Robertsa Nora

Mīlestības sala

Nora Robertsa

Mīlestības sala

Augstākās sabiedrības dāmām

Pirmā DAĻA

Kad, vēju appūsts, atgriežos... Mans ķermenis kā salauzts jūtas...

Džons Donns

1

Viņa sapņoja par Svētnīcu. Lielā māja mēnessgaismā mirdzēja spoži balta un majestātiski slējās pāri austrumu puses kāpām un purvam salas rietumos kā karaliene savā tronī. Māja stāvēja, kā stāvējusi, jau veselu gadu simteni - krāšņa nodeva cilvēku liekulībai un spožumam ozolu birzs paēnā, kur upe plūda drūmā klusumā.

Koku paēnā kā zelts mirdzēja jāņtārpiņi, un naksnīgajā tumsā sakustējās dažādas radības, sasparojušās, lai dotos medībās vai tiktu nomedītas. Šeit, slepenībā zem kokiem, ritēja savvaļas dzīve.

Ne gaismas stars neapspīdēja Svētnīcas augstos, šauros logus. Ne gaismas stars aicinoši nemāja pretī no elegantajiem lieveņiem un smagajām durvīm. Nakts bija dziļa, un tās elpā jautās jūras miklums. Vienīgi vējš šad tad iztraucēja klusumu, čaukstinādams lielo ozolu lapas un kā kaulainu pirkstu locītavas knakšķinādams palmu zarus. Baltās kolonnas gluži kā kareivji sargāja plašo verandu, bet neviens nesteidzās atvērt smagās ārdurvis, lai ielaistu viņu mājās.

Piegājusi tuvāk, viņa varēja saskatīt smilšu graudus un gliemežvākus sev zem kājām. Vēja zvans klusi šķindināja vienkāršu melodiju. Uz lieveņa ķēdēs čīkstēja šūpoles, taču neviens tajās nelaiskojās, baudīdams nakti un mēnessgaismas burvību.

Jasmīnu un muskusrožu smarža rotājās gaisā, to vēl vairāk izcēla sāļais jūras aromāts. Pamazām līdz viņai atlidoja arī jūras šalkoņa, nemainīgi dobja duna, ūdenim šļakstoties pār smiltīm un tūdaļ atkal lēni raujoties atpakaļ savā gultnē.

Šis troksnis, vienmērīgais un visu aptverošais jūras pulss, atgādināja visiem Zudušās Kaisles salas iedzīvotājiem, ka jūra jebkurā brīdī var izvirzīt savas prasības un atņemt cilvēkiem gan zemi, gan visu, kas uz tās.

Tomēr šīs skaņas uzlaboja garastāvokli un iedvesmoja, tās savijās kopā, radot māju un bērnības mūziku. Reiz viņa bija skrējusi cauri šiem mežiem tik brīva un nesaistīta kā jauns briedēns, bija ložņājusi pa purviem, auļojusi pa smilšainajām pludmalēm, izmantojot visas privilēģijas, ko sniedz jaunība. Un nu, jau pieaugusi būdama, viņa atkal atgriezās mājās.

Straujā gaitā viņa uzgāja pa kāpnēm, šķērsoja verandu un satvēra plaukstā lielo misiņa durvju rokturi, kas saulē mirdzēja kā nenovērtējama dārglieta.

Izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas.

Viņa pagrozīja rokturi uz labo pusi, tad uz kreiso, beidzot atspiedās pret biezo sarkankoka durvju virsmu. Ielaidiet mani, viņa domās lūdzās, un sirds viņas krūtīs sāka sist straujāk. Es esmu pārradusies mājās. Es esmu atgriezusies.

Taču durvis palika nepielūdzami aizvērtas un slēgtas. Kad viņa piespieda seju pie augsto logu stikliem, redzēja vienīgi tumsu.

Un viņa baidījās.

Nu viņa skrēja - ap mājas stūri, pāri terasei, kur no puķu podiem augšup tiecās dažādi augi un lilijas dejoja krāsainās ziedu rindās. Vēja zvanu skaņas kļuva spalgas, ritms izjuka, palmu zaru šalkoņa izskanēja kā draudīgs šņāciens. Viņa cīnījās ar nākamajām durvīm, raudāja, sizdama dūres pret tām.

Lūdzu, lūdzu, neatstumiet mani! Es gribu atgriezties mājās!

Viņa šņukstēja un klupdama krizdama virzījās uz priekšu pa dārza celiņiem. Viņa dosies uz pagalma puses durvīm, iekļūs mājā cauri verandai. Tā nekad netika slēgta ciet - mamma teica, ka virtuves durvīm vienmēr jābūt vaļā, lai pa tām varētu ienākt mīļi ciemiņi. Bet viņa nevarēja tās atrast. Koki slējās augšup, cieši saauguši kopā. Zari un sūnas aizšķērsoja viņai ceļu.

Viņa bija apmaldījusies, apjukumā klupa aiz koku saknēm, cīnījās, lai tumsā spētu kaut ko saskatīt, jo koku vainagi viņai pilnīgi aizsedza mēnessgaismu. Cēlās vējš, tas gaudodams metās viņai pretī, spēcīgi iepļaukādams. Palmu zari kā šķēpi sniedzās gaisā. Viņa pagriezās, bet tur, kur tikko stiepās taciņa, tagad plūda upe, liegdama viņai atpakaļceļu uz Svētnīcu. Augstā zāle upes krastos vējā neprātīgi plīvoja. Tad viņa ieraudzīja pati sevi vienatnē stāvam pretējā krastā un raudam.

Tajā mirklī viņa saprata, ka māte mirusi.

Lai arī kā Džo cīnījās, lai atbrīvotos no sapņa ietekmes, tas turpināja plosīt viņas miesu. Viņa visiem spēkiem centās izkļūt laukā no miega dziļumiem. Plaušas svila, seja bija mikla no sviedriem un asarām. Ar trīcošu roku viņa sataustīja naktslampas slēdzi, steigdamās izlauzties no draudīgajām tumsas skavām, nogrūda zemē grāmatu un apgāza pārpildīto pelnu-trauku.

Kad beidzot uzzibsnīja gaismas stars, Džo pievilka pie krūtīm ceļgalus, apņēma ap tiem rokas un mēģināja nomierināties.

Tas bija tikai sapnis, viņa sev atgādināja. Vienkārši slikts sapnis.

Viņa atradās mājās, gulēja savā gultā jūdzēm tālu no salas, uz kuras slējās Svētnīca. Pieaugusi, divdesmit septiņus gadus veca sieviete taču nedrīkstēja ļaut, lai viņu nobiedē muļķīgi sapņi. Taču viņa joprojām trīcēja, kad sniedzās pēc cigaretes. Sērkociņu izdevās aizdedzināt tikai ar ceturto reizi.

Viņa uzmeta skatienu pulkstenim uz naktsskapīša. Piecpadsmit minūtes pāri trim. Tas sāka izvērsties par tradīciju. Nekas nevarēja būt ļaunāks par nervu drudzi pulksten trijos piecpadsmit. Džo pārmeta kājas pār gultas malu un noliecās, lai paceltu zemē nokritušo pelnutrauku. Viņa iegalvoja sev, ka izbirušos pelnus uzkops nākamajā rītā. Tā nu viņa sēdēja -pārmērīgi lielais T krekls bija sakrokojies uz gurniem - un pavēlēja pati sev saņemties.

Džo nesaprata, kāpēc sapņi viņu uzstājīgi veda atpakaļ uz Zudušās Kaisles salu un mājām, no kurām viņa bija aizbēgusi astoņpadsmit gadu vecumā. Taču viņa pieļāva domu, ka jebkurš psihiatrijas students spētu sapni izskaidrot. Māja bija aizslēgta tāpēc, ka pati Džo šaubījās, vai kāds priecātos par viņas atgriešanos tajā. Tieši pēdējā laikā viņai tāda doma bija pāris reižu ienākusi prātā. Viņa domāja, vai tiešām mājupceļš viņai pilnīgi zudis.

Turklāt viņa tuvojās vecumam, kādā māte atstāja salu. Nozuda, pamezdama gan vīru, gan savus trīs bērnus, pat atpakaļ neatskatīdamās.

Džo iedomājās, diezin vai Anabella jebkad ir domājusi par atgriešanos, un prātoja, vai arī viņai sapņos rādījušās aizslēgtas durvis.

Viņa negribēja par to domāt, negribēja atcerēties sievieti, kura pirms divdesmit gadiem salauza savas meitas sirdi. Džo atgādināja sev, ka pa šo laiku viņai jau vajadzēja tikt pāri savai sāpei. Viņa dzīvoja bez mātes, bez Svētnīcas un bez ģimenes. Viņas dzīvē bija gājusi uz augšu - vismaz profesionālā ziņā noteikti.

Izklaidīgi nopurinādama cigaretes pelnus, Džo pārlaida skatienu guļamistabai. Viņa to bija iekārtojusi vienkārši un praktiski. Lai gan viņa daudz kur bija ceļojusi, šajā telpā bija pavisam maz piemiņas lietiņu. Nekā lieka, tikai fotogrāfijas. Ierāmētas melnbaltas, matētas fotogrāfijas. Džo bija izvēlējusies tos savus darbus, kuri viņai pašai likās nomierinoši, ar kuriem varēja greznot sienas savā guļamistabā.

Lūk, pamests soliņš parkā, melni izlocītas, plūstošas dzelzs līnijas. Un tur vientuļš vītols, tā lapu mežģīnes liecas lejup, slīgdamas pāri neliela baseina spoguļgludajai virsmai. Mēness apspīdēts dārzs kā ēnas, faktūras un formu kontrastu studija. Tukša pludmale, pār kuru austošā saule lēja savus pirmos rīta starus un aicināt aicināja skatītāju iekāpt fotogrāfijā un sajust raupjos smilšu graudus zem kājām.

Jūras ainavu Džo bija piekārusi pie sienas tikai pirms nedēļas pēc atgriešanās no uzdevuma pildīšanas Ziemeļkarolīnas ārējā krastā. Džo iedomājās, ka tas varbūt bija viens no iemesliem, kāpēc viņas domas atkal šad tad atgriezās mājās. Viņa bija tik tuvu. Viņa būtu varējusi pabraukt vēl mazliet uz dienvidiem līdz Džordžijai un pārcelties ar prāmi no sauszemes uz salu.

Uz Kaisles salu neveda neviens ceļš, neviens tilts neatbalso-ja tās skaņas.

Taču Džo nebrauca uz dienvidiem. Viņa pabeidza savu uzdevumu un atgriezās Šarlotā, lai atkal iegrimtu ikdienas darbos. Un nakts murgos.

Viņa nodzēsa cigaretes galu un piecēlās kājās. Džo saprata, ka vairs neaizmigs, tāpēc uzvilka treniņbikses. Viņa padarbosies tumšajā istabā, lai aizgaiņātu drūmās domas.

Varbūt viņu tik briesmīgi satrauca iespēja izdot grāmatu, Džo nolēma un izslīdēja no guļamistabas. To varēja uzskatīt par milzu pavērsienu viņas karjerā. Lai gan Džo apzinājās, ka viņas darbi ir labi, tomēr piedāvājums, ko viņai izteica ievērojama izdevniecība - veidot mākslas albumu no viņas fotogrāfiju kolekcijas -, izskanēja pavisam negaidīts un satraucošs.

Džo Elenas Hetavejas “Dabas studijas”, viņa prātoja, iegriezdamās nelielajā virtuves stūrītī, lai pagatavotu sev kafiju. Nē, tas vairāk izklausās pēc zinātniska projekta. “Dzīves mirkļi”? Pompozi.

Džo pasmaidīja, atmeta atpakaļ dūmakaini rudos matus un nožāvājās. Laikam prātīgāk būs, ja viņa sameklēs fotogrāfijas, bet nosaukuma izvēli atstās ekspertu ziņā.

Galu galā viņa lieliski zināja, kad labāk atkāpties un kad palikt pie sava viedokļa. Viņa taču lielāko sava mūža daļu bija darījusi vai nu vienu, vai otru. Varbūt viņa aizsūtīs grāmatas eksemplāru uz mājām. Diezin ko viņas ģimene par to domās? Varbūt grāmata greznos vienu no kafijas galdiņiem un viesnīcas apmeklētāji varēs laiski pāršķirstīt tās lappuses un savā prātā minēt, vai šī Džo Elena Hetaveja varētu būt radiniece tiem Hetavejiem, kuri Svētnīcā izveidojuši viesnīcu.

Vai tēvs maz atvērs grāmatu, lai palūkotos, ko viņa meita iemācījusies? Varbūt viņš pat nepieskarsies grāmatai, tikai paraustīs plecus un dosies kārtējā pastaigā pa salu? Anabellas salu. Diezin vai viņu tagad vairs interesē vecākās meitas sasniegumi. Un muļķīgi, ka šai meitai tas vēl rūp.

Džo aizgainīja domas par mājām un paņēma no āķīša vienkrāsainu, zilu krūzi. Gaidot, kad uzvārīsies kafija, viņa atspiedās pret virtuves leti un raudzījās ārā pa šauro lodziņu.

Viņa nolēma, ka nav nemaz tik slikti būt nomodā tādā rīta agrumā, tam pat ir zināmas priekšrocības. Neviens nezvanīs, nesūtīs faksus un neko no viņas neprasīs. Pāris stundu viņa varēs atļauties nebūt nekas un nedarīt neko. Ja arī viņai iekšā viss griezās un galva sāpēja, to zināja tikai viņa vien.

Zem virtuves loga uz ielas valdīja tumsa un klusums, apkārtni mazliet spīdīgu vērsa ziemas beigu aukstā lietus lāses. Laterna lēja pār ietvi šauru gaismas kūli - Džo nodomāja, ka šī gaisma arī ir vientuļa. Neviens tajā nesildījās un negozējās. Viņa prātoja, ka vientulībai piemīt noslēpumainība. Tā vienmēr paver visplašākās iespējas.

Tā pievilka viņu tāpat kā vienmēr, un Džo pēkšņi aptvēra, ka atstāj aiz muguras kafijas smaržu un, paķērusi savu “Nikon” fotoaparātu, kailām kājām traucas ārā drēgnajā naktī, lai nofotografētu pamesto ielu.

Nekas cits viņu nespēja tā nomierināt. Ar fotoaparātu rokās un fotogrāfijas kompozīciju iztēlē viņa spēja aizmirst itin visu. Džo garās kājas šķieda uz visām pusēm stindzinošas ūdens šaltis, kamēr viņa pati meklēja vispiemērotāko leņķi. Ar nevērīga aizkaitinājuma žestu viņa atmeta atpakaļ matus. Ja viņa būtu tos apgriezusi, tie tagad nekristu sejā. Taču viņai nepietika laika. Tā nu mati smagnēji slīga uz priekšu sajukušos viļņos, bet viņa pati sapņoja par matu gumijām.

Džo iztērēja gandrīz duci kadru un tikai tad beidzot jutās apmierināta ar paveikto. Kad viņa pagriezās, lai dotos mājup, viņas skatienu pievilka pašas dzīvokļa logi. Viņa bija atstājusi dzīvoklī degam gaismu. Viņa pat neapzinājās, ka pa ceļam no guļamistabas līdz virtuvei iedegusi tik daudz lampu.

Lūpas savilkusi, Džo šķērsoja ielu un jau atkal notēmēja fotoaparāta objektīvu. Kā pārdomādama viņa noliecās, cik vien zemu iespējams, un fotografēja leņķī uz augšu, iemūžinādama tumsā grimstošo namu un spoži izgaismotos logus. Bezmiega perēklis, viņa izdomāja. Tad, klusi iesmējusies, viņa nodrebinājās, dzirdot pati savu smieklu spocīgo atbalsi, un nolaida lejā fotoaparātu.

Ak dievs, varbūt viņa pamazām sāk zaudēt prātu. Vai gan ar veselo saprātu apveltīta sieviete trijos naktī atrastos uz ielas -pusapģērbta, trīcoša - un fotografētu pati sava dzīvokļa logus?

Džo piespieda pirkstus pie acīm un vairāk par visu pasaulē vēlējās vienīgi to, kas vienmēr šķita slīdam no viņas projām. Viņa gribēja būt normāla sieviete.

Tad Džo iedomājās, ka vajadzīgs miers, jāguļ, lai būtu normāla. Bet viņa jau vairāk nekā mēnesi nebija normāli izgulējusies. Regulāri jāēd. Dažu pēdējo nedēļu laikā Džo bija zaudējusi desmit mārciņu un bijusi lieciniece sava garā, spēcīgā auguma pārtapšanai par kaulu kambari. Vajadzīgs dvēseles miers. Džo neatcerējās, vai jebkad būtu pretendējusi uz to. Draugi? Jā, protams, viņai bija draugi, bet neviens no viņiem nebija tik tuvs, lai Džo varētu piezvanīt nakts vidū un meklēt mierinājumu.

Ģimene. Nu labi, zināmā mērā varēja teikt, ka viņai bija arī ģimene. Brālis un māsa, kuru dzīve ritēja pilnīgi šķirti no viņas dzīves. Tēvs, kas viņai bija gandrīz svešinieks. Māte, kuru viņa nebija redzējusi un par kuru neko nebija dzirdējusi jau divdesmit gadu.

Tā nav mana vaina, Džo atgādināja sev, dodamās pāri ielai atpakaļ uz savu dzīvokli. Tā ir Anabellas vaina. Kad Anabella aizbēga no Svētnīcas un atstāja savu samulsušo ģimeni satriektu, ar salauztām sirdīm, viss pārvērtās. Džo uztverē pārējie ģimenes locekļi joprojām nebija spējuši pārvarēt zaudējuma sāpes. Viņai tas bija izdevies.

Viņa nepalika uz salas, pielūgdama ikvienu smilšu graudu, kā to darīja viņas tēvs. Viņa neveltīja visu savu dzīvi rūpēm par Svētnīcu, kā to darīja viņas brālis Braiens. Un viņa nepa-tvērās muļķīgās fantāzijās un nemetās arvien jaunās dēkās kā viņas māsa Leksija.

Viņa mācījās un strādāja, un veidoja pati savu dzīvi. Ja viņa tagad jutās mazliet nedroša, tad tikai tāpēc, ka bija pārpūlējusies un ļāva stresam gūt virsroku pār sevi. Viņa bija pagurusi, tas arī viss. Viņai vajadzētu iekļaut ēdienkartē vairāk vitamīnu, lai atkal atgūtu normālu fizisko formu.

Izvilkdama no kabatas atslēgas, Džo prātoja, ka varbūt pat vajadzētu paņemt atvaļinājumu. Pagājuši jau trīs gadi -nē, veseli četri -, kopš viņa pēdējo reizi bija devusies ceļojumā tāpat vien, bez kāda īpaša uzdevuma. Varbūt aizbraukt uz Meksiku, uz Rietumindijas salu arhipelāgu? Kaut kur tur, kur

dzīve lēni rit savu gaitu saules karstumā. Lai palēninātu gaitu un padomātu. Tikai tā var tikt pāri šiem sīkajiem sarežģījumiem dzīvē.

Sperot kāju dzīvoklī, Džo pagrūda nelielu, brūnu kvadrātveida aploksni, kas gulēja durvju priekšā uz grīdas. Mirkli viņa palika sastingusi stāvam, vienu roku uzlikusi uz durvju roktura, otrā turēdama fotoaparātu, un nekustīgi lūkojās uz svešo priekšmetu.

Vai aploksne jau bija šeit, kad viņa gāja ārā? Kāpēc tā atradās te? Pirmā tāda aploksne pienāca pirms mēneša, gaidīja Džo pasta sūtījumu kaudzē kopā ar citām vēstulēm. Arī uz pirmās nebija rakstīts nekas vairāk, vienīgi glītiem burtiem rūpīgi uzdrukāts Džo vārds.

Džo rokas atkal sāka trīcēt, taču viņa centās saņemties un pavēlēja sev mierīgi aizvērt durvis un aizslēgt tās. Džo aizrāvās elpa, tomēr viņa noliecās un pacēla aploksni. Lēnām un prātīgi viņa nolika fotoaparātu un atvēra aploksni.

Kad viņa izpurināja aploksnes saturu, pār viņas lūpām izlauzās garš un dobjš vaids. Fotogrāfija bija uzņemta ļoti profesionāli, kadrs izvēlēts nevainojami. Tieši tāpat kā iepriekšējās trīs reizēs. Sievietes acis - mandeļu formas acis ar smagiem plakstiņiem, biezām skropstām un smalkiem uzacu lokiem. Džo zināja, ka tās ir zilas, tumši zilas, jo tās bija viņas acis. Un tajās atspoguļojās patiesas šausmas.

Kad šī fotogrāfija uzņemta? Kādā veidā un kāpēc? Viņa piespieda plaukstu sev pie mutes, cieši lūkodamās fotogrāfijā, apzinādamās, ka šajā brīdī viņas acis ir tieši tādas kā fotogrāfijā. Viņu pārņēma izmisums, tas lika viņai traukties cauri dzīvoklim uz otru nelielo guļamistabu, ko viņa bija pārveidojusi par tumšo istabu. Viņa kā neprātīga atrāva vaļā atvilktni, pārrakņāja tās saturu, līdz beidzot atrada iepriekšējās vēstules, ko bija tur noglabājusi. Katrā aploksnē bija pa vienai divas reiz sešas collas lielai melnbaltai fotogrāfijai.

Ausīs dunēja pašas sirdspuksti. Džo sakārtoja rindā fotogrāfijas. Pirmajā acis bija aizvērtas, it kā viņa būtu nofotografēta guļoša. Nākamajās fotogrāfijās bija atainots pamošanās process. Skropstas tikko manāmi pavērušās, to starpā tikai pavisam nemanāmi vīd acs zīlīte. Trešajā fotogrāfijā acis jau

16

plati vaļā, taču uzmanība vēl joprojām nav koncentrēta ne uz ko un skatiens vēl šķiet aizmiglots.

Viņa uztraucās, jā, fotogrāfiju atrašanās pastkastē Džo izsita no ierastajām sliedēm. Bet viņiem neizdevās Džo iebiedēt.

Un nu pats pēdējais uzņēmums, kurā atkal uzsvars likts uz acīm. Šoreiz tās ir plati ieplestas un baiļu izķēmotas.

Paspērusi soli atpakaļ, viscaur trīcēdama, Džo pūlējās izturēties cik vien iespējams mierīgi. Kādēļ tikai acis? To viņa sev jautāja jau nezin kuro reizi. Kā gan kādam varēja izdoties piekļūt viņai tik tuvu klāt un fotografēt, ja viņa pati to nepamanīja! Lai arī kas šis cilvēks būtu, viņš bija atradies tik tuvu, it kā būtu stāvējis tepat aiz ārdurvīm.

Jauna izbaiļu viļņa pārņemta, Džo iesteidzās dzīvojamā istabā un drudžaini pārbaudīja visas atslēgas. Viņas sirds dauzījās kā negudra, kad viņa beidzot atkrita pret durvīm. Tad viņu pārņēma dusmas.

Nelietis, viņa nodomāja.

Viņš gribēja iedvest nāves bailes. Viņš gribēja panākt, lai Džo paslēptos šajās istabās, baidītos no ēnām un neiedrošinātos ne kāju spert ārā no dzīvokļa, lai viņa izjustu pastāvīgu nemieru, ka tiek novērota. Džo, kas vienmēr bija lepojusies ar savu drosmi, tagad tiešā veidā piespēlēja svešajam. Viņa bija viena klīdusi pa svešām pilsētām, staigājusi pa vīriešu iecienītām ielām un pamestiem celiņiem, viņa bija kāpusi kalnos un lauzusies cauri džungļiem. Fotoaparāts bija Džo vairogs, un viņai ne reizi pat prātā nebija nācis baidīties. Un tagad nieka fotogrāfiju kaudzītes dēļ kājas vairs negribēja klausīt.

Tagad viņa atzina, ka bailes aug augumā. Aug un izplešas nedēļām ilgi, solīti pa solītim. Viņu pārņēma neglābjama bezspēcības, neaizsargātības sajūta, viņa jutās tik sasodīti vientuļa.

Džo atrāvās no durvīm. Viņa nespēja un negribēja vairs tā dzīvot. Viņa ignorēs tādu dzīvi. Apglabās dziļi jo dziļi. Dievs viņas liecinieks, viņa prata apglabāt traumas - gan lielākas, gan pavisam maziņas. Arī šī nebija nekas vairāk.

Viņa nolēma izdzert savu kafiju un ķerties pie darba.

17

Līdz pulksten astoņiem viņa bija izgājusi pilnu ciklu -slīgusi nogurumā, izdzirksteļojusi nervozā enerģijā, piedzīvojusi radoša miera periodu un atkal kritusi pagurumā.

Viņa nespēja strādāt automātiski, viņai pat visierastākie tumšās istabas darbiņi neveicās bez radošās dzirksts klātbūtnes. Džo izjuta iekšēju nepieciešamību veltīt visu savu uzmanību ikvienam solim un darbam. Viņai vajadzēja nomierināties, apslāpēt dusmas un bailes. Dzerdama pirmo kafijas tasi, viņa pamanījās pārliecināt sevi, ka spēj izskaidrot fotogrāfiju sūtījumus. Kāds apbrīnoja viņas darbus un pūlējās pievērst sev viņas uzmanību, varbūt pat izmantot viņas ietekmi savā labā. Tā varētu būt.

Šad tad Džo mēdza lasīt lekcijas un vadīt seminārus. Turklāt pēdējo triju gadu laikā bija notikušas trīs viņas darbu izstādes. Nebija nemaz tik grūti vai tik sarežģīti nofotografēt Džo - iegūt vairākas viņas fotogrāfijas.

Tas patiešām izklausījās diezgan ticami.

Lai arī kurš bija šo darbu autors, viņa pieeja neapšaubāmi bija radoša. Iegūtajās fotogrāfijās bija palielinātas acis, kas izgrieztas no pārējās sejas, un Džo saņēma fotogrāfiju sēriju. Lai gan izskatījās, ka attēli attīstīti pavisam nesen, tomēr nekas neliecināja par to, kad un kur tie iegūti. Negatīvi varēja būt kādu gadu veci. Varbūt divus. Varbūt pat piecus.

Fotogrāfijas neapšaubāmi bija saistījušas Džo uzmanību, diemžēl viņa uz tām reaģēja pārāk slimīgi, uztvēra tās pārāk personiski. -

Dažu pēdējo gadu laikā Džo bieži saņēma savu cienītāju darbu paraugus. Parasti kopā ar fotogrāfijām pienāca arī vēstule, kurā vispirms tika slavētas Džo fotogrāfijas un tikai tad sūtītājs atzinās, ka vēlas dzirdēt Džo padomu vai lūgt viņas palīdzību, vai retos gadījumos ierosināja sadarbību kāda projekta ietvaros.

Džo tikai samērā nesen bija sākusi gūt panākumus profesionālajā jomā. Viņa nebija paspējusi pierast pie spiediena, kas bija nenovēršams komerciālo panākumu pavadonis, un

cerībām uz viņas ietekmi un palīdzību, kuras varēja apgrūtināt un nomākt.

Un Džo, šajā brīdī pilnīgi ignorēdama savādo kņudināšanos vēderā un malkodama kafiju, kas bija paspējusi atdzist ledusauksta, atzinās sev, ka pagaidām viņai neizdodas ar šiem panākumiem tikt galā, kā pašai būtu gribējies.

Gan jau viņa iemanīsies, Džo prātoja, grozīdama sāpošo galvu uz smeldzošajiem pleciem, ja vien visi citi liktu viņu mierā un ļautu darīt to, ko viņa prot vislabāk.

Gatavās fotogrāfijas karājās tumšās istabas vienā pusē, kura bija atvēlēta slapjajiem darbiem, ļaunāko negatīvu kaudzīte bija attīstīta, un, sēžot pie darba letes, Džo paslidināja kontaktkopijas pa izgaismoto galdu un caur lupu sāka rūpīgi aplūkot kadru pēc kadra.

Vienu pavisam īsu mirkli viņu pārņēma panika un izmisums. Pilnīgi visi kadri, kuriem vien viņa pievērsa skatienu, bija izplūduši un neskaidri. Nolādēts, nolādēts, kā tas var būt? Vai tāda ir visa filma? Džo sakustējās, samirkšķināja acis, un palielinātie kāpu un auzu lauka attēli viņas acu priekšā noskaidrojās. Izdvesusi kaut ko vidēju starp vaidu un smiekliem, Džo atliecās taisni un izslēja sasprindzinātos plecus.

“Ne jau negatīvi ir izplūduši un neskaidri, tu stulbene,” Džo skaļi nomurmināja. “Vainīgas tavas acis.”

Viņa nolika malā palielināmo stiklu un aizvēra acis, lai atpūtinātu tās. Viņai nepietika spēka, pat lai pieceltos un aizietu sev pagatavot kafiju. Džo apzinājās, ka vajadzētu celties un paēst, iedabūt kuņģī kaut ko stingrāku. Viņa apzinājās, ka vajadzētu izgulēties. Izstiepties gultā, atslēgties no visa un pamatīgi izgulēties.

Bet viņa baidījās. Miegā varēja zust arī šī nedrošā kontrole pār pašas izjūtām.

Džo sāka pārdomāt, vai nevajadzētu aiziet pie ārsta, lai izraksta kādas nervu zāles, pirms tie neatgriezeniski ir pagalam. Taču tad viņai tūdaļ ienāca prātā psihiatri. Šie dakteri nepielūdzami gribēs parakņāties viņas smadzenēs un izcelt dienas gaismā to, ko Džo bija cieši apņēmusies aizmirst.

Viņa tiks galā pati. Viņa lieliski prata tikt galā pati ar sevi.

Vai, kā Braiens mēdza teikt, viņa lieliski prata laist darbā elkoņus, kad vajadzēja pastumt pārējos malā, lai pati varētu tikt galā ar visu.

Viņai nebija citas iespējas - nevienam no viņiem nebija citas iespējas toreiz, kad viņi tika atstāti savā vaļā uz tās nolādētās zemes strēmeles jūdzēm tālu no visa un visiem.

Niknuma izvirdums lika Džo sarauties, tas bija tik negaidīts, tik spēcīgs. Viņa trīcēja nevaldāmās dusmās, sažņaudza klēpī saliktās rokas dūrēs, ar milzu piepūli norīdama asos vārdus, ko gribējās izkliegt uz brāli, kura šajā brīdī nebija pat viņas tuvumā.

Nogurusi, viņa pati sev centās iestāstīt. Viņa gluži vienkārši bija pārgurusi, cits nekas. Jānoliek darbs malā, jāiedzer viena no tām miega zāļu tabletēm, kuras viņa bija nopirkusi un kuru iedarbība viņai vēl jāizmēģina, jāatslēdz telefons un jāpaguļ. Tad viņa modīsies mierīgāka, spēcīgāka.

Kad Džo uz pleca uzgūla roka, viņai pār lūpām izlauzās spiedziens un kafijas tase aizlidoja pa gaisu.

“Ak Jēzus, Džo!” Bobijs Beins atlēca atpakaļ, izkaisīdams pa grīdu vēstules, ko turēja rokā.

“Ko tu dari? Velns parāvis, ko tu te dari?” Džo nolēca no ķebļa, un tas dārdēdams apgāzās, bet nabaga Bobijs pārsteigumā skatījās uz Džo.

“Es... tu teici, ka gribi astoņos sākt. Es nokavēju tikai pāris minūšu.”

Džo cīnījās pēc elpas, cieši ieķērusies darbgalda malā, lai noturētu līdzsvaru.

“Astoņos?”

Viņas palīgs piesardzīgi pamāja. Viņš izteiksmīgi norija siekalas un palika stāvam pieklājīgā attālumā no Džo. Viņam joprojām likās, ka Džo izskatās diezgan neprātīga un gatava uzbrukumam. Ritēja otrais semestris, kopš viņš strādāja kopā ar Džo, un Bobijam jau sāka likties, ka viņš ir iemācījies paredzēt viņas rīkojumus, novērtēt viņas noskaņojumu un izvairīties no viņas dusmām. Taču viņam nebija ne jausmas, kā tikt galā ar neprātīgajām bailēm Džo skatienā.

“Pie joda, kāpēc tu nepieklauvēji?” Džo nošņāca.

“Es klauvēju. Bet, kad tu nenāci atvērt, es iedomājos, ka

tu droši vien esi te iekšā, un izmantoju atslēgu, kuru tu man iedevi, kad pēdējo reizi brauci komandējumā.”

“Atdod to! Tūlīt pat!”

“Protams. Labi, Džo.” Nenovērsdams skatienu no Džo, Bobijs iebāza roku savu moderni nodilušo džinsu kabatā. “Es negribēju tevi nobiedēt.”

Džo atguva kontroli pār sevi un mierīgi paņēma Bobija pastiepto atslēgu. Viņa apzinājās, ka šajā brīdī abu satraukums kļuvis līdzvērtīgs viņas bailēm. Lai dotu sev brīdi atelpai, viņa noliecās un pacēla apgāzto ķeblīti.

“Atvaino, Bobij! Tu mani patiešām nobiedēji. Es nedzirdēju tavus klauvējienus.”

“Tas nekas. Vai gribi, lai es tev pagatavoju vēl vienu tasi kafijas?”

Džo papurināja galvu un beidzot padevās savu trīcošo ceļgalu prasībām. Noslīgdama uz ķeblīša, viņa izmocīja smaidu. Bobijs ir labs puisis, viņa nodomāja, pagaidām viņa attieksme pret darbu ir mazliet pompoza, taču viņam ir tikai divdesmit viens gads.

Džo likās, ka Bobijs precīzi atbilst mākslinieciski noskaņota koledžas studenta izskatam - ar garenu, kalsnu seju, tumši blondiem matiem, kas saņemti zirgastē, kura sniedzas viņam līdz pleciem, un vienu zelta riņķi ausī. Bobija zobi bija ideāli. Acīmredzot viņa vecāki ticējuši ortodontisko skavu iedarbībai, Džo nodomāja, ar mēli aptaustīdama savu nedaudz izvirzīto augšžokli.

Viņam ir laba acs, Džo prātoja. Un lieliskas izaugsmes iespējas. Tieši tāpēc jau viņš galu galā atradās šeit. Džo alka nodot tālāk kādam to, ko pati bija apguvusi.

Tā kā Bobija lielās, brūnās acis joprojām palika pievērstas viņai, Džo mēģināja pasmaidīt vēl platāk.

“Es pavadīju briesmīgu nakti.”

“Tieši tā tu arī izskaties.” Bobijs arī pasmaidīja, kad viņa sarauca uzacis. “Māksla ir ieraudzīt patiesību, vai ne? Un tu nu patiešām izskaties kā nopērta. Mocīja bezmiegs, jā?”

Lai nu ko, bet iedomību Džo nevarēja pārmest. Viņa paraustīja plecus un izberzēja nogurušās acis.

“Mazliet.”

“Tev vajadzētu pamēģināt to melatonīnu. Mana mamma stāv un krīt par to.” Bobijs noliecās, lai uzlasītu saplīsušās krūzes lauskas. “Un varbūt nenāktu par ļaunu mazliet ierobežot kafijas dzeršanu.”

Bobijs pacēla skatienu augšup un tūdaļ ievēroja, ka Džo viņā neklausās. Jau atkal aizdomājusies par kaut ko citu, viņš nodomāja. Jauns paradums. Bet viņš jau gandrīz metās pārliecināt savu darbaudzinātāju pievērsties veselīgākam dzīves stilam. Taču Bobijs nolēma tik viegli neatkāpties un mēģināt vēlreiz.

“Tu jau atkal pārtiec no kafijas un cigaretēm.”

“Jā.” Viņa pusaizmigusi šūpojās.

“Tās mantas tevi nogalinās. Un tev vajadzētu nopietni pievērsties vingrošanai. Pēdējo nedēļu laikā tu esi zaudējusi apmēram desmit mārciņu. Ar tādu augumu kā tev nu gan pienāktos svērt mazliet vairāk. Turklāt tev ir smalki kauli - tā tu drīz vien iedzīvosies osteoporozē. Kauli un muskuļi jātrenē.”

“Jā, jā.”

“Tev vajadzētu aiziet pie ārsta. Ja gribi zināt manas domas, tev noteikti ir anēmija. Tev taču sejā vispār nav ne mazākā sārtuma, un tajos maisiņos, kas izveidojušies tev zem acīm, varētu iesaiņot pusi no tavas iedzīves.”

“Cik mīļi, ka tu to pamanīji.”

Bobijs salasīja lielākās lauskas un sameta tās Džo atkritumu spainī. Nu, protams, viņš to bija pamanījis. Džo seja pievilka vīriešu skatienus. Tas nekas, ka viņa tik daudz strādāja, lai tikai būtu nemanāmāka un paliktu ēnā. Bobijs nekad nebija redzējis, ka Džo lietotu kosmētiku, matus viņa nēsāja atpakaļ saņemtus, bet ikviens, kuram vien bija acis pierē, spēja saskatīt, ka patiesībā tiem vajadzētu ieskaut šo ovālo seju ar smalkajiem vaigu kauliem, eksotiskajām acīm un seksīgo muti.

Bobijs juta, kā sārtums sakāpj viņam vaigos. Džo smietos, ja zinātu, ka tad, kad viņa tikko pieņēma Bobiju sev par mācekli, viņš pamatīgi ieķērās savā darbaudzinātājā. Viņš prātoja, ka toreiz vienlīdz spēcīgi apbrīnoja Džo profesionālajā jomā un izjuta viņas fizisko pievilcību. Nu viņš bija pārvarējis savu fizisko aizraušanos. Gandrīz pavisam.

Taču neapšaubāms fakts bija tas, ja Džo kaut vai tikai mazliet papūlētos izcelt savu zīdaino ādu, iekrāsot pilnīgās lūpas un uzklāt ēnas smagajiem plakstiņiem, viņa būtu satriecoša.

“Es tev varētu pagatavot brokastis,” Bobijs ieminējās. “Ja vien tavā mājā var atrast vēl kaut ko citu, izņemot saldumus un sapelējušu maizi.”

Dziļi ievilkusi elpu, Džo attrauca:

“Nē, ir jau labi tāpat. Varbūt apstāsimies pa ceļam un kaut ko iekodīsim. Es jau kavēju.”

Viņa noslīdēja no ķeblīša un noliecās, lai paceltu izmētāto pastu.

“Zini, nenāktu par ļaunu, ja tu paņemtu pāris brīvdienu un vairāk pievērstu uzmanību pati sev. Mana mamma gatavojas braukt uz kūrortu Maiami.”

Bobija vārdi džinkstēja viņai ausīs. Džo pacēla brūno aploksni, uz kuras bija glīti uzdrukāts viņas vārds. Roka pašāvās uz augšu, lai noslaucītu sviedru lāses no pieres. Pakrūtē iespiedās kamols, kas šausmās auga arvien lielāks.

Aploksne šoreiz bija biezāka un smagāka nekā iepriekšējās. Met prom, viņas prāts kliedza. Never vaļā! Neskaties tajā iekšā!

Taču pirksti jau taustījās ap pārloku. Viņai pār lūpām izlauzās kluss, dobjš vaids. Šoreiz no aploksnes uz grīdas izbira vesels lērums fotogrāfiju. Viņa pacēla vienu no tām. Tā bija lieliska, piecas reiz septiņas collas liela melnbalta fotogrāfija.

Tajā bija redzamas ne tikai Džo acis, bet viņa visā augumā. Viņa pazina vietu - parks netālu no mājām, kur viņa bieži vien gāja pastaigāties. Nākamajā fotogrāfijā bija redzama Džo Šarlotas centrā. Viņa stāvēja uz ietves, fotoaparāta somu pārmetusi pār plecu.

“Ei, ļoti laba fotogrāfija!”

Tiklīdz Bobijs noliecās, lai paceltu un aplūkotu kādu no izbirušajām fotogrāfijām, Džo viņam iesita pa pirkstiem un uzšņāca:

“Neaiztiec! Paliec mierā! Neaiztiec mani!”

“Džo, es...”

“Liec mani mierā!” Viņa elsodama nometās četrrāpus un sāka neprātīgi gramstīties pa fotogrāfiju kaudzīti. Neskaitāmi

attēli, kuros redzams, kā Džo dara parastus, ikdienišķus darbus. Iznāk no tirgus ar iepirkumu maisiņu pie rokas, iekāpj mašīnā vai izkāpj no tās.

Viņš ir visur, viņš mani novēro. Lai ari kur es ietu, lai ari ko es darītu. Viņš mani vajā, Džo domās secināja, un viņai izbailēs sāka klabēt zobi. Viņš mani vajā, un es tur neko nevaru darīt. Neko, vismaz tik ilgi, kamēr...

Tad viņa visu saprata. Fotogrāfija viņai rokā sāka trīsuļot, it kā viegls vējiņš būtu ielauzies istabā. Viņa nespēja izdabūt pār lūpām ne skaņas. Šķita, ka viņā pašā vairs nav ne gaisa pūsmiņas. Viņa vairs nejuta savu ķermeni.

Fotogrāfija bija nevainojami uzņemta, tajā neapšaubāmi meistarīgi atspoguļojās gaismas un ēnu rotaļas, faktūra. Viņa bija kaila, viņas āda pārdabiski mirdzēja. Viņas augums brīvi atdusējās, trauslais zods bija noliekts pie krūtīm, galva viegli pagriezta. Viena roka nokritusi uz vidukļa, otra atmesta pāri galvai kā sapņojot. Taču acis bija plati ieplestas. Lelles acis. Nedzīvas acis.

Vienu mirkli Džo likās, ka viņa atkal ir atgriezusies savā murgā, raugās sevī un nespēj izrauties no tumsas skavām.

Taču, pat šausmu pārņemta, viņa tomēr ievēroja atšķirības. Fotogrāfijā redzamajai sievietei seju ieskāva viļņojoša matu jūra. Un sejas vaibsti bija nedaudz maigāki, augums apaļāks nekā Džo.

“Mamma?” viņa čukstēja un satvēra ar abām rokām fotogrāfiju. “Mamma?”

“Kas noticis, Džo?” Bobijs satraukts ieklausījās, kā, raugoties Džo stiklaini blāvajās acīs, aizlūst viņa paša balss. “Pie velna, kas noticis?”

“Kur ir viņas drēbes?” Džo nolieca galvu un sāka šūpoties. Viņas galvu piepildīja skaņas - steidzīgas, dimdošas skaņas. “Kur viņa ir?”

“Nomierinies!” Bobijs paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku, lai paņemtu fotogrāfiju.

Džo acumirklī izslējās.

“Netuvojies man!” Viņas vaigos atkal atgriezās sārtums. Viņas acu skatienā pavīdēja kaut kas gluži neprātīgs. “Nepieskaries man! Nepieskaries viņai!”

Izbijies un apjucis Bobijs atkal izslējās taisns un kā padodamies pastiepa uz priekšu abas plaukstas.

“Labi. Labi, Džo.”

“Es negribu, lai tu viņai pieskaries.” Viņai sala, tik ļoti sala. Viņa vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju. Tajā bija redzama Anabella. Jauna, nedabiski skaista un ledaini auksta. “Viņai nevajadzēja mūs pamest. Viņai nevajadzēja doties projām no mums. Kāpēc viņa tā izdarīja?”

“Varbūt viņai tas bija jādara,” Bobijs klusi ieteicās.

“Nē, viņas vieta bija kopā ar mums. Viņa mums bija vajadzīga, bet viņa mūs negribēja. Viņa ir tik skaista.” Asaras ritēja pār Džo vaigiem, un fotogrāfija trīsēja viņas rokās. “Viņa ir tik skaista. Kā pasaku princese. Bērnībā es domāju, ka viņa ir princese. Viņa mūs pameta. Viņa pameta mūs un devās projām. Un nu viņa ir mirusi.”

Skatiens aizmiglojās, āda notvīka karstumā. Piespiedusi fotogrāfiju sev pie krūtīm, Džo saguma un sāka raudāt.

“Nāc, Džo!” Bobijs maigi pastiepa roku viņai pretī. “Tagad nāc man līdzi! Iesim meklēt palīdzību.”

“Es esmu nogurusi,” Džo murmināja, ļaudama, lai Bobijs viņu kā bērnu paceļ uz rokām. “Es gribu uz mājām.”

“Labi. Bet tagad vienkārši aizver acis!”

Fotogrāfija klusi noslīdēja uz grīdas, apgriezdamās ar attēlu uz leju augšpus visām pārējām. Džo pamanīja uzrakstu. Lieli, melni burti.

EŅĢEĻA NĀVE.

Pēdējā doma, pirms viss satumsa, viņai bija par Svētnīcu.

2

Pirmajos rītausmas staros gaiss bija vēl pavisam neskaidrs un miglains kā sapnis, kas pēc mirkļa izgaisīs. Gaismas stari lauzās cauri spēkpilno ozolu lapotnei un atmirdzēja rasas lāsēs. Modās ķauķi un stērstes, kas mājoja sūnās, un uzsāka čivināt savas rīta dziesmas. Koši sarkans putnu tēviņš kā sarkana lode bez skaņas aizšāvās starp kokiem.

Šī bija viņa vismīļākā stunda. Rītausmā, kad visi dienas darbi, kuriem būs nepieciešams ziedot laiku un enerģiju, vēl tikai priekšā, viņš varēja būt viens un izdomāt pats savas domas. Vienkārši būt viņš pats.

Braiens Hetavejs nekad nebija dzīvojis nekur citur kā vienīgi uz Zudušās Kaisles salas. Viņš nekad nebija gribējis dzīvot kur citur. Viņš bija redzējis kontinentu, bijis lielpilsētās. Reiz viņš pat, pēkšņas iedomas vadīts, aizbrauca atpūsties uz Meksiku, lai pēc tam varētu citiem stāstīt, ka bijis ārzemēs.

Bet Kaisles sala ar visām tās gaismas un ēnas pusēm bija viņa mājas. Šeit viņš bija piedzimis kādā vētrainā septembra naktī pirms trīsdesmit gadiem. Piedzimis lielajā ozolkoka gultā ar baldahīnu; tagad viņš tajā gulēja. Viņu saņēma paša tēvs un veca, melnādaina sieviete, kura smēķēja kukurūzas vālīšu pīpi un kuras vecāki bija vergi, kas piederējuši Braiena senčiem.

Veco sievieti sauca Efijas jaunkundze, un, kad Braiens bija vēl pavisam mazs, Efija viņam bieži stāstīja, kā viņš nācis pasaulē. Kā gaudojis vējš un šņākusi jūra, un milzīgajā gultā lielajā mājā māte varonīgi caur smiekliem izšāvusi no savas dzemdes tieši tēva gaidošajās rokās dēlu.

Tas bija jauks stāsts. Braiens pat spēja iztēloties, kā māte smejas, bet tēvs stāv un gaida, gatavs kuru katru brīdi uzķert mazo puisēnu.

Nu māte jau sen bija prom, bet vecā Efijas jaunkundze sen mirusi. Kopš tā brīža, kad tēvs gribēja viņu uztvert, pagājis bezgalīgi ilgs laiks.

Braiens gāja cauri biezajai miglai starp milzīgajiem kokiem, kuru stumbri noauguši ar sārtiem ķērpjiem, cauri vēsajai, blāvajai gaismai, kas apspīdēja papardes un pundurpal-mas. Braiens bija slaids gara auguma vīrs, miesas uzbūvē ļoti līdzīgs savam tēvam. Viņam bija tumši, pinkaini mati, dzeltenbrūna āda un vēsi zilas acis. Viņa seja bija iegarena, sievietēm tā likās noskumusi un pievilcīga. Viņa lūpas bija stingras un biežāk izskatījās sakniebtas nekā smaidošas.

Arī tas sievietēm šķita pievilcīgi - viņas ar milzu aizrautību centās panākt, lai Braiena lūpās ievilktos smaids.

Pārmaiņas gaismas intensitātē brīdināja, ka laiks doties atpakaļ uz Svētnīcas pusi. Jāgatavo brokastis viesiem.

Braiens virtuvē jutās tikpat apmierināts kā mežā. Arī tas tēvam šķita dīvaini. Un Braiens apzinājās - tas viņu pat mazliet uzjautrināja -, ka Sems Hetavejs prāto, vai tikai viņa dēls nav gejs. Galu galā, ja vīrietim tik ļoti patīk gatavot ēdienus, ka viņš to ir izvēlējies par savu maizes darbu, tad taču ar šo vīrieti kaut kas nav kārtībā.

Ja viņi varētu pārrunāt šādus jautājumus atklāti, Braiens būtu tēvam paskaidrojis, ka viņš spēj sajūsmināties, ja izdodas pagatavot nevainojamu kūku, bet tik un tā seksam izvēlēsies sievietes. Taču viņi nebija raduši runāt par tik intīmiem jautājumiem.

Un vai tad šī distancēšanās vienam no otra nebija viena no raksturīgākajām Hetaveju ģimenes iezīmēm?

Braiens devās cauri mežam klusi kā briedis, kas izgājis rīta pastaigā. Par prieku pats sev viņš gāja pa garāko apkārtceļu, aizklīzdams līdz pat Pusmēness līcim, kur gluži kā baltu dūmu mutuļi cēlās viegla migla un dūju trijotne trīsuļojošā klusumā apmierināta dzēra ūdeni.

Braiens mierināja sevi, ka laika vēl pietiek. Uz Kaisles salas laika vienmēr pietika. Un Braiens atļāvās apsēsties uz nolūzuša koka stumbra un īsu mirkli pavērot rīta uzplaukumu.

Salas visplatākā vieta bija tikai divas jūdzes plata, garumā nepilnas trīspadsmit jūdzes. Braiens uz tās pārzināja katru vietiņu - saulē izbalojušās smiltis liedagā, vēsos, ēnainos purvus, kuros mitinājās mūžveci un pacietīgi aligatori. Viņam patika krastmalas kāpu nogāzes, brīnišķīgās miklās, viļņojošās pļavas, ko ieskāva jauno priedīšu audzes un majestātiski ozoli.

Taču vairāk par visu viņam patika mežs, tā tumšie nostūri un mistērijas.

Braiens zināja savas mājas vēsturi, to, ka šeit reiz audzēta kokvilna, laukos rosījušies vergi. Viņa senči šeit bija plūkuši sava darba augļus. Bagātnieki braukuši uz šo paradīzes stūrīti briežu un mežacūku medībās, lasījuši gliemežvākus, makšķerējuši gan upē, gan līča viļņos.

Viņi rīkojuši jautrus deju vakarus zem mirdzošajām kristāla lustrām, bezrūpīgi spēlējuši kārtis spēļu istabā, dzerdami labu dienvidu viskiju un smēķēdami resnus Kubas cigārus. Karstās vasaras pēcpusdienās viņi laiskojušies uz verandas, bet vergi viņiem pienesuši ar aukstu limonādi piepildītas glāzes.

Svētnīca bija privileģēto anklāvs, tādas dzīves testaments, kāda bija lemta neveiksmei.

Milzu bagātības izslīdēja caur tērauda un kuģniecības magnāta pirkstiem, kurš bija pārvērtis Svētnīcu par savu patvērumu.

Lai gan naudas vairs nebija tik, cik agrāk mēdza būt, Svētnīca stāvēja, kur stāvējusi. Un pār salu joprojām valdīja tā laika kokvilnas karaļu un tērauda imperatoru pēcnācēji. Pa salu izkaisītās kotedžas, kuras, patvērušās koku ēnā, slējās pāri kāpu aizsegam, raudzīdamās tieši uz Pelikānu jūras šauruma plašajiem viļņu vāliem, tika mantotas no paaudzes uz paaudzi, nodrošinot to, ka tikai maza saujiņa vietējo ģimeņu drīkstēja apgalvot - Kaisles sala ir viņu mājas. Tā tas arī vienmēr paliks.

Tēvs ar vienādu sparu cīnījās pret pārveidotājiem un vides aizstāvjiem. Uz Kaisles salas nemūžam nebūs nekādu kūrortu, un pat vislabvēlīgāk noskaņotā valdība nepārliecinās Semu Hetaveju, ka viņa salu vajadzētu pārvērst par rezervātu.

Braiens domāja, ka šī sala savā ziņā bija kā tēva radīts piemineklis neuzticīgajai sievai. Svētība un lāsts vienlaikus.

Tūristi joprojām brauca uz salu, par spīti vientulībai uz tās, bet varbūt tieši alkdami pēc tās un meklēdami to. Lai uzturētu kārtībā māju un salu un nezaudētu atbraucēju uzticēšanos, Hetaveji daļu no savas mājas iekārtoja par viesnīcu.

Braiens apzinājās, ka Semam tas nepatīk, tēvs dusmojās par katru soli, ko svešinieki spēra uz salas. Tas arī bija vienīgais jautājums, par kuru Braiena atmiņās no bērnības bija saglabājušies vecāku strīdi. Anabella vienmēr vēlējās, lai sala būtu plašāk pieejama tūristiem, viņa gribēja piesaistīt ļaudis salai, atkal atgriezt sabiedriskās dzīves virpuli, kādā bija ritējusi viņas senču dzīve. Taču Sems uzstāja, ka salu nedrīkst pārveidot, tā jāatstāj neskarta, viņš precīzi kontrolēja apmeklētāju un nakšņotāju skaitu, līdzīgi kā skopulis skaita katru pensu. Braiens uzskatīja, ka tas galu galā arī bija viens no iemesliem, kāpēc māte aizbēga, - šī viņas nepārvaramā tieksme pēc cilvēkiem, jaunām sejām un balsīm.

Tomēr, lai arī kā tēvs centās, viņš nespēja atvairīt pārmaiņas, tāpat kā krasts nespēj atvairīt jūras uzbrukumu.

Pielāgošanās, Braiens prātoja, vērodams, kā briežu bars pagriežas un pazūd aiz kokiem. Arī viņš pats neuzskatīja, ka svarīgākais dzīvē ir pielāgoties jauninājumiem, tomēr viesnīcas izveidošana bija obligāti nepieciešama. Turklāt Braienam nenoliedzami patika vadīt viesnīcu, plānot tās attīstību, ieviest plānus dzīvē, veikt visparastākos ikdienas darbus. Viņam patika apmeklētāji, viņu iepriecināja svešinieku balsis mājā, Braiens ar lielu prieku novēroja viņu tik atšķirīgos paradumus un prasības, ieklausījās šad tad izskanējušos stāstos par viesu dzīvi.

Braiens labprāt ielaida savā dzīvē svešiniekus - ja vien bija pārliecināts, ka viņi negrasās tur palikt. Braiena pieredze liecināja, ka parasti tas nemēdza notikt.

Anabella nepalika.

Braiens piecēlās vieglā aizkaitinājumā, ka divdesmit gadus vecā rēta atkal likusi sevi manīt un sākusi smelgt. Izlikdamies to neievērojam, viņš pagriezās un pa taku devās uz Svētnīcas pusi.

Mežmalā gaisma šķita žilbinoša. Tā apspīdēja strūklakas šaltis un pārvērta ikvienu lāsi krāšņā varavīksnē. Braiens paraudzījās uz dārza attālāko stūri. Tur dziļā vienprātībā dižojās tulpes. Jūras sārtās izskatījās mazliet noplukušas un... pie velna, kas tur dobē vīd tāds purpursārts, Braiens pats sev vaicāja. Viņu labākajā gadījumā varēja nosaukt par viduvēju dārznieku, kurš to vien dara kā nopūlas, lai uzturētu dārzu kārtībā. Viesi par savu naudu gribēja ne tikai redzēt spožus antikvārus priekšmetus un mieloties ar garšīgām maltītēm, bet arī baudīt labi kopta dārza burvību.

Lai izdabātu viesiem, Svētnīcā visam bija jābūt ideālā kārtībā, bet tas nozīmēja, ka mājai jāvelta nebeidzami garas darba stundas. Ja nebūs viesu, Svētnīcas uzturēšanai nebūs nekādas jēgas. Braiens, noliekdamies pie puķēm, nodomāja, ka iznāk tāds kā apburtais loks, čūska, kura nograuž pati savu asti. Slazds bez atslēgas.

“Ageratum. ”

Braiens izslēja galvu augšup. Vajadzēja samiegt acis saulē, lai pamanītu klusi pienākušo sievieti. Taču viņš, arī neredzot, pazina balsi. Viņu kaitināja tas, ka šī sieviete atkal pamanījusies viņu izsekot. Turklāt viņš vienmēr, tiekoties ar dakteri Kērbiju Ficsimonsu, izjuta vieglu aizkaitinājumu.

“Ageratumviņa atkārtoja un pasmaidīja. Daktere labi zināja, ka viņa kaitina Braienu, un uzskatīja to par milzu panākumu abu attiecībās. Bija vajadzīgs gandrīz gads, līdz viņai beidzot izdevās sasniegt, ka Braiens vispār pamana viņas klātbūtni. “Tā puķe, uz kuru tu skatījies, Braien. Tavu dārzu nenāktu par ļaunu mazliet sakopt.”

“Gan jau es tikšu galā,” Braiens attrauca un laida darbā savu iecienīto ieroci. Klusēšanu.

Kērbijas klātbūtnē Braiens nekad nejutās īsti labi. Ne jau tikai viņas izskata pēc, lai gan šī sieviete bija itin pievilcīga -vismaz tiem, kuriem patika trauslas blondīnes. Braiens pats bija iedomājies, ka visvairāk viņu traucē Kērbijas izturēšanās, par kuru varēja teikt, ka tā ir tieši pretēja ārējam trauslumam. Kērbija bija prasmīga, gudra, un, runājot ar viņu, radās iespaids, ka viņa kaut nedaudz pārzina jebkuru jomu.

Kērbijas balsī jautās kaut kas tāds, kas, pēc Braiena domām, piedienēja augstākajai sabiedrībai. Jaunanglijas akcents. Tajos brīžos, kad Braiens pret Kērbiju nebija tik labvēlīgi noskaņots, viņš to sauca par nolādēto jeņķu ietekmi. Bez tam viņai bija tipiski jeņķu vaigu kauli. Tie vēl vairāk izcēla Kērbijas jūraszaļās acis un mazliet uz augšu uzrauto degunteli. Lūpas viņai bija pilnīgas - ne pārāk biezas, ne pārāk plānas. To varēja uzskatīt par vēl vienu kaitinoši pareizu iezīmi.

Braiens visu laiku gaidīja, kad daktere beidzot atgriezīsies kontinentā, slēgs nelielo kotedžu, ko bija mantojusi no vecmāmiņas, un atteiksies no muļķīgās idejas atvērt uz salas slimnīcu. Taču gāja mēneši, un Kērbija palika, kur bijusi, pamazām dziļi ieaugdama šajā vietā. Un kaitinādama Braienu.

Viņa joprojām smaidīja, acis draiski sprēgāja, kad viņa atmeta atpakaļ kviešu krāsas matu šķipsnu, kas līganā vilnī nokrita viņai pār pleciem.

“Brīnišķīgs rīts.”

“Vēl jau briesmīgi agrs.” Braiens sabāza rokas bikšu kabatās. Kērbijas tuvumā viņš nekad īsti nesaprata, ko iesākt ar savām rokām.

“Izskatās, ka tev tas nav par agru.” Kērbija pielieca galvu. Ak kungs, viņš nu gan izskatās smieklīgs! Kērbija visu laiku cerēja, ka tiks tālāk par skatīšanos, taču Braiens Hetavejs bija viens no šīs salas iemītniekiem, kuru pakļaut izrādījās ārkārtīgi grūti. “Brokastis jau droši vien vēl nav gatavas.”

“Mēs brokastis pasniedzam tikai no pulksten astoņiem.” Braiens bija pārliecināts, ka Kērbija to zina tikpat labi kā viņš. Pietiekami bieži viņa brokastoja viesnīcā.

“Es varu pagaidīt. Kas šorīt būs īpašajā piedāvājumā?”

“Vēl neesmu izlēmis.” Tā kā no šīs sievietes tikt vaļā nebija ne mazāko cerību, Braiens samierinājās ar to, ka daktere sāka iet ar viņu vienā solī.

“Ja es drīkstētu izvēlēties, es noteikti balsotu par tavām kanēļa vafelēm. Es tās varētu ēst dučiem.” Kērbija izstaipījās, sakrustodama pirkstus sev virs galvas.

Braiens centās, cik vien spēja, nepievērst uzmanību tam, kā viņas kokvilnas krekliņš apkļāva mazās, tvirtās krūtis. Nepamanīdams, ka Kērbija Ficsimonsa ieņēmusi pavisam lielu vietu viņa dzīvē. Viņš apgāja apkārt mājas stūrim, iedams pa gliemežvākiem noklāto taku starp pavasara ziedu rindām abās takas malās.

“Vari pagaidīt viesistabā vai ēdamistabā.”

“Es labāk pasēdēšu virtuvē. Man patīk vērot, kā tu gatavo.”

Kamēr Braiens paspēja izdomāt, kā atvairīt šādu ierosinājumu, Kērbija jau bija cauri lievenim iesoļojusi viņam līdzi virtuvē.

Tur, kā vienmēr, valdīja ideāla kārtība. Kērbija atzina tīrīgus vīriešus, tāpat kā viņai šķita ļoti svarīgi, lai vīrietis būtu spēcīgs gan fiziski, gan garīgi. Braienam piemita visas trīs vajadzīgās rakstura iezīmes, tieši tāpēc dakteri nodarbināja doma par to, kā šis vīrietis uzvestos gultā.

Kērbija cerēja, ka ar laiku viņa to noskaidros. Viņa vienmēr sasniedza savus izvirzītos mērķus. Vajadzēja tikai palēnām drupināt Braiena paslieto vairogu.

Nevarēja teikt, ka viņa Braienu pilnīgi nemaz neinteresētu.

Kērbija bija redzējusi, kā Braiens viņu vēro tajās retajās reizēs, kad ierastā modrība piemirsušies. Tā bija visīstākā spītība. Kērbija, protams, spēja novērtēt arī to. Turklāt bija tik aizraujoši vērot pretrunas šajā cilvēkā.

Kērbija, iekārtodamās pie brokastgalda, saprata, ka Braiens necik daudz nerunās, ja vien viņa to neuzmudinās. Viņš turējās pieklājīgā attālumā no citiem cilvēkiem. Vēl viņa zināja, ka Braiens ielies viņai tasi lieliski pagatavotās kafijas, kas patiešām bija ievērības cienīga, un atcerēsies, ka Kērbija dzer kafiju ar pienu. Viņā mita iedzimta viesmīlība.

Kērbija ļāva Braienam kādu mirkli klusēt, malkodama karsti kūpošo kafiju no krūzes, kuru Braiens bija viņai nolicis priekšā uz galda. Viņa nebija melojusi, kad pirms brīža paziņoja, ka gribētu paskatīties, kā Braiens gatavo.

Iespējams, ka virtuve ir sieviešu patvērums, bet šī bija vīrišķīga virtuve. Tāpat kā tās pārraudzītājs, Kērbija nodomāja, prātojot par Braiena lielajām plaukstām, pinkainajiem matiem un skarbo seju.

Viņa zināja - uz salas gandrīz nebija nekā tāda, ko cilvēki cits par citu nezinātu, - ka apmēram pirms astoņiem gadiem Braiens izremontējis virtuvi. Viņš pats projektējis, izraudzījies krāsas un materiālus. Izveidojis vīrieša valstību ar garām granīta krāsas darba virsmām un mirdzošu nerūsējošā tērauda apdari.

Virtuve varēja lepoties ar trim platiem logiem izlocītos, ar kokgrebumiem rotātos rāmjos. Zem tiem bija paslēpts dūmakaini pelēks galdiņš ēdienreizēm ģimenes lokā, lai gan Kērbija bija ievērojusi, ka Hetaveji reti ēda ģimenes lokā. Grīdu klāja krēmkrāsas flīzes, sienas bija nokrāsotas baltas, bez jebkādiem izgreznojumiem. Braienam nevajadzēja nekādus rotājumus.

Taču ģimeniskuma un māju sajūtu virtuvei piešķīra spožie vara katliņi, kuri karājās uz āķīšiem pie plīts, kaltētu piparu un ķiploku virtenes, uz plaukta saliktie antīkie virtuves darbarīki. Kērbija pieļāva domu, ka Braienu tie vairāk saistīja ar savu praktiskumu, nevis rosināja viņā māju sajūtu, taču telpu visi šie nieciņi sasildīja.

Braiens bija saglabājis veco ķieģeļu pavardu, un tas atsauca atmiņā laiku, kad virtuve bija šīs mājas centrālā vieta, telpa, kurā pulcējās un kavējās visa ģimene. Kērbijai ļoti patika, kad Braiens ziemā iekurināja pavardu un degošās malkas smarža izplatījās telpā, sajaucoties ar pikanto sautējumu un verdošo zupu aromātiem.

Kērbijai likās - lai strādātu pie milzīgā, rūpnieciskā pavarda, nepieciešama vismaz inženiera izglītība. Turklāt Kērbijas izpratne par ēdienu gatavošanu aprobežojās ar sainīša izņemšanu no saldētavas un iestumšanu mikroviļņu krāsnī.

“Man patīk šī telpa,” viņa atzinās. Braiens lielā, zilā bļodā kaut ko putoja un neatbildējis tikai ieņurdējās. Uztvērusi šo skaņu par atbildi, Kērbija noslīdēja no ķeblīša, uz kura bija apsēdusies, un otrreiz piepildīja savu kafijas tasi. Viņa noliecās uz priekšu, viegli pieskardamās Braiena plecam, un plati pasmaidīja, redzot, ka bļodā tiek putots sviests. “Vafeles?”

Braiens viegli sakustējās. Viņu traucēja šīs sievietes smarža.

“Tu taču gribēji, vai ne?”

“Jā.” Pacēlusi kafijas tasi pie lūpām, viņa pāri krūzes malai uzsmaidīja Braienam. “Jauki gan, ja var dabūt visu to, ko vēlas. Kā tev šķiet?”

Braiens nodomāja, ka viņai ir tracinošas acis. Bērnībā viņš ticēja nāriņām. Viņa iedomās tām visām bija tādas acis kā Kērbijai.

“Ja pietiek ar vafelēm, tad patiešām nemaz nav grūti dabūt visu, ko vēlas.”

Viņš atkāpās soli atpakaļ un izņēma no apakšējā plaukta vafeļu pannu. Iespraudis kontaktdakšu ligzdā, Braiens pagriezās un uzskrēja tieši virsū Kērbijai. Viņš acumirklī pilnīgi nejauši satvēra viņas roku, lai viņa nenokristu. Roka turpat arī palika.

“Tu man maisies pa kājām.”

Kērbija paliecās uz priekšu - pavisam nemanāmi, priecādamās par vieglajām trīsām vēderā.

“Es iedomājos, ka varētu kaut ko palīdzēt.”

“Ko tad?”

Kērbija pasmaidīja, ļaujot skatienam noslīdēt pār Braiena lūpām, tad atkal paceldama skatienu un ielūkodamās viņam acīs.

“Vienalga, ko.” Vai nav vienalga, viņa nodomāja un uzlika brīvo roku uz Braiena krūtīm. “Vai tad neko nevajag?”

Asinis Braiena dzīslās sāka kvēlot. Viņa pirksti sažņaudzās ciešāk ap Kērbijas roku, pirms viņš pats to paspēja pamanīt un novērst. Viņš domāja par to, ak vai, viņš par to domāja. Kā būtu, ja viņu nogāztu uz galda un paņemtu to, ko viņa tik uzstājīgi bāza Braienam zem deguna? Tad varbūt no viņas sejas pazustu mūžīgais smīns.

“Tu mani traucē, Kērbij!”

Taču roku viņš vēl neatlaida. Kērbija nodomāja, ka tas ir vērā ņemams panākums. Zem viņas plaukstas varēja skaidri manīt, kā auļo Braiena sirds.

“Es tevi traucēju jau gandrīz gadu, Braien. Kad tu beidzot sadūšosies un kaut ko darīsi lietas labā?”

Viņa ievēroja, kā Braiena acis nozibsnī un tikai pēc tam samiedzas ciešāk. Kērbijas elpa kļuva arvien straujāka un aicināja. Beidzot, viņa nodomāja un paliecās Braienam pretī.

Viņš atlaida Kērbijas roku un atkāpās tik negaidīti un strauji, ka Kērbija patiešām gandrīz paklupa.

“Dzer savu kafiju!” viņš noskaldīja. “Man jāstrādā.”

Braiens ar prieku ievēroja, ka pārmaiņas pēc šoreiz viņam bija izdevies gūt virsroku. Smīns no Kērbijas sejas bija nozudis. Viņas smalkās uzacis savilkās, zem tām acis gailēja tumšas un draudīgas.

“Nolādēts, Braien! Kas gan tev kaiš?”

Braiens veikli uzlēja mīklu uz sakarsētās vafeļu pannas.

“Man nekas nekaiš.” Aizvērdams pannas vāku, viņš pavērsa skatienu pret Kērbiju. Viņa bija nosarkusi, lūpas sakniebtas. Spļauj zilas ugunis, Braiens nodomāja. Jauki.

“Kas man jādara?” Kērbija nometa savu kafijas tasi, izšļākdama karsto šķidrumu uz nevainojami tīrās galda virsmas. “Vai man vajadzētu iesoļot šeit pilnīgi kailai?”

Braiens saknieba lūpas.

“Jā, tā nav slikta doma, vai ne? Tas noteikti celtu manas viesnīcas reitingu.” Viņš pielieca galvu. “Tas ir, ja vien tu kaila labi izskaties.”

“Es kaila izskatos lieliski, un es tev esmu devusi jau neskaitāmas iespējas pašam ar savām acīm par to pārliecināties.”

“Laikam jau man pašam labāk patīk sagādāt sev iespējas.” Braiens atvēra ledusskapja durvis. “Vai gribi ceptas olas?”

Kērbija sažņaudza rokas dūrēs, atgādinādama sev, ka viņa devusi zvērestu dziedināt, tāpēc nedrīkst rīkoties pretēji un darīt ļaunu. Viņa apcirtās uz papēža.

“Aizrijies ar savām vafelēm!” viņa nomurmināja un izmetās ārā pa sētaspuses durvīm.

Braiens pagaidīja, līdz noklaudzēja durvis, un tad plati pasmaidīja. Acīmredzot viņam beidzot izdevies gūt virsroku šajā mazajā cīniņā, un viņš nolēma palutināt pats sevi ar Kērbijai domātajām vafelēm. Viņš patlaban meta vafeles uz šķīvja, kad virtuves durvis atkal atsprāga vaļā.

Leksija uz brīdi durvīs apstājās. Gan viņa, gan Braiens labi saprata, ka tas ir ieradums, nevis vēlēšanās atstāt iespaidu uz brāli. Mazās māšeles mati sīkās cirtās krita pār pleciem, mirdzēdami renesanses sarkanajā tonī. Tas šajā brīdī bija Leksijas iecienītais matu krāsas tonis.

Viņai bija iepatikusies Ticiāna krāsa, un Leksija domāja, ka tā viņai izskatās daudz labāk nekā gaiši blondā, kādi viņas mati bijuši pāris pēdējos gadus. Leksija bija secinājusi, ka krāsot matus tajā pašā tonī būtu izcili muļķīgi.

Krāsa bija tikai mazliet gaišāka un spožāka par to, ko Dievs viņai devis, un tā patiešām piestāvēja viņas pienbalta-jai ādai un vieglajam sārtumam, kas atstarojās viņas vaigos. No tēva Leksija bija mantojusi kastaņbrūnas acis, kuras šķita dienu no dienas maināmies. Šajā rītā viņas acu skatiens bija smagnējs, mākoņpilnu debesu krāsā, un māšele jau bija paspējusi ar skropstu tušu un zīmuli asāk iezīmēt to kontūras.

“Vafeles!” viņa iesaucās. Apmierināta viņa murrāja kā kaķene. Šādu balss tembru viņa bija cītīgi pūlējusies apgūt un pieņēmusi to par savējo. “Ņamm!”

Braiens pilnīgi vienaldzīgi iebāza vafeli mutē un nokoda pirmo kumosu.

“Manas.”

Leksija atmeta atpakaļ matu šķipsnu, piegāja pie brokast-galda un mīļi uzmeta lūpu. Kad Braiens viņai nolika šķīvi, viņa paplivināja skropstas un uzsmaidīja brālim.

“Paldies, mīļais!” Viņa noglāstīja Braienam vienu vaigu un noskūpstīja otru.

Leksijai piemita Hetavejiem neraksturīgs paradums pieskarties, skūpstīt, samīļot. Braiens atcerējās, ka pēc tam, kad māte bija aizgājusi, Leksija atgādināja mazu kucēnu, kas nemitīgi rāpās kādam klēpī, meklēja kādu, kuram varētu pieglausties. Pie velna, viņš nodomāja, māšelei toreiz bija tikai četri gadi. Viņš pabužināja Leksijas matus un pasniedza viņai sīrupu.

“Vai vēl kāds ir jau piecēlies?”

“Mmm... Pāris, kas apmeties zilajā istabā, jau kūņojas. Keita tikko bija dušā.”

“Man likās, ka tu šorīt strādāsi rīta maiņā.”

“Strādāšu jau arī,” Leksija ar pilnu muti apliecināja. Braiens sarauca uzacis, pārlaizdams skatienu pāri māsas īsajai, plānajai, briesmīgiem rakstiem rotātajai rītakleitai.

“Vai tas ir tavs jaunais viesu apkalpotājas tērps?”

Leksija sakrustoja garās kājas un iebāza mutē kārtējo vafeles kumosu.

“Tev patīk?”

“Man liekas, tu saņemsi tādas dzeramnaudas, ka varēsi nekavējoties doties pensijā.”

“Jā gan.” Viņa klusi iesmējās un pabikstīja vafeles uz sava šķīvja. “Es visu mūžu par to vien sapņoju - pasniegt ēdienus svešiniekiem un novākt viņu netīros traukus, krāt viņu doto nelielo dzeramnaudu, lai varētu krāšņi pavadīt vecumdienas.” “Mēs visi par kaut ko sapņojam,” Braiens bezrūpīgi piebalsoja un nolika Leksijai kafijas krūzi, kurā bagātīgi piebērts cukurs un pieliets krējums. Viņš lieliski saprata rūgtumu un neapmierinātību māšeles balsī, lai gan nepiekrita viņas viedoklim. Bet, tā kā Braiens māsu stipri mīlēja, viņš mazliet pielieca galvu un piedāvāja: “Vai gribi dzirdēt, kāds ir mans sapnis?”

“Droši vien tam ir kāds sakars ar balvas iegūšanu Betijas Krokeres recepšu konkursā.”

“Ei, tā gan varētu notikt.”

“Es gribēju kļūt par kaut ko nozīmīgu, Brai.”

“Tu esi nozīmīga, Alekša Hetaveja, Salas princese.”

Leksija pavērsa skatienu augšup, tad paņēma savu kafijas tasi.

“Es pat gadu nenodzīvoju Ņujorkā. Pat gadu ne.”

“Kurš tad to gribētu?” Braienam no domas vien par dzīvošanu Ņujorkā uzmetās zosāda. Pārpildītas ielas, smacīgs gaiss, smirdoņa.

“Ir diezgan pagrūti uz Kaisles salas kļūt par aktrisi.” “Mīlulīt, ja tu vaicātu man, es tev pastāstītu, ka tu esi lieliska. Bet, ja tu grasies zūdīties, tad labāk ņem vafeles un ej uz savu istabu. Tu man bojā garastāvokli.”

“Tev jau viegli.” Leksija atgrūda vafeles. Braiens tikko paguva satvert šķīvi, pirms tas noslīdēja pāri letes malai. “Tu esi dabūjis, ko gribējis. Dienu pēc dienas, gadu pēc gada dzīvo nekurienē. Atkal un atkal dari visu tieši tāpat kā vienmēr. Tētis taču nodevis māju pilnīgi tavā rīcībā, lai pats varētu klīst apkārt pa salu un pieskatīt, ka neviena dzīva dvēsele neno-čiepj šo dārgo smilšu graudiņu.” Viņa pielēca kājās un izpleta rokas. “Arī Džo ir dabūjusi to, ko gribējusi. Lielā un varenā fotogrāfe, kas ceļo pa visu pasauli, knipsēdama savas bildes. Kas pieder man? Kas man pieder? Patētiskā stilā rakstīta autobiogrāfija, kurā norādīts, ka esmu piedalījusies dažu reklāmas ierakstu filmēšanā, pāris reižu atveidojusi statistus un tēlojusi Pitsburgā galveno lomu trīs cēlienus garajā lugā, kuras pēdējā izrāde bija pirmizrāde. Un nu es atkal esmu šeit iestrēgusi, apkalpoju pie galdiņiem, mainu palagus pilnīgi svešiem cilvēkiem. Un man tas riebjas.”

Braiens mirkli pagaidīja, tad sāka aplaudēt.

“Tā tik bija runa, Leks! Un tu tik labi proti uzsvērt pareizos vārdus. Varbūt vēl vajadzētu patrenēties skatuves mākslā. Tavi žesti šķiet mazliet par plašu.”

Leksijas lūpas trīsēja, tad viņa nomierinājās.

“Nolādēts, Brai!” Viņa izslēja zodu un izsoļoja no virtuves. Braiens pacēla māsas dakšiņu. Nu, izskatās, ka šajā rītā viņam izdevies panākt neizšķirtu, Braiens nodomāja un nolēma pabeigt brokastošanu.

