgām acīm, tad piebilda: - Laikam gan tu biji ļoti jauns, kad jūs apprecējāties.

- Man bija deviņpadsmit. Mums abiem. Mēs draudzējāmies kopš divpadsmit gadu vecuma, vidusskolā mūs uzskatīja par mīlas pārīti.

- Arī es apprecējos jauna - divdesmit divu gadu vecumā, tiklīdz biju absolvējusi Beningtonas koledžu. Pēc gada man piedzima dvīņi.

- Un jūs visu laiku dzīvojāt Čikāgā?

-Jā, tā ir Maikla dzimtā pilsēta. Es nāku no Ņujorkas, esmu uzaugusi Manhetenā. No kurienes tu, Džeik, esi? Vai no Kentas?

- Nē, no liartfordas. Tā ir mana dzimtā pilsēta. Pēc apprecēšanās ar Emiju mēs tur kādu laiku dzīvojām, pēc tam pārcēlāmies uz Ņūmilfordu. Kad mēs pirms gada izšķīrāmies, es apmetos mākslinieka darbnīcā Benk-strītā. Līdz tam laikam, kad atradu māju pie 341. šosejas.

- Un Kur tagad dzīvo Emija?

- Turpat Ņūmilfordā. - Džeiks iedzēra malku ledus tējas un turpināja: - Vai Samantu tu pazīsti no Ņujorkas laikiem? Es gribu teikt - kopš bērnības?

- Nē, mēs satikāmies Beningtonā. Un tūlīt kļuvām draudzenes. Sirdsdraudzenes. - Megija pasmaidīja, jo domas par Samantu modināja siltas jūtas. - Nezinu, ko iesāktu, ja viņas nebūtu. īpaši divos pēdējos gados. Bez Samantas es diez vai būtu noturējusies.

- Būtu gan! - Džeiks pārliecināti sacīja. - Tu esi no tiem, kuri vienmēr noturas. Tā ir viena no tavām īpašībām, ko es apbrīnoju, Megij. Tev ir tik stiprs raksturs, tu esi tik vitāla! Tu esi vienreizēja! Nekad mūžā neesmu saticis tev līdzīgu sievieti.

- Paldies! Un es nekad neesmu satikusi tev līdzīgu vīrieti, Džeik.

Viņš cieši raudzījās uz mīļoto.

Megija arī nenolaida acis.

Tad Džeiks klusu teica:

- Tātad es tev kaut ko nozīmēju?

-Jā, nozīmē gan, - viņa atbildēja.

- Un mūs it nekas nešķir?

Megija smaidot piekrītoši pamāja.

Arī Džeiks pasmaidīja, un viņa skatiens pauda, ka viņu pārņēmis atvieglojums.

- Es nespētu izturēt, ja tu būtu dusmīga uz mani.

Pēkšņi Megija sāka smieties - arī viņa jutās tā, it kā

akmens būtu novēlies no sirds.

- Ar mani ir tieši tāpat!

- Vai mēs varētu šovakar satikties?

- Man ļoti gribētos.

- Vai tu nevēlētos atnākt pie manis? Es pagatavotu spageti un salātus. Būtu labi, ja mēs abi apspriestu "Salemas raganu" gaismošanas plānu.

- Lieliski! Es savukārt gribētu tev parādīt savas dekorāciju skices un visu saskaņot ar tevi. Daudz laika vairs nav atlicis, turklāt mēs ar Samantu taču dosimies ceļo-jumā.

- Ak tā? Kad tad? - Džeiks steigšus jautāja, un pēc viņa balss toņa bija skaidrs, ka viņš ir stipri pārsteigts.

- Pēc kādām sešām nedēļām. Jūlijā.

- Kurp jūs brauksiet?

- Uz Skotiju. Un mājupceļā dažas dienas pavadīsim Londonā. Šo braucienu bijām ieplānojušas jau sen. Daļēji tas ir saistīts ar darba lietām.

- Es ilgošos pēc tevis, - Džeiks sacīja. Bet, pirms Megija bija devusies prom, viņš nevarēja zināt, ka ilgosies tik stipri.

9

Mekad mūžā Džeiks pēc kāda nebija tik ļoti ilgojies, kā ilgojās pēc Megijas Sorelas. Pēc piecām viņas prombūtnes dienām Džeikam šķita, ka pagājuši pieci mēneši.

Bi ja jāgaida vēl desmit dienas, līdz Megija atgriezīsies Kentā, un Džeiks zināja, ka visu šo laiku jutīsies nelaimīgs. Viņš bija priecīgs, ka pie llevershilas viņus abus ar Megiju saistīja gan darbs, gan jūtas. Strādājot tur, īpaši jau vecajā dzīvojamā ēkā, viņš jutās tuvāk mīļotajai. It visur bija jaušama viņas klātbūtne.

Šīs sajūtas dēļ Džeiks arī divreiz bija devies uz Ken-tas Mazo teātri, lai padarbotos ar izrādes gaismām, un viņš bija nodomājis pirms Megijas atgriešanās turp aizbraukt vēlreiz.

Kostīmu māksliniece Alise Perjēra bija Samantas un Megijas draudzene, un Džeikam patika patērzēt ar viņu un ar skatuves strādniekiem, kuri pēc Megijas skicēm gatavoja dekorācijas. Tad Džeiks jutās tā, it kā piederētu pie Megijas darba grupas; tā varēja justies lielas ģimenes loceklis, un jauno vīrieti sajūsmināja biedriskā gaisotne teātrī. Tas palīdzēja tikt galā ar vientulību, kas viņu nomāca Megijas prombūtnes laikā.

Pirms Megijas sastapšanas Džeiks bija bijis neatkarīgs puisis, kurš darīja savu darbu, rūpējās par savu

uzņēmumu, reizēm tikās ar kādu draugu un atlicināja laiku īsām mīlas dēkām. Viņš neko daudz negaidīja ne no viena cilvēka.

Tagad Džeiks juta: Megija viņam ir nepieciešama, bez šīs sievietes viņš nespēj dzīvot, un tas jauno vīrieti uztrauca. Viņam nepatika, ka viņš ir kļuvis atkarīgs no kāda, jo tas viņu padarīja viegli ievainojamu.

Viņu tuvības pašā sākumā - pirmajā vakarā, kad viņi bija mīlējušies, - Džeiks bija bijis atklāts: viņš Me-gijai bija atzinies mīlestībā. Tā bija taisnība - viņš mīlēja šo sievieti. Bet Megija nebija atklājusi vārdos savas jūtas. Džeiks gan gribētu dzirdēt viņu to darām, taču nebija īpaši noraizējies, jo zināja - viņš Megijai kaut ko nozīmē, nozīmē daudz. Viņas izturēšanās to pauda bez vārdiem.

Domādams par Megiju, Džeiks izgāja no virtuves, šķērsoja pagalmu un devās uz veco, sarkano šķūni, kas atradās aiz viņa mājas. Viņš bija pārvērtis šo ēku par darbnīcu un tagad gribēja tur pabeigt izstrādāt plānus, kas attiecās uz Hevershilas fermas apkārtnes apgaismojuma ierīkošanu. Džeiks vēlējās, kaut šodien Megija atrastos viņam blakus: beidzot viņš bija radis risinājumu vissarežģītākajām problēmām un labprāt būtu iepazīstinājis ar savām iecerēm mīļoto.

Uz takas Džeiks piepeši apstājās - viņa uzmanību bija piesaistījis neparasts, brūns putns ar oranžām krūtīm; tas tikko bija nolaidies zemē no milzīga ozola, kas meta ēnu pār zālienu. Putnam lēkājot pa zāli, Džeiks mēģināja sazīmēt, pie kādas sugas tas pieder. Tādu viņš līdz šim nebija redzējis. Dārzs un lauki, kas pletās ap viņa namiņu, kā arī zemiene, kura stiepās tālāk, bija pilni ar savvaļas dzīvniekiem un putniem. Zemienes pļavās bija apmetušās Kanādas zosis un pīles.

Džeiks turpināja ceļu uz šķūni, bet apstājās atkal -kāds burunduks pārskrēja pāri takai un nozuda veca akmens mūra caurumā; šī vieta bija paradīze gan šiem jocīgajiem dzīvnieciņiem, gan vāverītēm un trušiem. Džeikam iešāvās prātā gaistoša doma: te būtu īsta brīnumzeme bērnam...

Kamēr Džeiks pie šķūņa durvīm pūlējās tikt galā ar slēdzenē iesprūdušo atslēgu, viņš sadzirdēja, ka iekšā zvana telefons; kad beidzot izdevās durvis atslēgt, tas jau bija apklusis.

Džeiks prātoja: vai no Skotijas bija zvanījusi Megija? Viņš cerēja, ka tas bija tā; viņa bija solījusies šonedēļ piezvanīt. Viņš nospieda automātiskā atbildētāja pogu.

-Tā esmu es, Džeik, - Džeiks dzirdēja Emiju sakām. -Man ar tevi jārunā. Steidzami! Lūdzu, piezvani man!

Džeiks nekavējoties uzgrieza Emijas dzīvokļa numuru. Atskanēja signāls pēc signāla. Klausuli neviens nepacēla. Tieši tāpat kā iepriekšējā vakarā - arī tad viņš bija atradis savā automātiskajā atbildētājā to pašu vēsti. Acīmredzot Emija vēlējās par kaut ko aprunāties, bet viņas nebija mājās, kad Džeiks piezvanīja.

Dodoties pie garā galda, kas kalpoja par rakstāmgaldu, Džeiks nolēma nopirkt Emijai telefona automātisko atbildētāju. Pirms mēneša viņš bija ieteicis bijušajai sievai iegādāties šādu aparātu, taču viņa nebija šo ierosinājumu ņēmusi vērā, un viņš grasījās to izdarīt

viņas vietā.

/

Džeiks klusām nopūtās. Tā jau bija noticis visā viņu kopdzīves laikā. Kopš vien Džeiks spēja atcerēties, kopš divpadsmit gadu vecuma vienmēr viņš bija bijis tas, kurš parūpējas par visu, un viņam allaž bija vajadzējis rūpēties arī par pašu Emiju. Viņa atgādināja mazu bērnu. Viņa netika galā ar pavisam vienkāršām lietām. Beigu beigās tas sāka kaitināt Džeiku.

Jocīgākais bija tas, ka par Megiju gan viņam gribējās rūpēties, kaut arī nebija nekādas vajadzības to darīt. Megija bija saprātīga sieviete un spēja parūpēties par sevi. Pēdējos mēnešos Džeiks viņu bija labi iepazinis. Jaunais vīrietis saprata: Megija ir gudra un lietiska, tomēr juta vēlēšanos viņu balstīt un sargāt. Džeiks apjauta, ka būtībā šī sieviete ir trausla un maiga, un tieši tas padarīja viņu tik pievilcīgu Džeika acīs.

Atvairījis domas par Megiju un Emiju, Džeiks ieslēdza arhitekta lampu, kas atradās uz vecā ozolkoka galda, pievilka tuvāk zīmēšanas bloknotu un sāka skicēt Hevershilas fermas āra apgaismojuma ietaises.

Kopš Džeiks bija pārcēlies uz jauno mājokli, sarkanais šķūnis, kurā viņš strādāja, bija kļuvis par tādu kā drošu salu. Plašā telpa rosināja viņu darbam-gan tad, kad viņš pie rakstāmgalda izstrādāja apgaismošanas efektu plānu, gan tad, kad pie darbagalda noņēmās ar lampām un citām elektroierīcēm, un arī tajos brīžos, kad pie lielā loga šķūņa tālākajā galā molberta priekšā gleznoja. Šīs trīs darbavietas bija nošķirtas cita no citas un apgādātas ar visu nepieciešamo. Džeiks nebija pārblīvējis telpu ar mēbelēm. Tā bija atturīga, baltām sienām, un tajā atradās tikai tās lietas, kuras bija nepieciešamas darbam. Jaunais vīrietis bija atļāvies vienu vienīgu greznību - kompaktdisku atskaņotāju, lai vienmēr, kad viņš vēlējās, varētu klausīties mūziku.

Kādu stundu Džeiks veltīja visu uzmanību lievers-hilas koku apgaismošanas projektam, tad atkal uzgrieza Emijas telefona numuru. Emija joprojām neatsaucās, un viņš atkal pievērsās darbam.

Pulksten deviņos viņš beidza strādāt, izslēdza gaismu un devās uz māju. No ledusskapja viņš paņēma atdzesētu alus pudeli, pagatavoja sviestmaizi ar sieru un tomātu un ienesa šo vakara uzkodu dzīvojamā istabā. Ieslēdzis televizoru, Džeiks apsēdās Klubkrēslā, ēda sviestmaizi, dzēra alu un izklaidīgi lūkojās ekrānā. Viņa prātu aizņēma domas par Megiju, viņš ilgojās pēc mīļotās, alka viņu sastapt.

Kad atkal iezvanījās telefons, Džeiks pielēca kājās, satvēra klausuli un iesaucās: - Hallo! - , cerēdams, ka zvana Megija.

-Tā esmu es, - atskanēja Emijas balss. - Jau divas dienas pūlos tevi sadabūt rokā. Kāpēc tu man nepiezvanīji, Džeik?

- Es taču zvanīju, Emij, - viņš atbildēja, ar pūlēm saņemdamies, lai viņa balss nepaustu nepacietību. - Vakar, atgriezies no darba, saņēmu tavu vēsti. Tūlīt tev piezvanīju. Tu neatsaucies. Mēģināju šodien tevi sadzīt rokā veikalā, bet man pateica, ka tev esot brīvdiena. Šovakar nepaspēju pacelt klausuli, kad tu zvanīji. Laikam tu tūlīt pat izgāji no mājām, jo es jau pēc mirkļa zvanīju tev, taču tu neatsaucies.

- Es ar Meivisu devos uz kino.

- Ak tā. - Džeiks noklepojās. - Tu teici, ka steidzami gribot runāt ar mani. Par ko?

- Par kaut ko svarīgu.

- Tad stāsti, Emij, es klausos, - viņš teica, apsēž-damies uz dīvāna paroceņa. Kad Emija klusēja, viņš rāmi mudināja: - nu, Emij, saki, kas tev uz sirds!

- Pa telefonu ne. Man ar tevi jārunā aci pret aci. Vai tu vari atbraukt?

- Tagad?

- Jā, Džeik.

- Es nevaru vis, Emij! Ir pārāk vēls! Drīz būs desmit, un rīt man agri jāceļas. Aprunāsimies tūlīt, ja tev kas svarīgs sakāms.

- hē! Man tevi vajag satikt!

- Nu, es gan šajā stundā nedomāju braukt uz Ņūmil-fordu - to tu vari mest laukā no galvas!

- Vai tu vari man atlicināt laiku rit? Man patiešām tevi steidzīgi vajag satikt!

- Labi, - viņš negribīgi piekrita.

- Rītvakar, Džeik, labi? Es varētu tevi pacienāt ar vakariņām.

- Mē, nē, nevajag, - viņš attrauca un aši centās kaut ko izdomāt. - Rīt no rīta man jāaizbrauc uz Ņūmilfordu pēc materiāliem, kuri man nepieciešami kādam darbam, kas man pasūtīts Dienvidkentā. Ko tu teiktu, ja es ap pusdienlaiku iegrieztos tavā veikalā? Tad es aizvestu tevi uz kafejnīcu.

-Varbūt... Es ļoti gribētu, kaut tu atbrauktu tūlīt...

-Tiksimies rīt, - Džeiks stingrā tonī sacīja. - Arlabu-nakti, Emij.

- Arlabunakti, Džeik, - viņa nomurmināja un nolika klausuli.

Vēlāk, ģērbjoties nost un gatavojoties gulētiešanai, Džeiks pats sev vaicāja, vai tikai nav pieļāvis kļūdu, piekrizdams tikties arEmiju. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka Emija žēlosies pāršķiršanos, mēģinās viņu no tās atrunāt. Bija jau manāms, ka viņa cenšas novilcināt šķiršanās procesu: viņas advokāts vēl nebija devis ziņu Džeika advokātam. Džeiks pat šaubījās, vai Emija ir otrreiz aizgājusi pie viņa. Jaunais vīrietis nolēma, ka viņam jāsāk kārtot šīs lietas pašam, ja viņš kādreiz grib būt brīvs. Kā jau vienmēr, Emija netika galā.

Kad viņi nākamajā dienā satikās, Džeiks tūlīt pamanīja, ka Emija pūlējusies uzlabot savu izskatu. Blondo matu šķipsnas viņa bija sasējusi zirgastē un apvijusi ar zilu lenti, un sejā drusku varēja manīt kosmētikas līdzekļu pēdas.

Tomēr tad, kad jaunais vīrietis pāri galdam skatījās uz bijušo sievu Ņūmilfordas kafejnīcā "Ceļinieks", kurp bija atvedis viņu uz lenču, viņš atzina, ka Emija izskatās nogurusi. Viņai taču bija tikai divdesmit astoņi gadi, bet Džeiks pārsteigts nodomāja, ka viņa izskatās vecāka, drusku apvītusi. Taču tas jau nebija nekas jauns; pāris pēdējos gados viņa it kā bija zaudējusi spožumu. Viņa bija kļuvusi blāvāka un blāvāka. Džeiku tas patiesi skumdināja, un viņam neviļus Emijas drusku bija žēl. Viņa nebija slikts cilvēks, viņai tikai trūka mērķtiecības, organizētības un prasmes rast kontaktu ar citiem.

Viņi patērzēja par šo un to, izlasīja ēdienkarti un apspriedās, ko izvēlēties. Beigu beigās abi pasūtīja vistasgaļas salātus un ledusaukstu tēju.

Kad viesmīle bija pieņēmusi pasūtījumu un viņi bija palikuši vieni, Emija vaicāja:

- Kas tas tev Kentā ir par pasūtījumu?

- Fermā, - viņš pastāstīja, - ļoti vecā lauku īpašumā. Ēkas ir gleznainas un to apkārtne ļoti skaista. Darbs tur ir īsts spēku pārbaudījums, īpaši iekštelpu apgais-mošana. Es gādāju par apgaismojumu arī māju apkārtnē, lai izceltu ainavu un dīka burvību. Tas man ir liels pasūtījums, un es esmu gluži satraucies.