Jau pēc stundas Leksija plati smaidīja un apbūra visus apmeklētājus. Viņa bija laba viesu apkalpotāja - šī nodarbošanās palīdzēja pārdzīvot nabadzību, kādā viņa slīga Ņujorkā, - un nesteidzīgi pārvietojās no galdiņa pie galdiņa ar ārkārtīgi apmierinātu sejas izteiksmi.

Viņa bija uzvilkusi kārtīgus svārkus, kas bija tieši tik īsi, ka kaitināja Braienu, bet tāds jau arī bija Leksijas mērķis, un džemperi, kurš, pēc viņas domām, vislabāk izcēla viņas augumu. Leksijai bija glīts augums, un viņa darīja visu iespējamo, lai to tādu arī saglabātu.

Augums ir darbarīks gan viesu apkalpotājām, gan aktrisēm. Tieši tāpat kā Leksijas ašais, saulainais smaids.

“Es taču varu uzsildīt jums to kafiju, Bensona kungs. Kā garšo omlete? Braiens virtuvē patiešām veic brīnumus, vai ne?”

Tā kā šķita, ka Bensona kungs visaugstāk vērtē tieši Leksijas krūtis, viņa noliecās vēl vairāk uz priekšu, lai ļautu viņam pilnīgāk izbaudīt visus labumus, kas pienākas par viņa dolāru, un tikai tad devās tālāk pie nākamā galdiņa.

“Jūs šodien braucat projām, vai ne?” Leksija plati uzsmaidīja jaunlaulātajiem, kas čubinājās viens ap otru pie galdiņa ēdamistabas pašā stūrī. “Ceru, ka jūs atkal atbrauksiet pie mums.”

Viņa slīdēja pa telpu, juzdama, kurš apmeklētājs grib papļāpāt, bet kuru labāk likt mierā. Kā jau parasti darbdienu rītos, darba nebija pārāk daudz, un Leksijai bija iespēja likt lietā savas aktrises dotības.

Viņa gribēja reiz spēlēt pārpildītas zāles priekšā milzīgajos Ņujorkas teātros. Ne uz mirkli nezaudēdama pavasarīgi saulaino smaidu, Leksija nodomāja, ka viņa šobrīd ir uzņēmusies viesu apkalpotājas lomu un iemesta mājā, kuru nekad neskāra nekādas pārvērtības, uz salas, kur nekad nekas nemainījās.

Viņa prātoja, ka šeit, uz salas, nekas nemainās jau gadu simtiem. Leksija nebija no tām sievietēm, kuras spēj novērtēt vēsturi. Viņai pagātne šķita garlaicīga un tikpat aizvēsturiska kā Kaisles sala un uz salas izkaisītās ģimenes.

Pendltoni apprecēja Ficsimonsus vai Brūdijus, vai Verdo-nus. Salas Lielais Četrinieks. Šad tad kāds no salinieku dēliem vai meitām novirzījās no īstā ceļa un apprecēja svešinieku no

kontinenta. Daži pat pārcēlās projām no salas, lai gan lielākā daļa palika, paaudzi pēc paaudzes dzīvoja tajās pašās kotedžās, brīdi pa brīdim piepulcinādami pastāvīgo iedzīvotāju grupai vēl kādu savu pēcnācēju.

To visu varēja tik viegli paredzēt, Leksija prātoja, jautri atvērdama pasūtījumu bloknotu un nostādamās pie nākamā galdiņa.

Māte apprecējās ar vīrieti no kontinenta, un nu Svētnīcā valdīja Hetaveji. Hetaveji nu jau trīsdesmit gadus dzīvoja, strādāja, lēja sviedrus un asinis, lai uzturētu māju un pasargātu salu.

Taču Svētnīca joprojām bija un palika Pendltonu nams, kas slienas augstu kalnos. Un šķiet, ka šajā kārtībā kaut ko mainīt nebija iespējams.

Leksija sabāza kabatās dzeramnaudu un devās uz virtuvi, lai aiznestu netīros traukus. Tiklīdz viņa spēra kāju brāļa valstībā, viņas skatiens kļuva pilnīgi vienaldzīgs. Viņa nometa savu pievilcību, kā čūska nomet ādu. Viņu tikai vēl vairāk kaitināja tas, ka Braiens nelikās ne zinis par viņas nelaipno izturēšanos.

Leksija nolika traukus, pagrāba svaigo kafiju un aiztraucās atpakaļ uz ēdamistabu.

Divas stundas viņa apkalpoja pie galdiņiem, vāca netīros traukus, lika vietā citus - un sapņoja par tām vietām, kurās gribētu būt.

Brodveja. Reiz viņa jutās tik pārliecināta, ka spēs to iekarot. Visi Leksijai stāstīja, ka viņai piemītot iedzimts talants. Tas, protams, notika, pirms Leksija devās uz Ņujorku un sastapās ar simtiem citu jaunu sieviešu, kuras diendienā bija tāpat uzmundrinātas.

Viņa gribēja kļūt par ievērojamu aktrisi, nevis mazu gaisa-grābsli, kas pozē apakšveļas sludinājumos un sauc sevi par aktrisēm modelēm. Leksija bija gatava jau pašā sākumā kāpt cik vien iespējams augstu. Galu galā viņai bija gan smadzenes, gan izskats, gan talants.

Pirmo reizi ieraugot Manhetenu, viņu pārņēma mērķa apziņa un darba spars. Bija tāda sajūta, it kā Ņujorka būtu viņu vien gaidījusi, Leksija, rēķinādama sestā galdiņa pasūtījuma

/

izmaksas, prātoja. Visi tie ļaužu bari, troksnis un vitalitāte. Ak vai, un kur tad vēl veikali ar tik brīnišķīgiem tērpiem, izsmalcināti restorāni un visaptveroša sajūta, ka ikviens kaut ko dara, kaut kur steidzas.

Arī Leksija kaut ko darīja, kaut kur steidzās.

Protams, viņa noīrēja dzīvokli, kas maksāja stipri par daudz, lai viņa to varētu atļauties. Taču viņai nenāca ne prātā samierināties ar kādu mazu, noplukušu istabeli. Viņa pie Ben-dela iegādājās sev jaunus tērpus un pavadīja veselu dienu Elizabetes Ardēnas modes namā. Tas gan iecirta prāvu robu viņas budžetā, tomēr Leksija šos tēriņus uztvēra kā ieguldījumu nākotnē. Leksija gribēja izskatīties cik vien iespējams labi, kad viņai sāks zvanīt un piedāvāt lomas.

Pirmajā mēnesī smagas vilšanās sekoja cita citai. Viņa nebija gatavojusies tik skaudrai konkurences cīņai, viņai pat prātā nebija ienācis, ka ieraudzīs tādu izmisumu to meiteņu sejās, kuras kopā ar Leksiju stāvēja rindās uz noklausīšanos.

Viņa patiešām saņēma dažus piedāvājumus - taču gandrīz vienmēr tie bija saistīti ar pārbaudēm, guļot uz muguras. Lek-sijai piemita pārāk liels lepnums un pašpārliecības deva, lai viņa piekristu kaut kam tādam.

Nu beidzot lepnums, pašpārliecība un, Leksijai nācās atzīt, viņas pašas naivums veidoja noslēgtu apli.

Taču Leksija nemitējās sev atgādināt, ka tā ir tikai pagaidām. Nepaies ne gads, kad viņai paliks divdesmit pieci un viņa varēs saņemt savu mantojumu. Cik nu tur bija tās naudas. Viņa dosies atpakaļ uz Ņujorku un šoreiz rīkosies prātīgāk, uzmanīgāk un gudrāk.

Leksija nolēma, ka viņa vēl nav salauzta. Viņa gluži vienkārši paņēmusi brīvdienas. Reiz pienāks tā diena, kad viņa stāvēs uz skatuves un gozēsies mīlas un apbrīnas saulītē. Tad viņa būs kaut kas. Kaut kas vairāk nekā vienkārši Anabellas jaunākā meita.

Viņa ienesa pēdējos šķīvjus virtuvē. Braiens jau bija ķēries pie savas valstības uzkopšanas. Viņa izlietnē nemētājās neviens netīrs katls vai panna, uz galda nemanīja nevienu traipu vai izlijuša šķidruma plankumu. Labi apzinādamās, ka rīkojas riebīgi, Leksija palieca roku, lai augšējā tasīte slīdētu, un, pirms tā saplīsa sīkās druskās uz flīžu grīdas, visapkārt pašķīda kafijas biezumi.

“Vai!” viņa iesaucās un ļauni pasmaidīja, kad Braiens pagrieza galvu pret viņu.

“Tev gan patīk tēlot muļķi, Leks,” brālis mierīgi noteica. “Tev tas tik labi izdodas.”

“Tiešām?” Pirms Leksija pati paguva apturēt sevi, viņa jau bija ļāvusi nokrist arī pārējiem šķīvjiem. Tie ar spalgu troksni atsitās pret grīdu, un visa virtuve pildījās ar ēdienu atliekām un māla lauskām. “Kā tev patīk?”

“Nolādēts, ko tu centies pierādīt? Ka tu spēj visu sagraut? Ka vienmēr kāds staigās tev pa pēdām un sakops tavus mēslus?” Braiens piegāja pie virtuves skapja un izņēma no tā slotu. “Vienreiz izdari to pati!” Viņš pasvieda slotu mazajai māsai.

“Nedarīšu.” Lai gan Leksija jau tajā pašā acumirklī nožēloja savu rīcību, viņa pagrūda slotu atpakaļ brālim. Krāsainie trauki kā karnevāla drupas gulēja viņiem pie kājām. “Tie taču bija tavi mīļākie trauki. Tu pats arī vari tos satīrīt.”

“Tu visu savāksi, vai arī es zvēru, ka ar šo pašu slotu sadošu tev pa muguru.”

“Pamēģini, Brai!” Leksija negrasījās padoties. Apziņa, ka viņa kļūdījusies, tikai vēl vairāk mudināja meiteni aizstāvēt savu taisnību. “Tikai mēģini, un es izskrāpēšu tavas nolādētās acis. Man jau līdz nāvei apnicis klausīties tavos padomos. Šī māja pieder arī man, ne tikai tev.”

“Redzu, ka šeit nekas nav mainījies.”

Dusmās pārvērstām sejām Braiens un Leksija pagriezās pret runātāju - un palika, plati ieplestām acīm skatīdamies uz durvīm. Tajās stāvēja Džo, pie kājām sev nolikusi divas ceļasomas. Viņas skatiens pauda neprātīgu nogurumu.

“Es sapratu, ka esmu atgriezusies mājās, kad izdzirdēju trauku šķindoņu, kam sekoja laimīgi saucieni.” Pēkšņi un apzināti mainījās noskaņojums, un Leksija ieslidināja roku Braienam zem elkoņa, simboliski vienodamās ar brāli.

“Paskat tikai, Braien, vēl viena pazudusī atgriežas! Ceru, ka mums vēl ir atlikusi teļa gaļas mērce.”

“Man pietiks ar kafiju,” Džo pieticīgi lūdza un aizvēra aiz sevis durvis.

Džo stāvēja savas bērnības guļamistabā pie loga. Tas pats skats pa logu. Brīnišķīgie dārzi gaidīt gaidīja, kad tos pabaros un izravēs. Ar medenēm noaugušais paugurs jau laistījās zeltainos toņos, un pulkstenītes priecīgi māja galvas. Vijolītes gozējās saulē, pacēlušas savas mazās, dzīvās sejiņas, staltie īrisu pīķi un jautrās, dzeltenās tulpes stāvēja sardzē tām līdzās. Arī balzamīnes un dārza neļķes plauka krāšņos ziedos.

Turpat auga palmas, kāposti un zeltlapes, aiz tiem ozoli meta tumšas ēnas pār kruzuļainām papardēm un savvaļas puķēm.

Pa logu plūda iekšā jauka, zeltaina un mirdzoša gaisma, un mākoņi slīdēja pa debesjumu, metot vieglas ēnas pār zemi. Viss kopā radīja miera, klusuma un pilnības iespaidu, tādu varēja rast vienīgi grāmatu aprakstos. Ja Džo pietiktu spēka un enerģijas, viņa dotos ārā, tvertu mirkļus un iemūžinātu šo brīdi fotogrāfijās.

Viņai tā bija pietrūcis. Džo nodomāja - dīvaini, ka viņa tikai tagad saprot, cik ļoti viņai pietrūcis šā skata pa tās istabas logu, kurā viņa pavadīja gandrīz ikvienu nakti sava mūža pirmajos astoņpadsmit gados.

Viņa bija pavadījusi neskaitāmas stundas, kopā ar māti rosoties dārzā, mācoties puķu nosaukumus, to vajadzības un paradumus, izbaudot zemes pieskārienus saviem pirkstiem un saules glāstus uz muguras. Putni un taureņi, vēja zvanu šķindoņa, pūkaino mākoņu slīdēšana zilajās debesīs virs viņu galvām mājoja visdārgākajās Džo bērnības atmiņās.

Tagad, dīki aizgriezdamās projām no loga, Džo nolēma, ka viņai acīmredzot šīs atmiņas bija izslīdējušas no prāta. Šīs ainavas attēli, kas bija fotografēti vai vienkārši gara acīm iemūžināti, uz ilgu laiku bija paslēpti kaut kur dziļi, dziļi viņas sirdī.

Arī Džo istaba bija nedaudz pārvērtusies. Ģimenes apdzīvotais Svētnīcas spārns joprojām liecināja par Anabellas stilu un gaumi. Savai vecākajai meitai viņa bija izvēlējusies spožu misiņa gultu ar mežģīņu auduma baldahīnu un krāšņu dzegu,

un rokturu rotājumiem. Gultas pārklājs - Pendltonu ģimenes relikvija - bija darināts no senām īru mežģīnēm, tā raksts un audums Džo vienmēr bija ļoti paticis. Turklāt pārklājs viņai šķita tik izturīgs, ka mūžam nenovecos.

Uz tapešu ziloņkaula krāsas pamata neprātīgos ziedos raisījās pulkstenītes, tapešu apmale bija medus krāsā, silta un mājīga.

Anabella prata izvēlēties antīkos priekšmetus - lampu kupolus un kļavas koka galdus, izsmalcinātus krēslus un vāzes, kurās vienmēr bija rotājušies svaigi ziedi. Viņa gribēja, lai bērni jau no mazotnes iemācītos dzīvot starp dārgām un vērtīgām mantām un rūpēties par tām. Uz nelielā kamīna marmora dzegas stāvēja sveces un jūras gliemežvāki. Uz plauktiem pie pretējās sienas rindojās grāmatas, lelles gandrīz nekur neredzēja.

Pat bērnībā Džo ar lellēm tikpat kā nespēlējās.

Anabella bija mirusi. Lai arī viņas piemiņa spītīgi atteicās atstāt šo istabu, šo māju, šo salu, viņa pati bija mirusi. Kaut kad pēdējo divdesmit gadu laikā viņa bija nomirusi, pilnīgi un neatgriezeniski pielikdama punktu savai prombūtnei.

Mīļais dievs, kāpēc kādam bija ievajadzējies iemūžināt Ana-bellas nāvi fotofilmā, Džo, paslēpdama seju plaukstās, prātoja. Un kāpēc viņi atsūtīja šo fotogrāfiju Anabellas meitai?

EŅĢEĻA NĀVE.

Šie vārdi bija rakstīti fotogrāfijas otrā pusē. Džo tos joprojām dzīvi atcerējās. Šajā brīdī viņa ar plaukstas virspusi cieši paberzēja savu krūšu bedrīti, lai nomierinātu sirdi. Par kādu kaiti liecināja tāda rīcība, viņa pati sev taujāja. Kādus draudus tā slēpa sevī? Un cik lielā mērā šie draudi bija vērsti tieši pret viņu?

Viņa bija turējusi fotogrāfiju rokās, tā bija pavisam īsta. Un kas par to, ka tad, kad Džo iznāca no slimnīcas un atgriezās savā dzīvoklī, uzraksts bija pazudis. Džo no šīs apziņas nekļuva vieglāk. Ja viņa pieļautu domu, ka ir izdomājusi uzrakstu fotogrāfijas otrā pusē, ka redzējusi halucinācijas, viņai nāktos atzīt, ka ir zaudējusi prātu.

Kā gan lai viņa to spētu pieņemt?

Taču tad, kad Džo atgriezās no slimnīcas, fotogrāfijas ar uzrakstu otrā pusē vairs nebija. Visas pārējās bija turpat, ari Džo pašas fotogrāfijas, joprojām izkaisītas, gulēja uz grīdas tumšajā istabā, kur viņa tās šausmās un izmisumā bija nometusi.

Lai gan Džo izmeklējās itin visur, stundām ilgi pārlūkoja ikvienu sprīdi savā dzīvoklī, tomēr viņai neizdevās atrast fotogrāfiju, kura bija viņas sabrukuma īstais cēlonis.

Ja nu tās patiešām tur nebija... Aizvērusi acis, Džo atspieda pieri pret loga stiklu. Ja nu viņa to visu ir izdomājusi, ja nu viņa neizprotamu iemeslu pēc ir gribējusi, lai šī briesmīgā fotogrāfija ir patiesība, lai viņas māte atklājas tādā veidā, mirusi, - ko tas varētu viņai dot?

Ko viņai būtu vieglāk pieņemt? Pašas garīgā līdzsvara zudumu vai mātes nāvi?

Nedomā tagad par to! Džo piespieda plaukstu pie mutes, juzdama, kā elpa iestrēgst kaklā. Noliec to malā, tāpat kā tu noliki malā tās fotogrāfijas! Ieslēdz to dziļi, dziļi - līdz brīdim, kad jutīsies stiprāka! Nesabrūc vēl vienu reizi, Džo Ele-na, viņa sev pavēlēja. Tu atkal nonāksi slimnīcā, un ārsti rakņāsies tavā dvēselē un ķermenī.

Tiec pati galā! Džo dziļi un vienmērīgi ievilka elpu. Tiec pati ar to galā - vismaz līdz brīdim, kad varēsi uzdot visus tos jautājumus, kādus vajadzētu uzdot, rast visas atbildes, kādas vien iespējams rast šajā sakarībā.

Džo nolēma, ka darīs kaut ko praktisku, kaut ko pavisam ikdienišķu, vismaz mēģinās izlikties, ka itin vienkārši atbraukusi ciemos pie savas ģimenes.

Viņa jau bija nolaidusi galda slīpo virsmu un uz tā novietojusi vienu no saviem fotoaparātiem. Taču, skatīdamās uz to, viņa piepeši saprata, ka citu neko nespēj izņemt no somām. Džo raudzījās uz ceļasomām, kuras bija sakrautas uz burvīgā gultas pārklāja. Viņu bezgalīgi nomāca jau doma vien par to, ka viņai tās jāatver, jāizņem ārā tērpi un jāiekar tie skapī, jāieloka atvilktnēs. Džo apsēdās uz krēsla un aizvēra acis.

Viņai vajadzēja padomāt un izkalt plānus. Vislabāk viņa spēja strādāt tad, ja skaidri bija izstrādājusi mērķu un uzdevumu sarakstu, pierakstījusi tos tādā secībā, kas viņai pašai šķita vispraktiskākā un iedarbīgākā. Džo sev solīja, ka tieši tāds varētu būt pirmais solis. Jātiek skaidrībā ar savām domām -kaut kā jāievieš kārtība pašas domās un tad jāsaprot, kāds varētu būt nākamais solis.

Taču viņa ļāvās pašplūsmai un gandrīz aizsapņojās.

Šķita, ka pagājušas tikai dažas sekundes, te pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm, taču Džo jutās tā, it kā būtu izrauta no miega un neko nespētu saprast. Viņa pielēca kājās, juzdamās savādi satraukta, ka viņu kāds gandrīz pieķēris dienas vidū snaužam. Pirms viņa paguva sasniegt istabas durvis, to spraugā parādījās Keitas galva.

“Redz, kur tu esi! Ak dievs, Džo, tu izskaties, it kā būtu trīs dienas nāvei parādā. Apsēdies, iedzer tēju un pastāsti man, kas ar tevi īsti notiek!”

Jā, tā bija Keita, Džo nodomāja. Tik atklāta, nopietna, priekšnieciska attieksme. Džo pieķēra sevi smaidām, vērojot, kā Keita ar tējas paplāti iesoļo istabā.

“Tu izskaties burvīgi.”

“Es par sevi rūpējos.” Keita novietoja paplāti uz zema galdiņa viesistabas daļā un pamāja ar vienu roku uz krēsla pusi. “Ko tu, spriežot pēc tava izskata, pēdējā laikā neesi sevišķi nopietni darījusi. Tu esi pārāk tieva, pārāk bāla, un tavi mati ir pilnīga katastrofa. Bet gan mēs ar visu tiksim galā.” Viņa aši ielēja tēju no porcelāna kanniņas, kuras abus sānus rotāja uzgleznoti efeju zariņi, divās atbilstošās krūzītēs. “Nu tātad!” Viņa atzvēlās krēslā un malkoja tēju, viegli pieliekusi galvu.

“Es paņēmu sev nelielu atvaļinājumu,” Džo viņai paskaidroja. Viņa visu ceļu no Šarlotas šurp bija mērojusi galvenokārt tādēļ, lai iegūtu laiku pati savā prātā noskaidrot iemeslus un attaisnojumus, kādēļ ieradusies mājās. “Uz pāris nedēļām.”

“Džo Elena, tev mani neizdosies apmuļķot.”

Viņiem tas nekad nebija izdevies, Džo nodomāja, nevienam no viņu ģimenes kopš brīža, kad Keita spēra kāju Svētnīcā. Viņa ieradās dažas dienas pēc tam, kad Anabella nozuda, lai pavadītu kādu nedēļu šajā namā, un tagad, pēc divdesmit gadiem, joprojām dzīvoja turpat.

Viņiem Keita bija nepieciešama, Dievs vien zina, cik ļoti, Džo nodomāja, mēģinādama izprātot, vai tiešām viņai varētu kļūt kaut nedaudz vieglāk, ja viņa pastāstītu Ketrīnai Pendl-tonei, kas notiek. Tā nu viņa, pārdomās iegrimusi, lēnām malkoja tēju. Keita bija Anabellas māsīca, un ģimenes līdzība iezīmējās acīs, sejas krāsā un miesas uzbūvē. Taču pretēji Ana-bellai, kas Džo prātā bija palikusi ar apaļām formām un dabiski sievišķīga, Keita bija stūraina.

Jā, Džo domās piekrita, Keita patiešām rūpējās par sevi. Viņas mati bija apgriezti zēngalviņā, viņa valkāja rūsganas vadmalas cepuri, kura piestāvēja viņas tramīgās lapsas sejiņai, un vienmēr deva priekšroku praktiskam apģērbam. Kei-tas drēbes bija vienkāršas, bet par tām nekad nevarēja teikt, ka tās būtu nevīžīgas vai netīras. Džinsi pastāvīgi bija izgludināti, kokvilnas krekli tīri. Nagi vienmēr kārtībā, īsi apgriezti, tos klāja trīs caurspīdīgas nagu lakas kārtas. Lai gan viņai jau bija piecdesmit gadu, viņa uzturēja sevi labā formā, un no mugurpuses viņu itin viegli varēja noturēt par pusaugu zēnu.

Keita Hetaveju dzīvē ienāca visgrūtākajā brīdī un ne reizi nesagrīļojās, pašaizliedzīgi atbalstot viņus. Viņa vienkārši bija tur, kur viņai vajadzēja būt, tika galā ar dažādiem sīkumiem, spieda viņus darīt to, kas jādara, un savā “nav nekādi joki” manierē gan iebiedēdama, gan mīlēdama radīja viņos ilūziju, ka viss ir kārtībā.

“Man tevis pietrūka, Keita,” Džo nomurmināja. “Patiešām.”

Keita mirkli raudzījās uz māsīcas meitu, un viņas sejā kaut kas pavīdēja.

“Tev neizdosies atmiekšķēt manu sirdi, Džo Elena! Tev ir kaut kādas nepatikšanas, un tu vari izvēlēties, vai gribi man par tām stāstīt vai arī es pati tās izvilkšu no tevis. Abos gadījumos es drīz vien visu zināšu.”

“Man bija vajadzīgs laiks atpūtai.”

Tā nu gan, pēc Keitas domām, bija neapstrīdama patiesība; to varēja pateikt, jau paskatoties vien uz šo meiteni. Tā kā Keita diezgan labi pazina Džo, viņa bija gandrīz pārliecināta, ka ne jau vīrietis vainīgs pie tramīgā acu skatiena. Tātad vainojams darbs. Darbs, kura dēļ Džo nācās apmeklēt dīvainas un attālas vietas. Bieži vien tās bija bīstamas vietas - vietas, kurās risinājās kari un dažādas katastrofas. Darbs, kuru Kei-tas jaunā radiniece apzināti uzskatīja par svarīgāku nekā dzīve un ģimene.

Mazulīte, Keita nodomāja, mana nabaga mazā, mīļā meitenīte! Ko tu sev esi nodarījusi?

Džo ciešāk satvēra krūzes osiņu, lai noturētu pirkstus un tie nesāktu trīcēt.

“Vai tev stipri nodarīja pāri?”

“Nē. Nē.” Džo nolika tējas krūzi uz galda, lai varētu piespiest pirkstus pie sāpošajām acīm. “Vienkārši esmu pārgurusi, mūžīgais stress. Laikam jau dažu pēdējo mēnešu laikā būšu pārstrādājusies. Spiediens, tas arī ir viss.”

Fotogrāfijas. Mamma.

Keita savilka uzacis. Līnija, kura izveidojās starp abām uzacīm, bija ieguvusi ne pārāk glaimojošu nosaukumu -“Pendltonu vainas līnija”.

“Un kāds spiediens noēd tavu svaru, Džo Elena, turklāt liekot rokām trīcēt?”

Kā aizstāvēdamās Džo saāķēja klēpī saliktās rokas kopā.

“Laikam jau tev patiešām taisnība, jo es pēdējā laikā neesmu sevišķi rūpējusies par sevi.” Džo viegli pasmaidīja. “Es labošos.”

Bungodama ar pirkstiem pa krēsla roku balstu, Keita pētīja Džo seju. Raizes bija pārāk dziļi tajā ieēdušās, lai tās varētu izskaidrot tikai ar pārstrādāšanos.

“Vai tu biji slima?”

“Nē.” Meli pārvēlās viņai pār lūpām gandrīz tikpat gludi, kā viņa bija iecerējusi. Džo apzināti izslēdza no savām atmiņām slimnīcas palātu, būdama gandrīz pārliecināta, ka Keita to spētu tur saskatīt. “Vienkārši pārgurums. Es pēdējā laikā ļoti slikti gulēju.” Juzdamās diezgan tramīga, kad Keita viņu pamatīgi nopētīja, Džo piecēlās, lai izņemtu cigaretes no žaketes, ko bija pārsviedusi pār krēsla atzveltni. “Strādāju pie tās grāmatas - es tev par to jau rakstīju. Laikam jau tieši tā mani tik ļoti nogurdināja.” Uzzibsnīja šķiltavu liesmiņa. “Man tas būs kaut kas pilnīgi jauns.”

“Tev vajadzētu lepoties ar saviem panākumiem, nevis kļūt slimai to dēļ.”

“Tev taisnība. Pilnīga taisnība.” Džo izpūta dūmu mutuli un apspieda sevī domu par Anabellu un fotogrāfijām. “Es gribu mazliet atpūsties.”

Keita saprata, ka pateikts vēl nav viss, taču pagaidām ar to pietiek.

“Jauki, ka tu atbrauci uz mājām. Pāris nedēļu Braiena maizē atkal uzaudzēs uz taviem kauliem kādu gaļas drusku. Un Dievs mans liecinieks, ka mums lieti noderētu neliela palīdzība. Lielākā daļa istabu un visas kotedžas pasūtītas uz visu vasaru.”

“Tātad darbs sokas labi?” Džo bez manāmas intereses pajautāja.

“Cilvēkiem vajag izrauties no ikdienas rūpēm, padalīties un pārrunāt tās ar citiem. Tie, kuri šeit ierodas, galvenokārt meklē klusumu un noslēgtību, citādi viņi gan labāk dotos uz viesnīcu “Hilton”. Tomēr viņi grib arī tīru gultas veļu un dvieļus.”

Keita bungoja ar pirkstgaliem, domādama par tās dienas darbiem.

“Leksija palīdz, cik spēj,” viņa turpināja, “bet viņai var uzticēties tikpat maz kā vienmēr. Viņa ir spējīga gan pēkšņi aizskriet projām uz visu dienu, gan arī kārtīgi izdarīt visus darbus. Viņa pati netiek galā ar sevi, joprojām pārdzīvo augšanas grūtības.”

“Keita, neaizmirsti, ka Leksai ir jau divdesmit četri gadi. Viņai taču beidzot vajadzētu kļūt pieaugušai.”

“Dažiem tas prasa ilgāku laiku. Tā nav šo cilvēku vaina, tas ir vienkāršs fakts.” Keita piecēlās, vienmēr gatava aizstāvēt savus cālēnus, kaut vai vienu no otra knābieniem.

“Bet daži tā arī nekad neiemācās skatīties patiesībai acīs,” Džo iestarpināja. “Un visu mūžu vaino citus par savām neveiksmēm un vilšanos.”

“Alekša nav vainojama neveiksmēs. Tu nekad pret viņu neizturējies pietiekami pacietīgi - tāpat kā viņa pret tevi. Tā nu tas ir.”

“Es nekad neesmu lūgusi, lai viņa pret mani izturētos pacietīgi.” Vecie aizvainojumi uzpeldēja kā karsti tauki sastāvējušā ūdenī. “Es nekad ne Leksai, ne ari kādam citam no viņiem neko nelūdzu.”

“Nē, tu nelūdzi gan, Džo,” Keita mierīgi piebalsoja. “Varbūt tev kaut kas pienāktos pat atpakaļ, ja vien tu pajautātu. Iespējams, ka tev tomēr vajadzētu atzīt, ka tev viņus vajag, ja vien tu spētu ļaut, lai viņi saprot, ka vēlas būt kopā ar tevi. Nu pienācis laiks, kad jums visiem vajadzētu šo to pārrunāt. Pagājuši jau divi gadi, kopš jūs vairs neesat šajā mājā visi trīs kopā.”

“Es zinu, cik ilgs laiks pagājis,” Džo skarbi attrauca. “Un ne Braiens, ne Leksija mani nesagaidīja sirsnīgāk, kā biju gaidījusi.”

“Varbūt tad, ja tu būtu gaidījusi ko vairāk, tu arī būtu saņēmusi vairāk.” Keita iecirta zodu. “Tu pat neesi pajautājusi, kā klājas tavam tēvam.”

Džo nikni nodzēsa cigareti.

“Ko tad tu gribētu, lai es par viņu vaicāju?”

“Neuzdrošinies runāt ar mani tik vīzdegunīgā tonī, jaunkundzīt! Ja nu tu esi apmetusies zem šā jumta, tev nāksies izrādīt kaut nedaudz cieņas pret tiem, kuri tev to nodrošina. Un tu darīsi savu darbu, kamēr dzīvosi šeit. Pēdējos gados uz tava brāļa pleciem gūlies pārāk liels smagums. Pienācis laiks, lai pārējie ģimenes locekļi mestos viņam palīgā. Pienācis laiks arī tev atkal kļūt par ģimenes locekli.”

“Es neesmu viesnīcniece, un diezin vai Braiens gribēs, lai es bāztu savu degunu viņa darbībā.”

“Lai izmazgātu veļu, nopulētu mēbeles vai noslaucītu smiltis no lieveņa, nav obligāti jābūt viesnīcniekam.”

Dzirdot Keitas ledaino balsi, Džo ieņēma aizsargpozīcijas. “Es neesmu teikusi, ka neko nedarīšu. Es tikai gribēju sacīt...”

“Es labi zinu, ko tu ar to gribēji sacīt, un tici, jaunkundzīt, - man līdz nāvei noriebusies tāda attieksme. Katrs no jums labāk iestigs pāri galvai purvā nekā palūgs sava brāļa vai māsas palīdzību. Un tev laikam mēle izmežģītos, ja tu iedomātos uzrunāt savu tēvu. Es nezinu, vai jūs sacenšaties savā starpā vai vienkārši kašķējaties, bet es gribu, lai tu to aizmirsti vismaz tik ilgi, kamēr dzīvo šajā mājā. Šeit ir tavas mājas. Dieva dēļ, jau sen bija laiks tās tā arī izjust.”

“Keita,” Džo iesāka, kad Keita jau devās uz durvju pusi.

“Nē, es tagad esmu pārāk nikna, lai spētu ar tevi sarunāties.”

“Es tikai gribēju...” Kad durvis kārtīgi aizvērās, Džo gari nopūtās.

Galva sāpēja, kuņģis bija sarāvies čokurā, un vainas apziņa viņu ietina gluži kā slapjā palagā.

Keita kļūdījās, Džo nodomāja. Viņa jutās kā mājās.

Purva malā Sems Hetavejs vēroja, kā vanags paceļas pāri medību laukam. Sems šorīt bija aizklīdis dziļāk salas iekšienē, atstājot māju jau pirms saullēkta. Viņš zināja, ka Braiens arī gandrīz tajā pašā laikā devies ārā no mājas, bet viņi savā starpā neko nerunāja. Vīriem katram savs ceļš ejams.

Dažreiz Sems brauca ar džipu, tomēr biežāk gāja kājām. Dažas dienas viņš bija devies uz kāpām un vērojis, kā pāri jūras klajam lec saule, iekrāsojot ūdeni vispirms ugunīgi sarkanu, tad zeltaini brūnu, līdz beidzot atstājot to rāmi zilā krāsā. Kad pludmale pletās plaša, gaiša un spoža, Sems gāja jūdzēm tālu, viņa skatiens pētīja erozijas procesus, meklēja arvien jaunus smilšu veidojumus.

Viņš neaiztika gliemežvākus, atstādams tos turpat, kur ūdens tos izskalojis krastā.

Retu reizi viņš ieklīda pļavās starp kāpām. Tās bija tik trauslas, katra pēda nodarīja postījumus un izraisīja pārmaiņas. Sems naski cīnījās pret pārmaiņām.

Bija arī tādas dienas, kad Sems labprātāk devās uz mežmalu, aiz kāpām, kur no ezeriem un muklājiem skanēja dzīvības un mūzikas balsis. Dažreiz no rītiem viņam gribējās slīgt vienatnē un pustumsā, izvairīties no viļņu dārdiem un austošās saules spožās gaismas. Viņš tad varēja nekustīgi stāvēt, kamēr minūtes rit viņam garām, gluži kā pacietīgs gārnis, kurš gaida neuzmanīgas zivs parādīšanos.

Dažreiz kaut kur pusceļā starp dīķiem un vītolu audzēm, un ūdenslēcām Sems zaudēja apziņu, ka eksistē vēl cita pasaule. Šeit, kur aligators, paslēpies niedrēs, notiesā savas vakariņas, bruņrupucis sauļojas uz baļķa un kuru katru brīdi var kļūt par aligatora ēsmu, Sema uztverē ritēja daudz reālāka dzīve nekā pie cilvēkiem.

Pavisam retu reizi Sems aizklīda garām dīķiem un iemaldījās ēnainajā mežā. Anabella mīlēja mežu.

Reizēm viņu pievilka purvs un mistērijas, ko tas. slēpa sevī. Šeit dzīve ritēja cikliski, un Semam šis cikls bija labi saprotams - augšana un sairšana, dzīve un nāve. Tādi bija dabas likumi, un Sems tos pieņēma. Šos likumus nenoteica cilvēks, -un, kamēr vien Sems spēs,, viņš gādās, lai cilvēks neiejauktos dabas dzīves ritējumā.

Purva malā viņš pavēroja krabjus, kas naski rosījās dūņās, ka paukšķēja vien. Sems zināja, ka, tiklīdz viņš aizies prom, parādīsies jenoti un citi plēsoņas, izkārpīs rosīgos krabjus no viņu slēptuvēm, un tad tik sāksies dzīres.

Visam savs laiks.

Nu, kad pavasaris jau bija pašā plaukumā, viļņojošā vārpata pamazām mainīja krāsu no dzeltenbrūni zeltainas uz zaļo, velēnā uzziedēja mēļas margrietiņas. Sems šajā salā bija pieredzējis atnākam jau vairāk nekā trīsdesmit pavasarus, taču viņam joprojām neapnika vērot pārvērtības, ko tie nesa sev līdzi.

Zeme bija viņa sievas īpašums, tā tika nodota mantojumā no paaudzes uz paaudzi. Un tajā pašā brīdī, kad Sems spēra pirmo soli uz šīs salas, arī viņš sāka to izjust kā savu. Tāpat, kā tajā pašā brīdī, kad Sems ieraudzīja Anabellu, viņš saprata, ka šī sieviete piederēs viņam. Semam neizdevās noturēt sievieti, bet viņam palika zeme.

Sems bija fatālists - vai varbūt bija par tādu kļuvis. No sava likteņa neviens nespēja izvairīties.

Viņš bija ieguvis zemi no Anabellas, un viņš to rūpīgi kopa, nikni sargāja un nekad neatstāja.

Lai gan kopš tā laika, kad Sems naktīs trūkās augšā un sniedzās pakaļ sievas rēgam, bija pagājuši jau daudzi gadi, tomēr joprojām viņš redzēja Anabellu itin visās vietās uz Kaisles salas.

Šīs maldīgās tikšanās reizes sāpēja un sniedza mierinājumu dvēselei.

Sems palūkojās uz koku atkailinātajām saknēm vietā, kur upe nežēlīgi grauza purva malu. Daži viņam ieteica kaut ko darīt, lai pasargātu malu. Taču Sems uzskatīja, ka daba pati zina, ko dara. Ja cilvēks - vienalga, labu vai ļaunu mērķu vadīts, - gribēs mainīt upes tecējumu, kādas gan sekas šāda rīcība var atstāt citās jomās?

Nē, Sems atstās visu, kā ir, un ļaus, lai zeme un jūra, vējš un lietus paši izcīna šo kauju savā starpā.

Keita no dažu pēdu attāluma vēroja Semu. Viņš bija stiegrains gara auguma vīrs ar saulē iedegušu ādu un tumši rudiem, sirmot sākušiem matiem. Viņa saspringtās lūpas reti smaidīja, bet vēl retāk smaids ielija mainīgajās, kastaņbrūnajās acīs. Gar tām vijās dziļas līnijas, kas, lai arī cik dīvaini tas šķistu, padarīja vīrieša seju vēl glītāku.

Semam bija lielas plaukstas un pēdas, tās bija iedzimušas arī viņa dēlam. Tomēr Keita labi zināja, ka Sems spēj kustēties tik klusu, ar tādu pārdabisku grāciju, kāda nebija pa spēkam nevienam pilsētniekam.

Divdesmit gadu laikā Sems ne reizi nebija paudis prieku par Keitas klātbūtni vai licis viņai nojaust, ka gribētu, lai Keita brauc projām. Viņa gluži vienkārši atbrauca un palika, lai izpildītu savu uzdevumu. Vājuma brīžos Keita atļāvās pārdomāt, ko gan Sems domātu, darītu vai teiktu, ja viņa pēkšņi sakravātu savas mantas un aizbrauktu.

Taču viņa nekur nebrauca un diezin vai kādreiz vairs aizbrauks projām no salas.

Viņa gandrīz visus šos divdesmit gadus mīlēja Semu Heta-veju.

Keita izslēja plecus un iecirta zodu. Lai gan viņai bija aizdomas, ka Sems jau manījis viņu turpat līdzās, viņa pavisam skaidri zināja, ka Sems pirmais nesāks runāt, iekams viņa pati Semu neuzrunās.

“Šorīt ar prāmja rīta reisu atbrauca Džo Elena.”

Sems joprojām vēroja vanagu, kas meta lokus pie debesjuma. Jā, viņš zināja, ka Keita ir turpat, tāpat kā viņš saprata, ka viņas klātbūtnei ir kāds nopietns iemesls, kura dēļ viņa atnākusi līdz pat purvam. Keita nekādā ziņā nebija no tām sievietēm, kuras interesē dūņas un aligatori.

“Kāpēc?” Sems noprasīja, un Keitai pār lūpām izlauzās nepacietīga nopūta.

“Šeit taču ir viņas mājas, vai ne?”

Sems lēni izrunāja katru vārdu, kā negribēdams tos teikt. “Tikai neiedomājies, ka viņa tās uzskata par mājām. Jau sen vairs ne.”

“Lai arī kā viņa uzskatītu, tās ir viņas mājas. Tu esi viņas tēvs, un tu gribēsi apsveikt viņu ar atgriešanos.”

Sems atcerējās vecāko meitu. Un viņa acu priekšā pavisam skaidri nostājās sievas tēls, iesveļot viņa sirdī gan dusmas, gan izmisumu. Taču balss skanēja pavisam vienaldzīgi.

“Es vēlāk aiziešu.”

“Sem, ir pagājuši gandrīz divi gadi, kops Džo Elena pēdējo reizi bija mājās. Dieva dēļ, ej un sasveicinies ar savu meitu!” Sems aizkaitināts, juzdamies mazliet neērti, sāka mīņāties. Keitai nezin kāpēc parasti izdevās viņā izraisīt šādas sajūtas.

“Vēl jau laika gana, ja vien viņa šajā pēcpusdienā negrasās doties ar prāmi atpakaļ uz kontinentu. Cik es atceros, viņa nekad nav spējusi ilgstoši uzturēties vienā vietā. Un nespēja vien sagaidīt, kad varēs aizlaisties no Kaisles salas.”

“Iestāšanās koledžā, savas karjeras un dzīves veidošana vēl nav bēgšana.” Lai gan Sems pat nepakustējās un neizdvesa ne skaņas, Keita zināja, ka viņas raidītā bulta trāpījusi mērķī, un viņa jau sāka nožēlot, ka to izšāvusi. “Viņa ir atgriezusies, Sem. Man neliekas, ka viņa tuvākajā laikā plāno atkal doties kaut kur projām, un ne jau par to ir runa.”

Keita piesoļoja Semam tuvāk, stingri saņēma viņu aiz rokas un pagrieza pret sevi. Bija brīži, kad vajadzēja Semam iemest sejā acīmredzamus faktus. Un tieši to Keita grasījās darīt.

“Viņai kaut kas sāp. Sem, viņa izskatās pavisam slikti. Viņa zaudējusi svaru un ir bāla kā līķis. Viņa apgalvo, ka neesot slimojusi, bet viņa melo. Džo izskatās tā, it kā varētu sabrukt, ja tikai kāds niknāk paskatītos uz viņu.”

Pirmo reizi Sema skatienam pārslīdēja raižu ēna.

“Vai viņai darbā kāds nodarījis pāri?”

Tad nu beidzot, Keita nodomāja, taču centās neizrādīt apmierinājumu.

“Tas nav tāds pāridarījums,” viņa jau pieļāvīgākā balsī skaidroja. “Sāpe mīt sirdī. Es nevaru to uztaustīt, bet tā tur ir. Viņai ir vajadzīgas mājas, ģimene. Viņai ir vajadzīgs tēvs.”

“Ja Džo radušies kādi sarežģījumi, gan jau viņa ar tiem tiks galā. Vienmēr ir tikusi.”

“Tu gribēji teikt, ka viņai vienmēr ir nācies to darīt,” Keita atcirta. Viņai gribējās purināt Semu tik ilgi, līdz izdotos salauzt valni, ko viņš uzcēlis ap savu sirdi. “Nolādēts, Sem, viņai vajag tevi!”

Sems raudzījās Keitai garām uz purvu tālumā.

“Viņa jau vairs nav tajā vecumā, kad viņai biju vajadzīgs es, lai apsaitētu nobrāzumus un dziedētu zilumus.”

“Jā, tā ir gan.” Keita atlaida Sema roku. “Viņa joprojām ir tava meita. Viņa tāda būs vienmēr. Bella nebija no tām, kuras vienkārši aiziet, Sem.” Viņa cieši vēroja Sema seju un, teikdama turpmākos vārdus, enerģiski purināja galvu. “Braiens, Džo un Leksija viņu zaudēja. Bet viņi nedrīkst zaudēt arī tevi.” Semam krūtīs viss sažņaudzās, un viņš aizgriezās, lai paraudzītos uz purvu, zinādams, ka spiediens pakrūtē atkal pastiprināsies, tiklīdz viņš šeit paliks viens.

“Es taču teicu, ka vēlāk aiziešu. Ja Džo Elena man kaut ko grib teikt, viņa to varēs pateikt arī vēlāk.”

“Gan jau tu drīz vien apjēgsi, ka tev ir kas sakāms Džo, viņiem visiem.”

Keita aizgāja un atstāja Semu vienu, cerēdama, ka viņš drīz vien visu sapratīs.

4

Braiens stāvēja rietumu terases durvīs un lūkojās uz savu māsu. Viņš ievēroja, ka Džo izskatās pavisam trausla un tramīga. It kā apmaldījusies saules gaismā un ziedu pļavās, viņš domās precizēja. Džo mugurā joprojām bija tās pašas platās bikses un milzīgais džemperis - apģērbs, kurā viņa bija atbraukusi, - tikai uz deguna bija uzliktas saulesbrilles apaļos, smalkos rāmīšos. Braiens iedomājās, ka tieši tādā tērpā, iespējams, Džo medī sižetus savām fotogrāfijām, taču šajā brīdī drēbes vēl tikai vairoja iespaidu par to, ka kaut kas nav kārtībā.

Lai gan Džo vienmēr, cik vien Braiens atcerējās, bija ciets rieksts. Pat bērnībā viņa uzstāja, ka visu darīs pati - pati atradīs visas atbildes, atrisinās visas mīklas, izcīnīs visas cīņas.

Viņa ne no kā nebaidījās, kāpa visos kokos, cik vien augstu varēja, peldēja pāri viļņiem, cik vien tālu varēja, un skrēja caur mežu, cik vien ātri varēja. Braiens prātoja, ka viņa to droši vien darīja tikai tādēļ, lai apliecinātu sevi. Viņam šķita, ka Džo Elena vienmēr ir tiekusies kaut ko apliecināt.

Pēc tam kad māte aizgāja, Džo kā neprātīga mēģināja pierādīt, ka viņai nekas un neviens cits nav vajadzīgs, tikai viņa pati.

Toties tagad viņai kaut kas ir vajadzīgs. Viņš paspēra soli no savas paslēptuves, bet neko neteica, kad Džo pagrieza galvu un caur tonētajām briļļu lēcām paskatījās uz brāli. Tad viņš apsēdās šūpuļkrēslā blakus Džo un ielika māsai klēpī šķīvi, kuru bija viņai atnesis.

“Ēd!” Tas bija viss, ko viņš teica.

Džo paskatījās uz cepto cāli, svaigo kāpostu salātiem un zeltaino cepumu.

“Vai tās ir īpašas pusdienas?”

“Lielākā daļa apmeklētāju šodien gribēja ņemt līdzi pusdienas. Pārāk jauks laiks, lai ēstu telpās.”

“Keita teica, ka tu esot ļoti aizņemts.”

“Pietiekami aizņemts.” Ieraduma vadīts, Braiens atspērās ar kāju, un šūpuļkrēsls sakustējās. “Bet ko tu te dari, Džo?”

“Man pēkšņi likās, ka pienācis īstais brīdis atbraukt šurp.” Džo pacēla vistas stilbiņu un iekodās tajā. Viņai kuņģī viss sažņaudzās un sagriezās, it kā vēders vēl nebūtu ticis skaidrībā, vai maz grib pieņemt ēdienu. Džo uzstājīgi norija nokosto kumosu. “Es darīšu savu darbu un nemaisīšos tev pa kājām.”

Braiens mirkli ieklausījās šūpuļkrēsla čīkstoņā, pārdomādams, ka vajadzētu to ieeļļot.

“Ja pareizi atceros, es nekad neesmu teicis, ka tu man maisītos pa kājām,” viņš maigi atgādināja.

“Toties Leksijai gan.” Džo, nokodusi vēl vienu vistas gaļas kumosu, drūmi paskatījās uz maigi sārtajām, vijīgajām ģerānijām, kuras liecās pāri betona apmalei, ko rotāja apaļi eņģelīši. “Vari viņai pateikt, ka man pat prātā nenāk ierobežot viņas stilu.”

“Pasaki to viņai pati!” Braiens atvēra termosu, ko bija atnesis sev līdzi, un ielēja vāciņā svaigi gatavotu limonādi. “Es nejaukšos jums abām pa vidu, lai jūs nevarētu man uzbrukt no abām pusēm.”

“Labi, tad nemaisies tajā visā!” Džo sāka sāpēt galva, tomēr viņa paņēma krūzīti un iemalkoja piedāvāto dzērienu. “Es nespēju saprast, kāpēc viņa mani tik ļoti necieš.”

“Nespēju pat iedomāties,” Braiens, lēni stiepdams vārdus, sacīja, tad pacēla termosu pie lūpām un iedzēra tieši no kakliņa. “Tu gūsti panākumus, esi slavena, finansiāli neatkarīga uzlecošā zvaigzne savā nozarē. Tev ir tas, ko viņa tik ļoti vēlas.” Braiens paņēma rokā cepumu, pārlauza to uz pusēm un vienu daļu pastiepa Džo. “Es nezinu, kāpēc tas viņu tik šausmīgi sanikno.”

“Es to paveicu pati saviem spēkiem. Ne jau tādēļ es strādāju kā negudra, lai dižotos viņas priekšā.” Daudz nedomājot, Džo iestūķēja mutē cepuma kumosu. “Es taču neesmu vainīga, ka viņa ir aizrāvusies ar bērnišķīgām fantāzijām par to, kā viņas vārds izskatīsies neona gaismā un kā cilvēki viņu apbērs ar ziediem.”

“Tas, ka tu šo viņas vēlmi uzskati par bērnišķīgu, vēl nemaina viņas attieksmi pret to.” Pirms Džo paguva kaut ko iebilst, Braiens viņai pamāja ar roku. “Un es esmu jums abām pa vidu. Manis pēc jūs abas varat kaut vai pie pirmās izdevības izkauties. Bet es gan gribētu tevi brīdināt, ka viņa bez liekas piepūles tevi uzvarētu.”

“Man nenāk ne prātā ar Leksiju kauties,” Džo pagurušā balsī attrauca. Viņa sajuta glicīniju smaržu, kas plūda pāri netālajam dzelzs režģim, - arī šī smarža kopš bērnības glabājās Džo spilgtā atmiņā. “Es neatbraucu šurp, lai ar kādu kautos.” “Es domāju, ka tā būtu laba atrakcija.”

Šis teikums izvilināja vieglu smaida atblāzmu Džo lūpās. “Varbūt es esmu pieņēmusies spēkā.”

“Brīnumi mēdz notikt. Ēd savus salātus!”

“Neatceros, ka tu agrāk arī būtu pratis tā izrīkot.”

“Es vairs neesmu tik labsirdīgs kā agrāk.”

Iesmējusies Džo paņēma dakšiņu un iebakstīja kāpostu salātos.

“Pastāsti, kas jauns šeit noticis, Brai, un kas palicis pa vecam!” Palīdzi man atgriezties mājās, viņa nodomāja, bet skaļi pateikt to nespēja. Palīdzi man atgriezties mājās!

“Ļauj man padomāt! Džifs Verdons piebūvēja vēl vienu istabu Verdonu kotedžai.”

“Izbeidz man stāstīt avīžu jaunumus!” Džo uzacis savilkās. “Mazais Džifs, kaulainais zeņķis ar spuraino matu cekulu. Tas, kurš vienmēr grozījās Leksas tuvumā?”

“Tas pats. Džifs tagad kļuvis apaļāks un lieliski prot rīkoties ar āmuru un zāģi. Veic visus remontdarbus. Joprojām slaistās Leksas tuvumā, taču es teiktu, ka tagad viņš zina, ko grib panākt.”

Džo iesmējās un, daudz nedomādama, iebāza mutē pamatīgu karoti ar salātiem.

“Viņa taču to nabaga puisi dzīvu apēdīs.”

Braiens paraustīja plecus.

“Var jau būt, bet man liekas, ka viņu sagremot būs grūtāk, nekā Leksai varētu likties. Sandersu skuķis Reičela saderinājās ar kaut kādu puisi no koledžas Atlantā. Taisās septembrī pārcelties uz turieni.”

“Reičela Sandersa.” Džo mēģināja atsaukt atmiņā meitenes izskatu. “Vai tā, kura šļupstēja, vai arī tā, kura vienmēr ķiķināja?”

“Viņa ķiķināja - pietiekami skaļi, lai apkārtējiem ausis plīstu pušu.” Priecīgs par to, ka Džo ēd, Braiens pārlika roku pār šūpuļkrēsla atzveltni un atslābinājās. “Vairāk nekā pirms gada nomira vecā Ficsimonsa kundze.”

“Vecā Ficsimonsa kundze,” Džo nomurmināja. “Viņa mēdza uz savas mājas lieveņa lobīt austeres, un viņas slinkais medību suns gulēja viņai pie kājām.”

“Medību suns arī nomira tūlīt pēc savas saimnieces. Laikam jau viņš neredzēja īpašu jēgu dzīvot viens pats.”

“Viņa man ļāva sevi fotografēt,” Džo atcerējās. “Toreiz, kad es vēl biju bērns un tikai mācījos to darīt. Mapn joprojām saglabājušās tās fotogrāfijas. Dažas nemaz nebija sliktas. Dei-vida kungs man palīdzēja tās attīstīt. Laikam gan es uzvedos briesmīgi apnicīgi, bet viņa mierīgi sēdēja savā šūpuļkrēslā un ļāva man mācīties, viņu fotografējot.” Atgāzusies šūpuļkrēslā, Džo mēģināja pielāgoties tā ritmam, tikpat lēnam un monotonam kā dzīves ritms uz visas salas. “Ceru, ka viņa aizgāja viegli un bez sāpēm.”

“Viņa nomira miegā, sasniegusi pieklājīgu vecumu - deviņdesmit sešus gadus. Kas gan varētu būt vēl skaistāks?”

“Tev taisnība.” Džo aizvēra acis, aizmirsusi ēdienu. “Kas notika ar viņas kotedžu?”

“To nodeva mantojumā. Pendltoni 1923. gadā nopirka lielāko daļu no Ficsimonsu zemes, bet vecajai Ficsimonsa kundzei joprojām piederēja viņas namiņš un zemes strēmele, uz kuras tas atradās. To mantoja viņas mazmeita.” Braiens atkal pacēla termosu un šoreiz iedzēra no tā pamatīgu malku. “Daktere. Tagad viņai te, uz salas, ir prakse.”

“Tātad uz Kaisles salas ir ārsts?” Džo iepleta acis un sarauca pieri. “Nu, nu! Kāda civilizācija! Vai cilvēki iet pie viņas?” “Šķiet, ka pamazām sāk. Viņa te ir iedzīvojusies.”

“Tad jau viņa laikam būs pirmā, kura pēdējo - cik, desmit? - gadu laikā šeit apmetas uz pastāvīgu dzīvi.”

“Tā laikam sanāk.”

“Nespēju pat iedomāties, kāpēc...” Džo pēkšņi saprata. “Tā taču nevar būt Kērbija! Kērbija Ficsimonsa? Bērnībā viņa pāris vasaru pēc kārtas pavadīja uz salas.”

“Man liekas, ka viņa ļoti labprāt atgriezās.”

“Nolādēts! Kērbija Ficsimonsa - daktere, lai nu vēl kas!” Džo pārņēma prieks, pārsteidzoša sajūta, kuru viņa gandrīz jau bija aizmirsusi. “Mēs toreiz bijām diezgan labas draudzenes. Es atceros to vasaru, kad Deivida kungs atbrauca, lai fotografētu salu, un atveda līdzi savu ģimeni.”

Džo garastāvoklis jūtami uzlabojās, atceroties draudzeni ar ziemeļniecisko akcentu un abu kopīgos piedzīvojumus īstajā dzīvē un iedomu pasaulē.

“Tu aizskrēji ar viņa dēliem un aizmirsi mani,” Džo turpināja kavēties atmiņās. “Kad es nediedelēju, lai Deivida kungs man atļauj fotografēt ar viņa fotoaparātu, parasti kaut kur devos kopā ar Kērbiju, un mēs abas gandrīz vienmēr iekūlāmies kādās nepatikšanās. Ak Jēzus, kopš tā laika pagājuši jau divdesmit gadi. Tā bija vasara, kad...”

Braiens pamāja un Džo vietā pabeidza teikumu:

“Tā vasara, kad no mums aizgāja mamma.”

“Viss ir ārpus fokusa,” Džo nomurmināja, un prieks viņas balsī izgaisa. “Karsta saule, garas dienas, ar skaņām pielijušas, tveicīgas naktis. Visas sejas.” Džo pabāza pirkstus aiz briļļu rāmjiem, lai paberzētu acis. “Celšanās saullēktā, lai varētu sekot Deivida kungam. Sviestmaizes ar šķiņķi un atvēsināšanās upē. Mamma sameklēja man veco fotoaparātu - to antīko “Brotvnie” -, un es metos prom uz Ficsimonsu kotedžu un fotografēju veco Ficsimonsa kundzi, līdz viņa lika, lai mēs ar Kērbiju pazūdam. Stundām ilgi, līdz saule jau norietēja un mamma sauca mūs mājās vakariņās.”

Džo cieši aizvēra acis.

“Tik daudzi tēli, tik daudzas sejas, tomēr neviena no tām nav skaidri saskatāma. Un tad viņas vairs nebija. Kādu rītu es pamodos, gatava doties savos parastajos ikdienas darbos, bet viņas vairs nebija mājās. Un neko vairs nevarēja līdzēt.”

“Vasara bija beigusies,” Braiens klusi piebalsoja. “Mums visiem.”

“Jā.” Džo rokas jau atkal sāka trīcēt. Viņa iebāza roku kabatā, lai izvilktu cigaretes. “Vai tu kādreiz domā par viņu?” “Kāpēc man to vajadzētu darīt?”

“Vai tu nekad neesi domājis, uz kurieni gan viņa toreiz devās? Ko viņa tur darīja?” Džo nodrebinājās. Viņa pēkšņi atcerējās nedzīvās acis ar garajām skropstām. “Kāpēc viņa to darīja?”

“Man ar to nav nekāda sakara.” Braiens piecēlās un paņēma šķīvi. “Tev arī ne. Nevienam no mums visiem vairs nav nekāda sakara ar to, kas noticis. Džo Elena, kopš tās vasaras pagājuši divdesmit gadi, un man šķiet, ka ir mazliet par vēlu sākt par to uztraukties.”

Džo pavēra lūpas, bet tad aprāvās, jo Braiens pagriezās un iegāja atpakaļ mājā. Bet Džo nodomāja, ka tomēr uztraucas par to. Un viņai ir ļoti bail.

Leksija joprojām kaisa dusmās, kad pāri kāpām devās pludmales virzienā. Viņa bija pārliecināta, ka Džo atgriezusies uz salas, lai ierobežotu māsas panākumus un viņas švītīgo dzīvi. Un fakts, ka Džo tikai bija rīkojusies tāpat kā savulaik Leksijā, ierazdamās Svētnīcā, viņai nelikās svarīgs.

Džo tagad vicinās spārnus un triumfējot ķērks, bet Leksijai nāksies padevīgi atzīt savu vainu. Doma vien par tādu iznākumu lika asinīm Leksijas dzīslās vārīties, viņai skrienot pa nomīdītajām smiltīm pāri kāpām, aiz sevis atstājot smilšu vērpetes, ko gaisā sacēla sandales.

Šoreiz nē, Leksija pati sev solīja. Šoreiz viņa nenokārs galvu, neļaus nevienam uztvert sevi kā niecību Džo kārtējo panākumu, kārtējā ceļojuma vai kārtējā brīnuma priekšā. Viņa vairs negrasās tēlot slavenības mazo māsu. Viņa ir izaugusi no šīs lomas, Leksija pati sevi mierināja. Un bija pienācis laiks, lai to saprastu arī visi pārējie.

Stāvajā pludmalē izklaidus gulēja cilvēki. Viņi bija iezīmējuši katrs savu vietu ar izklātiem palagiem un krāsainiem saulessargiem. Leksija ievēroja vairākus atpūtniekus ar koši svītrainajām pusdienu kastītēm no Svētnīcas.

Nāsīs iesitās jūras, iedeguma krēma un ceptas vistas gaļas smarža. Kāds mazulis bēra smiltis sarkanā spainītī, bet viņa māte pārnēsājamas nojumes ēnā lasīja grāmatu. Kāds vīrietis zem nežēlīgās saules stariem lēnām un pakāpeniski pārvērtās par vēzi. Divi pāri, kuriem Leksija bija pasniegusi brokastis, bija sarīkojuši kopīgu pikniku un skaļi smējās, no pārnēsājamā radiouztvērēja skanot Enijas Lenoksas talantīgajai balsij.

Leksija negribēja viņus - nevienu no viņiem - šeit satikt. Šī bija viņas pludmale un viņas personiskās dzīves krīze. Lai izvairītos no ļaudīm, viņa pagriezās un devās projām no šīs pagaidu apmetnes - uz leju gar krasta izliekumu.

Leksija ievēroja kādu cilvēku peldamies ūdenī, redzēja pamirdzam saulē iedegušus, slapjus plecus, saulē izbalējušus matus. Džifs patiešām bija uzticams radījums, Leksija nodomāja, un šajā brīdī tieši viņš varēja Leksijai palīdzēt. Pusdienu pārtraukumā viņš regulāri nāca šurp, lai mazliet nopeldētos. Un Leksija labi zināja, ka patīk Džifam.

Viņa prātoja, ka puisis nemaz necentās to slēpt, un viņa jau nu nebija no tām, kuras atraidīs glīta vīrieša uzmanības apliecinājumus. īpaši jau tādos brīžos, kad viņas patmīlība prasījās pēc mierinājuma. Leksija nodomāja, ka neliels flirts un seksa iespējas varētu dienu atkal ievirzīt pareizajās sliedēs.

Ļaudis runāja, ka mātei paticis flirtēt. Leksija toreiz vēl bija pārāk maza, viņas atmiņās vairs palikuši tikai neskaidri tēli un izgaisušas smaržas, taču viņa cerēja, ka gan jau arī viņai izdosies apgūt flirta mākslu. Mātei patika vienmēr labi izskatīties, uzsmaidīt vīriešiem. Un, ja vien teorija par slepeno mīļāko atbilda patiesībai, acīmredzot Anabella vismaz ar vienu vīrieti bija darījusi ko vairāk nekā vienkārši uzsmaidījusi viņam. Katrā ziņā pēc mēnešiem ilgušas izmeklēšanas policija palika pie šīs versijas.

Leksija uzskatīja, ka ir laba seksā; viņai tas bija teikts bieži, un viņai likās, ka tas nemaz nav slikti. Leksija nezināja citus tik labus paņēmienus, kā mazināt sasprindzinājumu un vienlaikus atrasties kāda cilvēka uzmanības pašā centrā.

Un viņai patika lieliskā sajūta, ko sniedza sekss. Un tam, ka lielāko daļu vīriešu pat neinteresēja, vai sieviete tajā brīdī domā par viņiem vai par kārtējo glīto zēnu no Holivudas, nemaz nebija nozīmes. Kamēr vien viņai izdevās loma un neaizmirsās teksts.

Leksija uzskatīja, ka viņa dzimusi, lai spēlētu teātri. Un viņa nolēma, ka pienācis laiks pavērt Džifam Verdonam priekškaru.

Viņa nometa līdzpaņemto dvieli. Leksija nemaz nešaubījās, ka Džifs viņu vēro. Vīrieši tā parasti darīja. Gluži tāpat kā uz skatuves, Leksija spēlēja no visas sirds. Stāvēdama netālu no krasta, viņa noņēma saulesbrilles un ļāva tām nevērīgi nokrist uz dvieļa. Tad viņa lēnām izkāpa no sandalēm un, satvērusi kleitas malu, ar slinkas striptīza dejotājas kustībām sāka izģērbties. Bikini zem kleitas nenosedza necik daudz vairāk kā striptīza dejotāju biksītes un krūšu galiņu uzlikās.

Nometusi plāno kokvilnas kleitu, viņa papurināja galvu, ar abām rokām atglauda matus no pieres un tad ar jūras nāras cienīgu gurnu šūpošanos iebrida jūrā.

Džifs ļāva, lai nākamais vilnis pārlec viņam pār galvu. Viņš labi saprata, ka ikviens solis, ikviena Leksijas kustība tika veikta apzināti. Bet tam nebija nozīmes. Džifs nespēja atraut acis no Leksijas, nespēja novērst to, ka viņa loceklis piebriest un kļūst ciets, kamēr Leksija stāv turpat krastmalā ar saviem kairinošajiem auguma izliekumiem un bāli zeltaino ādu, saules noglāstītajām cirtām.

Kad Leksija iebrida ūdenī un tas pacēla viņas augumu, Džifs prātoja, kāda varētu būt sajūta, līdz ar viļņiem ritmiski šūpojoties viņā. Džifs pamanīja, ka Leksija arī viņu vēro, viņas smejošajās acīs atmirdzēja jūras zaļums.

Leksija iegremdējās ūdenī, tad atkal izslējās. Viņas slapjā āda mirguļoja saulē, ūdens lāsoja pār to. Un viņa skaļi iesmējās.

“Šodien auksts ūdens!” Leksija sauca. “Un diezgan lieli viļņi.”

“Parasti tu agrāk par jūniju nemēdz peldēties.”

“Varbūt es šodien tieši gribēju atvēsināties.” Viņa ļāva ūdenim nest sevi Džifam tuvāk. “Un baudīt viļņus.”

“Rīt būs vēl vēsāks un lielāki viļņi,” Džifs apgalvoja. “Tuvojas lietus.”

“Hmm...” Leksija mirkli gulēja uz muguras, ļaudamās viļņiem un vērodama blāvi zilās debesis. “Varbūt es rīt atkal atnākšu.” Viņa ļāva kājām nogrimt, nostājās ūdenī un, skatīdamās uz Džifu, sāka ūdeni kult ar rokām.

Viņa bija pieradusi, ka Džifa tumši brūnās acis viņu pastāvīgi vēro jau kopš pusaudžu vecuma. Viņi abi bija vienos gados, bija izauguši plecu pie pleca, taču Leksija pamanīja, ka pēdējā, Ņujorkā pavadītā gada laikā ar draugu notikušas pārmaiņas.

Viņa sejas vaibsti bija kļuvuši smalkāki, lūpas sakniebušās ciešāk un skatiens kļuvis pašapzinīgāks. Garās skropstas, kuru dēļ bērnībā citi zēni Džifu nežēlīgi ķircināja, vairs nelikās sievišķīgas. Gaišbrūnie mati slējās asā ezītī un bija saulē vēl vairāk izbalojuši. Kad Džifs uzsmaidīja Leksijai, vaigos iegūla bedrītes - vēl viena posta zīme zēna bērnībā.

“Vai redzi kaut ko interesantu?” puisis vaicāja Leksijai.

“Varētu kaut ko ieraudzīt.” Meitene nolēma, ka viņa balss piestāv sejai. Pieauguša vīrieša balss. Trīsas vēderā kļuva negaidīti spēcīgas. “Varētu gan.”

“Es pieļauju, ka tu zināji, kāpēc peldi šurp gandrīz pilnīgi kaila. Ne jau tādēļ, lai es varētu papriecāties par šo skatu, bet gan lai pateiktu man, ko tu gribi. Vai arī ļausi, lai es to uzminu?”

Leksija iesmējās, turēdamās pretī straumei, lai starp viņiem saglabātos ķircinošs attālums.

“Varbūt es tikai gribēju atvēsināties.”

“Droši vien.” Džifs arī pasmaidīja, juzdamies iepriecināts, ka saprot šo meiteni pat vēl labāk, nekā viņa spēj iedomāties. “Dzirdēju, ka šorīt ar prāmi šurp atbraukusi Džo.”

Smaids nozuda no Leksijas sejas, un acīs pavizēja ledains aukstums.

“Nu un tad?”

“Tad nu tu gribi ļaut vaļu jūtām? Gribi izmantot mani?” Kad Leksija nošņācās un atspērās, lai peldētu atpakaļ uz krastu, Džifs satvēra viņu aiz jostasvietas. “Es tev pakalpošu,” Džifs sacīja, kamēr Leksija centās izrauties brīvībā. “Es tik un tā jau sen to gribēju izdarīt.”

“Novāc rokas...” Teikuma beigas izskanēja vairs tikai kā pārsteigts ņurdiens tieši Džifa lūpās. Viņai pat prātā nebija ienācis, ka uzticamais Džifs Verdons varētu kustēties tik veikli vai tik neatlaidīgi.

Viņa nebija pamanījusi, ka Džifa rokas ir tik lielas, tik spēcīgas, ka viņa lūpas ir tik... seksīgas, kad vēsām jūras ūdens pērlītēm aplipušas pieplok pie viņas mutes. Skata pēc Leksija vēl mēģināja Džifu atgrūst, bet pretošanās mēģinājumus izjauca dziļa, vaidam līdzīga nopūta, pēc kuras meitenes lūpas pavērās un lūdzās pēc turpinājuma.

Viņa garšoja tieši tā, kā Džifs bija iedomājies, - karsta un nogatavojusies elpa, seksīga kaķēna slidenas un miklas lūpas. Visas fantāzijas, kurās viņš jau desmit gadus bija veldzējies, izplēnēja un atjaunojās svaigās, mežonīgās krāsās, kuras caurvija nebeidzama mīla un izmisuma pilna iekāre.

Kad Leksija apvija kājas Džifam ap vidukli un sāka šūpot savu augumu, viņš jutās kā apmaldījies.

“Es tevi gribu.” Džifs atrāva savas lūpas no viņas mutes un straujiem skūpstiem apbēra meitenes kaklu, bet viļņi tikmēr skalojās ap viņu augumiem, pārvēršot tos mežonīgā locekļu jūklī. “Nolādēts, Leksa, tu taču zini, ka es tevi vienmēr esmu gribējis.”

Ūdens plūda pāri Leksijas galvai, piepildot to ar mežonīgu dārdoņu. Jūra vilka viņu arvien dziļāk, viņai reiba. Un tad

Leksija atkal izslējās reibinošajos saules staros, un Džifa lūpas no jauna pieplaka pie viņas mutes.

“Dari to! Tagad, tūlīt pat!” Viņa elsoja, pārsteigta, cik ļoti to vēlas, iekāre viņu žņaudza arvien ciešāk. “Šeit pat.”

Cik vien Džifs spēja sevi atcerēties, viņš vienmēr bija gribējis iegūt Leksiju. Bijis gatavs, gribējis to darīt, ar nepacietību gaidījis īsto mirkli. Viņa augumā pulsēja mokoša sajūta, vēlme ieiet Leksijā, turēt viņu savās rokās. Un Džifs saprata, ja viņš ļaus šai kaislībai gūt virsroku pār saprātu, viņš vienā mirklī iegūs un tūlīt pat zaudēs šo meiteni.

Tāpēc viņš atlaida rokas no Leksijas vidukļa, nolaida tās zemāk, satvēra un saka ņurcīt viņas dibenu, ar īkšķiem vēl vairāk kaitinādams viņu, līdz Leksijas skatiens kļuva tumšs un neko neredzošs.

“Es esmu gana gaidījis, Leks.” Un viņš atlaida meiteni. “Arī tu vari pagaidīt.”

Leksija centās palikt viļņu virspusē, izspļāva ūdeni un platām acīm blenza uz Džifu.

“Pie joda, par ko tu tagad runā?”

“Man nenāk ne prātā tev pakasīt aiz auss un tad noskatīties, kā tu apmierināta murrādama aizej.” Viņš pacēla roku un atmeta no pieres slapjo matu šķipsnu. “Kad tu gribēsi kaut ko vairāk, tu zini, kur mani meklēt.”

“Cūka tu tāds!”

“Ej un nomierinies! Mēs parunāsim, kad tev būs bijis laika diezgan visu mierīgi pārdomāt.” Džifs pastiepa roku un satvēra Leksijas elkoni. “Kad es mīlēšos ar tevi, es to darīšu tā, lai mēs abi justos apmierināti. Arī tev nāksies domāt par to, ko mēs darām.”

Leksija izrāva savu roku.

“Neuzdrošinies man vēl kādreiz pieskarties, Džif Verdon!”

“Es ne tikai tev pieskaršos,” viņš uzsauca meitenei, kad viņa jau ieslīga ūdenī, lai peldētu uz krasta pusi. “Es tevi apprecēšu,” viņš klusi piebilda - tā, ka to dzirdēja tikai viņa paša ausis. Viņš smagi nopūtās, vērodams, kā Leksija izkāpj no ūdens. “Ja ne, es padarīšu sev galu.”

Lai remdētu trīsas savā augumā, viņš ienira zem ūdens. Bet Leksijas garša joprojām dedzināja viņa lūpas, un Džifs nolēma, ka viņš ir vai nu pats gudrākais, vai arī visdumjākais vīrs uz Kaisles salas.

Džo tikko bija sasparojusies, lai izietu pastaigā, un sasniegusi dārza malu, kad pa taku uz mājas pusi brāzās Leksija. Viņa nebija velti kavējusi laiku, lai noslaucītos, līdz ar to plānā kleitiņa bija pielipusi viņai kā otra āda. Džo izslēja plecus un sarauca uzacis.

“Nu, kāds ir ūdens?”

“Ej ellē!” Aizelsusies, ar sveloša aizvainojuma sajūtu sirdī Leksija steidzīgi lika soli pie soļa. “Vienkārši ej ellē!”

“Man sāk likties, ka es tur jau esmu ieradusies. Un pagaidām es šeit tieku sagaidīta tieši tā, kā biju to paredzējusi.”

“Kāpēc gan lai tevi sagaidītu citādi? Tev šī vieta neko nenozīmē, mēs arī ne.”

“Kā tad tu zini, Leksij, kas man ko nozīmē?”

“Es neredzu, ka tu mestos mainīt palagus vai nokopt galdus. Kad tu pēdējo reizi mazgāji tualeti vai slaucīji nolādēto grīdu šajā mājā?”

“Vai to tu šajā pēcpusdienā darīji?” Džo pārlaida skatienu Leksijas augumam no netīrajām un smilšainajām kājām līdz pat pilošajiem matiem. “Tā laikam būs bijusi kāda tualete, kur tu darbojies.”

“Man tev nav jāatskaitās.”

“Man tev arī ne, Leks.”

Kad Džo gribēja paiet māsai garām, Leksija satvēra viņu aiz rokas un parāva.

“Kāpēc tu atgriezies?”

Nogurums uzbruka pēkšņi, Džo likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

“Nezinu. Bet ne jau tādēļ, lai ieriebtu tev. Es negribēju nevienam nodarīt pāri. Un esmu pārāk nogurusi, lai ar tevi cīnītos.”

Leksija, galīgi apjukusi, raudzījās uz vecāko māsu. Tā māsa, kādu viņa pazina, būtu sākusi liet vārdu plūdus, sarkastiski uzbruktu. Leksija vēl nekad nebija redzējusi, ka Džo sāk trīsēt un atkāpjas no cīņas.

“Kas ar tevi noticis?”

“Kad es to būšu sapratusi, es jums pateikšu.” Džo nokratīja roku, kura kavēja viņu doties tālāk. “Liec mani mierā, un es tieši tāpat likšu mierā arī tevi.”

Viņa ašā solī devās projām pa taku un nozuda aiz līkuma uz jūras pusi. Viņa tik tikko pameta skatienu uz kāpām un mirdzoši zaļo zāli tajās, bet nepacēla acis uz lidojošo kaiju, kas, griezīgi ķērkdama, laidās viņai pār galvu. Džo iegalvoja pati sev, ka viņai jāpadomā. Pāris stundu mierīgi jāapsver, kas noticis. Viņa izprātos, ko darīt, kā viņiem to pateikt. Ja vien viņai vispār vajadzētu viņiem kaut ko teikt.

Vai Džo varēja stāstīt mājiniekiem par savu nervu sabrukumu? Vai viņa kādam drīkstēja teikt, ka pavadījusi divas nedēļas slimnīcā, jo viņas nervi nav izturējuši un galvā kaut kas sagriezies? Vai viņi to uztvers ar līdzjūtību, izrādīs divējādas jūtas vai izturēsies naidīgi?

Bet kāda gan tam nozīme?

Un kā gan lai viņa pasaka par fotogrāfijām? Lai arī cik bieži viņu attiecības balansēja uz naža asmens, tomēr viņi bija Džo ģimenes locekļi. Vai viņai ir tiesības likt arī viņiem to vēlreiz pārdzīvot, uzrakt pagātni un senās sāpes? Un ja nu kāds no viņiem gribēs fotogrāfiju redzēt, viņai nāksies atzīties, ka fotogrāfija pazudusi.

Tāpat kā Anabella.

Bet varbūt tās nemaz nebija.

Viņi domās, ka Džo sajukusi prātā. Nabaga Džo Elena -pilnīgi sajukusi.

Vai gan viņa varēja pastāstīt, kā, iznākusi no slimnīcas, dienām ilgi drebēdama sēdēja aiz slēgtām durvīm savā dzīvoklī? Ka viņa atkal un atkal pieķēra sevi neprātīgi, drudžaini meklējam fotogrāfiju, kura pierādītu, ka viņa nav slima?

Un to, ka viņa atbraukusi šurp, uz mājām, lai beidzot samierinātos ar savu slimību. Ja viņa būtu palikusi savā dzīvoklī vēl kaut vienu dienu, viņa vairs nekad nespētu saņemties un iziet no tā.

Tomēr viņa joprojām iztēlē pavisam skaidri redzēja fotogrāfiju. Toņus, kompozīciju. Fotogrāfijā māte bija vēl jauna. Un vai tad tieši tādu Džo viņu neatcerējās - jaunu? Garie, viļņainie mati, gludā āda. Ja viņa redzētu halucinācijas, vai tad māte nebūtu tieši tajā vecumā?

Džo nodomāja, ka viņa pati šobrīd ir sasniegusi apmēram tādu vecumu. Varbūt tas bija vēl viens iemesls viņas sapņiem, bailēm un nervu saspringumam. Vai ari Anabella bija tikpat nemiera pārņemta kā viņas meita? Vai viņai bija kāds mīļākais? Uz salas par to klīda baumas, pat Džo, bērns būdama, tās bija dzirdējusi. Un, kad Anabella pazuda, tenkas izplatījās pamatīgā ātrumā, mēles tika kulstītas uz nebēdu.

Anabella laikam bija ļoti gudra un piesardzīga. Viņa nedeva ne mazāko mājienu, ka grasās aiziet no mājām, tikai pēkšņi nozuda.

Džo prātoja, vai tētis ko zinājis. Vīrs taču noteikti zina un jūt, ja viņa sieva ir nemierīga, neapmierināta un nelaimīga. Džo atcerējās, ka abi vecāki bija strīdējušies par salu. Vai ar to pietika, lai Anabella justos tik nelaimīga, ka būtu gatava uzgriezt muguru mājām, vīram, saviem bērniem? Vai tēvs to neredzēja, vai arī viņam jau toreiz citu cilvēku jūtas bija pilnīgi vienaldzīgas?

Nebija viegli atcerēties, vai kādreiz bijis citādi. Tomēr tas bija skaidrs, ka agrāk šajā mājā skanēja arī smiekli. Džo atmiņās joprojām skanēja to atbalsis. Atmiņu lauskas - vecāki virtuvē apskauj viens otru, māte smejas, pastaigas gar jūras krastu, tēvs tur Džo roku savējā.

Visi šie attēli bija pavisam neskaidri, laika gaitā izbalējuši, it kā toreiz nebūtu pietiekami fiksēti, bet tie nekur nebija pazuduši. Tie bija īsti. Ja Džo visu laiku bija izdevies izslēgt no prāta atmiņas par savu māti, tad gan jau viņa spēs šīs atmiņas atkal atdzīvināt. Un varbūt viņa beidzot sāks saprast. Tad viņa izlems, ko darīt.

Soļu švīksti lika viņai spēji pacelt galvu. Platiem soļiem tuvojās viņas tēvs. Saule spīdēja viņam aiz muguras, mezdama ēnu pār Džo. Cepures nags aizsedza viņa acis. Džo prātā uzplaiksnīja cita, sen aizmirsta aina. Viņa redzēja sevi, mazu meiteni, ar vējā plīvojošiem matiem skrienam pa taku, smejamies, saucam, tad lecam. Un tēva rokas sniedzās viņai pretī, uzķēra savu meitu, pasvieda gaisā un tad cieši piespieda sev pie krūtīm.

Džo samirkšķināja acis, lai aizgaiņātu bērnības atmiņu tēlus un asaras, kuras jau bija sanesušās acīs. Tēvs nesmaidīja,

un Džo labi saprata, lai arī kā viņa censtos to noliegt, tēvs viņā saskatīja Anabellu.

Viņa paslēja zodu uz augšu un ieskatījās tēvam acīs.

“Sveiks, tēt!”

“Džo Elena.” Viņš nostājās vienas pēdas attālumā un nomērīja meitu ar skatienu. Viņš tūlīt pamanīja, ka Keitai bijusi taisnība. Džo izskatījās bāla, slima un saspringta. Tā kā Sems nezināja, kā pieskarties paša meitai, neticēja, ka viņa par pieskārienu varētu priecāties, viņš sabāza rokas kabatās. “Keita man pateica, ka tu esot atbraukusi.”

“Es ierados šorīt ar prāmi,” Džo paskaidroja, labi zinādama, ka informācija ir pilnīgi lieka.

Vienu mirkli viņi abi stāvēja viens otram pretī, juzdamies neveiklāk kā pilnīgi svešinieki. Sems mazliet pamīņājās.

“Vai tev kādas nepatikšanas?”

“Es vienkārši gribu atpūsties.”

“Tu izskaties novājējusi.”

“Es pēdējā laikā ļoti daudz strādāju.”

Pieri saraucis, Sems apzināti paskatījās uz fotoaparātu, kas siksnā karājās Džo kaklā.

“Man gan neizskatās, ka pašlaik tu atpūstos.”

Džo ar izklaidīgu plaukstas kustību satvēra aparātu.

“Vecus ieradumus nav nemaz tik viegli atmest.”

“Tā ir gan.” Sems izpūta elpu. “Ūdenī šodien atmirdz brīnišķīga gaisma, un jūrā trako viļņi. Man liekas, tur vajadzētu iznākt labām bildēm.”

“Es paskatīšos. Paldies!”

“Nākamajā reizē paņem cepuri! Tu vari apdedzināties saulē” “Jā, tev taisnība. Es neaizmirsīšu.”

Sems nevarēja izdomāt, ko vēl teikt, tāpēc viņš pamāja un devās tālāk pa taku, paiedams meitai garām.

“Esi piesardzīga saulē!”

“Būšu.” Džo strauji pagriezās un neko neredzošām acīm devās uz priekšu, jo no tēva dvesmoja salas smaržas, viņa tās sajuta, un šis aromāts salauza Džo sirdi.

Neskaitāmas jūdzes no salas tumšās istabas kvēlojoši sarkanajā gaismā viņš ielaida fotopapīru traukā ar attīstīšanas šķīdumu. Viņam sagādāja baudu atkal no jauna radīt šo pagātnes mirkli, vērot tā atspulgu parādāmies uz fotopapīra -ēna pēc ēnas, līnija pēc līnijas.

Viņš jau bija gandrīz ticis galā ar šo stadiju un gribēja apturēt mirkli, izbaudīt to, pirms turpinās.

Viņam izdevās aizdzīt Džo atpakaļ uz Svētnīcu. Doma par to lika viņam iesmieties un lepoties pašam ar sevi. Labāk nemaz nevarēja būt. Tieši tur viņš gribēja Džo. Citādi viņš būtu meiteni paņēmis jau agrāk, jau sen, sen.

Taču visam vajadzēja norisināties nevainojami. Viņš zināja, kāda bauda ir sasniegt pilnību, pašam rūpīgi radīt to.

Ne Anabella, bet Anabellas meita. Noslēdzies pilnības aplis. Anabellas meita būs viņa triumfs, viņa meistardarbs.

Viņš gūs Džo uzmanību, paņems viņu un nogalinās viņu.

Un ikviens mirklis tiks tverts fotofilmā. Vai, kā Džo tas patiktu! Viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs Džo to izskaidrot, vienīgajam cilvēkam, kurš saprastu viņa ieceres un viņa mākslu.

Džo darbi viņu pievilka, un izpratne par tiem ļāva viņam jau tagad justies tuvam Anabellas meitai. Un viņi kļūs arvien tuvāki.

Viņš smaidīdams izcēla fotogrāfiju no vanniņas un iemeta ūdenī, mazliet pavirpinādams to pirms iecelšanas fiksatorā. Viņš rūpīgi pārbaudīja temperatūru un pacietīgi gaidīja, līdz iezvanījās taimers un viņš varēja uzdegt gaismu un aplūkot fotogrāfiju.

Skaisti, patiešām skaisti. Jauka kompozīcija. Dramatisks apgaismojums - tik lielisks oreols virs matiem, burvīgas ēnas, kas izceļ auguma līnijas un paspilgtina ādas toņus. Un kur tad vēl objekts! Pilnība.

Kad fotogrāfija bija galīgi fiksējusies, viņš to izcēla no paplātes un palika zem tekošā ūdens strūklas. Nu viņš varēja atļauties pasapņot par turpinājumu. Viņš jutās tuvāk viņai nekā jebkad agrāk, saistīts ar Džo, izmantojot fotogrāfijas, kurās atspoguļojās viņas dzīve. Viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs viņai aizsūtīt nākamo attēlu. Taču viņš saprata, ka rūpīgi jāizvēlas pareizais brīdis.

Uz galda viņam līdzās gulēja apdriskāta klade, kurā rūpīgi ierakstītie vārdi laika gaitā bija padzisuši.

Izšķirošais mirklis ir mana darba mērķis. Notvert to īso, projām slīdošo brīdi, kurā visi objekta elementi, virzošie spēki sasniedz savu augstāko punktu. Kas gan var būt vēl izšķirošāks par nāvi? Un vai gan iespējams vairāk kontrolēt šo mirkli, tā notveršanu un ieslodzīšanu fotofilmā, kā plānojot, iestudējot un izraisot nāvi? Šis notikums ļauj saplūst objektam ar mākslinieku, padara mākslinieku par viņa darba sastāvdaļu, iekļauj viņu radītajā tēlā.

Tā kā es nogalināšu tikai vienu sievieti, tikai vienu reizi pats radīšu izšķirošo brīdi, es ļoti rūpīgi izvēlējos objektu.

Viņu sauc Anabella.

Klusi nopūties, vīrietis pakāra fotogrāfiju žāvēties un iededza gaismu, lai labāk varētu to apskatīt.

“Anabella,” viņš nomurmināja. “Tik skaista. Un meita ir precīzi tava kopija.”

Viņš atstāja Anabellu turpat, arvien vēl skatāmies tālumā, un devās uz Kaisles salu, lai piepildītu savus sapņus.

5

Prāmis devās pāri Pelikānu jūras šaurumam uz Zudušās Kaisles salas pusi. Neitans Deleinijs stāvēja pie labā borta margām tāpat, kā viņš to jau reiz bija darījis desmit gadu vecumā. Šis gan nebija tas pats prāmis, un viņš vairs nebija mazs puišelis, bet viņš gribēja atsaukt atmiņā to mirkli cik vien iespējams precīzi.

No ūdens pūta vēss vējš, tas smaržoja pēc mitruma un noslēpumiem. Toreiz laiks bija siltāks, bet tad brauciens notika maija beigās, nevis aprīļa vidū kā tagad.

Viss notiek gluži tāpat, viņš nodomāja, atcerēdamies, kā viņš ar vecākiem un jaunāko brāli pulcējās pie kāda cita prāmja labā borta, alkdami ieraudzīt Kaisles salu, gatavi vasaras piedzīvojumiem uz salas.

Neitans nesaskatīja lielas atšķirības. Majestātiski, sūnām noauguši ozoli, pundurpalmas, vēl neuzziedējušas magnolijas.

Vai toreiz jau ziedēja magnolijas? Mazs zēns, ar nepacietību gaidīdams piedzīvojumus, nepievērsa sevišķu uzmanību ziediem.

Neitans pacēla binokli, kas bija pakārts viņam kaklā, un pielika to pie acīm. Tajā tālajā rītā tēvs viņam palīdzēja notēmēt binokli un noregulēt to, lai viņš varētu ieraudzīt dzeņa rosīšanos. Sekoja kautiņš, jo Kails pieprasīja binokli, bet Neitans negribēja tik viegli to atdot.

Viņš atcerējās, kā māte smējās par viņu cīniņu un tēvs noliecās un kutināja Kailu, lai novērstu viņa uzmanību. Neitans atcerējās, kā viņi visi kopā izskatījās. Glīta sieviete ar vējā plīvojošiem matiem, jautri zibošām acīm. Divi mazi puišeļi, spēcīgi un netīri, plēšas savā starpā. Un vīrietis - gara auguma, tumšiem matiem, garām kājām un spēcīgas miesas uzbūves.

Neitanam ienāca prātā, ka no visas ģimenes palicis vairs tikai viņš. Viņš bija izaudzis, augumā kļūstot tieši tāds pats kā viņa tēvs, no spēcīga zēna bija izveidojies vīrietis ar garām kājām un šauriem gurniem. Viņš varēja ieskatīties spogulī un redzēt sava tēva atspulgu, tos pašus šauros vaigus un tumši pelēkās acis. Tikai mute ar cieši sakniebtajām lūpām viņam bija no mātes mantota, arī tumšbrūnie mati, kuros atspīdēja zeltaini un sarkanīgi pavedieni, bija no mātes. Tēvs mēdza teikt, ka tie esot veca sarkankoka krāsā.

Neitans prātoja, vai tiešām bērni ir tikai savu vecāku montāža. Par to domādams, viņš nodrebinājās.

Jau bez binokļa tālumā varēja saskatīt salas veidolu. Viņš varēja saskatīt savvaļas puķu krāsu rotaļas - sārta un violeta ziedēja lupīna un zaķskābenes. Jau varēja saskatīt māju pudurus, dažus taisnus un līkumainus ceļus, pavīdēja upīte un tūlīt pat nozuda starp kokiem. Noslēpumainību izstaroja mežs, kurā reiz bija dzīvojušas mežacūkas un savvaļas zirgi, purvu spožums un zāles zeltaino un zaļo stiebru pārpilnība pār salu līstošo saules staru gaismā. Laika gaitā visi priekšstati bija izbalējuši.

Tad Neitana acīs uzplaiksnīja baltas gaismas stars, ašs zibsnis, saules gaismai atspīdot loga stiklā. Svētnīca, viņš nodomāja un turpināja raudzīties tajā virzienā, līdz prāmis pagriezās uz piestātnes pusi un māja izzuda Neitana skatienam.

Neitans devās uz savu džipu. Iesēdies automašīnā, kur vienīgi prāmja motora troksnis traucēja viņa vientulību, Neitans prātoja, vai viņa atgriešanās, rakņāšanās pagātnē un pagātnes notikumu zināma atkārtošana nav galīgs neprāts.

Neitans bija atstājis Ņujorku, sakravājis visu, kas viņam kaut ko nozīmēja, savā džipā. Izrādījās, ka tādu mantu ir pārsteidzoši maz. Galu galā viņš nekad nebija izjutis tieksmi pēc mantām. Tas viņam pirms diviem gadiem pamatīgi atviegloja šķiršanos. Morīna turpretī bija krājēja, un viņi abi krietni ietaupīja laiku un saudzēja viens otra nervus, kad Neitans piedāvāja bijušajai sievai paņemt no Vestsaidas dzīvokļa visu, kas viņai nepieciešams.

Dievs ir Neitana liecinieks, ka Morīna turēja Neitanu pie vārda un atstāja viņam gandrīz vienīgi viņa drēbes un vienu matracīti, uz kura gulēt.

Tas viņa dzīves posms bija noslēdzies, un nu jau bija pagājuši gandrīz divi gadi, kopš Neitans sevi pilnībā veltīja darbam. Ēku projektēšana viņam bija ne tikai darbs, bet arī viņa lielā kaislība, un, saglabādams Ņujorkas dzīvokli par bāzes nometni, viņš daudz ceļoja, apskatīja būvlaukumus, strādāja jebkurā vietā, kur vien varēja novietot savu rasējamo dēli un datoru. Viņš sev uzdāvināja laiku citu celto ēku aplūkošanai, to mākslinieciskās vērtības izzināšanai. Viņš pētīja visu - sākot no slavenām katedrālēm Itālijā un Francijā līdz pat modernām, neviena neapdzīvotām ēkām Amerikas dienvidrietumos. Viņš bija brīvs, viņa laiks un sirds piederēja vienīgi darbam.

Tad viņš zaudēja abus vecākus - pēkšņi, neatgriezeniski. Un zaudēja sevi. Neitans pats nesaprata, kāpēc viņam šķita, ka tieši Kaisles sala ir tā vieta, kur viņš spēs atrast sevi.

Taču viņš bija nolēmis palikt uz salas vismaz pusgadu. Neitans uzskatīja par labu zīmi, ka viņam izdevās pasūtīt to pašu kotedžu, kurā viņu ģimene dzīvojusi tajā vasarā. Viņš saprata, ka šajā vasarā klausīsies savu vecāku balsīs un dzirdēs to atbalsi jau ar pieauguša vīrieša ausīm. Redzēs savu vecāku rēgus ar pieauguša vīrieša acīm. Un viņš atgriezīsies Svētnīcā, pieauguša cilvēka mērķu virzīts.

Vai viņi atcerēsies? Anabellas bērni.

Kad prāmis atdūrās pret piestātnes malu, Neitans nodomāja, ka pavisam drīz viņš radīs atbildes uz saviem jautājumiem.

Viņš pacietīgi gaidīja savu kārtu, noskatīdamies, kā no priekšā stāvošā pikapa riteņiem tiek noņemti blokatori. Nei-tans saskaitīja, ka tā ir piecu cilvēku ģimene, kura, kā izskatījās, grasās nakšņot uz salas brīvā dabā. Neitans papurināja galvu un nošausminājās, kā gan cilvēkiem var ienākt prātā gulēt teltīs uz zemes un vēl uzskatīt tā pavadītu laiku par brīvdienām.

Gaisma kļuva bālāka, jo mākoņi aizklāja sauli. Neitans, pieri raukdams, ievēroja, ka tie strauji tuvojas, kā lidot lido no austrumu puses. Viņš labi zināja, ka uz salas lietus var sākties vienā mirklī. Viņš pat atcerējās, kā toreiz, kad viņš šeit bija iepriekšējo reizi, lietus gāza kā ar spaiņiem trīs dienas bez mitas. Jau otrā dienā viņi ar Kailu kā jauni vilcēni bija gatavi ķerties viens otram pie rīkles.

Tagad Neitans, to atceroties, pasmaidīja un nodomāja, kā gan māte to bija spējusi paciest.

Viņš lēnām nobrauca no prāmja, tad augšup pa grambaino, bedraino ceļu, kas veda prom no piestātnes. Pa atvērto logu mašīnā ieplūda priecīgi skaļas rokmūzikas skaņas, ko dārdināja priekšā braucošās mašīnas radio. Atpūtnieku ģimene jau izklaidējas, viņiem vienalga, līst vai nelīst, Neitans nodomāja. Viņš pats arī jutās apņēmības pilns sekot svešās ģimenes paraugam un izbaudīt šo skaisto rītu.

Protams, viņam būs jāapskata Svētnīca, taču viņš to apskatīs ar arhitekta acīm. Neitans atcerējās, ka māja bija lielisks koloniālā stila paraugs - plašas verandas, pamatīgas kolonnas, augsti, šauri logi. Jau bērnībā ēkas arhitektūra spēja tik cieši saistīt viņa uzmanību, ka viņš pat ievēroja un vēl tagad atcerējās dažas arhitektoniskās detaļas.

Viņš atcerējās fantastiskās notekcauruļu figūras, kuras tikai paspilgtināja lielisko stilu. Viņš toreiz līdz nāvei pārbiedēja Kailu, pastāstot brālim, ka naktīs šīs figūras atdzīvojas un dodas klejojumos.

Viņš atcerējās tornīti ar skatu laukumu ap to. Uz āru izvirzītus balkonus ar greznām akmens vai dzelzs margām. Skursteņi bija būvēti no mierīgu toņu akmeņiem, kas bija iegūti kontinentā un no turienes atvesti uz salu. Pati ēka varēja lepoties vietējās cipreses un ozolkoka krāšņumā.

Turpat bija arī kūpinātava, kas joprojām darbojās, un vergu namiņš, kurš pamazām pārvērtās drupās un kura kaktā viņi abi ar Kailu atrada saritinājušos klaburčūsku.

Mežos mitinājās brieži un purvā - aligatori. Gaisu piepildīja pirātu un spoku klusie čuksti. Tā bija īstā vieta, kurā varēja risināties neiedomājami mazu puisēnu lielie piedzīvojumi. Kurā mita tumši un baisi noslēpumi.

Neitans pabrauca garām rietumu puses purviem, rosības pilnajām dūņām un retajiem koku puduriem. Vējš bija pieņēmies spēkā un raustīja pa gaisu vārpatas stiebrus. Purva malā sardzē stāvēja divi gārņi, garās kājas samērkuši ūdenī, gluži kā tās būtu no koka.

Tad purvu nomainīja mežs - biezs un eksotisks. Neitans piebremzēja, ļaudams priekšā braucošajai mašīnai grabot izzust skatienam. Šeit bija miers un tumšie noslēpumi. Viņa sirds sāka nepatīkami dauzīties un rokas ciešāk sažņaudza stūri. Viņš bija atbraucis šurp, lai saskartos, sīki izanalizētu un varbūt pat sāktu saprast pagātnes notikumus.

No kokiem krita biezas ēnas un gluži kā milzu zirnekļu tīmekļi stiepās lejup sūnas. Lai pārbaudītu pats sevi, Neitans izslēdza motoru. Nevienas citas skaņas, tikai viņa paša sirdspuksti un vēja skaļā balss.

Spoki, viņš nodomāja. Vajadzēs tos pameklēt. Un ko tad, kad viņš tos atradīs? Vai viņš tos atstās turpat, kur tie mīt, vai arī tie turpinās viņu vajāt un traucēs viņa miegu.

Vai viņš redzēs mātes vai Anabellas seju? Un kura no abām raudās skaļāk?

Viņš dziļi nopūtās un pieķēra sevi stiepjam roku pēc cigaretes, lai gan viņš bija atmetis smēķēšanu jau pirms vesela gada. Neitans nikni pagrieza aizdedzes atslēgu, bet džips tikai samocīti iegaudojās. Neitans paspaidīja gāzes pedāli un mēģināja vēlreiz, bet rezultāts bija tieši tāds pats kā pirmajā reizē.

“Mēsls!” viņš nomurmināja. “Tā tikai vēl trūka!”

Atgāzies sēdeklī, Neitans nemierīgi bungoja ar pirkstgaliem pa stūri. Protams, vajadzētu kāpt ārā un paskatīties zem motora pārsega. Neitans labi zināja, ko tur ieraudzīs. Motoru. Vadu, cauruļu un siksnu jūkli. Neitans uzskatīja, ka viņš par motoriem, vadiem un siksnām zina tieši tikpat daudz, cik par smadzeņu operācijām. Un vienīgais, ko viņš bija pelnījis par to, ka ļāvies pierunāties un nopircis no sava drauga lietoto džipu, protams, bija apstāšanās un mašīnas salūšana uz pamesta un klusa lauku ceļa.

Samierinājies ar likteni, Neitans izkāpa no mašīnas un pacēla motora pārsegu. Jā, viss bija tā, kā viņš paredzēja. Tur atradās motors. Neitans noliecās uz priekšu, blenza uz motoru un tajā pašā brīdī sajuta uz muguras nokrītam pirmo lielo lietus lāsi.

“Vēl labāk.” Neitans sabāza rokas džinsu kabatās un drūmi raudzījās uz sarežģītajiem mehānismiem.

Viņam taču vajadzēja paredzēt, ka lieta nav tīra toreiz, kad draugs, pārdodot džipu, kā papildu aprīkojumu priecīgs iestūķēja bagāžniekā arī darbarīku kasti. Tagad, stāvot uz ceļa, Neitans prātoja, ka varbūt vajadzētu izcelt kasti no bagāžnieka un padauzīt motoru ar uzgriežņu atslēgu. Diezin vai motors pēc šādas apiešanās sāktu darboties, toties Neitanam pašam varbūt kļūtu vieglāk.

Viņš pakāpās soli atpakaļ un sastinga, pamanījis no meža aizsega iznākam rēgu.

Anabella.

Vārds acumirklī uzpeldēja no atmiņas dziļumiem, un vēderā viss pēkšņi sagriezās. Viņa stāvēja lietū klusi un mierīgi kā dūja, viņas dūmakaini sarkanie mati bija lietū izmirkuši un sapinkājušies, lielās, zilās acis skumji un rāmi raudzījās uz priekšu. Neitanam sāka ļodzīties ceļgali, un viņš atspiedās pret automašīnas spārnu.

Pēkšņi viņa sakustējās, atsvieda atpakaļ slapjo matu šķipsnu un tuvojās Neitanam. Tikai tad viņš saprata, ka tas nav rēgs, ka tā ir dzīva sieviete. Tā bija nevis Anabella, bet Ana-bellas meita - par to Neitans bija pilnīgi pārliecināts.

Viņš izpūta elpu, ko bija aizturējis, līdz sirds ritms atkal nostabilizējās.

“Mašīna sabojājās?” Džo centās runāt pēc iespējas nevērīgākā balsī. Šis vīrietis skatījās uz viņu tā, ka Džo jau gandrīz likās - būtu bijis labāk, ja viņa tomēr būtu palikusi koku aizsegā un ļāvusi viņam pašam parūpēties par sevi. “Diezin vai jūs šeit lietū esat apstājies, lai papriecātos par skaistajiem skatiem.”

“Nē” Neitans priecīgs secināja, ka balss viņam tomēr skan normāli. Ja ari tajā jautās kaut mazākais aizkaitinājums, tad to varēja izskaidrot ar nepatīkamo situāciju. “Nevaru iedarbināt.”

“Nu, tas nav nekas jauks.” Džo nodomāja, ka puisis šķiet kaut kur redzēts. Patīkama seja - spēcīga, kalsna un vīrišķīga. Interesants acu skatiens, viņa turpināja vērtēt, dzidri pelēks un ļoti tiešs. Ja vien viņa būtu noskaņota uz portretu fotografēšanu, tad šis būtu ļoti pateicīgs objekts. “Vai izdevās atrast vainu?”

Viņas samtainā, dienvidnieciskā balss ļāva Neitanam atslābināties.

“Es atradu motoru,” viņš attrauca un pasmaidīja. “Tieši tur, kur, manuprāt, tam jāatrodas.”

“Ak tā. Un kas nu notiks?”

“Es domāju, cik ilgi vajadzētu skatīties uz to un izlikties, ka kaut ko saprotu, un kad es beidzot varēšu kāpt atpakaļ mašīnā un paslēpties no lietus.”

“Jūs pats neprotat remontēt savu mašīnu?” sieviete pajautāja tik pārsteigtā balsī, ka Neitans sabozās.

“Nē, neprotu. Man kājās ir kurpes, un man nav ne jausmas par to, kā miecē ādu.” Neitans jau ķērās pie motora pārsega, lai nolaistu to lejā, bet svešiniece pacēla roku un viņu atturēja.

“Es paskatīšos.”

“Vai tad jūs esat automehāniķe?”

“Nē, bet kaut ko es tomēr saprotu.” Ar elkoni pastūmusi Neitanu sānis, sieviete vispirms pārbaudīja akumulatora vadus. “Te izskatās, ka viss ir kārtībā, bet nenāktu par ļaunu pievērst uzmanību korozijai, ja domājat kādu laiku uzturēties uz Kaisles salas.”

“Apmēram sešus mēnešus.” Neitans noliecās viņai līdzās. “Kam man jāpievērš uzmanība?”

“Šiem. Uz salas mitrums mēdz izspēlēt ļaunus jokus ar automašīnu motoriem. Jūs mani traucējat.”

“Atvainojiet!” Neitans parāvās sānis. Anabellas meita acīm redzami viņu neatcerējās, tāpēc arī Neitans nolēma izlikties, ka neatceras. “Vai jūs dzīvojat uz salas?”

“Vairs ne.” Lai fotoaparāts nedauzītos pret džipa sāniem, Džo pārmeta to uz muguras.

Neitans, ieraudzījis fotoaparātu, viegli satrūkās. Augstas klases “Nikon”. Kompakts, kluss un mazliet smagāks par citu firmu aparātiem. To parasti izvēlas profesionāļi. Tāds reiz piederēja viņa tēvam. Arī viņam pašam tāds ir.

“Fotografējāt lietū?”

“Kad izgāju no mājām, vēl nelija,” jaunā sieviete izklaidīgā balsī paskaidroja. “Jums vajadzētu nomainīt ventilatora siksnu, bet šobrīd tā ne pie kā nav vainīga.” Viņa izslējās, un, lai gan lietus gāza kā ar spaiņiem, šķita, ka viņa to neievēro. “Kāpiet iekšā un mēģiniet iedarbināt, lai es dzirdu, kādas skaņas motors izdod.”

“Kā pavēlēsiet.”

Kad vīrietis pagriezās, lai kāptu savā mašīnā, Džo savilka lūpas smīnā. Nu, protams, viņa nodomāja, aizskarta vīrieša patmīlība. Motors ievaidējās, un Džo noliecās pār to.

“Vēlreiz!” viņa skaļi uzsauca, klusu nomurminādama: “Karburators.”

“Kas?”

“Karburators,” viņa atkārtoja un atvēra ar īkšķi metāla vāciņu. “Pamēģiniet vēlreiz!”

Šoreiz motors ierūcās. Džo apmierināta pamāja ar galvu un, aizvērusi motora pārsegu, piegāja pie vadītāja puses loga.

“Tas vienkārši ķeras. Vajadzētu likt, lai kāds to apskata. Spriežot pēc skaņas, karburatoru vajadzētu pieregulēt. Kad jūs pēdējo reizi veicāt tehnisko apkopi?”

“Es mašīnu tikai pirms pāris dienām nopirku. No kāda sava bijušā drauga.”

“Jā. Kā parasti. Labi, cerams, tagad jūs vismaz tiksiet līdz turienei, kurp esat nodomājis doties.”

Kad sieviete jau spēra soli atpakaļ, Neitans caur logu satvēra viņu aiz rokas. Viņš ievēroja, ka plauksta ir šaura, eleganta, tomēr neapšaubāmi strādīga cilvēka roka.

“Paklausieties, ļaujiet, es jūs aizvedīšu. Lietus līst aumaļām, un vismaz tik daudz jūsu labā taču es varētu izdarīt.”

“Nevajag. Es varu...”

“Un ja nu mašīna atkal salūst?” Neitans sirsnīgi, nepiespiesti un pārliecinoši uzsmaidīja viņai. “Kas tad salabos karburatoru?”

Džo apzinājās, ka atteikties ir pagalam muļķīgi. Vēl muļķīgāk bija tas, ka viņa jutās kā iedzīta slazdā. Un tas bija tikai tāpēc vien, ka vīrietis turēja viņas roku. Viņa paraustīja plecus.

“Lai notiek!” Džo viegli pavilka savu plaukstu, ar milzu atvieglojumu sajuzdama, ka svešinieks to acumirklī atlaiž. Viņa apskrēja apkārt džipam un tāda pati piloša iekrita pasažieru puses sēdeklī. “Nu, vismaz salons ir labā stāvoklī.”

“Mans bijušais draugs mani pārāk labi pazina.” Neitans ieslēdza logu tīrītājus un paskatījās uz Džo. “Uz kurieni?”

“Pa šo ceļu uz priekšu, tad pirmajā krustojumā pa labi. Līdz Svētnīcai nav tālu, kaut gan jāatzīst, ka uz Kaisles salas jau vispār neeksistē lieli attālumi.”

“Ērti. Es pats arī dodos uz Svētnīcu.”

“Tiešām?” Gaiss automašīnas salonā bija biezs un smags. Šķita, ka nerimstošais lietus, slāpēdams skaņas un ietīdams dūmakā kokus, viņus pilnīgi atslēdzis no ārpasaules. Pats par sevi tas bija pietiekams iemesls, lai Džo justos neērti, taču viņu galvenokārt kaitināja sava reakcija uz to, kas patlaban notika, tāpēc viņa pagrieza galvu un ieskatījās vīrietim cieši acīs. “Vai jūs dzīvosiet lielajā mājā?”

“Nē, tikai paņemšu tās kotedžas atslēgas, kuru esmu noīrējis.”

“Jūs teicāt - uz sešiem mēnešiem?” Džo izjuta atvieglojumu, kad mašīna beidzot sāka braukt un pelēko acu neatlaidīgais skatiens novērsās no viņas sejas. “Tas nu gan ir garš atvaļinājums.”

“Es paņēmu darbu līdzi. Gribēju uz kādu laiku nomainīt vidi.”

“Kaisles sala ir tālu no mājām,” Džo sacīja un pasmaidīja, kad Neitans pārsteigts paskatījās uz viņu. “Jebkurš Džordžijas iedzīvotājs nekļūdīgi spēj atpazīt jeņķi. Pat tad, ja jūs vispār nevērtu muti vaļā, tik un tā jūs varētu pazīt. Jūs kustaties citādi.” Viņa atmeta slapjos matus no pieres. Būtu gājusi kājām, nevajadzētu tagad risināt nekādu sarunu, Džo nodomāja. Taču saruna tomēr bija labāka par smagu, lietus izmērcētu klusumu. “Jūs dzīvosiet Mazajā Kaisles kotedžā pie upes, vai 'ne?”

“Kā jūs to zināt?”

“Šeit visi zina visu. Bet mana ģimene izīrē un pārvalda tās kotedžas, vada viesnīcas un restorāna darbu. Tā nu ir sagadījies, ka man tika uzticēts sakopt Mazo Kaisles kotedžu, saklāt gultas veļu un izdarīt visu citu jeņķim, kurš tur grasoties dzīvot sešus mēnešus.”

“Tātad jūs esat mana automehāniķe, saimniece un mājkalpotāja. Man gan ir laimējies. Tātad - kas man jāsauc, ja aizsērē izlietne?”

“Jūs atvērsiet virtuves skapīti un izņemsiet plunžeri. Ja jums vajadzīga lietošanas pamācība, es jums to uzrakstīšu. Lūk, vajadzīgais krustojums.”

Neitans pagriezās pa labi un turpināja ceļu.

“Mēģināsim vēl vienu reizi. Ja es gribētu grilēt pāris steika gabalu, atdzesēt vīna pudeli un uzaicināt jūs vakariņās, kas man jāsauc?”

Džo pagrieza galvu un veltīja viņam gluži ledainu skatienu.

“Ar manu māsu jums varbūt veiksies labāk. Viņu sauc Alekša.”

“Vai viņa arī prot remontēt karburatorus?”

Viegli iesmējusies, Džo papurināja galvu.

“Nē, bet viņa ir ļoti glīta, un viņai ārkārtīgi patīk, ja vīrieši viņu kaut kur aicina.”

“Un jums nepatīk?”

“Teiksim, ka esmu izvēlīgāka nekā Leksija.”

“Vai!” Neitans paberzēja roku pie krūtīm. “Tiešs trāpījums.”

“Vienkārši mēģinu ietaupīt mūsu abu laiku. Rau, Svētnīca,” jaunā sieviete nomurmināja.

Neitans vēroja, kā cauri lietus šaltīm parādās māja, izpeld no biezās miglas aizsega. Tā bija veca un krāšņa, tik majestātiska kā uz balli saposusies Dienvidu skaistule. Neitans prātoja, ka šī jaunavīgi baltā māja pavisam noteikti izskatās sievišķīga. Augstos logus ieskāva izliektas arkas, burvīgi metālkalumi rotāja balkonus ar puķēm liegi sarkanos māla podos.

Dārzā ziedi kā sveicienā sastingušas fejas smagām, pielijušām galvām greznoja mājas fasādi.

“Satriecoši,” Neitans čukstēja. “Jaunāko laiku piebūves tik nemanāmi saplūst ar senajām ēkām. Vairāk izceļ to krāšņumu, nevis modernizē ēku. Lieliska stilu saskaņotība, klasiski dienvidnieciska ēka, to nekādā ziņā nevar nosaukt par tipisku šā stila būvi. Pat tad, ja sala būtu projektēta, lai pieskaņotu to mājai, rezultāts diezin vai būtu labāks nekā šeit, kur māja ir uzbūvēta, neizjaucot harmoniju dabā un uz salas.”

Neitans apstājās ceļa galā un tikai tad pamanīja, ka Džo platām acīm vēro viņu. Pirmo reizi viņas skatienā varēja jaust ziņkārību.

“Es esmu arhitekts,” Neitans steigšus paskaidroja. “Šādas ēkas mani acumirklī paņem savā varā.”

“Tad jau jūs droši vien gribēsiet apskatīt arī mājas iekšieni.”

“Labprāt, un par to es jums būšu parādā vismaz vienas vakariņas.”

“Būs labāk, ja mana radiniece Keita jums parādīs namu. Viņa ir dzimusi Pendltone,” Džo piebilda un atvēra durvis. “Svētnīca bija Pendltonu īpašums. Viņa to pazīst vislabāk. Nāciet iekšā! Mazliet apžāvēsieties un paņemsiet atslēgas.”

Džo steidzīgi devās augšā pa kāpnēm, apstājoties verandā, lai papurinātu galvu un notrauktu lietus lāses no matiem. Tur viņa pagaidīja, līdz Neitans viņu panāk.

“Ak kungs, tikai paskaties uz šīm durvīm!” Neitans godbijīgi pārvilka ar pirkstu pār krāšņajiem kokgriezumiem. Savādi, ka viņš tos bija piemirsis. Lai gan jāatzīst, ka tajā vasarā viņš parasti stikloto lieveni un virtuvi šķērsoja milzu ātrumā.

“Hondurasas sarkankoks,” Džo paskaidroja. “Importēts deviņpadsmitā gadsimta sākumā, kad neviens vēl neuztraucās par tropisko mežu likteni. Bet tas patiesi ir brīnišķīgs.” Viņa pagrieza smago misiņa rokturi un plecu pie pleca ar Neitanu iegāja Svētnīcā. “Grīda, tāpat kā galvenās kāpnes, darināta no priedes koka serdes,” Džo turpināja un nodrebinājās, kā nopurinādama iztēlē nelūgti uzpeldējušo mātes tēlu, ko viņa gara acīm redzēja vaskojam šo grīdu. “Bet margas ir grebtas no ozola un darinātas šeit pat uz Kaisles salas, kad te vēl bija plantācija, kurā galvenokārt audzēja kokvilnu. Lustra ir jaunāka, tā papildina telpas iekārtojumu. To Francijā nopirka Stjuarta Pendltona sieva. Viņš bija kuģniecības magnāts un pārbūvēja galveno ēku un piebūvēja spārnus. Liela daļa mēbeļu pazuda kara laikā starp pavalstīm, bet Stjuarts ar sievu daudz ceļoja un izvēlējās antīkos priekšmetus, kuri, pēc viņu domām, derēja Svētnīcai un atbilda viņu pašu vēlmēm.”

“Viņam bijusi laba gaume,” Neitans izteica savu viedokli, pārlūkodams plašo telpu ar augstajiem griestiem un izliekto kāpņu plūdumu, kas mirdzēja kristāliskas gaismas staros.

“Un dziļa kabata,” Džo iestarpināja. Nemitīgi atgādinādama sev, ka jāsaglabā miers, viņa stāvēja, kur stāvējusi, un ļāva svešiniekam klīst pa telpu.

Maigās, blāvi dzeltenās sienas nežēlīgi karstajās vasaras pēcpusdienās droši vien radīja vēsuma iespaidu. Gar augsto griestu apmali sniedzās tumši kokgriezumi, kuri skatu vērta vēk krāšņāku.

Mēbeles šeit bija smagas un lielas, tieši tādas, kādām jābūt majestātiski iekārtotā priekštelpā. Džordža II laika atpūtas krēsli ar gliemežvāku formā veidotām atzveltnēm rāmi gozējās abās pusēs sešstūrainam galdam, uz kura atradās augsts misiņa trauks ar saldi smaržojošām lilijām un savvaļas ziediem.

Lai gan Neitans pats nebija senlietu kolekcionārs - viņš nekrāja arī neko citu -, viņš bija pētījis visus būvniecības un ēku aspektus, arī telpu iekšējo apdari. Viņš tūlīt pamanīja kokgriezumiem rotātu flāmu skapīti, spoguli apzeltītā koka rāmī ar intarsētiem svečturiem, karalienes Annas laika izsmalcinātību un Luija XIV sparu. Viņš ievēroja laika periodu un stilu apbrīnojamu sajaukumu.

“Neticami.” Sabāzis rokas aizmugurējās kabatās, Neitans pagriezās pret Džo. “Es teiktu, ka šī nu gan ir velnišķīga vieta.”

“Daudzējādā ziņā.” Viņas balss skanēja sausi, tajā varēja jaust vieglu rūgtuma pieskaņu. Neitans, to dzirdot, jautājoši sarauca uzacis, taču Džo neko vairāk neteica. “Atbraukušos viesus mēs reģistrējam pieņemamā telpā.”

Viņa devās uz priekšu pa gaiteni un iegriezās pirmajās durvīs labajā pusē. Džo ievēroja, ka šeit kāds iekurinājis kamīnu, iespējams, gaidot šā jeņķa ierašanos un vienlaikus domājot par to, kā lietainā dienā iepriecināt pārējos viesus.

Džo piegāja pie milzīga čipendeila stila rakstāmgalda, atvēra augšējo sānu atvilktni un sāka pāršķirstīt dokumentus, kuri attiecās uz izīrētajām kotedžām. Augšā, ģimenes spārnā, atradās arī kartotēka un dators, ar kuru Keita joprojām cīnījās un nespēja tikt galā. Taču viesiem tas nebija jāzina.

“Mazā Kaisles kotedža,” Džo paziņoja, izvilkdama no atvilktnes līgumu. Viņa ievēroja uz tā norādījumu, ka avansa maksājums jau izdarīts un līgumu parakstījusi gan Keita, gan kāds Neitans Deleinijs.

Džo nolika dokumentus sānis un atvēra otru atvilktni, lai izņemtu no tās atslēgas metāla riņķītī, pie kura piestiprināts kotedžas nosaukums.

“Šī atslēga der abām ieejas durvīm, bet šī - mazākā atslēga -slēdz pieliekamo, kas atrodas zem kotedžas. Es gan jūsu vietā tur neko neglabātu. Plūdi tik tuvu pie upes var nodarīt pamatīgu ļaunumu.”

“Es to paturēšu prātā.”

“Vakar es parūpējos par to, lai kotedžā tiktu ierīkots telefons. Līdz ar to jūsu zvani tiks fiksēti atsevišķi un maksa par tiem tiks pieskaitīta jūsu ikmēneša īres rēķinam.” Viņa atvēra kādu citu atvilktni un izņēma no tās plānu mapi. “Šajā mapē jūs atradīsiet noderīgu informāciju un atbildes uz biežāk uzdotajiem jautājumiem. Prāmju satiksmes saraksts, informācija par paisumiem un bēgumiem, iespējām noīrēt makšķerēšanas piederumus un laivas, ja jūs to sadomātu darīt. Vēl tur atradīsiet brošūru, kurā sniegts salas apraksts - vēsture, flora, fauna. Kāpēc jūs tā uz mani skatāties?” Džo piepeši noprasīja.

“Jums ir lieliskas acis. Grūti tādās neskatīties.”

Džo iegrūda mapi Neitanam rokās.

“Labāk aplūkojiet to, kas atrodas šajā mapē.”

“Labi.” Neitans atvēra to un sāka pāršķirstīt lapas. “Vai jūs vienmēr esat tik saspringta, vai arī šādu reakciju izsaucu tikai es?”

“Es neesmu satraukta. Es esmu nepacietīga. Visiem jau nav atvaļinājums. Vai jums vēl ir kādi jautājumi - tādi, kuri attiektos uz salu vai kotedžu?”

“Es jums pateikšu, kad man tādi radīsies.”

“Norādījumi, kā nokļūt līdz jūsu kotedžai, ari atrodas mapē. Ja jūs parakstītos šajā vietā, lai apliecinātu, ka esat saņēmis atslēgas un informāciju, jūs nekavējoties varētu doties ceļā uz turieni.”

Neitans atkal pasmaidīja, juzdamies pārsteigts par to, cik strauji izplēn šīs sievietes dienvidnieciskā viesmīlība.

“Negribu kļūt apnicīgs,” viņš sacīja un paņēma pildspalvu, ko saimniece piedāvāja. “Esmu iecerējis vēl kādu reizi šeit iegriezties.”

“Brokastis, pusdienas un vakariņas tiek pasniegtas viesnīcas ēdamzālē. Jūsu mapē ir norādīti ēdienreižu laiki. Ja dodaties piknikā, ir iespējams pasūtīt pusdienas līdzņemšanai.”

Jo vairāk šī sieviete runāja, jo lielāks prieks pārņēma Nei-tanu, klausoties viņas balsī. Viņa smaržoja pēc lietus un nekā cita un izskatījās - ja ielūkojās viņas glītajās, zilajās acīs -skumja kā putnēns, kuram salauzti spārni.

“Vai jums patīk pikniki?” Neitans painteresējās.

Sieviete nopūtās, izņēma viņam no rokām pildspalvu un apakšā zem Neitana paraksta uzvilka savējo.

“Jūs veltīgi tērējat laiku, ar mani flirtēdams, Deleinija kungs. Mani tas neinteresē.”

“Jebkura saprātīga sieviete labi saprot, ka šāds apgalvojums tikai vēl vairāk izaicina vīrieti.” Neitans pieliecās, lai varētu izlasīt viņas iniciāļus. “Dž. E. H.”

“Džo Elena Hetaveja,” Džo steidzās paskaidrot, cerēdama, ka varbūt tā izdosies pamudināt svešinieku uz promiešanu.

“Jūtos pateicīgs, ka izglābāt mani, Džo Elena.” Neitans pastiepa roku, uzjautrinādamies, kā viņa saminstinājās, pirms to satvēra.

“Pamēģiniet aprunāties par karburatora remontu ar Zaķu Ficsimonsu! Gan jau viņš tiks galā ar jūsu džipu. Novēlu patīkami atpūsties uz Kaisles salas.”

“Mans atvaļinājums jau ir sācies labāk, nekā es to biju cerējis.”

“Tad gan jūs laikam nebijāt sevišķi optimistiski noskaņots.” Džo atbrīvoja roku un vadīja viesi atpakaļ uz ārdurvīm. “Lietus ir piestājis,” viņa komentēja, atvērdama durvis un ielaizdama telpā miklo gaisu un miglu. “Ceru, ka jums neradīsies grūtības atrast kotedžu.”

“Nē.” Neitans precīzi atcerējās ceļu. “Gan jau neradīsies. Uz tikšanos, Džo Elena!”

Mums nāksies tikties dažādu iemeslu pēc, Neitans nodomāja.

Džo pielieca galvu, klusi aizvēra durvis un atstāja viesi stāvam verandā un prātojam, ko darīt.

6

Trešajā dienā, kuru Neitans pavadīja uz salas, viņš uztrūkās kā no murgiem. Sirds dauzījās kā negudra, elpa kļuva īsa un saraustīta, pāri sejai plūda ledaini sviedri. Viņš pielēca gultā sēdus, dūrēs sažņaugtām plaukstām, acu skatiens tramīgi meklēja telpā kādu draudīgu ēnu. Pa slēģu spraugu telpā ieplūda saules gaismas atblāzma, un uz biezā, pelēkā paklāja veidojās ēnu režģis.

Prāts vēl diezgan ilgi atteicās darboties, sapinies tēlos, kuri patvaļīgi ielauzās Neitana sapņos. Mēnessgaismas apspīdēti koki, migla stiepj savus pirkstus uz visām pusēm, kails sievietes ķermenis, viņas tumšie, cirtainie mati, platās, stiklainās acis.

Spoki, Neitans pats sev iegalvoja un cieši paberzēja seju ar plaukstām. Viņš jau bija paredzējis, ka tie atnāks, un tie nepievīla Neitanu. Spoki turējās pie Kaisles salas tikpat cieši, kā sūnas pieķeras un turas pie dzīva ozola stumbra.

Neitans izlēca no gultas un apzināti - kā bērns, kurš lēkā pa ietves salaiduma vietām, - izgāja cauri saules stariem. Šaurajā vannasistabā viņš iekāpa baltajā vannā, aizrāva ciet priecīgās krāsās rotāto dušas priekškaru un atgrieza karstā ūdens krānu. Viņš nomazgāja sviedrus, iztēlodamies, ka bailes ir tumši sarkans miglas vāls, kas riņķo, riņķo, līdz ieslīd notekcaurulē.

Pēc dušas telpu pildīja biezs tvaiku mutulis, bet Neitana prāts jau atkal bija noskaidrojies.

Viņš uzvilka noplīsušu sporta kreklu un antīkas sporta bikses, tad neskuvies, ar slapjiem, pilošiem matiem devās uz virtuvi, lai uzkarsētu ūdeni šķīstošajai kafijai. Viņš paskatījās visapkārt un kārtējo reizi pasmīnēja par karafi un piltuvi, ar ko saimnieki bija apgādājuši kotedžas virtuvi. Pat ja viņš spētu izskaitļot precīzi, cik kafijas jāber, viņam pat prātā nebija ienācis atvest līdzi kafijas filtrus.

Šajā brīdī Neitans būtu bijis ar mieru maksāt kaut tūkstoš dolāru par kafijas automātu. Viņš uzlika tējkannu uz plīts, kas noteikti bija vecāka par viņu pašu, tad devās atpakaļ uz dzīvojamās istabas daļu lielajā, daudzfunkcionālajā telpā, lai ieslēgtu televizoru un paklausītos rīta ziņas. Uztvere gan bija patiešām nožēlojama un izvēles nekādas.

Kafijas automāta nav, maksas televīzijas kanāli nav pieejami, Neitans, uzgriezdams rīta ziņas vienā no trim kanāliem, prātoja. Viņš atcerējās, kā abi ar Kailu bija žēlojušies, ka nav, ko skatīties.

Kā lai mēs noskatāmies “Sešu miljonu vīru”, ja šeit televizora vietā ir šī stulbā kaste? Tas nav godīgi.

Ne jau tāpēc jūs atbraucāt uz Šejieni, lai sēdētu, degunus pielīmējuši pie televizora ekrāna.

Vai, mamma!

Šķita, ka istabā mainījusies krāsu palete. Neitans visai miglaini atcerējās, ka platie, dziļie krēsli un dīvāns ar stāvo atzveltni bija ieturēti maigos pasteļtoņos. Tagad tie bija pārvilkti ar spilgtu, ģeometriskām figūrām rotātu audumu sulīgi zaļā, zilā un saulaini dzeltenā krāsā.

Ventilators griestu vidū čīkstēja. Neitans to labi atcerējās, jo raustīja vadu, lai ventilators apklustu. Tagad tas darbojās klusi, tikai pavisam nemanāmi šņākdams.

Istabas daļas vienu no otras joprojām atdalīja tas pats garais, dzeltenais priedes koka galds - galds, pie kura Neitana ģimene tajā vasarā pulcējās, lai ēstu, spēlētu galda spēles, kopīgi risinātu rēbusus un liktu galvu reibinošas mozaīkmīklas.

Tas pats galds, kuru viņiem ar Kailu pēc pusdienām vajadzēja novākt. Galds, pie kura tēvs dažu labu rītu mēdza kavēties pie savas kafijas tases.

Neitans atcerējās, kā tēvs viņiem ar Kailu mācīja izdurt caurumus metāla kārbas vākā un ķert jāņtārpiņus. Vakars bija silts un mierīgs, medības un pakaļdzīšanās - reibinoša. Neita-nam no prāta nebija izgājis, kā viņš vēroja kārbu, ko bija nolicis blakus savai gultai, zibam un mirdzam, zibam un mirdzam, un ieaijājam viņu dziļi miegā.

Bet no rīta visi jāņtārpiņi kārbā bija beigti, izkvēlojuši, jo uz kārbas vāka gulēja grāmata un tā bija aizsegusi visus izdurtos caurumus. Neitans gan joprojām neatcerējās, ka būtu grāmatu tur nolicis. Tumšie, nedzīvie ķermeņi kārbas dibenā Nei-tanam lika justies pavisam nelāgi. Viņš apzinājās savu vainu. Toreiz viņš izlavījās no mājas un nogremdēja visu kārbas saturu upē. Tajā vasarā viņš vairs nelasīja jāņtārpiņus.

Nikns par tādām atmiņām, viņš novērsās no televizora, vēlreiz piegāja pie plīts, lai uzlietu karsto un mutuļojošo ūdeni kafijai krūzē. Tad viņš ar krūzi rokā izgāja stiklotajā verandā un raudzījās uz upi.

Neitans pats sev atgādināja, ka atmiņu uzbangošana ir pilnīgi dabiska un nenovēršama tagad, kad viņš atkal ir šeit. Tieši tādēļ jau viņš atbrauca šurp. Lai atcerētos to vasaru -soli pa solim, dienu pēc dienas. Lai izdomātu, kā izturēties pret Hetavejiem.

Neitans malkoja kafiju, nedaudz viebdamies par tās pretīgo, rūgto garšu. Taču arī dzīve bieži vien ir pretīga un rūgta, un Neitans samierinājās arī ar kafijas garšu.

Džo Elena Hetaveja. Neitans viņu atcerējās kā tievu skuķē-nu ar asiem elkoņiem, izspūrušā zirgastē sasietiem matiem un zibenīgu raksturu. Desmit gadu vecumā viņu meitenes galīgi neinteresēja, tāpēc viņš Džo lāgā pat neievēroja. Viņa bija viena no Braiena mazajām māšelēm.

Viņa joprojām ir Braiena mazā māsa, Neitans nodomāja. Un joprojām ir diezgan kārna. Acīmredzot arī raksturs meitenei nav mainījies. Bija pazudusi izspūrusī zirgaste. Neitans secināja, ka īsais, nelīdzenais matu griezums viņas raksturam piestāvēja daudz labāk. Modei atbilstošs, šķietami nevērīgs matu sakārtojums. Matu krāsa Neitanam atgādināja savvaļas brieža apmatojumu.

Neitans prātoja, kāpēc gan Džo izskatās tik bāla un nogurusi. Diezin vai viņa varētu būt viena no tām sievietēm, kuras dziļi pārdzīvo izjukušas attiecības, bet kaut kas viņu tomēr nomāca. Džo acis izstaroja skumjas un noslēpumus.

Neitans pasmīnēja pats par sevi un nodomāja, ka vaina slēpjas tieši Džo acīs. Sievietes ar skumjām acīm bija viņa vājība.

Viņš atgādināja sev, ka labāk tomēr atturēties no prātojumiem. Mēģinājumi izprast, kas slēpjas aiz lielajām, skumju pilnajām, vizbulīšu zilajām acīm draudēja novirzīt viņu no patiesā mērķa. Neitanam bija vajadzīgs laiks un objektīvs skatiens uz pagātnes notikumiem, lai varētu izlemt, ko darīt.

Viņš vēl mazliet iemalkoja brūngano šķidrumu, mēģinādams pārliecināt sevi, ka jāceļas un jādodas uz Svētnīcu iedzert normālu kafiju un paēst brokastis. Laiks atgriezties, vērot un plānot. Laiks modināt arī citus pagātnes rēgus.

Bet pagaidām Neitanam gribējās vienīgi stāvēt šajā vietā, skatīties caur biezo tīmekli, sajust miklo gaisu un vērot, kā saules siltie stari pamazām kliedē pērļveidīgo migiu, kas piekļāvusies zemei un kā brīnumaini spārni sniedzas pāri upei.

Ja ieklausījās, varēja sadzirdēt okeānu - nerimstošu dunu kaut kur salas austrumu pusē. Tepat netālu čiepstēja putni, un, kukaiņus meklēdams, kaut kur meža biezoknī monotoni kala dzenis. Rasas lāses kā stikla lauskas mirdzēja uz palmu lapām, un gaisā nebija ne vēja pūsmas, kas tās sakustinātu un notrauktu.

Neitans prātoja, lai arī kurš izdarījis izvēli, vieta kotedžai bija izvēlēta ļoti laba. Šeit varēja baudīt vienatni un priecāties par burvīgo ainavu. Konstrukcija bija pavisam vienkārša un funkcionāla. Vēja appūsts ciedra namiņš uz koka kājām ar aizsegtu lieveni rietumu pusē un šauru, atklātu terasi austru-mos. Lielākajai istabai griesti bija veidoti slīpi, lai radītu plašuma sajūtu. Katrā pusē tai atradās divas guļamistabas un vannasistaba.

Viņiem ar Kailu katram tika iedalīta sava istaba vienā kotedžas spārnā. Neitans, kā jau vecākais, iekārtojās lielākajā no tām. Dubultplatā gulta viņam ļāva justies pilnīgi pieaugušam un pārākam. Viņš piestiprināja pie durvīm uzrakstu: LŪDZU PIEKLAUVĒT!

Neitanam patika vakaros ilgi palikt nomodā, lasīt grāmatas, domāt dažādas domas, ieklausīties vecāku balsu murdoņā vai televizora skaņās. Viņam patika klausīties, kā vecāki smejas.

Mātes straujā ķiķināšana, tēva dziļie, dobjie smiekli. Šīs skaņas vijās cauri visai Neitana bērnībai. Viņš sēroja, ka vairs nekad tās nedzirdēs.

Neitana skatienu saistīja kāda kustība. Viņš palūkojās uz tās pusi, domādams, ka ieraudzīs briedi, bet pamanīja kādu vīru, kurš vieglā gaitā slīdēja gar upes krastu. Vīrs bija gara auguma, izstīdzējušiem locekļiem, sodrēju melniem matiem.

Neitanam izkalta mute, un viņš piespieda sevi pacelt krūzi pie lūpām un iedzert vēl vienu malku. Vīrs tuvojās, un Nei-tans turpināja vērot, kā austošās saules stari rotājās viņa sejā.

Tas nav Sems Hetavejs, Neitans saprata, un smaida atblāzma iezagās viņa lūpu kaktiņos. Braiens. Divdesmit gados viņi abi bija pieauguši.

Braiens pacēla skatienu augšup, samiedza acis saulē un pievērsa uzmanību stāvam uz kotedžas lieveņa. Viņš bija piemirsis, ka kotedža nu ir apdzīvota, un tagad, to redzot, nodomāja, ka jāatceras doties pastaigās pa otru upes pusi. Nu jau bija par vēlu, un Braiens nodomāja, ka nekas cits neatliks kā uzsākt sarunu.

Viņš pacēla roku sveicienam.

“Labrīt! Negribēju jūs traucēt.”

“Tu nemaz mani netraucē. Es tikai dzeru sliktu kafiju un vēroju upi.”

Braiens atcerējās - jeņķis, īrnieks uz sešiem mēnešiem. Viņš pilnīgi skaidri dzirdēja, kā Keita pamāca viņu izturēties pieklājīgi un draudzīgi.

“Jauka vieta.” Braiens sabāza rokas kabatās, nikns pats uz sevi par to, ka neglābjami samaitājis vienatnē pavadīto rītu. “Vai esat jau iekārtojies?”

“Jā, esmu iekārtojies.” Neitans mirkli vilcinājās, tad spēra nākamo soli. “Vai tu joprojām dzenies pakaļ Ērzeļa rēgam?”

Braiens samirkšķināja acis un izslēja galvu. Par Ērzeļa rēgu stāstīja leģenda. Tajos laikos, kad pa salu klīduši savvaļas zirgi, mežā valdījis vislielākais no tiem - milzīgs, melns, nepārspējami ātrs ērzelis. Tam, kurš spētu notvert šo ērzeli, uzlēkt mugurā un jāt uz tā, tiktu piepildītas itin visas vēlēšanās.

Bērnībā Braiena viskarstākā vēlēšanās bija notvert Ērzeļa rēgu un tikt tam mugurā, lai trauktos pa salu.

“Es turu acis vaļā,” Braiens nomurmināja un pakāpās soli atpakaļ. “Vai mēs esam pazīstami?”

“Kādu nakti mēs uzcēlām ielāpainu telti tur, otrpus upei. Mums līdzi bija virves, pāris lukturīšu un “Fritos” sainis. Vienā brīdī mums šķita, ka dzirdam pakavu rīboņu un skaļu, mežonīgu zviedzienu.” Neitans pasmaidīja. “Var jau būt, ka patiešām dzirdējām.”

Braiens iepleta acis, un draudīgās ēnas izgaisa no viņa skatiena.

“Neits? Neits Deleinijs? Nolādēts!”

Verandas durvis priecīgi iečīkstējās, kad Neitans atgrūda tās vaļā.

“Ienāc, Brai! Es tev pagatavošu tasi draņķīgas kafijas.” Plati smaidīdams, Braiens uzgāja augšā pa pakāpieniem. “Tev vajadzēja man paziņot, ka atbrauksi, ka tu tas esi.” Braiens pastiepa roku un satvēra Neitana plaukstu. “Manas mammas māsīca Keita atbild par izīrējamām kotedžām. Ak Jēzus, Neit, tu izskaties galīgi vecs un izčākstējis.”

Rūgti pasmaidījis, Neitans pārlaida plaukstu pār bārdas rugājiem uz zoda.

“Man ir atvaļinājums.”

“Nē. Tas tik ir pārsteigums! Neits Deleinijs.” Braiens papurināja galvu. “Pie joda, ko tu visus šos gadus esi darījis? Kā klājas Kailam, taviem vecākiem?”

Smaids izdzisa.

“Gan jau es tev pastāstīšu.” Vismaz kaut ko, Neitans klusībā nodomāja. “Bet vispirms ļauj man tev pagatavot to draņķīgo kafiju.”

“Pie velna, nē taču! Nāc uz mūsu māju! Labāk es pagatavošu kārtīgu kafiju. Ieēdīsi kaut ko.”

“Labi. Pagaidi, kamēr es uzvelku bikses un apauju kājas.” “Nespēju noticēt, ka tu esi mūsu jeņķis,” Braiens murmināja, kad Neitans pagriezās, lai dotos iekšā kotedžā. “Nolādēts, nu gan tu man uzjundīji atmiņas.”

Neitans uz mirkli pagriezās atpakaļ.

“Jā, man tāpat.”

Neilgi pēc tam Neitans sēdēja Svētnīcas virtuvē, ieelpodams dievišķas kafijas un cepta bekona smaržu. Viņš vēroja, kā Braiens veikli grieza omletei sēnes un papriku.

“Izskatās, ka tu zini, ko dari.”

“Vai tad tu neizlasīji brošūru? Mana virtuve ir novērtēta ar piecām zvaigznēm.” Braiens pastūma kafijas krūzi Neitanam. “Dzer, pēc tam varēsi izteikt man savu atzinību.”

Neitans nogaršoja kafiju un svētlaimē aizvēra acis.

“Pēdējās divas dienas esmu dzēris smilšu uzlējumu, un var jau būt, ka šis fakts ietekmē manu vērtējumu, tomēr es gribētu apgalvot, ka šī ir labākā kafija, kāda jebkad pagatavota civilizētajā pasaulē.”

“Tev ir sasodīta taisnība. Kāpēc tad tu neatbrauci pie mums jau agrāk?”

“Es strādāju, slinkoju.” Iepazinu spokus, Neitans domās turpināja. “Tagad, kad esmu pagaršojis šo, es būšu regulārs viesis.”

Braiens sabēra sagrieztos dārzeņus kastrolī un uzlika uz uguns sautēties un sāka rīvēt sieru.

“Pagaidi, līdz būsi pagaršojis manu omleti! Bet tagad par tevi. Vai tad esi tik briesmīgi bagāts, ka vari atļauties paņemt sešus mēnešus atvaļinājumu, lai gozētos saulē?”

“Es paņēmu līdzi darbu. Esmu arhitekts. Ja vien man ir pie rokas dators un rasējamais dēlis, es varu strādāt jebkurā vietā.”

“Arhitekts.” Olas putodams, Braiens atspiedās pret virtuves leti. “Vai labs?”

“Manas celtnes mierīgi varētu sacensties ar tavu kafiju.”

“Nu labi.” Iesmiedamies Braiens pagriezās pret plīti. Ar pieredzējušām kustībām viņš uzlēja olu maisījumu uz pannas, uzlika bekonu sutināties un pārbaudīja cepumus, kuri tobrīd vēl atradās cepeškrāsnī. “Un kā klājas Kailam? Vai viņš ir kļuvis bagāts un slavens, kā vēlējās?”

Tas bija kā naža dūriens - spēcīgs un dziļš tieši pašā sirdī.

“Viņš darīja visu, lai to sasniegtu. Viņš ir miris, Braien. Viņš gāja bojā pirms pāris mēnešiem.”

“Ak Jēzus, Neitan!” Braiens, galīgi satriekts, apsviedās apkārt. “Jēzus, man ļoti žēl.”

“Viņš bija Eiropā. Pēdējā laikā viņš vairāk vai mazāk tur dzīvoja. Tajā reizē viņš atradies uz jahtas, kaut ko svinējis. Kailam patika svinības,” Neitans, deniņus berzēdams, nomurmināja. “Viņi braukāja pa Vidusjūru. Oficiālajā slēdzienā policija apgalvoja, ka Kails iedzēris pārāk daudz un pārkritis pāri bortam. Varbūt viņš atsita galvu pret bortu. Bet pagalam viņš bija.”

“Tas gan ir briesmīgi. Man ļoti žēl.” Braiens atkal pievērsās kastroļiem. “Ģimenes locekļu zaudējums vienmēr ir smags pārdzīvojums.”

“Jā gan.” Neitans dziļi ievilka elpu un sakrustoja rokas uz krūtīm. “Tas notika tikai pāris nedēļu pēc tam, kad gāja bojā abi mani vecāki. Vilciena katastrofa Dienvidamerikā. Tētis turp devās komandējumā, bet kopš tā laika, kad mēs ar Kailu pabeidzām skolu un sākām mācīties koledžā, mamma visur brauca viņam līdzi. Viņa mēdza apgalvot, ka tad viņi abi visu laiku atkal jūtoties kā jaunlaulātie.”

“Ak kungs, Neit, es pat nezinu, ko lai saku.”

“Nesaki neko!” Neitans izslējās. “Visam var tikt pāri. Man liekas, mamma bez tēva tik un tā būtu pazudusi, un es pat iedomāties nespēju, kā viņi spētu samierināties ar Kaila nāvi. Laikam jau viss notiek tieši tā, kā tam jānotiek, un itin visam var tikt pāri un visu pārdzīvot.”

“Dažreiz gan tajā, kas notiek, grūti saskatīt jēgu,” Braiens klusi iebilda.

“Bieži vien tam nav nekādas jēgas. Taču tas neko nemaina. Tomēr es priecājos, ka atkal esmu šeit. Prieks atkal satikt tevi.” “Tajā vasarā mēs kopā piedzīvojām daudzus jaukus brīžus.” “Dažus no jaukākajiem visā manā mūžā.” Neitans pasmaidīja. “Vai tu man beidzot dosi to omleti, vai arī tu gaidi, kad es tev lūgšos?”

“Nekāda lūgšanās nebūs vajadzīga.” Braiens sakārtoja ēdienu uz šķīvja. “Pēc tam drīksti krist manā priekšā ceļos un pielūgt mani.”

Neitans paņēma dakšiņu un iedūra omletē.

“Un tagad pastāsti man par Braiena Hetaveja piedzīvojumiem pēdējo divu gadu desmitu laikā.”

“Nekādu īpašu piedzīvojumu, par kuriem stāstīt, nav.

Viesnīcas vadīšana aizņem daudz laika. Viesi brauc pie mums visu cauru gadu. Šķiet, jo lielāka aizņemtība valda ārpasaulē, jo vairāk cilvēki cenšas izrauties no tās. Vismaz uz nedēļas nogalēm. Un tad, kad viņi šeit ierodas, mēs viņus izmitinām, barojam un izklaidējam.”

“Izklausās pēc strādāšanas divdesmit četru stundu režīmā septiņas dienas nedēļā.”

“Kontinentā tā arī būtu. Bet šeit dzīve rit lēnāk nekā citur.”

“Sieva, bērni?”

“Nekā. Un tev?”

“Es biju precējies,” Neitans dzedrā balsī atzinās. “Mēs izšķīrāmies. Bērnu nav. Zini, kad es šurp atbraucu, kotedžu man ierādīja tava māsa Džo Elena.”

“Ak tā?” Braiens noņēma katlu no uguns. “Viņa pati ieradās uz salas tikai pirms nedēļas. Arī Leksa ir tepat. Mēs esam viena liela un laimīga ģimene.”

Braiens aizgriezās, bet Neitans, saklausījis ko dīvainu bērnības drauga balss intonācijā, sarauca uzacis.

“Un tēvs?”

“Tēvu pat ar dinamītu neviens nedabūtu projām no Kaisles salas. Viņš vairs pat nebrauc uz kontinentu pēc pārtikas. Gan jau sastapsi viņu kaut kur klejojam pa salu.” Braiens pagriezās pret durvīm, pa kurām lidot ielidoja Leksija.

“Daži cīrulīši jau elš un pūš pēc kafijas,” meitene iesāka. Tad, pamanījusi Neitanu, apklusa. Viņa nevilšus atmeta matu šķipsnu, pielieca galvu un veltīja svešiniekam izaicinošu smaidu. “Virtuves draugi?” Valšķīgā gaitā viņa piegāja tuvāk un atspiedās pret galda malu, lai svešais vīrietis spētu sajust “Eter-nity” dvesmu, ko viņa nesen bija ierīvējusi pazodē no smaržu paraudziņa kādā žurnālā. “Laikam gan jūs esat kas īpašs, ja jau Braiens ļauj jums uzturēties savā valstībā.”

Neitana hormoni metās straujā, instinktīvā dejā, liekot viņam uzsmaidīt abiem mājiniekiem. Viņa pirmais iespaids par Leksiju bija kā par burvīgi seksīgu kumosiņu, bet, ieskatījies dziļāk meitenes acīs, viņš mainīja savu viedokli. Acu skatiens vērās viņā asi un pašapzinīgi.

“Braiens apžēlojās par senu draugu,” Neitans paskaidroja.

“Tiešām?” Leksiju valdzināja mazliet parupjais izskats, un viņa izbaudīja vīrišķīgās atzinības pilno acu skatienu. “Nu, Braien, varbūt iepazīstināsi mani ar savu seno draugu? Es pat iedomāties nevarēju, ka tev tādi ir.”

“Neitans Deleinijs,” Braiens aprauti nosauca bērnības drauga vārdu un devās pāri virtuvei, lai paņemtu otru svaigi gatavotas kafijas trauku. “Mana mazā māsiņa Leksija.”

“Neitans.” Leksija pastiepa roku ar ugunssarkanā tonī nolakotiem nagiem. “Braiens joprojām manī saskata mazulīti ar peļastītēm.”

“Tādi jau ir tie vecākie brāļi.” Neitans jutās pārsteigts, kad sajuta, ka sirēnas plauksta ir stingra un sastrādāta. “Patiesībā jau arī es pats tevi atceros kā mazu meiteni ar peļastītēm.” “Tiešām?” Viegli vīlusies, ka Neitans nav paturējis viņas roku ilgāk, Leksija atspieda elkoņus uz letes un paliecās uz Neitana pusi. “Negribas ticēt, ka es būtu spējusi tevi aizmirst. Man ir noteikts ieradums atcerēties ikviena glīta vīrieša seju, kurš kaut uz mirkli ienāk manā dzīvē.”

“Tu toreiz tikko biji atbrīvojusies no autiņiem,” Braiens iestarpināja sarkasma pilnā balsī, “un vēl nebiji gluži tik labi izstrādājusi savu liktenīgās sievietes tēlu. īpašais ēdiens brokastīs būs siera un sēņu omletes,” viņš paskaidroja māsai, izlikdamies nemanām ļauno skatienu, kuru viņa raidīja Brai-ena virzienā.

Leksija pati attapās, pirms paguva kaut ko atņurdēt un nikni uzmest lūpu.

“Paldies, mīļais!” viņa kā murrāt nomurrāja, kad Braiens pastūma kafijas kannu māsai pretī, un noplivināja skropstas Neitana virzienā. “Netēlo nu svešinieku! Šeit, uz Kaisles salas, ir tik maz patiešām interesantu vīriešu.”

Būtu muļķīgi atturēties, jo Leksija tik acīm redzami gaidīja sev pievērstos skatienus, kad līganā gaitā sāka soļot uz durvju pusi, tāpēc Neitans nolūkojās viņai pakaļ un tikai tad pagriezās pret Braienu un, viegli pasmīnējis, izteica savu vērtējumu: “Tā tik gan tev ir mazā māšele, Brai!”

“Viņa būtu pelnījusi pamatīgu pērienu. Tieši tā jau Leksa parasti uzķeras uz visādiem savādniekiem.”

“Jauka piedeva omletei.” Taču, pamanījis, ka Braiena acīs iekvēlojas niknums, Neitans strauji pacēla roku. “Par mani, draugs, vari neuztraukties. Tādas mīlulītes spēj sagādāt vienīgi galvassāpes. Bet man pietiek savu problēmu. Vari būt drošs, ka es acis nenovērsīšu, bet roku klāt likt man nenāk ne prātā.”

“Tā nu laikam nav mana darīšana,” Braiens nomurmināja. “Viņa izskatās cieši apņēmusies ne tikai meklēt nepatikšanas, bet arī tajās iekulties. Gan jau tā arī notiks.”

“Tādas sievietes parasti viegli iekuļas nepatikšanās, bet tikpat viegli arī izslīd no jebkuras ķezas.” Durvis vēlreiz atvērās, un Neitans pagriezās pret tām. Šoreiz izrādījās, ka nācēja ir Džo.

Bet šādas sievietes, Neitans nodomāja, neizslīd. Viņas izlaužas ārā no jebkuras likstas.

Nezin kāpēc Neitans deva priekšroku tieši otrā tipa sievietēm un viņu izmantotajām metodēm.

Džo apstājās, ieraudzījusi Neitanu. Uzacis neviļus savilkās, un tikai pēc mirkļa Džo attapās apzināti izlīdzināt pieri.

“Izskatās, ka jūs šeit jau jūtaties gluži kā mājās, Deleinija kungs.”

“Jums taisnība, Hetavejas jaunkundz, tieši tā es jūtos.”

“Cik oficiāli!” Braiens iesaucās, pasniegdamies pēc vēl vienas tīras krūzītes. “Nemaz neizklausās, ka to sacītu puisis, kurš iegrūda šo jaunkundzi upē, bet pēc tam, kad mēģināja vilkt viņu no turienes ārā, tā dabūja pa muti, ka lūpa pušu gan.”

“Es viņu neiegrūdu.” Neitans lēnīgi pasmaidīja, vērodams, kā Džo uzacis atkal savelkas. “Viņa paslīdēja. Bet, ja pareizi atceros, lūpu viņa man patiešām pārsita, turklāt vēl nosauca par jeņķu cūku.”

Atmiņas raisījās, tad atkal pagaisa, līdz beidzot atausa apbrīnojami skaidri. Karsta vasaras pēcpusdiena, auksts ūdens, galva zem ūdens. Tās dienas notikumi ar joni uzbangoja Džo acu priekšā.

“Tu esi viens no Deivida kunga puišeļiem.” Siltums caurstrāvoja visu ķermeni un ielija sirdī. Vienu pavisam īsu mirkli to varēja redzēt atspoguļojamies viņas acīs, un Neitana pulss sāka auļot kā negudrs. “Kurš no viņiem?”

“Neitans, vecākais.”

“Nu protams.” Džo atmeta matus, nevis ar labi iestudētu pavedinātājas žestu kā viņas māsa, bet nevērīgā nepacietībā. “Un tu mani iegrūdi. Es nemūžam nebūtu kritusi upē, ja pati to nebūtu gribējusi vai arī kāds mani nebūtu pagrūdis.”

“Tu paslīdēji,” Neitans vēlreiz mēģināja iebilst, “bet pēc tam es tev gribēju palīdzēt.”

Džo iesmējās ašiem, sulīgiem smiekliem, tad paņēma Brai-ena piedāvāto krūzi.

“Labi, man šķiet, ka kara cirvis ir sen noglabāts un aizmirsts, kaut vai tāpēc, ka es jau toreiz tev atmaksāju ar pārsistu lūpu, turklāt tavs tēvs man uzdāvināja visu plašo pasauli.” “Mans tēvs?” Neitanam pēkšņi galvā iedūra spēcīga sāpe. “Es viņam sekoju gluži kā ēna, nežēlīgi izprašņāju par fotografēšanu, gribēju zināt, kāpēc viņš fotografē tieši to, ko fotografē, kā darbojas fotoaparāts. Viņš man tik pacietīgi visu skaidroja. Es droši vien viņam pamatīgi kritu uz nerviem, traucēdama viņu darbā, bet tavs tēvs tā arī ne reizi mani nepatrieca. Viņš man tik daudz ko iemācīja, ne tikai pašus fotografēšanas pamatus, bet to, kā skatīties, lai redzētu. Man liekas, esmu viņam pateicību parādā par ikvienu savu uzņēmumu.”

“Tātad tu esi profesionāla fotogrāfe?” Neitanam kuņģī sagriezās tikko apēstās brokastis.

“Džo taču mums ir briesmīgi smalka fotogrāfe,” Leksija, no jauna ienākdama virtuvē, iesaistījās sarunā. “Pasaulslavenā Dž. E. Hetaveja. Kur vien Džo parādās, viņa knipsē ainas no citu cilvēku dzīves. Divas omletes, Braien, divus kapātas gaļas plācenīšus, vienu bekonu, vienu desu. Divi simti pirmās istabiņas iemītnieki devās brokastīs, Pasaules apceļotājas jaunkundzi Tevi gaida gultu klāšana.”

“Izeja pa kreisi,” Džo nomurmināja, kad Leksija jau atkal bija izlīgojusi ārā. “Jā,” viņa atkal pievērsās Neitanam. “Galvenokārt varu pateikties Deividam Deleinijam, ka tagad esmu fotogrāfe. Ja nebūtu Deivida kunga, iespējams, ka es arī, tāpat kā Leksija, tagad būtu neapmierināta un nikna uz visu pasauli. Kā klājas tavam tēvam?”