Emija saprotoši pamāja.

- Es zinu, ka tev patīk sarežģīti uzdevumi, kuru veikšanai nepieciešama iztēle, un tev ir ķēriens uz tiem, Džeik.

- Paldies. - Viiļfš apveltīja Erniju ar vērtējošu skatienu un vaicāja: - Par ko tu gribi runāt ar mani, Emij?

- Vispirms paēdīsim.

- Kāpēc? Tu divas dienas pūlējies man piezvanīt, lūdzi, lai satiekos ar tevi, apgalvoji, ka tas esot steidzami, - un tagad velc garumā!

Emija palocīja galvu. Ap viņas muti iezīmējās līnija, kas pauda stūrgalvību.

Džeiks izdvesa nopūtu.

-Saki, ko gribi, Emij, bet neaizmirsti, ka man jāatgriežas darbā. Vēlākais pēc pāris stundām.

- Mana māte uzskata, ka mums nevajadzētu šķirties, -Emija izgrūda un tad, žigli paņemdama mutē malku ūdens, raudzījās uz Džeiku pār glāzes malu.

- Es zinu, - Džeiks atteica, un viņa acis viegli sa-miedzās. - Vai tāpēc tu mani gribēji satikt? Lai apspriestu šķiršanos? Vai tava māte neliek tevi mierā?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

- hē, tāpēc ne.

Džeiks paliecās uz priekšu un nenolaida no viņas skatienu.

-Paklau, Emij, man patiešām žēl, ka mūsu kopdzīve tā pajuka, no sirds žēl. Taču šādās lietās... tu labi zini: tā notiek itin bieži.

Pirms Emija paspēja atbildēt, viesmīle atkal bija klāt un nolika uz galda traukus ar salātiem; pēc brīža viņa atnesa glāzes ar ledus tēju.

Kādu laiku viņi ēda klusēdami. Precīzāk sakot, ēda Džeiks, Emija tikai drusku paknibināja ēdienu.

Beidzot viņa nolika dakšiņu un atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

Viegli savilcis pieri, Džeiks uzmeta viņai skatienu. Pēkšņi jaunais vīrietis iedomājās, ka Emija izskatās bāla, vēl bālāka nekā parasti, un viņam šķita: bijusī sieva tūliņ sāks raudāt.

- Kas noticis, Emij? Vai kas atgadījies?*- Džeiks jautāja, nolikdams dakšiņu uz šķīvja. Kad Emija neatbildējusi turpināja raudzīties uz viņu ar savādu skatienu, kurā varēja manīt izbailes, viņš neatlaidās: - Dārgā, kas tev kaiš?

- Man ir slikti, - viņa teica un pēkšņi aprāvās.

Grumbas viņa pierē kļuva dziļākas.

- Es nesaprotu, ko tu gribi teikt. Vai tev pašreiz ir nelaba dūša? Vai arī tu gribi teikt, ka esi slima?

-Jā. Es aizgāju pie ārsta, Džeik. Es jau kādu laiku nejutos labi. - Viņas acis pieplūda ar asarām. - Man ir vēzis. Ārsts apgalvoja, ka man ir dzemdes vēzis.

- Ak Dievs! Emij! Nevar būt! Vai viņš nešaubās par to? - Džeiks paliecās uz priekšu un cieši saņēma viņas roku. - Vai ārsts ir pilnīgi pārliecināts?

- Ak jā, - Emija nočukstēja.

Bridi Džeiks nespēja rast vārdus. Būdams līdzcietīgs un labsirdīgs pēc dabas, viņš juta Emijai līdzi. Viņš domāja, kā varētu sievu mierināt, un tad aptvēra: tas nav iespējams. Arī tad, ja viņš spētu rast īstos vārdus, tie skanētu vēsi un nesniegtu mierinājumu. Labāk iztikt bez vārdiem. Un jaunais vīrietis palika klusi sēžam, turēja Emijas roku un reizi pa reizei to noglāstīja, cerot, ka viņa klātbūtnē sieva nejutīsies tik vientuļa.

10

Nesen bija nolijis lietus; iedama pa taku caur dārzu, kas pletās ap viesnīcu "Saulainais nams", Megija uz brīdi apstājās un pacēla acis uz debesīm. No gaisīgajiem mākoņiem atkal iznira saule, un pāri kokiem pēkšņi pārliecās trīsošas varavīksnes loks, kurā precīzi iezīmējās sārtā un zilā, violetā un dzeltenā krāsa.

Megija klusībā pasmaidīja, nodomādama: tā ir laba zīme. Megijas māte bija bijusi pats optimistiskākais cilvēks, kādu viņa savā mūžā sastapusi: māte ticēja, ka varavīksne, mākoņa sudraba maliņa vai putns ar zilganiem spārniem ir zīmes, kas vēstī laimi.

Mamma nu gan bija mūžīgā optimiste, Megija nodomāja, gremdēdamās mīļās atmiņās, un smaids nenozuda viņai no lūpām. Cik labi, ka esmu mantojusi no viņas šo īpašību! Ja tā nebūtu, diezin vai es spētu pārciest Maikla Sorela nodevību. Es laikam gan nonāktu trakonamā.

Taču Megija bija tikusi galā ar nelaimi, un, kā viņa tagad nosprieda, dzīve viņai nekad vēl nebija sniegusi tik daudz prieka kā pašlaik. Viņai ienāca prātā jautājums: vai daudziem cilvēkiem ir dota iespēja sākt visu no jauna?

Takas galā Megija apgriezās un devās atpakaļ uz viesnīcu. Viņas abas ar Samantu pa ceļam uz Londonu te bija apmetušās uz vienu diennakti. Noīrējušas ma-šinu, viņas bija braukušas caur Edinburgu un Gāzgovu un ap pusdienlaiku ieradušās šajā viesnīcā.

Muiža, kurā atradās viesnīca, bija uzcelta Kelso apvidū, Skotijas un Anglijas robežas tuvumā, pašā Roks-burgšīras sirdī. Skaistais, vecais muižas nams, kurš piederēja Roksburgas grāfam un grāfienei, bija pārvērsts par burvīgu lauku viesnīcu.

nams bija skaisti iekārtots, tajā bija jaukas mēbeles, burvīgas senlietas un vērtīgas gleznas, un telpām piemita tāds mājīgums un viesmīlības siltums, kāds Me-gijai tik ļoti patika. Viņa pati, strādādama pie savu klientu pasūtījumiem, ļoti centās panākt, lai arī viņu mājokļi un to apkārtne kļūtu tikpat pievilcīgi.

Viesnīcas apkaimes ainava Megiju valdzināja un atgādināja viņai Konektikutas ziemeļrietumu augstieni. Kopš pirmā brīža, kad tā bija atklājusies viņas acīm, viņa bija sākusi just ilgas pēc mājām.

Megija saprata, ka ilgoties ilgojas atgriezties savās Kentas mājās. Un atgriezties pie Džeika. Mīļotais ik brīdi bija viņai prātā, viņa gandrīz nepārtraukti domāja par Džeiku un vēlējās, kaut viņš būtu blakus, kaut varētu dalīties ar viņu ceļojuma priekos. Un Megijai gribējās, kaut Džeiks būtu blakus, kad viņa Edinburgā un Glāzgovā pirka senlietas fermas telpām. Viņa iegādājās tumša, dārga koka mēbeles, arī senus un skaistus kokgriezēju darinājumus. Tie labi iederēsies lie-vershilas telpās, būtiski papildinot senatnīgās mājas

noskanu.

/

Megija bi ja priecīga, ka kopā ar Samantu bija devusies šajā ceļojumā uz Skotiju. Brauciens viņām abām bija izvērties ļoti veiksmīgs. Megija ne tikai bija iegādājusies mēbeles, viņa arī bija atradusi daudz citu interesantu mantu: senlaicīgas lampas, porcelāna traukus un dažādus unikālus saimniecības priekšmetus.

Savukārt Samanta bija tikusi pie dažādiem audu-miem, kurus bija nodomājusi pārdot veikalā, kuru pēc trīs mēnešiem grasījās atvērt pie savas tekstildarbnī-cas. Megijai ļoti patika Skotijas vilnas drānas, mohēras audumi un rūtainie pledi, kas raisīja kā viņas, tā arī Samantas fantāziju.

Viņas abas bija apmierinātas ar šo ceļojumu, un Megija nolēma atbraukt uz Skotiju arī nākamgad, kopā ar Džeiku. Viņš nekad nebija bijis ārpus Amerikas un nesen bija atzinies, ka ļoti vēlētos reiz doties uz Angliju.

Megijas domas atkal pievērsās Džeikam. Viņa ilgojās pēc mīļotā - pēc viņa sirsnības un mīlestības, viņa humora izjūtas, kaisles un nemitīgajiem mīlestības pierādījumiem. Džeiks vienmēr izturējās tā, ka Megija jutās lolota un mīlēta, - Maikls Sorels nekad nebija modinājis tādu noskaņu.

Megija dzirdēja kādu saucam viņas vārdu un, ar plaukstu aizēnojusi acis, kuras žilbināja spožā saule, centās saskatīt saucēju. Ieraudzījusi Samantu, kura pa taku nāca uz viņas pusi, viņa pamāja draudzenei.

- Es visur tevi izmeklējos! - Samanta iesaucās un, ieķērusies draudzenei elkonī, pieskaņoja savu soli viņas gaitai. Abas kopā devās uz viesnīcu.

Megija sacīja:

- Man ļoti patīk šī diennakts stunda tieši pirms tumsas sabiezēšanas. Šķiet, ka tā ir burvības apdvesta.

Samanta piekrītoši pamāja. -Man arī. kino taisītāji to sauc tieši tā - par burvju stundu... Laikam viņi uzskata, ka šajā gaismā var lieliski filmēt. - Tad Samanta nodrebinājās. - Iesim iekšā, Megij, kļūst vēss. Ceļas vējš, un var just, ka atkal līs.

- Man arī sāk salt, - Megija teica.

Viņas iesteidzās viesnīcā, un Samanta, paskatījusies rokaspulkstenī, sacīja:

- TūlīL būs septiņi. Aiziesim uz viesistabu un iedzersim kādu glāzi. Tur kamīnā liesmo uguns. Ir jūlijs, bet vietējie jau labi zina, cik te, Skotijā, aukstas naktis.

Pēc brīža abas draudzenes sēdēja ērtajā atpūtas telpā. Tajā bija izvietoti apjomīgi ādas klubkrēsli un dīvāni, sienas rotāja brīnišķīgas senas gleznas. Telpā bija vairākas puķu vāzes, un gaisā jaucās dažādu ziedu smaržas. Bija dzirdamas tikai dažas skaņas - kaut kur istabas otrā galā tikšķēja pulkstenis, un lielajā marmora kamīnā sprakšķēdamas dega pagales. Liegu gaismu lēja lampas, kurām bija ar zīdu apvilkti kupoli.

Samanta aplaida skatienu apkārt un teica:

- Te ir tik mājīgi un mīlīgi! Šai istabai piemīt īstas lauku mājas noskaņa, vai ne?

-Tādu nav viegli radīt, - sacīja Megija. - Britiem tas izdodas, varbūt tāpēc, ka tā atbilst viņu dzīves veidam.

Samanta pasmaidīja un iedzēra malciņu baltvīna. Tad pievērsa skatienu draudzenei.

- Man šis ceļojums sagādāja patiesu prieku. Un tev?

- Man arī.

Samantas skatiens kļuva vērīgāks, un viņa nomurmināja:

- Bet tu taču ilgojies pēc Džeika, vai ne?

Megija pasmaidīja.

- Drusciņ... - Tad iesmējās un piebilda: - Atklāti sakot, ļoti. Kā tu uzminēji?

- Reizēm man šķita, ka tu esi izklaidīga un - kā lai labāk pasaka? - tāda kā promesoša...

Megija klusēja. Uz brīdi novērsusi seju, viņa sēdēja un lūkojās liesmās, un viņas acu skatiens bija kļuvis rāms un apcerīgs. Pēc mirkļa viņa paraudzījās uz savu labāko draudzeni un sacīja:

- Es tev kaut ko gribu pastāstīt.

Samanta pamāja ar galvu.

- Lai cik tas jocīgi, arī man tev kas stāstāms. Bet sāksim ar tevi.

īsu brīdi valdīja klusums. Tad Megija sacīja:

- Es esmu stāvoklī, Samanta.

- Mans Dievs! nevar būt! Tagad - tavā vecumā! Dieva dēļ, nemēģini man iestāstīt, ka tu nepiesargājies!

- Ir pilnīgi skaidrs, ka esmu stāvoklī. Man jau otro reizi izpalika mēnešreizes - tām vajadzēja būt pagājušajā nedēļā, kad tikko bijām atbraukušas šurp. nē, mēs neko nedarījām, lai izsargātos.

Samanta atzvēlās krēslā un pārsteigta apveltīja draudzeni ar nosodošu skatienu.

-Tu taču esi dzirdējusi par tādu parādību kā AIDS, Megij!

-Esmu gan. Bet... nu... es uzticos Džeikam. Es zinu, ka viņš neliekas gultā ar pirmo pretimnācēju.

- Kad tu gulēji ar Džeiku, tu gulēji ar visām, kas viņam pirms tevis bijušas... un tu taču neko nezini par viņām.

Megija neatbildēja. Viņa savā ādas klubkrēslā atzvila pret spilveniem, kurus sedza gobelēnaudums, un raudzījās kaut kur tālumā. Beidzot viņa it kā uztrūkās no miega un sacīja:

- Tu teici, ka tev man kas stāstāms. Ko tu gribēji pavēstīt?

Samanta brīdi vilcinājās, noklepojās un, pieliekusies draudzenei tuvāk, klusu teica:

- Būs labāk, ja tu zināsi, kaut arī varbūt tieši tagad tev būs īpaši sāpīgi to dzirdēt. Džeiks ir precējies, Megij. Es to uzzināju, pirms mēs devāmies ceļojumā, bet tobrīd man negribējās tev stāstīt un tevi apbēdināt. Bet tagad, kad esam ceļā uz mājām, manuprāt, tev tas jāuzzina. Es ar nodomu nogaidīju, lai nesabojātu tev šo braucienu.

Megija nekavējoties sacīja:

- Es taču to jau zinu! Pirms vairākām nedēļām Džeiks pats man pastāstīja. Dažas dienas pēc tam, kad mēs bijām kļuvuši tuvi. Viņš bija ļoti godīgs, Samanta. Viņš atklāja, ka jau gadu dzīvojot viens un gatavojoties laulības šķiršanas procesam. Vai tu gribi teikt, ka Džeiks vēl joprojām dzīvo ar sievu?

Samanta pakratīja galvu un žigli attrauca:

- Nē, nē, to es nesaku!

- Kurš tev pateica, ka viņš ir precējies?

-Kāda kliente. Viņa bija man nopirkusi dāvanu Ņū-milfordas vannasistabas piederumu un Ķermeņa kopšanas preču veikalā. Pasniegdama man groziņu ar visādiem aromātterapijas līdzekļiem, viņa piebilda, ka tos esot palīdzējusi izvēlēties Emija Kantrela. Izdzirdusi šo uzvārdu, es laikam kaut kā liku saprast, ka tas man nav svešs, un mana kliente sacīja: Emija esot apgaismošanas speciālista Džeika Kantrela sieva. Bet, ja nu tu saki, ka viņi dzīvo šķirti, esmu pārliecināta - tā arī ir.

- Džeiks dzīvo viens, - Megija apgalvoja. - Vairākas reizes esmu bijusi pie viņa.

- Kāpēc tu man nepateici, ka viņš gatavojas šķirties no sievas?

Megija paraustīja plecus.

- Man tas nešķita svarīgi, Samanta.

- Ko tu tagad darīsi, Megij?

- Dzemdēšu bērnu, protams.

Samanta uzmeta draudzenei jautājošu skatienu.

- Un Džeiks? Kā tev šķiet - ko viņš par to teiks?

- Esmu pārliecināta: Džeiks priecāsies. Es ceru, ka tā būs. Taču, lai arī ko viņš sacītu, jāizlemj ir man, vienīgi man. Un es nekādā ziņā netaisīšu abortu.

Megija drusku paliecās uz priekšu, un viņas sejā piepeši atplauka prieks un cerība. Viņa piebilda:

- Kad es pirms brīža staigāju pa dārzu, man ienāca prātā, ka nav daudz tādu cilvēku, kuriem dota iespēja dzīvē sākt visu no jauna. Man ir. Šis bērns sniedz tādu iespēju. Protams, arī Džeiks. Es uzskatu, ka man ļoti laimējies.

- Kā tu domā - vai viņš gribēs ar tevi apprecēties?

- Nezinu... Man vienalga... vai tas ir vai nav oficiāli nokārtots... Es pati varu apgādāt un izaudzināt bērnu. Man netrūkst spēju un veiksmes.

- Par to es nešaubos! Es taču labi zinu, ka tas tā ir, -Samanta sparīgi attrauca.

- Varbūt tev šķiet, ka es esmu traka, - Megija drusku izaicinoši teica. - Četrdesmit četrus gadus veca sieviete dabūjusi bērnu no divdesmit deviņus gadus veca mīļākā, kurš vēl nav šķīries no iepriekšējās sievas un pat nav licis noprast, vai gribēs ar sava bērna māti apprecēties... - Megija iesmējās un pacēla rokas žestā, kas pauda bezpalīdzību. - Un vai es gribēšu ar viņu apprecēties? - Viņa paraustīja plecus un sarauca tumšās uzacis.

Samanta domīgi pašūpoja galvu.

- Nepazīstu nevienu citu, kurš tā spētu tikt ar visu galā kā tu, Megij. Atcerēsimies, ka tu biji nonākusi pretīgā situācijā, kad tavs vīrs divdesmit gadus pēc kāzām nolēma tev pamāt ardievas. Daudzas jo daudzas sievietes šādā reizē zaudētu pamatu zem kājām.

. - Nesabojā šo dienu! Nepiemini Maiklu Sorelu! Ja

nu runājam par Džeiku, man jāsaka - viņš mani mīl.

- Viņš tā teica?

- Jā.

- Un vai tu viņu mīli, Megij?