“Viņš ir miris,” Neitans attrauca un strauji piecēlās. “Nu gan man jāiet. Paldies par brokastīm, Braien!”

Viņš ātrā gaitā izsteidzās no virtuves, ļaudams durvīm aizkrist ar skaļu troksni.

“Miris? Brai...”

“Nelaimes gadījums,” Braiens paskaidroja. “Apmēram pirms trim mēnešiem. Abi vecāki. Un apmēram pirms mēneša viņš zaudējis brāli.”

“Ak dievs!” Džo aizklāja acis ar plaukstu. “Nu gan trāpīju vārīgā vietā. Es tūlīt atgriezīšos.”

Viņa nometa kafijas krūzi uz galda un traucās ārā pa durvīm pakaļ Neitanam.

“Neitan! Neitan, pagaidi!” Džo panāca vīrieti uz gliemežvākiem klātā celiņa, kas cauri dārzam vijās uz mežmalas pusi. “Piedod!” Viņa uzlika plaukstu Neitanam uz pleca, lai apturētu viņu. “Man ļoti žēl, ka es tā izrunājos.”

Neitans saņēmās, mēģināja sakopot pats savas domas un apslāpēt pulsāciju deniņos.

“Nekas, man tikai vēl joprojām sāp.”

“Ja es būtu zinājusi...” Džo aprāvās un bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Viņa nolēma, ka tik un tā jau ir aizskārusi vārīgu vietu. Džo vienmēr radās problēmas tieši tāpēc, ka viņa neprata smalki uzvesties.

“Bet tu taču to nevarēji zināt.” Neitans saņēmās un viegli paspieda roku, kura joprojām gulēja viņam uz pleca. Džo izskatās tik nelaimīga, viņš nevilšus nodomāja. Bet viņa taču nav izdarījusi neko vairāk kā vienīgi uzplēsusi vaļēju brūci. “Neuztraucies par to!”

“Kaut es būtu uzturējusi kaut kādus sakarus ar tavu tēvu!” Tagad viņas balsī ieskanējās nožēla. “Kaut es būtu papūlējusies pateikties viņam par to, ko viņš darīja manā labā!”

“Nevajag!” Neitans aprāvās un, pagriezies pret Džo, stingri ieskatījās viņai acīs. “Pateikties kādam par to, kāda izveidojusies mūsu dzīve, ir tikpat muļķīgi kā vainot citus cilvēkus par to. Mēs katrs atbildam par sevi un savu rīcību.”

“Taisnība, tomēr daži cilvēki mūsu izvēli ietekmē vairāk nekā visi pārējie.” Džo neveikli atkāpās soli atpakaļ.

“Savādi, ka mēs abi šeit satiekamies, vai ne?” Neitans garām Džo raudzījās uz Svētnīcu, kuras logi spoži mirdzēja saulē. “Kāpēc tu atgriezies, Džo?”

“Šeit ir manas mājas.”

Neitans paskatījās uz viņu, nevarēdams nepamanīt bālos vaigus un ievainoto skatienu.

“Vai tiešām tu vienmēr, kad jūties salauzta, apjukusi un nelaimīga, atgriezies šurp?”

Džo kā nosalusi sakrustoja rokas uz krūtīm. Parasti pati būdama novērotājas lomā, viņa kļuva tramīga, atskārtusi, ka šoreiz kāds cits vēro viņu un redz gandrīz cauri.

“Jā, tā tas parasti notiek.”

“Izskatās, ka mēs abi gandrīz vienā laikā esam nolēmuši atbraukt šurp. Interesanti, vai tu to sauksi par likteni? Varbūt veiksmi?” Neitans viegli pasmaidīja, jo viņam piemērotāka likās otrā iespēja.

“Sagadīšanās,” Džo piedāvāja savu atbildi. “Kāpēc tu atbrauci šurp?”

“Nolādēts, kaut es to zinātu!” Neitans caur zobiem nopūtās, tad vēlreiz paskatījās uz Džo. Viņš gribēja mierināt, aizslaucīt bēdas un raizes, atkal dzirdēt viņas smieklus. Piepeši Neitanam likās, ka tas atvieglotu viņu abu dvēseles. “Bet, tā kā esmu šeit, varbūt tu mani pavadīsi līdz kotedžai?”

“Tu taču pats zini ceļu.”

“Bet patīkamāk būtu iet divatā. Kopā ar tevi.”

“Es jau tev teicu, ka mani tādas lietas neinteresē.”

“Es jau tev teicu, ka mani gan interesē” Neitana smaids kļuva vēl platāks, un viņš pastiepa roku, lai atglaustu nomaldījušos matu cirtu no Džo pieres. “Būtu interesanti paskatīties, kurš kuru pārvilinās pretējā frontē”

Vīrieši ar Džo neflirtēja. Vismaz viņa to nekad nebija pamanījusi. Tas, ka Neitans flirtēja un Džo to redzēja, viņu kaitināja. Džo pierē ievilkās Pendltonu Vainas līnija.

“Man jāstrādā.”

“Pareizi. Jāklāj gultas divi simti pirmajā istabiņā. Gan jau vēl tiksimies, Džo Elena.”

Tā kā Neitans aizgriezās pirmais, Džo radās iespēja pavērot, kā viņš attālinās starp kokiem. Viņa apzināti sapurināja matus, lai tie atkal kristu pār ausīm. Tad viņa paraustīja plecus kā nodrebinādamās.

Taču Džo nācās atzīt, ka jau šajā brīdī Neitans viņu interesēja daudz vairāk, nekā viņai gribētos.

Neitans paņēma līdzi fotoaparātu. Viņš izjuta iekšēju nepieciešamību doties sava tēva pēdās pa Kaisles salu, varbūt pat izdzēst šīs pēdas. Neitans izvēlējās vidēji vecu “Pentax”, vienu no tēva iecienītajiem aparātiem, par kuru dēls bija pārliecināts, ka tajā vasarā Deividam Deleinijam tas noteikti bijis līdzi.

Droši vien tēvam bija arī masīvais “Hasselblad” un gudrais “Nikon”, turklāt vēl vesela kolekcija ar objektīviem un filtriem un fotofilmu kalns. Arī Neitans to visu bija atvedis šurp un tieši tā, kā tēvs viņam bija mācījis, kārtīgi salicis kotedžā.

Tomēr tad, kad tēvs devās kāda kadra medībās, viņš visbiežāk izvēlējās tieši savu “Pentax”.

Neitans devās uz pludmali, lai pavērotu putu vērpetēm rotātos viļņus un saulē mirdzošās smiltis. Viņš uzlika brilles, lai pasargātu acis no saules nežēlīgā spožuma, un gāja uz priekšu pa iezīmēto taku starp plūstošajām, ar jūras auzām un ceļmalu vīnstīgām noaugušajām kāpām. Vējš pūta no jūras puses un bužināja Neitanam matus. Takas galā viņš apstājās un ieklausījās ūdens šalkoņā un virs jūras riņķojošo kaiju pašapmierinātajos ķērcienos.

Paisuma izskalotie gliemežvāki kā sīkas rotaļlietas izbārstīti gulēja smiltīs. Katram gliemežvākam blakus vējš jau veidoja sīkus valnīšus. Rosīgās tilbītes skraidīja šurpu turpu pāri putu vērpetēm kā biznesmeņi, kuri jau atkal traucas uz kārtējo tikšanos. Tūdaļ aiz pirmā ūdens vāla militārā ierindā gāzelēdamies kāpelēja pelikānu trio. Viens metās ūdenī, un pārējie viņam nekavējoties sekoja. Trīskārtīgi šļaksti, un tad jau viņi atkal visi trīs lepni izslējās, knābjos satvēruši nomedītās brokastis.

Neitans ar pieredzējušu roku pacēla aparātu, paplašināja diafragmas atvērumu, palielināja ekspozīcijas ātrumu, lai labāk notvertu kustību, tad pavērsa objektīvu pret pelikāniem, sekodams putniem, kamēr tie viegli slīdēja pāri viļņu mugurām, ar tām kopā celdamies augšup un slīgdami lejup. Un notvēris iemūžināja nākamo zibenīgo ieniršanu.

Neitans nolaida fotoaparātu un tikko manāmi pasmaidīja. Jau vairākus gadus viņš bija pieļāvis pārāk garas pauzes, neatlicinādams laiku savam priekam. Nu viņš gribēja atgūt nokavēto, vismaz stundu dienā atsvaidzinot atmiņu par savu iemīļoto nodarbošanos un trenējot aci.

Labāks sākums nemaz nebija pat iedomājams. Pludmali apdzīvoja tikai putni un gliemežvāki. Smiltīs palika vienīgi Neitana pēdu nospiedumi. Tas vien jau pats par sevi bija brīnums, Neitans nodomāja. Kur gan vēl citur cilvēks varēja justies tik absolūti viens, kaut uz brīdi gremdēties skaistumā, baudot tik pilnīgu mieru un klusumu?

Tieši to Neitanam vajadzēja. Brīnumus, skaistumu, mieru. Satvēris plaukstā fotoaparātu, viņš devās uz priekšu pa miklajām pludmales smiltīm. Šad tad viņš pieliecās, lai aplūkotu kādu gliemežvāku un ar pirkstgaliem izjustu jūraszvaigznes kontūras.

Neitans visu atstāja tāpat, kā bija, neizjauca dabas veidotos rakstus, sev līdzi paņemdams vienīgi fotofilmā iemūžinātos atspulgus.

Svaigais gaiss un kustības Neitanam palīdzēja nomierināt nervus, kuri pirms došanās projām no Svētnīcas bija sakairi-nāti tā, ka likās - tie džinkstēja sasprindzinājumā. Viņa kļuvusi par profesionālu fotogrāfi, Neitans prātoja, pētīdams glītu, vēju appūstu kotedžu, kas vīdēja turpat aiz kāpām. Nezin vai tēvam varēja ienākt prātā, ka mazā meitene, kuru viņš kādu vasaru kā rotaļādamies mācīja savā arodā, reiz sekos viņa pēdās? Vai viņam tas liktos svarīgi? Vai tēvs justos par to lepns, iepriecināts?

Neitans atcerējās, kā tēvs viņam pirmo reizi bija skaidrojis fotoaparāta darbības principus. Lielās plaukstas satvēra mazā puisēna rociņas un maigi un pacietīgi vadīja tās. Asa skūšanās losjona smarža uz tēva vaigiem. Jā, “Brut”. Mammai tas vislabāk patika. Tēva gludi skūtais vaigs piespiests cieši klāt Neitana vaidziņam. Tumšie mati akurāti sasukāti, atglausti atpakaļ no pieres, skaidrās, pelēkās acis raudzījās maigi un nopietni.

Vienmēr ar cieņu izturies pret šiem aparātiem, Neit! Var gadīties, ka reiz pienāks diena, kad tu ar tiem pelnīsi naudu.

Apceļo pasauli kopā ar tiem un apskati visu, kas vien ir tā vērts! Iemācies skatīties, un tu redzēsi vairāk nekā visi citi! Var jau būt, ka tu kļūsi par kaut ko pavisam citu, strādāsi citu darbu, bet liec lietā fotoaparātu, lai paturētu sev un paņemtu līdzi skaistākos mirkļus, kādus esi piedzīvojis! Atvaļinājumu, ar ģimeni kopā pavadīto laiku. Tie būs tavi mirkļi, tāpēc tie tev vienmēr būs svarīgi. Cieni savu fotoaparātu, mācies to pareizi izmantot, un tu nekad nezaudēsi šos mirkļus!

“Cik gan daudz mirkļu mēs tik un tā pazaudējam,” Nei-tans skaļi nodomāja. “Un cik daudzus noglabājam, lai gan labāk būtu, ja spētu tos aizmirst.”

“Ko, lūdzu?”

Neitans salēcās, kad atmiņās ielauzās balss un viņa plecam pieskārās kāda roka.

“Kas?” Viņš strauji paspēra soli atpakaļ, būdams gandrīz pārliecināts, ka ieraudzīs kādu no spokiem, kuri viņu vajā. Taču ieraudzīja glītu, smalku blondīni, kas cauri dzintarkrāsas briļļu stikliem raudzījās viņā.

“Atvainojiet, es jūs laikam izbiedēju.” Viņa atlieca galvu, bet skatiens joprojām palika pievērsts Neitana sejai. “Vai jums nekas nekaiš?”

“Nē.” Neitans pārlaida plaukstu pār matiem, izlikdamies nemanām nepatīkamo ļodzīšanos ceļgalos. Taču vēl grūtāk bija nelikties ne zinis par arvien pieaugošo satraukumu, jo sieviete turpināja pētīt viņa seju tā, it kā viņš būtu kādas citas planētas iemītnieks uz mikroskopa stikliņa. “Es nezināju, ka te tuvumā ir vēl kāds.”

“Es tikai beidzu savu rīta skrējienu,” sieviete paskaidroja, un Neitans tikai tagad ievēroja, ka viņai mugurā sviedru izmērcēts T krekls un sarkanas velosipēdistu bikses. “Tā kotedža, uz kuru jūs skatījāties, pieder man.”

“Ak tā.” Neitans pavēlēja sev vēlreiz pievērsties tai pašai kotedžai, sudrabotajiem ciedra rotājumiem, slīpajam, brūnajam jumtam ar vaļējo, uz priekšu izvirzīto terasi. “Lielisks skats.”

“Visjaukākie ir saullēkti. Vai jums tiešām nekas nekaiš?” sieviete vēlreiz noprasīja. “Atvainojiet, ka uzmācos, bet, ja redzu pludmalē stāvam kādu, kurš izskatās, it kā tikko būtu

dabūjis ar mietu pa galvu, turklāt vēl runājas pats ar sevi, tad man jāsāk uztraukties. Tas ir mans darbs,” viņa piebilda. “Pludmales patruļa?” Neitans nīgri noprasīja.

“Nē.” Sieviete pasmaidīja un pastiepa draudzīgu roku. “Daktere. Daktere Ficsimonsa. Kērbija. Man pieder slimnīca.” “Neitans Deleinijs. Praktiski vesels. Vai tad šeit agrāk nedzīvoja kāda veca sieviņa? Maza, sīka večiņa ar mezglā savītiem baltiem matiem.”

“Mana vecmāmiņa. Vai jūs viņu pazināt? Jūs taču neesat vietējais.”

“Nē, nē, es atceros, man viņa tāda palikusi prātā. Es bērnībā šeit, uz salas, pavadīju vienu vasaru. Atmiņas joprojām turpina raisīties. Jūs arī tikko uzbangojāt kārtējās.”

“Ak tā?” Acis aiz dzintarkrāsas stikliem beidzot atmaiga. “Tad man viss skaidrs. Es saprotu, ko jūs ar to gribat teikt. Es šeit pavadīju vairākas vasaras, un atmiņas joprojām brāžas man virsū. Tieši tāpēc jau nolēmu pārcelties uz šejieni, kad mana vecmāmiņa nomira. Man šeit vienmēr ļoti paticis.” Sieviete izklaidīgi satvēra kājas īkšķi, atliekdama kāju atpakaļ un piespiezdama papēdi pie dibena. “Tad jau jūs būsiet tas jeņķis, kurš uz veselu pusgadu noīrējis Mazo Kaisles kotedžu.” “Ziņas izplatās ātri.”

“Vai tad ne? īpaši tad, ja nekur tālu nav jāiet. Nav jau daudz jaunu, neprecētu vīriešu, kuri uz pusgadu atbrauc šurp. Tas ir ieinteresējis vairākas jaunkundzes.” Kērbija atkārtoja izdarības ar otru kāju. “Ziniet, man liekas, ka es jūs atceros. Vai tie nebijāt jūs ar brāli, kuri skraidīja apkārt kopā ar Braienu Hetaveju? Es atceros, ka vecmāmiņa reiz sacīja - tie Deleiniju puikas un Braiens turoties kopā kā dubļi pikā.”

“Tā tik ir atmiņa! Vai jūs arī tajā vasarā bijāt šeit?”

“Jā, tā bija pirmā vasara, ko pavadīju uz Kaisles salas. Laikam jau tāpēc es to tik labi atceros. Vai esat jau saticies ar Braienu?” Kērbija pavisam vienaldzīgā balsī pavaicāja.

“Viņš man tikko pagatavoja brokastis.”

“Brīnumdaris.” Nu bija Kērbijas kārta palūkoties uz kotedžas pusi un vēl tālāk - tai garām. “Dzirdēju, ka Džo esot atgriezusies. Mēģināšu aizstaigāt līdz viņu mājai, kad būšu beigusi darbu slimnīcā.” Viņa ieskatījās rokas pulkstenī. “Un, tā kā man darbs sākas jau pēc divdesmit minūtēm, tad es labāk iešu un nomazgāšos. Priecājos tevi atkal satikt, Nei-tan!”

“Arī es priecājos. Dakterīt,” Neitans piebilda, kad Kērbija jau bija atsākusi savu skrējienu.

Iesmiedamās Kērbija pagriezās atpakaļ un paskrēja pāris soļu atmuguriski.

“Vispārējā prakse,” viņa skaļi uzsauca. “No dzimšanas līdz kapam. Ienāc pastāstīt par jebkuru kaiti!”

“Likšu aiz auss.” Neitans pasmaidīja un noskatījās, kā Kērbijas zirgaste izaicinoši kuļājas, viņai skrienot pa ieleju starp kāpām.

Deviņpadsmit minūtes vēlāk Kērbija uzvilka uz saviem “tevi* s” džinsiem balto ārsta uzsvārci. Viņa šo ietērpu uzskatīja par apģērbu, kas paredzēts neticīgu pacientu pārliecināšanai par to, ka viņa patiešām ir ārste. Tieši apģērbs un stetoskops, kas rēgojās ārā no uzsvārča kabatas, sniedza saliniekiem vizuālo apmierinājumu un ļāva viņiem pieņemt to, ka Ficsimonsas vecmāmiņas skuķis rakņājas pa viņu iekšējiem orgāniem.

Kērbija iegāja kabinetā, kur agrāk bija iekārtots vecmāmiņas labi apgādātais pieliekamais. Pie vienas sienas Kērbija bija atstājusi neskartu plauktu rindu, kurā novietot grāmatas un visus nepieciešamos dokumentus, un mazo, gudro faksa aparāta un kopējamās iekārtas apvienojumu, kas viņai palīdzēja uzturēt sakarus ar kontinentu. Pārējos plauktus viņa bija izņēmusi ārā, jo viņai nenāca ne prātā sekot savas vecmāmiņas pēdās un gatavot ziemai visus iespējamos krājumus, sākot no sautētiem tomātiem un beidzot ar marinētu meloni.

Viņa pati bija iestūmusi istabā nelielo, glīti pulēto ķirško-ka rakstāmgaldu. Tas atceļoja Kērbijai līdzi no Konektikutas, tā bija viena no nedaudzajām mēbelēm, kuras viņa atveda sev līdzi, pārceldamās uz dienvidiem. Tas bija apgādāts ar rakstāmgalda presi ādas ietvarā un reģistrācijas žurnālu, ko viņai šķiroties uzdāvināja samulsušie vecāki. Tēvs bija uzaudzis uz Kaisles salas un uzskatīja, ka ir laimīgā kārtā izglābies un aizbēdzis no tās.

Kērbija saprata, ka abi vecāki jutās patīkami saviļņoti, kad meita devās tēva pēdās un pievērsās medicīnai. Viņi cerēja, ka

Kērbija turpinās tēva iesākto ceļu un nodarbosies ar sirds ķirurģiju, pārņems viņa plaukstošo privātpraksi un dzīvos tikpat spožu dzīvi, kāda tik ļoti patika abiem viņas vecākiem. Taču viņa izvēlējās ģimenes ārsta praksi, vecmāmiņas laikazo-ba sagrauzto kotedžu un salas dzīves vienkāršību. Kērbija nekad mūžā nebija jutusies tik laimīga kā šeit.

Līdzās pacientu reģistrācijas žurnālam, uz kura vāka zeltā rotājās Kērbijas iniciāļi, atradās švītīgs telefons ar tam pievienotu selektoru - ja nu reiz tomēr pienāktu tāds brīdis, kad Kērbijai vajadzēs pieņemt darbā asistentu, - un “Lucite” trauciņš ar labi noasinātiem “Ticonderoga” zīmuļiem.

Pirmajās pāris nedēļās pēc ierašanās savā praksē Kērbija necik daudz vairāk par zīmuļu asināšanu un tūlītēju nodeldē-šanu, kaut ko kricelējot uz dzēšlapas, nebija darījusi.

Bet viņa palika un pamazītēm sāka izmantot zīmuļus, lai pierakstītu pacientus. Kāds bērnelis ar krupu, pavecāka sieviņa ar artrītu, bērns, kurš deg kā drudzī, cīnīdamies ar rozeolām.

Tieši ļoti jaunie un ļoti vecie viņai sāka uzticēties pirmie. Tad sāka nākt arī pārējie, ieradās, lai Kērbija sašūtu viņu brūces, remdētu sāpes un atvieglotu vēdergraizes. Nu viņa bija kļuvusi par dakterīti Kērbiju, un slimnīca spēja pastāvēt un uzturēt sevi.

Kērbija aplūkoja reģistrācijas žurnālā ierakstītos pacientus. Ikgadējā pārbaude pie ginekologa, atrādīšanās pēc nepatīkamas sinusa infekcijas, Metjūsu puikam jau atkal sāp auss, Simonsu mazulim jāizdara kārtējā injekcija. Nu, uzgaidāmā telpa pārpildīta nebūs, bet rīta pusei nodarbošanās nodrošināta. Un kas gan lai zina, viņa, klusi iesmiedamās, nodomāja, var jau gadīties, ka rodas vēl pāris neatliekamu gadījumu, kuri dienas ritumu vēl vairāk atdzīvinās.

Tā kā desmitos uz pārbaudi pie ginekologa bija pierakstījusies Džinija Pendltone, Kērbija nodomāja, ka viņai vēl ir vismaz desmit minūtes laika. Džinija nekļūdīgi kavējās vienmēr un visur. Izņēmusi no plaukta vajadzīgo pacienta kartīti, Kērbija iegāja atpakaļ virtuvē, ielēja sev krūzē pēdējās rīta kafijas atliekas un paņēma krūzi sev līdzi uz pieņemamo istabu.

Telpa, kurā viņa vasaras naktīs mēdza gremdēties sapņos, tagad izskatījās spodra un tīra. Pie baltajām sienām Kērbija bija piestiprinājusi savvaļas puķu attēlus, nevis nervu sistēmas un ausu kanālu zīmējumus, kā to mēdza darīt daži citi ārsti. Kērbijai likās, ka tādas lietas tikai vēl vairāk uztrauc pacientus.

Ielikusi pacienta karti turētājā, Kērbija izņēma vienu kokvilnas uzsvārci - viņa uzskatīja, ka vienreizējie papīra uzsvārči pazemo sievietes, - un uzklāja to līdzās ginekoloģisko apskašu krēslam. To darot, viņa klusi dungoja līdzi Mocarta sonāti, kas skanēja pa radio, kuru pati bija ieslēgusi. Daktere bija atklājusi, ka pat tie viņas pacienti, kuri diez ko necieta klasisko mūziku, tomēr vislabāk spēja atpūsties tieši tādas mūzikas pavadījumā.

Viņa bija sakārtojusi visu, kas nepieciešams, lai veiktu ikgadējo ginekoloģisko pārbaudi, un izdzērusi kafiju, kad izdzirdēja klusu zvaniņa iešķindēšanos, kas nozīmēja, ka atvērušās slimnīcas ārdurvis.

“Atvainojiet, atvainojiet!” Džinija skriešus iemetās iekšā tajā brīdī, kad Kērbija iegāja dzīvojamā istabā, kura kalpoja par slimnieku uzgaidāmo telpu. “Es jau gāju laukā no mājām, kad zvanīja telefons.”

Džinijai bija apmēram divdesmit pieci gadi, un Kērbija nemitīgi atgādināja savai pacientei, ka viņas neprātīgā tieksme pēc sauļošanās vēl pēc desmit gadiem liks sevi nepatīkami manīt. Džinijas blondie mati, kas sniedzās viņai līdz pleciem un bija nežēlīgi sacirtoti, prasīt prasījās pēc sakņu balināšanas.

Džinija bija cēlusies no zvejnieku ģimenes, un, lai gan viņa ar pirāta cienīgu veiklību prata vadīt laivu, ar ķirurga precizitāti notīrīt zivij zvīņas un galvu reibinošā ātrumā lobīt austeres, tomēr viņa labprātāk strādāja Hērona atpūtas nometnē, palīdzēdama iesācējiem uzcelt teltis, ierādīdama vietas un veikdama grāmatvedības uzskaiti.

Dodamās pie ārstes, viņa bija uzcirtusies vienā no saviem iecienītajiem vesternu stila krekliem savvaļas plūmju krāsā ar baltām bārkstīm. Kērbija laiski prātoja, cik iekšējo orgānu zem meitenes apspīlētajiem džinsiem brēc pēc kaut nelielas skābekļa devas.

“Es vienmēr kavējos.” Džinija veltīja Kērbijai saulainu, samulsušu smaidu, kuru redzot daktere nenoturējās neiesmējusies.

“Un to visi zina. Labi, ķeries pie darba un iečurā tajā pudelē! Tu taču zini visu, kas jādara. Tad ej apskašu telpā! Velc visu nost un apģērb uzsvārci ar atvērumu uz priekšu! Kad būsi gatava, pasaki!”

“Labi. Zvanīja Leksija,” Džinija sauca, savos kovboja zābakos traukdamās uz priekšu pa priekšnamu un aizvērdama aiz sevis durvis. “Viņa jūt savādu nemieru.”

“Kā vienmēr,” Kērbija attrauca.

Džinija, iznākusi no tualetes un iegājusi apskašu telpā, turpināja čalot.

“Lai nu kā, Leksija šovakar ap deviņiem atnāks uz nometni.” Atskanēja būkšķis, pirmajam kovboju zābakam atsitoties pret grīdu. “Divpadsmitais numurs ir brīvs. Tas ir viens no maniem iecienītākajiem namiņiem. Tad nu mēs iedomājāmies, ka sakursim ugunskuru un atvērsim pāris alus kārbu iesaiņojumu. Vai negribi piebiedroties?”

“Paldies par uzaicinājumu!” Otrs būkšķis. “Es padomāšu par to. Ja izdomāšu iet, aiznesīšu alus paku.”

“Es gribēju, lai viņa uzaicina sev līdzi Džo, bet tu jau zini, cik īgna kļūst Leksija, kad piemin viņas māsu. Tomēr es ceru, ka viņa uzaicinās.” Džinija runāja aizelsdamās, ļaudama Kēr-bijai iztēloties, kā viņa mēģina izlīst no apspīlētajiem džinsiem. “Vai esi viņu jau satikusi? Džo?”

“Nē. Ceru, ka man šodien izdosies viņu kādā brīdī notvert.”

“Nenāktu par ļaunu piespiest viņām abām apsēsties un izrunāties. Nesaprotu, kāpēc Leksija tik briesmīgi necieš Džo. Lai gan šķiet, ka viņa ir nikna uz visiem. Viņa taču arī Džifam mūžīgi uzbrūk. Ja man būtu čalis, kurš izskatās kā Džifs un nenovērš ne acu no manis, kā Džifs to dara, es gan laikam šitā nepsihotu. Un es to nesaku tāpēc, ka viņš ir mans brālēns. Patiesībā, ja mēs nebūtu radinieki, es viņam, daudz nedomādama, mestos virsū. Esmu kārtībā.”

“Varu saderēt, ka Džifs spēs ar viņu tikt galā,” Kērbija, ienākdama apskašu telpā un izņemdama karti, izteica savu viedokli. “Viņš ir tikpat stūrgalvīgs kā Leksija. Paskatīsimies, cik tad tu sver. Vai tev ir kādas sūdzības, Džinij?”

“Nekādu, jūtos lieliski.” Džinija uzkāpa uz svariem un cieši aizvēra acis. “Nesaki man, cik tie rāda!”

Kērbija iesmiedamās bīdīja atsvarus. Viens, komats, trīsdesmit. Viens, komats, trīsdesmit pieci. Ūja, viņa nodomāja. Viens, komats, četrdesmit divi.

“Vai tu vingro regulāri, Džinij?”

Joprojām cieši aizmiegtām acīm Džinija mīņājās no vienas kājas uz otru.

“Tā varētu teikt.”

“Aerobika trīs reizes nedēļā pa divdesmit minūtēm. Un jāpiebremzē saldumu ēšana.” Tā kā viņa bija arī sieviete, ne tikai ārste, Kērbija laipni noregulēja svarus uz nulli, pirms Džinija atvēra acis. “Lec nu uz galda, pārbaudīsim tev asinsspiedienu.”

“Es joprojām gribu noskatīties to Džeinas Fondas filmu.

Ko tu domā par tauku atsūkšanu?”

Kērbija aplika pacientei asinsspiediena mērāmā aparāta aproci.

“Man liekas, tev vajadzētu pāris reižu nedēļā ašā solī pastaigāt gar jūras krastu un uz kādu brīdi iedomāties, ka burkāni ir vēl labāki par “Hershey” šokolādēm. Tas nieka piecas mārciņas tu nometīsi arī bez tauku atsūkšanas. Asinsspiediens ^ ir normāls. Kad tev pēdējo reizi bija menstruācija?”

“Pirms divām nedēļām. Lai gan jāatzīstas, ka gandrīz par veselu nedēļu nokavējās. Pārbiedēja mani līdz nāvei.”

“Tu taču lieto uzmavu, vai ne?”

Džinija sakrustoja rokas uz vēdera un pabungoja tur ar pirkstgaliem.

“Nu, parasti izmantoju. Bet zini, ne vienmēr tā ir tik ērta, kā gribētos.”

“Grūtniecību gan arī par ērtu nenosauksi.”

“Es vienmēr prasu, lai čalis lietotu prezervatīvu. Nepieļauju izņēmumus. Šobrīd sestajā numurā ir apmetušies daži patiešām jauki puiši.”

Kērbija nopūzdamās uzvilka rokās cimdus.

“Gadījuma sakari ir līdzvērtīgi bīstamām komplikācijām.”

“Jā, bet tas ir tik superīgi!” Džinija uzsmaidīja Monē gleznas reprodukcijai, ko Kērbija bija pielīmējusi pie griestiem. “Un es katru reizi viņos mazliet iemīlos. Gan jau agrāk vai vēlāk satikšu savu lielo mīlu. īsto. Bet tikmēr, kamēr tas vēl nav noticis, es varu izpētīt šo lauciņu.”

“Minu lauku,” Kērbija nomurmināja. “Tu sevi izpārdod par sviestmaizi.”

“Nezinu.” Mēģinādama iztēloties pastaigu starp gleznā attēlotajām dūmakainajām puķēm, Džinija bungoja ar gredzenotajiem pirkstiem sev pa jostasvietu. “Vai tiešām tev nekad nav bijis tā, ka tu ieraugi puisi un gribi viņu, turklāt tik traki, ka tev iekšā viss sagriežas ar kājām gaisā un trīc?”

Kērbija pieķēra sevi domājam par Braienu, pirms paguva jau atkal žēli nopūsties.

“Jā.”

“Man tā patīk šis brīdis, vai tad tev ne? Saproti, man tas liekas tik... pirmatnēji, vai ne?”

“Jā, laikam gan. Bet, neņemot vērā neērtības un pirmatnības izjūtas, es gribu, lai tu to uzmavu tomēr lieto.”

Džinija izteiksmīgi iepleta acis.

“Labi, dakterīt. Starp citu, runājot par vīriešiem un seksu, -vai Leksija stāstīja, ka viņa nopētījusi jeņķi un viņš esot pirmšķirīgs?”

“Es pati viņu redzēju,” Kērbija apliecināja.

“Vai Leksijai ir taisnība?”

“Viņš ir ļoti pievilcīgs.” Kērbija uzmanīgi satvēra vienu Džinijas roku un, pacēlusi to meitenei virs galvas, sāka izmeklēt viņas krūtis.

“Izrādījās, ka tas esot sens Brai draugs - viņš kopā ar vecākiem kādu vasaru apmeties uz salas. Viņa tēvs bijis tas fotogrāfs, kurš gatavojis fotogrāfiju albumu par salām. Manai mātei joprojām ir saglabājusies tā grāmata.”

“Fotogrāfs. Ak tā! Es to biju piemirsusi. Viņš fotografēja manu vecmāmiņu. Viņš izgatavoja matētu fotogrāfiju, kuru vēlāk atsūtīja viņai. Tā joprojām atrodas manā guļamistabā.”

“Mamma šorīt, kad es viņai to pastāstīju, sameklēja fotogrāfiju albumu. Patiešām jaukas fotogrāfijas,” Džinija turpināja, kamēr Kērbija viņai palīdzēja piecelties sēdus. “Vienā fotogrāfijā redzams, kā Anabella Hetaveja kopā ar Džo saimnieko Svētnīcas dārzā. Mamma atcerējās, ka tas fotogrāfs te strādājis tajā vasarā, kad aizbēga Anabella. Tad nu es ieminējos, ka viņa varbūt aizbēga ar fotogrāfu, bet mamma apgal-

il

voja, ka fotogrāfs, viņa sieva un bērni joprojām atradušies uz salas, kad Anabella jau bijusi prom.”

“Tas notika pirms divdesmit gadiem. Varēja taču cilvēki aizmirst tā laika notikumus un likties mierā.”

“Pendltoni un Kaisles sala ir tik cieši saistīti,” Džinija atgādināja. “Anabella bija Pendltone. Un uz salas neviens neko neaizmirst. Viņa bija patiešām skaista,” Džinija piebilda, noslīdēdama no galda. “Es viņu slikti atceros, bet, kad redzēju fotogrāfiju, man viņas tēls atausa atmiņā. Ja vien papūlētos, Džo izskatītos viņai stipri līdzīga.”

“Man liekas, ka Džo labāk grib izskatīties pati pēc sevis. Tu esi vesela, Džinij, vari ģērbties. Es tevi pagaidīšu ārpusē, kad būsi gatava.”

“Paldies! Vai, Kērbija, mēģini gan izrauties uz nometni! Sarīkosim vienu pamatīgu meiteņu ballīti. Divpadsmitajā numurā.”

“Tad jau redzēsim.”

Pulksten četros Kērbija aizslēdza slimnīcu. Vienīgais neatliekamais gadījums šajā dienā bija kāds atpūtnieks, kurš bija pludmalē aizmidzis un pamatīgi apdedzinājies saulē. Pēc pēdējā pacienta aiziešanas Kērbija bija pavadījusi piecpadsmit minūtes, atsvaidzinādama grimu, ķemmēdama matus, iesmaržodamās.

Viņa nemitējās sev atgādināt, ka dara to pati savas labsajūtas dēļ, bet, tā kā grasījās doties uz Svētnīcu, pati labi apzinājās, ka tie ir salti meli. Viņa cerēja, ka izskatīsies pietiekami spirgta, smaržos pietiekami labi, lai Braienam Hetavejam nāktos ciest.

Viņa izgāja pa durvīm, kuras veda uz pludmali. Kērbijai patika asā, pulsējošā sajūta, kāda viņu pārņēma, ieraugot okeānu tik tuvu pie savām mājām. Viņa noskatījās uz kādu četru cilvēku ģimeni, kas rotaļājās aiz sēkļa, un viņas auss pāri jūras šalkoņai uztvēra bērnu smieklu burvīgo melodiju.

Kērbija uzlika saulesbrilles un nokāpa lejā pa pakāpieniem. Šaurais dēļu segums, kuru viņa bija likusi Džifam ierīkot, aizveda viņu otrpus mājai, projām no kāpām. No smiltīm augšup slējās vējā saliekta un sakropļota ciprese. Pat šajā mirklī vējš grieza vērpetē smiltis ap Kērbijas kājām. Ieplakā auga lauru krūmi un plūškoki. Kērbija līdzās citiem pēdu nospiedumiem, kas krustu šķērsu izvagoja smiltis, atstāja ari savas pēdas.

Viņa apgāja ap kāpu pauguru, pietiekami labi pazīdama salu, lai cienītu un respektētu tās trauslumu. Jau pavisam drīz viņa atradās vēsajā, krēslainajā meža ielokā un bija veiksmīgi patvērusies no saules un jūras spožuma.

Kērbija ātri, bet nesteidzoties mērķtiecīgā gaitā soļoja uz priekšu. Viņa jau bija pieradusi pie meža klusajiem švīkstiem, krakšķiem un brākšķiem, gaismas un ēnu rotaļām. Tieši tāpēc viņa pat mazliet samulsa, piepeši apjautusi, ka ik pēc brīža apstājas un ieklausās savas sirds ašajos pukstos, kuri tramīgi atbalsojās kaut kur augstu kaklā.

Kērbija lēni pagriezās, pētīdama ēnas sev aiz muguras. Viņu nepameta sajūta, ka viņa kaut ko ir dzirdējusi. Kaut ko jutusi. Viņa joprojām netika vaļā no stindzinošās sajūtas, ka viņu kāds novēro.

“Hallo!” Kērbija nicināja pati sevi par to, ka viņa trīc un dreb jau no savas atbalss skaņām vien. “Vai te kāds ir?”

Zaru čabēšana, čaukstoņa, ko varēja izraisīt gan briedis, gan trusis un smagnējā klusumā pieblīvēts gaiss. Idiote, Kērbija nolamāja pati sevi. Nu, protams, tur neviena nav. Un, ja ari ir, kāda gan tam nozīme? Kērbija pagriezās un turpināja ceļu pa labi zināmo taku, pavēlējusi sev nesteigties un iet normālā ātrumā.

Auksti sviedri izspiedās uz muguras, elpa kļuva saraustīta. Kērbija apspieda arvien pieaugošās bailes un vēlreiz apsviedās apkārt, pārliecināta, ka paspēs ieraudzīt kaut kustības atblāzmu sev aiz muguras. Nekā, tikai kopā savijušos zaru jūklis un nokarenas sūnas.

Nolādēts, Kērbija nodomāja un piespieda plaukstu auļojošajam sirds apvidum. Tomēr tur bija kāds. Saliecies tupēja aiz koka, ierāvies koka ēnā. Vēroja Kērbiju. Droši vien bērni, Kērbija mierināja sevi. Pāris glūnīgu bērneļu grib viņu izjokot.

Kērbija paspēra pāris soļu atpakaļ, viņas skatiens šaudījās no vienas puses uz otru. Tad viņa atkal to izdzirdēja - tikko jaušamu, zaglīgu skaņu. Viņa vēlreiz mēģināja saukt, sparīgā balsī runāja par rupjiem un nekaunīgiem bērniem, taču bailes aizžņaudza viņai kaklu. Pilnīgi instinktīvi Kērbija pagriezās un šoreiz jau steidzīgākā gaitā devās uz priekšu.

Kad skaņa arvien tuvojās, Kērbija meta pie malas visu savu lepnumu un skriešus metās projām.

Bet tas, kurš viņu vēroja, zvaigādams iespieda seju plaukstās un pasvieda sievietei nopakaļ gaisa skūpstu.

Krūtīm cilājoties, Kērbija traucās starp kokiem, sporta kurpes mežonīgā ritmā šaustīja meža taku. Ieraudzījusi pazibam gaismu, kļūstam to arvien gaišāku, līdz beidzot uzplaiksnījām, viņai izskrienot laukā no meža, Kērbija iešņukstējās. Viņa paskatījās pār plecu, domādama, ka ieraudzīs kādu nezvēru auļojam aiz muguras. Un skaļi iespiedzās, pēkšņi un negaidīti ietriekdamās stingrās krūtīs un jūtam kādas rokas apviļamies sev cieši apkārt.

“Kas tev kaiš? Kas noticis?” Braiens gandrīz pacēla viņu augšā, bet Kērbija ieķērās viņam elkoņos, kā patvērumu meklējot. “Vai esi ievainota? Parādi man!”

“Nē, nē, es neesmu ievainota. Vienu mirkli! Man vajadzīgs tikai viens mirklis, un viss atkal būs kārtībā.”

“Labi. Lai notiek!” Braiens atslābināja tvērienu un noglāstīja Kērbijas matus. Viņš bija dārza malā ravējis nezāles, kad izdzirdēja Kērbijas panisko skrējienu cauri mežam. Taču Braiens tikko paguva paspert pāris soļu, lai dotos paskatīties, kas tur īsti notiek, kad Kērbija jau izšāvās no koku aizsega un iedrāzās viņam tieši krūtīs.

Nu viņas sirds dauzījās pret Braiena krūtīm, un viņa paša sirds gandrīz precīzi pieskaņojās tās ritmam. Kērbija bija Braienu pārbiedējusi līdz nāvei - tramīga dzīvnieka skatiens bija viņas acīs brīdī, kad viņa apcirtās apkārt, it kā baidīdamās, ka kāds tūlīt uzbruks no aizmugures.

“Es šausmīgi pārbijos,” Kērbija ar pūlēm pavēstīja un kā dadzis turējās pie Braiena. “Droši vien tie bija bērni. Esmu pārliecināta, ka tā. Bet jutos es tā, it kā mani kāds izsekotu un kuru katru brīdi gatavotos man uzbrukt. Bērni, nekas vairāk. Bet nobijos pamatīgi.”

“Nu jau ir labi. Nomierinies!” Viņa ir tik sīka, Braiens nodomāja. Smalka mugura, tievs viduklis, zīdaini mati. Tik tikko pats to apzinādamies, Braiens pievilka viņu sev ciešāk

klāt. Savādi, ka Kērbija tik precīzi piekļāvās pie viņa krūtīm, lai gan šķita tik trausla, ka varētu viņu paņemt rokās un bez liekiem uztraukumiem noglabāt kabatā.

Ak Jēzus, cik jauki viņa smaržoja! Braiens uz mirkli piespieda vaigu Kērbijas galvvidum, gremdēdamies smaržās un viņas matu jūklī, un lēnām glāstīja viņas kaklu, kā gribēdams izkliedēt sasprindzinājumu.

“Pati nesaprotu, kāpēc tik šausmīgi pārbijos. Parasti es nemēdzu krist tādā panikā.” Un, tā kā izbīlis pamazām sāka izplēnēt, Kērbijai atausa apziņa, ka Braiens viņu tur savās skavās. Ļoti tuvu. Ka Braiena rokas kustas pār viņas augumu. Ļoti maigi. Braiena lūpas ir iegrimušas viņas matos. Ļoti liegi.

Jau aprimušie sirdspuksti atkal kļuva arvien straujāki, bet šoreiz tam nebija nekāda sakara ar paniku vai izmisumu.

“Braien...” Kērbija nomurmināja, plaukstai slīdot pār Braiena muguru, un viņa pacēla galvu augšup.

“Nu jau tu esi drošībā. Tev nekas nenotiks.” Un, pirms viņš paguva aptvert, kas notiek, viņa mute cieši pieplaka pie Kērbijas lūpām.

Tas bija gluži kā kājas spēriens, elpu aizraujošs sitiens zem jostasvietas, no kura Braiena galvā kaut kas sagriezās un viņa ceļgali sāka ļodzīties. Tad Kērbijas lūpas pavērās - tik siltas, gludas - un, klusi un seksīgi murrādamas, ieslīdēja starp Braiena pavērtajām lūpām.

Braiens tiecās dziļāk un dziļāk, kodīja Kērbijas mēli, tad glāstīja to ar savējo, bet viņa rokas pa to laiku slīdēja lejup pāri apspīlētajiem džinsiem, apskāva Kērbijas dibenu un tiecās sakļaut abu svelošās vietas.

Kērbijas domas pārtrūka tajā pašā mirklī, kad Braiena lūpas guva virsroku pār viņas muti. Nebijušās sajūtas raisīja neprātīgas, galvu reibinošas trīsas. Viņa vienmēr bija spējusi izslēgt intelektu, kaut kādā veidā norobežoties pati no sevis, vadīt un kontrolēt šīs norises. Taču šoreiz viņa tika ierauta virpulī, arvien jaunu sajūtu apvīta.

Braiena lūpas bija karstas un izsalkušas, viņa loceklis ciets, plaukstas lielas un prasīgas. Pirmo reizi dzīvē Kērbija patiešām jutās trausla, it kā Braiens ar vienu rokas vēzienu spētu viņu sadalīt uz pusēm.

Kērbijai neizprotamu iemeslu pēc šī sajūta nevaldāmi rosināja. Murminādama Braiena vārdu viņa paša lūpās, Kērbija savija rokas viņam uz pleciem. Viņas galva bezpalīdzīgi atslīga atpakaļ. Pirmo reizi mūžā, būdama kopā ar vīrieti, viņa balansēja uz absolūtas un neizbēgamas atdošanās robežas.

Šīs pārmaiņas, negaidītā padevība, bezpalīdzīgais vaids atvēsināja Braiena prātu. Viņš bija pacēlis Kērbijas ķermeni, pirksti spiedās viņas miesā, un Braiena prātā bija cieši iesēdusies viena vienīga doma, kā dabūt Kērbiju gar zemi.

Dieva dēļ, mātes dārzā! Dienas vidū. Savas mājas ēnā. Neapmierināts ar viņu abu rīcību, Braiens atgrūda Kērbiju izstieptas rokas attālumā.

“Tieši to tu gribēji panākt, vai ne?” viņš nikni iekliedzās. “Tu pamatīgi nopūlējies, lai pierādītu, ka arī es esmu tikpat vājš kā jebkurš cits.”

Krāsas Kērbijas galvā joprojām neskaidri peldēja.

“Ko?” Viņa samirkšķināja acis, lai atgūtos. “Ko?”

“Izmisušās kundzītes loma izdevās un iedarbojās. Vari ieskaitīt vienu punktu savā labā.”

Viņa ar būkšķi tika nolaista zemē. Braiena skatiens bija tieši tikpat stingrs un svelošs, kā pirms mirkļa bija viņa lūpas, tikai skatienā tagad jautās pavisam citas jūtas. Kad Kērbija beidzot saprata Braiena izteikto vārdu nozīmi, viņas acis iepletās pārsteiguma pilnā nemierā.

“Vai tu tiešām domā, ka es to visu notēloju, izlikos par muļķi tikai tādēļ, lai tu mani noskūpstītu? Ak tu, iedomīgais, pašpārliecinātais, pretīgais draņķi!” Aizvainota līdz sirds dziļumiem, Kērbija atgrūda Braienu. “Manā dzīvē rutīna nav iestājusies, un es ne tagad, ne arī kādreiz nākotnē nebūšu smalka kundzīte. Turklāt varu atzīties, ka tavs skūpsts nav pats galvenais manas dzīves mērķis.” Kērbija atsvieda atpakaļ izspūrušos matus un izslēja plecus. “Es atnācu apciemot Džo, nevis tevi. Tu vienkārši pagadījies man ceļā.”

“Laikam jau tāpēc tu man ielēci krūtīs un apvijies apkārt gluži kā čūska.”

Kērbija dziļi ievilka elpu, apņēmusies saglabāt mieru un pacietību.

“Problēma ir tāda, ka tu, Braien, gribēji mani noskūpstīt

un tev tas patika. Tagad tu vari vainot mani, apgalvot, ka esmu izmantojusi kādas smieklīgas sieviešu viltības. Taču tu to saki tikai tāpēc, ka gribi mani noskūpstīt vēlreiz. Tu gribi, lai tavas rokas dusētu uz mana auguma tieši tā, kā tās nupat tur dusēja, bet nezin kāpēc tu pats par to esi briesmīgi nikns. Bet tās nu ir tavas problēmas. Es atnācu apciemot Džo.”

“Viņas nav,” Braiens caur zobiem izgrūda. “Viņa klejo kaut kur ar saviem fotoaparātiem.”

“Nu tad es atstāšu viņai ziņu. Hērona nometne, pulksten deviņos, divpadsmitais namiņš. Meiteņu svinības. Kā tu domā, vai spēsi atcerēties, vai arī labāk būtu kaut kur pierakstīt?”

“Es viņai pateikšu. Vai tu vēl kaut ko gribēji?”

“Nē, itin neko.” Kērbija pagriezās, tad uz mirkli saminsti-nājās. Lai nu paliek lepnums, bet viņa nespēja saņemties vēlreiz vienatnē doties cauri mežam uz mājām. Viņa mainīja virzienu un devās uz priekšu pa gliemežvākiem klāto celiņu. Tas gan vēl vairāk nekā divas reizes pagarinās mājupceļu, Kērbija prātoja, bet kārtīga pastaiga ar sviedriem vaigā ļaus viņai atvēsināt prātu.

Braiens sarauca pieri pret aizejošo muguru, tad palūkojās uz meža pusi. Viņu pēkšņi pārņēma sajūta, ka nekas no tā, kas tikko bija noticis, tomēr nebija izlikšanās. Un līdz ar to Braiens pats saprata, ka ir ne tikai padarījis sevi par muļķi, bet turklāt vēl arī par ļaunu muļķi.

“Pagaidi, Kērbij! Es tevi aizvedīšu uz mājām.”

“Paldies, nevajag.”

“Nolādēts, es taču teicu, lai tu pagaidi.” Braiens panāca viņu, satvēra aiz rokas un jutās dziļi pārsteigts par neganto niknumu viņas sejā.

“Es tev darīšu zināmu, kad gribēšu, lai tu man pieskaries, Braien, un paziņošu, ja kādreiz vēlēšos kaut ko no tevis. Bet tikmēr...” Kērbija izrāvās no Braiena tvēriena. “Es pati parūpēšos par sevi.”

“Man ļoti žēl, ka tā notika.” Braiens, jau izrunājot šos vārdus, nolādēja sevi. Viņš tā nedomāja. Un savilktās uzacis, plato acu skatiens, kādu Kērbija viņam veltīja, lika Braienam iedomāties, ka daudz labāk būtu bijis, ja viņš būtu sev mēlē iekodis.

“Atvaino, vai tu kaut ko teici?”

Par vēlu atkāpties, Braiens nodomāja un norija rūgto kumosu.

“Es taču jau teicu - man ļoti žēl, ka tā notika. Man nebija taisnība. Ļauj, es aizvedīšu tevi mājās.”

Kērbija izslēja galvu, un Braiens nodomāja, ka viņa izskatās majestātiska, tikai smaids uz lūpām bija apdzisis.

“Paldies! Es to paturēšu prātā.”

8

“Tev vajadzēja atnest sešas alus kārbas, nevis smalku vīnu, mana slavenā māsa.” Noskaņojusies uz strīdiem, Leksija iekravāja guļammaisu un pārējās mantas Džo “Land Rover”.

“Man garšo vīns.” Džo centās atbildēt laipni, tomēr īsos teikumos.

“Nesaprotu, kāpēc tu izdomāji, ka gribi pavadīt nakti mežā.” Leksija drūmi nopētīja Džo kārtīgi satīto augstākās klases guļammaisu. Džo Elenai jau vienmēr vajag visu to labāko, viņa īgni nodomāja, tad iemeta abus nopirktos “Coors” alus iesaiņojumus mašīnas bagāžniekā. “Tur taču nebūs pianobā-ra, nebūs apkalpošanas viesnīcas numurā un nebūs pieglaimīgu sulaiņu.”

Tajā brīdī Džo atcerējās teltīs, otršķirīgos moteļos un īrētu automašīnu kabīnēs pavadītas naktis. Lai notvertu mirkli, varēja paciest itin visu. Viņa iestūma bagāžniekā produktu somu, ko bija izlūgusies no Braiena, un atsvieda matus no pieres.

“Gan jau es kaut kā izdzīvošu arī tādos apstākļos.”

“Zini, es to noorganizēju. Noorganizēju tāpēc, ka gribēju kaut uz vienu nakti izrauties no šejienes. Es gribēju kopā ar draugiem atpūsties. Ar saviem draugiem.”

Džo aizcirta bagāžnieku un pati sakoda zobus brīdī, kad tas ar šāvienam līdzvērtīgu troksni aizkrita ciet. Viņa iedomājās, ka vieglāk būtu vienkārši aiziet. Pagriezties un ieiet atpakaļ mājā, lai Leksija tiek līdz nometnei, kā grib.

Lai viņa nolādēta, ja izvēlēsies vieglāko ceļu!

“Džinija ir arī mana draudzene, un Kērbiju es neesmu redzējusi jau gadiem ilgi.” Vairāk neko neteikdama, Džo piegāja pie vadītāja puses durvīm, apsēdās pie stūres un gaidīja.

Patīkamais, gaidpilnais satraukums, kāds viņu pārņēma, kad Braiens nodeva Kērbijas uzaicinājumu, bija izplēnējis, atstājot vienīgi šķērmu dūšu. Taču Džo bija apņēmusies izturēt, nenobīties no māsas riebīgajiem izlēcieniem.

Tas būs briesmīgi, bet, dievs pasargi, Džo tomēr brauks. Tieši tāpat kā Leksija, Džo nodomāja, kad māsa iezvēlās sēdeklī viņai blakus.

“Drošības siksnu!” Džo pavēlēja, un Leksija pārspīlēti izpūta gaisu, tomēr paklausīja un piesprādzējās. “Paklau, varbūt labāk ņemsim un piedzersimies, lai kaut uz vienu nakti varētu izlikties, ka spējam paciest viena otras klātbūtni? Tik labai aktrisei kā tu tas taču nesagādās nekādas grūtības.”

Leksija pielieca galvu un veltīja vecākajai māsai burvīgu smaidu.

“Ej ratā, mīļo māsiņ!”

“Aiziet!” Džo iedarbināja motoru un tajā pašā mirklī, kad tas ierūcās, ieraduma vadīta, sniedzās pēc cigaretes.

“Varbūt tu varētu mašīnā nesmēķēt?”

“Tā ir mana mašīna.” Džo uzšķīla uguni.

Viņa pagriezās uz ziemeļiem, riepas klusi dziedāja uz gliemežvākiem klātā ceļa. Vējš žūžoja logā. Džo to izmantoja, lai nomierinātu savus saspringtos nervus, un nemaz neiebilda, kad Leksija uzgrieza radio, cik vien skaļi iespējams. Skaļa mūzika nozīmēja, ka braucot nevajadzēs sarunāties, ja neraisīsies saruna, viņām abām nebūs jāstrīdas. Vismaz tik ilgi, līdz sasniegs nometni.

Džo brauca ātri, atmiņā uzplaiksnīja ikviens ceļa līkums. Arī tas nomierināja. Gandrīz nekas nebija mainījies. Šeit joprojām satumsa ļoti agri, un nakts nesa sev līdzi vēja un jūras skaņas, kuras radīja iespaidu, ka sala ir bezgalīgi liela. Tā bija pasaule, kurā visu noteica paisuma un bēguma mijiedarbība.

Džo atcerējās kādu citu reizi, kad viņa tādā pašā ātrumā traucās pa šo ceļu, vējš plosīja viņas matus, radio kliedza, cik vien skaļi varēja. Arī toreiz viņai blakus bija Leksija.

Tajā pavasarī, pirms Džo atstāja salu, siltā, smaržīgā pavasara vakarā. Džo toreiz laikam bija astoņpadsmit gadu, tātad Leksijai - tikko piecpadsmit. Viņas ķiķināja, un kopā ar viņām bija arī Ernests un Hulio, kuri palīdzēja uzturēt labu garastāvokli. Keita ciemojās pie savas māsas Atlantā, tāpēc nebija neviena, kas varētu ievērot abu meiteņu pazušanu.

Toreiz mašīnā valdīja atbrīvotības un muļķības gaisotne, un, Džo nodomāja, toreiz viņas abas vēl vienoja neaprakstāmas saites, kuras gadu gaitā bija kaut kur izgaisušas. Sala palika tā pati mūžīgi mūžos. Bet to abu meiteņu vairs nebija.

“Kā klājas Džifam?” Džo izdzirdēja pati savu balsi.

“Kā lai es to zinu?”

Džo paraustīja plecus. Jau toreiz, pirms daudziem gadiem, Džifs meta acis uz Leksiju. Un Leksija to zināja. Džo ienāca prātā - nezin vai tas joprojām bija tāpat.

“Pēc atgriešanās es viņu vēl neesmu redzējusi. Dzirdēju, ka viņš nodarbojoties ar galdniecību un ko tik vēl ne.”

“Viņš ir stulbenis. Man pilnīgi vienalga, ko viņš dara.” Leksija nikni skatījās ārā pa mašīnas logu, atcerēdamās, kā Džifs viņu bija skūpstījis. “Mani neinteresē vietējie puišeļi. Man patīk īsti vīrieši.” Viņa pagriezās pret māsu un veltīja viņai izaicinošu skatienu. “Vīrieši, kuriem ir savs stils un nauda.”

“Vai tu tādus daudzus pazīsti?”

“Patiesībā tikai dažus.” Leksija izbāza roku ārā pa logu, nevērīgi iezveldamās dziļāk sēdeklī. “Ņujorka gan ir pilna ar tādiem. Man patīk, ja vīrietis zina, ko grib. Mūsu jeņķis, piemēram.”

Džo juta tirpas pārskrienam pār mugurkaulu un apzināti centās atslābināties.

“Mūsu jeņķis?”

“Neitans Deleinijs. Viņš izskatās pēc tāda, kurš zina, ko iesākt... ar sievieti. Es teiktu, ka viņš ir tieši manā gaumē. Bagāts.”

“Kāpēc tu domā, ka viņš ir bagāts?”

“Viņš var atļauties paņemt atvaļinājumu uz sešiem mēnešiem. Arhitektam, kuram pieder pašam savs birojs, ir jābūt finansiāli nodrošinātam. Viņš ir daudz ceļojis. Vīrieši, kuri ir daudz ceļojuši, pratīs parādīt sievietei interesantākās vietas pasaulē. Viņš ir šķīries. Šķīrušies vīrieši spēj novērtēt sievietes pievilcību.”

“Tu nu gan esi pastrādājusi, izpētīdama viņa dzīvi, vai ne, Leks?”

“Protams.” Leksija laiski izstaipījās. “Jā, patiešām, es teiktu, ka Neitans Deleinijs ir tieši manā gaumē. Ceru, ka tuvākajā laikā viņš mani paglābs no neprātīgās garlaicības.”

“Vismaz tik ilgi, kamēr tu tiksi atpakaļ uz Ņujorku,” Džo iestarpināja. “Dosies uz citiem medību laukiem.”

“Tieši tā.”

“Interesanti.” Džo mašīnas starmeši izgaismoja neuzkrītošo Hērona atpūtas nometnes zīmi. Viņa samazināja ātrumu un, nobraukusi no Gliemežvāku ceļa, iegriezās dumbrājā. “Es nezin kāpēc visu laiku uzskatīju, ka tu daudz vairāk domā par sevi.”

“Tev nu gan nav ne jausmas, par ko es īsti domāju.”

“Acīmredzot nav.”

Iestājās dziļš klusums, ko reižu reizēm pārtrauca vifenīgi varžu skaļā kurkstēšana. Izdzirdējusi asu krakšķi, Džo neviļus nodrebinājās. Šī skaņa liecināja par to, ka turpat tuvumā aligators samaļ starp asajiem žokļiem kādu bruņrupuci. Džo nodomāja, ka viņa lieliski saprot, ko pārdzīvo bruņrupucis savas dzīves pēdējās sekundēs. Sajūta, ka esi pilnīgi bezpalīdzīgs iekritis nagos kādam lielam, mežonīgam un izsalkušam.

Džo pirksti sāka trīcēt, un viņa ciešāk satvēra stūri. Viņa atgādināja sev, ka nav apēsta. Viņa ir izglābusies, ieguvusi kaut nedaudz laika. Viņa joprojām kontrolē situāciju.

Bet nemiers mācās viņai virsū, snaikstījās viņai apkārt. Džo piespieda sevi ieelpot, izelpot - lēnām, vienmērīgi. Ak dievs, izturies kā parasti! Viņa izslēdza radio.

Džo pabrauca garām nelielam reģistrācijas namiņam, kurā šobrīd neviens vairs nedežurēja, jo saule jau bija norietējusi, un koncentrēja visu savu uzmanību uz ceļu, kas vijās starp vairākiem nelieliem ezeriņiem. Šur tur zibēja ugunskuru liesmas. No radioaparātiem plūda spocīgas mūzikas skaņas, tad arī tās izgaisa tālumā. Starp zāles klātiem pauguriem mēnessgaismā netverami mirguļoja balto liliju zvani.

Džo pati sev iegalvoja, ka jebkurā brīdī varēs panākt atpakaļ, fotografēt, gremdēties klusumā un pamestībā. Būt viena. Būt drošībā.

“Lūk, tur ir Kērbijas mašīna!”

Džo nodomāja, ka ausīs jaušama pārāk spēcīga dunoņa, un vēlreiz nopūtās.

“Kur?”

“Tā mazā, švītīgā mašīniņa ar paceļamo jumtu. Tā ir Kērbijas. Apstājies turpat blakus!”

“Skaidrs.” Džo iegrieza “Land Rover” brīvajā vietā un, izslēgusi motoru, pēkšņi atklāja, ka gaiss ir skaņu pārpilns. Dūca, čivināja un šalkoja mazās radības kāpās un mežmalā. Viss bija smaržu pārpilns - ūdens un zivis, un miklā augu valsts.

Džo izkāpa no mašīnas, atvieglota, ka acumirklī nokļūst tik dzīvā vietā.

“Džo Elena!”

No tumsas aizsega izdrāzās Kērbija un cieši apskāva Džo. Strauji, spontāni apskāvieni Džo vienmēr izsita no līdzsvara. Pirms viņa paguva atgūt gandrīz zaudēto līdzsvaru, Kērbija atkāpās soli atpakaļ, joprojām turēdama rokas Džo uz pleciem, un viņas sejā rotājās patiess un neviltots smaids.

“Es tā priecājos, ka tu atbrauci! Es tā priecājos, tevi redzot! Vai, mums taču tagad jāatgūst nokavētie miljons gadi. Sveika, Leksij! Ķersimies nu pie tava bagāžnieka satura un iztukšosim pāris alus kārbu!”

“Viņa atveda vīnu,” Leksija paziņoja, atvērdama bagāžnieku.

“Lieliski, tad mēs tukšosim arī vīna pudeles. Mums taču ir vesels lērums pārtikas, ko piekost klāt. Līdz pusnaktij mums jau būs pavisam nelabi.” Pļāpādama bez mitas, Kērbija vilka Džo uz “Land Rover” bagāžnieka pusi. “Labi gan, ka es esmu daktere. Kas tas tāds?” Viņa ienira pārtikas somā. “Pâté. Tu paņēmi pâté?”

“Es aplaupīju Braienu,” Džo atzinās.

“Lieliska doma.” Kērbija pārmeklēja somas saturu, tad izcēla no bagāžnieka Leksijas nopirkto alu. “Es paņemu produktus. Džinija kurina ugunskuru. Vai vajag vēl kaut ko palīdzēt?”

“Mēs aiznesīsim pārējo.” Džo uzmeta plecā savu fotoaparāta somu, pasita padusē guļammaisu un nošķindināja abu vīna pudeļu sānus vienu pret otru. “Man ļoti žēl tavas vecmāmiņas, Kērbij.”

“Paldies! Viņa nodzīvoja ilgu mūžu, tieši tā, kā viņa to bija vēlējusies. Mums visiem vajadzētu būt tik gudriem. Lek-sij, es to somu varu paņemt.” Kērbija plati uzsmaidīja abām māsām, nolemdama, ka viņa tikko mazliet mazinājusi saspringumu, kāds jautās gaisā, kad māsas tikko ieradās. “Ak Jēzus, es mirstu badā! Es pat pusdienas šodien nepaēdu.”

“Nu tad iesim. Es gribu alu.” Leksija aizcirta bagāžnieku.

“Nolādēts! Lukturītis palika aizmugurējā kabatā.” Kērbija pagriezās un pastiepa gurnu. “Vai vari to izvilkt?” viņa vaicāja Džo.

Mazliet papūlējusies un diezgan viltīgi laidusi darbā pirkstus, Džo izvilka no kabatas lukturīti, un viņai pat izdevās to izslēgt. Viņas rindā virzījās uz leju pa šauru taciņu.

Divpadsmitais sektors jau bija sagatavots un iekārtots, ugunskurs jautri sprēgāja uzrakta smilšu vaļņa ielokā. Džinija bija noregulējusi savu “Coleman” lukturīti uz vājāko gaismu un piepildījusi ledus termosu. Nu viņa sēdēja uz tā, ēda čipsus un dzēra alu.

“Redz, kas tur nāk!” Džinija pacēla alus kārbiņu tostam. “Sveika, Džo Elena Hetaveja! Esi sveicināta mājās!”

Džo nometa guļammaisu un plati pasmaidīja. Pirmo reizi viņa patiešām jutās kā mājās. Jutās gaidīta.

“Paldies!”

“Daktere.” Džo sakrustotām kājām sēdēja pie ugunskura, malkodama “Cbardonnay” no plastmasas glāzītes. Viena pudele iztukšota jau gulēja smiltīs. “Nespēju to iedomāties. Kad mēs vēl bijām mazas, tu vienmēr stāstīji, ka būsi arheoloģe vai kaut kas tamlīdzīgs, sieviešu dzimtes Indiānis Džonss, kurš izzina apkārtējo pasauli.”

“Es nolēmu labāk izzināt anatomiju.” Mēreni iesilusi, Kērbija zieda Braiena gatavoto lielisko zoss pastēti uz “Ritz” krekera. “Un man patīk. Par tavu darbu mēs visas zinām, Džo, bet vai tavā dzīvē ir kaut kas īpašs?” Kērbija pavaicāja, pūloties virzīt sarunu Džo virzienā.

“Nē. Un kā ir ar tevi?”

“Es piestrādāju pie tava brāļa, bet viņš negrib sadarboties.” “Braiens.” Džo aizrijās ar vīnu un steidzīgi iekampa gaisu. “Braiens?” viņa vēlreiz noprasīja.

“Viņš ir neprecēts, glīts un gudrs.” Kērbija nolaizīja īkšķi. “Viņš gatavo lielisku pâté. Un kāpēc gan tas nevarētu būt Braiens?”

“Es nezinu. Viņš ir...” Džo ar plašu žestu pamāja. “Braiens.”

“Viņš izliekas, ka neredz Kērbiju.” Leksija piecēlās sēdus un pasniedzās pēc pastētes. “Bet tā nav patiesība.”

“Nav?” Kērbija iepleta acis. “Kā tu to zini?”

“Aktierim jā vēro publika.” Leksija graciozi pamāja ar roku. “Tu viņu satrauc, un tas viņu kaitina. Bet tas savukārt nozīmē - viņu kaitina tas, ka viņš tevi ir ievērojis.”

“Patiešām?” Lai gan Kērbijai galva jau sen griezās riņķī, viņa izdzēra līdz galam savu vīna glāzi un ielēja vēl. “Vai viņš ir kaut ko teicis par mani? Vai viņš... Pagaidi!” Viņa pacēla roku un sagrozīja acis. “Tas jau ir pārāk skolnieciski. Uzskatīsim, ka es to tev neesmu jautājusi.”

“Jo mazāk Braiens par kaut ko runā, jo vairāk tas nodarbina viņa prātu,” Leksija paskaidroja. “Viņš gandrīz ne reizi nav izrunājis pat tavu vārdu.”

“Tiešām?” Kērbija atkal pārprasīja un sāka žagoties. “Vai tiešām? Labi, labi. Varbūt es viņam tomēr došu vēl vienu iespēju.”

Viņa samiedzās spožajā gaismā, kas piepeši uzzibsnīja viņas acu priekšā.

“Kam tas vajadzīgs?” Kērbija noprasīja, kad Džo nolaida lejā fotoaparātu.

“Tu izskatījies tik sasodīti klīrīga. Pavirzies tuvāk Leksai, Džinij! Es jūs visas trīs nofotografēšu.”

“Sākas,” Leksija nomurmināja, tomēr atmeta matus atpakaļ un sastinga.

Džo reti fotografēja portretus. Tā nu viņa iegrima darbā, ļaudama draudzenēm vaibstīties un dižoties kameras priekšā, meklēdama īsto fokusu, izgaismodama viņu sejas zibspuldzes uzliesmojumā.

Viņa saprata, ka visas trīs jaunās sievietes ir skaistas. Katrai piemita sava īpašā burvība. Džinija ar pilnīgi baltajām cirtām un plato, atklāto smaidu; Leksija - tik pašapzinīga un īgna; Kērbija - bezrūpīgi pašpārliecināta un stilīga.

Viņas ir manējās, Džo nodomāja. Ikviena no viņām savā ziņā ir daļiņa no manis pašas. Džo pārāk ilgi to bija piemirsusi.

Skatiens aizmiglojās, pirms Džo paspēja saprast, ka acis pielijušas ar asarām.

“Man jūsu visu pietrūka. Man jūsu tik stipri pietrūka...” Viņa steigšus nolika malā fotoaparātu un piecēlās kājās. “Man vajag čurāt.”

“Es iešu viņai līdzi,” Kērbija paziņoja, kad Džo steigšus metās prom no izcirtuma. Viņa satvēra lukturīti un steidzās draudzenei pakaļ. “Džo! Ei!” Viņai nācās pamatīgi pielikt soli, lai panāktu Džo un satvertu viņu aiz rokas. “Vai tu man beidzot pastāstīsi, kas ar tevi notiek?”

“Mans pūslis ir pilns. Ja tu esi daktere, tev vajadzētu saskatīt šīs kaites pazīmes.”

Kad Džo jau gribēja aizgriezties, Kērbija satvēra ciešāk viņas roku.

“Mīļā, es tev jautāju kā draudzene un ārste. Mana vecmāmiņa būtu teikusi, ka tu izskaties sanīkusi. Man nemaz nevajag ilgāku laiku, lai pateiktu, ka tu esi pārgurusi un tevi māc stress. Vai negribi man pastāstīt, kas tev kaiš?”

“Nezinu.” Džo piespieda plaukstu pie acīm, jo tās jau atkal sāka pildīties ar asarām. “Es nespēju runāt par to. Man vajadzīgs laiks.”

“Labi.” Kērbija nodomāja, ka uzticēšanās vienmēr jāizcīna soli pa solim. “Vai atnāksi pie manis uz vizīti? Ļauj man tevi izmeklēt!”

“Nezinu. Varbūt. Es padomāšu par to.” Džo nomierinājās un izmocīja smaidu. “Vienu gan es tev tomēr varu pateikt.”

“Ko tad?”

“Man vajag čurāt.”

“Nu paklau! Kāpēc tu jau sen tā neteici?” Iesmiedamās Kērbija pavērsa gaismas staru uz taciņas pusi. “Tu aizskrien projām no nometnes, nepaņemdama līdzi pat lukturīti. Tā jau

var krist rīklē aligatoram.” Kērbija prātīgi pārlūkoja biezo augu Segu netālā dīķa malā.

“Man liekas, es ar aizvērtām acīm spētu atrast ceļu uz šīs salas. Iemaņas taču nekur nepazūd. Esmu sapratusi, ka man patiesībā salas pietrūka daudz vairāk, nekā es varēju iedomāties, Kērbij, tomēr es joprojām šeit jūtos kā svešiniece. Tā ir runga ar diviem galiem.”

“Tu vēl pat divas nedēļas neesi pavadījusi mājās. Dod sev laiku, kas, pēc taviem pašas vārdiem, tev vajadzīgs!”

“Es jau cenšos. Es pirmā!” Džo iesaucās un ieslīdēja nelielajā tualetes būdiņā.

Kērbija iesmējās, bet pēkšņi sajuta pār augumu pārskrienam savādas trīsas. Tajā mirklī, kad Džo aizvēra durvis, Kērbija palika pilnīgi viena, pilnīgi neaizsargāta. Šķita, ka skaņas no muklāja plūst viņai pretī un pāri. Čaboņa, saucieni un plunkšķi. Mākoņi pārklāja mēnesi, un Kērbija nevilšus satvēra ciešāk abās rokās lukturīti.

Smieklīgi, viņa centās iegalvot pati sev. Tā bija vienkārši dienas vidū mežā notikušajam atbilstoša reakcija. Viņa taču šeit nebija viena. Visā nometnē bija neskaitāmi daudz atpūtnieku. Viņa pat varēja saskatīt laternu un ugunskuru zibšņus. Un Džo no viņas šķīra tikai plānas koka durtiņas.

Kērbija atgādināja sev, ka nav no kā baidīties. Uz salas nebija nekā tāda un neviena, kurš gribētu viņai nodarīt pāri. Un viņa atvieglota gandrīz ievaidējās, kad Džo iznāca no tualetes.

“Vieta brīva,” Džo, pogādama ciet bikses, norādīja. “Paņem lukturīti! Es gandrīz iekritu. Tur ir melns kā peklē un gandrīz tikpat karsts arī.”

“Mēs taču varējām aiziet līdz galvenajai tualetei.”

“Kamēr es tur nokļūtu, man vairs šīs labierīcības nebūtu vajadzīgas.”

“Taisnība gan. Pagaidi mani, labi?”

Džo piekrītoši ieņurdējās un atspiedās pret durvīm. Tad gandrīz acumirklī izslējās, izdzirdējusi no labās puses tuvojamies soļus. Džo saspringa, mierinādama sevi, ka tāda reakcija ir nodeva dzīvei pilsētā, un ciešāk palūkojās uz gaismas apli.

“Sveika!” Vīrieša balss skanēja klusi un patīkami.

Džo pavēlēja sev atslābināties.

“Sveiks! Mēs tūlīt jūs laidīsim.”

“Nekas, nekas. Es vienkārši mazliet pastaigājos mēnessgaismā pirms došanās pie miera. Esmu apmeties desmitajā sektorā.” Viņš paspēra pāris soļu tuvāk, bet pats palika ēnā. “Burvīga nakts. Burvīga vieta. Nebiju cerējis sastapt burvīgu sievieti.”

“Uz salas nekad nevar skaidri zināt, ar ko var iznākt sastapšanās.” Džo samiedza acis, kad tajās iespīdēja svešinieka luktura gaismas stars. “Tieši tur slēpjas šīs salas vislielākā burvība.”

“Tā ir gan. Un es izbaudu ik pēdu uz šīs salas. Piedzīvojums ik uz soļa, vai jums tā neliekas? Priecīgas nojautas par to, kas mūs sagaida. Esmu... šā ilgpilnā satraukuma piekritējs.”

Nē, Džo nodomāja, balss tomēr nav patīkama. Tā atgādināja sīrupu - pārāk salda, pārāk bieza, un tajā jautās pārspīlētā vārdu stiepšana, kuru jeņķi tik aizvainojoši piedēvēja Dienvidiem.

“Tad jums droši vien nenāksies vilties Kaisles salā.”

“Pagaidām man šķiet, ka sala sniedz visu to labāko.”

Ja Džo būtu bijis lukturītis, viņa būtu metusi pie malas labas manieres un iespīdinājusi svešiniekam tieši sejā. Džo pūlējās sev iestāstīt, ka balss, skanēdama no tumsas aizsega, tieši tāpēc izklausās tik spokaina un bīstama. Kad durvis viņai aiz muguras iekrakšķējās, Džo strauji pagriezās un pastiepa roku pretī Kērbijai, pirms viņa paguva iznākt laukā.

“Mums ir uzradusies kompānija,” Džo uzrunāja draudzeni, dusmodamās pati uz sevi, ka balss skan tik augsti un tik priecīgi. “Šī šonakt ir iecienīta vieta. Tikko garām pagāja vīrs no desmitā numura.”

Taču, kad viņa pagrieza galvu atpakaļ, paceldama Kērbijas roku ar lukturīti, aiz viņām vairs neviena nebija. Ar izmisīgu izsaucienu Džo pagrāba lukturīti un drudžaini sāka to vicināt, laižot gaismas starus pāri tumšajam zālienam un kokiem.

“Viņš te bija. Šeit kāds bija atnācis. Es to neizdomāju. Nē taču!”

“Labi.” Kērbija maigi uzlika roku Džo uz pleca un noraizējusies sajuta, kā plecs trīc. “Ir jau labi. Kas viņš bija?”

“Nezinu. Viņš gluži vienkārši bija te. Viņš ar mani runāja. Vai tad tu nedzirdēji?”

“Nē, es neko nedzirdēju.”

“Viņš runāja gandrīz čukstus. Tāpēc. Viņš negribēja, lai tu viņu dzirdētu. Bet viņš šeit bija.” Džo pirksti kā vīteņaugs apvijās ap Kērbijas rokas locītavu, panika plosīja viņu. “Es zvēru, ka viņš te stāvēja.”

“Es tev ticu, mīļā, kāpēc gan lai es tev neticētu?”

“Tāpēc, ka viņš ir prom un...” Džo, aprāvusies pusvārdā, mirkli šūpojās, lai atgūtu līdzsvaru. “Es neko nesaprotu, ak Jēzus, esmu pilnīgi sajukusi. Bija tumšs, viņš mani izbiedēja. Es nevarēju saskatīt viņa seju.” Džo izelpoja un atsvieda ar abām rokām atpakaļ matus. “Man liekas, ka viņš mani izsekoja.”

“Es tevi saprotu. Es šodien pa ceļam uz Svētnīcu arī pārbijos ne pa jokam. Skrēju kā zaķis.”

Džo klusi iesmējās un noslaucīja sviedrus no plaukstām pret savu džinsu augšstilbiem.