- Jā, ļoti.

- Megij, tu esi lieliska!

- Ak, Samanta, kā man ir laimējies!...

Samanta Metjū priecājās, ka bija ierosinājusi apmesties Brauna viesnīcā. Tā kā šī viesnīca atradās pašā Vestendas centrā, no tās ērti varēja nokļūt Pikadillī laukumā, Bondstrītā un visur citur. Visi veikali bija viegli sasniedzami, un vienmēr tuvumā bija kāds taksometrs.

Steidzoties atpakaļ uz viesnīcu, Samanta prātoja, ko šajā pēcpusdienā darījusi Megija. Draudzene bija pavēstījusi, ka grib kaut kur doties viena, un izturējusies ļoti noslēpumaini. Taču drīz vien Samanta visu uzzinās, Megija noteikti viņai pastāstīs.

Laiks bija tveicīgs, un bija gaidāms negaiss. Samanta nolēma viesnīcā pasūtīt šim vakaram mašīnu ar šoferi. Draudzenes bija paredzējušas doties uz teātri un pēc tam pasēdēt labā restorānā, un būtu pavisam nelāgi, ja ceļā viņas pārsteigtu lietusgāze.

Iegājusi viesnīcas vestibilā, Samanta devās pie administratora galda. Viņa pasūtīja mašīnu, tad iekāpa liftā, uzbrauca augšā un iegāja luksusnumurā, kur abas ar draudzeni bija apmetušās. Samanta viena pati grasījās apmaksāt viesnīcas rēķinu - tā bija viņas dāvana Megijai dzimšanas dienā. - Bet tu taču man jau uzdāvināji to grezno somu! - Megija bija iesaukusies, kad Skotijā draudzene bija pavēstījusi par savu nodomu. Samanta bija pasmaidījusi un teikusi, ka neko tādu negribot dzirdēt.

Megija vēl nebija pārradusies.

Samanta nosvieda somiņu un iepirkumu sainīšus dzīvojamā istabā un pēc tam iegāja guļamistabā. Viņa novilka kleitu, nometa augstpapēžu kurpes, apģērba zīda rītakleitu un atgūlās. Visu dienu viņa bija skraidījusi apkārt un tagad jutās nogurusi, tāpēc pirms pošanās vakaram gribēja drusku atpūsties.

Pēc brīža Samantas domas pievērsās Megijai. Viņa mīlēja draudzeni tā, kā mīlētu māsu, ja viņai tāda būtu, un viņai nebija tuvāka cilvēka parMegiju. Gluži dabiski, Samanta raizējās draudzenes dēļ. Viņa taču bija iepazīstinājusi Megiju arDžeiku Kantrelu un tagad jutās atbildīga par šādu notikumu pavērsienu. No otras puses, Megija taču bija četrdesmit četrus gadus veca sieviete, kura bija apveltīta ar asu prātu un neikdienišķu atjautību. Ja nu viņa neapjēdza, ko dara, vai kāds to vispār spēja aptvert?

Samanta nopūtās. Viņai nebija ne mazāko šaubu par to, ka Megija spēj daudz, un viņa apbrīnoja draudzenes attieksmi pret bērnu. Bet ko teiks Džeiks? Vai viņš atbalstīs Megiju? Un ja ne? Vai Megija patiešām viena pati varēs uzaudzināt bērnu? Lai to izdarītu, bija nepieciešams gribasspēks, un Megijai, protams, tā netrūka. Lai kāda būtu Džeika nostāja, Megija tiks ar visu galā, Samanta nosprieda. Un es viņai palīdzēšu. Samanta pasmaidīja. Viņas abas vienmēr bija vadījis princips: lai notiek kas notikdams, mēs dzīvojam!

Uz naktsgaldiņa, kas atradās starp abām gultām, iezvanījās telefons. Samanta paņēma klausuli un atsaucās:

- Hallo!

- Vai tā esi tu, Samanta?

-Jā, es. Kas runā?-viņa jautāja, nepazīdama zvanītāja piesmakušo balsi.

- Te Maikls Sorels, Samanta.

Viņa jutās tik pārsteigta, ka gandrīz izmeta no rokām klausuli. - Ā! - viņa iesaucās un tad ledainā tonī piebilda: - Kā es tev varu palīdzēt, Maikl?

- Es meklēju Megiju.

- Šobrīd viņas te nav.

- Kad viņa būs, Samanta?

- Es nezinu, - Samanta vēl saltākā balsī atbildēja, neņemdama vērā viņa draudzīgo toni.

- Lūdzu, pasaki, lai viņa man piezvana,

- Uz kurieni?

- Esmu apmeties viesnīcā "Connaught

- Tu esi Londonā!

- Man te jākārto darba lietas.

- Kā tu zināji, kur mēs esam apmetušās?

- Es jums sadzinu pēdas, izmantojot tavu sekretāri Konektikutā. Tā kā Megijas mājās atsaucās tikai automātiskais atbildētājs, piezvanīju uz tavu darbnīcu.

- Skaidrs. Es Megijai pateikšu, ka tu zvanīji.

- Paldies, - viņš sacīja.

-Ardievu! - Samanta izgrūda un nosvieda klausuli. Tad paskatījās uz telefonu. Maitasgabals, viņa nodomāja un nikni ieslēdza televizoru. Samanta sameklēja BBC kanālu, tika pārraidītas vakara ziņas, taču viņa tās skatījās izklaidīgi, visu laiku prātodama, ko bijušais vīrs grib no Megijas.

Pēc kādas pusstundas viesnīcas numurā ienāca Me-gjja ar iepirkumu sainīšiem rokās. - Sveika, Samanta! - viņa uzsauca, iesteigdamās guļamistabā, nolikdama nesamo uz krēsla un nomezdama kurpes, - nupat sāka līt. Varbūt vajadzētu vakaram pasūtīt mašīnu.

- Es jau to esmu nokārtojusi, - Samanta atbildēja un piecēlās gultā sēdus. - Apsēdies, mīļā! Un sagatavojies jaunām ziņām!

Megija nesaprašanā raudzījās uz draudzeni. - Kādām? Kas noticis? - Pieri savilkusi, viņa neatlaidās: - Kaut kas ir atgadījies. Tas skaidri lasāms tavā sejā!

- Uzmini, kurš ir ieradies Londonā! Nē, tu nemūžam neuzminēsi. Pat nemēģini! Maikls Sorels! Viņš nesen, pirms kādas pusstundas, piezvanīja. Grib, lai tu piezvani viņam. Maikls apmeties viesnīcā "Connaught ".

-Žēlīgais Dievs! - Megija atkrita tuvākajā krēslā un, neticīgi šūpodama galvu, pārsteigta skatījās uz draudzeni. - Kā viņš mūs sameklējis? Mūsu atrašanās vieta gan nav nekāds noslēpums...

- Anžela viņam to atklājusi. Kad Maikls nav varējis tevi sadabūt, viņš piezvanījis uz manu darbnīcu.

Pēkšņi kļuvusi domīga, Megija kodīja lūpu.

- Ne no šā, ne no tā viņš vēlas runāt ar mani! Nesaprotu, par ko.

- Es arī nesaprotu, Megij. Vai zvanīsi viņam?

- Nezinu. Kāpēc man tas būtu jādara? Viņa zvanam nav nekāda sakara ar Pīteru vai Mannu; ja ar bērniem kaut kas būtu atgadījies, viņš taču būtu pateicis tev.

- Man arī tā liekas. Viņš runāja mierīgi un savaldīgi.

Megija mirkli padomāja un tad izlēma. Piecēlusies

kājās, viņa paraudzījās uz Samantu un teica:

- Es tūlīt piezvanīšu viņam, lai ir miers!

Dodamās uz dzīvojamo istabu, Megija izskatījās apņēmīga un lietišķa.

Samanta piecēlās no gultas un sekoja draudzenei. Megija paņēma klausuli un palūdza, lai viņu viesnīcas telefoniste uzgriež viesnīcas "Connaught'' numuru. Pēc mirkļa viņa jau runāja ar Maiklu Sorelu.

- Šeit Megija. Kā dzirdēju, tu gribi man ko teikt.

- Sveika, Megij! Jā, man ar tevi jārunā. Es ceru, ka mēs varēsim satikties.

- Ak tā. Kādēļ?

- Man kaut kas apspriežams ar tevi. Vai mēs nevarētu šovakar tikties? Es domāju, mēs varētu iedzert pa glāzei. Vai arī kopā pavakariņot.

- Nekādā ziņā!

- Pat iedzert ne?

- Nē. Es šovakar esmu aizņemta.

- Varbūt rīt? - viņš ierosināja.

- Kāpēc mēs nevaram visu izrunāt pa telefonu? Pēdējos divarpus gados laiku pa laikam mēs taču tā vien esam sarunājušies!

- Mums noteikti jāsatiekas, Megij.

- Vai dvīņiem nekas nekaiš?

/

- Ak nē, viss kārtībā. Klausies, mums kaut kas jānokārto līdz galam.

Šie vārdi Megiju pārsteidza, un viņa brīdi klusēja. Tad vēlreiz pieņēma lēmumu.

- Rītdien deviņos no rīta. Šeit, Brauna viesnīcā. Gaidīšu tevi vestibilā.

- Labs ir. Lieliski! Sveika, dārgā!

Megija nolika klausuli, apgriezās apkārt, un, atspiedusies pret galdu, palika stāvam un skatāmies uz Samantu.

- Tu neticēsi - tam pretīgajam pielīdējam pietika nekaunības mani nosaukt par dārgo“!

- Pārfrāzējot "Hamletu - Dānijas karaļvalstī kaut kas sagājis dēlī! - Samanta sašutusi iesaucās. - Ja jau atradi par vajadzīgu satikties ar viņu, priecājos, ka norunāji randiņu šeit. Es būšu gatava vajadzības gadījumā... to maitasgabalu nogalināt.

Megija iesmējās.

- Ak, Samanta, mīļā, kā es tevi mīlu! Lai arī kas notiktu, tu vienmēr spēj izvilināt manā sejā smaidu!

Samanta smaidīdama veikli piecēlās un devās pie nelielā bāriņa.

- Iedzersim pa glāzei vodkas ar ledu, pirms sākam posties teātrim.

-Jā... ielej sev. Man kaut Kas jāpaņem guļamistabā.

Pēc brīža Megija atgriezās ar nelielu sainīti rokās. -Tas tev, Samanta. Maza pateicība par visu šo... - Viņa aplaida skatienu dzīvojamai istabai. - Bet, galvenais, par to, ka īstajā brīdī tu vienmēr esi bijusi un esi man blakus.

Samanta paņēma sainīti, norāva iesaiņojuma papīru un tad atvēra mazu samta kārbiņu. Tajā atradās skaisti auskariņi, darināti no zelta un malahīta.

- Ak, Megij, cik mīļi no tevis! Tie ir tie paši auskari, kurus es apjūsmoju Berlingtonas pasāžas veikala skat-logā. Milzīgs paldies, tie ir tik krāšņi! Bet nevajadzēja taču... - Viņa piegāja pie Megijas, apkampa draudzeni un piebilda: - Man pats dārgākais pasaulē ir tava draudzība.

Megija atraisījās no apkampiena un apveltīja Samantu ar mīlas pilnu smaidu.

- Lai notiek kas notikdams, mēs dzīvojam...

Kad Megija nākamajā rītā pamodās, kādu brīdi viņa nespēja aptvert, kāpēc ir tik satraukta. Tūlīt pat jau viņa arī atcerējās: viesnīcā ieradīsies Maikls Sorels, un viņai nebija nekādas vēlēšanās satikt bijušo vīru.

Megijai gluži vienkārši nebija ko teikt Maiklam un nebija arī patikas dzirdēt to, ko sacīs viņš. Viņa bija pārliecināta, ka viņiem abiem kopā vairs nekas nav kārtojams, kā Maikls to bija nosaucis. Viņi visu sen bija nokārtojuši.

- Tu izskaties pasakaini! - Samanta iesaucās, kad Megija dažas minūtes pirms deviņiem iegāja viesnīcas numura dzīvojamā istabā. - Tu esi krāšņa - un tas vēl ir par maz teikts, Megij! Tu izskaties tik labi un šķieti tik laimīga, ka Maikls griezīs zobus.

- Šaubos gan, - Megija pasmaidot sacīja. - Esmu pār-liecināta: viņš bauda laimi kopā ar mīļoto, ar savu jauno sievu. Droši vien Maikls jau ir licis pamatus jaunai ģimenei, pēc tā taču kāro šīs otrās sievas, vai ne? Pēc bērnu pulciņa un dzīvības apdrošināšanas polises nākotnei.

Samanta iesmējās.

- Dievs vien zina! Es nemaz negribu zināt. Paklau, Megij, es pārdomāju tavas attiecības ar Džeiku un nonācu pie secinājuma, ka patiesi priecājos. Esmu pārliecināta: viss būs labi.

Megija noglāstīja savu vēderu.

- Un ko tu domā par bērnu?

- Manuprāt, tu dari pareizi, nolemdama laist bērnu pasaulē. Tikai ņem vērā - krustmāte būšu es.

- Kura gan cita? - Megija ieskatījās spogulī un sakārtoja tumšzilā gabardīna bikškostīma atloku un līdz ar to ari baltās zīda blūzes apkaklīti. - Ļauj man divdesmit minūtes parunāties ar Maiklu un tad nāc lejā un sameklē mani.

- Labi. Desmitos mums abām jābūt Keitas Skīlas senlietu tirgotavā.

- Tātad drīz tiksimies, - Megija sacīja un izgāja no istabas.

Kad Megija pēc brītiņa parādījās viesnīcas vestibilā, Maikls viņu tur jau gaidīja. Viņš piecēlās, lai sasveicinātos ar bijušo sievu, un šķita, ka viņš samulsis nespēj izlemt - noskūpstīt Megiju vai paspiest viņai roku. Izšķīries par rokasspiedienu, viņš pastiepa plaukstu.

Megija to aši pakratīja un tūlīt apsēdās Maiklam iepretī. Viņa neviļus konstatēja, ka bijušais vīrs izskatās paguris, novecojis un skumjš. Viņa seja bija grumbaina un sakritusies, mati ļoti nosirmojuši, un bija redzams, ka viņš zaudējis dzīvessparu. Maikls neturas labi, Ne-gija nodomāja, viņš izskatās daudz vecāks parsaviem četrdesmit deviņiem gadiem. Iztēlē viņai pavīdēja Džeiks, kuram bija divdesmit gadu mazāk. Megija samirkšķināja acis un novērsa seju, lai bijušais vīrs neredzētu tīksmo smaidu, kas neviļus tajā atplaik-snījās.

Tad viņa ierosināja:

- Pasūtīsim kafiju, ja?

- Paldies, es labprāt iedzeršu vēl vienu tasi. - Runādams Maikls deva zīmi viesmīlim. Pievērsdamies Megi-jai, viņš jautāja: - Vai tu vēlies arī ēst?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

Pasūtījis kafiju, Maikls atkal pagriezās pret Megiju, un likās, ka arī tagad viņš par kaut ko nespēj izšķirties.

Megija izmantoja šo brīdi, lai pavaicātu:

- Kāpēc tu gribēji mani sastapt?

Maikls nervozi noklepojās.

- Pagājušās nedēļas beigās es biju iebraucis Ņujorkā, gatavodamies doties tālāk uz Londonu pie kāda klienta. Biju domājis, ka mēs varētu satikties. Samanta taču tev pateica, ka es piezvanīju uz viņas darbnīcu, pēc tam kad nebiju varējis tevi dabūt rokā.

-Jā, viņa teica. Bet kādēļ īsti tu gribēji mani satikt? Drīz jau būs pagājuši trīs gadi, kopš tu bez kādām ceremonijām mani pameti, un mēs šajā laikā tikpat kā neesam tikušies. Kāpēc tavas vēlmes tik spēji mainījušās?

Kad Maikls klusēja, Megija piebilda: - Es gan nedomāju, ka mums palicis kaut kas nenokārtots. Gluži otrādi, mēs visu sen esam nokārtojuši līdz galam. -Viņa spīvi iesmējās. - Tu man skaidri liki to saprast toreiz, kad pameti mani un aizgāji pie savas kolēģes.

- nedusmojies, Megij, - Maikls nomurmināja. - Tagad jau es saprotu, ka...

- nedusmojies! - viņa iesaucās, pārtraukdama bijušo vīru. - Es taču nedusmojos! Man neatliek laika, lai niknotos uz tevi vai gaustos par to, ka esmu tevi zaudējusi, Maikl, - man ir kas labāks darāms. Man jādzīvo sava dzīve, un vari būt drošs - es to arī daru! no visas sirds!

- Tu izskaties ļoti labi... tu esi starojoša, - viņš atzina, domīgi pētīdams Megiju.

Megija nodomāja, ka bijušā vīra balsī jaušama nožēla, un īsu brīdi prātoja, kā gan viņam jaunajā dzīvē klājas. Bet patiesībā viņai bija vienalga, viņa nemaz negribēja to zināt. Megija sacīja:

-Paklau, Maikl, man šorīt norunāta tikšanās ar senlietu tirgotāju, tāpēc man nav daudz laika. Ko tu pa telefonu teici - kas mums vēl jānokārto? Ķersimies pie lietas!

Maikls dziļi ievilka elpu un teica: - Mūsu attiecības, Megij. Tās mums jānokārto. Mēs tik ilgi turējāmies kopā, tik labi dzīvojām, un mums ir bērni... - Tad vīrieša balss it kā apdzisa - viņš bija pamanījis, ka ap Megiju vēdī saltums un viņas sejā ir iegūlusi nicinājuma pilna izteiksme.

Ledainā balsī viņa teica:

- Vai tu gribi man teikt, ka esi kļūdījies? Vai es esmu sapratusi pareizi, Maikl?

- Jā, Dievs sodi, es kļūdījos! Man nevajadzēja tevi atstāt, dārgā. Mēs tik labi saderējām kopā. Kā jau teicu, mēs tik lieliski dzīvojām...