“Tiešām?”

“Trīcēdama ielēcu tieši Braienam rokās. Ļāvu viņam justies varenam un noskūpstīt mani, tāpēc nevar teikt, ka viss bija tikai slikti.”

Džo pasmīkņāja, priecīga, ka beidzot atkal jūt kājas zem sevis.

“Nu un kā bija?”

“Kolosāli. Man liekas, es došu viņam vēl vienu iespēju.” Kērbija paspieda Džo roku. “Vai tagad ir labāk?”

“Jā. Atvaino mani!”

“Tas nekas. Baisa vieta.” Viņa plati pasmaidīja. “Iesim nu atpakaļ un pārbiedēsim Lekšu un Džiniju.”

Kad abas roku rokā uzsāka atpakaļceļu, viņš no paēnas noskatījās. Viņš uzsmaidīja pats sev, ieklausīdamies, kā patīkamās sieviešu balsis klusi izgaist tālumā. Labi vien bijis, viņš saprata, ka Džo atnākusi kopā ar to otru. Varēja gadīties, ka viņš, daudz nedomādams, virzītos tālāk uz nākamo pakāpi, ja Džo Elena viena pati būtu tik klaji trāpījusies viņam ceļā.

Viņš vēl nebija gatavs, pat ne tuvu ne, no ilgošanās un gaidām pāriet pie nākamās stadijas - pie rīcības. Vēl tik daudz ko vajadzēja sagatavot, tik daudz par ko priecāties.

Bet - ak vai! - kā viņš gribēja Džo! Izgaršot seksīgo, smago lūpu pieskārienu, paplest slaidos gurnus, apvīt rokas ap burvīgo, balto kaklu.

Viņš aizvēra acis un ļāva šim tēlam kādu brīdi rotāties smadzenēs. Iztēlē uzpeldēja sastingusī Anabella, tik mierīga un nevainojami veidota, tā pārvērtās, tā piederēja viņam. Kļuva par Džo.

Atmiņā raisījās izraksts no žurnāla, kuru viņš nēsāja sev līdzi.

Slepkavība aizrauj itin visus. Daži gan to mēģina noliegt, bet viņi melo. Cilvēks neglābjami tuvojas sava mirstīguma apziņai. Dzīvnieki nogalina, lai izdzīvotu - pārtikas, teritorijas, seksa dēļ. Daba nogalina bez emocijām.

Taču cilvēks mēdz nogalināt arī sava prieka pēc. Tā bijis vienmēr. Mēs vienīgie visu pārējo dzīvnieku starpā zinām - lai valdītu pār savu dzīvi, vajadzīga vara un kontrole.

Drīz vien es izbaudīšu šā notikuma kulmināciju. Un notveršu šo mirkli. Kļūšu nemirstīgs.

Viņš nodrebinājās patiesā priekā.

Gaidas, viņš prātoja, atkal, jau kuro reizi, iededzot gaismu, lai pašam būtu vieglāk atrast ceļu. Jā, viņam patika ilgoties.

9

Neitanu pamodināja priecīga svilpošana. Atgūdamies no miega, viņš sapņoja par putniņu, kas priecīgs čivina uz kļavas koka tuvējā zara ārpusē aiz loga. Reiz viņa jaunībā kāda lakstīgala ik rītu visas vasaras garumā ar savu dziesmu tik sirsnīgi sveica Neitanu, ka viņš putnam pat izdomāja vārdu un nosauca to par Draudziņu. Karstās, tveicīgās dienas pagāja svarīgos darbos - braucot ar velosipēdu, spēlējot bumbu un laizot vēso augļu saldējumu.

Uzstājīgā rīta dziesma lika Neitanam mosties ar platu smaidu lūpās un aši sveicināt Draudziņu. Viņš jutās satriekts, kad augusta beigās Draudziņš viņu pameta, taču Neitana māte mierināja dēlu, ka putniņš droši vien tā paagrāk devies ziemas brīvdienās.

Neitans pagriezās gultā uz otriem sāniem un samiegojies prātoja, cik savādi, ka Draudziņš prot nosvilpot “Ring of Fire”. Pusmiegā Neitanam šķita, ka redz putnu uzlecam uz palodzes, nu jau tas ieguva Disneja animācijas filmām raksturīgu izskatu, melnas, spīdīgas spalvas un Džonija Ķeša vēja appūsto visa zinātāja seju.

Kad savādais putniņš sāka izpildīt straujākus ritmus, ieskaitot augstus piesitienus un jautrus treļļus, Neitans acumirklī pielēca gultā sēdus. Platām acīm viņš skatījās uz loga pusi, gandrīz vai cerēdams aiz tā ieraudzīt ekstravagantu animācijas filmu.

“Ak Jēzus!” Neitans piespieda plaukstas pie sejas. “Vairs nekādu cili pusnaktī, Deleinij!”

Neitans apvēlās uz vēdera un iespieda seju spilvenā. Tad viņš saprata, ka putna tomēr aiz loga nav, taču kāds tur svilpo.

Ņurdēdams viņš izlīda no gultas un iekāpa biksēs ar apgrieztiem staru galiem. Vēl joprojām apdullis no miega, viņš paskatījās pulkstenī, pamirkšķināja acis, tad steberēja ārā no istabas, lai noskaidrotu, kas, pie joda, tur tik priecīgi svilpo pulksten sešos piecpadsmit.

Neitans devās pretī skaņai - šobrīd tika svilpota “San Antonio Rose” - ārā uz terases, lejup pa pakāpieniem. Blakus viņa džipam mājas priekšā uz ceļa stāvēja spoži sarkans pikaps. Tā īpašnieks, stāvēdams uz kāpnēm zem mājas jumta, darbojās ap cauruļvadu tīklu, svilpodams uz nebēdu. Stiegraini muskuļi spiedās cauri un garām viņa zilajam, plānajam T kreklam, likdami Neitanam tomēr pārdomāt, vai būtu prātīgi pakļauties mirkļa iedomai un nogalināt Svilpotāju.

Viņš pārdomāja, varbūt tomēr izdotos pievārēt Svilpotāju. Izskatījās, ka viņi abi ir apmēram vienāda auguma. Neitans nevarēja saskatīt seju, bet cepure, ērtie džinsi un netīrie darba zābaki atgādināja jaunību.

Tā nu Neitans nolēma, ka nogalinās šo puisi pēc tam, kad būs padzēris rīta kafiju.

“Pie velna, ko tu tur dari?”

Svilpotājs pagrieza galvu un no cepures naga apakšas aši un priecīgi uzsmaidīja Neitanam.

“‘brīt! Jums te dažas caurules sākušas pilēt. Jāsalabo, pirms iestājas karstums.”

“Vai jūs remontējat gaisa kondicionētājus?”

“Pie velna, es remontēju itin visu.” Puisis nokāpa lejā, noslaucīja rokas gar bikšu dibenu un pastiepa plaukstu pretī Neitanam. “Mani sauc Džifs Verdons. Es taisu visu, ko vien vajag.”

Neitans ieskatījās puiša brūnajās, draudzīgajās acīs, palūkojās uz šķībajiem priekšzobiem, vasaras raibumiem, pinkaino, saulē izbalējušo matu ērkuli, kas spraucās laukā no cepures, un padevās.

“Varbūt tu vari pagatavot kafiju? Normālu kafiju?”

“Vai tev ir, no kā? Es varu sataisīt.”

“Viņiem te ir kaut kāds filtrs ar...” Neitans neskaidri noplātīja rokas. “Ar kaut kādu podu.”

“Filtrētā kafija. Tā ir pati labākā. Izskatās, Deleinija kungs, ka jums tieši tāda tagad noderētu.”

“Neitans. Dodu simts dolāru par patiešām labas kafijas tasi.”

Džifs ieķiķinājās un draudzīgi uzsita Neitanam uz pleca. “Tev tā patiešām ir briesmīgi vajadzīga, es par to neņemšu naudu. Nāc, un savedīsim tevi kārtībā!”

“Vai tu vienmēr sāc darbu rītausmā?” Neitans, šļūkdams nopakaļ Džifam, noprasīja.

“Ja agri sāk darbu, var izbaudīt garāku dienu.” Džifs devās taisnā ceļā pie plīts un pie izlietnes pielēja tējkannu. “Vai tev filtri ir?”

“Nē.”

“Nu tad nāksies tos izdomāt.” Džifs norāva pāris papīra dvieļu, gudri salocīja tos un ieslidināja izveidoto filtru plastmasas konusā. “Tu esi arhitekts, vai ne?”

“Jā.”

Neitans pārvilka ar mēli pār zobiem, vienā mirklī nodomādams, ka vajadzētu tos iztīrīt. Pēc kafijas. Varēja iekarot jaunas zemes, šķērsot okeānus, pavedināt sievietes. Pēc tam kad padzerta kafija. Pasaule no jauna kļūs apdzīvošanas vērta. Pēc tam kad būs padzerta kafija.

“Es ari kādreiz cerēju kļūt.”

“Par ko tu cerēji kļūt?” Neitans tincināja, kamēr Džifs rakņājās virtuves skapīšos, meklēdams kafiju.

“Par arhitektu. Es savā galvā vienmēr spēju iztēloties, kādām jāizskatās dažādām vietām, mājām, galvenokārt logiem, jumtu līnijām, ķieģeļu un salaidumu ēnas pusēm. Līdz pat pamatiem.” Džifs ar ierastām kustībām bēra kafiju no kārbas filtrā. “Es pat redzu sevi ēku iekštelpās, iztēlojos istabu plānojumu. Dažreiz izdomāju, ko gribētu pārkārtot. Šīs kāpnes, piemēram, tajā vietā neiederas, tās daudz labāk izskatītos tur.” “Es tevi saprotu.”

“Nu, bet es tā ari nevarēju atļauties maksāt par studijām un tērēt laiku, tāpēc es būvēju.”

Neitans naski izvilka divas krūzes.

“Tātad tu esi celtnieks?”

“Nu, es gan nezinu, vai drīkstu tā teikt. Nekāds īpašais celtnieks jau es arī neesmu. Es kaut ko uzlaboju, saremontēju.” Džifs papliķēja pa darbarīku jostu, kas dižmanīgi karājās viņam ap gurniem. “Šūpoju āmuru. Vienmēr var atrast kādu darbiņu, tā nu es te rosos. Varbūt reiz pienāks diena, kad es savā prātā radīšu māju un uzcelšu to no pašiem pamatiem.” Neitans atspiedās pret virtuves galda malu un, skatīdamies, kā Džifs lej verdošu ūdeni filtrā, rija siekalas.

“Vai esi kaut ko darījis arī Svētnīcā?”

“Protams. Šo un to. Kopā ar citiem vīriem pārbūvējām Braiena virtuvi. Pendltones jaunkundze ieņēma galvā, ka grib, lai mēs tur uzbūvējam vēl arī nelielu pirtiņu. Kaut ko līdzīgu solārijam. Lai tur varētu ierīkot džakuzi vannu un varbūt arī nelielu trenažieru zāli. Cilvēki, kas atbraukuši atvaļinājumā, grib kaut ko tādu. Es pašlaik strādāju pie šā projekta.”

“Dienvidu pusē,” Neitans nomurmināja. “Gaisma kristu no pareizās puses, un to varētu saskaņot ar dārza ainavu.”

“Jā, es tieši tā arī prātoju.” Džifa smaids kļuva vēl platāks. “Laikam jau esmu uz pareizā ceļa, ja jau tu man saki to pašu.”

“Es gribētu apskatīt tavus zīmējumus.”

“Tiešām?” Pārsteigums un prieks izšāvās cauri Džifa augumam. “Lieliski. Tiklīdz tie būs vēl mazliet precīzāk izstrādāti, es tos atnesīšu parādīt. Tas man būs daudz labāks atalgojums nekā simts zaļie par vienu kafijas tasi. Filtrēšana nemaz neiet tik ātri,” viņš piebilda, pamanījis, ka Neitans nopēta krūzi. “Labākās lietas vienmēr prasa visvairāk laika.”

Kamēr Neitans mazgājās dušā un izbaudīja karstā ūdens pieskārienus savam kaklam, viņš prātoja, ka Džifam ir taisnība. Dažreiz bija vērts gaidīt. Viņa prāts atkal bija noskaidrojies, viss ķermenis dziedāja, saņēmis kārtīgu kofeīna devu. Saģērbies un iztukšojis trešo krūzi kafijas, Neitans bija gatavs doties uz Svētnīcu un ieturēt pamatīgas brokastis.

Kad Neitans nokāpa lejā, gan pikaps, gan Džifs bija prom. Neitans nodomāja, ka droši vien jauniegūtais paziņa devies kaut ko salabot kādā citā vietā. Neitans saprata, ka pamatīgi uzjautrinājis Džifu, lūgdams, lai tas viņam uzraksta precīzus norādījumus, kā pagatavot labu filtrēto kafiju. Taču Neita-nam viss padevās labāk, ja viņš skaidri zināja secību, kādā kurš darbs veicams.

Viņš pieķēra sevi svilpojam “J Walk the Line”. Papurinājis galvu, viņš secināja, ka jau atkal domās atgriezies pie Džonija Ķeša. Un tas nekas, ka viņam nemaz nepatika kantrimūzika.

Iegājis tumšajā, sulīgi zaļajā mežā, Neitans apzināti palēnināja gaitu. Mežā Neitanu parasti pārņēma tāda pati sajūta, kā verot baznīcas durvis, tāpēc arī šoreiz viņš acumirklī pārtrauca svilpošanu.

Neitana skatienu saistīja krāsains zibsnis, un viņš apstājās, lai pavērotu saulaini dzeltena tauriņa lidināšanos virs meža takas. Pa kreisi palmu asie zaru pīķi, vīnstīgu samezglojumi un kopā savijušies koku stumbri veidoja sienu, kas sniedzās tālāk un tālāk uz priekšu, ļaujot Neitanam tvert ziedošo vīnstīgu koši sarkanos zibšņus un caur spraugām starp zariem vietām ieraudzīt spodri zilas debesu šautras.

Lai gan tas nemaz neiznāca pa ceļam, tomēr Neitans pagājās vēl kādu gabalu uz priekšu gar upi, labi zinādams, ka ūdensceļš kļūs platāks un vedīs viņu arvien dziļāk vēsajā klusumā.

Tad Neitans ieraudzīja viņu - noliekušos pār kādu krituša koka stumbru. Platā, maisveidīgā žakete bija savilkta uz augšu un apliekta ap elkoņiem, mati atsukāti atpakaļ spurainā zirgastē. Nometusies uz viena ceļgala, viņa ar otras kājas pēdu stingri balstījās uz zemes.

Neitans nespēja paskaidrot, kāpēc viņam šis skats likās tik pievilcīgs. Kāpēc viņam šī sieviete likās tik... interesanta.

Taču viņš palika stāvam uz vietas un klusēdams vēroja, kā Džo meklē kadru.

Viņam šķita, ka saprot, ko Džo meklē. Gaismas rotaļas uz ūdens klaida, koku ēnas uz tumšās virsmas, tikko jaušamā gaistošās miglas dvaša. Sīks, tikko manāms brīnums. Upes izliekums turpat līdzās. Tas, kā upe izgaisa aiz līkuma, kur augstu zēla miklā zāle un slējās biezs koku puduris, lika ikvienam aizdomāties par brīnumiem, kas sagaida katru, kurš uzdrošināsies spert soli tālāk.

Kad Neitans pamanīja kreisajā pusē no meža iznākam stirnu, viņš klusi devās uz priekšu un notupās līdzās Džo. Džo satrūkusies sarāvās, kad Neitans uzlika plaukstu viņai uz pleca, tāpēc viņš ciešāk saspieda sievietes plecu.

“Klusāk! Pa kreisi,” Neitans murmināja Džo pie auss. “Uz pulksten desmitiem.”

Lai gan sirds Džo bija gandrīz pamirusi, viņa tomēr pagrieza fotoaparāta objektīvu. Brīdī, kad tas pavērsās pret stirnu, Džo dziļi ievilka elpu un gaidīja.

Viņa nofotografēja, kā stirna, augsti pacēlusi galvu, nadzīgi osta gaisu. Nākamajā reizē viņas fotoaparāta diafragma noklikšķēja brīdī, kad stirna pārlaida skatienu upei un paskatījās tieši uz abiem cilvēkiem, kuri salīkuši un mierīgi sēdēja. Džo sāka smelgt pirksti, sekundes pārauga minūtēs. Bet viņa pat nepakustējās, negribēdama riskēt ar kadru. Un viņas pacietība tika atlīdzināta brīdī, kad stirna graciozi devās cauri zāles stiebriem uz priekšu, bet no meža izslīdēja jauns briedēns un piebiedrojās stirnai upes krastā, lai padzertos.

Gaisma lija sapņainās, baltās slejās, plūzdama cauri blāvai, mirguļojošai miglai, un pāri tumšajam ūdens klajam lēnām un nemanāmi vēlās sīki vilnīši.

Džo prātoja, ka mēģinās kaut tikai nedaudz pāreksponēt kadru, lai akcentētu nerealitātes izjūtu, nevis centīsies nevainojami skaidri iemūžināt realitāti. Fotogrāfijām jāvaldzina tieši ar nemanāmu pasaku noskaņu.

Džo nenolaida fotoaparātu, līdz tajā beidzās filmiņa, arī pēc tam viņa turpināja klusēt un noskatījās, kā briedis devās uz priekšu gar krastu, līdz pazuda aiz upes līkuma.

“Paldies! Es viņus nebūtu pamanījusi.”

“Droši vien.”

Džo pagrieza galvu un saprata, ka tikai ar piespiešanos viņai izdodas noturēties, lai neatrautos atpakaļ. Viņa nebija iedomājusies, ka Neitans ir tik tuvu, ka viņa plauksta joprojām silti guļ uz viņas pleca.

“Tu nu gan, Neitan, proti klusi pārvietoties. Es nemaz nedzirdēju, kā tu pienāci.”

“Tu biji iegrimusi savā darbā. Vai tev izdevās dabūt to kadru, kuru tu centies notvert pirms brieža parādīšanās?”

“Tad jau redzēs.”

“Es pats mazliet fotografēju. Sena aizraušanās.”

“Dabiski, tam tā jābūt. Tas taču tev noteikti ir asinīs.”

Neitans nepievērsa uzmanību Džo balss intonācijai un papurināja galvu.

“Nē, es ar to neaizraujos. Tā tikai tāda amatiera ziņkāre. Un vesels lērums aparatūras.”

Džo nekad nespēja saprast, vai vieglāk ir runāt par šādiem zaudējumiem vai neteikt itin neko. Tāpēc viņa labāk neteica neko.

“Jebkurā gadījumā,” Neitans turpināja, “tagad man pieder profesionālais fotodarbnīcas aprīkojums un ļoti vājas iemaņas fotografēšanā.” Viņš uzsmaidīja Džo. “Nepavisam ne tādas kā tev.”

“Kā tu zini, ka man vispār piemīt kādas spējas, ja neesi redzējis manus darbus?”

“Labs jautājums. Varētu teikt, ka pieredzi var iegūt, vērojot reālu pieredzi. Tev piemīt pacietība, klusa grācija, mierīgums. Arī mierīgums ir jauka rakstura iezīme.”

“Var jau būt, tikai es pārāk ilgi esmu bijusi pavisam mierīga.” Džo sāka celties kājās, bet Neitans pārlika roku no viņas pleca uz elkoņa un pievilka viņu kājās sev līdzi. “Negribu likt tev kavēties.”

“Džo Elena, tu atkal un atkal atgrūd mani. Galu galā es tā varu iedzīvoties pamatīgos kompleksos.” Neitans nodomāja, ka nu viņa izskatās mazliet atpūtusies. Sārtums viņas vaigos bija tikko jaušams - taču iespējams, ka to varēja izskaidrot ar dusmām. Neitans pasmaidīja un pacēla vienas lēcas fotoaparātu ar spoguļkameru, kurš bija pakārts Džo kaklā. “Man ir arī šāds modelis.”

“Tiešām?” Atcerējusies Neitana ģimeni, Džo novaldījās, neparāvusi aparātu sānis. “Kā jau teicu, man liekas, būtu savādi, ja tevi nemaz neinteresētu fotografēšana. Vai tēvs bija ļoti sarūgtināts, kad tu nolēmi nesekot viņa pēdās?”

“Nē.” Neitans turpināja pētīt “N/fcorc” aparātu, atcerēdamies, cik pacietīgi tēvs viņam skaidroja par aparatūru un redzeslauku. “Mani vecāki nekad nespieda mani kļūt par kaut ko citu kā vien par to, par ko es pats vēlos kļūt. Turklāt Kails pelnīja naudu ar fotografēšanu.”

“Ak, es to nezināju.” Arī Kails bija miris, Džo pēkšņi atcerējās un, daudz nedomādama, uzlika roku Neitanam uz plaukstas. “Paklau, ja tev par to grūti runāt, man nav nekādas vajadzības bāzt savu degunu tajā, kas noticis.”

“Tomēr tu taču nevari izlikties, ka neko nezini.” Neitans paraustīja plecus. “Kails mitinājās Eiropā - Milānā, Parīzē, Londonā. Viņš nopietni darbojās modes fotogrāfijas jomā.” “Tā taču pati par sevi ir māksla.”

“Protams. Un tu fotografē upes, vai ne?”

“Starp visām citām lietām un vietām.”

“Es gribētu paskatīties.”

“Kāpēc?”

“Mēs taču tikko noskaidrojām, ka mani tas interesē.” Neitans atlaida Džo fotoaparātu. “Kamēr esmu šeit, esmu nolēmis veltīt vairāk laika fotografēšanai. Un es gribētu aplūkot tavus darbus. Kā tu teici, tā ir... saikne ar manu tēvu.”

Izrādījās, ka tā ir pareizā pieeja. Neitans gandrīz vai spēja iztēloties, kā Džo prātā notiek pāreja no klaja nolieguma uz samierināšanos.

“Es dažus atvedu sev līdzi. Domāju, ka tu tos kādu dienu varētu aplūkot.”

“Jauki. Un kā būtu, ja es to gribētu izdarīt tūdaļ pat? Tik un tā esmu ceļā uz Svētnīcu.”

“Labi, bet man tagad nav sevišķi daudz laika. Es joprojām saimniekoju pa mājām.” Džo noliecās, lai paceltu fotoaparāta somiņu, bet Neitans viņu apsteidza un izdarīja to viņas vietā.

“To es jau pamanīju.”

Džo soļoja blakus Neitanam un pēc brīža izvilka no žaketes kabatas cigaretes.

“Ceru, ka šis nav kārtējais mēģinājums uzmākties.”

“Ja es par to būtu padomājis iepriekš, tas noteikti tāds būtu. Tas steiks joprojām gaida, kad tiks notiesāts.”

“Tas jau nu gan drīzāk sasals ragā.” Džo nopūtās, tad caur piemiegtām acīm paskatījās uz Neitanu. “Kāpēc tevi pameta sieva?”

“Un kāpēc tu domā, ka viņa pameta mani?”

“Labi - kāpēc tu viņu pameti?”

“Mēs pametām viens otru.” Neitans notrauca nokarenu sūnu. “Laulība beidzās tāpēc, ka mēs zaudējām interesi viens par otru. Vai tu mēģini noskaidrot, kāds es esmu kā vīrs, pirms ļauj man sev pagatavot grilētas gaļas gabalu?”

“Nē.” Bet aizkaitinājums Neitana balsī izraisīja Džo vieglu smīnu. “Ja vien es pieļautu iespēju, ka tu man patiešām grilēsi gaļu, es to noteikti noskaidrotu. Labi, varbūt mainīsim sarunas tematu! Es labprāt uzzinātu, kā tu pavadīji pirmo nedēļu uz Kaisles salas.”

Neitans apstājās, pagriezās un paskatījās uz Džo.

“Vai šī nav tā vieta, kur tu tajā vasarā iekriti ūdenī?”

Džo savilka uzacis.

“Nē, patiesībā tā vieta, kur tu mani iegrūdi ūdenī, ir daudz tālāk uz priekšu. Un, ja tu gribi atkārtot to pašu gājienu, tad es tev ieteiktu vēlreiz labi pārdomāt.”

“Zini, viens no iemesliem, kāpēc es atbraucu uz šejieni, ir tas, ka gribēju atcerēties un izdzīvot kaut dažus no to dienu un nakšu notikumiem.” Neitans paspēra soli uz priekšu, un Džo atkāpās soli atpakaļ. “Vai tu skaidri zini, ka šī nebija tā vieta, kur tu iekriti?”

“Jā, pavisam skaidri.” Neitans spieda viņu vēl vienu soli pakāpties atpakaļ. Viņa viegli iesita Neitanam pa krūtīm, bet līdz ar to atradās vēl tuvāk upes krastam. “Tieši tāpat kā es pavisam skaidri zinu, ka otrreiz vairs upē neiekritīšu.”

“Neesi tik pārliecināta!” Slapjajā zālē Džo paslīdēja kāja, un Neitans acumirklī parāva viņu atpakaļ un piespieda sev pie krūtīm. “Vai!” Un, plati smaidīdams, Neitans cieši apskāva Džo vidukli. “Daudz netrūka, vai ne?”

Džo drošības dēļ ciešāk satvēra Neitana rokas.

“Pietiekami daudz.”

“Man liekas, vajadzēs tevi turēt pie vārda... nevaru vien sagaidīt, kad varēšu pats par visu pārliecināties. Šis ilgpilnais satraukums ir puse no piedzīvojuma.”

“Ko?” Džo juta asinis sastingstam dzīslās. Esmu šā ilgpilnā satraukuma piekritējs. “Ko tu teici?”

“Ka turēšu tevi pie vārda. Ei!” Neitans nostājās stingrāk un pievilka Džo sev vēl ciešāk klāt, kaut arī viņa pretojās. “Uzmanies, vai arī mēs abi varam attapties vēsajā ūdenī.” Neitanam izdevās pavilkt Džo nostāk no upes malas. Viņas seja bija pārvērtusies, kļuvusi līķa bālumā, viņa visa trīcēja, un Neitanam radās sajūta, ka Džo zosāda burtiski rīvējas pret viņa plaukstām.

“Nomierinies!” Neitans murmināja un cieši turēja jauno sievieti sev pie krūtīm. “Es negribēju tevi nobiedēt.”

“Nē.” Bailes tikpat ātri, kā uznākušas, bija atkal izgaisušas, un Džo jutās kā pēdējā muļķe. Tā kā sirds viņai joprojām neprātīgi dauzījās, viņa ļāva, lai Neitans viņu tur, un pati brīnījās, cik ilgs laiks pagājis, kopš viņu kāds tā bija turējis un ļāvis rast mierinājumu savās skavās. “Nē, nekas. Muļķības. Pirms pāris naktīm mēs nometnē satikām kādu vīru. Viņš teica kaut ko līdzīgu. Viņš mani nobiedēja.”

“Piedod!”

“Tā taču nav tava vaina.” Džo gari nopūtās. “Pēdējā laikā mani nervi ir pārāk saspringti.”

“Vai viņš tev kaut ko nodarīja?”

“Nē, nē, viņš man pat nepieskārās. Tas vienkārši bija tāds pavisam dīvains piedzīvojums.”

Džo ļāva savai galvai noslīgt pret Neitana plecu un pievēra acis. Būtu tik viegli palikt šeit. Ļauties Neitana apskāvieniem.

Palikt drošībā. Bet ne jau vienmēr vieglākais ceļš bija pats labākais. Vai gudrākais.

“Es ar tevi negulēšu, Neitan.”

Neitans mirkli pagaidīja, izbaudīdams Džo siltumu pie savām krūtīm un viņas matu pieskārienu savam vaigam.

“Nu tad jau man laikam nekas cits neatliks kā ņemt un tūlīt pat noslīcināties. Tu tikko sagrāvi manu karstāko sapni.”

Džo uznāca smiekli, taču viņa tos veiksmīgi apspieda.

“Es tikai mēģinu būt atklāta pret tevi.”

“Kāpēc tu nevarētu kaut nedaudz pamēļot? Uzspodrināt manu egoV’ Neitans viegli paraustīja Džo aiz zirgastes, un viņa pacēla galvu augšup. “Kāpēc gan patiesībā mēs nevarētu sākt ar kaut ko vienkāršāku un tad pakāpeniski nonākt līdz attiecību samezglojumiem?”

Džo ievēroja, kā Neitana skatiens pavēršas pret viņas lūpām, mirkli pakavējas pie tām, tad slīd atpakaļ un no jauna pievēršas viņas acīm. Viņa gandrīz spēja izgaršot skūpstu, juta trīsas uz savām lūpām. Būtu tik vienkārši aizvērt acis un ļaut, lai viņa mute pārklāj lūpas. Būtu tik vienkārši paliekties uz priekšu, paspert pussolīti pretī Neitanam.

Taču Džo pacēla roku un piespieda pirkstus pie Neitana lūpām.

“Nevajag!”

Neitans nopūtās, saņēma Džo roku un pārklāja ar ašiem skūpstiem viņas pirkstu kauliņus.

“Džo, tu gan proti piespiest vīrieti papūlēties, lai gūtu baudu.”

“Es nebūšu viena no tavām baudām.”

“Tu jau esi.” Neatlaizdams Džo plaukstu, Neitans pagriezās, lai dotos uz Svētnīcas pusi. “Un nejautā man, kāpēc!”

Tā kā šķita, ka Neitans nemaz negrib, lai viņa izteiktu savu viedokli par to, kas notiek, vai vienkārši tērzētu, Džo turpināja ceļu klusēdama. Viņa nolēma, ka nāksies padomāt par šo... situāciju. Viņa nebija tik dumja, lai noliegtu, ka Neitans uz viņu atstāj iespaidu. To fizisko kņudēšanu kaut kur vēdera lejasdaļā, kuru ikviena sieviete spēja atpazīt kā iekāres pirmsākumu. Šī sajūta bija pilnīgi normāla un šķita pat savā ziņā nomierinām.

Var jau būt, ka Džo pamazām zaudēja prātu, taču viņas ķermenis darbojās pilnīgi normāli.

Džo savā mūžā šo sajūtu nebija baudījusi tik bieži, lai uztvertu to kā pašu par sevi saprotamu. Un fakts, ka tā tik acīm redzami guva atbalsi vīrietī, kurš sajūtu izraisīja... par to vajadzēja padomāt.

Vismaz pagaidām viņa vēl spēja to kontrolēt, saprast, analizēt un paredzēt sekas. Taču Džo bija pamatotas aizdomas, ka šī kņudēšana mēdza pāraugt neatvairāmā tieksmē. Un nelaime ar šādu neatvairāmu tieksmi bija tā, ka tā smeldza tikmēr, kamēr viņa padevās.

“Mums nav daudz laika,” viņa uzrunāja Neitanu un devās uz mājas sānu ieejas pusi.

“Zinu. Tev jāklāj gultas viesiem. Es tevi ilgi neaizkavēšu. Esmu iecerējis slaistīties apkārt Braienam, līdz viņš mani kārtīgi pabaros.”

“Ja tu neesi pārāk aizņemts, varbūt tev izdotos pierunāt Braienu uz kādu kopīgu izklaidi. Aiziet uz pludmali, pamakšķerēt zivis. Viņš pārāk daudz laika pavada mājās.”

“Viņš mīl savas mājas.”

“Es zinu.” Džo iegāja garā gaitenī, kur pa visu sienu rotājās milzīga meža un upes ainava.” Bet tas taču vēl nenozīmē, ka viņam katru dienu, katru stundu jākalpo vienīgi Svētnīcai.” Džo nospieda kādu sviru, un ainavas vidū atvērās durvis.

“Savāds formulējums,” Neitans prātoja, sekodams Džo atvērtajās durvīs un augšā pa kāpnēm uz agrāko kalpu galu, caur kuru tagad veda atsevišķa ieeja ģimenes apdzīvotajā mājas daļā. “Kalpot Svētnīcai.”

“Tieši to jau viņš dara. Man liekas, mēs visi tai kalpojam, kad esam mājās.”

Kāpņu augšējā laukumiņā Džo pagriezās pa kreisi. Iedama garām pirmajām neaizvērtajām durvīm, viņa ieskatījās Leksi-jas istabā. Milzīgā, vecā gulta ar baldahīnu bija tukša. Protams, nesaklāta. Drēbes izkaisītas itin visur - uz paklāja, pulētās grīdas, uz greznajiem karalienes Annas laika krēsliem. Gaisā sievišķīgā pārpilnībā jautās losjonu, smaržu un pūderu smarža.

“Nu, varbūt mēs visi tomēr ne,” Džo nomurmināja un turpināja ceļu.

Izņēmusi no kabatas atslēgu, viņa atslēdza šauras durvis. Neitans, iegājis telpā, pārsteigumā sarauca uzacis. Telpā bija iekārtota pilnīgi aprīkota un nežēlīgi kārtīga tumšā istaba.

Sena, novalkāta grīdsega aizsargāja priedes koka grīdu; divviru logiem priekšā bija nolaisti un cieši nostiprināti biezi aizkari. Praktiski pelēka metāla plaukti, kas piekrauti ar ķimikāliju pudelēm un plastmasas tūbiņām. Uz citiem plauktiem atradās bieza, melna kartona kastes, kurās, pēc Neitana domām, varēja atrasties Džo fotopapīrs, negatīvi un gatavās fotogrāfijas. Turpat atradās arī garš koka galds un augsts ķeblītis.

“Nezināju, ka tev šeit ir arī sava tumšā istaba.”

“Tā kādreiz bija vannasistaba un ģērbtuve.” Džo iededza gaismu un sāka aplūkot iepriekšējā naktī attīstītās fotogrāfijas, kuras joprojām karājās uz virves. “Es vajāju Keitu, kamēr viņa man ļāva izņemt sienu un pārvērst radušos telpu par tumšo istabu. Trīs gadus biju krājusi naudu, tāpēc nebija problēmu iegādāties arī aprīkojumu.” Viņa noglāstīja palielinātāju, atcerēdamās, cik rūpīgi viņa to bija vērtējusi, skaitījusi katru peniju. “Keita man to uzdāvināja sešpadsmitajā dzimšanas dienā. Braiens sagādāja plauktus un darbgaldu. Leksa man pasniedza papīru un attīstīšanas šķidrumu. Viņi pārsteidza mani ar visu nepieciešamo, pirms es paguvu likt lietā savus ietaupījumus. Tā bija visjaukākā dzimšanas diena manā mūžā.”

“Ģimene mēdz noderēt,” Neitans sacīja, ievērodams, ka Džo ne ar vārdu nav pieminējusi savu tēvu.

“Jā, dažreiz.” Džo nolieca galvu, nojauzdama Neitana vārdos neizteikto jautājumu. “Viņš man atvēlēja istabu. Galu galā tēvam nenācās viegli atteikties no sienas.” Džo pagriezās, lai pasniegtos pēc kastes, kura atradās uz matēšanas iekārtas. “Es krāju fotogrāfijas grāmatai, par kuras izdošanu man ir noslēgts līgums. Šīs laikam ir manas labākās fotogrāfijas, lai gan arī pie tām vēl mazliet jāpiestrādā.”

“Tu veido grāmatu? Tas taču ir lieliski.”

“To mēs vēl redzēsim. Pagaidām tas nozīmē tikai liekus uztraukumus.” Džo atkāpās, kad Neitans piegāja pie kastes, un sabāza īkšķus bikšu aizmugurējās kabatās.

Neitanam pietika uzmest skatienu pašai pirmajai fotogrāfijai, lai saprastu, ka viņa ir ne tikai prasmīga fotogrāfe. Neitans prātoja, ka viņa tēvs savos iedvesmīgākajos brīžos patiešām bija prasmīgs fotogrāfs. Taču, ja Džo sevi uzskatīja par Deivida Deleinija skolnieci, tad jāatzīst, ka viņa bija tālu pārspējusi savu darbaudzinātāju.

Melnbaltajā fotogrāfijā jautās drāmas efekts - tik skaidras līnijas, tik asas, ka vairāk atgādināja skalpeļa griezumus. Studija, kurā redzams tilts pār mutuļojošu ūdens klaidu, - baltais tilts tukšs, tumšais ūdens nemierpilns, un pie apvāršņa tikko aust saule.

Kādā citā fotogrāfijā varēja redzēt koku plati plešam kailos zarus pār tikko uzartu lauku. Skatītājs varētu saskaitīt vagas. Neitans lēnām citu pēc citas aplūkoja fotogrāfijas, neteikdams ne vārda, katru reizi no jauna brīnīdamies par to, ko Džo spēj saskatīt, sastindzināt, iemūžināt un paņemt sev līdzi.

Neitans uzlūkoja kādu naktī uzņemtu fotogrāfiju, ķieģeļu ēku ar tumšiem logiem, tikai augšējos trijos spīd gaisma, kas izskatās pārsteidzoši spoža. Neitanam šķita, ka viņš spēj saskatīt miklumu uz ķieģeļiem, tikko manāmo miglu, kas klājas pār melnām peļķēm. Viņš sajuta drēgnos mitruma pieskārienus savai ādai.

“Fotogrāfijas ir nepārspējamas. Tu taču to saproti. Ja tu neapzinies savu talantu, tad tu esi vai nu smieklīgi neirotiska, vai arī pārlieku kautrīga un pieticīga.”

“Es neteiktu, ka esmu pieticīga.” Džo viegli pasmaidīja. “Neirotiska gan varbūt. Māksla rada neirozes.”

“Es neteiktu, ka neirotiska.” Neitans ieinteresēts nolaida pēdējo fotogrāfiju lejup, lai varētu ieskatīties Džo sejā. “Bet vientuļa. Kāpēc tu esi tik vientuļa?”

“Es nesaprotu, par ko tu runā. Mans darbs...”

“Ir brīnišķīgs,” Neitans viņu pārtrauca. “Un sirdi plosošs. Skatoties uz jebkuru fotogrāfiju, mani nepamet sajūta, kā tikko kāds ir aizgājis, atstājot tevi pavisam vienu.”

Džo satraukta izņēma fotogrāfiju Neitanam no rokām un ielika to atpakaļ kastē.

“Man sevišķi nepatīk fotografēt portretus. Tas nav tas, ar ko es parasti nodarbojos.”

“Džo.” Neitans ar pirkstgaliem pieskārās viņas vaigam un pēc skropstu notrīsēšanas pamanīja, ka šī vienkāršā kustība ir viņu izbiedējusi. “Tu norobežojies no citiem cilvēkiem, nelaid sev tuvumā. Tieši tāpēc tavi darbi ir tik emocionāli un satriecoši. Bet kas notiek tavā dzīvē?”

“Mans darbs ir visa mana dzīve.” Džo ar asu kustību uzsvieda kasti atpakaļ uz plaukta. “Bet nu, kā jau es tev sacīju, man vairs nav laika.”

“Es tevi ilgāk nekavēšu.” Taču Neitans, to sacīdams, laiski pagriezās un sāka pētīt uz virves izkārtās fotogrāfijas. Brīdī, kad Neitans iesmējās, Džo uzrāva augstāk plecus un sagatavojās atiezt zobus. “Ja kāds apgalvo, ka neaizraujas ar portretu fotografēšanu, tad ar šo nu gan ir trāpīts desmitniekā.”

Džo, drūmi skatīdamās, piegāja tuvāk un tūlīt pamanīja, ka Neitans aplūko vienu no nometnē uzņemtajām fotogrāfijām. “Tas nav domāts kā darbs, tas ir...”

“Kolosāli,” Neitans pabeidza teikumu viņas vietā. “Vienreizēji, pat personiski. Tā ir mūsu dakterīte, kas apskāvusi tavu māsu. Kas ir šī sieviete ar metru plato smaidu?”

“Džinija Pendltone,” Džo nomurmināja, pūlēdamās neizrādīt uzjautrinājumu. Džinija smaidīja tieši tā - metra platumā un daudzsološi. “Draudzene.”

“Viņas visas ir draudzenes. To var redzēt - pieķeršanos un sievišķo saikni starp viņām. Turklāt var redzēt, ka pastāv saikne arī ar fotogrāfi, lai arī fiziski tevis te nav, bet redzēt to var.”

Džo neveikli sakustējās.

“Mēs bijām piedzērušās vai vismaz tuvojāmies tādai stadijai.” “Jauki. Šī fotogrāfija noteikti nederēs grāmatai, kuru tu gatavo, bet tev to nevajadzētu aizmirst, kad vāksi fotogrāfijas nākamajam fotoalbumam. Mazliet jautrības nekad nenāk par ļaunu.”

“Tu vienkārši priecājies par glītām iedzērušām sievietēm.” “Un kāpēc lai es to nedarītu?” Neitans saņēma Džo zodu un pacēla to augstāk, lai viņa nevarētu aizskriet projām. “Nākamajā reizē, kad tu jutīsies tik atbrīvota, gribētos redzēt, kā tev izdotos pašportrets.”

Viņa skatiens bija silts un draudzīgs un acis sasodīti glītas, kad tās tā raudzījās tieši un atklāti Džo acīs. Viņa jau atkal sajuta kņudēšanu, šoreiz tā bija vēl spēcīgāka.

“Ej projām, Neitan!”

“Labi.” Pirms viņi paši spēja to apjaust, Neitans nolieca galvu un viegli ar lūpām pieskārās Džo mutei. Tad vēlreiz -mazliet ilgāk, mazliet spēcīgāk. Siltāk, nekā pats bija domājis, uzbudinoši, jo Džo ne uz mirkli neaizvēra acis un nepamirkšķinādama skatījās Neitanam tieši sejā. “Tu notrīsēji,” viņš klusi sacīja.

“Nē.”

Neitans ar pirkstu pārvilka Džo pār zodu un tikai tad nolaida roku lejā.

“Nu, bet viens no mums tomēr notrīsēja.”

Un Džo pārņēma paniskas bailes, ka tas varētu notikt vēlreiz.

“Tu neiesi projām?”

“Laikam nē - vismaz ne tā, kā tu to domā.” Šoreiz viņš piespieda lūpas pie Džo pieres. Viņa nenotrīsēja, bet sirds salēcās. “Nē, tā noteikti ne.”

Kad Neitans aizgāja, Džo pagriezās, steidzīgi atvilka aizkarus un atrāva vaļā logu. Viņai trūka gaisa, viņai vajadzēja atvēsināt asinis un nomierināt prātu. Kāri ieelpodama, viņa redzēja cilvēka stāvu kāpās. Vējš pluinīja viņa matus, raustīja kreklu.

Vientuļa, tāpat kā tēvs, viņa norobežojās no ikviena, kurš gribēja viņai pastiept pretī roku, paslēpās aiz pašas uzčeltās plānās un neredzamās sienas. Džo nikni aizgrūda logu ciet un aizrāva tam priekšā aizkarus.

Nolādēts, viņa nav tēvs! Viņa nav māte. Džo ir viņa pati. Un varbūt tieši tāpēc viņa reizēm jutās tā, it kā nebūtu nekas.

10

Džifs jau atkal svilpoja. Neitans mēģināja atpazīt melodiju, mielodamies ar grauzdētās maizes šķēli, taču šoreiz viņam tā neparko nedevās rokā. Neitans to spēja izskaidrot vienīgi ar to, ka šoreiz Džifs bija ķēries pie tipiskas kantri stila vesternu melodijas, par kuru Neitana ierobežotā izglītība šajā jomā neļāva spriest.

Neitans prātoja, ka tas puisis neapšaubāmi dara savu darbu ar prieku. Un acīmredzot viņš patiešām spēja salabot itin visu. Neitans saprata, ka Braiens Džifam pilnīgi uzticas, ja jau bija lūdzis, lai puisis maiņas vidū izjauc trauku mazgājamo mašīnu.

Nu Braiens cepa, grilēja un vārīja, Džifs svilpoja un knibinājās pa trauku mazgājamās mašīnas iekšieni, bet Neitans likvidēja jau otro porciju franču grauzdiņu ar pikanto ābolu mērci.

Viņš neatcerējās, kad vēl būtu ar tādu baudu ēdis.

“Kā tev sokas, Džif?” Braiens piegāja tuvāk Džifam, lai ieliktu sildīties pasūtījumu.

“Esmu ticis apmēram līdz pusei.”

“Ja tu līdz maiņas beigām to mašīnu neiekustināsi, Neitam būs visi trauki jānomazgā ar rokām.”

“Man?” Neitans norija nākamo kumosu. “Es taču sasmērēju tikai vienu šķīvi.”

“Tā pie mums ir pieņemts. Ja tu ēd virtuvē, tev jānovāc trauki. Vai ne, Džif?”

“Jā. Bet vari būt drošs, ka līdz tam nenonāks. Es viņu savākšu.” Viņš paskatījās pār plecu uz durvīm, pa kurām virtuvē ienāca Leksija. “Es viņu savākšu, nekur viņa nespruks.”

Leksija noplivināja skropstas uz Džifa pusi, nikna par to, ka puisim izdodas tik labi izskatīties pat muļķīgā beisbola cepurē un netīrā T kreklā.

“Vēl divus speciālos, vienu ar šķiņķi, otru - ar bekonu. Divas viegli saceptas olas, bekonu, auzu putru, rudzu grauzdiņu. Džif, novāc savas milzīgās pleznas!” viņa uzsauca, kāpdama pāri Džifa izstieptajām kājām, lai ieliktu sildīties pasūtītos ēdienus.

Džifa smaids jau pletās pa visu seju, kad Leksija izlidoja ārā no virtuves.

“Tā tava māsa, Brai, ir pati jaukākā būtne.”

“Tā tikai tu vari teikt, Džif.” Braiens uzsita divas olas uz pannas.

“Viņa ir kā traka manis dēļ.”

“To varēja redzēt. Tas, kā viņa sāka purpināt, kad ieraudzīja tevi, bija patiešām briesmīgi.”

Džifs pasmīnēja un uzsita ar skrūvgrieža rokturi pa plaukstu.

“Tāda viņa ir. Viņa grib, lai vīrieši kā kucēni luncinātos viņai apkārt, slien degunu gaisā, kad galīgi nav par ko. Gan viņa nāks pie prāta. Vienkārši jāizpēta, kā darbojas konkrētā sieviete, tas arī viss.”

“Kas gan, pie joda, var saprast, kā darbojas sievietes?” Braiens ar cepamo lāpstiņu pamāja uz Neitana pusi. “Vai tu to saproti, Neit?”

Neitans lēnām kā pārdomādams nokoda nākamo franču maizes kumosu un laiski vēroja, kā sīrups notek gar šķēli.

“Nē,” viņš beidzot atzinās. “Nevaru apgalvot, ka saprotu. Un es esmu veicis ievērojamus pētījumus par šo jautājumu. Varētu pat teikt, ka esmu veltījis nelielu savas dzīves daļu šā jautājuma izpētei, bet diemžēl ar ļoti pretrunīgiem rezultātiem.”

“Nav jau runa par to, kā tās visas darbojas.” Džifs pacietīgi kaut ko skrūvēja. “Jākoncentrē uzmanība uz vienu konkrētu sievieti. Tas ir tāpat kā ar motoriem. Ne vienmēr tie darbojas vienādi, pat tad, ja tie ir vienāda modeļa un izgatavoti vienā rūpnīcā. Katram motoram ir savs niķis. Alekša, piemēram...” Viņš aprāvās, uzmanīgi iegriezdams vēl vienu skrūvi līdz galam un izvēlēdamies nākamo. “Viņa ir gandrīz pārāk skaista. Viņa par to daudz domā, uztraucas par to.”

“Uz viņas tualetes galdiņa ir pietiekami daudz visādu mēslu, lai ar tiem varētu nokrāsot veselu Vegas koristu rindu,” Braiens iestarpināja.

“Dažas sievietes to uzskata par savu pienākumu. Leksa, piemēram, jūk prātā, ja neizdodas apstulbināt vīrieti ar savu nemainīgi nevainojamo izskatu. Un, ja kāds vīrietis apstulbst no viņas nemainīgi nevainojamā izskata, Leksas uztverē viņš ir galīgs idiots, jo redz vienīgi virspusi, ārējo čaulu. Svarīgi ir atrast robežu un šķērsot to pareizajā vietā un laikā.”

Braiens uzlika ceptās olas uz šķīvīša. Nu gan Džifs precīzi raksturoja Leksiju, viņš nodomāja. Ļoti pretrunīga un līdz ar to kaitinoša.

“Man tas ir pārāk sarežģīti.”

“Pie velna, Brai, sievietes nemēdz būt vienkāršas.” Džifs pagrūda uz augšu cepures nagu, nozibinādams bedrītes vaigos. “Tieši tur jau slēpjas viņu valdzinājums. Šī nu tev tagad klausīs,” viņš piebilda un pamāja uz trauku mazgājamās mašīnas pusi. Spriežot pēc laika, viņš rēķināja, ka Leksija kuru katru brīdi ieradīsies pēc pasūtījuma. “Mēs ar Džiniju un vēl daži plānojam šovakar sakurt pludmalē ugunskuru,” viņš sāka nevērīgi stāstīt. “Lejā pie Osprija kāpām. Esmu sagatavojis diezgan daudz malkas, un rādās, ka šonakt būs skaidra nakts.” Kad pa durvīm ieslīdēja Leksija, Džifs jutās pilnīgi apmierināts. “Iedomājos, ka varbūt tu gribētu pastāstīt saviem viesiem, lai arī tie, kuri apmetušies kotedžās un nometnēs uz salas, zinātu.”

“Ko zinātu?” Leksija noprasīja.

“Par ugunskuru.”

“Šovakar?” Liekot traukus uz galda, Leksijas acis spoži iemirdzējās. “Kurā vietā?”

“Pie Osprija.” Džifs uzmanīgi salika darbarīkus savā metāla kastē. “Tu taču atnāksi, vai ne, Braien?”

“Es nezinu, Džif. Man vēl jāsaraksta šādi tādi dokumenti.”

“Vai, izbeidz, Brai!” Leksija sāka bikstīt brāli, sniegdamās pēc jaunajiem pasūtījumiem. “Nestīvējies! Mēs visi būsim.” Cerēdama nokaitināt Džifu, viņa uzzibsnīja aicinošu skatienu Neitana virzienā. “Tu taču arī nāksi, vai ne? Nekas nespēj līdzināties ugunskuram pludmalē.”

“Tādu izdevību jau nu gan es nelaidīšu garām.” Neitans uzmanīgi palūkojās uz Džifa pusi, cerēdams, ka puisis ir paspējis nolikt kastē savu āmuru.

“Lieliski!” Leksija, iedama garām Neitanam, veltīja viņam tādu smaidu, kādu parasti glabāja tikai īpašiem gadījumiem. “Es pastāstīšu arī citiem.”

Džifs pakasīja sev zem zoda, iztaisnojās un piecēlās kājās.

“Nepārdzīvo, Neit! Leksija nemaz nevar dzīvot bez flirta.”

“Aha!” Neitans nopētīja darbarīku kasti, pārdomādams, kādi tik ieroči tajā atrodas.

“Mani tas vairs neuztrauc.” Juzdamies kā mājās, Džifs izņēma no trauciņa cepumu un iekodās tajā. “Kad vīrietis nolemj pievērsties kādai skaistai sievietei, viņam jārēķinās ar to, ka viņa flirtēs, ka vīrieši uz viņu atskatīsies. Tāpēc rīkojies droši, nebaidies un skaties, cik uziet!” Džifs pacēla savu darbarīku kasti un piemiedza ar aci. “Bet, ja tu sāksi kaut ko vairāk nekā vienkārši skatīties, tad gan mums vajadzēs aprunāties. Līdz vakaram!”

Un viņš svilpodams devās prom.

“Zini, Brai...” Neitans paņēma savu šķīvi, lai aiznestu to uz izlietni. “Tam puisim bicepsi kā klintis. Nedomāju, ka es jebkad kaut vai skatīšos.”

“Prātīga doma. Tagad tu varētu samaksāt par brokastīm, salikdams traukus mašīnā.”

“Man negribas izklaidēties, Keita. Es labāk šovakar pastrādāšu tumšajā istabā.”

“Tu nestrādāsi.” Keita piesoļoja pie Džo spoguļgaldiņa, paņēma no tā vienkāršu matu suku ar koka rokturi un nikni papurināja to pret Džo. “Tu uzkrāsosi lūpas, sakārtosi matus un dosies uz to pikniku. Tu dejosi smiltīs, iedzersi vīnu un, dieva dēļ, labi pavadīsi laiku.” Pirms Džo paguva ko iebilst, Keita pacēla roku ceļu policista cienīgā žestā. “Un nevajag ievilkt gaisu. Mēs ar Braienu šo kauju jau izcīnījām, un es tajā uzvarēju. Labāk padodies laikus.”

Keita meta ar matu suku, taču Džo paguva to notvert, pirms suka trāpīja viņai.

“Nesaprotu, kāda tam nozīme...”

“Ir gan nozīme,” Keita caur sakostiem zobiem skaidroja un atgrūda rožkoka skapja durvis. “Ir svarīgi, lai cilvēki, kas dzīvo šajā mājā, beidzot iemācītos šad tad arī papriecāties. Kad būšu tikusi galā ar tevi, došos pārmācīt tavu tēvu.”

“Nekā nebija!” Džo iesprauslājās un atkrita atpakaļ gultā.

“Viņš arī ies uz turieni,” Keita apņēmīgi paziņoja, pētīdama Džo skapja saturu. “Lai arī man nāktos viņu piekaut līdz nesamaņai un visu ceļu līdz pat pludmalei vilkt pa zemi. Vai tev tiešām skapī nav nevienas blūzes, kura kaut nedaudz liecinātu, ka tev nav gluži vienalga, ko tu velc mugurā?” Viņa neapmierināta grūstīja pleciņus. “Vismaz kaut kas mazliet stilīgāks vai vienkārši pievilcīgāks?” Negaidīdama atbildi, viņa piegāja pie durvīm un skaļi iesaucās: “Alekša! Sameklē savai māsai kādu blūzi un atnes to šurp!”

“Es negribu vilkt viņas blūzes.” Džo uztraukta pielēca kājās. “Ja jau man patiešām turp jāiet, es vismaz vilkšu pati savas drēbes. Turklāt es tik un tā nekur neiešu, tāpēc tam nav nekādas nozīmes.”

“Iesi gan! Iecirto matus! Man jau apnicis skatīties, kā tie karājas.”

“Man nav ar ko tos iecirtot, pat ja es gribētu to darīt, bet es nemaz negribu.”

“Ha!” Keita pat necentās atbildēt ko vairāk. “Alekša, atnes blūzi un karstos matu ruļļus uz savas māsas istabu!”

“Nenāc šurp, Leksa!” Džo iekliedzās. “Keita, man vairs nav sešpadsmit!”

“Nē, nav gan.” Keita apņēmīgi pamāja, mazie zelta auskariņi viņas ausīs viegli sakustējās. “Tu esi pieaugusi sieviete, turklāt glīta sieviete. Tu tik sen neesi lepojusies ar savu izskatu. Šoreiz tu iesi un papūlēsies izskatīties pēc iespējas labāk, un es negrasos uzklausīt nekādus iebildumus. Nolādētie sīkie, cīnās ar mani visos iespējamos veidos,” viņa nomurmināja un ielīgoja Džo vannasistabā. “Te taču nav pat skropstu tušas. Ja tu gribi kļūt par mūķeni, stājies klosterī! Lūpukrāsa nav sātana darbarīks.”

Pārmetusi pār plecu blūzi, ar matu ruļļu kastīti rokā, ienāca Leksija. Viņa nespēja vien sagaidīt vakaru, tāpēc arī šajā brīdī plati smaidīja pretī Džo.

“Jau atkal plosās?”

“Pamatīgi. Es negribu cirtot matus.”

“Ak, atbrīvojies, Džo Elena!” Leksija nometa ruļļus uz galdiņa un pati ieskatījās spogulī. Viņa bija uzkrāsojusies pavisam nemanāmi, atbilstoši ikdienišķajam notikumam. Katrā ziņā ugunskurs bija ārkārtīgi labvēlīgs apgaismojums. Leksija zināja, ka lielākā daļa meiteņu būs uzvilkušas džinsus, tāpēc viņas garie, plīvojošie svārki ar sarkano magoņu ziedu rakstu patīkami izcelsies uz vispārējā fona.

“Un es nevilkšu mugurā tavas drēbes.”

“Dari, kā gribi!” Leksija pagriezās, savilka lūpas un vēlreiz nopētīja māsu no galvas līdz kājām. Viņa jutās pietiekami labi, lai izrādītu atsaucību. “Hmm... Kruzuļi patiešām nav tavā stilā.”

“Nu gan atklāji jaunumu. Pagaidi, es pierakstīšu!”

Leksija noskurinājās, notraukdama māsas sarkasma pēdas no saviem iesmaržinātajiem pleciem, un lēnām apgāja apkārt Džo.

“Vai tev ir kāds vienkrāsains T krekls, kurš nebūtu tik milzīgs, ka tajā ietilptu divas tādas kā tu?”

“Varbūt ir.” Džo sagurusi pamāja.

“Melni džinsi?” Sagaidījusi, ka Džo apstiprinoši parausta plecus, Leksija uzsita knipi sev pa lūpu. “Tā mēs arī iesim. Glīta un slaida. Varbūt iekarināsim ausīs kādus grabuļus un uzliksim labu jostu, bet vairāk neko. Nekādu cirtu.”

“Nekādu cirtu?”

“Nē, bet tev vajadzīga jauna frizūra.” Leksija, piemiegusi acis, turpināja plikšķināt pirkstu pret lūpu, piekrītoši mādama ar galvu. “Ar to es tikšu galā. Mazliet nogriezīšu šur tur.”

“Nogriezīsi?” Džo kā aizstāvēdamās piespieda abas plaukstas pie matiem. “Ko tu ar to gribi teikt? Es neļaušu tev griezt manus matus.”

“Ko tu uztraucies? Tie taču tik un tā tur vienkārši karājas.”

“Tieši tā.” Sarunā iesaistījās Keita. “Leksijai matu griešana padodas. Viņa arī man apgriež, ja es netieku uz kontinentu. Džo, ej izmazgā matus! Leksij, aizej pēc šķērēm!”

“Jauki.” Džo padodamās izslēja rokas. “Tas nu gan ir jauki. Ja viņa mani noskalpēs, man vismaz nebūs jāiet kopā ar to muļķu baru pusi nakts tupēt smiltīs un klausīties, kā tur kāds gaudo “Kum Ba yah”.”

Pēc piecpadsmit minūtēm Džo jau sēdēja, ietīta dvielī, un vēroja, kā viņas matu gali slīd lejā uz grīdas.

“Ak Jēzus!” Džo samiedza acis. “Esmu zaudējusi prātu. Nu tas patiešām notiek.”

“Izbeidz raustīties!” Leksija uzsauca, taču pavēle vairāk skanēja kā joks. “Es gandrīz neko neesmu izdarījusi. Pagaidām vēl ne. Un tu tikai padomā, uz cik ilgu laiku es tevi esmu atbrīvojusi no Keitas uzbrukumiem.”

“Jā gan.” Džo piespiedās un atlaida plecus. “Tev taisnība.”

“Tev ir kolosāli mati, Džo. Biezi, dabiski viļņaini.” Leksija mazliet sabozās, apskatīdama spogulī pati savas mežonīgi cirtainās krēpes. “Nesaprotu, kāpēc man jāmaksā tāda nauda par cirtām. Manējie ir pilnīgi taisni.” Paraustījusi plecus par dzīves netaisnību, Leksija atkal pievērsās darāmajam. “Tev vienīgi vajag normālu griezumu. Es tev nogriezīšu matus tā, ka tev pat pirksts nebūs pie tiem jāpieliek, lai uzturētu savu frizūru kārtībā.”

“Es jau tā nekustinu ne pirkstu.”

“Un tā arī izskaties. Ar jauno griezumu tā nebūs.”

“Tikai nenogriez pārāk...” Džo acis iepletās un elpa aizrāvās, ieraugot trīs collas garu matu šķipsnu noslīdam uz grīdas. “Jēzus! Ak Jēzus! Ko tu izdarīji?”

“Nomierinies, es tev veidoju poniju, neko vairāk.”

“Poniju? Poniju? Es taču neprasīju, lai tu man grieztu poniju!”

“Nu, bet tev būs ponijs. Glīti, uz pieres līdz uzacīm apgriezti mati. Visglītākās tavā sejā ir acis. Šāds griezums acis izcels vēl vairāk, un tev tik ļoti piestāv glīts, neuzkrītošs izskats.” Leksija turpināja sukāt un griezt, atkāpās, drūmi paskatījās un grieza vēl. “Man patīk. Jā, man patīk.”

“Tad jau gan jauki,” Džo nomurmināja. “Nu tad nogriez tā savus matus!”

“Tu vēl man lūgsi piedošanu.” Leksija iespieda saujā kaut kādu želeju, saberzēja rokas un iezieda želeju Džo mitrajos matos. “Tev šo vajadzēs pavisam nedaudz, pavisam mazu kriksīti.”

Džo drūmi paskatījās uz tūbiņu.

“Es nemēdzu izmantot visādus matiem domātus draņķus.” “Izmantosi gan! Pavisam nedaudz,” Leksija vēlreiz atkārtoja, tad ieslēdza fēnu. “Var jau ļaut, lai mati paši izžūst, bet šādā veidā tie kļūs vēl kuplāki. Lai to izdarītu, no rītiem tev nevajadzēs vairāk par desmit minūtēm.”

“Tagad man vajag ne vairāk kā divas minūtes. Tad kāda jēga?” Džo centās pārliecināt pati sevi, ka viņai vienalga, kāds ir viņas matu griezums. Viņa tikai sāka pagurt no sēdēšanas šajā krēslā un Leksijas rosīšanās apkārt. Viņa nemaz neuztraucās.

“Jauki.” Leksija izslēdza fēnu un izrāva kontaktdakšu. “Tu tikai visu laiku piesienies un meklē vainas. Uz priekšu, neviens tev netaisās liegt, lai tu izskaties kā ragana! Es par to nospļaujos.” Un Leksija izmetās no istabas, bet Džo nikni svieda malā dvieli.

Taču, pamanījusi savu atspulgu spogulī, Džo apstājās un piegāja tuvāk. Izskatās... jauki, viņa nolēma un pacēla roku, lai notraustu neredzamus matu galus.

Mati vairs nekarājās, bet ieslīpi krita pār ausīm, sniedzās uz muguras. Tie izskatījās... vējaini, Džo pati nolēma. Galu galā ponijam nav nekādas vainas. Kā izmēģinādama Džo papurināja galvu. Gandrīz visas cirtas nokrita atpakaļ savā vietā. Acīm priekšā nekas nekarājās un nekaitināja Džo.

Viņa paņēma matu suku, pārvilka to pār matiem un vēroja, kā tie cilājas, kārtīgi krītot pār muguru. Skaisti, Džo priecājās. Bez liekām cirtām, tomēr tie izskatījās, teiksim, stilīgi. Viņai nācās atzīt, ka jaunā frizūra patiešām piestāv.

Prātā uzplaiksnīja atmiņas. Mazā Džo sēž uz gultas malas, bet māte sukā meitenei matus.

Tev ir skaisti mati, Džo Elena! Biezi un mīksti. Tie vienmēr būs tava rota.

Mani mati ir tādā pašā krāsā kā tavējie, māmiņ.

Es zinu! Anabella iesmejas un apskauj meitu ciešāk. Tu būsi mana mazā dvīņumāsa.

“Es nevaru būt tava dvīņumāsa, mamm,” tagad jau pieaugusī Džo čukstēja. “Es nevaru līdzināties tev.”

Vai tāpēc viņa ar saviem matiem nedarīja neko citu kā vienīgi saņēma tos zirgastē ar gumiju? Vai tāpēc vannasistabā nebija skropstu tušas? Džo prātoja, vai tā bijusi spītība vai arī bailes, kas viņu atturēja vairāk par piecām minūtēm dienā veltīt savam izskatam. Paskatīties pašai uz sevi.

Ja vien viņa grib saglabāt veselo saprātu, viņai nāksies iemācīties šad tad paraudzīties spogulī. Jāiemācās pieņemt un samierināties ar to, ko ierauga.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa izgāja no savas istabas un devās pie Leksijas.

Džo atrada Leksiju vannasistabā, kur mazā māšele, rakņādamās kosmētikas pārpilnībā uz sava tualetes galdiņa, tobrīd centās izvēlēties lūpukrāsu.

“Piedod!” Kad Leksija neko neatbildēja, Džo paspēra soli uz priekšu. “Leksij, piedod! Tev bija taisnība. Es tikai piekasījos un itin visā meklēju vainas.”

Leksija ar nolaistu skatienu vēroja mazo, zeltīto tūbiņu, raudzīdamās, kā sarkanā lūpukrāsa slīd uz augšu un leju. “Kāpēc?”

“Man ir bail.”

“No kā?”

“No itin visa.” Šī atzīšanās sniedza atvieglojumu. “Pēdējā laikā es baidos no itin visa. Pat no jauna matu griezuma.” Viņa izmocīja uz lūpām smaidu. “Pat no jauna un satriecoša matu griezuma.”

Leksija jau bija pietiekami atmaigusi, lai atbildētu Džo ar smaidu, un viņu skatieni spogulī sastapās.

“Matu griezums patiešām ir satriecošs. Būtu vēl labāk, ja tu mazliet uzkrāsotos, iekrāsotu acis.”

Džo nopūtās un paskatījās uz spoguļgaldiņu, kura saturs atgādināja kosmētikas nodaļu lielā universālveikalā.

“Kāpēc gan ne? Vai varu izmantot kaut ko no šīm?”

“Tu vari izmantot, ko vien vēlies. Mums abām piestāv vienas krāsas.” Leksija pagriezās atpakaļ pret spoguli un rūpīgi uzkrāsoja lūpas. “Džo... vai tu baidies palikt viena?”

“Nē, es viena lieliski tieku ar visu galā.” Džo paņēma vaigu sārtumu un pasmaržoja to. “Tas arī ir gandrīz vienīgais, no kā man nav bail.”

“Savādi. Tas ir vienīgais, no kā es baidos.”

Liesmas šāvās augšup, no baltajām smiltīm tiecās pret melnajām, ar zvaigžņu dimantiem nobārstītajām debesīm. Kā druīdu rituāla ugunis, Neitans nodomāja, malkodams ledus-aukstu alu un vērdamies liesmās. Viņš pat spēja iztēloties, kā apmetņos tērpušies stāvi dejo ap ugunskuru, ziedodami kādam primitīvam un izsalkušam dievam.

Un no kurienes radusies tāda vīzija? Neitans pats brīnījās un iedzēra vēl vienu malku, lai aizskalotu iztēlē radušos ainu.

Nakts bija vēsa, uguns karsta, un parasti tukšā un pamestā pludmale pildījās ar ļaudīm, skaņām un mūziku. Tikai Neitans nejutās īsti gatavs mesties šajā virpulī iekšā. Viņš vēroja dejotājus, vīriešu un sieviešu slīdēšanu kā paisumā un bēgumā. Un domāja par fotogrāfijām, kuras Džo viņam no rīta bija parādījusi, par šīm ledainās vientulības liecībām. Varbūt tieši tas bija vajadzīgs, lai arī Neitans pats saprastu, cik vientuļš ir kļuvis.

“Ei, smukulīt!” Džinija nokrita smiltīs līdzās Neitanam. “Ko tu te dari gluži viens pats?”

“Meklēju dzīves jēgu.”

“Tā nu gan nav problēma!” Džinija priecīgi iesaucās. “Dzīves jēga slēpjas dzīvošanā.” Viņa piedāvāja Neitanam karsto maizīti - tikko no ugunskura, pavisam kraukšķīgu. “Ēd!” Neitans, nokodis kumosu, sajuta ogļu un smilšu garšu. “Ņamm!”

Jaunā sieviete iesmējās un draudzīgi saspieda Neitana ceļgalu.

“Nu, nevar teikt, ka man sevišķi labi padodas ēdienu gatavošana lauku apstākļos. Toties es protu uzburt nepārspējamas brokastis dienvidnieku stilā, ja tev kādreiz... gadās būt kaut kur tuvumā.”

Tas bija acīmredzams un nepārprotams tuvināšanās mēģinājums. Džinija jau atkal plati smaidīja, tikai šoreiz smaids bija tāds mazliet iešķībs no izdzertās tekilas. Neitans nespēja atturēties, nepasmaidījis pretī.

“Ļoti jauks piedāvājums.”

“Nu, mīļumiņ, to nu gan tev labprāt izteiktu ikviena sieviete uz salas vecumā no sešpadsmit līdz pat sešdesmit gadiem. Es vienīgi ceru, ka pamazām izvirzos priekšgalā.”

īsti labi nesaprazdams, ko šajā brīdī vajadzētu atbildēt, Neitans pakasīja zodu.

“Es ļoti labprāt ēdu brokastis, bet...”

“Beidz nu prātot par to!” Šoreiz Džinija saspieda Neitana roku, kā taustīdama viņa muskuļus. “Vai zini, kas tev jādara, Neitan?”

“Kas tad?”

“Tev vajadzētu uzdejot.”

“Tiešām?”

“Protams, vajadzētu.” Džinija pielēca kājās un pastiepa Neitanam pretī roku. “Ar mani. Nāc nu, lielais puisi! Paspārdīsim smiltis!”

Neitans satvēra pastiepto Džinijas roku un atklāja, ka tā ir pavisam silta un dzīvelīga. Viņš plati pasmaidīja.

“Labi.”

“Džinija notvērusi mūsu jeņķi,” Džifs komentēja, vērodams, kā Džinija velk Neitanu uz miklo smilšu pusi.

“Tā izskatās.” Kērbija nolaizīja ar saldumiem aplipušos pirkstus. “Viņa gan prot izklaidēties.”

“Tas nemaz nav grūti.” Turēdams rokā alus glāzi, Džifs pārlaida skatienu pludmalei. Daži cilvēki dejoja vai vienkārši šūpojās mūzikas ritmā, citi laiski sēdēja ap ugunskuru, vēl citi aizklīda tumsā, lai kaut uz mirkli būtu vieni. Bērneļi līksmi klaigāja un smējās, vecākā gadagājuma ļaudis sēdēja pludmales krēslos, pārrunāja jaunākās tenkas un aprunāja jaunatni.

“Ne jau visi grib izklaidēties.” Kērbija atkal paskatījās uz kāpu pusi, bet no Svētnīcas neviens joprojām nerādījās.

“Zinu, zinu, tu mēģini ieraudzīt Braienu, es - Leksiju.” Džifs draudzīgi aplika roku Kērbijai ap pleciem. “Varbūt iesim padejot? Skatīsimies abi kopā!”

“Tā gan ir laba doma.”

Braiens nāca pār kāpām, vienā pusē viņam soļoja Leksija, otrā - Džo. Virsotnē viņš piestāja un lēnām, uzmanīgi nopētīja visu pludmali.

“Un tas viss, mani bērni, kādu dienu piederēs jums.”

“Ak, Brai!” Leksija iegrūda viņam sānos ar elkoni. “Neesi nu tāds īgņa!” Viņa acumirklī pamanīja Džifu un sajuta sīkus greizsirdības dzēlienus, ieraudzījusi, kā puisis apskauj Kērbiju un aizslīd lēnajā dejā. “Es ilgojos pēc kāda krabīša,” viņa viegli uzsauca un aizsteidzās lejup uz pludmali.

“Varbūt mēs tagad varam laisties,” Džo ierosināja. “Keita joprojām cīnās ar tēti. Mēs varētu doties uz ziemeļiem, apiet kādu apli un atgriezties mājās, pirms viņa ierodas šeit.”

“Viņa mūs vēlāk piespiestu par to samaksāt.” Samierinājies ar likteni, Braiens sabāza rokas bikšu aizmugurējās kabatās. “Kāpēc tu domā, ka mēs galīgi neiederamies sabiedriskos pasākumos?”

“Pārāk izteikts Hetaveju gars,” Džo iesāka.

“Par maz no Pendltoniem,” Braiens pabeidza teikumu viņas vietā. “Laikam jau Leksija dabūjusi ari mūsu daļu,” Braiens piebilda, pamādams uz to pusi, kur viņu māsa jau atradās notikumu virpulī, ļaužu pūļa vidū. “Iesim mēģināsim tikt ar to galā!”

Viņi tikko bija sasnieguši pludmali, kad Džinija jau pieskrēja viņiem klāt un apbēra ar skaļiem skūpstiem.

“Kur jūs tā kavējāties? Es jau esmu gandrīz pilnā. Neit, atnesīsim šiem ļautiņiem pa alus glāzei, lai viņi varētu mūs panākt.” Džinija aizvirpuļoja veikt šo uzdevumu, uzskrēja kādam virsū un sāka ķiķināt. “Ak, sveiks, Moris! Tu laikam gribi padejot ar mani? Ejam!”

“Nesaprotu, kur viņā rodas tāda enerģija.” Neitans nopūtās. “Viņa gandrīz nokausēja mani. Nu, vai gribat alu?”

“Es atnesīšu,” Braiens piedāvāja un aizgāja.

“Man patīk tavi mati.” Neitans pacēla pirkstu, lai pabuži-nātu Džo poniju. “Ļoti jauki izskatās.”

“Leksija mazliet padarbojās ap tiem, tas arī viss.”

“Tu labi izskaties.” Neitans pārslidināja plaukstu pār Džo plecu, lejā gar viņas roku, līdz satvēra plaukstu. “Vai tevi tas traucē?”

“Nē, es... Nesāc nu atkal, Neitan!”

“Par vēlu.” Viņš pievirzījās tuvāk. “Es jau esmu sācis.” Viņa smaržoja silti, mazliet pikanti, intriģējoši. “Tu esi lietojusi smaržas.”

“Leksija...”

“Man patīk.” Neitans noliecās uz priekšu, Džo par pārsteigumu sākdams smaržot viņas matus, kaklu. “Ļoti.”

Džo nespēja ievilkt elpu un aizkaitināta soli atkāpās.

“Ne jau tāpēc es tās lietoju.”

“Man tik un tā patīk. Vai gribi padejot?”

“Nē.”

“Jauki. Es arī ne. Iesim apsēdīsimies pie ugunskura un pamaigosimies.”

Tas izklausījās tik absurdi, ka Džo gandrīz sāka skaļi smieties.

“Iesim un vienkārši apsēdīsimies pie ugunskura. Ja tu kaut ko mēģināsi uzsākt, mans tētis aizies pēc savas bises un sašķaidīs tevi gabalos. Un, tā kā tu esi jeņķis, neviens pat pirkstu nepakustinās, lai tevi aizstāvētu.”

Neitans iesmējās un aplika roku Džo ap vidukli, ignorēdams to, ka viņa instinktīvi saraujas katru reizi, kad viņai kāds pieskaras.

“Nu tad tāpat vien pasēdēsim!” Neitans atnesa Džo alu, uzdūra uz iesma maizīti ar desu un iekārtojās viņai līdzās pie ugunskura. “Redzu, ka esi paņēmusi līdzi fotoaparātu.”

Džo nevilšus piespieda roku pie saplaisājušās ādas somas. “Paradums. Es vēl kādu mirkli pagaidīšu, pirms ņemšu to laukā no somas. Dažreiz fotoaparāts cilvēkus atbaida, bet, kad viņi ir iedzēruši pietiekami daudz alus, viņi vairs neiebilst.”

“Es sapratu, ka tev nepatīk fotografēt portretus.”

“Parasti ne.” Šādas sarunas Džo vienmēr uztrauca. Viņa iebāza roku kabatā, lai izvilktu no tās cigareti. “Nedzīvās dabas priekšmeti, lai tos varētu nofotografēt, vismaz nav jāpielabina ar glaimiem vai alkoholu.”

“Es esmu izdzēris tikai glāzi alus.” Neitans izņēma Džo no rokām šķiltavas, aizlika plaukstu, lai pasargātu liesmiņu no vēja, kas pūta no okeāna puses, un aizdedzināja Džo cigareti. Viņu skatieni pāri liesmiņai sastapās. “Un īpaši glaimojusi arī tu man vēl neesi. Tomēr, ja gribi, vari fotografēt mani.”

Džo cauri dūmu mākonim nopētīja Neitanu. Spēcīgi kauli, ciešs acu skatiens, stingras lūpas.

“Varbūt.” Viņa paņēma šķiltavas un iebāza tās atpakaļ kabatā. Ko viņa ieraudzīs caur objektīvu, Džo prātoja. Kādas sajūtas tas, ko viņa ieraudzīs, izraisīs viņā? “Varbūt es tā arī izdarīšu.”

“Vai tu jutīsies ļoti nepatīkami, ja pastāstīšu, ka es tevi šeit gaidīju?”

Džo atkal pievērsa skatienu Neitanam, tad aizgriezās.

“Ļoti. Ļoti nepatīkami.”

“Tad es to neteikšu,” Neitans jautri paziņoja, “un neminēšu arī to, ka vēroju, kā tu stāvi kāpās, un nodomāju - nu beidzot viņa ir klāt. Kur gan viņa tā kavējās?”

Džo saspieda iesmu starp ceļgaliem, lai atbrīvotu roku alus glāzei. Plauksta uztraukumā bija kļuvusi mikla.

“Es nemaz ilgi nekavējos. Vairāk par stundu nebija pagājis kopš ugunskura iedegšanas.”

“Es nerunāju tikai par šovakaru. Un laikam jau nemaz nevajadzētu teikt, cik ļoti pievilcīga tu esi.”