- Tu patiešām tā dzīvoji, - Megija viņu pārtrauca. - Es ne, tagad es to esmu sapratusi. Tu esi pēdējais egoists, tev ne prātā nav nācis kādreiz padomāt arī par manām vajadzībām, un toreiz, kad jutos laimīga, darbodamās dizaineru firmā, tu man liki pamest šo darbu. Tu nevarēji paciest, ka mani interesē arī kas cits - ne tikai tava persona vien.

-Tā nerunā, Megij! Es tevi lūdzu!

Viņa iesmējās vīrietim tieši sejā.

- Nelieti tāds! Tu gluži aukstasinīgi mani atstāj, gandrīz trīs gadus tikpat kā nerunā ar mani un tagad uzrodies ar jaukām runām! Ko tas īsti nozīmē? Vai tiešām sieva tevi pametusi?

Pēc tā, kā Maikls sēdēja un skatījās uz viņu, Megija saprata, ka trāpījusi naglai uz galvas. - Jā... - viņa novilka, pūlēdamās apspiest smaidu. - Un varu derēt - viņa aizgāja pie jaunāka vīrieša. Vai tā ir?

Maikls Sorels tumši nosarka, bet joprojām neteica ne vārda.

Megija konstatēja:

- Likteņa ironija.

- Tev taisnība, - Maikls beidzot atzinās. - Jā, Dže-nifera mani ir atstājusi. Pirms pusgada viņa sapinās ar kādu puisi, kuru es nepazīstu. Viņa ir pārcēlusies pie viņa. Pavisam. Uz Losandželosu. Viņa pieprasa šķiršanos.

- Neuztraucies, Maikl, gan jau tu kaut kā izķepurosies. Es taču izķepurojos...

- Vai mēs nevaram sākt visu no gala, Megij? - viņš lūdzās. - Pamēģināsim! Arī bērni to ļoti vēlas. Un man tu esi vajadzīga.

- Ak tā! Nu, varbūt tas tevi pārsteigs, bet man ir pilnīgi vienalga, vai es tev esmu vajadzīga vai ne! Un mani ari īpaši neinteresē Pītera un Mannas domas. Viņi pret mani izturējušies riebīgi. Un tāpēc mana attieksme pret viņiem ir tieši tāda pati, kāda bija viņu attieksme pret mani toreiz, kad tu mani pameti un aizgāji pie jaunākas sievietes. Neaizmirsīsim, ko tu man esi nodarījis!

- Neesi nu tik aizvainota un nikna! - Maikls iesaucās, neatraudams acis no bijušās sievas sejas. - Es tev piedāvāju iespēju sākt visu no jauna, atjaunot ģimeni, bet tu izturies tā, it kā es tev liktu izdarīt pašnāvību vai kādu nogalināt!

- Vārds vietā! Tas patiešām ir kā naglai uz galvas! -iesaucās Megija. - Atgriešanās pie tevis līdzinātos pašnāvībai. Un tu esi pūlējies nogalināt manu dvēseli jau gadiem ilgi - kopš es tevi iepazinu, Maikl. Tu neļāvi man izpaust manu personību, būt man pašai.

-Tu taču negribēsi dzīves beigās būt vientuļa, veca sieviete, kurai nav neviena tuva cilvēka, vai ne? - Maikls jautāja un apklusa, nogaidīdams, līdz viesmīlis noliek uz galdiņa kafijas tases.

Kad viesmīlis bija aizgājis, Megija ledainā tonī sacīja:

- Patmīlīgais muļķi! Kāpēc tu iedomājies, ka man nav neviena tuva cilvēka? Ņem vērā: man kāds ir ļoti tuvs.

- Vai tas ir nopietni? - Maikls jautāja, nespēdams apslēpt dusmas, kas atspoguļojās viņa sejā.

-Jā, ļoti nopietni. Drīz gaidāmas kāzas.

- Kas viņš tāds ir?

/

- Man šķiet, tev gar to nav nekādas daļas! Neaizmirsti, ka mēs esam šķīrušies! - Megija atstūma krēslu no galdiņa, piecēlās un gribēja doties projām. Tad apstājās un nomurmināja:

- Paliec sveiks...

Iedama cauri viesnīcas vestibilam, Megija pamanīja pie durvīm Samantu. Viņa pacēla roku sveicienā un uzsmaidīja draudzenei. Megija jutās tik brīva un laimīga, kā nebija jutusies gadiem ilgi. Pēc dažām dienām viņa atgriezīsies pie Džeika. Pie savas nākotnes.

11

Džeikam nācās sev atgādināt, ka atļautais braukšanas ātrums ir četrdesmit piecas jūdzes stundā, -tikai tā bija iespējams pārvarēt kārdinājumu nospiest gāzes pedāli līdz galam. Viņš bija ceļā pie Megijas un nespēja vien sagaidīt, kad nokļūs pie mērķa.

Megija bija piezvanījusi Džeikam, tiklīdz no Kenedija lidostas bija pārbraukusi savās Kentas mājās, un, kad viņš bija vaicājis, vai drīkst ierasties ciemos, viņa bez vilcināšanās bija piekritusi. Džeiks domāja, ka mīļotās balsī bija saklausījis prieku, pat satraukumu, un tas viņu sajūsmināja. Viņš bija ilgojies pēc Megijas un prātoja, vai viņa jutusies tāpat.

Pēc desmit minūtēm Džeiks iegrieza mašīnu Megijas pagalmā.

Pirms viņš paspēja izslēgt motoru, Megija jau bija iznākusi pa virtuves durvīm un steidzās lejup pa kāpnēm. Viņas seja laistījās aiz prieka.

-Sveika, mīļā! - Džeiks iesaucās, aizcirtis mašīnas durtiņas, un gandrīz vai skriešus metās mīļotajai pretī.

Viņi satikās pagalma vidū, un Džeiks satvēra Megiju un grieza viņu apkārt. Kad viņš beidzot nolaida mīļoto zemē, abi smējās.

Tad Džeiks, turēdams Megiju izstieptās rokās, platu smaidu lūkojās viņai sejā.

Megija līksmi raudzījās pretī un iesaucās:

l 14

- Es tā ilgojos pēc tevis, Džeik! Ne izteikt nespēju, cik stipri!

- Es zinu. Es ari ilgojos, - viņš attrauca, atkal apskāva Megiju un cieši pieplaka viņas lūpām. Džeiks vairs nespēja atrauties no mīļotās. Viņš apbēra Megiju ar skūpstiem - viņas pieri, acis, seju un kaklu. - Esmu laimīgs, ka esi atgriezusies, Megij!

- Es tāpat. Iesim iekšā, Džeik!

- Megija pielieca galvu un apveltīja viņu ar koķetu skatienu. - Esmu tev kaut ko atvedusi.

- Ak tā? - Džeika acīs vīdēja jautājums.

Megija piekrītoši pamāja, satvēra jauno vīrieti aiz rokas un ieveda viņu mājā. Koferi vēl stāvēja virtuvē, turpat atradās arī viņas lietusmētelis un soma ar iepirkumiem; Megija pasniedzās un izņēma no somas kādu saini.

Pagriezusies viņa sniedza dāvanu Džeikam, un pēkšņi viņu pārņēma meitenīgs biklums.

- Tas tev, Džeik. No Skotijas.

Drusku satraukts, Džeiks smaidīdams paņēma saini un brīdi skatījās uz to. - Kas tur ir? - beidzot viņš jautāja.

- Attaisi un apskaties! - nenolaizdama no mīļotā acis, Megija mudināja.

Viņš tā arī darīja - un, izsaiņojis apjomīgu biezas, nekrāsotas vilnas dzijas "zvejnieka džemperi", paraudzījās uz Megiju. - Cik skaists, Megij! Tu taču mani izlutināsi!

- Es ceru, ka tas tev der. Nezināju, kāda izmēra drēbes tu valkā. "L" lielumu, vai ne?

Viņš piekrītoši pamāja un tad piemērojot pielika džemperi sev klāt. - Esmu pārliecināts, ka tas ir tieši laikā. Paldies, Megij! - Nolicis džemperi uz krēsla, viņš paspēra soli uz priekšu, apskāva Megiju un noskūpstīja

uz vaiga. - Paldies... par to, Ka ceļojuma laika iedomājies par mani...

- Es domāju par tevi visu laiku, Džeik.

Pielūgsme, kas staroja Megijas acis, Džeikam atklāja

to, ko viņš vēlējās uzzināt, to, pēc kā viņš alka. Jaunā vīrieša lūpas cieši pieplaka Megijas lūpām, un viņš sāka kaislīgi skūpstīt mīļoto.

Megija piekļāvās Džeikam, atbildēja uz viņa skūpstiem, iekvēlojās viņam līdzi, ar visu augumu tiecās tuvāk, alkdama izjust viņa siltumu un mīlestību.

Beidzot Džeika skaujas atslāba, un viņš ielūkojās Megijai sejā.

- Vai mēs nevarētu iet augšā?

Megija piekrītoši pamāja.

Džeikam ienāca prātā, ka šoreiz viņi mīlējās kvēlāk, kaislīgāk nekā jebkad. Satraukti, nepacietīgi viņi nosvieda drēbes un metās viens otra skavās; viņi itin kā tvērās viens pie otra, un viņu sejas pauda dedzīgas alkas.

Džeiks tūlīt pat ieguva mīļoto - Megija bija gatava kvēli atdoties viņam gluži tāpat kā viņš. Cieši apskāvušies, saukdami viens otra vārdu, viņi abi pacēlās arvien augstāk un augstāk savās kopējās debesīs, un mīlestības brīnums viņiem lika aizmirst visu pasauli.

Kad Džeiks beidzot atslīga pret Megijas augumu, viņš jutās gandrīz tā, it kā kaislība viņu būtu iztukšojusi līdz galam. - Mans Dievs, Megij! - viņš noelsās. - Tā vēl nekad nav bijis! Ne reizi. Nekur. Pat ar tevi ne. Līdz šai reizei. - Viņš paslējās uz elkoņa un ielūkojās sievietei sejā. - Šī bija pirmā reize.

Megija pasmaidīja un pieskārās viņa sejai.

- Džeik...

- Jā, mīļā?

- Es mīlu tevi... Ļoti... tik stipri es nekad nevienu neesmu mīlējusi.

- Ak, Megij, Megij! - Džeiks satvēra viņu savās rokās un pievilka cieši sev klāt. - Es veselu mūžību esmu gaidījis, kad tu to man teiksi! Es arī mīlu tevi! Bet tu jau zini... Es tev to pateicu jau pirmajā vakarā...

- Es jutos tāpat kā tu, tikai gribēju pārliecināties. Par savām jūtām...

- Un tagad tu esi pārliecināta?

- Pilnīgi.

- Esmu laimīgs.

Megija gulēja Džeikam blakus, turēdama viņu savās rokās un ļaudamās domām. Beidzot viņa it kā pamodās

un sacīja:

- Džeik, man tev ir kāds pārsteigums.

- Mmmm, - viņš nepakustēdamies laiski novilka. Megija pūlējās piecelties sēdus. Džeiks stingri turēja

viņu un nelaida vaļā. Viņa drusku pacīnījās pretī un tad teica:

-Ļauj man piecelties, Džeik! Man tev kas jāpastāsta.

- Tad stāsti! ^

- To stāstot, es gribu redzēt tavu seju.

- Ak tā? - ieinteresēts Džeiks palaida vaļā Megijas augumu un piecēlās sēdus.

Megija lēni pagriezās, tad apsēdās, ar rokām aptvēra ceļgalus un palika tā sēžam un lūkojamies mīļotajam tieši sejā.

- Nu tad stāsti, mīļā! - Džeiks mudināja, ziņkāri raudzīdamies viņai pretī.

Megija pasmaidīja.

-Esmu stāvoklī, Džeik. Es gaidu bērnu. Mūsu bērnu. Jaunā vīrieša sejā atplauka laimīgs smaids, un viņa acis iemirdzējās.

- Brīnišķīgi! Bērns. Tas taču ir lieliski, Megij! Patiešām!

- Tātad tu priecājies? - viņa jautāja.

-Protams! Vienmēr esmu gribējis, lai man būtu bērns. Es jau tev teicu. Kad tu saprati, ka esi stāvoklī? Cik ilgi vēl jāgaida? Es gribētu zināt, kas būs - zēns vai meitene? - brīdi Džeiks tikai jautāja un jautāja.

Megija atbildēja uz katru Džeika jautājumu, un viņa priecājās, ka viņš ir tik laimīgs un satraukts - ka viņš tā uztver jauno vēsti.

Pēc tam viņi atkal mīlējās. - Bērnam par godu... -Džeiks iečukstēja Megijai ausī, un tad abi viens otra skavās cieši aizmiga.

Džeiks pamodās pirmais; viņi bija gulējuši kādu pusstundu. Viņš izkāpa no gultas un aizgāja uz vannas istabu.

Kad Džeiks, apmetis sev apkārt dvieli, atgriezās guļamistabā, Megija vilka mugurā plandošu zīda ritatērpu. Džeikam ienākot, viņa apgriezās apkārt; kā jau vienmēr, šī vīrieša izskats viņu pārsteidza, gluži vai satrieca: skaists augums, dvēseliskas, zaļas acis, tumšie mati pēc dušas atglausti atpakaļ... Uz Džeiku skatoties, Megijai reizēm aizrāvās elpa.

- Ko tu tā skaties uz mani? - viņš jautāja.

- Piedod! Man vienkārši patīk lūkoties uz tevi. - Vienu brīdi Megija juta vēlēšanos izstāstīt Džeikam par to, kā pirmajā vakarā, kad viņi bija tikušies Kentas Mazajā teātrī, Samanta bija nosaukusi viņu par Tomu Krūžu. Taču viņa to nedarīja, jo labi zināja, ka šāds joks nesaderas ar Džeika raksturu. Viņam nepatika, ja kāds pieminēja viņa glīto izskatu, viņa stalto augumu.

Megija veikli pārgāja pāri istabai, un viņas zīda tērps noplīvoja vien. - Braucot mājup no lidostas, es šo un to nopirku. Gaļu un salātus pusdienām. Ko tu par to

teiksi?

- Lieliski! Tūlīt būšu kārtībā. Ja tu atvērsi perjē pudeli, mēs dārzā varam iedzert pa glāzei, kamēr es uz restēm cepu gaļu.

- horunāts! - Megija sacīja un izgāja no istabas.

Aizpogājis balto kreklu, uzvilcis zilos džinsus un zābakus, Džeiks nokāpa lejā un devās laukā no mājas. Megiju viņš sastapa uz terases - viņa sēdēja pie galda, uz kura atradās spainītis ar ledu un perjē pudeli. Megija ielēja vīnu divās glāzēs, un Džeiks apsēdās viņai blakus.

- Uz veselībām! - viņi abi reizē teica un saskandināja glāzes.

Lēnām iedzēris garu malku vīna, Džeiks sacīja:

-Kā jau teicu todien, kad tu man piezvanīji, Hevers-hilā viss iet uz priekšu vienkārši lieliski, Megij! Es zinu, ka ari Marks un Kaifs tev ir ziņojuši, ka darbi šķiras. Bet es nevaru vien sagaidīt rītdienu, kad tu pati dosies turp. Tu jutīsies pārsteigta, patīkami pārsteigta.

Megija pasmaidīja.

- Es zinu, ka tā būs. Šķiet, rītdien man paredzami divi braucieni. Viens - rīta pusē, otrs - vakarā. Gribu redzēt apgaismojumu tumsā. Tu teici, ka viena daļa gaismas objektu jau esot savās vietās.

-Tikai pagaidām - lai tu varētu tos novērtēt. Es esmu iekārtojis tā, lai visu vēl varētu mainīt, ja tev kaut kas nepatiktu. Mani puiši vēl nav ierakuši zemē vadus. Tiklīdz tu dosi piekrišanu, tas tiks izdarīts.

- Kaut tu kopā ar mani būtu bijis Skotijā, Džeik! Es tur uzgāju brīnišķīgas senlietas.

Kādu laiku viņi abi sēdēja un sprieda par darbiem, kas veicami Mevershilā, un tad devās uz virtuvi. Megija no ledusskapja izņēma trauku ar salātiem, kurus bija pagatavojusi jau agrāk, un uzlika uz paplātes, kur atradās šķīvji, naži, dakšiņas un salvetes. Džeiks izņēma paplāti Megijai no rokām un iznesa laukā uz terases, Megija viņam sekoja, nesdama šķīvi ar gaļas šķēlēm.

- Es reti esmu redzējusi jāņtārpiņus, - Megija teica un ieķērās Džeikam rokā. - Skatiesl Tur tālāk! Mazās gaismiņas, kuras zib krūmājā!

- Patiešām! - viņš pārsteigts iesaucās. - Neesmu redzējis jāņtārpiņus kopš bērnu dienām. Toreiz man bija kādi četrpadsmit gadi. Mēs ar Emiju devāmies pie viņas tantes... - Džeiks aprāvās, atspieda muguru pret krēsla atzveltni un iedzēra malku kafijas; pēkšņi viņš bija kļuvis satraukts un kluss.

Megija vaicāja:

- Kāpēc tu apklusi?

- Tas nav nekāds aizraujošais stāsts, - Džeiks nomurmināja un piecēlās. Pārgājis pāri terasei, viņš nokāpa zālienā, kas pletās tai apkārt.

Sajuzdama, ka Džeika noskaņojums strauji mainījies un viņu kaut kas nomāc, Megija piecēlās un sekoja mīļotajam. Viņa panāca Džeiku zālienā, satvēra aiz rokas un pagrieza ar seju pret sevi.

- Kas tev notika, mīļais? - Megija jautāja, un viņas bažas auga augumā.

Džeiks raudzījās uz Megiju un papurināja galvu. No viņa krūtīm izlauzās dziļa nopūta. - Es patiešām šovakar negribēju ar tevi par to runāt. Tu taču tikko esi atgriezusies mājās. Es gribēju, lai šovakar mums abiem kopā ir labi. Bet laikam tomēr man tev jāizstāsta tū-

līt... - Viņš nopūtās atkal, uzlika plaukstu Megijai uz pleca un cieši ieskatījās viņai sejā. - Man tev jāpavēsta sliktas ziņas, Megij.

Viņa nenolaida acis.

- Kas tās ir par sliktām ziņām?

- Par Emiju...

- Šķiršanās process ir apstājies, vai ne?

Džeiks noraidoši pakratīja galvu.

- Nē, tādā ziņā, kā tu domā, ne. Tomēr tas vairs neiet uz priekšu.

-Tu jau teici, ka Emija negrib šķirties no tevis, un es par to nevaru viņu vainot, - Megija nomurmināja, juzdama, ka pēc pirmītējā satraukuma un viņu kopīgajām pusdienām viņu pārņem tāds kā atslābums.

- Nav runa par to, ka Emija negrib šķirties, - Džeiks iesāka un tad apklusa. Viņš noklepojās un klusi turpināja: - Kamēr tu biji projām, es uzzināju, ka Emijai ir vēzis.

- Nevar būt, Džeik! Cik šausmīgi! Man ļoti žēl. Vai viņa kaut kā tiek ārstēta?

- Ar kīmijterapiju. Šonedēļ sāka. Varbūt zāles apturēs vēža attīstību.

- Cerēsim, - Megija sacīja un, atvirzījusies nost no Džeika, devās šķērsām pāri zālienam; viņa nojauta, ko jaunais vīrietis teiks, pirms viņš bija sācis runāt. Viņa to zināja, jo pazina Džeiku. Viņš bija labs cilvēks, kurš jūt līdzi citiem.

Džeiks panāca Megiju un aplika roku viņai ap pleciem.

- Man jāpalīdz Emijai, cik vien es varu, jādara viņas labā viss iespējamais. Tu taču to saproti, Megij, vai ne?

- Jā, protams.

-Tagad es nevaru viņu spiest šķirties.

- Es saprotu... - Megija apklusa, dziji ievilka elpu un mierīgi turpināja: - Vai tu atgriezīsies ņūmilfordā? Vai pārcelsies atpakaļ pie Emijas?

- Mē, nekādā ziņā! Kā tev tas varēja ienākt prātā?! -Džeiks iesaucās un pagrieza Megiju ar seju pret viņu. - Es mīlu tevi, Megij. Es negribu tevi zaudēt. Es tikai vēlos, lai tu saproti, ka man Emijas labā jādara viss, ko varu, īpaši jau jāpalīdz ar naudu. Emija ir iekļauta manā veselības apdrošināšanā. Es nevaru tagad to viņai atraut. Ja mūsu laulība tiek izšķirta, viņa zaudē visas priekšrocības. Man ir jāpalīdz Emijai aizstāvēt viņas tiesības. Viņa ir kā bērns, vienmēr bijusi atkarīga no manis. Tiklīdz vēža attīstība būs apturēta, es Emiju mudināšu atkal doties pie advokāta.

Megija saknieba lūpas un klusējot pamāja ar galvu. Viņa baidījās ko sacīt. Viņa varētu pateikt nepareizos vārdus. Megija negribēja zaudēt Džeiku. Viņas acis pildījās ar asarām.

novakares krēslā Džeiks ieraudzīja spožas lāses pie Megijas melnajām skropstām, apskāva mīļoto un pie-kļāva viņas galvu pie sava pleca.

-neraudi! Es zinu, kas tev prātā. Tu domā par mūsu

bērniņu.

/

-Jā, - Megija atzinās, piespiedusi seju Džeika kreklam, kas bija slapjš no viņas asarām.

-Apprecēsimies, Megij! Tiklīdz tas būs iespējams.

-Jā, Džeik. Es mīlu tevi.

- Un es - tevi. Es gribu būt kopā ar tevi un mūsu bērniņu. Taču man jābūt blakus Emijai. Līdz viņai kļūst labāk. Tu taču to saproti, vai ne?

Megija piekrītoši pamāja.

-Ja tu nebūtu tāds, kāds esi, es diezin vai tevi mīlētu tik stipri, kā tagad mīlu. Es gaidīšu tevi, Džeik. Es gaidīšu.

12

-Tas esmu es, Ernij! - atvēris Emijas dzīvokļa durvis, iesaucās Džeiks. Viņš pacēla no grīdas iepirkumu somas, kuras pats tur bija nolicis, un iegāja priekšnamā. Tad devās uz dzīvojamo istabu un apstājās uz sliekšņa. - Sveika, mīļā! - Džeiks teica, uzsmaidīdams Emijai.

Viņa sēdēja uz dīvāna krēslainajā telpā un skatījās televīzijas pārraidi. - Sveiks, Džeik, - Emija klusu atsaucās un apveltīja Džeiku ar vāru smaidu.

- Tūlīt atgriezīšos, Emij. Tikai nolikšu pirkumus virtuvē.

Emija pamāja un atslīga pret dīvāna atzveltni. Džeika ierašanās viņu ļoti iepriecināja, bet viņai nebija spēka likt to manīt.

Džeiks nodomāja, ka šodien Emija izskatās īpaši bāla un vārgāka nekā parasti, bet viņš nepieminēja viņas slimību. Džeiks aizsteidzās uz virtuvi; nolicis uz galda sagādātos produktus, viņš aplaida skatienu apkārt. Pēdējās nedējās dzīvokli uzkopa Marija Ellisa, kāda Džeika darbinieka sieva. Viņa vēlējās pakalpot Džeikam, un, tā kā viņu mudināja pašas labā sirds, nevis tikai piedāvātā nauda, darba rezultāts Džeiku iepriecināja. Virtuve ne vien bija tīra un kārtīga - tā spīdēja un laistījās.

riolicis produktus, Džeiks atgriezās dzīvojamā istabā un apsēdās Emijai iepretī. - Kā tu šodien jūties? - viņš

jautāja un, nopētījis slimnieces seju, klusībā atzina, ka viņa izskatās vēl vājāka nekā iepriekš.

- Esmu nogurusi Džeik, - viņa atbildēja.

- Vai gribi - aizvedīšu tevi uz kādu kafejnīcu, pirms dodos atpakaļ uz darbu?

Viņa papurināja galvu.

-Man negribas ēst... Pēdējā laikā es nekad neesmu izsalkusi. Bet tev gan jāpaēd.

- Nē, paldies. Man nav daudz laika. Cik vien iespējams drīz man jātiek atpakaļ tajā fermā, kur pašlaik strādājam, - tur iit sarežģīti elektroinstalācijas ierīkošanas darbi. Kad tev atkal jābūt slimnīcā?

- Rīt. Mamma mani aizvedīs.

-Ko saka ārsts? Vai jau manāma stāvokļa uzlabošanās?

- Laikam gan. Taču tas nenozīmē, ka es palikšu dzīva, Džeik. Nav daudz tādu, kuri pilnībā uzveic vēzi. Tas nu visiem ir skaidrs, - Megija klusu teica.

- Tu nedrīksti noskaņot sevi sliktākajam, Megij, -Džeiks maigi, bet vienlaikus stingri sacīja. - Un tev ir jāvairo spēks. Neēzdama tu nodari sev visvairāk ļauna. Tev ir jāēd, tev nepieciešama laba pārtika. Kāpēc tu neļauj man pagatavot kaut ko garšīgu? Es pamatīgi ie-pirkos. Sadabūju visu, ko tu vienmēr esi kārojusi.

- Man negribas ēst, Džeik, - Emija ierunājās, taču tūdaļ apklusa, jo viņai trīcēja balss. Dziļi ievilkusi elpu, viņa atkal atvēra muti un tūlīt atkal aprāvās. Acīs Emijai bija sakāpušas asaras. Tās lēnām sāka ritēt lejā pa bālajiem vaigiem.

Džeiks nekavējoties piecēlās no krēsla un apsēdās Emijai blakus uz dīvāna. Aplicis roku raudošajai sievietei ap pleciem, viņš pievilka viņu sev klāt. - Neraudi, Emij! Es teicu, ka parūpēšos par tevi, un es to patiešām darīšu. Viss būs labi, tu izveseļosies. Ņem vērā: šis ir grūtākais laiks - tev jāpārcieš ārstēšanas posms. Es zinu, ka tagad tu kļūsti arvien vārgāka, bet pēc tam atgūsi spēkus. Un tad es tevi kopā artavu māti aizsūtīšu atpūsties uz rioridu, kā jau solīju.

-Tu taču brauksi mums līdzi, vai ne, Džeik?-Emija vaicāja, apveltīdama Džeiku ar ilgpilnu skatienu.

-Tu labi zini, ka tas nav iespējams. Man jāstrādā, man jāskatās, lai viss rit gludi. Es nedrīkstu pieļaut nevienu kļūdu, pašlaik nekādā ziņā ne!

-Kā man gribētos, lai tu tomēr vari braukt mums līdzi!

- Es zinu, ka tu to vēlies, Emij. Klausies, ko saku: jūs abas ar mammu priecāsieties, uz laiciņu tikušas no šejienes prom. Tas jums nāks par labu.

- Džeik...

- Jā, dārgā?

- Es negribu nomirt. - Emija atkal sāka raudāt, piespiedusi seju pie Džeika pleca. - Man bail! Man liekas, es nomiršu. Es negribu, man bail, Džeik!

- Nu, nu, nenoskaņo sevi tā! Atceries, ko es pirmīt tev teicu: tu nekādā ziņā nedrīksti tik ļoti satraukties! Tev jācenšas būt mierīgai un jānoskaņojas labākajam. Viss būs labi, Emij. Nomierinies!

Beidzot Emijas raudas aprima, un, kad viņa bija nomierinājusies, Džeiks aizgāja uz virtuvi, uzvārīja ūdeni un pagatavoja tasi tējas. Viņš aiznesa paplāti ar tasi Emijai un kādu brīdi pasēdēja pie viņas, cenšoties atvairīt viņas bažas un bailes, cerot, ka slimnieces garastāvoklis uzlabosies.

Braucot uz Dienvidkentu, Džeiks nepārtraukti domāja par Emiju. Viņš darīja visu, lai Emijai palīdzētu, bet viņai pašai arī vajadzētu palīdzēt sev. Emijas ārsts Džeikam bija teicis: ticība pozitīvam iznākumam varot paveikt brīnumus - daudziem tā esot palīdzējusi pieveikt vēzi. Džeiks labi zināja, cik pesimistiski Emija skatās uz dzīvi; viņš vēlējās, kaut spētu pārliecināt sievu par to, cik svarīgi viņai pašlaik visā saskatīt gaišo pusi, apņemties kļūt veselai un darīt visu, lai šo mērķi sasniegtu. Taču Emija bija kļuvusi vēl pesimistiskāka nekā jebkad, pavisam apātiska un drūma. Džeiks darīja visu, ko spēja, -gan deva naudu, gan sagādāja pārtiku, gan apciemoja Emiju, kad vien varēja, un centās viņu uzmundrināt.

Tuvodamies Mevershilas fermai, Džeiks nolēma, ka viņam jāaprunājas ar Emijas māti. Varbūt viņai labāk nekā viņam izdosies ietekmēt meitu.

Novietojis mašīnu stāvvietā, Džeiks tūliņ devās uz virtuvi, nevis pie Kenija un Lerija, kuri ierīkoja elektroinstalāciju mājas ārpusē.

Megijas portfelis atradās uz grīdas, plāni un skices bija izklāti uz vecā virtuves galda, bet viņa pati tuvumā nebija manāma. Džeiks uzskrēja augšstāvā un ieraudzīja Megiju saimnieku guļamistabā mērām sienu.

Izdzirdējusi uz kāpnēm soļus, Megija strauji apsviedās apkārt, un, kad viņa ieraudzīja mīļoto, viņas sejā atplaiksnījās prieks. - Labrīt! - Megija uzsauca.

Jaunais vīrietis neslēpa smaidu un tik ļoti tiecās Megiju apskaut, ka nemaz nepamanīja viņas sejā rūpju rievu un acu dzīlēs raižpilnu izteiksmi. Megija zināja, ka Džeikam kā burvim jātiek galā ar visu uzreiz-šo pasūtījumu, savu uzņēmumu, Emijas slimību un viņu, Megiju. Bija skaidri redzams, ka Džeika spēki drīz būs galā.

Piekļāvis Megiju sev klāt, Džeiks jautāja:

- Kā tu jūties, Megij? Kā jūtas bērniņš?

neizrādīdama savas bažas, Megija uzsmaidīja mīļotajam.

- Mēs abi jūtamies kolosāli - īpaši tad, kad tu esi blakus. Vai biji pie Emijas?

- Jā. nopirku viņai šo to ēdamu.

- Kā viņai klājas, Džeik? - Megija jautāja, un starp uzacīm viņai iezīmējās rieva.

Viņš pakratīja galvu.

- ne visai labi. Viņa ir ļoti nomākta. Manuprāt, zaudējusi dūšu.

-To var saprast. Cik šausmīgi, ka viņu piemeklējusi tik smaga slimība! Viņa taču ir pavisam jauna. Tas ir bēdīgi, nomācoši.

- Es gribētu, lai Emijai ir tāds dzīvesspars, tāds optimisms kā tev, Megij! Man šķiet, šādā stāvoklī tas ļoti palīdzētu.

Megija piekrītoši pamāja un atraisījās no Džeika skavām. - nāc, es vēlos tev kaut ko parādīt! - Viņa ar nodomu mainīja sarunas tematu, lai novērstu Džeika domas no Emijas slimības, lai uzmundrinātu viņu, jo šķita: viņam bija pielipis slimnieces drūmais noskaņojums.

Paņēmusi jauno vīrieti pie rokas, Megija noveda viņu pirmajā stāvā un ieveda ēdamistabā. - Vakar no Ņujorkas senlietu tirgotāja pienāca galds. Uzmet acis! -To teikdama, viņa noņēma galdam pārklāto audumu un atkāpās, vēl reizi patīksminādamās par šo ieguvumu.

- Cik brīnišķīgs koks! - Džeiks iesaucās. - Skaidri redzams, ka galds ir vecs.

- Patiešām vecs - no pagājušā gadsimta. Tas ir taisīts no īves koka.

Džeiks pameta skatienu apkārt. - Šī telpa sāk iegūt seju, - viņš atzina un piegāja pie sienas, kur Megija bija piestiprinājusi dekoratīvā auduma, paklāja un sienas krāsas paraudziņus. - Tomātsarkans? - viņš jautāja, daiļrunīgi paceldams uzacis.

Megija iesmējās. - Tieši tā! Kā ketčups ar kādu lāsi krējuma. Paklājs avokādo zaļumā... tādas krāsas esmu iecerējusi.

Megijai par atvieglojumu, arī Džeiks iesmējās. Vismaz uz kādu brīdi viņai bija izdevies novērst viņa domas no Emijas slimības.

Džeiks sacīja:

- Pēdējā laikā esmu pamanījis interesantu sakarību. Ja runa ir par krāsām, tu vienmēr piemini ēdienu.

- Atceries, ka esmu stāvoklī! Man uznāk visādas kārības.

- Tas nu tev nav man jāatgādina - es to ne mirkli nespēju aizmirst! - Džeiks pieliecās un noskūpstīja Megiju uz vaiga. - Iziešu laukā - paskatīšos, ko puiši dara. Kā būs ar vakariņām? Es gribētu tevi kārtīgi pabarot.

- Iebildumu nav, - Megija atbildēja, atkal uzsmaidīdama viņam.

13

- Vai tu Klausies, Emij? - jautaja Emijas matē, iesāņus aši uzmezdama meitai skatienu un tad atkal

/

pievērsdama acis šosejai.

-Jā, mainm, es klausos. Tu teici, ka Džeiks domā-slimība mani noskaņojusi pārāk pesimistiski.

- Tieši tā, - Džeina Langa nomurmināja. - Viņš uzskata, ka tev pašai būtu labāk, ja tu visu laiku nesēdētu mājās, ja tu kaut ko darītu - vismaz tad, kad jūties kaut cik labi, kad tevi nemoka sāpes. Vai tagad tev sāp, Emij?

- Nē, mamm, nesāp. Mezinu, ko viņš domā ar vārdiem "kaut ko darītu". Kad vēl bijām precējušies, mēs diez cik daudz vis nedarījām. Džeiks tikai strādāja, strādāja un strādāja - zēns ir aplipis ar visīstāko darba-sērgu!

- Ko nozīmē - "kad vēl bijām precējušies"? Jūs arī tagad vēl esat precējušies, Emij, neaizmirsīsim to! Ja tu tā kārtīgi pievērstos Džeikam, esmu pārliecināta, ka jūs atkal saietu kopā. Dārgā, viņš mīl tevi, un es skaidri zinu: tu mīli viņu; tas taču ir smieklīgi, ka jūs tā izšķīrāties. Džeiks ir tik jauks, man viņš paticis kopš tiem laikiem, kad bijāt bērni.

- Manuprāt, viņš negrasās atgriezties pie manis, mamm.

- Bet tu paskaties, kā Džeiks tagad rūpējas par tevi, Emij, palīdz ar naudu un visādā citādā veidā - viņš ir sarunājis, lai tā sieviete uzkopj tavu dzīvokli, un maksā par to. Un Džeiks nopērk tev visu nepieciešamo. Esmu pārliecināta, ka viņš tevi mīl.

-Ak, es nu gan nezinu, varbūt viņš tikai cenšas būt jauks. Džeiks jau tāds ir.

- Kāds tad, dārgā?

-Jauks, mamm. Viņš vienmēr ir labi izturējies pret mani - jau kopš vidusskolas laikiem, - Emija mazliet nepacietīgi atbildēja.

-Tu neesi man izstāstījusi, kāpēc tad jums viss izjuka, kāpēc jūs nolēmāt šķirties. Kāds tam ir iemesls? -misis Langa vaicāja.

- Godīgi sakot, es nemaz īsti nezinu, mamm. Man šķiet, mēs vienkārši aizgājām katrs uz savu pusi, tas arī viss... -Emija apklusa. Viņai patiešām nebija skaidrs, kā viņu kopdzīve bija izjukusi.

-Tu vari panākt, lai Džeiks atgriežas! Tev būs mērķis, uz kuru tiekties... tev būs pamatīgi jācīnās, ar visu sirdi un dvēseli. Tu un Džeiks - jūs esat kā radīti viens otram, kauna lieta, ka tagad tā noticis. - Misis Langa nopūtās un asā pagriezienā uz slidenā ceļa līdz galam nospieda bremzi. - Un kauna lieta, ka jums nav bērnu. Nesaprotu, kāpēc tu nedomāji par ģimenes pieaugumu. Emij...