“Nedomāju...”

“Un mēs runāsim par kaut ko pavisam citu.” Neitans uzsmaidīja Džo, priecīgs par apjukuma pilno skatienu viņas acīs, viegli saraukto, glīto, smago augšlūpu. “Visapkārt tik daudz seju. Tu varētu izveidot vēl vienu grāmatu tikai no šeit sanākušo portretiem vien. Kaisles salas sejas.” Neitans viegli sakustējās, un viņu ceļgali saskārās.

Džo skatījās uz viņu, pārsteigta par Neitana vienmērīgajiem “gājieniem”. Tie patiešām bija “gājieni”. Vīrietim, kurš ar pāris nevērīgi izteiktiem vārdiem un smaidu spēj likt sievietes sirdij krūtīs trīsēt, droši vien ir zināms vesels “gājienu” arsenāls.

“Es vēl neesmu pabeigusi grāmatu, par kuru man ir noslēgts līgums, un jaunas grāmatas veidošana man nepavisam vēl nenāk ne prātā.”

“Gan jau ar laiku tu par to sāksi domāt. Tu esi pārāk talantīga, lai to nedarītu. Bet pagaidām - kāpēc gan tu nevarētu apmierināt manu ziņkāri un pastāstīt kaut ko par šiem ļaudīm?”

“Kurš no viņiem tevi interesē?”

“Visi. Ikviens.”

Džo ielika maizīti tieši liesmās un mirkli vēroja, kā no tās burbuļodami izspiežas tauki.

“Tas ir Brūdija kungs - vecais vīrs baltajā cepurē, ar mazuli klēpī. Tam vajadzētu būt viņa mazmazbērnam, ceturtajam, ja nemaldos. Brūdija kunga vecāki kaut kad ap gadsimtu miju bijuši kalpotāji Svētnīcā. Viņš ir dzimis un uzaudzis uz Kaisles salas.”

“Uzaudzis jūsu mājās?”

“Viņš tur pavadījis ļoti daudz laika, bet viņa vecākiem par ilgu un uzticamu kalpošanu tika ierādīta pašiem sava kotedža un neliels zemes gabaliņš. Viņš cīnījās Otrajā pasaules karā un no Parīzes atveda sev līdzi sievu. Sievu sauca Marija Luīze, un viņa šeit dzīvoja kopā ar vīru, līdz pirms trim gadiem nomira.

Viņiem bija četri bērni, desmit mazbērni un tagad vēl ari četri mazmazbērni. Brūdija kungam kabatā vienmēr atradīsies piparmētru konfektes.” Džo pagrieza galvu. “Vai to tu gribi dzirdēt?”

“Tieši to es gribu dzirdēt.” Neitans nodomāja, ka diezin vai Džo pati apzinās, cik silti skanēja viņas balss, kad viņa aizrāvās ar stāstījumu. “Izvēlies nākamo!”

Džo nopūtās, viņai šāda nodarbošanās šķita nedaudz smieklīga. Taču viņai vismaz nebija ne par ko jāuztraucas.

“Tagad parunāsim par Lidu Verdonu, manu māsīcu no Pendltonu puses. Viņa ir tā nogurusī sieviete, kura gaida bērnu un patlaban rāj mazuli. Šis viņai būs jau trešais bērns četros gados, un viņas vīrs Voliss ir pēc velna glīts, bet jēgas no viņa nekādas. Viņš ir kravas automašīnas šoferis, brauc tālajos reisos. Normāli nopelna, bet Lida necik daudz no šīs naudas neredz.” Mazais, sajūsmā spiegdams, skrēja pa pludmali, un tētis aizrautīgi dzinās viņam pakaļ. Džo nospieda cigareti un ieraka to smiltīs. “Kad Voliss ir mājās, viņš vai nu ir piedzēries, vai arī tuvojas šādam stāvoklim. Lida divas reizes viņu meta ārā no mājas un divas reizes atkal ņēma atpakaļ. Un viens mazulis viņai vēl tikko sāk staigāt, bet otru viņa nes sev zem sirds kā apliecinājumu, ka notikusi kārtējo reizi salabšana. Mēs ar Lidu esam viena vecuma, mums ir tikai dažu mēnešu starpība. Es fotografēju viņas kāzās. Tā laika fotogrāfijās viņa izskatās tik laimīga un jauna. Tagad, pēc četriem gadiem, viņa ir gandrīz pavisam noplukusi. Dzīve pat uz Kaisles salas ne vienmēr ir salda,” Džo klusi piebilda.

“Jā.” Neitans apskāva Džo. “Dzīve nekur nav salda. Pastāsti man par Džiniju!”

“Džiniju?” Aši iesmējusies, Džo pārlaida skatienu pludmalei. “Par Džiniju nekas nav jāstāsta. Uz viņu vienkārši jāpaskatās. Vai redzi, kā viņa panākusi, ka pat Braiens smejas? Viņš reti tik sirsnīgi smejas. Džinija itin vienkārši prot aizraut.”

“Vai tu ar viņu kopā uzaugi?”

“Jā, gandrīz kā māsas, lai gan ar Leksiju viņai ir vēl tuvākas attiecības. Džinija vienmēr visu izmēģināja pirmā, īpaši, ja tas bija kaut kas slikts vai neatļauts. Taču tas, ko viņa darīja, nekad nebija domāts ļauni, arī Džinija pati nekad nebija ļauna. Džinijai tikai patīk itin viss un lielā daudzumā. Un - oho! Varu saderēt, ka Džinija tur pielikusi savu pirkstu.”

Neitans pārāk uzmanīgi vēroja Džo, lai būtu pamanījis ko citu. Viņa bija pilnīgi atplaukusi, atbrīvojusies.

“Kur?”

“Vai redzi - tur?” Džo atspiedās pret Neitana roku un pamāja uz ūdensmalu. “Leksa un Džifs jau atkal par kaut ko stīvējas. Viņi abi ir kašķējušies jau kopš tā laika, kad vēl gulēja autiņos. Džinijai viņi abi ļoti patīk, un iespējams, ka tieši viņa salaida viņus abus kopā.”

“Vai tad viņa grib, lai Leksa ar Džifu strīdētos?”

“Nē taču, āmurgalva!” Džo smiedamās pacēla čurkstošo karstmaizīti un iesprauda iesmu smiltīs. “Viņa grib, lai abi beidzot salīgst mieru.”

Neitans pārdomāja, tad sarauca uzacis, redzot, kā Džifs Reta Batlera stilā paceļ Leksiju un, turot meiteni uz rokām, kaut arī viņa spārdās un lamājas, dodas prom pa pludmali.

“Ja tas notiek tā, man vajadzēs parunāt ar Džiniju, lai viņa palīdz arī man tās lietas iekustināt.”

“Es esmu daudz cietāks rieksts nekā mana māsa,” Džo nīgri iebilda.

“Var jau būt.” Neitans noņēma karstmaizi no iesma un sāka mētāt no vienas plaukstas otrā, lai atdzesētu. “Bet man jau ir izdevies piespiest tevi gatavot man ēdienu.”

Kaut arī sieviete visiem spēkiem cīnījās Džifam pretī, viņš vienmērīgā gaitā soļoja uz priekšu, līdz ugunskurs mirgoja tālumā. Apmierināts, ka beidzot viņi ir tik vieni, cik vien iespējams, Džifs nolaida Leksiju zemē.

“Ko tu gan iedomājies, kas tu tāds esi?” Leksija ar abām dūrēm nikni metās viņam virsū.

“Tāds pats cilvēks, kāds vienmēr esmu bijis,” Džifs mierīgi atbildēja. “Būtu laiks arī tev labi paskatīties uz mani.”

“Es gana esmu uz tevi skatījusies, bet neesmu varējusi ieraudzīt nevienu, kuram būtu tiesības kaut kur mani aizstiept, ja es pati to nemaz negribu.” Tas nekas, ka tas bija pat patīkami, Leksija klusībā nodomāja. Tas nekas, ka romantiski. “Es sarunājos ar cilvēku.”

“Nekā nebija. Tu gribēji izmantot to puisi, lai atšūtu mani. Šoreiz neizdevās.”

“Es pieklājīgi un draudzīgi izturējos pret puisi, ar kuru Džinija mani iepazīstināja. Simpātisks vīrs no Čārlstonas. Advokāts, kurš kopā ar draugiem pāris dienu iecerējis pavadīt uz salas.”

“Advokāts no Čārlstonas, kurš tūlīt sāktu siekaloties tev uz pleca.” Džifa parasti tik maigo acu skatiens šķīla ugunis. “Tev bija pietiekami daudz laika, Leksij, lai iztrakotos, un es tev ļāvu pilnīgu vaļu. Nu tu esi atgriezusies pie manis, un pienācis laiks beidzot kļūt pieaugušai.”

“Pieaugušai.” Leksija salika rokas uz gurniem, nelikdamās ne zinis par ūdeni, kas skalojās turpat pie viņas kājām. “Es jau esmu pieaugusi, un tu esi tikai viens no daudzajiem, kuram nav pieticis prāta to pamanīt. Es daru to, ko gribu, tad, kad gribu, un ar to, ar kuru gribu.”

Viņa pagriezās uz papēža un devās projām, degunu pacēlusi augstu gaisā. Džifs pakasīja zodu un atgādināja sev, ka nevajadzēja zaudēt savaldīšanos. Tas nekas, ka Leksija slaistās apkārt ar advokātu no Čārlstonas. Taču nu jau bija par vēlu kaut ko grozīt.

Viņš skrēja ātri. Kad Leksija izdzirdēja viņa tuvošanos un pagriezās, viņa vairs paspēja tikai iespiegties, un viņš jau notvēra Leksiju.

“Paklausies, tu, kam galvā zāģu skaidas, tu man sabojāsi svārkus.” Nu jau nikna un nokaitināta, Leksija laida darbā elkoņus, ceļgalus, zobus, cīnīdamās ar viņu, līdz sūnas lidoja pa gaisu un viņi abi kļuva slapji. “Es tevi ienīstu! Es ienīstu katru tava ķermeņa šūnu, Džif Verdon!”

“Nē, tā nav taisnība, Leksij. Tu mani mīli.”

“Ha! Tu vari man kaut pēcpusi bučot!”

“Labprāt, mīļumiņ.” Džifs satvēra abas Leksijas rokas un pieliecās, plati uzsmaidīdams Leksijai. “Ceru, ka tikšu arī tik tālu.” Džifs pielieca galvu un, kad Leksija aizgriezās, pēkšņi ar lūpām pieskārās mīkstajai ādai aiz auss. “Labs sākums.”

Leksijas augums notrīsēja.

“Es tevi ienīstu. Es teicu, ka tevi ienīstu.”

“Es zinu, ko tu teici.” Džifs lēnām knibinājās ap Leksijas kaklu un uzbudinādamies juta, kā viņas ķermenis kļūst arvien paļāvīgāks. “Noskūpsti mani, Leksij! Nāc noskūpsti mani!”

Leksija šņukstēdama pagrieza galvu un atrada ar savu muti Džifa lūpas.

“Turi mani! Pieskaries man! Ak, kā es sevi ienīstu par to, ka es tevi gribu.”

“Es pazīstu šīs izjūtas.” Džifs glāstīja Leksijas matus, vaigus, līdz meitene trīcēja un locījās zem viņa svara. “Nebaidies! Es tev nemūžam nedarīšu pāri.”

Leksija izmisīgi satvēra Džifu aiz matiem un pievilka sev tuvāk klāt.

“Manī... Es gribu, lai tu būtu manī. Es esmu tukša.” Leksija vaidēdama izliecās.

Džifs ar plaukstu aptvēra Leksijas krūti, tad padevās iekārei, atpogāja un atlieca blūzes apkakli, lai varētu paņemt krūtsgalu mutē.

Viņas garša - karsta, mikla, pikanta - ielija Džifa asinīs kā viskijs. Viņš gribēja to darīt lēnām un maigi, viņš taču visu mūžu bija gaidījis šo brīdi. Taču Leksija zem viņa nemierīgi locījās, viņas rokas rāva, vilka, sniedzās. Kad Džifa mute atkal sakļāvās virs Leksijas lūpām, domas viņu bija pametušas, viņš tik tikko elpoja. Bija tikai sievietes garša un skaņas.

Džifs elsoja, cīnīdamies ar Leksijas mitrajiem svārkiem, plosīdams plāno, pieguļošo audumu, līdz viņa roka sataustīja Leksijas stilbu, līdz viņš atklāja, ka Leksija pati ir jau pavisam mikla. Viņa viegli sarāvās, jūtot Džifa rokas pieskārienu, un pabeidza, pirms Džifs paspēja paveikt ko vairāk nekā vienkārši ievaidēties.

“Jēzus! Jēzus, Leksij!”

“Tūdaļ. Džif, es tevi nogalināšu, ja tu tagad apstāsies. Zvēru, ka es tevi nogalināšu.”

“Tev tas nebūs jādara,” Džifam izdevās pateikt. “Es jau būšu beigts. Velc taču nost tās nolādētās drēbes!” Džifs ar vienu roku knibinājās ap Leksijas svārkiem, ar otru pogāja vaļā savus džinsus. “Dieva dēļ, Leksij, palīdzi taču man!”

“Es jau mēģinu.” Nu jau Leksija smējās, ietīta pilošos svārkos, joprojām lidinādamās kā septītajās debesīs, gaidot ātru, spēcīgu orgasmu. Asinis dzīslās dziedāja tik skaļi, ka viņa tik tikko varēja saklausīt jūras šalkoņu. “Esmu piedzērusies. Es jūtos kolosāli. Ak, pasteidzies!”

“Pie velna!” Džifs nosvieda džinsus, norāva sev kreklu un ievilka Leksiju ūdenī, ar tiem pašiem svārkiem un visām pārējām drēbēm mugurā.

“Ko tu dari? Tas ir pilnīgi jauns.”

“Es tev nopirkšu vēl jaunāku. Es tev nopirkšu veselu duci. Tikai, dieva dēļ, atdodies man!” Viņš parāva uz leju svārku gumiju un iegāja Leksijā, pirms viņa paguva attapties.

Leksija, priecīgi pārsteigta, iekliedzās. Viņa apvija kājas Džifam apkārt, ar pirkstiem ieķērās viņam plecos un vēroja Džifa seju. Tumšas acis, kuras ne uz mirkli nenovērsās no Leksijas, kuras redzēja tikai un vienīgi Leksiju.

Kad Leksiju sagrāba vilnis - gan ārēji, gan iekšēji -, viņa atspiedās pret Džifu un saprata, ka šis puisis vienmēr būs drošs patvērums.

“Es tevi mīlu,” Džifs murmināja, kamēr viņa ķermenis tuvojās augstākajam punktam. “Es tevi mīlu, Leksij!”

Viņš ļāvās instinktiem, trīsuļodams ritmā ar Leksiju, līdz viņu abu spēki izsīka. Tad Džifs pievilka Leksiju sev klāt un ļāvās viļņu burvībai. Tas izdevās nevainojami, Džifs prātoja, brīvi, vienkārši un īstajā brīdī. Tieši tā, kā Džifs bija neskaitāmas reizes izsapņojis.

“Ei, jūs tur!” Džifs laiski pagrieza galvu un pamanīja krastā kādu stāvu mājam ar abām rokām. Tad viņš iesprauslojās un piespieda muti Leksijas matiem.

“Ei, Džinij!”

“Man šķiet, ka dažas izmētātās drēbes ir pazīstamas. Vai jūs tur abi esat kaili?”

“Tā izskatās.” Džifs pasmaidīja, juzdams, kā Leksija ieķi-ķinās pret viņa plecu.

“Džinij, viņš noslīcināja manu kreklu!”

“Bija jau arī pēdējais laiks.” Džinija nosūtīja abiem mīlētājiem gaisa skūpstus. “Es vēl kādu brīdi pastaigāšos. Gribu kaut mazliet izvēdināt galvu. Leksij, Keitas jaunkundze atstiepa arī tavu tēvu pie ugunskura. Lūkošu, lai tad, kad iešu atpakaļ, vismaz kaut kas klātu arī manus plikumus.”

Grīļodamās vairāk nekā mazliet un klusi pie sevis ķiķinādama, Džinija aizgāja prom pa pludmali. Viņas sirds līksmoja, redzot abus balodīšus kopā. Nabaga Džifs jau gadiem ilgi skrēja Leksijai pakaļ, bet Leksija, nu, tā meitene vienkārši ķerstīja pati savu astes galu, nevarēdama vien sagaidīt, kad Džifs viņu beidzot notvers.

Džinijai nācās uz mirkli apstāties un pagaidīt, līdz galva atkal nostāsies savā vietā uz pleciem. Vajadzēja laikam tomēr atturēties no tekilas, viņa pārmeta pati sev. Taču, ja tā padomāja, dzīve tomēr ir pārāk īsa, lai aizrautos ar atturēšanos.

Reiz pienāks diena, kad arī Džinija sastaps īsto vīrieti, kurš viņu savaldīs. Taču līdz tam brīdim, vīrieti meklēdama, viņa vēl padzīvos zaļi.

It kā Džinijas iztēles uzburts, pa smiltīm viņai pretī nāca kāds vīrs. Džinija pagrieza viņam pretī gurnu un veltīja smaidu.

“Sveiks, smukulīt! Ko tu te dari viens pats?”

“Meklēju tevi, skaistulīt.”

Džinija papurināja galvu.

“Nu, vai tā nav vienreizēja sagadīšanās?”

“Diezin vai. Es to labprātāk sauktu par likteni.” Vīrietis pastiepa roku, un, domādama, ka beidzot pienākusi arī viņas laimīgā stunda, Džinija satvēra to.

Pietiekami sadzērusies, lai nesagādātu grūtības, vīrietis domāja, vezdams Džiniju arvien tālāk tumsā. Un pietiekami skaidrā, lai būtu... jautri.

Otrā DAĻA

Kurš ievainojums gan jebkad sadzijis citādi kā vien pamazām?

ŠEKSPĪRS

11

Pirmo reizi daudzu nedēļu laikā Džo pamodās atpūtusies un gribēja ēst. Džo pati, vērtējot situāciju, sprieda, ka viņa beidzot ir atradusi savu īsto vietu un jūtas gandrīz laimīga. Keitai, kā izrādījās, bija taisnība, Džo prātoja, aši pārvilkdama pirkstus pār matiem. Viņai bija nepieciešams šis vakars, sabiedrība, mūzika, nakts. Un dažas stundas tāda vīrieša sabiedrībā, kurš acīm redzami uzskatīja Džo par pievilcīgu, arī nemaz nenāca par ļaunu. Patiesībā Džo jau sāka domāt, ka nenāktu par ļaunu vēl vairāk laika pavadīt Neitana sabiedrībā.

Iedama uz kāpnēm, Džo pagāja garām tumšajai istabai un beidzot pat neiedomājās par fotogrāfijām piebāzto aploksni, kuru viņa bija paslēpusi dziļi rakstāmgalda atvilktnē. Kaut uz brīdi viņa nedomāja par Anabellu.

Toties viņa domāja par to, ka varētu vēlreiz aizklīst līdz upei, varbūt izdotos atkal saskrieties ar Neitanu. Vienkārši tāpat. Nejauši. Džo iesmējās un nodomāja, ka kļūst līdzīga Džinijai. Arī viņa jau sāk plānot iespējas, kā likt vīrietim sevi pamanīt. Bet Džinijai izdodas, varbūt izdosies arī Džo. Kāpēc gan viņa nevarētu viegli paflirtēt ar vīrieti, kurš viņu ieinteresējis? Satraucis viņu.

Tik tālu nu esam. Džo apstājās uz kāpnēm, pārsteigta pati par savu atklājumu. Nebija nemaz tik grūti atzīt, ka Neitans viņu satrauc, - uzmanības apliecinājumi, tas, cik nepiespiesti viņš saņem Džo roku, zīmīgie skatieni tieši acīs. Vēsais un pašpārliecinātais skūpsts. Džo atcerējās, kā Neitans bija spēris nākamo soli uz priekšu, pamēģinājis, atzinīgi novērtējis un atkāpies. It kā skaidri zinādams, ka viņu vēl sagaida neskaitāmas iespējas turpināt, kad un kur vien viņš vēlēsies.

Džo prātoja, ka vajadzētu dusmoties par tādu attieksmi. Par uzkrītošo vīrieša pašpārliecinātību un uzpūtību. Tomēr viņa atklāja, ka viņai tas patīk. Viņa pūlējās izdomāt, kādu spēli spēlēt viņai pašai un vai viņa spēs to darīt pietiekami prasmīgi.

Džo pasmaidīja un devās tālāk - lejā pa kāpnēm. Viņu bija pārņēmusi sajūta, ka gribētos pārsteigt Neitanu Deleiniju. Un sevi.

“Es ietu, Sem, bet man šorīt arī te ir mazs sastrēgums.” Keita pagrieza galvu, pamanījusi Džo ienākam virtuvē. Izlaizdama pirkstus caur matiem, Keita izklaidīgi uzsmaidīja Džo. “Labrīt, mīļā! Tu šorīt jau agri augšā.”

“Izskatās, ka es neesmu vienīgā.” Džo paskatījās uz tēvu un devās pie kafijkannas. Sems stāvēja pie durvīm, gandrīz jau ārpusē. Viņa vēlme izbēgt no šejienes bija acīm redzama. “Vai ir kādi sarežģījumi?” Džo nepiespiesti painteresējās.

“Pavisam nelieli. Ar rīta prāmi ierodas daži atpūtnieki, bet citi savukārt ar to pašu prāmi brauc prom. Man tikko zvanīja kāda ģimene, viņi jau sakravājuši savas mantas un gatavi doties projām, bet nav neviena, kas varētu aiziet un viņus izrakstīt.”

“Kur tad palikusi Džinija?”

“Viņa neatbild uz telefona zvaniem ne darbā, ne mājās. Droši vien aizgulējušies.” Keita drūmi pasmaidīja. “Kaut kur. Varu saderēt, ka ugunskurs dega ilgi.”

“Tur vēl viss notika pilnā sparā, kad es ap pusnakti gāju projām.” Džo malkoja kafiju, raukdama pieri un mēģinādama atcerēties, vai viņa pirms iešanas uz mājām kaut kur tuvumā manījusi Džiniju.

“Ja meitene godīgi pavadījusi nakti pati savā gultā,” Sems noburkšķēja, “viņai ierašanās darbā parasti grūtības nesagādā.”

“Sem, tu labi zini, ka tas neattiecas uz Džiniju. Viņa ir tikpat uzticama kā saullēkts.” Uztraukta raucot pieri, Keita ieskatījās pulkstenī. “Varbūt viņa patiešām nejūtas labi.”

“Tu domā, ka viņu moka paģiras?”

“Tā ar cilvēkiem mēdz gadīties,” Keita atcirta. “Un tas nebūtu nekas. Trakākais ir tas, ka cilvēki gaida, lai izrakstītos

no nometnes, savukārt citi grib ievākties brīvajās vietās. Es šorīt nevaru nekur aiziet, un, pat ja varētu, es neprotu sliet teltis un darīt tamlīdzīgus darbus. Būs vien tev jāziedo pāris stundu sava tik vērtīgā laika un jātiek galā ar šiem pienākumiem.”

Sems samirkšķināja acis. Bieži negadījās, ka Keitas balsī, ar viņu runājot, ieskanējās tik asi toņi. Turklāt pēdējā laikā Se-mam tos nācās dzirdēt arvien biežāk. Tā kā vairāk par visu Sems vēlējās mieru, viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

“Nu labi, es došos uz turieni.”

“Džo ies tev līdzi!” Keita aprauti pavēlēja, un gan tēvs, gan meita pārsteigti paskatījās uz viņu. “Varbūt tev būs vajadzīga palīdzība.” Tagad viņa runāja, aši bērdama vārdus, izlēmusi, kas darāms. Ja vien izdotos piespiest šos abus visu rīta cēlienu pavadīt kopā, viņi beidzot varētu nopietni parunāt viens ar otru. “Džo, tu pēc nometnes apmeklēšanas varētu ieskriet pie Džinijas. Varbūt viņai vienkārši sabojājies telefons vai arī viņa patiešām nejūtas labi. Es tomēr uztraukšos par viņu, kamēr vien atkal ieraudzīšu sveiku un veselu savā acu priekšā.”

Džo pasvārstīja plecā uzmesto fotoaparāta somu, skaidri sapratusi, ka viņas plāni par to, ko viņa varētu iesākt dienas pirmajā pusē, izplēn gaisā.

“Protams. Lai notiek!”

“Sazināsimies, kad būsi kaut ko noskaidrojusi.” Keita aizvadīja abus līdz durvīm un ārā pa tām. “Un neuztraucieties par mājas darbiem. Mēs ar Leksiju tiksim ar visu galā.”

Tiklīdz viņi uzgrieza Keitai muguru, viņa plati pasmaidīja un priecīgi saberzēja rokas. Tā, viņa nodomāja. Tieciet nu viens ar otru galā!

Džo apsēdās tēva vecā “Blazer” pasažieru sēdeklī un piesprādzējās ar drošības jostu. Piepeši viņa aptvēra, ka mašīna smaržo pēc tēva. Pēc smiltīm, jūras un meža. Motors līgani iedūcās un sāka klusi murrāt. Džo iedomājās, ka tēvs nekad nelika ciest uzmanības trūkumu lietām, kuras viņam piederēja. Pavisam citādi bija ar paša bērniem.

Dusmodamās uz sevi, Džo izņēma no blūzes krūškabatas saulesbrilles un uzlika tās uz acīm.

“Pasākums vakar izvērtās pavisam jauks, vai ne?” viņa ieminējās.

“Jāpaskatās, vai tas puika ir sakopis pludmali.”

Džo ievēroja, ka ar “to puiku” droši vien domāts Džifs, par kuru viņi abi labi zināja, ka tas neatstās smiltīs nevienu pašu ietinamā papīra strēmeli.

“Viesnīcā darbi sokas labi. Ņemot vērā gadalaiku, jāatzīst, ka darba netrūkst.”

“Reklāma,” Sems īsi noskaldīja. “Tas ir Keitas nopelns.”

Džo apspieda nopūtu.

“Es jau gan uzskatu, ka informācija tikpat labi izplatās arī no mutes mutē. Turklāt pievelk restorāns un Braiena gatavotie ēdieni.”

Sems tikai kaut ko noņurdēja. Viņš tā arī nekad mūžā nespēs saprast, kā vīrietis var pavadīt savu dzīvi, piesiets pie plīts un katliem. Lai gan nevarētu teikt, ka Sems savas meitas saprata daudz labāk nekā dēlu. Viena aizplivinājās uz Ņujorku, lai kļūtu slavena, mazgādama matus televīzijas reklāmās, otra lidinās, kur vien ienāk prātā, un atkal atpakaļ, knipsēda-ma bildes. Bija brīži, kad Sems prātoja, kā gan viņš varējis radīt tādus bērnus.

Taču bērnus jau neradīja viņš viens, bet gan kopā ar Ana-bellu.

Džo paraustīja plecus un padevās. Atvērusi logu, viņa ļāva gaisa plūsmai glāstīt vaigus, ieklausījās riepu dziesmā uz asfalta, skaņās, kādas rodas, ātri braucot cauri ūdenslēcām, un kādas šeit, muklājā, bija pavisam pierastas.

“Pagaidi!” Acumirklī, daudz nedomādama, viņa pastiepās, lai pieskartos tēva rokai. Kad Sems nobremzēja, Džo strauji izlēca ārā no mašīnas, atstādama tēvu sēžam ar neizpratnē sarauktu pieri.

Uz paugura sauļojās bruņrupucis, izslējis galvu tā, ka burvīgais bruņu raksts gandrīz precīzi atspīdēja ūdenī. Kaut arī Džo noliecās viņam pavisam tuvu, lai nofotografētu skaistuli, bruņrupucis vispār nelikās ne zinis par cilvēka klātbūtni.

Atskanēja čaboņa, un bruņrupuča galva ar rāvienu nozuda. Džo aizrāvās elpa, kad viņa pamanīja spārnos paceļamies gārni, gluži kā spoku viegli vertikāli planējam. Tad spārni papletās, saceldami diezgan spēcīgu vēju. Putns lidoja pāri ezeram un sīku saliņu virknei un koku tuvumā ienira ūdenī.

“Es reiz mēdzu brīnīties, kā būtu, ja varētu uzlidot debesīs kā savādas burvestības nesta, lai vienīgās skaņas ap mani radītu vējš.”

“Cik atceros, tev vienmēr vislabāk patikuši putni,” aiz muguras atskanēja Sema balss. “Tomēr es nezināju, ka tu toreiz domāji par aizlidošanu.”

Džo viegli pasmaidīja.

“Es mēdzu iztēloties, kā tas būtu. Mamma man pastāstīja pasaku par Gulbju princesi, brīnumskaistu meiteni, kuru ragana pārvērta par gulbi. Šī pasaka man patika labāk par visām citām.”

“Viņa zināja daudz pasaku.”

“Jā.” Džo pagriezās un ieskatījās tēvam sejā. Vai atmiņas par sievu viņam joprojām sagādā sāpes? Vai sāpes mazinātos, ja viņa pateiktu, ka ir pārliecināta - Anabella ir mirusi. “Kaut es spētu tās visas atcerēties!” Džo nomurmināja. Un vēlējās, kaut spētu tik skaidri atcerēties savu māti, lai zinātu, kā rīkoties. Tad viņa dziļi ievilka elpu, lai saņemtos. “Tēti, vai viņa kādreiz tev deva ziņu, uz kurieni aizgājusi vai kāpēc to izdarījusi?”

“Nē.” Siltums viņa skatienā, ar kādu viņš kopā ar meitu vēroja gārņa lidojumu, nozuda. “Viņai tas nemaz nebija jādara. Viņas nebija šeit, un viņa aizgāja tāpēc, ka tā gribēja. Labāk brauksim tālāk un izdarīsim, kas darāms.”

Viņš pagriezās un devās atpakaļ pie savas mašīnas. Atlikušo ceļu viņi brauca klusēdami.

Džo jaunībā jau bija mazliet strādājusi nometnes teritorijā. Guva iemaņas ģimenes biznesā, kā Keitai labpatika saukt šo darbošanos. Gadu gaitā gandrīz nekas nebija mainījies. Uz kartes nelielajā birojā pie sienas bija atzīmētas telšu vietas, takas, tualetes. Ar zilām kniepadatu galviņām bija iezīmēti jau aizņemtie sektori, sarkanās apzīmēja rezervētās vietas, bet zaļās kniepadatu galviņas norādīja, ka atpūtnieki no turienes aizbraukuši. Ar zaļajām galviņām atzīmētie sektori bija jāpārbauda, jāpārstaigā visa teritorija ap tiem.

Atpūtas istaba un dušas telpas arī divas reizes dienā tika pārraudzītas, izberztas, atjaunoti tualetes piederumu krājumi. Tā kā bija maz ticams, ka pēc iepriekšējās nakts pasākuma Džinija varētu būt izpildījusi savus pienākumus, Džo nolēma ķerties pie apkopējas darbu veikšanas.

“Es uzkopšu tualetes,” viņa paziņoja tēvam, kas jau bija sācis rūpīgi aizpildīt nepieciešamos dokumentus, lai izrakstītu no nometnes nepacietīgos atpūtniekus. “Tad aizstaigāšu līdz Džinijas būdai un paraudzīšos, kas noticis.”

“Vispirms aizej pie viņas,” Sems, acis nepaceldams, ierosināja. “Tualetes jāuzkopj viņai.”

“Labi. Gan jau tas neprasīs vairāk par stundu. Tiksimies tepat.”

Džo devās uz priekšu pa taciņu, kas veda uz austrumiem. Ja viņa būtu gārnis, viņa smaidot nodomāja, viņa jau pēc mirkļa varētu klauvēt pie Džinijas durvīm. Bet, tā kā taka veda līkločiem, slīdēja starp dīķiem un apkārt lieliem zāles kumšķiem, viņu gaidīja kārtīgas ceturtdaļjūdzes gājiens.

Viņa pagāja garām sektoram, kurā slējās neliela telts. Acīmredzot šeit gan neviens nesteidzas ar celšanos, Džo nodomāja. Rāvējslēdzējs bija aizvilkts pavisam cieši. Pāris jenotu gāzelēdamies aizskrēja pār taku, vērīgi nopētīja sastapto cilvēku un turpināja ceļu brokastu meklējumos.

Džinijas būda atgādināja mazu, kokos paslēpušos ciedra kastīti. Būdas ārpusi dzīvīgāku vērsa divi pie durvīm novietotie milzīgie, koši sarkanie podi, kas bija piebāzti pilni ar plastmasas ziediem spilgtās krāsās. Podi stāvēja pie pašām durvīm, un tos sargāja vecu, lietus un vēja appluinītu sārtu flamingu pāris. Džinija mēdza teikt, ka ļoti mīlot puķes un dzīvniekus, bet plastmasas izstrādājumi labāk atbilstot viņas būtībai.

Džo pieklauvēja vienu reizi, mazliet pagaidīja, tad devās iekšā. Vienīgā istabiņa bija tik tikko trīsdesmit kvadrātpēdu liela. Virtuvi no dzīvojamās telpas atdalīja šaura lete. Telpas trūkums gan nebija spējis atturēt Džiniju no kolekcionēšanas. Dažādi nieciņi rotāja ikvienu puslīdz gludāku virsmu. Ūdens globusi, pelnutrauki, porcelāna lellītes kruzuļainās kleitās, kristāla pūdeļi.

Sienas bija nokrāsotas gaiši sārtā krāsā, un uz tām varēja aplūkot patiešām sliktas fotogrāfijas - lielākā daļa no tām bija klusās dabas ar augļiem un ziediem. Džo jutās aizkustināta un uzjautrināta, redzot arī vienu no saviem melnbaltajiem darbiem iestarpinātu vidū starp pārējiem. Tā bija pavisam muļķīga, pusaudžu gados uzņemta fotogrāfija, kurā redzams, kā Džinija guļ virvju šūpuļtīklā Svētnīcas pagalmā.

Džo pasmaidīja un pagriezās pret guļamistabu.

“Džinij, ja tu neesi viena, tad apsedzieties! Es eju iekšā.”

Taču izrādījās, ka guļamistaba ir tukša. Gulta nesaklāta un, tāpat kā lielākā grīdas platība, klāta ar izmētātiem apģērba gabaliem. Uzmetot aci visai šai nekārtībai, Džo bija skaidrs, ka Džinija nav varējusi izvēlēties īsto tērpu vakaram pie ugunskura.

Džo ieskatījās vannasistabā, lai pārliecinātos, ka būdā patiešām neviena nav. Plastmasas plaukts virs nelielās izlietnes bija bāztin piebāzts ar kosmētiku. Izlietne joprojām izskatījās piebirusi ar sejas pūderi. Uz vannas malas stāvēja trīs šampūna pudeles, viena no tām joprojām pat nebija taisīta vaļā. No ūdens rezervuāra augšas ienācējai pretī smaidīja lelle, balti sārtais tērps pilnīgi nosedza rezerves tualetes papīra rulli.

Tas viss bija tik tipiski Džinijai.

“Kurā gultā gan tu šonakt guli, Džinij?” Džo nomurmināja un, viegli nopūtusies, devās projām, gatava berzt koplietošanas telpas un tualetes.

Sasniegusi nometnes teritoriju, Džo izņēma no aizmugurējās kabatas atslēgas un atvēra nelielo noliktavas telpu. Tajā neaptverami kārtīgi glabājās visi tīrīšanas rīki un tualetes piederumi. Džo vienmēr brīnījās, cik kārtīga Džinija bija darbā, jo viss pārējais viņas dzīvē notika pilnīgi neprognozējami un bieži vien pavisam haotiski.

Apbruņojusies ar suku un spaini, mazgāšanas līdzekļiem, lupatām un gumijas cimdiem, Džo iesoļoja sieviešu dušas telpā. Apmēram piecdesmit gadus veca sieviete pie vienas izlietnes tobrīd tīrīja zobus. Džo viņai izklaidīgi uzsmaidīja un sāka liet spainī ūdeni.

Sieviete izskaloja zobus un izspļāva ūdeni.

“Kur tad Džinija šorīt palikusi?”

“Ak!” Džo samiedza acis spēcīgajos tīrīšanas līdzekļa tvaikos. “Laikam jau viņa arī būs starp pazudušajiem.”

“Pārsvinējās?” Sieviete draudzīgi iesmējās. “Tas bija lielisks pasākums. Mums ar vīru arī ļoti patika - vienīgi mūsu vecumā pēc tādiem pasākumiem ir pagrūti otrā rītā piecelties.”

“Brīvdienas jau tam arī domātas. Izklaidēm un pagulēša-nai no rītiem.”

“Par to otro man vīru grūti pārliecināt.” Sieviete izņēma no savas ceļojumu somiņas nelielu tūbiņu un, uzslacījusi uz pirkstiem mitrinošo losjonu, sāka to iemasēt ādā. “Viņš kļūst gluži vai traks, ja kaut kas nenotiek tā, kā plānots. Mēs taču gandrīz par veselu stundu kavējam rīta pastaigu.”

“Sala jau nekur nepazudīs.”

“Pasakiet to Dikam!” Sieviete vēlreiz iesmējās, tad pavērsās pret kādu jaunu sievieti un apmēram trīs gadus vecu meitenīti, kuras ienāca vannasistabā. “Labrīt, Mega! Cik Liza šorīt izskatās burvīga!”

Mazā meitene skriešus metās uz priekšu un sāka naski pļāpāt.

Džo ļāva balsīm skanēt fonā un ķērās pie saviem darbiem. Vecāko sievieti sauca par Džoanu, šķita, ka viņa ar Diku dzīvo blakussektorā Megai un viņas vīram Mikam. Pēdējo divu dienu laikā viņi bija paspējuši nodibināt to īpatnēji tuvo atpūtnieku draudzību. Abas sievietes norunāja vakarā sarīkot viesības ar zivju cepšanu, tad Mega kopā ar mazo meiteni ieslīdēja vienā no dušas kabīnēm.

Džo, mazgādama grīdu, ieklausījās ūdens šalkoņā un bērna balstiņas skaņās. Tieši tas Džinijai patika, viņa beidzot saprata, - krāt gabaliņus no citu cilvēku dzīves. Viņai likās, ka tad viņa kļūst par šo svešo cilvēku dzīves sastāvdaļu, dzīvo kopā ar viņiem. Cilvēki viņu atcerējās. Viņi fotografējās kopā ar Džiniju un līmēja attēlus savos brīvdienu fotogrāfiju albumos. Viņi uzrunāja Džiniju vārdā, un tie, kuri uz salas ieradās atkārtoti, taujāja tieši pēc Džinijas.

Džinija neslēpās, Džo, atspiedusies uz grīdas sukas kāta, prātoja. Viņa netvērās fonā. Viņa bija tāda pati kā viņas spilgtās plastmasas puķes. Droša un priecīga.

Džo pārdomāja, vai nav pienācis laiks arī viņai paspert soli uz priekšu. Ārā no aizmugures. Iznākt gaismā.

Viņa paņēma savus darba piederumus un devās laukā no sieviešu labierīcībām, apgāja ēkai apkārt, lai nokļūtu vīriešu tualetē. Džo vispirms ar dūres malu pieklauvēja pie durvīm, smagi iesizdama pa koka durvīm trīs reizes, tad pagaidīja brīdi un atkārtoja to pašu darbību vēlreiz.

Viegli saviebdamās, Džo atgrūda durvis un iesaucās:

“Apkopēja! Vai tur kāds ir iekšā?”

Pirms daudziem gadiem, reiz, kad viņa palīdzēja Džinijai, Džo iztraucēja kādu šaurā dvielī ietinušos vecu vīru, kurš bija aizmirsis paņemt līdzi savu dzirdes aparātu. Džo negribēja ko tādu piedzīvot vēlreiz. Iekšpusē neko nedzirdēja - ne ūdens šalkoņu, ne urinēšanas troksni, bet Džo, iedama iekšā, trokšņoja, cik vien spēja.

Visbeidzot viņa atbalstīja durvis un piekāra tām priekšā labi redzamā vietā lielu uzrakstu - UZKOPJAM TELPAS. Apmierināta ar paveikto, viņa aiznesa spaini pie izlietnes un ielēja tajā tīrīšanas līdzekli. Divdesmit minūtes, trīsdesmit vāki, un darbs būs padarīts, viņa mierināja pati sevi. Lai kaut kā īsinātu laiku, Džo sāka plānot, ko darīs turpmāk.

Džo izdomāja, ka varētu aizbraukt uz ziemeļu krastu. Tur varēja aplūkot sešpadsmitajā gadsimtā celtas un septiņpadsmitajā gadsimtā pamestas spāņu misijas drupas. Spāņiem neizdevās pievērst indiāņus kristietībai, un apmetne, kuru, pēc vēsturnieku domām, viņi bija ieplānojuši izveidot, tā arī neradās.

Diena bija tieši piemērota braucienam uz salas ziemeļu galu. Gaisma būs īpaši labvēlīga drupu un indiāņu savākto un atstāto gliemežvāku terašu fotografēšanai. Džo nodomāja, diezin vai Neitans gribētu braukt viņai līdzi. Vai tad arhitektu neinteresē spāņu misijas drupas? Varētu palūgt, lai Braiens sagatavo piknika grozu ar pusdienām, un viņi abi pavadītu pāris stundu spāņu mūku rēgu sabiedrībā.

Diezin kuru viņa centās apmuļķot, Džo pati sev noprasīja. Viņai ne silts, ne auksts par mūkiem un drupām. Viņai gribējās doties piknikā, aizmirst atbildības sajūtu, plānus, nodošanas termiņus. Viņa gribēja Neitanu. Džo izslējās un piespieda roku pie vēdera, kurā sajuta straujas un spēcīgas trīsas. Viņa gribēja pavadīt laiku divatā ar Neitanu, varbūt lai pārbaudītu viņus abus. Lai redzētu, kas notiks, ja viņa saņemsies un ļaus visam notikt. Būt kopā ar Neitanu. Būt Džo.

Un kāpēc gan ne, viņa nodomāja. Atgriezusies mājās, viņa piezvanīs uz Neitana kotedžu. Viņa runās cik iespējams nevērīgi. Iepriekš nesagatavojusies. Neplānoti. Un lai notiek kas notikdams.

Kad nodzisa gaisma, Džo iekliedzās, ūdens izšļakstījās viņai uz kājām. Viņa apcirtās apkārt, kā durkli turēdama sev priekšā grīdas suku, un izdzirdēja, kā ar troksni aizkrīt smagās durvis.

“Hallo!” Viņas pašas balss skaņas, tik vārgas un trīcošas, lika viņai nodrebināties. “Kas tur ir?” viņa noprasīja un blāvajā gaismā, kas plūda iekšā pa vienīgo aizkvēpušo logu augstu pie griestiem, taustījās uz durvju pusi.

Pirmajā reizē durvis nepadevās. Džo pārņēma panika, tā aizžņaudza viņas kaklu. Viņa grūda vēlreiz, tad klauvēja, pēc tam cirtās apkārt. Sirdspuksti dobji dunēja viņai ausīs. Džo jutās pārliecināta, ka tualetē kāds ieslīdējis un tagad stāv viņai aiz muguras.

Viņa neko neredzēja, tikai tukšas kabīnes, blāvu mitras grīdas atspīdumu. Neko nedzirdēja, tikai savu straujo elpu. Tomēr viņa atspiedās pret durvīm, baidīdamās uzgriezt muguru telpai, un viņas skatiens šaudījās šurpu turpu, pūlēdamies tumsā ieraudzīt kādu ēnu, pamanīt kustību.

Sviedri - ledaini panikas sviedri - sāka aumaļām plūst viņai pār muguru. Džo trūka gaisa, un viņa nespēja ievilkt pietiekami dziļu elpu, lai cik strauji un dziļi pūlējās to darīt. Kaut kāda viņas smadzeņu daļa vēl turējās un audzināja Džo: tu taču zini, ko tas nozīmē, Džo Elena. Neļauj tam gūt virsroku pār sevi, nedod vaļu! Ja sabruksi, tev būs jāatgriežas slimnīcā. Turies! Tikai turies!

Džo piespieda plaukstu sev pie mutes, lai aizturētu kliedzienus, taču tie tik un tā lauzās uz āru kā klusa vaimanāšana. Džo juta, kā sāk sabrukt, bailes nežēlīgi cīnījās ar gribasspēku, līdz viņa atkal pagriezās ar seju pret durvīm un sāka vārgi ar plaukstu dauzīt durvis.

“Lūdzu, lūdzu, izlaidiet mani! Neatstājiet mani šeit vienu!”

Džo izdzirdēja soļu troksni uz takas un jau atvēra muti, sagatavojusies kliedzienam. Tad bailes kļuva neizmērojamas, tās atgrūda viņu no durvīm. Džo plati ieplestām acīm sastingusi raudzījās uz durvīm, pulss sāpīgi dauzījās. Čirkstoņa un lāsti. Skatiens aizmiglojās, gar acīm metās riņķi, un brīdī, kad atsprāga durvis un pa atvērto spraugu tualetē ieplūda neaprakstāmi spoža saules gaisma, viņa vairs neredzēja neko.

Pēc brīža Džo ievēroja vīrieša stāvu. Viņas ceļgali saļodzījās, un viņa jau atkal sāka taustīties pēc grīdas sukas un kā šķēpu pastiepa to uz priekšu.

“Nenāc man klāt!”

“Džo Elena! Pie velna, kas šeit īsti notiek?”

“Tēti?” Suka ar troksni nogāzās uz grīdas. Daudz netrūka, ka arī Džo būtu sekojusi tās pēdās, taču tēva rokas viņu satvēra un uzslēja kājās.

“Kas šeit notika?”

“Es netiku ārā. Nevarēju. Viņš mani vēro. Es nespēju tikt projām.”

Šajā brīdī Sems saprata vienīgi to, ka meita ir līķa bālumā, viņa drebēja tik stipri, ka Sems gandrīz dzirdēja viņas kaulu grabēšanu. Viņš instinktīvi pacēla Džo uz rokām un iznesa ārā saulītē.

“Tagad viss ir kārtībā. Tu esi drošībā, pudiņ.”

Tas bija seno dienu mīlināmais vārdiņš, kuru viņi abi jau bija aizmirsuši. Džo piespieda seju tēvam pie pleca un neatlaidās, kad Sems apsēdās uz akmens sola, joprojām turēdams meitu klēpī.

Viņa joprojām ir tik maza, Sems pārsteigts nodomāja. Kā gan tā var būt? Viņa taču vienmēr izskatās tik slaida un pieaugusi. Kad bērnībā Džo redzēja sliktus sapņus, viņa mēdza tieši tāpat kā tagad saritināties tēvam klēpī. Kad viņu mocīja murgi, Džo vienmēr meklēja patvērumu pie tēva.

“Nebaidies! Vairs ne no kā nav jābaidās.”

“Es netiku ārā.”

“Es zinu. Kāds bija atbalstījis koku pret durvīm. Bērni, neviens cits. Palaidņu rotaļas.”

“Bērni.” Džo nodrebinājās, to izrunājot, tvērās pie šiem vārdiem gluži tāpat, kā turējās pie tēva. “Bērni draiskuļojas. Jā. Viņi izslēdza gaismu, ieslodzīja mani. Es šausmīgi pārbijos.” Džo vēl mirkli paturēja acis ciet, cenzdamās atkal elpot vienmērīgi. “Man pat neienāca prātā, ka varu ieslēgt gaismu. Es vispār nespēju padomāt.”

“Tu nobijies. Agrāk gan tevi tik viegli nevarēja nobiedēt.” “Nē.” Džo beidzot atvēra acis. “Nevarēja.”

“Reiz bija laiks, kad tu būtu tās durvis izgāzusi no eņģēm un norāvusi ādu tam, kurš tevi tā izjokojis.”

Džo gandrīz pasmaidīja, dzirdot, kāds iespaids tēvam saglabājies par meitu.

“Vai tiešām?”

“Tu vienmēr esi bijusi diezgan nikna.” Tā kā Džo bija pārstājusi trīcēt un nu viņa jau bija pieaugusi sieviete, ne vairs bērns, ko Sems reiz mierinājis, viņš mazliet neveikli papliķēja meitai pa plecu. “Tu laikam esi kļuvusi mazliet maigākas dabas.”

“Vairāk nekā tikai mazliet.”

“Es nezinu. Man jau likās, ka tu to birstes kātu man vienā mirklī izdursi cauri. Ko tad tu biji iedomājusies, kurš tevi vēro?”

“Ko?”

“Tu teici, ka viņš tevi vērojis. Ko tu ar to gribēji sacīt?” Fotogrāfijas, Džo domāja. Viņas seja. Anabellas seja. Džo strauji papurināja galvu un atrāvās no tēva pleca. Tikai ne tagad, viņa domāja. Vēl ne.

“Es tikai tāpat vien pļāpāju. Pārbijusies stulbene. Piedod!” “Nevajag lūgt man piedošanu. Meitiņ, tu joprojām esi krīta bālumā. Brauksim nu uz mājām!”

“Es visu atstāju tur iekšā.”

“Par to es parūpēšos. Pasēdi tepat, kamēr kājas atkal sāks tevi klausīt.”

“Man liekas, ka jau klausa.” Taču, kad Sems cēlās kājās, Džo pasniedzās pēc tēva rokas. “Tēti, paldies, ka aizdzini briesmoņus.”

Sems palūkojās uz kopā savītajām plaukstām. Džo rokas bija slaidas un baltas - mātes rokas, viņš ar neizturamām skumjām sirdī domāja. Taču tad viņš ieskatījās Džo sejā un redzēja savu meitu.

“Man liekas, ka agrāk man tas tīri labi padevās.”

“Tev tas lieliski padevās. Joprojām padodas.”

Tā kā roka pēkšņi kļuva neveikla, Sems atlaida Džo plaukstu un atkāpās.

“Es nolikšu visu vietā, un tad dosimies uz māju pusi. Varbūt tev vienkārši vajadzētu kaut ko ieēst brokastīs.”

Nē, Džo nodomāja, noskatīdamās, kā tēvs aiziet. Viņai tēvs bija vajadzīgs. Un līdz pat šim brīdim viņai nebija pat ne jausmas, cik ļoti vajadzīgs.

12

Džo vairs nebija noskaņojuma doties piknikā. Jau no domas par ēdienu vien viņai vēderā viss sagriezās. Džo nolēma, ka dosies kaut kur viena pati. Aizstaigās līdz sāls purvam vai pludmalei. Ja vien viņai pietiktu spēka, viņa skriešus aizskrietu uz piestātni un mēģinātu noķert prāmi uz kontinentu. Kaut uz pāris stundām viņa iejuktu ļaužu pūlī Savanā.

Džo ledainā ūdenī nomazgāja seju, uzlika galvā cepuri ar nagu. Taču šajā reizē, ejot garām tumšajai istabai, viņa izjuta savādu vēlmi ieiet iekšā, atvērt rakstāmgalda atvilktni un izņemt no tās paslēpto aploksni. Izklājot fotogrāfijas uz galda, viņas rokas mazliet trīcēja.

Taču Anabellas fotogrāfija tomēr nebija atkal atgriezusies aploksnē. Tikai Džo pašas fotogrāfijas - kadrs aiz kadra. Un acis - neskaitāmas viņas acu mākslinieciskās studijas. Bet varbūt Anabellas acis? Kā gan viņa to var zināt?

Bet šeit bija arī mātes fotogrāfija. Bija. Nāves fotogrāfija. Džo kaut kas tāds pat nebija ienācis prātā. Nevienam nevarētu ienākt prātā. Tas radītu iespaidu, ka viņa sajukusi prātā, ka viņu pārņēmusi mānija. Taču tā nebija taisnība. Nevarēja būt. Viņa redzēja fotogrāfiju, nolādēts, tā tur bija.

Džo piespieda sevi nedomāt par to, aizvērt acis, elpot vienmērīgi, lēnām, ieelpa, izelpa, līdz sirds pārstāja trakulīgo deju krūtīs.

Viņa vēl pārāk skaidri atcerējās to sajūtu, kad liekas, ka tu sašķelies daļās, zaudē pati sevi. Viņa neļaus tam notikt vēlreiz.

Fotogrāfijas nebija. Tas bija neapstrīdams fakts. Pirms tam fotogrāfija bija. Arī tas bija fakts. Tātad kāds to bija paņēmis. Varbūt Bobijs sapratis, ka šī fotogrāfija tik ļoti satraukusi Džo, un iznīcinājis to. Bet varbūt kāds ielauzies dzīvoklī, kamēr Džo bija slimnīcā, un paņēmis fotogrāfiju. Tas, kurš viņai atsūtīja šo fotogrāfiju, ieradās tai pakaļ un paņēma.

Džo mundri sabāza fotogrāfijas atpakaļ aploksnē. Lai cik nejēdzīgi tas arī izklausījās, viņa tomēr turēsies pie šīs domas. Kāds ļauni pajokoja, un Džo, pievērsdama tam pārlieku lielu uzmanību, ļāva jokdariem gūt virsroku.

Viņa iebāza aploksni atpakaļ galda atvilktnē, ar troksni aizcirta atvilktni ciet un devās projām.

Taču viņa varētu apstiprināt vai izslēgt vismaz vienu iespēju ar vienu vienīgu telefona zvanu. Aizsteigusies atpakaļ uz savu istabu, viņa sameklēja adrešu grāmatiņu un steidzīgi sāka pāršķirstīt to. Viņa tikai pajautās, vairāk neko, Džo mēģināja pārliecināt pati sevi, zvanīdama uz dzīvokli, kuru Bobijs Beins apdzīvoja kopā ar pāris studiju laika draugiem. Viņa centīsies runāt pavisam vienkārši un nevērīgi un tikai pajautās, vai viņš paņēmis to fotogrāfiju.

Pēc trešā zvana Džo juta, kā viņas nervi saspringst.

“Hallo!”

“Bobij?”

“Nē, Džeks. Bet es arī esmu brīvs, mīlulīt.”

“Šeit zvana Džo Elena Hetaveja,” Džo noteiktā balsī paziņoja. “Es vēlētos runāt ar Bobiju.”

“Vai!” Varēja dzirdēt, kā puisis nokremšļojas. “Atvainojiet, Hetavejas jaunkundz. Man likās, ka zvana kāda no Bobi-ja, hmm, nu... Viņa nav mājās.”

“Vai jūs varētu viņam pateikt, ka es lūdzu, lai viņš noteikti sazinās ar mani? Es jums pateikšu telefona numuru, pa kādu mani var sazvanīt.”

“Jā, protams, bet es nezinu, kad īsti viņš būs atpakaļ un kurp viņš devies. Viņš aizbrauca tūlīt pēc noslēguma eksāmeniem. Fotografēt safari. Viņš kā sasvilis gribēja pirms nākamā semestra sākuma safotografēt kaut ko jaunu.”

“Es jums tomēr atstāšu telefona numuru,” Džo neatlaidās un nosauca numuru. “Ja viņš parādās, nododiet to viņam, labi?”

“Protams, Hetavejas jaunkundz. Es zinu, ka viņš priecātos par jūsu zvanu. Viņš uztraucās par... Patiesībā viņš nevarēja saprast. Viņš nevarēja saprast, vai rudenī varēs turpināt stažēties pie jums. Hmm, kā jums klājas?”

Džo nemaz nešaubījās, ka Bobija istabas biedrs zina itin visu par viņas nervu sabrukumu. Viņa neko citu arī nebija gaidījusi, lai gan klusībā cerēja.

“Viss kārtībā, paldies!” Viņas balss skanēja vēsi un atturīgi, izslēdzot jebkādas turpmākas izprašņāšanas iespējas. “Ja jums izdodas sazināties ar Bobiju, pasakiet, ka man ar viņu jārunā par ļoti svarīgu jautājumu.”

“Es to noteikti izdarīšu, Hetavejas jaunkundz. Ē...”

“Uz redzēšanos, Džek!” Džo lēnām nolika klausuli un aizvēra acis.

Tam nebija nekādas nozīmes, ka Bobijs par viņu bija runājis ar saviem draugiem. Viņa nedrīkstēja to pieļaut, nedrīkstēja ļauties uztraukumam par to. Būtu gan pārāk daudz prasīts, lai Bobijs patur pie sevis, ka viņa darbaudzinātāja vienā jaukā rītā sajukusi prātā un taisnā ceļā nogādāta slimnīcā.

Būs vien viņas lepnumam tas jāpiecieš, Džo nolēma. Atvairījusi kauna sajūtu, viņa devās lejā pa kāpnēm. Ja veiksies, Bobijs tuvāko pāris nedēļu laikā piezvanīs. Tad viņa būs noskaidrojusi atbildi vismaz uz vienu jautājumu.

Sasniegusi virtuves durvis, Džo izdzirdēja iekšpusē skanam balsis un apstājās, uzlikusi roku uz durvju roktura.

“Braien, viņai kaut kas kaiš. Viņu nevar ne pazīt. Vai viņa ar tevi ir runājusi?”

“Keita, Džo nemēdz runāt ne ar vienu. Kāpēc lai viņa pēkšņi runātu ar mani?”

“Tu esi viņas brālis. Tu esi viņas ģimenes loceklis.”

Džo dzirdēja trauku šķindoņu, uztvēra gaisā virmojošo grilētas gaļas smaržu. Atvērās un aizvērās bufetes durvis.

“Kāda gan tam nozīme?” Braiens runāja īgni, nepacietīgi. Džo spēja iztēloties, kā brālis mēģina atvairīties no Keitas.

“Tam vajadzētu būt kādai nozīmei, Braien, ja vien tu papūlētos, varbūt viņa atvērtu tev savu sirdi. Es uztraucos par viņu.”

“Paklausies, vakar pie ugunskura viņa man izskatījās gluži normāla. Viņa vairākas stundas slaistījās kopā ar Neitanu, dzēra alu, ēda karstmaizītes.”

“Un šorīt atgriezās no nometnes līķa bālumā. Viņas garastāvoklis tik strauji mainās kopš tā brīža, kad viņa atgriezās mājās. Un nerunāsim nemaz par pašu atgriešanos pēkšņi - kā no zila gaisa. Viņa neko nestāsta par savu dzīvi, nesaka, kad ir plānojusi braukt projām. Nemēģini man iestāstīt, ka neesi pamanījis, cik... nedroša viņa jūtas.”

Džo vairāk negribēja dzirdēt. Viņa aši atkāpās, pagriezās uz papēža un steidzīgi devās uz ārdurvju pusi.

Izrādās, ka viņa tiek vērota, Džo sagurusi prātoja. Viņi vēro, vai Džo sabruks vai ne. Ja viņa pastāstītu par savu nervu sabrukumu, droši vien viņi līdzjūtīgi - un visgudri - mātu ar galvu un piekrītoši ņurdētu.

Pie velna ar viņiem visiem! Džo izgāja ārā saules gaismā un dziļi ievilka elpu. Viņa var ar to tikt galā. Gan jau tiks galā. Un, ja viņai neizdosies rast mieru šeit, ja viņu neliks mierā un neļaus to rast, viņa vēlreiz dosies projām.

Uz kurieni? Džo pārņēma izmisums. Uz kurieni cilvēki dodas tad, kad ir aizgājuši projām no pēdējā patvēruma?

Spēki viņu pamazām pameta. Smagi vilkdama kājas, Džo devās lejā pa kāpnēm. Viņa bija pārāk nogurusi, lai vēl kaut kur spētu aiziet, Džo atzinās pati sev. Viņa aizvilkās līdz virvēs iekārtajam šūpuļtīklam divu ozolu paēnā un ieslīga tajā. Gandrīz kā kapā, Džo nodomāja, kad tīkla malas piekļāvās viņai un iešūpoja viņas augumu.

Dažreiz karstās pēcpusdienās viņa šeit mēdza atrast savu māti, tad mazā meitene ieslīdēja Anabellai blakus šūpuļtīklā. Anabella laiskā balsī stāstīja pasakas. Viņa smaržoja silti un saulaini, un viņas abas šūpojās un šūpojās un cauri zaļajai koku lapotnei raudzījās augšup uz debesīm.

Tagad koki ir izauguši garāki, Džo prātoja. Tie ir auguši jau vairāk nekā divdesmit gadu - tāpat kā Džo. Bet kur tagad ir Anabella?

Viņš lēnā gaitā soļoja Savanā gar krastmalu, nelikdamies ne zinis par glītajiem veikaliem un rosīgo tūristu bariem. Tā nebija pilnība. Tā pat ne tuvu nebija pilnība. Sieviete nebija pareizā. Protams, viņš to zināja. Jau tad, kad uzrunāja šo sievieti, viņš to zināja.

Bija satraucoši, bet tikai pavisam īsu mirkli. Uzplaiksnījums, tad viss jau beidzies - viss notika pārāk ātri.

Viņš stāvēja, vērodams upi, un pūlējās nomierināties. Neliela prāta manipulācijas spēle palēnināja pulsu, nomierināja elpošanu un atslābināja muskuļus. Viņš savos ceļojumos bija īpaši pētījis šādas spēles un to, kā ar prātu kontrolēt ķermeņa reakciju.

Drīz vien viņš sāka atkal ielaist sevī skaņas - pamazām. Garām braucoša velosipēda zvaniņš, riepu dziesma uz asfalta. Pircēju balsis, dzīvīgie bērna smiekli, viņam priecājoties par saldējumu, ko māte nopirkusi.

Viņš atkal jutās mierīgs, savaldījies un pasmaidīja pāri ūdens klajam. Viņš labi izskatījās, un viņš to apzinājās - glīts vīrietis ar spēcīgu augumu, mati viegli plīvo vējā. Un viņam sagādāja prieku sieviešu skatieni.

Nu, Džinijas skatienu viņam noteikti izdevās pievērst sev.

Džinija tik ļoti gribēja doties ar viņu pastaigā pa tumšo pludmali un pāri kāpām. Viņa flirtēja, dienvidniecisko izrunu vēl neskaidrāku vērsa izdzertās tekilas daudzums.

Džinija tā arī neuzzināja, kas viņai iesita. Patiešām ne. Viņam nācās apslāpēt smieklus, to atceroties. Viens ass, spēcīgs uzsitiens pa pakausi, un viņa jau nogāzās. Aiznest viņu līdz kokiem nebija grūti. Viņš tik ļoti gaidīja turpinājumu, ka sieviete šķita gluži bez svara. Viņas izģērbšana... stimulēja. Patiesībā viņa bija vēl vairāk piedzērusies, nekā viņš bija domājis, taču tas bija tikai mēģinājums.

Tomēr viņš pārāk steidzās. Tagad viņš to spēja atzīt, tagad viņš varēja visu analizēt. Viņš visu paveica tādā steigā, mazliet sapiņķējās aprīkojums, jo viņš steidzās notvert pirmos mirkļus. Kaila sieviete, kurai rokas paceltas augšup un stingri piesietas pie koka. Viņš pat nepūlējās izkliedēt viņas matus tā, lai gaismas rotaļas būtu pilnīgākas.

Nē, acumirklīgā vara viņu bija apdullinājusi, un viņš izvaroja sievieti tajā pašā brīdī, kad viņa atguva samaņu. Viņš gribēja vispirms aprunāties ar viņu, notvert viņas skatienā arvien pieaugošo baiļu izjūtu, kad viņa sāktu saprast, ko ar viņu grasās darīt.

Tā, kā tas bija noticis ar Anabellu.

Viņa cīnījās, gribēja kaut ko teikt. Viņas glītās, garās kājas kustējās, atspērās. Viņas mugura izliecās. Tad es jutu, kā mani atkal pārņem miers un vēsa savaldība.

Viņa bija mākslas priekšmets. Es - mākslinieks.

Tā, kā tas bija noticis ar Anabellu, viņš vēlreiz nodomāja. Tā, kā tam vajadzēja notikt tagad, šajā reizē.

Taču pirmais orgasms nesa vilšanos. Tik... parasts, viņš tagad to novērtēja. Viņam pat negribējās Džiniju vēlreiz izvarot. Tagad viņš atcerējās, ka tas viņam vairāk šķita nepatīkams pienākums, nevis bauda. Nekas vairāk, tikai vēl viens solis, lai iegūtu pēdējo - vissvarīgāko fotouzņēmumu.

Bet tad, kad viņš izņēma no kabatas zīda šalli, aplika to viņai ap kaklu, savilka, vēroja, kā viņas acis ieplešas, lūpas kāri tver gaisu, alkst kliedziena...

Tas bija daudz patīkamāk. Šis orgasms izvērtās skaists un brutāli spēcīgs, tas sniedza baudu arī viņam.

Turklāt, viņš tagad atcerējās, pēdējais kadrs, tas izšķirošais mirklis, varbūt ir vislabākais, ko viņam izdevies uzņemt.

Viņš to nosauks par “Klaidones nāvi”, jo patiešām - kas gan cits viņa bija? Diezin vai to sievieti varētu nosaukt par eņģeli. Viņš nolēma, ka Džinija bija lēta un ikdienišķa. Nekas vairāk par vienkāršu atkritumu.

Tieši tāpēc tas, kas bija noticis, pat ne mazākajā mērā nelīdzinājās pilnībai. Tā bija nevis viņa vaina, bet gan Džini-jas. To apzinoties, viņam uzlabojās garastāvoklis. Viņa - mākslas priekšmets - bija nekam nederīga, ne jau mākslinieks pieļāva kļūdu.

Tomēr viņš pats izvēlējās Džiniju. Viņš viņu izvēlējās, viņš viņu paņēma.

Atkal un atkal vajadzēja sev atgādināt, ka Džinija bija tikai mēģinājums. Tas nebija nekas vairāk kā mēģinājums ar pagaidu aizstājēja piedalīšanos.

Nākamajā reizē viss izdosies nevainojami. Ar Džo.

Viegli nopūties, viņš noglāstīja ādas portfeli ar fotogrāfijām, kuras viņš tepat netālu savā īrētajā istabā bija attīstījis. Laiks doties atpakaļ uz Kaisles salu.

Tā kā Leksiju jau atkal nekur nevarēja atrast, Braiens devās uz dārzu jaunā uzbrukumā nezālēm. Leksija bija solījusi to izdarīt, bet Braiens bija pat vairāk nekā pārliecināts, ka viņa aiztraukusies Džifa medībās, cerēdama pusdienlaikā pavedināt puisi uz kādu nedarbu. Braiens iepriekšējā naktī bija abus redzējis pa savas guļamistabas logu. Slapji izmirkuši, smiltīm aplipuši, ķiķinādami kā bērni, viņi nāca pa taku uz mājas pusi. Pat Braiena nogurušajām smadzenēm bija skaidrs, ka tie abi nodarbojušies ar kaut ko vairāk, ne jau tikai nevainīgi nopeldējušies. Braiens uzjautrinājās par to, patiesībā juzdams pat vieglu skaudību.

Šķita, ka abiem jauniešiem pavisam viegli izdodas pieņemt vienam otru tādu, kāds tas ir, dzīvot konkrētajā mirklī. Lai gan Braienam bija aizdomas, ka Džifam padomā kas nopietnāks par mirkli, bet Leksija vēl pa ceļam stipri pabradās pa puiša sirdi.

Tomēr Džifs ir gudrs un pacietīgs vīrs, un, iespējams, viņam izdosies panākt, lai Leksija dancotu pēc viņa stabules. Braiens nodomāja, ka šīs attiecības būs interesanti pavērot. No droša attāluma.

Braiens prātoja, ka neko citu viņš nemaz nevēlas. Tikai drošu attālumu.

Braiens palūkojās uz ozoliņiem, to platajiem, svinīgi atvērtajiem, mēļi dzeltenajiem zvaniem. Dārzs bija skaists, priecīgs, un tikai no Braiena bija atkarīgs, vai tas tāds saglabāsies arī turpmāk. Viņš iebāza roku īsā audekla priekšauta kabatā, ko bija apsējis, lai varētu ravēt, un izdzirdēja šņukstus.

Braiens paraudzījās visapkārt un ieraudzīja šūpuļtīklā guļam kādu sievieti. Viņa sirds salēcās. Zaļo koku ēnā sievietes mati zaigoja tumši sarkanā krāsā, viņas ļengani atslīgusī roka izskatījās slaida, bāla un eleganta. Šoks lika viņam paspert vēl soli uz priekšu, tad sieviete miegā nemierīgi sakustējās, pagrieza galvu, un Braiens atkal pakāpās atpakaļ.

Dieva dēļ, tā taču nebija viņa māte. Viņa māsa. Pārsteidzoši, cik viņa reizēm izskatījās līdzīga Anabellai. Pareizajā leņķī un pareizajā apgaismojumā. Tieši tāpēc bija tik grūti izvairīties no atmiņām, aizmirst sāpes. Mātei patika vasaras pēcpus-

dienās uz stundu atlaisties šūpuļtīklā. Ja Braiens viņu šeit atrada, viņš dažreiz mēdza sakrustotām kājām apsēsties uz zemes līdzās mātei. Anabella tad uzlika plaukstu puisēnam uz galvas, bužināja viņam matus un lūdza, lai viņš pastāsta, ko piedzīvojis tajā dienā.

Un viņa vienmēr klausījās bērna stāstos. Tā vismaz Brai-enam toreiz likās. Drīzāk jau viņa sapņoja savus sapņus, kamēr mazulis čaloja viņai līdzās. Sapņoja par savu mīļāko, par bēgšanu no vīra un bērniem. Par brīvību, kuru viņa droši vien vēlējās vairāk par visu citu.

Bet tagad šūpuļtīklā gulēja Džo, un, spriežot pēc izskata, viņa gan negulēja mierīgā miegā.

Kaut kāda daļa no Braiena - daļa, kuru viņš pats nicināja un gandrīz ienīda, - gribēja pagriezties un aiziet, atstāt māsu ar viņas dēmoniem. Taču Braiens piegāja pie Džo, noraizējies savilcis uzacis, redzot, kā viņa miegā lokās un vaid.

“Džo.” Viņš uzlika roku māsai uz pleca un viegli papurināja. “Nāc, mīļā, bēdz projām no saviem sapņiem!”

Sapnī Džo redzēja, kā viņai kāds dzenas pakaļ cauri mežam, kurā aug spokaini koki un auro mežonīgs vējš. Nu tas pastiepa roku un iecirta asos nagus viņas miesā.

“Nevajag!” Viņa apcirtās uz otriem sāniem, raudamās projām. “Nepieskaries man!” //

“Nomierinies!” Braiens bija sajutis, kā māsas dūre šķeļ gaisu viņam gar seju, un tagad nesaprata, vai raizēties vai ne. “Es tīri labi varētu iztikt arī bez lauzta deguna.”

Džo saraustīti elpoja, neko neredzošu skatienu raudzījās uz brāli.

“Braien!” Jau atkal viņai pārskrēja nolādētie drebuļi, tāpēc Džo atkrita atpakaļ tīklā un aizvēra acis. “Piedod! Slikts sapnis.”

“Tā es arī sapratu.” Un tomēr tā bija viņa darīšana, vēl vairāk, nekā viņš pats bija domājis. Keitai, kā vienmēr, izrādījās taisnība. Kaut kas nebija kārtībā. Braiens izmantoja izdevību un atslīga uz šūpuļtīkla malas. “Vai gribi, lai atnesu kaut ko? Varbūt ūdeni?”

“Nē.” Džo skatienā atspoguļojās pārsteigums, kad viņa atvēra acis un palūkojās uz brāļa plaukstu, kas gulēja uz viņas

rokas. Džo neatcerējās, kad Braiens pēdējo reizi bija saņēmis viņas roku. Vai viņa Braiena roku. “Nē, viss ir kārtībā. Tas bija tikai slikts sapnis.”

“Arī bērnībā tu redzēji sliktus sapņus. Un pamodusies brēci pēc tēta.”

“Jā.” Džo izmocīja vārgu smaidiņu. “Laikam jau ir lietas, no kurām arī pieaugot neizdodas atbrīvoties.”

“Vai tu joprojām bieži redzi sliktus sapņus?” Braiens mēģināja runāt pavisam nevērīgā balsī, bet viņš redzēja, kā Džo acis iezibas.

“Pamodusies es vairs ne pēc viena nebrēcu,” Džo klusi paskaidroja.

“Nē, es nemaz nedomāju, ka tu tā dari.” Braiens gribēja piecelties un iet projām. Vai tad Džo problēmas jau sen nebija pārstājušas būt viņa problēmas? Tomēr viņš palika turpat, maigi šūpodams šūpuļtīklu.

“Braien, būt patstāvīgai nav trūkums.”

“Nē.”

“Mēģināt pašai tikt galā ar savām problēmām nav grēks.”

“Vai tu to dari, Džo? Tiec galā ar problēmām? Nu, guli mierīga! Man pietiek savu raižu, lai es vēl ķertos pie tavējo risināšanas.”

Tomēr viņš joprojām nekustīgi sēdēja, un viņi klusēdami lēni šūpojās zaļajā paēnā. Džo jutās tik labi, ka viņai acis sāka savādi sūrstēt. Prātīgi un uzmanīgi viņa spēra pirmo soli.

“Pēdējā laikā es daudz domāju par mammu.”

Braiena pleci saspringa.

“Kāpēc?”

“Es viņu bieži redzu iztēlē.” Fotogrāfijā, kuras nav. “Sapņoju par viņu. Manuprāt, viņa ir mirusi.”

Neviens no viņiem abiem pat nepamanīja asaras. Kad Braiens pagrieza galvu un ieraudzīja tās slīdam pār māsas vaigiem, viņam vēderā viss sagriezās.

“Kāda gan tam jēga, Džo Elena? Kāda jēga uztraukties par to, kas noticis pirms divdesmit gadiem un ko vairs nekas nespēj mainīt?”

“Es neko nevaru iesākt - es nespēju tev to izskaidrot. Šīs domas mani nepamet.”

“Viņa mūs atstāja, mēs to pārdzīvojām. Tur neko nevar darīt.”

“Bet ja nu viņa mūs nepameta? Ja nu kāds viņu nolaupīja, ja nu...”

“Ja nu viņu aizveda citplanētieši?” Braiens pārtrauca māsu. “Dieva dēļ! Policisti turpināja izmeklēšanu vairāk nekā gadu. Nekā nebija, neviena pierādījuma par to, ka viņa varētu būt nolaupīta, nekas neliecināja par kaut kādām nelikumībām. Viņa aizgāja. Ta nu tas bija. Izbeidz pati sevi tracināt!”

Džo vēlreiz aizvēra acis. Varbūt tieši to viņa patiešām darīja - lēnām tracināja sevi, neglābjami virzoties uz neprāta pusi.

“Vai tad labāk ir domāt, ka ik reizi, kad viņa apgalvoja, ka mīl mūs, viņa melojusi? Vai tas ir labāk?”

“Vislabāk ir likties mierā un aizmirst.”

“Un palikt vienam,” Džo nomurmināja. “Katrs no mums. Tāpēc ka baidāmies - vēl kāds var pateikt, ka mīl mūs, bet arī tie var izrādīties meli. Labāk likties mierā un aizmirst. Labāk neizmantot izdevību. Labāk būt vienam nekā tikt pamestam.”

Šoreiz Džo bija trāpījusi gandrīz desmitniekā, un Braiens uzmeta lūpu.

“Tu redzi murgus, Džo, es ne.” Viņš pēkšņi pieņēma lēmumu un piecēlās kājās, pirms pats paspēja pārdomāt. “Nāc!”

“Uz kurieni lai es eju?”

“Mēs kaut kur aizbrauksim. Iesim!” Braiens atkal saņēma Džo roku, uzrāva viņu kājās un sāka vilkt līdzi uz savas mašīnas pusi.

“Uz kurieni? Ko tu gribi darīt?”

“Velns parāvis, kaut reizi mūžā dari, ko tev liek!” Braiens iestūma viņu mašīnā, aizsita durvis un apmierināts noskatījās, ka Džo šķiet pietiekami pārsteigta, lai paliktu tur, kur ir. “Keita man klūp virsū,” viņš murmināja, apsēzdamies vadītāja vietā un pagriezdams atslēgu. “Tu raudi. Nu man vienreiz pietiek. Zini, man ir arī pašam sava dzīve.”

“Jā.” Džo pavīpsnāja, pārvilka ar plaukstas virspusi pār vaigiem, lai notraustu asaras. “Tu to patiešām izdzīvo, Braien.”

“Labāk aizveries!” Riepām kaucot, Braiens apcirta mašīnu apkārt un devās projām pa ceļu. “Kaut arī man nāktos tevi atvest atpakaļ līķa bālumā, mēs noskaidrosim lietas būtību. Tad varbūt jūs visi beidzot atgriezīsieties savās mājās un liksiet mani mierā.”

Samiegusi acis, Džo satvēra durvju rokturi.

“Uz kurieni mēs brauksim?”

“Tu brauksi,” Braiens precizēja, “pie ārsta.”

“Nenāk ne prātā.” Pārsteigums savijās ar slimīgu trauksmi. “Tūlīt pat apstādini mašīnu un laid mani ārā!”

Braiena lūpas sakniebās, un viņš piedeva gāzi.

“Tu brauksi pie ārsta. Un, ja vajadzēs, es tevi tur ienesīšu. Mēs noskaidrosim, vai Kērbija ir kaut uz pusi tik gudra, kā viņai pašai liekas.”

“Es neesmu slima.”