-Tas taču ir labi, ka nedomāju! - Emija iesaucās, pārtraukdama mātes pārmetumus. - Man jāmirst. Kas tad notiktu ar bērniem? Viņi būtu bāreņi, kuru māte divdesmit deviņu gadu vecumā mirusi no vēža, bet tēva nekad nav mājās, jo viņš dienu un nakti pavada darbā.

- Nerunā tā, Emij, man sāpīgi to klausīties. Tu nemirsi. Ārsts man teica, ka ārstēšanās noritot labi.

- Viņš tā patiešām teica?

- Protams!

- Kad, mamm?

-Šodien pat. Tajā brīdī, Kad tu ģērbies. Viņš uzskata, ka tava veselība brīnišķīgi uzlabojoties.

- Es gan to nejūtu, - Emija nomurmināja. - Sāpēt man nesāp, tomēr es jūtos draņķīgi, mamm. Galīgi draņķīgi. Es to pateicu Violetas tantei - šovakar, kad viņa virtuvē cepa hamburgerus. Viņa man piedāvāja glāzi vodkas, apgalvodama, ka pēc tam es jutīšoties labāk.

- Tā sieviete reizēm kļūst pilnīgi neciešama! - misis Langa iesaucās.

- Viņa ir tava māsa, mamm.

- Mēs esam tik dažādas ka diena un nakts.

- Laikam gan.

- Esmu pārliecināta par to. Paklausies, dārgā, nākamajā mēnesī mēs dosimies uz Eloridu. Tev šis ceļojums sagādās prieku. Šorīt telefonsarunā Džeiks man atkal to pieminēja. Vai atceries - tavs tētis reiz mūs abas aizveda uz Floridu. Tev bija seši gadi. Tev tur ļoti patika.

- Varbūt pirms nāves es satikšos ar Mikipeli, - Emija nomurmināja.

- nevajag, Emij, lūdzu, nevajag... - māte nočukstēja.

- Piedod, mamm! Es patiešām ceru satikt Mikipeli.

- Mēs aizbrauksim uz Disnejlendu, un tu noteikti viņu ieraudzīsi, - māte solīja, vērīgi skatīdamās uz priekšu. Vakars bija mitrs, taču vairs nelija; labi zinādama, ka Emija ir ļoti nogurusi un ātrāk grib nokļūt mājās, misis Langa nepacietīgi mēģināja apdzīt toijotu, kas nesteidzīgi brauca viņu mašīnai pa priekšu.

Viņa nepamanīja kravas automašīnu, kura tuvojās pa divvirzienu šosejas pretējo pusi. Tās starmeši apžilbināja Džeinu Langu, viņa atrāva vienu roku no stūres, lai aizēnotu acis, un līdz ar to vairs nespēja pilnībā kontrolēt mašīnu. Viņai netika dota iespēja kaut ko darīt. Pretimbraucošā mašīna, kas tuvojās lielā ātrumā, uztriecās viņām virsū.

Emija dzirdēja mātes kliedzienus un plīstoša stikla troksni. Viņu skāra briesmīgs trieciens, un brīdi viņa tika mētāta uz priekšu un atpakaļ kā bezpalīdzīga Iupat-lelle.

- Mamm! - Emija izdvesa un tad zaudēja samaņu.

Pēkšņi Emija neizskaidrojamā veidā atradās ārpus mašīnas - viņa it kā peldēja gaisā virs tās vējstikla. Viņa redzēja mašīnā māti, kuru satriektā stūre bija pienaglojusi pie priekšējā sēdekļa. Un blakus mātei Emija redzēja sēžam pati sevi. Tur vismaz bija viņas ķermenis. Emija aptvēra, ka viņas abas ar māti ir zaudējušas samaņu un atrodas mašīnā.

Tad tur, lejā, parādījās arī citi cilvēki. Smagās mašīnas šoferis, kura braucamais bija uztriecies viņām virsū un kurš pats nebija cietis; citi braucēji, kuri avārijas dēļ nevarēja turpināt ceļu. Emija izdzirdēja sirēnas un ieraudzīja tuvojamies divus motociklus - šurp steidzās ceļu policisti.

Es mirstu, Emija nodomāja, nē, īstenībā esmu jau mirusi. Nirusi un pametusi savu ķermeni. Atstāto augumu viņa varēja redzēt. Viņa lidinājās pati virs sevis, nolūkodamās savā tukšajā čaulā.

Bail Emijai nebija. Tas nekas, ka viņa bija mirusi. Viņa jutās ļoti laimīga, vairs nebija ne sāpju, ne skumju, it nekas nesagādāja raizes.

Piepeši Emija tika iesūkta tādā kā putekļsūcēja caurulē. Viņa bija tur iekšā, nē, tas nebija nekāds putekļsūcējs - Emija atklāja, ka nonākusi garā tunelī. Kāds milzīgs spēks vilka viņu uz augšu. Kaut ari Emija apzinājās, ka ir mirusi, viņa nebija noskumusi.

Garā tuneļa pašā galā viņa saskatīja mazu gaismas punktiņu. Emija turpināja traukties pa tuneli uz priekšu pretim gaismai, un tā pletās plašumā un kļuva arvien spožāka un spožāka. Drīz vien Emija iznira laukā no tuneļa un mirkšķināja acis, lai tās aprastu ar šo spožumu. Gaisma bija vienreizēja. Tā iekļāva Emiju savā siltumā un mirdzumā. Gaisma apņēma viņu, darīdama viņas sirdi vieglu un bezgala laimīgu. Emija nekad mūžā neko tamlīdzīgu nebija izjutusi. No visaptverošās gaismas plūda miers, harmonija un nebeidzama mīlestība. Un Emija ļāvās šīs gaismas spēkam.

Pilnīgi zaudējusi svaru, Emija lidinājās neparastajā gaismā; apgrūtinošo ķermeni viņa bija pametusi. Un viņa apjauta, ka ir nokļuvusi citā pasaulē, citā dimensijā un tagad ir no miesas atbrīvojies gars.

Drīz Emija manīja citus garus, kas lidinājās spožajā gaismā. Kaut kādā veidā bez vārdiem viņi apveltīja Emiju ar mīlestību un sirsnību. Viņa atbildēja uz viņu siltajām jūtām un bija pārliecināta, ka viņi to uztver.

Tad gaisma mainījās - balto spožumu nomainīja visas varavīksnes krāsas. Kāds gars pielidoja Emijai klāt, un viņa saprata: tas viņu vadīs, maigi virzīs pretim mērķim. Bez vārdiem viņa saprata, ka šis gars šeit uzturējies ilgi un to sauc Marika. Marika virzīja Emiju uz priekšu - maigi, ar lielu mīlestību.

Gaisma zaudēja asumu un kļuva arvien maigāka un maigāka. Emija izlidoja no tās laukā un nokļuva skaistākajā vietā, kādu jebkad bija redzējusi. Tā bija nevainojami pilnīga - tā bija paradīze. Tur nebija sāpju, tur valdīja tīrais un labais.

Emija lidoja pār zaļām pļavām, puķu nosētām norām un mežiem klātām kalnu nogāzēm, kas ieskāva mirdzošu, zilu ezeru. Šo pastorālo ainavu noslēdza kalnu virsotnes, kuras rotāja vizmojošs sniegs; pār visu lija zeltaina saules gaisma.

Pāri skaistajai apkārtnei lidoja daudzi Emijai līdzīgi gari. Viņa kaut kādā veidā aptvēra, ka viņas tuvumā ir gan veci gari, gan jaunpienācēji. Un tad Emija ieraudzīja viņu. Savu tēvu. Viņai aizrāvās elpa. Emija skaidri zināja - tas ir viņas tēvs. Kaut arī viņš - tāpat kā meita - bija bezmiesīgs gars, Emija juta, ka viņai pretim strāvo īpaša mīlestība; tā bija tā pati, kuru viņa atcerējās kopš bērnības.

Šajā brīdī Emija juta, ka pie tēva gara traucas viņas mātes gars. Mātes aura bija mirdzoša un vesela, tā neatgādināja sakropļoto ķermeni, kuru Emija bija redzējusi zem avarējušās mašīnas stūres. Vecāki satikās un devās pie Emijas. Viņi uzrunāja meitu. Kaut arī neatskanēja vārdi, Emija visu saprata. Viņi pauda, ka ļoti mīlot meitu. Viņi apgalvoja, ka gaidīšot viņu, bet viņai uz laiciņu esot jāatgriežas zemes virsū. Tavs laiks vēl nav pienācis, māte pavēstīja. Mans laiks ir klāt, bet tavs ne. Vēl ne. Vecāku bezgalīgā mīlestība apņēma Emiju, un viņai itin nemaz nebija bail; viņa jutās laimīga.

Marika, gars, kurš vadīja Emiju, pavēstīja, ka viņai laiks doties tālāk. Drīz vien viņas atkal traucās cauri spožajai gaismai un ielidoja kristāla alā, kur gaisma bija īpaši spilgta un varena.

Emija tūliņ saprata, ka nonākusi pie divām sievietēm, seniem gariem, kam piemīt neaptverama gudrība, un ka daļa viņu gudrības tiks piešķirta viņai. Marika apgalvoja, ka Emija visu sapratīšot, apjēgšot Visuma noslēpumus un visu lietu būtību.

Ala bija neaprakstāma, to veidoja kristāla klintis un milzīgi stalaktīti, kuri mirdzēja baltajā gaismā un kuru

neskaitāmas šķautnes uzšķīla krāsainus zibšņus - no

/ / /

bāli dzelteniem līdz sārtiem un ziliem.

Dzidrā gaisma kristāla alā pirmajā brīdī apžilbināja Emiju, un viņa samirkšķināja acis.

Tūlīt pat viņa visu redzēja daudz skaidrāk nekā pirms tam. Emija redzēja savu līdzšinējo dzīvi un sevi un uzreiz aptvēra, kāpēc viņas zemes dzīve nebija bijusi veiksmīga. Tāpēc, ka viņa, Emija, vienmēr bija noskaņota pesimistiski, bija apātiska; un nu kāds Emijai lika saprast: viņa daudz zaudējusi, viņa aizsviedusi brīnišķīgās dāvanas, ar kurām tikusi apveltīta. To Emijai atklāja abu sieviešu gari, un viņu pārņēma nožēla.

Tad Emija ieraudzīja Džeiku. Viņa redzēja, ko viņas vīrs dara tieši šajā pašā brīdī, - tā, it kā viņš atrastos viņai blakus. Taču tuvumā viņa nebija. Džeiks atradās kādā telpā kopā ar sievieti, tādu sievieti, kura viņam bija tuva. buru viņš mīlēja. Mīlēja no visas sirds. Emija juta, ka viņus vieno siltas jūtas un piepildījuma gandarījums. Vienā mirklī Emijai atklājās visa Džeika dzīve. Viņa redzēja vīra pagātni, tagadni un nākotni. Džeika mūžs pavērās viņas acīm tā, it kā viņa skatītos filmu.

Marika kaut ko pauda - viņa mudināja Emiju doties projām, virzīties tālāk, bet Emija negribēja pamest šo vietu. Viņa turējās pretī. Viņa gribēja palikt te. Pēkšņi, Marikas vadīta, viņa traucās laukā no alas.

Marika maigi virzīja Emiju uz tuneļa pusi. Emija negribēja turp doties un pretojās. Viņa vēlējās palikt šajā paradīzē, kur valda miers, laime un bezgalīga mīlestība. Bet Marika viņai neļāva palikt te. Viņa uzstāja, ka Emijai jāatgriežas uz zemes.

Emija drāzās lejā pa tuneli caur tumsu, atstājot aizmugurē spožo dimensiju, atstājot gaismu.

Tad viņa pēkšņi sajuta grūdienu un atgriezās zemes dimensijā - atkal sāka riņķot virs sadragātās automašīnas, kurā kā slazdā atradās viņas un mātes ķermeņi. Emija redzēja, ka ap mātes auto rosās smagās mašīnas šoferis, citi braucēji un policisti. Tad atbrauca "ātrā palīdzība". Emija vēroja, kā no mašīnas tika atbrīvota māte, un pēc tam noskatījās, kā viņas pašas ķermenis tika izcelts laukā un noguldīts uz nestuvēm.

Ar negaidītu, briesmīgu grūdienu Emija atgriezās savā ķermenī.

Emija atvēra acis. Tad atkal tās aizvēra. Viņa juta šausmīgu nogurumu, spēku izsīkumu, neizturami sāpēja galva - šķiet, kāds ar āmuru sita viņai pa pieri. Tūlīt viņa zaudēja samaņu.

Emijas tante Violeta Pārkinsone un viņas meita Mei-visa gandrīz ne uz brīdi neatstāja Emijas gultu Ņūmil-fordas slimnīcā. Džeiks nevarēja būt pie sievas visu laiku, jo viņam bija jāstrādā, jāpārrauga darbi, tomēr viņš bija ļoti norūpējies par Emiju un uztraucies par to, kā pēc nākšanas pie samaņas viņa uztvers ziņu, ka viņas māte gājusi bojā autokatastrofā.

Džeiks raizējās arī par Emijas ievainojumiem. Viņai bija grieztas brūces un sasitumi, un, kaut ari ārsti uzskatīja, ka iekšējie orgāni nav skarti, viņa atradās komas stāvoklī.

Trešajā vakarā pēc nelaimes gadījuma Džeiks sēdēja slimnīcā pie Emijas gultas un turēja viņas roku. Viņi uz bridi bija palikuši vieni. Džeiks bija aizsūtījis Meivisu un Violetas tanti uz slimnīcas kafetēriju iedzert kafiju un apēst kādu sviestmaizi, jo viņas abas bija pavadījušas pie Emijas gandrīz visu dienu.

Džeiks uz mirkli ļāva domām brīvi plūst. Viņš galvā fermai izplānoja vairākas sarežģītas apgaismes iekārtas, tad domas uz mirkli pievērsās Megijai, un pēc tam viņš satrūkās, izdzirdis Emiju sakām:

- Man gribas dzert.

Nekavējoties pievērsis visu uzmanību sievai, Džeiks iesaucās:

- Emij, dārgā! Paldies Dievam! Tu esi pamodusies!

- Es biju kādā citā pasaulē, Džeik, - viņa čukstus sāka stāstīt. - Gribu tev par to pastāstīt.

Viņš saprotoši pamāja.

-Kā nu ne! Trīs dienas bezsamaņā. Tev gribas dzert? Tūlīt atnesīšu ūdeni.

- Džeik!

- Jā, Emij?

- Mana mamma ir mirusi.

Džeiks pārsteigts nespēja novērst no Emijas acis un brīdi nespēja bilst ne vārda.

- Nepūlies, mani saudzējot, to noliegt, jo es skaidri zinu, ka viņa ir mirusi.

Džeiks, kurš bija piecēlies kājās, pieliecās Emijai tuvāk un veltīja viņai neizpratnes pilnu skatienu.

- Es aiziešu pēc ūdens un pateikšu ārstam, ka esi pamodusies no bezsamaņas, dārgā.

- Arī es nomiru, Džeik, taču atgriezos atpakaļ. Tāpēc es zinu, ka mamma ir mirusi. Es redzēju, kā viņas gars satiekas ar mana tēva garu.

Atkal apsēdies uz krēsla pie gultas, Džeiks maigi jautāja:

- Kur, Emij?

- Paradīzē, Džeik. Tur ir tik skaisti! Viss spožas gaismas apņemts. Tev tur ļoti patiktu - tevi taču vienmēr valdzinājusi gaisma.

Džeiks nespēja izteikt ne vārda. Viņš sēdēja, turēdams sievas roku, un, viņas vārdu pārsteigts, nezināja, ko teikt.

Emija izdvesa vieglu nopūtu. - Mamma tur ir drošībā. Un viņa tagad ir laimīga. Viņa atkal ir kopā ar tēti. Tu jau zini, ka mamma ļoti skuma pēc viņa.

- Jā, - Džeiks atbildēja, vēl joprojām juzdamies apjucis. Viņš prātoja, vai Emija nav redzējusi halucinācijas, kuras izraisījušas zāles. Skaidrs, ka mediķi viņai injicējuši daudz dažādu zāļu; viņš gan nezināja, tieši kādas. Emija bija tik mierīga, tik savaldīga - un tas Džeiku pārsteidza. Viņš taču bija pazinis šo sievieti gandrīz visu savu mūžu un nekad nebūtu domājis, ka pēc mātes nāves viņa varētu izturēties tā. Emija vienmēr bija jutusies mātei tuva; Džeiks nesaprata, kāpēc viņa tagad nekrita izmisumā. Jā, varbūt pirms brīža, kad Emija apgalvoja, ka esot nomirusi un pēc tam atgriezusies pie dzīvajiem, viņa patiesi bija zāļu ietekmē.

It kā lasot Džeika domas, Emija rāmi sacīja:

- Es patiešām nomiru, Džeik. Tici!

Uzacis saraucis, viņš skatījās uz sievu.

Emija nopūtās.

- Esmu nogurusi. Gribu pagulēt.

- Es pasaukšu ārstu, Emij. - Džeiks atvilka plaukstu, kas bija turējusi sievas plaukstu, piecēlās un devās uz durvīm. - Atvedīšu māsiņu, lai viņa tev iedod padzerties.

- Paldies, Džeik.

Viņš pamāja un izgāja no istabas.

- Tas bija tik dīvaini, Megij, - Džeiks klusu sacīja, cieši raudzīdamies uz mīļoto. - Kad Emija šovakar beidzot atguva samaņu, viņa teica, ka viņas māte esot mirusi. Viņa nekrita histērijā, kā, manuprāt, vajadzētu būt, bet bija gluži mierīga. Pavisam savaldīga.

Džeiks pašūpoja galvu un norija malku alus. - Un viņa arī savādi runāja. - Viņš vilcinādamies apklusa.

- Ko tad viņa stāstīja? - Megija jautāja.

- Viņas māte esot sastapusies ar tēvu. Kādā citā vietā. Emija tur esot bijusi... Viņa to nosauca par paradīzi. Braucot no slimnīcas, visu laiku domāju par viņas vārdiem. Kā Emija varēja zināt, Ka māte avārijā gājusi bojā, Megij? Kopš tās nelaimes Emija taču bija bez samaņas! - Viņš nopūtās. - Tas mani mulsina.

Megija atslēja muguru pret Krēsla atzveltni, apveltīja DžeiKu ar ilgu sKatienu un tad teica:

- Varbūt Emija zināja, Ka māte mirusi, jo patiešām ieraudzīja viņu Kādā citā vietā, Kā tev stāstīja.

- nesaprotu, Ko tu gribi teiKt, - viņš atbildēja, uzmetis Megijai neizpratnes pilnu sKatienu.

- Iespējams: Emija pārKāpa dzīvības un nāves robežu.

- Vai tas iespējams? - DžeiKs brīnījās.

- Pēdējos gados par to daudz tieK raKstīts. Sabied-risKo zinātnu doKtore Elizabete Kiblere-Rosa ir uzraK-stījusi apcerējumu, balstoties uz saviem pētījumiem ČiKāgas universitātes slimnīcā, Kur viņa nodarbojās ar smagi slimajiem. Šis raKsts ir liKts pamatā viņas grāmatai Par nāvi un miršanu", Kas ieKarojusi milzu popularitāti. Pēc tam šī zinātniece saraKstījusi vēl citas grāmatas; šķiet, viņa patiešām tic, Ka slimie ir nomiruši un pēc tam atgriezušies dzīvē. Un tam jau tic daudzi, DžeiK. Ari ārsti. Ārsts Raimonds Mūdijs ir sacerējis pirmo aneKdotisKo šīs parādības apsKatu. Otrs speciālists ir Melvins Morss - viņš arī ir saraKstījis vairāKas grāmatas par šo fenomenu.

- Tu gribi teiKt, Ka Emija stāstīja patiesību?

- Ļoti iespējams...

- Vai tu vari man par to pastāstīt Ko vairāK, Megij?

- Diezin vai, šķiet, Ka ne... es diez ciK daudz par to nezinu, DžeiK, - Megija nomurmināja. - Kā jau teicu, par to var izlasīt vairāKās labās grāmatās. Varbūt tev vajadzētu Kādu sameKlēt. - PielieKdamās drusKu tuvāK, nenovērsdama acu no sarunu biedra, Megija turpināja: - Vai Emija apraKstīja to vietu, Kurā bija nonāKusi?

i

- nē. Viņa tikai apgalvoja, ka tur bijis ļoti skaisti.

- Vai viņa pieminēja gaismu?

- Jā gan. Kā tu zini?

-Cilvēki, kuri pēc nāves atgriezušies dzīvē, vienmēr stāsta par gaismu, ļoti spilgtu gaismu. Viņi esot jutušies tā, it kā gaisma viņus apskautu. Daži pat uzskata, ka gaisma viņus pārveidojusi.

- Emija sacīja, ka man tajā vietā noteikti patiktu, jo tur valda gaisma.

- Vai viņa vēl ko teica?

- Nē, šķiet, neteica vis.

- Un kad tieši viņa tev to stāstīja?

-Tajā brīdī, kad viņa pamodās - kad beidzot atguva samaņu.

-Tas liecina, ka Emija varbūt patiešām ir pārkāpusi dzīvības un nāves robežu. Viņai taču nebija pietiekami daudz laika, lai izdomātu kaut ko tādu, lai sacerētu tādu stāstu. Tiek uzskatīts, ka dziļa bezsamaņa, komas stāvoklis atbrīvo cilvēka prātu no visa liekā, - Megija paskaidroja.

-Labi, pieņemsim, ka Emija pārkāpusi dzīvības un

nāves robežu. Ko tas īsti nozīmē? Ko tas nozīmē viņai

/

pašai?

- Vispirms jau to, ka viņa šo pārdzīvojumu nekad neaizmirsīs. Cilvēki, kuri piedzīvojuši kaut ko tādu, atceras to visu mūžu. Protams, tas viņus mulsina tāpat kā visus apkārtējos, un viņi parasti cenšas saskatīt aiz šiem notikumiem dziļāku jēgu, kādu īpašu nozīmi. Šī pieredze cilvēku pārmaina... saskarsme ar nāvi un ieskats pēcnāves eksistencē atstāj dziļas pēdas.

- Rādās, ka tu par šiem jautājumiem visai daudz zini, Megij, - Džeiks klusām teica, domīgi vērodams mīļoto.

- Es pati gan neko tādu neesmu piedzīvojusi, toties esmu runājusi ar dažiem, kuri ar to saskārušies. Kad dzīvoju Čikāgā, es diezgan daudz nodarbojos ar labdarību un vairāk nekā četrus gadus dažas pēcpusdienas nedēļā strādāju slimnīcā pie bezcerīgi slimajiem. Tur es pirmoreiz dzirdēju par dzīvības un nāves robežas pārkāpšanu. Slimnieki man par to stāstīja, un mani pārsteidza tas, ka viņi izstaroja apbrīnojamu mieru.

- Tātad tu tam tici?

- Laikam gan, Džeik. Vismaz nevaru teikt, ka neticu, neesmu tik augstprātīga. Būtu muļķīgi noraidīt to, kas nav ar prātu aptverams. Vai kāds var apšaubīt to, ka iespējams pārkāpt dzīvības un nāves robežu un atgries-ties?' Vai pēcnāves dzīvi? Vai pat reinkarnāciju? Mēs taču par šīm parādībām itin neko nezinām. Būtībā nezinām. Pasaulē ir bezgala daudz nenoskaidrotā. Es nu gan neņemtos apgalvot, ka paranormālas parādības neeksistē. Vai nevarētu eksistēt. Esmu gatava noticēt daudz kam.

- Emija necik daudz nelasa, - Džeiks sacīja. - Esmu pārliecināts, ka viņa par šīm parādībām nav uzzinājusi no grāmatām, Megij.

Viņa piekrītoši pamāja. - Pēdējos gados par šiem jautājumiem diezgan daudz runāts arī televīzijā, bet es esmu droša: Emija kaut ko ir piedzīvojusi pati. Ne mirkli neesmu uzskatījusi, ka viņa šo stāstu ir izdomājusi.

- Kāpēc tu esi pārliecināta par to?

- Pēc tā, ko tu man par Emiju esi stāstījis, es spriežu, ka viņai nepiemīt iztēle un viņa nevarētu kaut ko tādu izdomāt.

-Tur nu tev taisnība, - viņš piekrita. Tad iekārtojās ērtāk krēslā un centās apspiest žāvas.

Megija iesaucās:

- Ak, Džeikl Pēc tādas vārgšanas slimnīcā tu noteikti esi briesmīgi noguris! Manuprāt, tev jāliekas gultā. Tev taču jāatpūšas, jo rītdien atkal agri jāceļas. Fermā mums paredzēta darba apspriede.

Džeiks palocīja galvu.

- Jā, esmu galīgi beigts. Paldies Dievam, beidzot fermā būsim paveikuši visu, kas bija iecerēts. Pēdējā laikā man jau likās, ka nemūžam netiksim galā.

Megija iesmējās.

-Tev taisnība. Taču tagad Hevershila izskatās brīnišķīgi, vai ne?

-Jā, un šaubu nav - par to jāpateicas tikai tev, Megij!

14

Bija zeltā mirdzoša oktobra diena. Koku lapas jau bija sākušas mainīt krāsu, un saulē spoži vizēja vara un zelta toni, laistījās rūsganas un sārtas nokrāsas.

Emija pievērsa acis ainavai, kas atklājās skatienam aiz Džeika nelielā namiņa pie 341. šosejas, un nodomāja, ka šodien pasaule izskatās lieliska. Pārsteidzošas krāsas; šķiet, koku lapotni apņēmušas liesmas! Un debesis nevainojami zilas, bez mazākā mākonīša. Laiks bija jauks, tik jauks, ka Emija varēja sēdēt ārā vienā blūzītē -jaku viņa bija novilkusi pirms laiciņa, kad ieturēja lenču kopā ar Džeiku.

Viņa atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un, aizvērusi acis, tīksmi ļāvās siltajiem saulstariem, kas glāstīja viņas seju. Jaunā sieviete jutās mierīga un brīva no rūpēm un raizēm.

Pirms dažām dienām Džeiks bija vaicājis, ko viņš varētu darīt, lai uzlabotu Emijas pašsajūtu, un Emija bija atteikusi, ka vēlētos izbraukt zaļumos piknikā. Džeiks bija ierosinājis, ka Emija varētu paciemoties viņa koka mājiņā, un viņai tas sagādāja prieku. Emijai bija patīkami apskatīties, kur Džeiks mājo, kopš viņi vairs nedzīvo kopā. Un viņai ļoti patika pagalms ar skaistajiem kokiem, burvīgais dārzs un pļavas, kas pletās aiz tā. Turklāt Džeiks bija arī iepriecinājis Emiju, izrādīdams viņai sarkanajā šķūnī iekārtoto darbnīcu.

Izdzirdusi uz takas Džeika soļus, Emija atvēra acis un izslējās.

Džeiks sacīja:

- Dārgā, te būs saldējums un ābolkūka - tas, ko tu pasūtīji.

Emija uzsmaidīja viņam.

- Tu nu gan mani lutini! Es priecājos par katru mirkli...

Džeiks ielika viņai klēpī paplāti.

- Vēlāk atnest tev tēju vai kafiju?

- Tēju, lūdzu, un paldies par šiem gardumiem. -Viņa pārlaida skatienu saldējumam. - Ak, Džeik, tu pat esi atcerējies, ka man visvairāk garšo, ja pistāciju saldējumu sajauc kopā ar aveņu saldējumu!

Jaunais vīrietis pamāja un pasmaidīja, priecādamies, ka Emija ir laimīga. Slimniece nekad nežēlojās, bet viņš zināja, ka pēdējā laikā viņa bieži jūt sāpes. Ja jau ciemošanās pie Džeika un kopā ar viņu dārzā ieturētā maltīte varēja mazināt Emijas ciešanas, viņš darīja visu, ko spēja.

- Tūlīt atgriezīšos, dārgā, - Džeiks teica un pa taku devās uz virtuvi. - Sāc ēst - negaidi mani! Es tikai iedzeršu kafiju.

Emija ar baudu apēda dažas karotītes saldējuma, taču nespēja tikt galā ar visu porciju. Viņai nebija ēstgribas; viņa pieveica tikai dažus kumosus ābolkūkas. Tad atkal atzvila krēslā un gaidīja Džeiku atgriežamies dārzā.

Pēkšņi atskanēja mūzika, un Emija savā nodabā pasmaidīja - viņa saprata: Džeiks dārzā bija pamanījies ievilkt elektrību un uzstādīt skaļruņus. Apkārtni pārskanēja Kiri Tekanavas dziedātā ārija "Vissi d' Arte", dziedones brīnišķīgā balss cēlās pret debesīm.

- no Kurienes rodas šī mūzika, Džeik? - Emija vai-cāja, kad Džeiks atgriezās un pasniedza viņai tasi tējas.

- Tur, tajā puķu dobē, ir dziedoši akmeņi, - viņš pavēstīja.

Emija līksmi iesmējās, un Džeiks viņai piebalsoja. Tad viņš teica:

- Vai gribi vēl ko, Emij?

- hē, paldies, Džeik, bet man viss ļoti garšoja.

Viņš nolika malā Emijas šķīvi un apsēdās viņai blakus ar kafijas tasi rokā. - Es ceru, ka tev šis izbraukums ārpus pilsētas sagādāja prieku, - viņš klusu teica, raudzīdamies uz Emiju.

-Jā, tā ir. Cik jauki, ka tu man veltīji savu brīvo dienu! Es taču zinu, cik svētdienas tev ir dārgas.

- Arī man šī diena sagādāja prieku, Emij; es darīšu visu, lai tev palīdzētu, visu, lai tu justos labāk.

Mazliet pagriezusi augumu, Emija pievērsa skatienu Džeikam. Viņa ļoti mīlēja vīru. Viņš bija vienīgais vīrietis, kuru viņa bija mīlējusi... mīlējusi jau kopš divpadsmit gadu vecuma. Džeiks vienmēr bija izturējies pret viņu kaut kā īpaši, bija licis viņai justies īpaši. Un bija bijis labs pret viņu. Vienmēr. Emija bija uzskatījusi sevi par vislaimīgāko sievieti pasaulē - viņai bija tāds vīrs! Draudzenes apskauda Emiju, bet viņa saprata, ka viņas saista tikai vīra izskatīgā āriene. Vienīgi viņa zināja, cik Džeiks ir labs.

Jaunais vīrietis ierunājās:

- Kāpēc tu tā skaties uz mani, Emij? Vai kaut kas nav kārtībā? Vai man notraipīta seja?

Viņa papurināja galvu. - nē, es tikai mēģināju atcerēties, cik ilgi mēs viens otru pazīstam. - Emija apklusa, noklepojās un piesardzīgi turpināja: - Piektdien Meivisa aizveda mani pie advokāta, un es...

- Bet, Emij! Tagad gan tev nevajag raizēties pāršķiršanos! Pagaidīsim, līdz tu atlabsti.

-Es ar advokātu nerunāju pāršķiršanos. Tā nemaz nebūs vajadzīga.

Džeiks sēdēja un skatījās uz Emiju, un viņa sejas izteiksme nemainījās. Viņš nezināja, ko teikt.

Emija turpināja:

- Es drīz nomiršu, Džeik. nenodzīvošu līdz šī gada beigām... Es zinu...

- Bet, Emij! Ārsts teica, ka tev jau esot krietni labāk! - Džeiks steidzīgi iestarpināja.

Emija papurināja galvu.

-Var jau būt, ka viņš patiešām tā domā, taču es zinu: man nekļūst labāk. Es devos pie advokāta tāpēc, ka gribēju uzrakstīt testamentu. Tagad, kad mātes vairs nav starp dzīvajiem, tas ir svarīgi. Redzi, viņa man novēlējusi savu riūmilfordas māju ar mēbelēm un visu pārējo. Un nedaudz naudas. Es uzrakstīju testamentu - visu es novēlu tev.

Zaudējis valodu, Džeiks raudzījās uz Emiju. Tad sacīja:

- Bet tante Violeta un Meivisa? Viņas taču ir tavas tuvākās radinieces!

- Nē, nav vis. Vistuvākais esi tu, Džeik Kantrel. Tu esi mans vīrs. Mēs esam precējušies, kaut arī nedzīvojam kopā. Un, būdama tava sieva, es tev novēlu visu savu īpašumu. Tikai dažas dārglietas, porcelāna traukus un atsevišķas citas lietas, kas piederēja manai mātei, mantos tante Violeta un Meivisa. Es vēlos, lai visu pārējo manto tu.

- nezinu, ko teikt, - Džeiks ierunājās un pēkšņi apklusa.

Emija veltīja vīram smaidu.

-Tev nekas nav jāsaka, Džeik.

-Ja tu tiešām tā vēlies, tad - paldies, Emij... - viņš nomurmināja, nezinādams, ko citu teikt.

- Es tev kaut ko gribu uzticēt... Gribu tev lūgt piedošanu par to, ka biju slikta sieva.

- Dieva dēļ, Emij, tu nebiji slikta sieva! - Džeiks iesaucās. -Tu vienmēr centies, cik spēji. Es to labi zinu.

- Manas pūles nevainagojās panākumiem. Es tev nebiju pietiekami laba. Mani vienmēr bija pārņēmis pesimisms un apātija, un es nekad tev nepalīdzēju, kad tu mēģināji uzlabot mūsu dzīvi. Man viss allaž nogāja šķērsām, un es tiešām to nožēloju.

Džeiks atkal klusēdams raudzījās uz sievu, nezinādams, ko teikt.

Emija sacīja:

-Tovakar, kad notika nelaimes gadījums, es patiešām nomiru. Es atstāju savu ķermeni. Tas ir, to pameta mana dvēsele. Dvēsele vai gars - sauc to, kā gribi. Es nonācu kādā citā pasaulē, citā dimensijā. Un tur satiku savu tēvu. Mana māte piebiedrojās viņam. Tāpēc es zinu, ka viņa ir mirusi. Kāda dvēsele, kas tajā dimensijā jau bija pavadījusi ilgu laiku, uzņēmās gādību par mani un aizveda mani uz kristāla alu, kas ietvēra bezgalīgu gudrību. Alā es sastapu divus viedus sieviešu garus, kuri man daudz ko atklāja. Šie gari man parādīja arī to, cik nepareizi es esmu dzīvojusi. Es ieraudzīju visu savu dzīvi, Džeik; es skatīju gan savu, gan tavu pagātni.

Džeiks neteica ne vārda.

Emija turpināja runāt: - Es neko savā dzīvē nevaru mainīt, jo man vairs nav laika. Esmu kļuvusi tāda, kādai man vajadzēja būt visu mūžu, un nu jāmēģina labot kļūdas. - Viņa iekārtojās ērtāk krēslā un cieši paskatījās uz Džeiku. - Tu netici tam, ko es stāstīju, vai ne? Tam, ka es nomiru un pēc tam atgriezos dzīvē.

- Nē, es ticu gan, - viņš atbildēja. - Es zinu, Ka ari citi cilvēki to ir pieredzējuši, un par viņiem ir sarakstītas vairākas grāmatas.

- To es nezināju, lai gan domāju, ka kaut kas tāds nevarētu atgadīties ar mani vien.

- Ir daudzas liecības par to, ka cilvēki ir pārkāpuši dzīvības un nāves robežu un atgriezušies dzīvē.

Emija pamāja ar galvu un tad aizvēra acis. Pēc mirkļa atkal tās atvēra un, paliekusies uz priekšu, pievērsa skatienu Džeikam.

Jaunais vīrietis samirkšķināja plakstiņus. Viņam šķita, ka Emijas acis ir tik spožas un dzīvības pilnas, kādas tās nekad nav bijušas, un smaids, kas atplaucis viņas sejā, ir neparasti starojošs.

Emija teica:

- Es redzēju ne tikai savu pagātni un tavu pagātni, Džeik. Es redzēju arī tavu nākotni. Savu es neredzēju -man nākotnes nav. Vismaz šajā dimensijā ne.