“Tad tev nevajadzētu baidīties no izmeklēšanas.”

“Es nebaidos. Es esmu nikna. Un man nenāk ne prātā tērēt Kērbijas laiku.”

Braiens traucās uz priekšu pa šauro ceļu un, apstājies tieši Kērbijas kotedžas priekšā, stingri ieķērās māsai plecā. Viņa acis kvēloja tumšas un nosvērtas.

“Vai nu tu ieiesi pati, vai arī sagādāsi mums abiem liekus satraukumus, liekot man tevi iestiept iekšā, pārmestu pār plecu. Jebkurā gadījumā tu iesi pie dakteres, tāpēc tev atliek vienīgi izvēlēties pieņemamāko veidu.”

Zvērojošām acīm viņi raudzījās viens otrā. Džo iedomājās, ka viņas raksturs nemaz nav sliktāks par Braiena dabu. Vārdu kaujās viņai bija pamatotas cerības pieveikt brāli. Taču, ja viņš nolemtu likt lietā fizisko spēku - un Džo no bērnības atcerējās, ka tāda iespēja nav gluži izslēgta, - viņai nebija ne mazāko izredžu. Džo izvēlējās vieglāko ceļu un nolēma vismaz nezaudēt lepnumu.

Atmetusi galvu atpakaļ, viņa nevērīgi izkāpa no mašīnas un devās uz Kērbijas kotedžas pakāpienu pusi.

Kērbiju viņi atrada virtuvē pie galda, kur daktere tobrīd zieda uz maizes zemesriekstu sviestu.

“Sveicināti!” Viņa nolaizīja īkšķi un sastinga smaidā, vispirms aplūkodama pirmo niknumā saviebto seju, tad otro. Savādi, viņa nodomāja, cik līdzīgi viņi abi piepeši izskatās. “Vai gribat kaut ko ieēst?”

“Vai tev būs laiks izdarīt vispārējo medicīnisko apskati?” Braiens noprasīja un pastūma ar spēcīgu kustību māsu uz priekšu.

Kērbija nokoda nelielu kumosu no sagatavotās sviestmaizes, bet Džo šņākdama pagriezās pret brāli.

“Protams. Nākamais pacients man ir vienos trīsdesmit.” Kērbija priecīgi pasmaidīja. “Kurš no jums tad šodien izģērbsies manā priekšā?”

“Viņa ēd pusdienas,” Džo svarīgā balsī paziņoja, pagriezusies pret Braienu.

“Pēc sešu gadu vecuma zemesriekstu sviests vairs nav nekādas pusdienas.” Braiens vēlreiz pagrūda Džo uz priekšu. “Ej iekšā un ģērbies nost! Mēs nebrauksim projām, iekams viņa nebūs tevi no galvas līdz kājām pārbaudījusi.”

“Cik noprotu, šī ir pirmā vizīte, kad pacients pie manis ierodas piespiedu kārtā.” Kērbija nopētīja Braienu. Viņa bija cerējusi, ka Braienam māsa ir pietiekami svarīga, lai vajadzības gadījumā viņš spētu pret Džo izturēties pat bargi, taču pārliecināta viņa tomēr par to nebija. “Ej vien, Džo, manā vecajā istabā. Es tūlīt nākšu.”

“Man nekas nekaiš.”

“Jauki. Tad man būs mazāk darba, bet tev vēlāk būs nopietns iemesls atriebties Braienam.” Viņa pārvilka ar roku pār savu kārtīgi sapīto franču bizi un vēlreiz pasmaidīja. “Es tev palīdzēšu.”

“Jauki.” Džo apcirtās un aizslāja prom pa gaiteni.

“Ko tas viss nozīmē, Braien?” Kērbija klusi murmināja, kad durvis aiz Džo bija aizcirtušās.

“Viņa naktīs murgo, viņa neko neēd. Šorīt viņa pārradās no nometnes krīta bālumā.”

“Ko viņa darīja nometnē?”

“Džinija šodien neieradās darbā.”

“Džinija? Tas nu gan neizskatās pēc viņas.” Kērbija sarauca pieri, tad atmeta ar roku. Tas jau bija pavisam cits stāsts. “Priecājos, ka tu viņu atvedi pie manis. Es jau sen vēlējos uzmest viņai aci.”

“Es gribu, lai tu noskaidro, kas viņai kaiš.”

“Braien, es izdarīšu vispārējo medicīnisko pārbaudi, un, ja vien viņai būs piemetusies kāda fiziska vaina, es to atradīšu. Taču es neesmu psihiatre.”

Braiens neapmierināts sabāza rokas kabatās.

“Galvenais, noskaidro, kas viņai kaiš!”

Kērbija pamāja un pasniedza viņam savu atlikušo sviestmaizi.

“Ledusskapī ir piens. Apkalpo pats sevi!”

Kad Kērbija iegāja apskašu telpā, Džo, joprojām pilnīgi apģērbusies, staigāja šurpu turpu pa istabu.

“Paklau, Kērbij...”

“Džo, tu taču man uzticies, vai ne?”

“Tas nebija nekas tāds, lai...”

“Labāk izdarīsim to, gluži vienkārši tiksim galā ar to, lai visi varētu justies apmierināti.” Viņa paņēma tīru virsvalku. “Ieej vannasistabā gaiteņa otrā pusē, uzvelc šo un iečurā trauciņā!” Lai gan Džo joprojām rauca pieri, Kērbija izņēma tīru tabulu un kartīti. “Es gribēšu noskaidrot dažus slimības vēstures datus - pēdējā menstruācija, fiziska rakstura problēmas, zāles, kādas tu lieto, alerģijas, visu ko tamlīdzīgu. Kad būsi ietērpusies pēc jaunākās modes, varēsi sākt aizpildīt šo anketu, bet es pa to laiku izdarīšu urīna analīzi.” Kērbija noliecās, lai uzrakstītu uz kartītes Džo vārdu. “Labāk esi paklausīga,” viņa nomurmināja. “Braiens ir lielāks par tevi.”

Džo paraustīja plecus un devās uz vannasistabu.

“Nedaudz paaugstināts asinsspiediens.” Kērbija noņēma aproci. “Nekas īpašs, un tas droši vien ir saistīts ar garastāvokļa svārstībām.”

“Ļoti dīvaini.”

Kērbija, sasildījusi plaukstās stetoskopu, piespieda to pie Džo muguras.

“Elpo dziļi! Vēl! Tavs svars ir mazliet zem normas. Sieviete manī kļūst vai zaļa no skaudības par to, bet saprātīgā daktere par to nemaz nepriecājas.”

“Pēdējā laikā man ir diezgan slikta apetīte.”

“Svētnīcā dzīvojot, tam vajadzētu pāriet.” Un, ja tā nenotiks, Kērbii^ veiks apskati vēlreiz. Viņa paņēma oftalmoskopu un sāka izmeklēt Džo acis. “Vai tev nesāp galva?”

“Tagad vai vispār?”

“Gan tagad, gan vispār.”

“Tagad sāp, bet es teiktu, ka tas ir kašķēšanās ar Bulli Braienu tiešs rezultāts.” Džo nopūtās. “Laikam jau pēdējo mēnešu laikā galvassāpes tomēr ir kļuvušas biežākas nekā parasti.”

“Trulas un pulsējošas vai asas un griezīgas?”

“Lielākoties trulais un pulsējošais variants.”

“Reiboņi, ģībšana, nelaba dūša?”

“Es - nē, nav gan tā.”

Kērbija atzvēlās krēslā, atstādama vienu roku Džo uz pleca. “Nē, vai nav gan tā?” Kad Džo paraustīja plecus, Kērbija nolika malā savu instrumentu. “Mīļā, es esmu ārste un tava draudzene vienā personā. Tev man atklāti jāpastāsta viss, turklāt tev jāsaprot, ka viss, ko tu man pastāstīsi, paliks šajās sienās un to zināsim tikai mēs abas.”

Džo dziļi ievilka elpu un cieši sažņaudza plaukstas sev klēpī. “Es pārdzīvoju nervu sabrukumu.” Šis teikums izspruka kā vēja brāzmas nests, bailes sajaucās ar atvieglojuma sajūtu. “Apmēram pirms mēneša, pirms atbraucu uz šejieni. Es vienkārši sabruku. Es neko nevarēju darīt.”

Neko neteikdama, Kērbija salika rokas Džo uz pleciem un maigi sāka masēt tos. Džo pacēla galvu un zaļajās acīs redzēja vienīgi sapratni. Viņai pašai acīs saskrēja asaras.

“Es jutos tik muļķīgi.”

“Kāpēc?”

“Nekad mūžā nebiju jutusies tik bezspēcīga. Es vienmēr spēju pati tikt ar visu galā. Kērbij, es risināju problēmas, tiklīdz tās radās. Un tad piepeši vienā mirklī viss sāka krāties, problēmu sakrājās arvien vairāk un vairāk. Un es jau vairs pati nezinu, vai tikai iedomājos to vai arī viss patiešām tā notika. Es vienkārši nezinu. Un tad es sabruku. Salūzu.”

“Vai tu biji pie ārsta?”

“Man nebija citas iespējas. Es sabruku sava palīga acu priekšā. Viņš mani aizveda uz slimnīcu, un mani tur paturēja vairākas dienas. Garīgs sabrukums. Man vienalga, ka mēs soļojam uz divdesmit pirmo gadsimtu, man vienalga, ka šis ir tāds laiks. Man ir kauns.”

“Es tev varu pateikt, ka nav nekā, par ko kaunēties.” “Tātad man nav jākaunas?” Džo viegli savilka lūpas.

“Itin nemaz. Kāds izskatījās tavs darba grafiks?” “Saspringts, bet man patika.”

“Tava sabiedriskā dzīve?”

“Nekādas, bet man patika arī tas. Ak jā, un tieši to pašu varu teikt par savu seksuālo dzīvi. Es nebūt nejutos nomākta vai izslāpusi pēc vīrieša viņu trūkuma dēļ. Es daudz domāju par māti,” Džo lēnām bilda. “Es tagad esmu gandrīz tajā pašā vecumā kā viņa, kad pazuda, kad viss pārvērtās.”

Un tava dzīve sabruka, Kērbija nodomāja.

“Un tu prātoji, uztraucies, vai viss atkal mainīsies neatkarīgi no tavas gribas. Es neesmu psihiatre, Džo, tikai vecmodīga vispārējās prakses ārste. Tās ir draudzenes pārdomas. Ko viņi tev teica, kad izrakstīja no slimnīcas?”

“Es nezinu.” Džo sarosījās, saburzīdama zem sevis paklāto papīra paladziņu. “Es pati izrakstījos.”

“Skaidrs. Tu anketā neatzīmēji nekādas zāles.”

“Es arī nedzeru zāles. Un labāk nejautā, ko viņi man parakstīja. Es neko neesmu dzērusi. Negribu nekādas zāles - un negribu runāt ar psihiatru.”

“Labi, pagaidām mēs pret tavu slimību cīnīsimies ar vecajām labajām metodēm. Mēģināsim novērst jebkādus fiziskas dabas cēloņus. Es tev parakstīšu svaigu gaisu, atpūtu, regulāras ēdienreizes - un labu, drošu seksu, ja tev tāds ir pieejams,” Kērbija smaidīdama piebilda.

“Sekss manā dzīvē nav pats svarīgākais.”

“Nu, mīļā, tad tu neesi normāla.”

Džo pamirkšķināja acis, tad iesprauslojās, kamēr Kērbija ar spirtā samērcētu vati nomazgāja viņas elkoņa iekšpusi. “Paldies!”

“Par apvainojumiem nav jāmaksā. Un pēdējais medikaments manā receptē ir runāšana. Ar mani, ar ģimenes locekļiem, ar katru, kam vien tu vari uzticēties un kas tevī klausās. Nenorobežojies! Par tevi uztraucas un rūpējas. Kaut mazliet paļaujies uz citiem!” Pirms Džo paguva kaut ko bilst, Kērbija papurināja galvu. “Tavam brālim tu rūpi pat tik daudz, ka viņš ar varu atvilka tevi uz šejieni - uz vietu, no kuras viņš ir izvairījies kā no spitālības jau kopš brīža, kad es pārcēlos šurp dzīvot. Un, ja vien es kaut ko saprotu no cilvēku raksturiem, tad viņš tur, ārpusē, pašlaik staigā šurpu turpu, kaut ko murminādams, un ir pārbijies līdz nāvei no tā, ka es varētu iziet ārā, lai paziņotu, ka viņa māsai vairs atlikušas, ko dzīvot, tikai trīs nedēļas.”

“Tā gan viņam būtu laba mācība.” Džo smagi nopūtās. “Lai arī es pēc sarunas ar tevi jūtos labāk nekā jebkad pēdējo nedēļu laikā.” Tad piepeši viņas skatiens pielipa šļircei un acis iepletās platas jo platas. “Kāda joda pēc tas vajadzīgs?”

“Man vajag mazliet asiņu.” Notēmējusi adatu pret Džo vēnu, Kērbija plati pasmaidīja. “Varbūt gribi kliegt un palūkot, cik ilgā laikā tavs brālis iedrāzīsies šajā telpā?”

Džo novērsās un aizturēja elpu.

“To prieku gan es viņam nesagādāšu.”

Kad Džo bija atkal saģērbusies, Kērbija pasniedza viņai plakanu plastmasas pudelīti.

“Tie ir tikai vitamīni,” viņa mierināja. “Spēcīgas iedarbības. Ja tu sāksi normāli ēst, tev šie vitamīni arī vairs nebūs vajadzīgi. Bet pagaidām tie tev dos spēku. Es tev paziņošu, kad no laboratorijas saņemšu asins analīzes rezultātus, bet viss pārējais tev noteikti ir normas robežās.”

“Man liels prieks par to, tici man.”

“Tad izrādi šo prieku, parūpēdamās pati par sevi un izrunādamās ar mani, kad vien jūti tādu vajadzību.”

“Labi.” Džo vienmēr šķita mazliet dīvaini izrādīt pieķeršanos, tomēr viņa paspēra soli uz priekšu un noskūpstīja Kērbi-ju uz vaiga. “Es tā darīšu. Un es runāju nopietni. Es patiešām jūtos tik labi, kā sen nebiju jutusies.”

“Priecājos dzirdēt. Tikai ievēro dakteres Kērbijas norādījumus, un tu jutīsies arvien labāk.” Skaļi neizteikdama savas bažas, viņa izvadīja Džo uzgaidāmajā telpā.

Braiens atradās tieši tur, kur Kērbija bija domājusi, ka viņš atradīsies, nemierīgi soļodams šurpu turpu pa dzīvojamo istabu. Viņš apstājās un drūmi palūkojās uz abām sievietēm. Kērbija gaiši uzsmaidīja viņam.

“Jums, tēti, ir lieliska simt desmit mārciņas smaga meitenīte. Apsveicu!”

“Ļoti smieklīgi. Kas, pie joda, tev kaiš?” Braiens vērsās pie Džo.

Džo, pieliekusi galvu, samiedza acis.

“Iekod man!” viņa ierosināja, tad devās uz durvju pusi. “Es eju mājās. Paldies, ka iespiedi šā idiota iegribas savā saspringtajā dienas kārtībā, Kērbij.”

“Vai, es to cenšos darīt jau mēnešiem ilgi.” Kērbija ieķiķi-nājās, kad aiz Džo muguras aizvērās bīdāmās durvis.

“Es gribu zināt, kas kaiš manai māsai.”

“Šobrīd viņa pārcieš akūtu brāļa trūkumu. Lai gan gadījums ir ārkārtīgi smags, tomēr šai slimībai reti mēdz būt letāls iznākums.”

“Es gribu dzirdēt skaidru atbildi,” Braiens caur zobiem nošņāca, un Kērbija atzinīgi pamāja.

“Man ļoti patīk, kad tavā raksturā parādās cilvēciskas iezīmes.” Viņa pagriezās pret kafijkannu un nopriecājās, redzot, ka Braiens pa šo laiku paveicis vismaz kaut ko noderīgu un uzvārījis svaigu kafiju. “Labi, runāsim skaidru valodu. Vai negribi apsēsties?”

“Cik nopietni tas ir?” Braienam vēderā sāpīgi sarāvās.

“Pat ne tuvu tik slikti, kā tu acīmredzot esi iedomājies. Tu visu redzi melnās krāsās, vai ne? Kā jau īsts vīrietis.” Kērbijai aizrāvās balss, kad Braiens sāpīgi saņēma viņas roku.

“Man nav noskaņojuma klausīties šādas runas.”

“Labi, tātad mans asprātīgais ievads tevi neatslābinās.* Paies vēl pāris nedēļu, pirms saņemšu visu analīžu rezultātus, bet varu tev izteikt savu viedokli, kāds man radās pēc Džo pārbaudes. Džo ir pārgurusi. Viņa ir viegli aizkaitināma un cieš no stresa, un dusmojas uz sevi par to, ka ir viegli aizkaitināma un cieš no stresa. Viņai vajadzīgs tieši tas, ko tu man demonstrēji, ka spēj viņai dot. Atbalsts - pat tad, ja viņa visiem spēkiem tam spirinās pretī.”

“Un tas ir viss?” Pirmais atvieglojuma vilnis atslābināja spiedienu pakrūtē.

Kērbija uzgrieza Braienam muguru, lai ielietu sev kafiju.

“Ārsta un pacienta attiecībām jābūt konfidenciālām. Džo ir tiesības paturēt kaut ko noslēpumā un uzticēties man.”

“Džo ir mana māsa.”

“Jā, un personiski man ir prieks, redzot, ka tev šīs attiecības ir svarīgas. Es par to nebiju pārliecināta. Lūdzu!” Viņa iespieda Braienam rokā kafijas krūzi. “Viņa atbrauca uz mājām, jo viņai bija nepieciešamas mājas. Viņai bija nepieciešama ģimene. Tāpēc esi viņas ģimene! Tas ir viss, ko varu tev pateikt. Visam pārējam jānāk no viņas mutes.”

Braiens atkāpās, malkodams kafiju un pats to pat neapzinādamies. Labi, viņš domāja, vismaz Džo nav saslimusi ar tām mistiskajām nāvējošām slimībām, kuras viņš, gaidīdams māsu, izprātoja. Viņai tikai pietrūcis enerģijas. Tas nav vēzis vai smadzeņu audzējs.

“Labi.” Šoreiz viņš to sacīja skaļi. “Var jau būt, ka man izdosies piespiest Džo ēst regulāri un piedraudēt Leksijai, lai viņa neprovocē nemitīgos ķīviņus ar māsu.”

“Tu esi ļoti mīļš,” Kērbija nomurmināja.

“Nē, neesmu gan.” Viņš spēji nolika kafijas krūzi un atkāpās. Satraukums bija tieši tik daudz pierimis, lai viņš beidzot skaidri ieraudzītu Kērbiju. Smaidu nāras zaļajās acīs. To, kā viņa stāv, tik mierīga un pašpārliecināta. “Es tikai rūpējos pats par sevi. Es gribu atkal dzīvot savā ritmā, bet diezin vai man tas izdosies, kamēr Džo nebūs nomierinājusies.”

Kērbija piegāja viņam tuvāk, siltums strāvoja no viņas acīm.

“Melis. Krāpnieks. Muļķis.”

“Atkāpies!”

“Vēl ne.” Viņa pasniedzās Braienam pretī un aptvēra ar abām plaukstām vīrieša seju. Šoreiz viņš bija uzvandījis Kērbi-jā ne tikai iekāri, un viņa nespēja pretoties šīm jūtām. “Tu pieteici viņai vizīti pie manis, bet vēl neesi par to samaksājis.” Kērbija pastiepās uz pirkstgaliem. “Mani pakalpojumi nav lēti.” Un viņa uzspieda savas lūpas Braiena mutei.

Brīdī, kad viņš izbaudīja Kērbijas lūpas, viņa rokas nevilšus atradās uz viņas vidukļa.

“Es tev vēlreiz atkārtoju - atkāpies!” Braiens nolieca galvu, skūpstīdams viņu. “Kāpēc tu mani neklausi?”

Kērbijas elpa jau sāka aizrauties un iestrēga viņai plaušās. Fantastiska sajūta.

“Es esmu stūrgalvīga. Uzstājīga. Taisnprātīga.”

“Tu esi agresīva.” Braiena zobi iecirtās viņas apakšlūpā un parāva to. “Man nepatīk agresīvas sievietes.”

“Hmm... Patīk gan.”

“Nē, nepatīk.” Braiens piespieda Kērbijas muguru klāt galda malai, un viņa paša augums, karsts un tvīkstošs, piekļāvās cieši pie Kērbijas auguma, bet viņa mute stingri pielipa Kērbijas mutei un kāri tvēra to. “Tomēr es tevi gribu. Vai tagad esi apmierināta?”

Kērbija atlieca galvu, ievaidēdamās, kad Braiena lūpas taustīja ceļu lejup pāri viņas kaklam.

“Atvēli man piecas minūtes, lai es varētu atcelt pēcpusdienas vizītes, un mūs abus sagaida ekstāze. Braien, dieva dēļ, turi mani savās rokās!”

“Nebūs tik vienkārši.” Braiens ar zobiem knibināja Kērbijas ausi, kuras ļipiņā mirgoja sīks dimants, un nemierīgiem skūpstiem taustīja ceļu atpakaļ uz viņas lūpām, līdz Kērbija iecirta nagus viņam plecā. Iztēlē Braiens redzēja, kā paņem šo sievieti turpat, kur viņi abi stāv, atrauj vaļā savu rāvējslēdzēju, novelk Kērbijas glītās bikses un ietriecas viņā, piepildot šo izmisuma pilno vēlmi, šo netikumīgo tieksmi.

Taču Braiens viņai nepieskārās, neieguva viņu. Viņš tikai apspieda sevī briestošo sāpi un apturēja viņus abus. Viņš apvija roku Kērbijai ap kaklu un atlieca viņas galvu, līdz abu skatieni satikās. Kērbijas acis mirdzēja zaļas kā nemierīgi jūras ūdeņi, kas lūgtin lūdzas, lai tajos ienirst.

“Būs tā, kā es gribēšu. Tev ar to nāksies samierināties.”

“Paklau...” Viņas nervi trīsēja iekārē.

“Nē, viss ir skaidrs. Mēs beigsim arī šīs spēlītes. Tu varēji atkāpties, bet tu to neizdarīji. Nu viss notiks pēc mana prāta. Kad atgriezīšos, mēs pabeigsim, ko iesākām.”

Kērbija strauji elpoja, asinis pulsēja viņas dzīslās. Vienu mirkli viņa ienīda Braienu par to, ka viņš spēj ar tik vēsu un mierīgu skatienu raudzīties viņā.

“Vai tu domā, ka es nobijos?”

“Šaubos, vai tev ir tik daudz prāta, lai nobītos.” Viņš pasmaidīja rāmi un baisi. “Bet vajadzētu gan. Kad atgriezīšos,” Braiens atkārtoja un atkāpās projām no Kērbijas. “Un tad man būs vienalga, vai tu esi vai neesi tam gatava.”

Kērbija nomierinājās un mēģināja atgūt kaut nedaudz lepnuma.

“Klausies, tu uzpūtīgais nelieti!”

“Pareizi!” Braiens devās uz durvju pusi, klusībā lūgdams Dievu, kaut viņš paspētu iziet ārā, pirms sāk skaļi vaidēt neprātīgās alkās pēc šīs sievietes. Viņš vēl pēdējo reizi paskatījās uz Kērbiju, pārlaizdams skatienu viņas izspūrušajiem, saules pielijušajiem matiem, acīm, kurās dzirkstīja bīstamas jūtas, un no viņa skūpstiem joprojām pietūkušajai mutei. “Es ieteiktu tev savest sevi kārtībā, dakterīt. Nupat piebrauca nākamais pacients.”

Viņš izgāja ārā, ļaujot aiz sevis aizcirsties bīdāmajām durvīm.

13

Mazā Kaisles kotedža bija gandrīz pa ceļam uz Svētnīcu. Jebkurā gadījumā, Džo prātoja, ķerdamās pie vissīkākā salmiņa, lai attaisnotu savu rīcību, pastaiga viņai nāks vienīgi par labu. Varbūt viņa varētu pafotografēt upi pēcpusdienā, paskatīties, cik daudzas savvaļas puķes jau uzziedējušas. Un, tā kā viņa ies tur garām, būtu nepieklājīgi vismaz neieiet sasveicināties.

Turklāt - tas taču ir viņas ģimenes īpašums.

Džo pat izdomāja, kā paskaidrot, ka tāpat vien gājusi garām, domās izmēģināja, kā varētu skanēt nepiespiests tonis un balss intonācija, to sakot. Tāpēc viņa jutās diezgan muļķīgi, kad, sasniegusi kotedžu, ieraudzīja, ka pagalmā nav Neita-na džipa.

Džo mirkli pastāvēja kāpņu pakājē, cīnīdamās pati ar sevi, tad strauji, lai nepagūtu pārdomāt, uzgāja pa pakāpieniem augšā. Nekas jau nenotiks, ja viņa ieslīdēs iekšā kotedžā -tikai uz mirkli - un atstās Neitanam zīmīti. Viņa taču nevienu neiztraucēs un neko neokšķerēs. Viņa tikai grib... Nolādēts, durvis bija aizslēgtas.

Nākamais trieciens. Ļaudis Kaisles salā reti slēdza durvis. Džo pārņēma pārāk spēcīga ziņkāre, lai viņa domātu par labajām manierēm. Viņa piespieda seju pie stikla paneļa un mēģināja kaut ko saskatīt iekšā.

Uz garā galda virtuves daļā stāvēja neliels klēpjdators, mulsinoši kārtīgi aizvērts ciet. Blakus tam atradās printeris. Turpat netālu bija sakrauti gari cilindri, kuros, pēc Džo domām, atradās projekti un rasējumi. Viena liela balta papīra loksne bija attīta vaļā un stūros nostiprināta ar šķīstošās kafijas kārbu, pelnutrauku un divām krūzēm. Taču, lai arī kā Džo pūlētos izsliet vai grozīt galvu, viņa nespēja saprast, kas uz tās rakstīts.

Galu galā tā nav mana darīšana, viņa sev atgādināja, sasprindzinādama redzi, lai kaut ko tomēr ieraudzītu. Viņai aiz muguras sakustējās lapas, un Džo strauji atkāpās un paskatījās pār plecu. Savvaļas tītars ar skaļu buldurēšanu atrāvās no zemes un gāzelēdamies pacēlās spārnos. Džo atvieglota pavadīja putnu ar skatienu, piesizdama roku pie trīsošās sirds. Tas tik būtu joks, ja Neitans pats pēkšņi iznāktu no koku aizsega un pieķertu viņu spiegojam pie savas mājas.

Džo atgādināja sev, ka viņai ir pilnas rokas darāmā, neskaitāmas vietas, uz kurām viņa varētu doties. Nebija taču tā, ka viņa būtu speciāli gājusi satikt Neitanu. Gandrīz nebija.

Varbūt tā bija labāk, ka Neitana nav mājās, Džo pati sev iegalvoja, steigdamās lejā pa pakāpieniem un projām no kotedžas. Iedama gar upes līkumu pa Palmu taku, viņa sasniedza ēnaino vietu, kur muskatvīnogas un jaunās papardes bija saaugušas tik biezi, ka vairāk atgādināja zaļojošus džungļus, ne vairs meža stūrīti.

Viņai nebija vajadzīgas problēmas, sarežģījumi, kādus šajā brīdī viņas dzīvē varēja ienest Neitans Deleinijs. Viņa tieši šobrīd mēģināja atkal nostāties uz savām kājām.

Ja viņa turpinās šīs attiecības, viņai nāksies Neitanam izstāstīt... visu. Un, ja viņa izstāstīs, viņu attiecībām pienāks gals. Kurš gan grib atvaļinājuma laikā sapīties ar jukušu sievieti?

Taka izliecās, iesliecoties palmu birzītē, kurai par godu tā bija ieguvusi savu nosaukumu. Džo vēlreiz izdzirdēja tītara buldurēšanu un stiepto, melodisko ķauķa dziesmu. Fotoaparāta soma kuļājās pret gurnu, un Džo pielika soli, domās strīdēdamās pati ar sevi.

Tātad, neko neuzsākdama, viņa aiztaupa abu laiku un liekus uztraukumus.

Pie velna, kāpēc viņš nebija mājās?

“Klusu!” Džifs ar roku aizklāja Leksijas muti, izdzirdējis soļus izcirtuma malā uz takas, ko ieskāva biezi saauguši ozoli un palmas. “Kāds iet mums garām,” viņš čukstēja.

“Vai!” Vienā acumirklī Leksija pagrāba savu blūzi un piespieda to pie krūtīm. “Man likās, tu apgalvoji, ka Neitans esot aizbraucis uz kontinentu.”

“Tā arī ir. Es viņu satiku ceļā uz prāmi.”

“Tad kurš... ak!” Leksija, paglūnējusi caur palmu zariem, ieķiķinājās. “Tā taču ir Džo. Kā parasti, izskatās neapmierināta ar visu pasauli.”

“Klusu!” Džifs parāva Leksijas galvu uz leju sev līdzās. “Es negribētu, lai tava māsa mani satiek ar nolaistām biksēm.”

“Bet tev ir tik jauks...” Leksija satvēra viņu, un, visiem spēkiem cenzdamies apslāpēt smieklus, abi cīkstējās, kamēr Džo pagāja garām.

“Tu esi slikta meitene, Leksa.” Džifs piespieda Leksiju pie zemes un, plati smaidot, ieskatījās viņai sejā. Viņa joprojām nebija noņēmusi krūšturi, un Džifs izbaudīja patīkamo sajūtu, kādu izraisīja slidenā auduma pieskāriens viņa krūtīm. “Interesanti, ko es būtu teicis, ja viņa nāktu uz šo pusi?”

“Ja viņa nesaprot, kā to dara, tad ir pēdējais laiks viņai to parādīt.”

Papurinājis galvu, Džifs noliecās un noskūpstīja Leksijas degungalu.

“Tu pret savu māsu izturies pārāk bargi.”

“Es izturos pārāk bargi?” Leksija iesprauslājās. “Varbūt paskatīsimies uz to lietu no otras puses. Tā būtu daudz precīzāk teikt.”

“Labi, varbūt jūs viena pret otru esat pārāk bargas. Man izskatās, ka Džo pēdējā laikā ir smagi klājies.”

“Viņas dzīve ir tieši tāda, kādu viņa to vēlas,” Leksija sabozusies iebilda, tīdama ap pirkstu Džifa matu cirtu. “Džo ir viņas darbs, ceļojumi. Ļaudis aiz sajūsmas spiedz, aplūkojot viņas darbus, it kā tie būtu kādi jaundzimušie. Citi tos studē gluži kā mācību grāmatas. Un viņa pelna kaudzēm naudas, pietiekami, lai viņai nevajadzētu uztraukties par kaut kādiem fondiem un pensijām.”

Mīlestība pārņēma Džifu, un viņš ar pirkstgaliem viegli pārvilka Leksijai pār zodu.

“Mīļā, degt greizsirdībā pret Džo ir pavisam muļķīga laika izšķiešana.”

“Greizsirdībā?” Šausmās par tādu apvainojumu Leksijas acis iezvērojās. “Kāpēc gan, pie joda, man vajadzētu būt greizsirdīgai uz Džo Elenu?”

“Tieši tā.” Džifs noskūpstīja viņu - pavisam viegli, vieglītēm. “Jūs abas tiecaties pēc viena un tā paša. Jūs abas esat tik atšķirīgas kā diena un nakts, un atšķirīgi ir paņēmieni, ar kādiem jūs tiecaties to sasniegt, bet mērķis jums abām ir viens.”

“Tiešām?” Leksijas balss skanēja vēsi un līdzeni. “Un kāds tad tas mērķis varētu būt?”

“Būt laimīgām. Tieši to pašu vēlas lielākā daļa cilvēku. Kaut ko sasniegt dzīvē. Tikai tāpēc vien, ka viņa to ir paspējusi izdarīt pirms tevis, tev tas nekļūst mazāk svarīgi. Galu galā viņai tomēr bija trīs gadu starta izrāviens.”

Tas Leksiju nenomierināja. Viņas balss no mierīgas pārvērtās pavisam ledainā.

“Es nesaprotu, kāpēc tu mani atvedi šurp, ja gribēji vienīgi parunāt par manu māsu.”

“Mīļā, tu atvedi mani.” Džifs pasmaidīja un turpināja spiest viņu ar savu augumu pie zemes, par spīti tam, ka Leksija nikni grozījās un pūlējās izrauties. “Ja es pareizi atceros, tu atskrēji uz Smilšu pils kotedžu, kur es darīju savu darbu -mainīju moskītu tīklus. Tu iečukstēji man kaut ko ausī, un, tā kā tev somā bija līdzi šī sega, ko tad nabaga vīrietis vairs varēja iesākt?”

Leksija izslēja zodu un sarauca uzacis.

“Ak, bet es nesaprotu, Džif! Ko tad gan nabaga vīrietis var iesākt tādā situācijā?”

“Laikam vajadzēs tev parādīt.”

Džifs nesteidzās, liekot Leksijai zaudēt spēkus un notrīsēt. Iepriekšējā naktī viss gāzās pār viņu karstā straumē. Iekāre pieveica tieksmi pēc baudas, bauda nomāca iekāri. Taču šodien vēsajā āra gaisā un pustumsā Džifa rokas kustējās pavisam lēni, tulznas maigi skrāpēja Leksijas ādu, pirksti te piespiedās, te atslāba. Lai gan viņa lūpas dega kvēlē, tās nesteidzās. Tās atkal un atkal atgriezās pie Leksijas mutes, it kā viņam būtu vajadzīgs nemitīgi izjust viņu.

Leksija nopūtās, skaņa izlauzās kaut kur no pašiem auguma dziļumiem.

Leksiju varēja pavedināt un iegūt. Džifs gan vienu, gan otru iespēju bija gaidījis veselu mūžību - veselu mūžību bija alcis ieraudzīt, kā Leksija ļaujas pavedināšanai un atdodas. Itin viss viņā Džifam šķita neizmērojami dārgs. Tagad viņš varēja meitenei to parādīt - sprīdi pa sprīdim. Drīz pienāks diena, kad viņš to pateiks - vārdu pa vārdam.

Kad viņš ieslīdēja Leksijā, viņa saldi ievaidējās, sveikdama Džifu sevī. Viņš cieši apņēma Leksijas augumu, lai vairāk dotu un vairāk ņemtu, un viņa kustības bija tikpat rāmas un rimtas kā upes tecējums abiem līdzās.

Leksija ievaidējās, kad Džifs nolieca galvu, lai maigi iekostos un sūktu viņas krūtis.

“Tu pirmā,” Džifs murmināja. “Lai es tevi redzu.”

Leksija vairs nespēja apstāties. Viņa ļāvās baudai kā bezsvara lapa, kas šūpojas upes straumē. Orgasms pārplūdināja viņas būtni, viņa šūpojās tajā nebeidzami ilgi, patīkami un dziļi. Viņa tik tikko spēja izdvest Džifa vārdu.

Džifa mute jau atkal atgriezās pie viņas lūpām, un viņš iztukšoja sevi.

“Ak...” Viņa nespēja pateikt neko vairāk, kad Džifs apvēla viņu uz vēdera un pieglauda viņas galvu sev pie krūtīm. Viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi tādu kulmināciju - tādu, kura ar zīdainu roku pārklāj visu augumu līdz pat kāju pirkstiem.

Bet likās, ka Džifs nemaz nav zaudējis savaldīšanos, ka viņš labi apzinās Leksijas vēlmes. Tikai viņa sirds dobjā duna zem Leksijas vaiga liecināja, ka viņš arī bijis tikpat aizrāvies.

Leksija atkal pasmaidīja un pieskārās ar lūpām Džifam pie krūtīm.

“Tu gan laikam esi daudz trenējies.”

Džifs vēl nevēra acis vaļā, bet izbaudīja gaisa plūsmu sev uz sejas un Leksijas matu pieskārienu savai rokai.

“Es ticu, ka jebkura prasme vai iemaņa jāattīsta tik ilgi, līdz tā sasniedz pilnību.”

“Es teiktu, ka tu esi sasniedzis pilnību.”

“Es tevi esmu gribējis visu savu mūžu, Leksij.”

Dzirdot, kā Džifs to pasaka, tik vienkārši, tik nepiespiesti, viņā kaut kas notrīsēja. Acumirkļa jūtu uzplūdā Leksija izslēja galvu un, paskatījusies uz Džifu, juta, kā šis kaut kas jau atkal notrīs.

“Man liekas, ka dziļi sirdī arī es tevi vienmēr esmu gribējusi.”

Kad Džifs atvēra acis, no šā skatiena Leksijai izkalta mute, un viņa viltīgi pasmaidīja.

“Bet tu biji tik kaulains.”

“Tev galīgi nebija krūšu.” Leksija iesmējās, kad Džifs, izrunādams šos vārdus, pasniedzās un saņēma plaukstā viņas krūti. “Viss mainās.”

Leksija pietrūkās augšā un uzsēdās jāteniski virsū Džifam.

“Turklāt tu mani raustīji aiz matiem.”

“Tu man kodi. Man uz kreisā pleca joprojām redzamas tavu zobu pēdas.”

Iesmējusies Leksija atmeta atpakaļ matus. Droši vien nebūs viegli saķemmēt savēlušos matus, bet Leksijai nācās atzīt, ka izvēlējusies to pareizu sakārtojumu.

“Nevar būt.”

“Es tev gan rādīšu, kā nevar būt. Mamma to sauc par Hetaveju zīmi.”

“Palūkosim!” Leksija pavilka Džifu sev tuvāk, līdz viņš padevās un pievēlās viņai blakus. Leksija skatījās un miedza acis, lai gan viņa skaidri varēja saredzēt sīko, balto brūcīti. Viņas atstātā zīme. Leksiju pārņēma savāds satraukums, apzinoties, ka Džifs nēsā sev līdzi kaut ko no viņas. “Kur? Es neko neredzu.” Leksija pievirzījās tuvāk. “Ak, tu runā par to sīko skrambiņu. Paklau, tā nu gan ir sīkums. Tagad es varētu atstāt daudz redzamākas zīmes.”

Pirms Džifs paguva aizstāvēties, Leksija iecirta zobus viņa plecā. Džifs iekliedzās, nometa Leksiju un sāka ripināties, līdz viņi abi bija cieši ietinušies segā. Džifs satvēra Leksiju - satvēra tā, ka viņai jau atkal aizrāvās elpa no smiekliem un iekāres, kas no jauna modās viņā.

“Es teiktu, ka pienācis laiks arī man atstāt kādu zīmi.”

“Neuzdrošinies man iekost, Džif!” Leksija smējās un cīnījās, ripodama uz priekšu un atpakaļ. “Vai! Nolādēts!”

“Es tev vēl neiekodu.”

“Labi jau labi, bet kaut kas man tomēr iekoda.”

Džifs rīkojās ātri, viņa iztēle veidoja vīzijas par to, kā viņš varonīgi cīnās un pāršķeļ uz pusēm čūskas. Viņš pavēla sānis Leksiju, pielēca kājās, ar vienu zibenīgu kustību satvēra Leksiju un uzrāva kājās arī viņu. Leksijai mute palika vaļā, ieraugot Džifa acu skatienu, piepeši tik aukstu un bargu, pētām zemi.

“Nudien!” Tas bija viss, ko Leksija spēja izdabūt pār lūpām, un viņas romantiski noskaņotā sirsniņa krūtīs notrīsēja.

Nekas neložņāja un nerāpoja pie viņu kājām. Taču Džifs pamanīja uzzibsnījam sudrabu. Viņš pagrieza Leksiju ar muguru pret sevi. Tikko manāma sarkana švīka stiepās pāri maigajai ādai uz lāpstiņas.

“Tu vienkārši uz kaut kā uzgūlies, tas arī viss.” Džifs viegli noskūpstīja švīku, tad noliecās, lai paceltu sudraba kareklīti. “Auskars.”

Spožām acīm Leksija paliecās atpakaļ, lai pamasētu niecīgo pušuma vietu. Redz, kā viņš pacēla mani, it kā es būtu tikai nieka spalviņa, viņa sapņaini prātoja. Un viņš stāvēja, turēdams Leksiju, it kā sargādams viņu no uguns spļāvēja pūķa.

Pirms viņa paguva pievērst uzmanību auskaram, kuru Džifs turēja rokā, viņas iztēlē uzpeldēja Lanselota tēls un miglā tītas pilis. Tad viņa pamanīja auskaru - spožu sudraba zvaigznīšu virteni.

“Tas ir Džinijas.” Viegli raukdama uzacis, Leksija pasniedzās un izņēma auskaru Džifam no rokām. “Tas ir no viņas mīļāko auskaru pāra. Interesanti būtu zināt, kā tas te gadījies.”

Džifs, savilcis uzacis augšup, domīgs pakustināja tās.

“Laikam jau mēs neesam pirmie, kuri mežu izmanto ne tikai pastaigām brīvā dabā.”

Iesmējusies Leksija apsēdās uz segas un rūpīgi nolika auskaru sev līdzās, pirms sniedzās pēc krūštura.

“Iespējams, ka tev ir taisnība. Lai gan līdz šejienei no nometnes un viņas kotedžas ir diezgan tālu jāiet. Vai viņai tie pagājušajā naktī bija ausīs?”

“Es nepievēršu pārāk lielu uzmanību savas māsīcas auskariem,” Džifs dzedri paziņoja.

“Esmu gandrīz pārliecināta...”

Leksija domās aizklīda uz iepriekšējo vakaru, mēģinādama atsaukt atmiņā notikumus. Džinija bija ģērbusies koši sarkanā kreklā ar sudraba pogām un baltos, apspīlētos džinsos ar gliemežvākiem rotātu jostu. Un - jā, kā tad, Leksija domāja, gandrīz noteikti viņai ausīs bija mīļākie sudraba zvaigžņu ka-reklīši. Džinijai ļoti patika, kā tie trīsuļo, uztverdami gaismas staru rotaļas.

“Labi, tam nav nozīmes. Es to viņai aiznesīšu. Ja vien atradīšu.”

Džifs apsēdās, lai uzvilktu kreklu.

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Laikam jau viņa vakar pie ugunskura atradusi kādu superīgu vīrieti. Šorīt viņa pat neparādījās darbā.”

“Kā tu to domā - neparādījās? Džinija vienmēr parādās.”

“Bet šorīt neparādījās. Kad ierados uz rīta maiņu, dzirdēju, ka mājā par to bija sacelts pamatīgs tracis.” Leksija parakņājās somā, izvilka matu suku un tūdaļ uzsāka grūto pinku likvidēšanas procesu. “Vai, nolādēts! Nometnē vairāki atpūtnieki ieradās un tikpat daudzi gribēja doties projām, un Dži-nijas nav. Keita aizsūtīja uz turieni tēti kopā ar Džo, lai viņi tiek ar visu galā.”

Džifs uzvilka džinsus un piecēlās kājās, lai aiztaisītu rāvējslēdzēju.

“Vai viņi pārbaudīja Džinijas būdu?”

“Es pabeidzu savu darbu pirms viņu atgriešanās, bet droši vien viņi to izdarīja. To nu gan es tev varu droši apgalvot, ka Keita bija pamatīgi uztraukusies.”

“Tas nemaz neizskatās pēc Džinijas. Viņa ir traka, bet nekad neatstās Keitu tādā ķezā.”

“Varbūt viņa ir slima.” Leksija virpināja auskaru pirkstos,

tad iebāza to mazo šortu kabatā, kurus bija uzvilkusi, lai Džifu padarītu vēl neprātīgāku. “Viņa diezgan pamatīgi pie-tempās tekilu.”

Džifs piekrītoši pamāja, lai gan labi zināja, ka pat tad, ja Džiniju moka drausmīgas paģiras, viņa dara savu darbu vai arī pati sameklē sev kādu aizvietotāju. Viņš atcerējās, kā Dži-nija izskatījās, tumsā streipuļodama pa pludmali, mādama viņam un Leksijai ar roku un sūtīdama gaisa skūpstus.

“Es iešu viņu apraudzīt.”

“Izdari gan tā!” Leksija piecēlās, izbaudīdama skatienu, ar kādu Džifs pievērsās viņas kājām. “Un varbūt pēc tam...” Viņa apvija puisim rokas, slidinādama plaukstas uz augšu pāri viņa mugurai. “Tu atnāksi apraudzīt mani.”

“Es par to domāju. Biju iecerējis iegriezties viesnīcā un paēst tur vakariņas. Ļaut, lai tu mani... apkalpo.”

“Ak!” Leksija kā kaķis uzmeta lūpu un atkāpās, lēnām saņemdama garos, cirtainos matus. “Vai tu tiešām tā biji iecerējis darīt?”

“Jā. Un tad man ienāca prātā, kā būtu, ja es pēc vakariņām vienkārši iemaldītos augšējā stāvā, varbūt ieklīstu tieši tavā istabā. Pārmaiņas pēc mēs varētu pamēģināt to darīt gultā.”

“Labi.” Leksija nolaizīja augšlūpu. “Var gadīties, ka es šovakar būšu brīva - atkarībā no tā, cik daudz dzeramnaudas tu man iedosi.”

Džifs pasmaidīja un satvēra viņas tikko samitrinātās lūpas skūpstā, kas pilnīgi atbruņoja meiteni.

Atkal atguvusi elpu, Leksija lēni nopūtās.

“Tas patiešām bija labs sākums.” Viņa noliecās, lai salocītu segu, apzināti pagriezdamās pret Džifu tā, lai vēl vairāk paķircinātu viņu ar stingro, apspīlētajos šortos iekļauto dupsī-ti, tad pagriezās pret viņu ar seju. “Es tevi patiešām... lieliski apkalpošu.”

Līdz brīdim, kad Džifs iekāpa savā mašīnā un devās pa ceļu uz nometnes teritoriju, viņa sirds ritms bija gandrīz atgriezies normas robežās. Tā sieviete^nu gan bija spējīga, viņš prātoja, un dzīve kopā ar viņu būs viens vienīgs nebeidzams

piedzīvojums. Džifs nedomāja, ka Leksija jau būtu gatava pielāgot visu savu dzīvi viņam, taču viņš bija nolēmis to panākt.

Viņš uzsmaidīja pats sev un uzgrieza radio skaļāk, ļaujot Klintām Blekam aurot skaļruņos. Viņš to visu jau bija izplānojis. Uzmanības parādīšana - kura, pēc viņa domām, izdevās brīnišķīgi. Bildinājums, kāzas, visa dzīve.

Tiklīdz viņš pārliecinās Leksiju, ka tieši viņa ir tā, kura Džifam nepieciešama, viss notiks pēc viņa prāta. Bet pirms tam viņi paspēs viens otram parādīt īstas baudas virsotnes.

Džifs iegrieza mašīnu nometnes teritorijā, nedaudz saraukdams pieri, ieraugot Džinijas vietā sarga būdā sēžam pusaudzi.

“Sveiks, Kolin!” Džifs nobremzēja un izliecās pa mašīnas logu. “Tad tu šodien te saimnieko?”

“Tā izskatās.”

“Vai neesi redzējis Džiniju?”

“Ne smakas no viņas.” Pusaudzis baudkāri piemiedza aci. “Beidzot laikam noķērusi kādu īstu veci.”

“Jā.” Bet Džifam pakrūtē neviļus sagriezās. “Iešu aplūkošu viņas būdu. Paskatīšos, kas tur īsti noticis.”

“Dari, kā zini.”

Džifs brauca pavisam lēni, paturēdams prātā iespēju, ka piepeši kāds bērns var izskriet mašīnai priekšā. Tagad, kad vasara jau stāvēja pie sliekšņa, Džifs labi saprata, ka nometnē parādīsies arvien vairāk ļaužu, tie pārplūdinās visu teritoriju, kotedžas, klās dvieļus pludmalē. Tie, kuri dzīvo kotedžās, pusi dienas cepināsies saulē, tad atgriezīsies mājās un audzēs savus rēķinus līdz maksimālai iespējamai robežai. Un tas nozīmēja, ka Džifam būs darba pilnas rokas, mainot caurules.

Džifam jau nebija nekādu iebildumu to darīt. Tas bija labs, godīgs darbs. Un, lai gan viņš šad tad sapņoja par kaut ko nopietnāku, atbildīgāku, viņš tomēr cerēja, ka reiz pienāks īstais laiks.

Džifs piebrauca pie Džinijas mājas un izkāpa no mašīnas. Viņš cerēja, ka atradīs Džiniju gultā vaidot, ar auksta ūdens kompresi uz galvas. Tikai tā varētu izskaidrot savādo klusumu. Kad Džinija bija mājās, viņa vienmēr skaļi uzgrieza radio,

ieslēdza televizoru, pašas balss skandēja dziesmas vai strīdējās ar kādu no televīzijas šovu vadītājiem. Tieši tās bija pārraides, kuras Džinijai patika vislabāk. Trokšņi priecīgi savijās kopā. Džinija vienmēr apgalvoja, ka tā viņa nejūtoties vientuļa.

Taču šoreiz Džifs dzirdēja vienīgi palmu zaru plīkšķēšanu vējā un varžu dobjo kurkstēšanu ūdenī. Viņš piegāja pie būdas durvīm un, tā kā jutās šeit gluži kā savās mājās, pat nepūlējās pieklauvēt.

Viņš gandrīz palēcās gaisā, kad, atvēris durvis, aiz tām ieraudzīja vīrieša stāvu.

“Ak Jēzus, Brai, tu mani pārbiedēji līdz nāvei.”

“Piedod!” Braiens viegli pasmaidīja. “Es dzirdēju, ka piebrauc mašīna, un iedomājos, ka varbūt tā ir Džinija.” Viņa skatiens pārslīdēja pār Džifa plecu. “Cik noprotu, viņa nav kopā ar tevi, vai ne?”

“Nē, es tikai dzirdēju, ka viņa nav ieradusies darbā, un atbraucu palūkoties, kas noticis.”

“Viņas šeit nav. Neizskatās, ka viņa šodien te būtu bijusi, lai gan nekad neko nevar zināt.” Braiens paraudzījās pār plecu Džinijas istabā. “Šī sieviete jau plosās kā veselas trīs pusaudzes kopā.”

“Varbūt viņa ir kādā no sektoriem.” Braiens palūkojās uz cieši ap zeltainajiem purva zāles kumšķiem saaugušajiem kokiem. Pirms tālā ceļa pāri Atlantijas okeānam dumbrājā elpu atvilka pīļu pāris. Purva vanags laiski riņķoja virs viņu galvām. Netālu no šaurās takas, kam pāri stiepās zirnekļa tīkli, priecīgi lidinājās taureņi.

Taču nekur neredzēja ne mazāko norādi uz to, ka šo salas daļu apdzīvotu arī kāda cilvēciska būtne.

“Es novietoju mašīnu netālu no pirmā sektora, tad līkumodams nācu uz šejieni. Visur apjautājos par Džiniju, bet neviens no tiem cilvēkiem, kurus man laimējās sastapt, kopš vakardienas nav viņu redzējis.”

“Kaut kas nav labi.” Džifs juta, kā nelabuma sajūta vēderā pāraug trulā sāpē. “Brai, kaut kas nav labi.”

“Es tev piekrītu. Ir jau pāri diviem. Pat tad, ja viņa būtu pavadījusi nakti kaut kur citur, līdz šim laikam viņai jau vajadzēja parādīties.” Satraukums aizžņaudza Braienam kaklu, spieda viņu pie zemes. Viņš izklaidīgi paberzēja kaklu ar roku un vēlreiz ieskatījās Džinijas būdas nekārtībā. “Man liekas, ka jāzvana, lai uzsāk viņas meklēšanu.”

“Es ieiešu pie mātes un pastāstīšu viņai. Viņa paspēs piezvanīt uz pusduci dažādu vietu, pirms mēs paspēsim attapties. Nāc, es tevi aizvedīšu līdz tavai mašīnai.”

“Labprāt.”

“Vakar viņa bija pamatīgi piedzērusies,” Džifs piebilda, apsēzdamies pie stūres. “Es redzēju - mēs ar Leksiju redzējām. Mēs bijām ūdenī... peldējāmies,” Džifs stomījās un uzmeta ašu skatienu Braienam.

“Peldējāties - jā.”

Džifs mirkli nogaidīja, tad pielika roku pie cepures naga. “Kā lai es tev pasaku, ka guļu ar tavu māsu?”

“Man liekas, ka tu to izdarīji tieši tā, kā vajag. Tikai mēle šajos apstākļos diez ko negrib mani klausīt un izteikt apsveikuma vārdus.”

“Vai gribi zināt, kādi ir mani nodomi attiecībā uz Leksiju?”

“Negribu.” Braiens pacēla roku. “Tik tiešām, nemaz, nemaz negribu.”

“Es viņu precēšu.”

“Nu es vairs nekad nespēšu izrunāt vārdu “apsveicu!”.” Sarosījies savā sēdeklī, Braiens veltīja Džifam pavisam mierīgu skatienu. “Vai esi galīgi sajucis?”

“Es viņu mīlu.” Džifs ieslēdza atpakaļgaitu. “Vienmēr esmu mīlējis.”

Braiens gara acīm skatīja ārkārtīgi dzīvu ainu, kā Leksija ar vienu kājas spērienu līksmi raida Džifa joprojām asiņojošo sirdi lejā no klints.

“Tu esi pieaudzis cilvēks. Laikam jau tu saproti, ko dari.” “Tieši tā, tāpat kā zinu arī to, ka ne tu, ne arī kāds cits jūsu ģimenē Leksiju nemūžam nenovērtēs.” Džifa parasti tik maigajā balsī ieskanējās asāka nots, un Braiens, to dzirdot, sarauca uzacis. “Viņa ir gudra, viņa ir spēcīga, viņai ir lāga sirds, un, ja atmet visas tās muļķības, kuras ir viņas raksturā, Leksija ir tik uzticama, cik vien iespējams.”

Braiens smagi nopūtās. Turklāt Leksija ir pārgalvīga, im-

■

pulsīva un domā tikai par sevi. Tomēr Džifa vārdi bija aizskāruši kādu stīgu un likuši Braienam nokaunēties.

“Tev taisnība. Un, ja nu kāds ir spējīgs uzspodrināt tieši viņas labākās īpašības, tad es teiktu, ka neviens cits to neizdarīs labāk par tevi.”

“Es viņai esmu vajadzīgs.” Džifs paplikšķināja ar pirkstiem pa stūri. “Es būtu tev ļoti pateicīgs, ja tu neko neteiktu Leksai. Mēs tik tālu vēl neesam tikuši.”

“Tici man, es jau nu ar Alekšu gan vismazāk pārrunāju viņas mīlas lietas.”

“Jauki. Tātad es mazliet novirzījos no temata. Kā jau sacīju, es vakar Džiniju redzēju. Tas varētu būt bijis ap pusnakti. Es gan nepievērsu īpaši lielu uzmanību laikam. Viņa gāja pa piekrasti uz dienvidiem - apstājās un pamāja mums ar roku.”

“Vai viņa bija viena?”

“Jā. Teica, ka gribot izvēdināt galvu. Es neredzēju viņu nākam atpakaļ, bet es kādu brītiņu biju, hmm, zināmā mērā aizņemts.”

“Ja viņa būtu pludmalē nomirusi, līdz šim brīdim kāds viņu jau būtu atradis, tātad vai nu viņa atgriezās, vai arī aizgāja pāri kāpām.”

“Mēs atradām viņas auskaru izcirtumā netālu no Svētnīcas.”

“Kad?”

“Pirms kāda brīža,” Džifs paskaidroja, piebraukdams blakus Braiena mašīnai. “Mēs ar Leksiju...”

“Ak, lūdzu, rimsties! Kas tad jūs esat, trusīši, vai?” Braiens papurināja galvu. “Vai esi pārliecināts, ka tas bija Džinijas auskars?”

“Leksija bija pārliecināta - turklāt viņa apgalvoja, ka vakar tie bijuši Džinijai ausīs.”

“Tas nu ir kaut kas tāds, ko Leksa noteikti ievēroja. Taču dīvaini, ka Džinija izvēlējusies doties uz mājām caur izcirtumu.”

“Arī es nodomāju to pašu. Tomēr var gadīties, ka līdz tam laikam viņa jau bija ar kādu kopā. Tas nu nemaz neizskatītos pēc Džinijas, ja viņa būtu aizgājusi no ballītes, nesagaidot beigas, - ja vien viņai nebija padomā kāda cita ballīte.”

“Nekas visā šajā lietā neizskatās pēc Džinijas.”

“Es sāku uztraukties, Braien.”

“Jā.” Braiens izkāpa no Džifa mašīnas, tad pagriezās pret to un ieliecās pa logu. “Ej saki, lai tava māte sāk zvanīt. Es aizbraukšu uz prāmja piestātni. Kas zina, varbūt Džinija satika savu sapņu vīrieti un aizlaidās uz Savanu.”

Līdz pulksten sešiem jau bija uzsākta visplašākā mēroga meklēšana. Pa meža takām, nelīdzeniem celiņiem uz ziemeļu pusi, lejup, visgarām pludmalei un gar līkumotajām taciņām muklājā. Daži meklētāji atcerējās kādu citu meklēšanu, kad tika dzītas pēdas citai sievietei.

Divdesmit gados atmiņas nebija pagaisušas. Un, meklēdami Džiniju, ļaudis sačukstējās par Anabellu.

Varbūt viņa aizgājusi tieši tāpat kā Bella. Tā daži domāja. Var jau būt, ka Džinijai ieniezējās pēdas un viņa nolēma tās pakasīt. Pendltonu meitene jau vienmēr bija gluži traka. Nē, ne jau Anabella, daži skaidroja, bet Džinija. Anabella bija klusie un dziļie ūdeņi, bet Džinijai gan vējš svilpoja galvā.

Taču nu viņas abas tik un tā bija prom.

Neitans izdzirdēja kādu sarunu, piestātnē kraudams ceļasomas mašīnā.

Sirds sāka sisties ātrāk, smagāk. Vēderā viss sagriezās. Neitans dzirdēja te šur, te tur pieminam Anabellas vārdu, un tas zvanīja viņam ausīs. Neitans atgādināja sev, ka viņš ieradies šeit tieši tādēļ, lai ieskatītos acīs patiesībai, tomēr, atbraucis šurp, centies to aizmirst. Viņš nezināja, cik ilgi vēl viņam tas izdosies. Vai viņš spēs dzīvot neatkarīgi no tā, kādu lēmumu pieņems.

Viņš brauca uz Svētnīcu.

Viņš sastapa Džo sēžam uz lielās mājas durvju pakāpieniem, viņa bija atspiedusi galvu pret augšā saslietiem ceļgaliem. Džo pacēla skatienu, kad izdzirdēja piebraucam džipu, un Neitans viņas acīs ieraudzīja visus rēgus, kuri viņu vajāja.

“Mēs viņu nekur nevaram atrast.” Džo saknieba lūpas. “Džiniju.”

“Es dzirdēju.” Nezinādams, ko vēl lai iesāk, Neitans apsē-

dās viņai blakus un aplika roku ap pleciem, lai Džo varētu uz to balstīties. “Es tikko atbraucu ar prāmi.”

“Mēs jau visur izmeklējāmies. Jau stundām ilgi. Viņa ir pazudusi, Neitan, gluži vienkārši izgaisusi, tieši tāpat kā...” Džo nespēja to pateikt. Viņa to neteiks. Un, ievilkusi elpu, izdzēsa šo vārdu pat no savām domām. “Ja viņa būtu uz salas, kāds viņu būtu redzējis, kāds viņu būtu atradis.”

“Sala ir liela.”

“Nē.” Džo papurināja galvu. “Ja viņa gribētu paslēpties, protams, viņai tas kādu brīdi izdotos. Džinija salu pazīst tikpat labi kā ikviens cits, pārzina katru taku un iedobumu. Bet viņai nebija iemesla tā darīt. Viņa ir gluži vienkārši pazudusi.”

“No rīta uz prāmja es viņu neredzēju. Es gan lielāko ceļa gabalu gulēju, bet Džiniju būtu grūti nepamanīt.”

“Mēs jau to pārbaudījām. Viņa nav braukusi ar prāmi.” “Skaidrs.” Neitans, pūlēdamies kaut ko izdomāt, nevilšus glāstīja Džo roku. “Privātās laivas. Te ar tām daudzi braukā -gan salinieki, gan svešinieki.”

“Viņa varēja paņemt laivu, bet neviens no saliniekiem nav ziņojis, ka būtu pazudusi kāda laiva. Neviens nav ziņojis par pazudušu laivu vai arī atzinies, ka būtu vedis Džiniju.”

“Kāds vienas dienas atpūtnieks?”

“Jā.” Džo pamāja, mēģinādama aprast ar šo domu. “Tieši tā jau lielākā daļa ļaužu sāk domāt. Viņa satrakojās un aizbrauca kopā ar kādu svešinieku. Viņa jau agrāk ir tā darījusi, bet tādās reizēs, kad pēc tam jāiet uz darbu, gan nekad, un nekad viņa nav aizbraukusi, nevienam neko nepateikdama.” Neitans atcerējās, kā Džinija bija viņam uzsmaidījusi. Sveiks, smukulīt!

“Viņa vakar diezgan pamatīgi meta tekilu.”

“Jā, tā arī citi saka.” Džo atrāvās no Neitana. “Džinija nav lēta, bezatbildīga dzērāja.”

“Es tā neteicu, Džo, arī nedomāju tā.”

“Ir viegli pateikt, ka viņai viss bija vienalga, ka viņa nospļāvās par visu. Viņa vienkārši aizgājusi, ne vārda neteikdama nevienam, nedomādama ne par vienu.” Džo pielēca kājās, un vārdi plūda viņai pār lūpām. “Atstāja mājas, ģimeni un

visus, kuri viņu mīlēja, pat nepadomājusi, cik uztraukušies, noraizējušies un nelaimīgi visi būs.”

Džo acis zvēroja niknumā, balss kļuva arvien skaļāka. Viņai jau bija gluži vienalga, ka tagad viņa runā par savu māti. Viņai bija gluži vienalga, ka no skaidrā un līdzjūtīgā Neitana skatiena varēja noprast - viņš visu zina.

“Es tam neticu.” Džo aizrāvās elpa, tad viņa lēnām izelpoja. “Un nekad neesmu ticējusi.”

“Man ļoti žēl.” Neitans piecēlās kājās un apskāva Džo. “Man ļoti žēl, Džo.”

“Es negribu tavu līdzjūtību. Es negribu no tevis vai kāda cita itin neko. Laid mani!”

“Nē.” Neitans nodomāja, ka pārāk daudzi un pārāk bieži ir viņu atlaiduši. Viņš piespieda vaigu pie Džo matiem un turēja.

Džo pēkšņi pārtrauca cīnīties un cieši jo cieši apvija rokas Neitanam ap kaklu.

“Ak, Neitan, man ir bail. Ir tā, it kā no jauna vajadzētu to visu pārdzīvot, bet joprojām neviens nezina, kāpēc.”

Neitans raudzījās pāri Džo galvai uz lauvmutīšu un Ken-terberijas zvanu pārpilnību dārzā.

“Vai tam būtu kāda nozīme? Vai tas tev palīdzētu saprast, kāpēc?”

“Var jau būt, ka ne. Dažreiz man liekas, ka tas visu tikai vēl vairāk sarežģītu. Mums visiem.” Džo piespieda seju klāt Neitana kaklam ārkārtīgā pateicībā par to, ka viņš ir blakus, ka viņš tik stingri stāv uz zemes. “Man ir nepatīkami noskatīties, kā tēvs, Braiens un Leksija visu atceras. Mēs par to nerunājam, šķiet, ka nespējam saņemties un runāt. Taču atmiņas nekur nav pazudušas. Mācas mums virsū, un man šķiet, ka šīs atmiņas mūs atgrūda citu no cita.” Džo gari nopūtās, un Neitana vienmērīgie sirdspuksti turpat pie viņas krūtīm remdēja sāpes. “Es sapratu, ka vairāk domāju par mammu, nevis par Džiniju, un es sevi par to ienīstu.”

“Nevajag.” Neitans ar lūpām pieskārās Džo deniņiem, vaiga kaulam, tad mutei. “Nevajag,” viņš vēlreiz atkārtoja, un skūpsts izdevās vieglāks un dziļāks, nekā viņš bija cerējis un domājis.

Džo neatrāvās, bet ļāvās Neitana skūpstam. Vienkāršais mierinājums, kādu Neitans gribēja viņai sniegt, izvērtās par kaut ko vairāk, tam radās kaisles piegarša. Neitana plaukstas saņēma Džo seju, tad rokas slīdēja lejup nerimstošā, lēnā glāstā, liekot Džo sirdij krist bezdibenī.

Iekāre, kas modās viņā, bija salda, nobriedusi un milzīga. Džo vairs negribēja neko citu kā vienīgi ļauties šai iekārei. No kurienes tā radusies, viņa reibumā prātoja. Un kur tā novedīs? Piepeši Džo no visas sirds vēlējās, lai viņi abi grimtu viens otrā šajā nebeidzamajā skūpstā, kamēr saule rietēja aiz apvāršņa un ēnas kļuva garas jo garas.

“Es to nevaru,” Džo murmināja.

“Man tas jādara.” Neitans, nepārtraukdams skūpstu, pagriezās un atkal satvēra Džo savās rokās. “Lūdzu, apskauj mani vēl kaut minūti!” viņš lūdza, kad Džo rokas ļengani nokarājās gar sāniem. “Gribi mani - vēl kaut minūti!”

Džo nespēja turēties pretī, viņa nespēja noliegt viņus abus, tāpēc apskāva Neitanu cieši, cieši un ļāva, lai šis brīdis virmo ap viņiem. Pavisam neskaidri viņa dzirdēja riepu švīkstoņu uz asfalta. Atgriezās realitātes izjūta, un Džo atrāvās no Neitana auguma.

“Man jāiet.”

Neitans pastiepa roku un saņēma viņas pirkstgalus.

“Brauksim abi atpakaļ! Brauksim abi mājās! Aizbēdz no šejienes kaut uz mirkli!”

Emocijas uzplauka Džo acu skatienā, acis pieplūda pilnas ar asarām un iemirdzējās tumši zilas.

“Es nevaru.”

Viņa atkāpās, tad steigšus uzskrēja pa kāpnēm un ātri, atpakaļ neskatīdamās, aizvēra aiz sevis durvis.

14

Trīsdesmit sešas stundas pēc tam, kad Džinija neparādījās darbā, Braiens pēdējiem spēkiem ievilkās viesistabā un izstiepās uz vecā dīvāna. Viņš jutās galīgi pārguris, turklāt neko

citu jau vairs nevarēja iesākt. Sala bija pārmeklēta visos virzienos, bija zvanīts visur, kur vien iespējams. Visbeidzot tika paziņots policijai.

Braiens, pētīdams apmetuma rozetes pie griestiem, prātoja, ka policija gan nebija izrādījusi sevišķu interesi. Galu galā runa bija par divdesmit sešus gadus vecu sievieti - sievieti ar zināmu reputāciju. Sievieti, kura varēja brīvi nākt un iet, kad vien gribēja, kurai nebija zināms neviens ienaidnieks, bet kura bija apveltīta ar sevišķu tieksmi doties pastaigās brīvā dabā.

Braiens jau tagad saprata, ka policija, pavirši painteresējusies šur tur, veiks tikai pašu nepieciešamāko izmeklēšanu un izbeigs lietu.

Viņš atcerējās, ka pirms divdesmit gadiem, kad pazuda kāda cita sieviete, policija vismaz centās darīt kaut ko vairāk. Lai atrastu Anabellu, viņi strādāja nedaudz ilgāk un meklēja rūpīgāk. Policisti klīda pa salu, uzdeva jautājumus, kaut ko pierakstīja, rādīja ārkārtīgi norūpējušās sejas. Taču toreiz bija runa par naudu - ieguldījumu fondiem, nekustamo īpašumu, mantojumu. Pagāja labs laiks, iekams Braiens aptvēra, ka viņiem ir aizdomas par krāpšanos. Un tēvs ir galvenā aizdomās turamā persona.

Braiens toreiz pamatīgi pārbijās, to sapratis.

Taču tādai versijai pierādījumi netika atrasti, un interese par Anabellas nozušanu pamazām noplaka. Braiens iedomājās, ka Džinijas Pendltones lietā interese droši vien noplaks vēl ātrāk.

Un viņam gluži vienkārši trūka padoma, ko vēl varētu darīt lietas labā.

Vienu mirkli Braienam prātā iešāvās doma, ka varētu paņemt tālvadības pulti, ieslēgt televizoru vai mūzikas centru un uz kādu stundu atslēgties no itin visa. Viesistabu - vai ģimenes istabu, kā Keita to uzstājīgi dēvēja, - šajā mājā izmantoja ļoti reti.

Vienkāršās un ērtās mēbeles šai istabai izvēlējās Keita, saliekot kopā vienā telpā stila ziņā tik atšķirīgos dziļos, platos krēslus, smagos, senos galdus un vieglo dīvānu. Viņa izmētāja pa grīdu krāsainus spilvenus, droši vien cerēdama, ka istabā šad tad varētu pulcēties daudz cilvēku un visiem varētu nepie-

tikt tradicionālas sēdvietas. Taču parasti istabā nemēdza uzturēties vairāk par vienu cilvēku.

Hetaveji nebija no tām ģimenēm, kuras pulcējas kopā, lai noskatītos vakara ziņas. Hetaveji bija vientuļnieki, Braiens sprieda, ikviens no šīs ģimenes bija gatavs atrast neskaitāmus iemeslus, lai tikai nebūtu jāpavada laiks kopā ar pārējiem tuviniekiem.

Tā dzīve nebija tik... sarežģīta.

Braiens piecēlās, taču viņam pietrūka apņēmības nodarbināt prātu ar kādiem svešiem jaunumiem. Viņš labāk piegāja pie nelielā ledusskapja aiz sarkankoka bāra. Tā bija vēl viena no Keitas stūrgalvīgajām idejām, ka bāram un saldētavai vienmēr jābūt pilniem. It kā ģimene varētu sapulcēties pēc garas darbadienas, iedzert, parunāties, mazliet izklaidēties. Braiens klusi iesmējās un atkorķēja alus pudeli.

Diezin vai tā kādreiz notiks.

Joprojām paturēdams prātā šo domu, Braiens pacēla galvu un ieraudzīja viesistabas durvīs stāvam tēvu.

Gaisā valdīja nomācošs klusums - biezs un lipīgs, tāds, kāds var virmot tikai starp vienas ģimenes locekļiem. Braiens lēnām pacēla pie lūpām alus pudeli un iedzēra pamatīgu aukstā dzēriena malku. Sems sakustējās, sabāza īkšķus bikšu kabatās.

“Vai esi beidzis?” viņš pajautāja Braienam.

“Tā izskatās. Nekā cita, ko darīt, man vairs nav.” Tā kā Braienam likās, ka ir muļķīgi tā stāvēt, viņš paraustīja plecus un vaicāja: “Varbūt tu arī vēlies alu?”

“Man nekas nebūtu pretī mazliet iedzert.”

Braiens izņēma no ledusskapja vēl vienu pudeli un, kamēr tēvs pāri istabai nāca uz viņa pusi, atkorķēja to. Sems iedzēra malku un turpināja klusēt. Viņš bija gribējis atpūtināt smadzenes ar pāris piespēlēm beisbolā, varbūt ieraut pāris piņģe-rotu viskija, lai vieglāk aizmigtu.

Viņam nebija ne jausmas, kā lai dzer alu kopā ar paša dēlu.

“Sākušies lielie lieti,” viņš kā taustīdamies mēģināja kaut ko bilst.

Braiens ieklausījās lietus lāšu pakšķēšanā pret loga stiklu.

“Šopavasar laiks ir briesmīgi sauss.”

Sems pamāja un vēlreiz sakustējās.

“Mazākajās ūdenskrātuvēs līmenis ir nokrities pavisam zemu. Cerams, šis lietus kaut nedaudz līdzēs.”

“Atpūtniekiem gan tas nepatiks.”

“Nē.” Sema sarauktā piere bija drīzāk reflekss. “Bet lietus ir vajadzīgs.”

Atkal iestājās klusums, līdz Braiens pagrieza galvu pret Semu.

“Izskatās, ka līdz ar to temats par laika apstākļiem ir izsmelts. Ko tagad darīsim?” viņš dzedrā balsī jautāja. “Runāsim par politiku vai sportu?”

Sems pamanīja sarkasmu, taču nolēma nelikties par to ne zinis.

“Nezināju, ka tu interesējies par kaut ko tādu.”

“Protams. Ko tad es varu zināt par tādām vīriešu būšanām. Es taču pelnu maizi ar ēdienu gatavošanu.”

“Es tā nedomāju,” Sems mierīgi iebilda. Viņa nervi bija saspringti, garastāvoklis daudz sliktāks, nekā viņam pašam būtu gribējies. Tagad Sems koncentrēja visu savu gribasspēku, lai noturētos un nezaudētu savaldīšanos. “Es nezināju, ka tevi tas interesē.”

“Tev nav ne jausmas, par ko es interesējos. Tu pat nenojaut, ko es domāju, ko gribu, ko jūtu. Tāpēc ka tu nekad par to neesi interesējies.”

“Braien Hetavej!” Keita noskaldīja, kopā ar Leksiju ienākdama istabā. “Neuzdrošinies runāt ar savu tēvu tādā tonī!”

“Lai puika pasaka savu sakāmo!” Sems nenolaida skatienu no dēla, kurš tobrīd nolika malā savu alus glāzi. “Viņam uz to ir visas tiesības.”

“Viņam nav tiesību izrādīt necieņu.”

“Keita!” Sems uzmeta viņai vienu vienīgu nomācošu skatienu, tad pamāja uz Braiena pusi. “Tev kaut kas ir aiz ādas, spļauj ārā!”

“Būs vajadzīgi gadi, lai to izdarītu, un tas tik un tā neko nemainīs.”

Sems nostājās pie galda. Galu galā viņš tomēr gribēja to skābo dziru.

“Tad varbūt labāk sāc jau tagad.” Sems ielēja nelielā glāzē

nedaudz “Jitn Beam’\ tad, mirkli vilcinājies, piepildīja otru glāzi un aizslidināja to pār galdu Braienam.

“Es nedzeru viskiju. Un ari tas droši vien mani dara mazāk vīrišķīgu tavās acīs.”

Sems juta trulas sāpes pakrūtē un pacēla pie lūpām savu

glāzi.

“Tā nu ir katra vīrieša paša darīšana, ko viņš grib vai negrib dzert. Un tu jau kādu laiku esi pieaudzis cilvēks. Kāpēc tev būtu jāuztraucas par to, ko es par tevi domāju?”

“Man bija vajadzīgi trīsdesmit gadi, lai sasniegtu to, ko esmu sasniedzis,” Braiens atcirta. “Velns parāvis, kur gan tu biji pēdējo divdesmit gadu laikā?” Uzsvars, ko viņš lika uz šo jautājumu, izmisums, kas slēpās aiz tā, ļāva vaļu vilšanās sajūtai, tā izlauzās uz āru, it kā jau sen būtu gaidījusi šo pēdējo triecienu. “Tu pameti mūs tieši tāpat, kā to izdarīja viņa. Tikai tu uzvedies vēl sliktāk, jo katru mīļu dienu atgādināji, ka mums nav itin nekādas nozīmes tavā dzīvē. Mēs bijām tikai un vienīgi traucēkļi, kurus tu uzgrūdi kaklā Keitai.” “Tagad tu paklausīsies, ko es teikšu, Braien Viljam Heta-vej...” Niknumā zvērojošām acīm Keita metās uz priekšu.

“Liec viņam mieru!” Sems ledainā balsī pavēlēja, apslāpēdams sevī liesmojošās adatas, kuras durstīja viņa kaklu no iekšpuses. “Pabeidz savu sakāmo!” viņš uzsauca Braienam. “Tu taču gribi pateikt vēl kaut ko!”

“Kāda gan tam ir nozīme? Vai tas pagriezīs laiku atpakaļ un mēs atkal piedzīvosim to brīdi, kad man bija divpadsmit gadu un pāris atpūtnieku puišeļu mani piekāva vienkārši tāpat? Varbūt to laiku, kad man bija piecpadsmit un man kļuva nelabi pēc pirmā izdzertā alus kausa? Man bija septiņpadsmit, un es biju pārbijies līdz nāvei, ka Mollija Broudija varētu palikt stāvoklī pēc tam, kad mēs abi kopā zaudējām nevainību.” Braiens valdīja dūres, piespiedis tās sev pie sāniem ar tādu spēku, par kuru viņš pat iedomāties nevarēja, ka viņā kaut kas tāds mājo. “Tevis nebija. Keita bija. Viņa bija tā, kura uzslaucīja vēmekļus un turēja manu galvu. Viņa bija tā, kura atbalstīja mani, kad man to visvairāk vajadzēja, kura mācīja mani braukt, audzināja un slavēja mani. Tu tas nebiji. Ne reizi. Un tagad tu vairs neesi vajadzīgs nevienam no

mums. Un, ja tava attieksme pret mammu bija tikpat savtīga un necieņas pilna, tad nav jābrīnās, ka viņa tevi pameta.”