-Tu redzēji manu nākotni... - Džeiks atkārtoja viņas vārdus.

-Jā, redzēju. Tev ir kāda sieviete, Džeik, un tu viņu ļoti mīli. Viņa ir vecāka par tevi, bet tas nav svarīgi. Jūs abi esat radīti viens otram. Tā tas ir bijis vienmēr, un visa tava dzīve ir bijusi ceļš pie viņas. Savukārt viņas dzīve ir bijusi ceļš pie tevis. Reizjūsu abu dvēseles veidoja vienu veselumu, un tad tās tika atšķeltas viena no otras. Visu mūžu jūs mēģinājāt satikties. Kad atradāt viens otru, jūs abi atkal kļuvāt viens vesels. Nekad nešaubies par savām jūtām pret šo sievieti!

Džeiks pavēra muti, taču neatskanēja neviens vārds.

Emija stāstīja: - Šī sieviete, tavas dvēseles līdziniece, zem sirds glabā tavu bērnu. Viņa ir piektajā grūtniecības mēnesī. Bērnam jānāk pasaulē februārī. Tas ir zēns, Džeik, - tev būs dēls, un pēc dēla tu vienmēr esi ilgojies. Tev paredzama gaiša nākotne. Tu dzīvosi pārticībā; tu esi pareizi darījis,nodibinādams savu uzņēmumu. Tas zels un plauks, un šī sieviete, kura tevi no sirds mīl un kļūs par tavu sievu, būs tev laba partnere darba lietās. Tev būs viss, pēc kā tu vienmēr esi tiecies, Džeik, bet ko tu nevarēji sasniegt, dzīvodams kopā ar mani. Taču tu nedrīksti pieļaut, lai panākumi maina tavu raksturu, sagroza tev galvu. Tu esi krietns cilvēks. Tev jāsaglabā savas vērtīgākās īpašības.

- Es nezinu, ko teikt, Emij. Tev taisnība, es patiešām sastapu kādu sievieti. Aprīlī. Es tev nestāstīju par viņu, jo negribēju tevi sāpināt...

- hesaki vairs ne vārda, nav vajadzīgs... Patiesībā es sāpināju tevi. Man tas tika atklāts, un es tiku atsūtīta atpakaļ uz zemi, lai mēs savā starpā visu nokārtotu un lai es varētu tev palīdzēt sasniegt gaišu nākotni.

- Man palīdzēt? Kā tad?

- Parādot tev ceļu, īsto taku. Tu kopā ar savu dvēseles līdzinieci jau esi sācis pa to iet. Viņa ir stipra, gudra, un tev allaž jāieklausās viņas vārdos. - Emija pamāja ar galvu. - Tev jāņem vērā viņas padomi. Un tai pašā laikā tev jāuzticas savai iekšējai balsij. Tā parasti nekļūdās. Tikai tev vairāk jātic sev.

- Es nezinu, ko teikt, - Džeiks atkal sacīja un tūlīt apklusa. Emija cieši skatījās uz vīru, un viņš pēkšņi pamanīja, cik viņa ir burvīga. Džeikam šķita, ka nupat viņa piedzīvojusi pārsteidzošu pārvērtību. Sievietes seja staroja, gaiši zilās acis spoži mirdzēja, un pat parūka ar blondajām sprogām pēkšņi šķita viņai kā radīta.

- Nu ir rnana kārta jautāt: kāpēc tu tā skaties uz mani? - Emija sacīja.

- Es domāju: kā tu staro!

- Tā tas ir. Iekšēji. Es vēlos, lai tu man kaut ko apsoli, Džeik.

- Labi, Emij. Pasaki, ko.

- Apsoli, ka apprecēsies tūlīt pēc manas nāves. Es negribu, ka tu sēro. Tas nav nepieciešams, jo mēs taču gandrīz divus gadus dzīvojām šķirti. - Viņa apklusa un ieskatījās Džeikam tieši acīs. - Ilgāk, ja ņem vērā tos gadus, kurus nodzīvojām blakus, bet neradām kopīgu valodu. Vai apsoli?

Džeiks piekrītoši palocīja galvu.

Emija piebilda:

- Manuprāt, es drīz miršu, Džeik.

- Ai, Emij...

- Man tev vēl kas sakāms: mīlestība ir pats svarīgākais pasaulē.

- Esmu pārliecināts, ka tev taisnība, - atbildēja Džeiks.

Emija apveltīja viņu ar savu starojošo smaidu un klusām teica:

- Man nav bail nomirt. Vairs ne. Es zinu, ka pēc nāves arī ir dzīve. Tā nav tāda, kādu esam iepazinuši šajā pasaulē, bet tā ir dzīve citā dimensijā. Es ar prieku pametīšu savu ķermeni - mans gars beidzot būs brivs...

15

Megija stāvēja pie virtuves loga un raudzījās ārā, prātodama, kas noticis ar Džeiku. Stipri sniga, sīkas pārslu zvaigznītes lipa pie loga rūtīm. Sliktā laikā Me-gija allaž raizējās par Džeiku. Ceļiem nevarēja uzti-cēties.

Viņu aizkavējuši Ziemsvētku laika satiksmes sastrē-gumi, Megija nosprieda. Džeiks bija solījis atbraukt divos, bet varbūt viņam ilgāk, nekā paredzēts, nācies palikt Kentas Mazajā teātrī. Samanta bija lūgusi viņam aizbraukt un uzmest acis kādai apgaismošanas ierīcei, kura iepriekšējā vakarā bija sabojājusies, neviens no skatuves strādniekiem neprata to salabot. Tā kā Džeiks pats bija šo gaismas ķermeni konstruējis, Samanta un Megija bija pārliecinātas, ka viņš tiks ar to galā.

Megijas domas uz brīdi pievērsās teātrim. "Salemas raganu" iestudējuma pirmizrāde bija notikusi septembrī, un, visiem par prieku un pārsteigumu, izrāde joprojām bija repertuārā, nedēļas beigu izrādēs zāle vienmēr bija pilna; Samanta lieliski jutās iestudējuma producentes, režisores un teātra īpašnieces lomās.

novērsusies no loga, Megija pārgāja pāri istabai; pēdējā laikā viņa bija sākusi kustēties lēnāk. Ritēja

grūtniecības septītais mēnesis. Bērnam - zēnam - jā-nāk pasaulē pēc diviem mēnešiem, un Megija nespēja vien sagaidīt to brīdi. Mazulis bija liels, un viņa pati bija kļuvusi smagnēja; ar katru dienu viņas kustības vērtās lēnākas un lēnākas.

Apsēdusies pie virtuves galda, Megija pārlaida acis dāvanu sarakstam. Ziemsvētkiem viņa gandrīz visu bija sapirkusi, jo bija sākusi gādāt vajadzīgo jau laikus. Bija sestdiena, sešpadsmitais decembris, un visu, kā vēl trūkst, nāksies nopirkt Džeikam. Megija juta, ka viņai nepietiktu spara lauzties cauri pircēju pūļiem veikalos, katrā ziņā lielajos veikalos ne.

Viņai vismaz nebūs jānoņemas ar ēdiena gatavošanu. Megija un Džeiks bija paredzējuši svinēt Pirmos Ziemsvētkus pie Samantas. Protams, tā būs svētku kulminācija; savukārt Ziemsvētku vakarā Samanta ar vairākiem aktieriem un citiem teātra trupas dalībniekiem ieradīsies pie Megijas un Džeika. Jau pirms dažām nedēļām Megija bija nolēmusi vakariņas pasniegt bufetes veidā - tā viņai būs vieglāk.

Megija piecēlās, smagnējā gaitā devās uz nelielo dzīvojamo istabu un piegāja pie Ziemsvētku eglītes. To viņa un Džeiks pēdējās divās nedēļās bija greznojuši lēnā garā, pakāpeniski - galvenokārt tāpēc, ka Džeiks bija ļoti aizņemts darbā. Savukārt Megija kustējās tik neveikli, ka nevarēja viņam necik daudz palīdzēt.

Megija savā nodabā pasmaidīja un uzlika plaukstas uz vēdera. Bērns bija viņas dārgums. Viņas un Džeika dārgums. Džeiks nespēja vien sagaidīt, kad beidzot bērns nāks pasaulē, un visu laiku uzmanīja un sargāja Megiju, it kā viņa būtu trausls kristāla trauks.

Piegājusi pie eglītes, viņa pārlaida tai kritisku skatienu, apzinādamās, ka daži zari ir patukši. Varbūt šodien viņiem būs laiks piestāt pie veikala un nopirkt vēl kādus zeltainus un sudrabainus karekļus, apzeltītus eņģelīšus un augļus. Megija un Džeiks bija iecerējuši Ziemsvētku eglīti, kas laistīsies zeltā un sudrabā; tikai šur un tur būs pa kādam sarkanam un zilam akcentam. Pēc Megijas domām, eglīte bija krāšņa.

Viņa lēnām atgriezās virtuvē un atkal nostājās pie loga, gaidot Džeiku, ilgojoties, kaut viņš drīzāk pār-brauktu mājās. Pēc brīža viņa pagriezās, piegāja pie radio un to ieslēdza.

"Klusa nakts, ak, izlej tu debess mieru sirsniņā..." dziedāja sievietes balss.

Taču Ziemsvētku korālī Megija ilgi neklausījās. Viņa izdzirdēja, ka pagalmā iegriežas Džeika pikaps, un pievērsa gaidpilnu skatienu durvīm.

Kā jau vienmēr, kad Megija kaut vai pēc pavisam neilgas šķiršanās ieraudzīja Džeiku, viņa juta tādu kā strāvas triecienu. Kā viņa šo vīrieti mīlēja! Dažkārt Megija pat bažījās, vai nemīl Džeiku pārāk stipri.

- Sveika, mīļā! - Džeiks uzsauca, steidzoties pie viņas tā, ka uz tīrās grīdas palika sniegainas pēdas. Bet Megija šīm pēdām nepievērsa uzmanību. - Sveiks, dārgais! - viņa atsaucās, apveltot nācēju ar starojošu smaidu. - Es jau sāku raizēties, prātot, kas tevi tā aizkavējis.

- Tas muļķīgais skatuves prožektors, kuru es pats esmu konstruējis! - Džeiks iesaucās, apskāva Megiju un noskūpstīja uz vaiga.

- Ak, Džeik, cik tev auksta seja un rokas! Kāpēc neuzvilki cimdus un neapliki šalli?

Viņa sejā atplauka zēnīgs smaids.

- neraizējies par mani! Man nesalst. Un tas prožektors šovakar un rīt vēl izturēs. Bet nākamnedēļ man laikam gan jāuzmeistaro kaut kas cits. Samanta mani nositīs, ja apgaismošana neritēs gludi, un uz šo ierīci patiešām nevar paļauties.

- Vai gribi tasi Kafijas?

Džeiks papurināja galvu.

-Nē, manuprāt, mums jādodas ceļā. Pamatīgi snieg, un šoseju klāj sniega kārta. Paies krietna pusstunda, līdz tiksim Nūmilfordā. Kur irEmijai domātais mūžzaļais augs?

- Tur, uz plaukta.

Džeiks piegāja tuvāk un to apskatīja.

- Cik skaisti tu tam esi apvijusi zilsudrabaino lenti, Megij!

Viņa pamāja.

- Brauksim, Džeik, ja?

-Jā. Tūlīt atnesīšu tavu mēteli.

Kad viņi iebrauca Nūmilfordā, vairs nesniga un spoži zilajās debesīs mirdzēja saule.

Dodoties uz priekšu pa celiņu, Megija cieši turējās Džeikam pie rokas. Celiņa plāksnes klāja plāna sniega kārtiņa, un Negija uzmanījās, lai nepaslīdētu.

- Klāt esam, - pēc brītiņa Džeiks teica. - Tūlīt noņemšu papīru. - To sacīdams, viņš izsaiņoja mūžzaļo augu un ietinamo papīru ielika kabatā. Tad noliecās un novietoja miniatūro kociņu uz kapa kopiņas, kas bija parādījusies nesen.

Pēc tam Džeiks izslējās un aplika roku Megijai ap pleciem. - Cik labi, ka mēs atnācām! - viņš klusām teica. - Es Emijai apsolīju, ka mēs to izdarīsim. "Cik vien drīz pēc kāzām varat, atnāciet pie mana kapa!" viņa teica un panāca, lai es to apsolu.

- Nu viņu apņēmis miers, - Megija teica. - Sāpes un ciešanas ir zudušas.

Džeiks piekrītoši pamāja.

- Emijas dvēsele ir izkļuvusi brīvībā. Beigās viņai vairs nemaz nebija bail mirt.

Megija novilka cimdus. Pārliekusies pār kapu, viņa pagrieza taisnāk zilsudrabaino lenti. Pēcpusdienas saulē spoži iemirdzējās viņas platais zelta laulības gredzens. - Emijai nebija bail tāpēc, ka viņa zināja, kurp dodas, - Megija klusi sacīja.

Džeiks pamāja un kā sargādams atkal aplika roku sievai ap pleciem. Domās iegrimuši, viņi kādu brīdi cieši blakus kavējās pie kapa. Džeiks domāja par Emiju, kura bija nomirusi pirms divām nedēļām. Viņš bija pazinis Emiju gandrīz visu mūžu, jau vidusskolas laikā viņa bija bijusi Džeika mīļotā meitene. Nezin kāpēc viņu kopdzīve bija izjukusi. Tomēr beigās viņi bija palikuši draugi. Tas Džeiku iepriecināja, un viņš bija laimīgs, ka bija spējis palīdzēt Emijai slimības laikā, balstīt viņu dzīves pēdējos mēnešos. Džeiks bija pie Emijas viņas nāves stundā, un Emijas pēdējie vārdi bija veltīti viņam. - Lai Dievs tevi svētī, Džeik! - viņa bija teikusi. - Tevi un tavu dvēseles līdzinieci, un jūsu

bērniņu.

/

Nedēļu pēc Emijas nāves Džeiks un Megija bija ļāvuši, lai piepildās viņas vēlēšanās, - viņi bija salaulājušies. Džeiks pats jau arī gribēja, lai tas tā būtu, un viņš zināja, ka Megija domā tāpat. Kāzas tika svinētas Samantas mājās Vašingtonā - Megijas draudzene ne dzirdēt nebija gribējusi par citu variantu. Samanta arī bija sarunājusi kādu tiesnesi, viņas ģimenes draugu, lai viņš vada laulību ceremoniju. Viņa un teātra trupas kostīmu māksliniece Alise Eerjēra bija laulību liecinieces.

Džeiks bija pārliecināts, ka nemūžam neaizmirsīs pagājušo sestdienu. Viņu kāzu dienu. Megij^bija izskatījusies daiļa un dzīvības pārpilna. Viņai mugurā bija zila vilnas auduma grūtnieces kleita, kas saskanēja ar viņas acu zilo toni, bet ar šo tērpu Megija nepavisam necentās slēpt to, ka ir septītajā grūtniecības mēnesī. Nevienu tas neuztrauca. Kad tiesnesis bija pasludinājis, ka nu viņi ir vīrs un sieva, Megijas acis bija pildījušās asarām un arī Džeika acīs bija iezadzies miklums. Gan tajā dienā, gan nākamajās viņi abi bija jutuši dziļu saviļņojumu.

Samanta todien bija sarīkojusi nelielu mielastu, un "Salemas raganu" iestudētāji un spēlētāji pirms došanās uz Kentas Mazo teātri bija iegriezušies pie trupas vadītājas uzsaukt tostu jaunlaulātajiem. Tā bija īpaša diena Džeika mūžā.

Džeiks ierunājās:

- Manuprāt, mums vajadzētu iet, Megij. Atkal sāk snigt.

Plecu pie pleca viņi devās pa celiņu, kas veda uz kapsētas vārtiem. Megija pacēla acis pret debesīm un augstu virs galvas ieraudzīja varavīksnes loku. Tas bija pablāvs, tomēr nepārprotams. Megija samirkšķināja spožās saules apžilbinātās acis un novērsa skatienu. Kad viņa atkal paraudzījās uz debesīm, varavīksne bija pagaisusi.

Rokās saķērušies, viņi gāja pa celiņu, un Megija klusām sacīja:

- Dzīve ir bezgalīga, un tās gaita ir nemainīga.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Džeiks jautāja, uzmezdams viņai neizpratnes pilnu skatienu.

- Kāds nesen ir nomiris... un pavisam drīz kāds piedzims. Tā tas notiek. Vienmēr. Kāda dvēsele ir devusies pie miera, un pasaulē ieradīsies jauna dvēsele.

Džeiks pamāja ar galvu un klusēdams kopā ar Megiju izgāja pa kapsētas vārtiem un devās pie džipa. Palīdzējis sievai iekāpt mašīnā un pats apsēdies pie stūres, Džeiks pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. - Es mīlu tevi, Megij, dārgā! - viņš teica. Palūkojies uz viņas piebriedušo vēderu, Džeiks uzlika uz tā savu plaukstu un piebilda: - Un es mīlu mūsu bērniņu. Viņš nāks pasaulē, Dieva svētīts.

- Jā, esmu pārliecināta par to, - Megija atteica un smaidot dziļi ielūkojās vīram acīs. - Dārgais, laiks doties mājās!

Mājās, nodomāja Džeiks, iedarbinādams mašīnu. Mājās.

Barbara Teilora-Bredforda MĪLA CITĀ PILSĒTĀ

SIA, Bērnu un jaunatnes literatūras apgāds 'Sprīdītis'. Reģistrācijas apliecības Nr. 2-0820. Iespiests A/S Rīgas Paraugtipogrāfija. Iesiets A/S Paraugtipogrāfija.

Pasūt. Nr. 101263.

Apgāds "Sprīdītis" gatavo izdošanai Kerolainas Greiemas grāmatu

"KAMILLA - PRINČA MĪĻĀKĀ".

Tas ir mīlas romāns par princi Čārlzu, un viņa mīļāko Kamillu Pārķeri Boulzu -vienīgo sievieti, kā viņš pats apgalvoja, kuru jebkad ir mīlējis.

Šī sieviete pievilka princi tik ļoti, ka sagrāva viņa laulību ar princesi Diānu...

Content

Teilora - Bredforda Barbara Mīla citā pilsētā

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15