To izdzirdējis, Sems sarāvās, izrādīdams kaut mazākās emocijas pirmo reizi pa visu šo laiku, kamēr Braiens izgāza pār viņu rūgtuma pilno vārdu straumi. Sniedzoties pēc glāzes, viņa rokas viegli trīcēja, bet, pirms viņš paguva ko iebilst, Leksija no durvju puses skaļi iekliedzās:

“Kāpēc jūs tā darāt? Kāpēc jūs tagad tā darāt? Ar Džiniju ir atgadījies kaut kas šausmīgs.” Viņai šņukstot aizlūza balss, un viņa metās iekšā istabā. “Ar viņu ir noticis kaut kas briesmīgs, es to zinu, bet jūs tikai te stāvat un metat viens otram sejā tādus vārdus.” Asaras straumēm plūda viņai pār vaigiem, un Leksija ar plaukstām aizklāja ausis, it kā gribēdama norobežoties no visa, kas notiek. “Kāpēc jūs nevarat rimties, aizmirst un izlikties, ka tam nav nekādas nozīmes?”

“Tāpēc, ka tam ir nozīme.” Nikns par to, ka pat šādā brīdī māsa nenostājas viņa pusē, Braiens uzklupa Leksijai. “Ir nozīme tam, ka mēs visi esam vienīgi nožēlojams attaisnojums mūsu ģimenes esamībai, tam, ka tu aizbēgi uz Ņujorku, lai aizpildītu robu, kādu šis cilvēks iecirta tavos priekšstatos par vīriešiem. Tam, ka Džo ir saslimusi, ka es nespēju nodibināt normālas attiecības ar sievietēm, jo visu laiku esmu spiests domāt par to, ka galu galā es šo sievieti tik un tā atgrūdīšu, tāpat kā viņš atgrūda mūsu mammu. Tam visam ir nozīme, nolādēts, tāpēc ka neviens no mums neprot būt laimīgs.”

“Es protu būt laimīga.” Leksijas balss viļņiem vēlās uz brāļa pusi. Viņa gribēja skaļi izkliegt noliegumu, apstrīdēt nepatiesību. “Es būšu laimīga. Man piederēs viss, ko es vēlos.”

“Pie velna, kas šeit notiek?” Džo, uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, palika stāvam un plati ieplestām acīm skatāmies. Skaļās balsis arī viņu bija izvilinājušas no istabas, kur viņa bija iegājusi, lai pēc negulētās nakts, kas pagāja, uztraucoties par Džiniju, kaut mazliet nosnaustos.

“Braiens ir pretīgs. Vienkārši pretīgs.” Leksija vēlreiz ļāvās mežonīgiem šņukstiem un metās Džo apskāvienos.

Pārsteigta par Leksijas jūtu izvirdumu, par tēvu un brāli, kuri gluži kā bokseri ringā sēdēja viens otram pretī pie galda,

Džo plati ieplestām acīm raudzījās viņos. Keita stāvēja vidū un klusi raudāja.

“Kas šeit notiek?” Džo beidzot izmocīja, jūtot, kā galvā sāk pulsēt. “Vai tas viss Džinijas dēļ?”

“Viņiem vienalga, kas noticis ar Džiniju.” Leksija pilnīgā izmisumā šņukstēja, piespiedusi seju pie Džo pleca. “Viņiem vienalga.”

“Tas nav Džinijas dēļ.” Apjucis no neprātīgā niknuma un vainas apziņas, Braiens atkāpās no galda. “Tā ir tipiska vakarēšana Hetaveju ģimenē. Un man reiz pietiek, es vairs ilgāk negribu šeit kavēties.”

Viņš izsoļoja ārā no istabas, mirkli pakavēdamies blakus Leksijai. Viņš pacēla roku, it kā gribēdams noglāstīt māsai matus, tad, tā arī nepieskāries Leksijai, atkal nolaida roku.

“Keita?” Džo klusi ievilka elpu.

Keita naski notrausa asaras no vaigiem.

“Mīļumiņ, vai tu neaizvestu Leksiju uz savu istabu? Es drīz aiziešu pie jums.”

“Labi.” Džo uzmeta ašu skatienu tēvam - akmens cietajai sejai un mīklainajam acu skatienam - un nolēma, ka labāk neko nejautās. “Nāc, Leksij!” viņa nomurmināja. “Nāc tagad man līdzi!”

Kad abas meitenes bija aizgājušas, Keita izņēma kabatla-katu un izšņauca degunu.

“Lai gan tas nav attaisnojums viņa uzvedībai,” viņa iesāka, “bet Braiens ir pamatīgi uztraucies un pārguris. Mēs visi tādi esam, bet viņš runāja ar policiju, turklāt joprojām vada viesnīcas darbu. Viņš ir pārmocījies, Sem.”

“Viņam ir taisnība.” Sems malkoja viskiju no savas glāzes, prātodams, vai alkohols spēs aizskalot aso kauna garšu no viņa mutes. “Es neesmu bijis viņiem tēvs kopš tā brīža, kad Bella mūs pameta. Es visu atstāju tavā ziņā.”

“Sem...”

“Vai tu man gribi iebilst, ka tā nav taisnība?” Sems palūkojās uz Keitu.

Keita viegli nopūtās un, jūtot, ka kājas ir pārāk nogurušas, lai vēl kaut minūti spētu noturēt viņas auguma svaru, atslīga uz ķeblīša blakus galdam.

“Nē, nav jēgas melot.”

“Tu vienmēr esi visu teikusi godīgi acīs. Tā ir apbrīnojama -kaitinoša - rakstura iezīme.” Sems iesprauslojās.

“Es nedomāju, ka tu tam pievērsīsi uzmanību. Es jau gadiem ilgi tev mazliet pieklājīgākā formā atkārtoju to, ko Braiens tikko izgrūda vienā elpas vilcienā.” Keita pielieca galvu un, lai gan viņas acis bija apsārtušas, cieši ieskatījās Semam acīs. “Uz tevi mana runāšana nekad neiedarbojās.”

“Mazliet tomēr iedarbojās.” Sems nolika glāzi un aizklāja ar plaukstām seju. Varbūt tāpēc, ka viņš bija noguris, ka viņam sāpēja sirds un viņš pārāk skaidri atcerējās to, kam bija ļāvis izbalot atmiņā, bet viņā ieskanējās vārdi, par kuriem pašam nebija ne jausmas, ka tie viņā mājo. “Es negribēju, lai viņi man pieķertos. Negribēju, lai vispār kāds man pieķertos. Un nekādā ziņā negribēju pats kādam pieķerties.”

To pateicis, Sems pagriezās uz promiešanu. Nu viņš bija skaļi pateicis vairāk, nekā jebkad bija uzdrošinājies sacīt kādam citam, izņemot pats sevi. Bet Keita viņu vēroja - pacietīgi, ar klusas līdzjūtības caurstrāvotu skatienu, un Sems piepeši saprata - viņš grib pateikt vēl vairāk.

“Patiesībā, Keita, Bella salauza manu sirdi. Un tad, kad es tam beidzot biju ticis pāri, tu jau biji šeit un viss ritēja savu gaitu.”

“Ja es nebūtu palikusi...”

“Viņiem nebūtu neviena. Tu viņiem biji vajadzīga, Keita. Laikam jau es to nesapratu līdz brīdim, kad tas puika man tikko ieblieza kā ar mietu pa pieri. Lai to izdarītu, bija vajadzīgas pamatīgas iekšas.”

“Es nemūžam nespēšu saprast vīriešus, pat tad ne, ja nodzīvošu vēl otru pusi gadsimta.” Keita aizvēra acis. “Vai tu tiešām lepojies ar savu dēlu par to, ka viņš uz tevi kliedza, lamāja tevi?”

“Es viņu par to cienu. Man kļūst skaidrs, ka neesmu pret viņu izturējies ar tādu cieņu, kādu pienāktos izrādīt pieaugušam vīrietim.”

“Labi, priekā!” Keita nomurmināja un, pacēlusi Braiena neaizskarto viskija glāzi, izdzēra to. Un aizrijās.

Sems savilka lūpas smaidā. Viņa izskatās tik glīta, Sems

domāja, sēdēdama ar sarkanu seju un plati ieplestām acīm un sizdama dūri sev pie krūtīm.

“Tu taču nekad neesi dzērusi stipros dzērienus.”

Keita rīstījās un klepoja, pūlēdamās atgūt elpu, un beidzot izsp|āva viskija malku, jo tas dedzināja rīkli gluži kā elles ugunīs.

“Šovakar dzeršu. Esmu pārgurusi līdz nāvei.”

Sems izņēma viņai no rokām glāzi.

“Tev kļūs slikti.” Viņš piegāja pie ledusskapja un atrada atkorķētu “Chardonnay” pudeli.

Kamēr Sems lēja glāzē vīnu, Keita raudzījās viņā.

“Man nebija ne jausmas, ka tu zini, kas man labāk garšo.”

“Nevar nodzīvot kopā ar sievieti divdesmit gadus un nepamanīt kaut vai dažus viņas paradumus.” Sems ieklausījās pats savos vārdos un juta, kā nosarkst. “Es gribēju teikt, dzīvot vienā mājā.”

“Hmm... Labi, ko tu iesāksi ar Braienu?”

“Ko iesākšu?”

“Sem!” Keita nepacietīgi norija vienu malku vīna, lai aizskalotu viskija garšu. “Vai tu tiešām neizmantosi šo izdevību?”

Un atkal viņa sāk, Sems paguva nodomāt, biksta un baksta viņu, lai gan viņš šajā brīdī nespēj domāt ne par ko citu kā vienīgi par atpūtu.

“Viņš bija satracināts, un es ļāvu viņam pateikt visu, ko viņš domā. Nu tas ir izdarīts.”

“Nekas nav izdarīts.” Keita noliecās pār galdu, satverdama Sema roku, pirms viņš paguva izvairīties. “Braiens tikko ar kāju atspēra vaļā durvis. Tagad esi tēvs un vīrs, sper soli un ej iekšā pa tām!”

“Viņam es neesmu vajadzīgs.”

“Tās nu gan ir lielākās muļķības, kādas savā mūžā esmu dzirdējusi.” Keita bija pietiekami nikna, lai pamanītu, ka Sems aiz imitētās klepus lēkmes apslēpj smieklus. “Jūs gan visi esat stūrgalvīgi. Vienīgi Hetaveju ietiepībai varu pateikties par saviem sirmajiem matiem.”

Sems pārlaida skatienu pār Keitas gludi sasukāto rūsgano matu biezokni.

“Tev taču nav neviena sirma mata.”

“Un es par to tērēju glītas naudas summas.” Keita nopūtās. “Tagad tu paklausies manī, Sem, un reizi par visām reizēm turi ausis vaļā. Man vienalga, cik veci ir tavi bērni, bet tu viņiem joprojām esi vajadzīgs. Un ir pienācis pēdējais laiks, lai tu atlīdzinātu viņiem par to, ko tik daudzus gadus liedzi saviem bērniem un pats sev. Līdzjūtību, uzmanību, sapratni. Ja Džinija, izraisīdama šo briesmīgo traci, lika mums visiem to beidzot pamanīt, tad es par to gandrīz priecājos. Un es nestāvēšu malā un nenoskatīšos, kā jūs visi četri atkal uzgriežat cits citam muguru.” Keita noslīdēja no krēsla un pakampa savu glāzi. “Tagad es iešu un mēģināšu nomierināt Leksiju, bet tas man droši vien prasīs pusi nakts. Līdz ar to tev būs pietiekami daudz laika, lai atrastu savu dēlu un mēģinātu no jauna uzcelt nojauktos tiltus.”

“Keita...” Kad viņa durvīs apstājās un pavērsa mirdzošās acis pret Semu, viņam neizturēja nervi un nācās ķerties pie "Jim Beam” pudeles, tomēr Sems to tūlīt atkal nolika malā. “Es nezinu, kā lai iesāku.”

“Muļķi tāds!” Keita sacīja ar tādu mīļuma pieskaņu balsī, ka Semam kaklā jau otro reizi sakāpa karsts kamols. “Tu jau

esi sācis.”

Braiens labi zināja, kurp gribēja doties. Viņš necentās mānīt sevi, ka tāpat vien izgājis garākā pastaigā, lai nomierinātos. Viņš būtu varējis izstaigāt kājām visu salu, bet asinis viņa dzīslās tik un tā turpinātu vārīties. Viņš bija pārskaities pats uz sevi par to, ka zaudējis savaldīšanos, ka pateicis to, ko labāk nevajadzēja teikt. Viņš pārdzīvoja, ka saraudinājis Leksiju un Keitu.

Dzīve ir daudz vienkāršāka, ja visu patur sevī, Braiens nolēma, ja tikai dzīvo un dara savu darbu.

Vai tieši tā visus šos gadus nebija rīkojies viņa tēvs?

Braiens lietū uzrāva plecus, dusmodamies pats uz sevi, ka izskrējis no mājas bez virsjakas un nu izmircis līdz ādai. Slampādams pa piemirkušajām smiltīm, viņš varēja saklausīt jūras šņākoņu aiz kāpām. Kotedžu logos mirdzēja gaisma, un Braiens tumsā vadījās pēc tām gluži kā pēc kompasa.

Kāpdams augšup pa Kērbijas kotedžas kāpnēm, viņš izdzirdēja klasiskās mūzikas skaņas. Cauri lietus aizmiglotajam durvju stiklam viņš ieraudzīja ari pašu Kērbiju. Viņai mugurā bija mīksts un plats, zils sporta krekls, bet kājas ar spilgti sarkanajiem nadziņiem basas. Kērbija noliecās, lai kaut ko sameklētu ledusskapī, ar vienu trauslo kāju sizdama takti, un viņas mati nokarājās uz priekšu, aizsegdami viņas seju.

Šis acumirklīgais belziens bija nepieciešams, lai Braiens aizsviltos iekārē. Viņš atvēra durvis, pat nepieklauvējis.

Kērbija aši izslējās, izdvesdama īsu, bet dzirdamu nopūtu. “Ak, Braien, es nedzirdēju, kā tu ienāci!” Juzdamās izsista no garīgā līdzsvara, viņa ar vienu roku joprojām turējās pie ledusskapja. “Vai ir kādi jaunumi par Džiniju?”

“Nē.”

“Man likās...” Kērbijas pirkstgali pulsēja uztraukumā, kad viņa izlaida pirkstus caur matiem no uzacīm līdz pat pašiem galiem. Braiens raudzījās viņā ar tumšu un tiešu skatienu, un tajā kvēloja kaut kas neizskaidrojami bīstams. Kērbijas sirds sakāpa kaklā. “Tu esi izmircis.”

“Ārā līst,” Braiens ieteicās un spēra soli uz Kērbijas pusi. “Es, vai...” Vienalga, lai cik smieklīgi tas izklausītos, Kērbija atzinās pati sev, ka viņas ceļi jau atkal sāk ļodzīties. “Es tikko grasījos iedzert kādu glāzi vīna. Ielej arī tu sev kādu glāzi, bet es pa to laiku atnesīšu tev dvieli.”

“Man nav vajadzīgs dvielis.”

“Labi.” Kērbija sajuta lietus smaržu uz Braiena ādas un svelmi, kas dvašoja no viņa paša. “Tad es paņemšu vīnu.” “Vēlāk.” Braiens pastiepa roku un aizvēra ledusskapja durvis, tad ar savu augumu piespieda Kērbiju pie ledusskapja durvīm un pieplaka pie viņas lūpām izslāpušā, alkatīgā skūpstā.

Kērbijai izlauzās vaids, kad Braiena rokas palīda viņai zem blūzes un pavēlnieciski saņēma abas krūtis. Braiena zobi knibināja Kērbijas mēles galiņu, liekot viņas augumam notrīsēt sāpēs un bailēs. Tad viņa rokas slīdēja arvien zemāk, apskāva Kērbiju, aptvēra viņas pēcpusi un pacēla, līdz Kērbija jau atradās vairāku collu augstumā no zemes, bet mitrie, izspīlētie džinsi bija piespiesti cieši klāt mežonīgi kaistošajai vietai starp viņas gurniem.

Viņa tik tikko paguva nopūsties, kad Braiena lūpas piepla-ka pie viņas kakla.

“Pietiek runāt!” Kērbija kā izsalkusi metās virsū Braiena ausij. Kodiens iedzēla Kērbijā ilgas pēc kaut kā vairāk. “Guļamistaba ir gaiteņa galā.”

“Man gultu nevajag.” Braiens, skarbi un mežonīgi smaidot, pacēla galvu un palūkojās uz Kērbiju. “Tagad viss notiks pēc mana prāta, vai atceries? Un man darbi vislabāk veicas virtuvē.” Kērbija nepaguva pat acis pamirkšķināt, kad viņas kājas jau atkal sasniedza grīdu. Braiens, satvēris abas Kērbijas plaukstas locītavas vienā rokā, pacēla viņas rokas virs galvas, bet pašu Kērbiju piespieda pie ledusskapja durvīm. “Skaties uz mani!” viņš teica, pabāza roku viņas biksītēs un ieslidināja pirkstus viņā.

Kērbija apslāpēti iekliedzās, pārsteigums un labsajūta savijās kopā nežēlīgā satricinājumā, un viņas gurni notrīsēja, pirmatnējā atbildē tiecoties pretī vīrieša auguma diktētajam mežonīgajam ritmam. Kērbijai aizmiglojās skatiens, aizrāvās elpa, un viņa atdodamās uzliesmoja kaislē

Viņa jau pirms tam bija mikla. Braiens, tikko pieskāries Kērbijai, atklāja, ka viņas klēpis ir slidens un gatavs viņu uzņemt sevī. Tas vien jau Braienu uzbudināja. Taču, kad sievietes skatiens viņa acu priekšā aizmiglojās, kad viņa izplūda Braiena saujā, visu viņa ķermeni pārņēma mežonīgas iekāres vilnis. Viņš ieelsies uzrāva Kērbijai blūzi pāri galvai un piepla-ka ar lūpām pie viņas krūtīm.

Viņas krūtis bija mazas, stingras un garšoja pēc persikiem. Braienam gribējās tās aprīt, veldzēties pie Kērbijas krūtīm, līdz sajustu sātu vai arī mirtu. Atzinīga murmināšana jaucās ar draudiem, kuru nozīmi nesaprata neviens no viņiem. Kērbija bužināja Braiena matus, burzīja viņa slapjo kreklu, vienmēr tik prasmīgie pirksti steigā maldījās pa viņa augumu. Un Kērbijas apjukums, tas, ka viņa vairs nespēja sevi kontrolēt, vēl vairāk uzbudināja Braienu.

“Vēl!” viņš murmināja, raudams biksītes Kērbijai pāri gurniem uz leju. “Es gribu vēl.” Braiena mute slīdēja arvien zemāk, un Kērbija ieķērās viņa plecos un sāka šņukstēt.

“Tu nevari tā... es nevaru... Ak dievs! Ko tu ar mani dari?”

“Iegūstu tevi.”

Un tad viņa lūpas pieplaka pie Kērbijas mutes, zobi un mēle nenogurdināmi strādāja, liekot Kērbijai zaudēt pamatu zem kājām, ceļot viņu pāri jebkādām saprāta robežām. Kērbijas galva atslīga pret dūcošā ledusskapja durvīm, karstuma vilnis viņu sagrāba, spieda pie zemes, pārklājot visu ķermeni ar sviedriem. Orgasms brāzās viņai pāri kā ātrvilciens cauri tunelim, kurā Kērbija jutās iestrēgusi un bezpalīdzīga.

Viņas augums kļuva ļengans, galva atslīga atpakaļ, kad Braiens viņu pacēla uz rokām un nesa. Kērbiju vairs nekas nespēja pārsteigt, arī tas ne, ka Braiens viņu kā meistarīgi pagatavota otrā ēdiena trauku noguldīja uz virtuves galda.

Neatraudams skatienu no Kērbijas sejas, viņš novilka kreklu. Atspiedis pēdu pret galda malu, viņš novilka vienu sporta kurpi, tad otru un abas nometa malā. Viņš atpogāja džinsus un atrāva vaļā rāvējslēdzēju.

Kērbijas skatiens sāka noskaidroties. Jauki, Braiens nodomāja. Viņš gribēja redzēt to vēlreiz apmiglojamies. Vilkdams nost džinsus, viņš lūkojās Kērbijā. Sārta, mikla āda, maigi izliektas formas, izspūruši mati, kas izkliedēti pār tumšā koka virsmu. Viņa bija pārsteidzoši skaista. Kad Braiens atradīs īstos vārdus, lai to viņai pateiktu, viņš to noteikti izdarīs. Tagad Braiens uzgūlās viņai un, sajutis Kērbijas auguma trīsas, pasmaidīja.

“Saki: “Ņem mani, Braien!””

Kērbijai bija jāpieliek visas pūles, lai spētu ieelpot tik daudz gaisa, cik nepieciešams vienkāršai izdzīvošanai, taču tas viss ar skaļu vaidu izplūda no viņas plaušām, līdzko Braiena īkšķi sāka berzēt viņas krūšu galus.

“Saki, ko es tev lieku!”

Kā neprātā viņa izliecās pretī Braiena augumam.

“Ņem mani, Braien! Dieva dēļ!”

Ar vienu ātru, spēcīgu grūdienu viņš iegāja Kērbijā, lūkodamies viņas mirdzoši zaļajās nāras acīs un noturēdams viņus abus uz ekstāzes sliekšņa.

“Un nu ņem mani, Kērbij!”

“Jā.” Viņa pieskārās ar plaukstu Braiena sejai, apvija viņam apkārt kājas, un viss viņas augums uzgavilēja neprātīgā kustībā.

Braienam trūka elpas, kad viņš sabruka pār Kērbiju, un pirmo reizi pēc ilgiem laikiem gan viņa ķermenis, gan prāts juta atvieglojumu. Kērbija joprojām viegli trīsēja zem viņa, atslābinādamās pēc laba seksa.

Braiens paberzēja savu seju pret Kērbijas matiem, izbaudīdams to smaržu.

“Tas bija tikai apetītes rosināšanai.”

“Ak mans dievs!”

Viņš iesmējās un izslējies ar prieku ievēroja, ka arī Kērbija viņam uzsmaida.

“Tu garšoji pēc persikiem.”

“Es mirkli, pirms tu ieradies mani izvarot, biju vannā.” “Tātad esmu izvēlējies īsto brīdi.”

Kērbija pastiepa roku, lai atglaustu matus no Braiena sejas -vienkārša, pieķeršanās un maiguma piesātināta kustība, kura uzbudināja viņus abus.

“Izrādās, ka tā laikam patiešām bija. Tu izskatījies ļoti bīstams un satraucošs, kad ienāci šeit.”

“Es arī jutos bīstams. Mums Svētnīcā pirms tam bija neliels ģimenes skandāls.”

“Man ļoti žēl.”

“Par to neraizējies. Tagad gan es labprāt iedzertu vīnu.” Braiens sakustējās, noslīdēja no galda un devās pie ledusskapja.

Kērbija izbaudīja šo skatu. Būdama ārste, viņa varēja augstu novērtēt Braiena augumu. Būdama mīļākā, viņa jutās pateicīga par garo un cieto locekli.

“Vīna glāzes atrodas otrajā skapītī no kreisās puses,” viņa paskaidroja. “Es aiziešu pēc virsvalka.”

“Nepūlies!” Braiens viņu apsauca, kad redzēja, kā Kērbija noraušas no galda.

“Es taču nestāvēšu virtuves vidū gluži kaila.”

“Stāvēsi gan.” Viņš dāsni pielēja divas glāzes, tad skatiens aizslīdēja Kērbijas virzienā un pārslīdēja viņai pāri. “Turklāt tev tik un tā ilgi nebūs jāstāv.”

“Tiešām?” Kērbija uzjautrināta sarauca uzacis.

“Nē.” Braiens pagriezās, pasniedza viņai glāzi, tad pieskandināja tai savējo. “Man liekas, ka tur uz tās virtuves letes tu būtu apmēram pareizajā augstumā.”

Kērbija nopriecājās, ka nebija paspējusi iedzert nevienu malku vīna.

“Uz virtuves letes?”

“Jā. Un ir jau vēl ari grīda.”

Kērbija paraudzījās uz leju, uz spodri balto linoleju, ko viņas vecmāmiņa pirms trim gadiem ar tādu lepnumu bija ieklājusi savā virtuvē.

“Grīda...”

“Visbeidzot, manuprāt, mēs varētu arī pārcelties uz gultu -ja jau tu tik ļoti gribi sekot tradīcijām - pēc kādām divām vai trim stundām.” Viņš uzmeta skatienu pulkstenim pie plīts. “Laika pietiek. Mēs nemēdzam pasniegt brokastis agrāk par astoņiem.”

Kērbija nesaprata, smieties vai raudāt.

“Briesmīgi pārliecināts par savām spējām, jā?”

“Pietiekami pārliecināts. Un kā ar tavām spējām?” Izaicinājuma pieskaņa viņa balsī lika Kērbijai pasmaidīt. “Es pielāgošos tev, Braien, vēl jo vairāk - es parūpēšos, lai mēs abi to pārdzīvojam.” Viņa smējās pāri glāzes malai. “Galu galā es taču esmu daktere.”

“Nu labi.” Braiens nolika glāzi malā. Kērbija iespiedzās, kad viņš saspieda viņas vidukli, tad iekliedzās, kad viņas pēcpuse atsitās pret darba virsmu. “Ei, tā ir auksta!”

“Šis arī.” Braiens iemērca pirkstu vīnā un ļāva šķidrumam nopilēt uz Kērbijas krūts. Tad viņš noliecās un maigi nolaizīja vīnu. “Mums nāksies pašiem sasildīties.”

15

Sems to uzskatīja par sliktu zīmi, ja vīrietim jāsaņem visa drosme, lai uzrunātu savu dēlu. Un vēl trakāk bija tad, ja cilvēks to beidzot ir sadūšojies darīt, bet dēls nekur nav atrodams.

Virtuve bija pavisam tukša, nekas neliecināja pat par to, ka tajā kāds vārītu kafiju vai ceptu smalkmaizītes. Sems mirkli pastāvēja, juzdamies pārmērīgi liels un neveikls, kā jau tas vienmēr notika, kad viņš netīšām ieklīda vietā, kuru pats uzstājīgi turpināja uzskatīt par sieviešu valstību.

Viņš zināja, ka šad tad Braiens mēdz no rītiem doties pastaigās, tomēr viņš zināja arī to, ka Braiens parasti pirms došanās ārā no mājas uzliek vārīties kafiju un cepties smalkmaizītes vai vismaz iejauc pīrāgu mīklu. Jebkurā gadījumā ap šo laiku Braiens parasti jau bija atgriezies mājās. Vēl pusstunda, četrdesmit minūtes, un ļaudis plūdīs iekšā ēdamistabā un pieprasīs savas brokastis.

Tikai tas vien, ka Sems netērēja laiku mājas darbiem un vēl mazāk noņēmās ar viesiem, vēl nenozīmēja, ka viņš nezina, kas īsti šajā mājā notiek.

Sems ņurcīja rokās cepuri, niknodamies uz sevi par to, ka dziļi sirdī viņu sāk pārņemt uztraukums. Jau atkal viņš no rīta bija pamodies un atklājis, ka viens no viņa ģimenes locekļiem ir prom. Negaidīti. Bez iepriekšēja brīdinājuma. Vienkārši kafijas traukā nekas nevārās, lielajā, zilajā bļodā zem biezās, baltās drāniņas nekas nerūgst.

Vai viņš būtu vainīgs, ka puika aizgājis? Vai atkal viņu sagaida gari, neizpratnes pilni gadi, kad viņš varēs prātot, vai tiešām pats ir atbildīgs par kārtējā cilvēka izstumšanu no Svētnīcas un atstumšanu no sevis?

Sems uz mirkli aizvēra acis, lai aizgaiņātu nelāgo vainas apziņu. Nolādēts, viņš taču tāpēc neies kārties. Braiens ir pieaudzis vīrietis, tieši tāpat kā Anabella bija pieaugusi sieviete. Viņi paši pieņēma lēmumus. Sems pakampa cepuri un devās uz durvju pusi. Un sajuta atvieglojuma un nemiera trīsas vienlaikus, izdzirdējis kādu nākam pa dārza taku uz mājas pusi un svilpojam.

Braiens pārstāja svilpot un apstājās, ieraudzījis tēvu iznākam pa durvīm un nostājamies stiklotajā verandā. Viņš acumirklī nožēloja, ka izrādījis, kā viņa garastāvoklis strauji mainās, no viegla un pacilāta kļūstot drūms un nomākts, nožēloja, ka pēdējie brīži, ko viņš būtu varējis pavadīt vienatnē, nu ir izbojāti.

Braiens viegli pamāja tēvam, tad viņam garām iegāja virtuvē. Sems vēl mirkli palika stāvam tur, kur bija, un cīnījās pats ar sevi. Vīrietim nenācās grūti noteikt, kad cits pavadījis nakti, kopā ar sievieti vāļādamies saņurcītos karstos palagos. Redzot pacilāto, apmierināto skatienu sava dēla sejā, Sems jutās kā pēdējais muļķis - un viņu pārņēma skaudība. Un viņš nodomāja, cik daudzreiz vieglāk būtu pagriezties un aiziet, ļaujot visam ritēt tālāk savu gaitu.

Sems ieņurdējās un, atkal norāvis no galvas cepuri, atgriezās virtuvē.

“Mums vajag parunāt.”

Braiens paskatījās uz tēvu. Viņš jau bija apsējis priekšautu un bēra kafijas pupiņas dzirnaviņās.

“Man nav laika.”

“Man tik un tā vajag ar tevi aprunāties.” Sems stingri nostājās uz abām kājām.

“Tad tev nāksies runāt, kamēr es strādāšu.” Braiens pagrieza kafijas maļamo dzirnaviņu slēdzi, un virtuve piepildījās ar troksni un smaržu. “Es šorīt mazliet kavējos.”

“Jā-ā.” Sems jau atkal ņurcīja rokās cepuri un nolēma pagaidīt, līdz kafija būs samalta, nevis pārkliegt dzirnaviņas. Viņš noskatījās, kā Braiens nomēra kafiju, ielej atbilstošo ūdens daudzumu, tad iedarbina lielo “Bunn Omatic”. “Es, hmm, biju pat pārsteigts, kad neatradu tevi no rīta virtuvē.”

Braiens izņēma lielu bļodu un sāka likt kopā smalkmaizītēm nepieciešamās sastāvdaļas.

“Es neviena cita darbu izpildi pēc pulksteņa nepārbaudu, tikai pats savējos.”

“Nē, nē, es tā nemaz nesaku.” Sems tā arī nebija domājis un tagad lūdza Dievu, lai zinātu, kā īsti sarunāties ar vīrieti, kurš, aplicis priekšautu, ar virtuves lāpstiņām rakņājas miltos un taukvielās. “Es gribēju parunāt par vakardienu - vakar vakaru.”

“Es jau pateicu visu, kas man bija sakāms, un neredzu nekādu jēgu to vēlreiz atkārtot.” Braiens ielēja pienu, ar acīm nomērīdams vajadzīgo daudzumu.

“Tātad tev liekas, ka tu vari pateikt, kas tev sakāms, bet man nav tiesību to darīt.”

Braiens paķēra koka karoti, ierasti saņēma bļodu klēpī un sāka putot. Sapņainā noskaņa pēc seksā pavadītas nakts notrulināja sajūtas.

“Man liekas, tev bija dots viss mūžs, lai tu varētu pateikt savu sakāmo, un man tagad ir jādara savs darbs.”

“Tu esi strādīgs vīrs, Braien.”

“Man bija labs paraugs, no kura mācīties.”

Tas bija labi tēmēts akmens Sema dārziņā, viņš to saprata un pieņēma. Tad, noguris no lūdzēja lomas tēlošanas, viņš nosvieda malā cepuri.

“Tu noklausīsies, ko es tev gribu teikt, un tad šis temats būs izsmelts.”

“Nu tad runā!” Braiens uzmeta mīklas kluci uz miltiem klātā dēlīša un nežēlīgi sāka ar abām rokām mīcīt to vēl vairāk. “Un lai tad šis temats ir izsmelts.”

“Tev bija taisnība.” Sems juta, kā viņam kaklā iesprūst kamols, un norija to. “Viss, ko tu teici, bija patiesība.”

Braiena roka palika dziļi mīklā, bet viņš pats pagrieza galvu un platām acīm skatījās uz tēvu.

“Ko tu teici?”

“Un es cienu tevi par to, ka tev pietika drosmes man to pasacīt.”

“Ko?”

“Tev milti aizputinājuši ausis, vai?” Sems nepacietīgi iesaucās. “Es teicu, ka tev bija taisnība un tev bija visas tiesības man to pateikt. Cik ilgi tas nolādētais daikts taisīs vienu nieka kafijas tasi?” viņš nomurmināja, ar aizvainojumu skatīdamies uz kafijas automātu.

Braiens lēnām atsāka mīklas mīcīšanu, tomēr tagad vairs nenovērsa skatienu no Sema.

“Ja vajag, tu vari izspiest vienu tasīti.”

“Tā arī darīšu.” Sems atvēra skapīša durvis un blenza uz glāzēm, kas atklājās aiz šīm durtiņām.

“Kafijas krūzes un tasītes tur neglabājas jau astoņus gadus,” Braiens draudzīgi paskaidroja. “Divus skapīšus pa kreisi -tieši virs kafijas gatavošanas zonas.”

“Kafijas gatavošanas zona,” Sems nomurmināja. “Spokaini vārdi spokainām lietām, kad tu, cilvēks, negribi neko vairāk kā vienkārši izdzert krūzi melnas kafijas.”

“Viesi ir iecienījuši mūsu gatavotās cappuccino un latte.” Sems saprata, ko nozīmē cappuccino, - vismaz domāja, ka

saprot. Bet vārds latte viņu mulsināja. Viņš noelsās, tad uzmanīgi izvilka stikla trauku, lai ielietu kafiju savā krūzē. Viņš malkoja karsto dzērienu, sāka justies nedaudz labāk un iemalkoja vēl.

“Laba kafija.”

“Viss ir atkarīgs no kafijas pupiņām.”

“Laikam jau arī tam, ka tu svaigi samal pupiņas, ir kāda nozīme.”

“Vislielākā.” Braiens iemeta mīklu atpakaļ bļodā, apklāja to un piegāja pie izlietnes, lai nomazgātu traukus. “Tagad mēs laikam pirmo reizi pēc... gandrīz vai visā manā mūžā varētu sākt patiešām sarunāties.”

“Es neesmu bijis labs tēvs.” Sems raudzījās lejup biezajā, melnajā šķidrumā savā krūzē. “Piedod!”

“Ko?” Braiens aprāvās un plati ieplestām acīm raudzījās tēvā.

“Nolādēts, vai man tiešām katrs vārds būs jāatkārto?” Sems pacēla galvu, un viņa skatienā jautās neizpratne. “Es tev atvainojos, un tev gan vajadzētu būt gana pieaugušam, lai pieņemtu manu atvainošanos.”

Braiens pacēla roku, pirms Šī vārdu pārmaiņa paguva pāraugt jaunā konfliktā.

“Tu pārsteidzi mani nesagatavotu. Iedevi man kā ar mietu pa pieri,” Braiens taisnojās un devās pie ledusskapja pēc brokastīm paredzētajām olām un gaļas izstrādājumiem. “Var jau būt, ka es pat spētu to pieņemt, ja vien zinātu, par ko tu atvainojies.”

“Par to, ka manis nebija tad, kad tev bija divpadsmit gadu un tevi piekāva. Tad, kad tev bija piecpadsmit un tev kļuva nelabi pēc pirmā izdzertā alus kausa. Par to, ka manis nebija tad, kad tev bija septiņpadsmit un tu biji pārāk liels muļķis, lai saprastu, kā mīlēties ar meiteni, nekļūstot par tēvu.”

Vēl vairāk nekā tikai mazliet trīcēdams, Braiens izņēma pannu.

“Keita mani aizveda uz Savanu un nopirka prezervatīvus.”

“Nevar būt!” Pat ja puika būtu viņam ietriepis sejā malto gaļu, Sems laikam justos mazāk pārsteigts. “Keita tev nopirka prezervatīvus?”

“Jā gan.” Braiens, sildīdams pannu, atcerējās šo braucienu un pasmaidīja. “Nolasīja man pamatīgu lekciju par atbildības sajūtu, savaldību un atturību. Tad nopirka man paku “Tro-jans” un piekodināja, ja nu es nespējot kontrolēt savas vajadzības, tad būtu daudz labāk, ja es vismaz izsargātos.”

“Ak debestiņ!” Semam izspruka smiekli, un viņš pārliecās pār galdu. “Es nespēju iedomāties, kā tas varētu izskatīties.” Tad viņš iztaisnojās un nokremšļojās. “To man vajadzēja tev pastāstīt.”

“Jā, vajadzēja gan.” Braiens sakārtoja pannā desiņas ar tādu rūpību, it kā tas būtu dzīvības un nāves jautājums. “Un kāpēc tu to neizdarīji?”

“Man nebija blakus tavas mātes, kas pateiktu, lai eju un parunāju ar to puiku, jo viņu kaut kas nomāc. Ka Leksijai ir nopirktas jaunas kurpes, kuras viņa grib visiem izrādīt. Es pats to visu redzēju, bet tad es pamazām pieradu, ka viņa man visu atgādina. Un tad, kad viņas vairs nebija man blakus, es ļāvu visam aiziet pašplūsmā.” Sems nolika kafijas krūzi un sabāza rokas kabatās. “Es neesmu radis taisnoties. Man nepatīk to darīt.”

Braiens izņēma vēl vienu bļodu un pārsita pirmo olu pankūku mīklai.

“Tā bija tava izvēle.”

“Es viņu mīlēju.” Vārdi iestrēga kaklā, un Sems jutās pateicīgs Braienam, ka dēls koncentrējies darbam. “Man nav viegli to teikt. Varbūt es viņai to neteicu pietiekami bieži -jūtas šķita vieglāk izpaust nekā ietērpt vārdos. Man viņa bija vajadzīga. Nopietnais Sems, tā viņa mani sauca un neļāva man pārāk ilgi būt nopietnam. Viņai patika atrasties sabiedrībā, runāt par itin visu, kas vien atrodams zem šīs saules. Viņa mīlēja šo māju, šo salu. Un kādu brīdi viņa mīlēja arī mani.”

Braienam likās, ka tik garu runu viņš vēl nekad no Sema Hetaveja mutes nav dzirdējis. Negribēdams pārtraukt vārdu plūsmu, viņš klusēdams ielēja izkausēto sviestu bļodā un neteica ne vārda.

“Mums bija problēmas. Es negrasos izlikties, ka nebija. Taču mēs vienmēr tikām tām pāri. Tajā naktī, kad piedzimi tu... Jēzus, kā es biju pārbijies. Pārbijies līdz nāvei, bet Bella gan ne. Viņai tas šķita vienkārši liels piedzīvojums. Un, kad viss bija beidzies un Bella jau auklēja tevi savās skaujās, viņa atslīga pret spilveniem un uzsmaidīja man. “Paskaties, Sem, cik glītu bērniņu mēs esam uztaisījuši. Vajadzēs taisīt vēl daudzus.” Vīrietim neatliek nekas cits kā vien mīlēt tādu sievieti,” Sems nomurmināja. “Nav citas iespējas.”

“Es nezināju, ka tu to darīji. Mīlēji viņu.”

“Bet es mīlēju.” Sems atkal paņēma rokā kafijas krūzi. Garā runa bija izkaltējusi viņa kaklu. “Pagāja daudzi gadi bez viņas, un tikai tad es pārstāju viņu mīlēt. Var jau būt, ka es viņu patiešām atgrūdu, bet man nav ne jausmas, kādā veidā. Un šī neziņa gadiem ilgi grauza manu sirdi.”

“Piedod!” Braiens ievēroja tēva acīs uzdzirkstījam pārsteiguma ugunis. “Man likās, ka tev tas ir vienaldzīgi. Man likās, ka tev vispār viss ir vienalga.”

“Nebija vienalga. Bet pēc zināma laika cilvēks iemācās izdzīvot ar to, kas viņam ir dots.”

“Un tev piederēja sala.”

“Tas bija kaut kas tāds, uz ko es varēju paļauties, pie kā varēju vērsties jebkurā laikā. Sala mani pasargāja no sajukšanas prātā.” Sems dziļi ievilka elpu. “Tomēr labāks cilvēks būtu bijis tuvumā un turējis dēla galvu, kad nabaga puika vemj “Budweiser”.”

“ “Löwenbräu”

“Ak Jēzus! Vai tam ir kāda nozīme? Kāds gan tur brīnums, ka es tevi nespēju saprast?”

Sems nopūtās un cieši paskatījās uz vīru, par kādu bija izaudzis viņa dēls. Vīru, kurš darbā apsēja priekšautu un cepa pīrāgus. Vīru, Sems atgādināja pats sev, ar mierīgu, stingru acu skatienu, pietiekami platiem un spēcīgiem pleciem, lai uz tiem varētu noturēt ne savu bēdu vien.

“Mēs abi esam pateikuši savu sakāmo, un es nezinu, vai tas kaut ko grozīs. Bet es priecājos, ka mēs to izdarījām.” Sems pastiepa roku un cerēja, ka rīkojas pareizi.

Tieši tajā pārsteidzošajā brīdī, kad tēvs un dēls pavarda priekšā spieda viens otram roku, virtuvē ienāca Džo. Abi vīrieši paskatījās uz viņu, abu sejās vienādi pazibēja satraukums. Taču Džo jutās pārāk nogurusi un aizkaitināta, lai to analizētu.

“Leksa nejūtas labi. Es pārņemu brokastu maiņu.”

Braiens satvēra cepamo lāpstiņu un steidzīgi apsvieda desu uz pannas, pirms tā paguva apdegt.

“Tu grasies apkalpot pie galdiem?”

“Tā es teicu.” Džo paķēra no pakaramā īso apkalpotājas priekšautu un apsēja to ap vidukli.

“Kad tu pēdējo reizi esi apkalpojusi pie galda?” Braiens noprasīja.

“Pēdējā reizē, kad ciemojos šeit un tev trūka apkalpotāju.”

“Tev tas galīgi nemaz nepadodas.”

“Labi, cālīt, bet es esmu vienīgā. Leksijai no raudāšanas sāp galva, bet Keita ir ceļā uz nometni, lai kaut cik sakoptu to. Tev nāksies samierināties.”

Sems paņēma savu krūzi un sāka virzīties uz durvju pusi. Saruna ar dēlu jau bija pietiekami grūta. Viņš negrasījās tajā pašā dienā ķerties vēl arī pie sarunas ar meitu.

“Man jāstrādā,” viņš nomurmināja un gandrīz sarāvās, kad Džo viņam veltīja iznīcinošu skatienu.

“Man arī, bet es apkalpošu viesus pie galdiem, jo jūs abi esat nolēmuši ķerties viens otram pie rīkles, un mums ar Keitu vajadzēja pavadīt pusi no šīs nolādētās nakts, klausoties Lek-sijas raudāšanā, bet no rīta turpināt darbu, it kā nekas nebūtu noticis. Tagad, kā redzu, jūs abi kā īsti vīri esat paspieduši viens otram roku, līdz ar to viss atkal ir kārtībā. Kur ir tās nolādētās pasūtījumu kvītis?”

“Augšējā atvilktnē zem kases aparāta.” Ar acs kaktiņu Braiens paguva pamanīt, ka tēvs klusi izslīd no virtuves. Tas ir viņam tik raksturīgi, Braiens drūmi nodomāja un noņēma desiņas no pannas. “Kases aparāts ir jauns,” viņš atkal pievērsās Džo. “Vai esi kādreiz ar tādu strādājusi?”

“Pie velna, kur lai es to būtu darījusi? Es neesmu pārdevēja, neesmu viesu apkalpotāja. Es esmu fotogrāfe.”

Braiens paberzēja skaustu. Rādās, ka šis būs viens traki garš rīts.

“Ej ielej Leksijai rīklē kādu aspirīnu un piespied viņu nonākt lejā!”

“Ja tu gribi, lai viņa atnāk, tu pats arī ej un pasaki to viņai! Man apnika skatīties to drāmu viņas izpildījumā. Viņa izbaudīja šo lomu līdz galam.” Džo nosvieda pasūtījumu kvītis uz virtuves letes un devās pie kafijas automāta. “Viņa, kā vienmēr, atradās uzmanības centrā.”

“Viņa bija uztraukusies.”

“Varbūt arī līdz brīdim, kad saprata, ka viņai šī loma patīk, bija uztraukusies, bet tā nu nebija mana vaina. Tomēr tieši es biju tā, kura piespiedu kārtā sapinās ar mazo māsiņu. Bija jau pāri diviem, kad mums ar Keitu beidzot izdevās viņu nomierināt un viņa izgāja no manas istabas. Un tagad atkal tieši Leksija ir tā, kura paziņo, ka viņai sāpot galva.” Džo spēcīgi paberzēja pieri. “Vai šeit, lejā, ir kāda aspirīna tablete?”

Braiens izņēma no bufetes aspirīna pudeli un uzlika to uz virtuves galda.

“Ņem un dodies pirmajā aplī pa ēdamzāli! Šā rīta speciālais ēdiens ir melleņu pankūkas. Ja gribi rādīt drūmu ģīmi, tad dari to šeit. Tur, ārā, tev ir jāsmaida. Nosauc apmeklētājiem savu vārdu un mēģini tēlot pievilcību. Tam vajadzētu kompensēt lēno apkalpošanu.”

“Ej ellē!” Džo nošņāca, bet paķēra zāles un pasūtījumu kvītis un izmetās pa virtuves durvīm.

. Labāk nekļuva.

Braiens mizoja greipfrūtu un grieza zobus, domādams par to, ka divi kārtējie pasūtījumi jau piecas minūtes atrodas krāsnī, kas draudīgi mirkšķina brīdinājuma signālspuldzi. Vēl divas minūtes, viņš prātoja, un tie būs jāmet ārā un jāsāk viss no gala.

Pie velna, kur gan iestrēgusi Džo?

“Daudz darba?” Pagalma durvīs parādījās Neitans. “Es pa logu ieskatījos ēdamzālē. Izskatās, ka apmeklētāju netrūkst.”

“Svētdienas rīts.” Braiens uz pannas apgrieza, viņaprāt, jau kādu miljono pankūku. “Svētdienu rītos cilvēkiem patīk labi paēst.”

“Man arī.” Neitans plati pasmaidīja. “Melleņu pankūkas man šķiet ideāli piemērotas šādam nolūkam.”

“Stāvi rindā! Nolādēts, ko viņa tur dara, piramīdas būvē, vai? Vai tu proti strādāt ar datoru?”

“Varu palepoties, ka man pieder veseli trīs. Kāpēc tu tā vaicā?”

“Tu tūlīt apgūsi kases aparātu.” Braiens ar īkšķi pamāja Neitanam aiz muguras. “Ej un izpēti to! Es nevaru atrauties no sava darba katru reizi, kad viņai iestrēgst čeks.”

“Tu gribi, lai es apkalpoju kases aparātu?”

“Vai tu ēst gribi?”

“Un kāpēc gan lai es neapkalpotu kases aparātu?” Neitans nolēma un lēnā gaitā devās to izpētīt.

Virtuvē iesteidzās Džo ar sasārtušiem vaigiem un izmocītu sejas izteiksmi, trauku pilnām rokām.

“Viņai to vajadzēja paredzēt. Viņai vajadzēja paredzēt, kas šodien te notiks. Ja es šo ārprātu pārdzīvošu, es viņu nogalināšu. Pie velna, ko tu te dari?” viņa uzkliedza Neitanam.

“Mani tikko pieņēma darbā.” Neitans noraudzījās, kā Džo iesviež netīro trauku kaudzi izlietnē un pagrābj pasūtījumu kvītis. “Tu šodien izskaties ārkārtīgi jauka, Džo Elena.”

“Ej ratā!” Džo nomurmināja un izmetās pa durvīm.

“Droši vien viņa tikpat jauki izturas arī pret apmeklētājiem.”

“Nebojā man priekšstatu!” Neitans apsauca Braienu. “Man gribētos cerēt, ka viņa šos vārdus taupa īpaši man.”

“Jau atkal gribi iegrūst viņu upē?”

“Viņa paslīdēja. Bet man... mums ar Džo ir padomā kas cits.”

“Negribu par to neko dzirdēt. Negribu lauzīt galvu vēl arī par to.” Braiens novilka plaukstu pār seju.

“Es tikai biju iedomājies, ka tev vajadzētu zināt, kādā virzienā esmu iecerējis darboties.” Lai parādītu to, Neitans satvēra Džo, kad viņa kārtējo reizi ielidoja pa durvīm. Pievilcis viņu sev klāt, Neitans uzspieda skūpstu Džo sakniebtajām lūpām.

“Vai tu esi galīgi traks?” Džo iedunkāja ar elkoni Neitanam vēderā, lai atbrīvotos no viņa apskāviena, tad iespieda viņam rokās pasūtījumu kvītis, skaidru naudu un kredītkartes. “Še, tiec skaidrībā!” Viņa pakampa svaigu kafijkannu un nometa uz galda steidzīgi uzkricelētus pasūtījumus. “Divus šefpavāra sevišķos, olu kulteni, bekona šķēli, grauzdētu piln-graudu kviešu maizes šķēli. Vienu es neatceros, bet tas te ir uzrakstīts, un mums tūlīt aptrūksies cepumu un krēma. Un, ja tas briesmīgais bērnelis pie trešā galdiņa vēlreiz izlies sulu, es nožņaugšu gan viņu, gan viņa idiotus vecākus.”

Kad Džo jau atkal izmetās pa durvīm, Neitans pasmīnēja.

“Brai, man liekas, tā varētu būt mīlestība.”

“Tas gan vairāk atgādina ārprātu. Bet tagad liec mierā manu māsu un izsit kasē čekus, citādi es tev ēst nedošu.”

Pusvienpadsmitos Džo ietenterēja savā istabā un nokrita uz vēdera gultā. Sāpēja visas vietas. Mugura, pēdas, galva, pleci. Neviens, viņa prātoja, neviens, kurš nav bijis šeit, pat iedomāties nespēj, cik grūti ir apkalpot pie galdiņiem viesus. Džo bija kāpusi kalnos, braukusi ar laivām pa upēm, gurusi tuksneša svelmē - un būtu ar mieru to atkal darīt.

Bet viņa ar smaidu sejā labprāt pārgrieztu sev vēnas, ja kāds iedomātos viņai vēlreiz likt apkalpot kādu galdiņu.

Kaut arī nelabprāt, tomēr Džo nācās atzīt, ka Leksija ne tikai nav slinka simulante, bet viņas izpildījumā šis darbs izskatās pat pavisam viegls.

Tomēr, ja nebūtu Leksijas, Džo nebūtu palaidusi garām brīnišķo, pēc lietus valgo rīta gaismu. Viņas acis nebūtu aizpampušas pēc nepilnu triju stundu gulēšanas. Un viņas pēdas tik drausmīgi nesāpētu.

Džo sakoda zobus, sajutusi, kā matracis zem kāda cilvēka svara viegli ieliecas.

“Vācies ārā, Leksij, citādi es saņemšos un atradīšu sevī spēku, lai tevi tomēr nogalinātu.”

“Vari necensties, viņas šeit nav.”

Džo pagrieza galvu un piemiegtām acīm paraudzījās uz Neitanu.

“Ko tu Šeit dari?”

“Tu man to jautā jau nezin kuro reizi.” Neitans pastiepa roku, lai aizliktu Džo matu šķipsnu aiz auss un nekas netraucētu viņam raudzīties Džo sejā. “Ja runājam tieši par šo brīdi, tad es apraugu tevi. Smags rīts, vai ne?”

“Ej projām!” Džo ievaidējās un aizvēra acis.

“Desmit sekundes ilga pēdu masāža, un tu lūgsies, lai palieku.”

“Pēdu masāža?”

Džo atvilka nost kāju, bet Neitans satvēra viņas potīti un stingri pieturēja to, kamēr ar otru roku novilka Džo kurpi.

“Desmit, deviņi, astoņi...” Un, kad viņš stingri vilka ar plaukstas malu pāri Džo pēdas izliekumam, viņa juta, kā augums apmierināts notrīs, un labsajūtā ievaidējās. “Redzi nu, es taču tev teicu. Atbrīvojies! Apmierinātas kāju pēdas ir atslēga uz visumu.”

“Galilejs?”

“Kāris Sagāns,” Neitans smaidīdams paskaidroja. “Vai tev šeit ir kaut kas ēdams?”

“Ja man vajadzēs kaut vai tikai paskatīties uz vēl vienu pankūku, es sākšu vemt.”

“Tā jau es domāju. Es tev atnesu kaut ko pavisam citu.”

“Ko?” Džo pavēra vienu aci.

“Jā gan. Tev ir ļoti glītas pēdas. Slaidas, šauras, ar eleganti augstu izliekumu. Pavisam drīz pienāks diena, kad es sākšu knibināt pēdas un pamazām virzīšos uz augšu. Ak tā, tu jautāji, ko ēdamu esmu atnesis.” Neitans piespieda pirkstus Džo pēdas apakšai un virzīja tos līdz papēdim. “Zemenes ar putukrējumu, Braiena brīnumaino pīrāgu ar mājās gatavotu ievārījumu un mazliet bekonu proteīna devas nodrošināšanai.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tev jāēd.” Neitans palūkojās pār plecu uz Džo. “Vai tu gribēji zināt, kāpēc es taisos knibināt tavas pēdas?”

“Neko es negribēju zināt.”

“Labi. Tad kāpēc tu tagad nevarētu apvelties uz muguras, piecelties sēdus un paēst? Tad es to varētu tūliņ sākt darīt.” Džo jau pavēra muti, lai paskaidrotu, ka nejūtas izsalkusi, -pilnīgi nevilša reakcija. Taču tad viņa atcerējās Kērbijas norādījumus ēst kārtīgi. Turklāt doma par zemenēm šķita diezgan vilinoša. Džo piecēlās sēdus, cenzdamās nejusties kā pēdējā muļķe, jo Neitans, kājas sakrustojis, iekārtojās turpat blakus un ielika viņas pēdu sev klēpī. Džo paņēma zemeņu bļodu un izņēma ar pirkstiem pirmo ogu.

Vienu mirkli viņa cītīgi vēroja Neitanu. Viņš no rīta nebija papūlējies noskūties, arī matus būtu vajadzējis apgriezt. Bet pavisam viegli nevērīgais stils viņam piestāvēja, tāpat kā viņu vēl glītāku darīja zeltainās salas saules rotaļas biezajos, tumšajos matos.

“Tev nevajag tā pūlēties,” Džo sacīja. “Es jau tāpat apsveru iespēju, ka varētu gulēt ar tevi.”

“Nu gan man kā akmens novēlās no sirds.”

Džo nokoda zemeni, ogas garša mutē bija tik salda un negaidīti svaiga, ka viņa pasmaidīja.

“Man šķiet, ka šorīt es neesmu gluži labākajā formā.”

“Vai tiešām?” Neitans satvēra Džo kāju pirkstus un sāka maigām kustībām locīt tos uz priekšu un atpakaļ. “Nebiju pamanījis.”

“Tā tu savā viltīgajā jeņķu stilā man mēģini norādīt, ka es vienmēr uzvedos riebīgi.”

“Ne vienmēr. Un man liekas, ka es būtu lietojis vārdu “noraizējusies”.”

“Hetaveju mantojums.” Tā kā zemenes bija ierosinājušas Džo apetīti, viņa paņēma bekona šķēli un nokoda kārtīgu kumosu no tās. “Pagājušajā naktī mums bija kārtējais ģimenes skandāls, kura dēļ Leksija šorīt palika gultā, ietinusi galvu segā, bet man nācās apkalpot viesus pie galdiem.”

“Vai tu vienmēr aizpildi visus caurumus?”

“Nē, es tā negribētu teikt. Es šeit vispār reti parādos.” Džo pārsteigta papurināja galvu.

“Bet, kad parādies, tad apkalpo viesus, maini gultas veļu, berz tualetes.”

“Kā tu to zini?”

Džo balss bija kļuvusi pavisam asa, tas Neitanu pārsteidza. “Tu man pati stāstīji. Tu taču šeit, viesnīcā, nodarbojies ar uzpošanas darbiem.”

“Ak toreiz!” Juzdamās diezgan muļķīgi, Džo pasniedzās pēc pīrāga un pārlauza to uz pusēm.

“Kas tad vēl ir noticis?”

“Nekas.” Džo paraustīja plecus. “Vienkārši kaut kādi bērneļi pirms pāris dienām bija sadomājuši mani izjokot. Nometnē ieslēdza mani vīriešu tualetē. Es diezgan stipri nobijos.” “Tas nemaz nav smieklīgi.”

“Nē, tajā brīdī man arī nemaz smiekli nenāca.”

“Vai tu noķēri viņus?”

“Nē, viņi jau sen bija projām, kad atnāca tēvs un mani izlaida. Nekas liels, vienkārši nepatīkami.”

“Tad jau pie tiem darbiem, kurus tu parasti neuzņemies, varam pieskaitīt vēl arī vīriešu tualešu tīrīšanu. Turklāt tu vēl pagūsti veidot albumu un fotografēt. Kā ar izklaidēšanos?” “Es izklaidējos fotografējot.” Kad Neitans sarauca uzacis, Džo paņēma nākamo zemeni. “Es biju pie ugunskura pludmalē.”

“Un paliki tur gandrīz līdz pusnaktij. Neprātīgā sieviete.” “Es īpaši neaizraujos ar ballītēm.” Džo starp uzacīm iegūla dziļa rieva.

“Ar ko tad vēl, izņemot fotografēšanu, tu aizraujies? Grāmatas, kino, māksla, mūzika? To sauc par otra cilvēka tuvāku iepazīšanu,” Neitans paskaidroja, kad Džo neko neatbildēja uz viņa jautājumu. “Tā ir ļoti laba lieta, īpaši jau tādā gadījumā, ja viens no mums apcer iespēju pārgulēt ar otru.” Neitans paliecās uz priekšu un uzjautrinājās, redzot, kā Džo atraujas atpakaļ. “Vai tu negribi ar mani dalīties zemenēs?”

Džo ar prātu pavēlēja pati sev nomierināties un, tā kā Neitans joprojām masēja viņas pēdu, iedeva viņam nokosties zemeni.

Neitans ar zobiem satvēra Džo pirkstgalus un iesūca arī tos savā mutē. Rimti smaidīdams, viņš lēnām atlaida tos.

“Tā ir sensorā stimulēšana. Vienkāršākā valodā runājot, es tev grasos uzmākties.”

“Man šķiet, ka es tā arī sapratu.”

“Jauki. Tātad parunāsim par filmām!”

Džo mēģināja atcerēties, vai kādreiz agrāk ir sastapusi kaut vienu vīrieti, kurš viņu būtu spējis tik viegli vai tik bieži samulsināt. Atbilde bija pavisam noteikts “nē”.

“Es dodu priekšroku vecajām melnbaltajām filmām. Kinematogrāfija, nepārspējamas gaismas un ēnu rotaļas.”

““Maltas piekūns”?”

“Labākā no labākajām.”

“Padomā tikai!” Neitans papliķēja viņai pa pēdu. “Vienāda gaume. Kā tu skaties uz mūsdienu gabaliem?”

“Es sliecos uz tādu filmu pusi, kurās norisinās spraiga darbība. Mākslas filmas reti spēj mani aizraut. Es labāk skatos, kā Švarcenegers nopļauj piecdesmit sliktos puišus, nekā klausos, kā saujiņa ļaužu svešvalodā pauž savas raizes.”

“Mani tas iepriecina. Mēs nemūžam nevarētu vienoties par piecu bērnu un zelta retrīveru audzināšanu, ja man nāktos samierināties ar mākslas filmu skatīšanos.”

Džo sāka smieties dobjā, piesmakušā balsī, kas Neitanu neizprotami uzbudināja.

“Ja mani sagaida tāds liktenis, var gadīties, ka es vēl pārdomāju.”

“Kura pilsēta tev vislabāk patīk?”

“Florence,” Džo izspruka, pirms viņa pati apzinājās, ka tā arī ir. “Spožā saules gaisma, krāsas.”

“Ēkas. To vecums un grandiozums. Pitti pils, Palazzo Vecchio.”

“Man ir brīnišķīgs Pitti fotouzņēmums, fotografēts tieši pirms paša saullēkta.”

“Gribētu to redzēt.”

“Es to neatvedu sev līdzi,” Džo izklaidīgi attrauca, atcerēdamās mirkli, kad tapa šis uzņēmums, gaismas strēli, gaisa švīkstoņu, kad spārnos pacēlās vesels baložu pulks. “Tā palika Šarlotā.”

“Es varu pagaidīt.” Pirms Džo paguva kaut ko iebilst, Neitans saspieda viņas pēdu. “Tātad, kad pabeigsi brokastot, varbūt būsi ar mieru mani izvest īstā pastaigā pa salu.”

“Šodien taču ir svētdiena.”

“Jā, es arī dzirdēju tādas runas.”

“Nē, es gribēju tev atgādināt, ka tā ir diena, kad pie mums mainās viesi. Lielākā daļa kotedžās dzīvojošo viesu aizbrauc, un viņu vietā iebrauc citi. Kotedžas ir jāiztīra un jāsagatavo jauno viesu iebraukšanai.”

“Atkal kārtējie uzpošanas darbi. Ko, pie joda, viņi te iesāka tad, kad tevis nebija?”

“Iepriekšējā nedēļā pirms manas atbraukšanas no darba aizgāja divas meitenes, kuras Keita nodarbināja kotedžās. Viņas abas dabūja darbu kontinentā. Un, tā kā gan es, gan Leksija tagad esam šeit, Keita pat nav papūlējusies sameklēt tām meitenēm aizvietotājas.”

“Cik kotedžu tev jāuzkopj?”

“Sešas.”

Neitans padomāja, pamāja ar galvu un piecēlās kājās.

“Nu tad jau mēs labāk ķersimies pie darba.”

“Mēs?”

“Protams. Gan es tikšu galā ar putekļu sūcēju un grīdas lupatu. Un tādā veidā tu varēsi ātrāk visu paveikt un mums vēl atliks laika, lai atrastu visbrīvāko vietiņu pludmalē un kādu brīdi tur pamaigotos.”

Džo sakustējās un ieslidināja savas pēdas - jāatzīst, neticami laimīgās pēdas - kurpēs.

“Iespējams, ka es zinu dažas tādas vietiņas - ja vien tu proti rīkoties ar putekļu sūcēju tikpat labi, kā pārzini reflek-soloģijas teorijas.”

“Džo Elena!” Neitans uzlika rokas viņai uz gurniem, un Džo izbaudīja šo pārsteidzošās tuvības žestu. “Man tev kaut kas jāsaka.”

Viņš joprojām ir precējies. Viņu meklē federālā tiesa. Viņš vēlas laulības saites, nevis vienkārši seksu. Džo klusi nopūtās, pārsteigta pati par sevi. Viņai pat prātā nebija ienācis, ka viņai piemīt tik bagātīga iztēle.

“Kas tad?”

“Es arī apsveru iespēju pārgulēt ar tevi.”

Džo iesprauslājās un atkāpās soli atpakaļ.

“Neitan, jau kopš brīža, kad tu atgriezies Kaisles salā, tas gulēja uz manas sirds.”

Viņš jutās tik laimīgs, ka beidzot bija atgriezies, beidzot atkal atradās viņas tuvumā. Viņas vērošana vien lika viņam notrīsēt ilgās pēc tā, kas notiks. Tikai jāsagaida īstais brīdis.

Viņš prātoja, ka varētu vēl novilcināt šo mirkli. Galu galā viņš tik rūpīgi visu bija izplānojis, un par naudu nebija jāraizējas. Viņam laika pietika. Vēl labāk būs, ja viņa ieslīgs pašapmierinātībā, pamazām atslābināsies. Tad viņš atsviedīs viņu atpakaļ nemierpilnajā satraukumā, asi paraus ķēdi, kas, viņai nezinot, vieno viņus abus.

Viņa nobīsies. Viņa jutīsies apjukusi. Viņa kļūs vēl vieglāk ievainojama tieši tāpēc, ka viņš pirms grozījumiem scenārijā nodrošinās viņai tādu mieru.

Jā, viņš var pagaidīt. Viņš var priecāties par sauli, sērfot, un nepaies necik ilgs laiks, kad viņš jau pārzinās katru sievietes soli. Tieši tāpat, kā viņš pārzināja viņas paradumus Šarlotā.

Viņš ļaus viņai peldēt pa straumi, varbūt pat nedaudz iemīlēties. Cik brīnišķīga ironija!

Un viņai nebūs pat ne jausmas, ka viņš atrodas līdzās, lai kontrolētu viņas likteni, lai tvertu pats savu laimi. Un paņemtu viņas dzīvību.

16

“Es nesaprotu, kāpēc tu nevari paņemt vienu brīvu dienu, tikai vienu vienīgu dienu, un pavadīt to kopā ar mani.”

Džifs nolika āmuru, notupās uz papēžiem un pētīja Leksi-jas saīgušo seju. Acīmredzot tā ir kārtējā dabas mātes dīvainība, ka sieviešu uzmestās lūpas vīriešiem šķiet tik pievilcīgas.

“Mīļā, es tev jau sacīju, ka šī man būs ļoti smaga nedēļa. Un vēl taču ir tikai otrdiena.”

“Kāda gan nozīme tam, kāda šodien diena?” Leksija pasvieda rokas gaisā. “Šeit visas dienas vienādas.”

“Labi, es tev varu pateikt, kāda tam ir nozīme.” Džifs pārvilka ar plaukstu pāri grīdas seguma malai, kuru tikko bija pabeidzis klāt. “Es Keitas jaunkundzei apsolīju, ka pabeigšu līdz sestdienai šo lieveņa paplašinājumu.”

“Izdarīsi to līdz svētdienai.”

“Es viņai apsolīju, ka līdz sestdienai.” Tas Džifam bija likums. Bet, tā kā šajā brīdī viņš sarunājās ar Leksiju, puisis centās būt pacietīgs, lai ieskaidrotu to arī viņai. “Nākamajā nedēļā šajā kotedžā jau ir pieteikušies viesi. Tā kā Kolinam šajā laikā pietiek darba nometnē, bet Džedam vēl pēdējo nedēļu pirms vasaras brīvlaika jāiet skolā, man pašam jātiek ar visu galā.”

Leksijai gar šo nolādēto lieveni nebija nekādas daļas. Turklāt grīda jau bija gandrīz pabeigta. Cik ilgs laiks var būt vajadzīgs, lai uzliktu jumtu un iestiklotu logus?

“Tikai vienu vienīgu dienu, Džif.” Viņa atslīga Džifam blakus, runādama cik iespējams mīlīgā un pievilcīgā balsī un noskūpstīdama Džifu uz vaiga. “Tikai dažas stundas. Mēs varētu ar tavu laivu aizirties uz kontinentu un Savanā paēst pusdienas.”

“Leksa, man tik tiešām nav laika. Paklau, ja es pabeigšu lieveni, mēs varēsim nākamajā svētdienā kaut kur aizbraukt. Es mazliet pakrāptos, un mēs varētu pavadīt kopā visu nedēļas nogali, ja vien tu to vēlētos.”

“Es negribu braukt sestdienā!” Leksijas balss kļuva arvien asāka, un pamazām tajā sāka ieskanēties pa ietiepīgai notij. “Es gribu braukt tagad.”

Džifam bija piecus gadus veca māsīca, kas tieši tikpat uzstājīgi pieprasīja, lai viss tūlīt, nekavējoties notiktu pēc viņas prāta. Taču viņš nolēma, ka diezin vai Leksijai patiks, ja viņš izteiks šo salīdzinājumu skaļi.

“Es tagad nevaru,” viņš pacietīgi skaidroja. “Tu vari paņemt laivu, ja jau tik briesmīgi gribi braukt, doties uz kādu veikalu un nopirkt sev kaut ko.”

“Viena pati?”

“Paņem līdzi māsu vai kādu draudzeni!”

“Vismazāk jau nu es gribu pavadīt veselu dienu kopā ar Džo. Un man nav nevienas draudzenes. Džinija ir prom.”

Džifam nemaz nevajadzēja ieskatīties Leksijai acīs un ieraudzīt asaras, lai viņš jau saprastu, ka tieši tā bija vissmagākā problēma un Leksijas neapmierinātības galvenais cēlonis. Taču tur nu Džifs neko nespēja līdzēt, tieši tāpat kā nespēja aizdziedēt brūci savā sirdī, kura tur palika pēc Džinijas pazušanas.

“Ja tu gribi braukt kopā ar mani, tev tomēr nāksies gaidīt līdz sestdienai. Es izkārtošu sev brīvu visu nedēļas nogali. Mēs varam pasūtīt istabu viesnīcā, un es tevi aizvedīšu smalkās vakariņās.”

“Tu neko nesaproti!” Leksija iegrūda dunku Džifam plecā un pielēca kājās. “Šodien nav sestdiena, un es sajukšu prātā, ja šodien pat netikšu prom no šejienes. Kāpēc tu nevari man atlicināt kādu brīdi? Kāpēc tu nevari atlicināt laiku?”

“Es daru, ko varu.” Pat Džifa pacietībai reiz draudēja pienākt gals. Viņš pacēla āmuru un ietrieca naglu dēlī.

“Tu pat nevari pārtraukt darbu un kaut piecas minūtes pievērst man uzmanību. Es tev esmu vajadzīga tikai brīvajos brīžos pa vidu starp darbiem. Un tagad kaut kāds pretīgs lievenis tev šķiet svarīgāks par mani.”

“Es apsolīju savest kārtībā šo lieveni.” Džifs piecēlās kājās un, stingri satvēris kārtējo dēli, ielika to malkas steķī. “Es vārdu turēšu, Leksij. Ja tu nedēļas nogalē joprojām gribēsi aizbraukt uz Savanu, es tevi aizvedīšu. Tas ir viss, ko varu darīt.”

“Man ar to nepietiek.” Leksija spītīgi izslēja zodu augšup. “Un gan jau es atradīšu kādu, kurš ar prieku aizvedīs mani arī šodien.”

Džifs ar zīmuli skrāpēja dēli, atzīmēdams vajadzīgo garumu, un piemiegtām acīm ar vēsu skatienu nopētīja Leksiju. Viņš saprata, ka tie ir draudi, un apzinājās, ka ļoti iespējams -Leksija tos arī īstenos.

“Nē, neatradīsi,” viņš mierīgi, nosvērti sacīja. “Un tu nemaz nemeklēsi.”

Tā bija gluži kā pļauka sejā. Leksija bija cerējusi, ka Džifs pārskaitīsies, kļūs gluži vai traks aiz greizsirdības un precīzi attēlos, ko darīs, ja viņa kaut vai tikai paskatīsies uz kādu citu vīrieti. Tad viņi sarīkotu skaļu un vētrainu skandālu, pēc kura Leksija ļautu, lai Džifs viņu ievelk tukšajā kotedžā, kur viņi gultā izlīgtu mieru. Tad viņa pierunātu Džifu tomēr aizvest viņu uz Savanu.

Aina, kuru viņa savā iztēlē jau bija precīzi iestudējusi, izgaisa. Leksijai gribējās raudāt, tāpēc viņa atmeta galvu un aizgriezās.

“Jauki, tad turpini vien būvēt savu lieveni, bet es darīšu, kas man jādara.”

Džifs neteica ne vārda, kamēr viņa stalti nosoļoja pa pagaidu pakāpieniem. Vajadzēja mirkli pagaidīt, līdz noskaidrojās aklajās dusmās aizplīvurotais skatiens, tikai tad varēja ķerties pie zāģa. Savaldības zaudēšana var dārgi maksāt, to Džifs zināja, un viņš negribēja zaudēt pirkstu. Ja Leksija patiešām īstenos savus draudus, viņam vēl būs vajadzīga visa roka.

Lai savilktu roku dūrē, ko viņš ietrieks kāda nelieša sejā, vajag četrus pirkstus.

Leksija dzirdēja, kā zāģis sāk dziedāt, un niknumā sakoda zobus. Uzpūtīgais maita, lūk, tas viņš ir! Džifam viņa nemaz nerūp. Leksija ātrā solī steidzās pāri smiltīm, acis sūrstēja, elpa aizrāvās. Nevienam viņa nerūp. Neviens viņu nesaprot. Pat Džinija...

Nācās uz mirkli apstāties, jo vēdera muskuļi neviļus sarāvās. Džinija bija viņu pametusi. Vienkārši aizgājusi. Ikviens, kuru Leksija pielaida sev tuvumā, viņu pameta. Viņa nevienam nerūpēja tik daudz, lai šie cilvēki gribētu palikt pie viņas.

Vispirms Leksija jutās pārliecināta, ka ar Džiniju atgadījies kaut kas šausmīgs. Viņa nolaupīta vai piedzērusies ietenterēju-si dūksnājā, un tur viņu apēdis aligators.

Tas, protams, bija smieklīgi. Pagāja vairākas dienas, līdz Leksija spēja pieņemt faktu, ka atkal ir pamesta. Neviens nepalika pie viņas, lai cik stipri viņai šie cilvēki būtu vajadzīgi.

Bet šoreiz... Viņa pameta izaicinošu skatienu pār plecu uz kotedžas pusi. Šoreiz viņa būs pirmā, kura pametīs.

Leksija devās uz koku pusi. Saule pārāk stipri dedzināja ādu, smiltis sandalēs berza kāju pēdas. Šajā brīdī Leksija kvēli ienīda Kaisles salu un visu, kas atradās uz tās. Viņa ienīda ļaudis, kuri brauca uz šo salu un gaidīja, kad Leksija viņus apkalpos un sakops viņu netīrumus. Viņa ienīda savu ģimeni, kura uzskatīja viņu par bezatbildīgu sapņotāju. Viņa ienīda pludmali, žilbinoši balto sauli un nebeidzamo viļņu šļakstēšanu. Un mežu ar visiem tā ēnainajiem nostūriem un kliedzošo klusumu, ko tas slēpa sevī.

Bet visvairāk viņa ienīda Džifu, jo viņa jau sāka gandrīz iemīlēties viņā.

Tagad viņa vairs tā nedarīs. Viņa nesagādās Džifam tādu prieku. Tieši pretēji, Leksija prātoja, ieiedama koku paēnā, viņa pievērsīs uzmanību kādam citam un liks Džifam ciest.

Pamanījusi Mazo Kaisles kotedžu un vientuļo stāvu uz tās lieveņa, viņa rimti pasmaidīja. Leksija pati nesaprata, kāpēc nebija par to iedomājusies jau agrāk. Jau agrāk iedomājusies par viņu.

Neitans Deleinijs. Viņš bija tieši tas, kas vajadzīgs. Izsmalcināts, izglītots veiksminieks. Bijis daudzās vietās un paveicis daudzus darbus. Viņš izskatījās lieliski - pietiekami skaists, lai pat Džo būtu viņu pamanījusi.

Leksija bija ar mieru saderēt, ka Neitans Deleinijs zina, kā izturēties pret sievieti.

Leksija atvēra sarkano somiņu, kuru nēsāja plecā. Iemetusi mutē vienu ķiršu “Lifesaver”, lai saldinātu elpu, viņa izņēma pūdernīcu un rūpīgi nopūderēja degunu. Vaigos rotājās dabīgs sārtums, tāpēc tos nevajadzēja ietonēt, toties Leksija precīzi iezīmēja koši sarkanu, aicinošu lūpu līniju. Viņa viegli iesmaržojās ar “Joy” un atglauda matus atpakaļ, prātodama, kā vislabāk rīkoties, lai panāktu vēlamo.

Leksija piegāja tuvāk kotedžai un, draudzīgi smaidot, uzsauca:

“Ak, sveiks, Neitan!”

Neitans bija iznesis datoru lievenī, novietojis to uz pārnēsājamā piknika galdiņa un strādāja, ļaudamies vieglai vēja pūsmai. Projekts, pie kura viņš laiski knibinājās, jau bija gandrīz pabeigts. Negaidīti atrauts no darba, viņš izklaidīgi pagriezās uz runātājas pusi. Un saprata, ka atkal jau notirpis kakls.

“Sveika, Leksij!” Neitans paberzēja sāpošo vietu.

“Tikai nesaki, ka tu tik brīnišķīgā rītā esi ieracies darbā!”

“Niekojos ap pēdējām detaļām.”

“Tas taču laikam ir mazs datoriņš. Kā tu spēj uz tāda uzzīmēt veselas ēkas?”

“Viegli tas nav.”

Leksija iesmējās un, pieliekusi galvu, pārvilka ar pirkstu sev pār kaklu.

“Re nu, tagad esmu tevi atrāvusi no darba, un tu droši vien labprāt gribētu, lai es ātrāk pazūdu no šejienes.”

“Nepavisam ne. Nu man ir iemesls kaut uz mirkli atrauties no darba.”

“Tiešām? Vai tu ļoti dusmotos, ja es ieietu un ieskatītos tavā darbā? Vai varbūt tev ir kādi aizspriedumi un tu negribi rādīt nepabeigtu darbu?”

“Mans darbs jau ir tikai pats sākums, tāpēc nevar būt runa ne par kādiem aizspriedumiem. Protams, nāc droši un ieskaties!”

Kad Leksija tuvojās pakāpieniem, Neitans pameta skatienu rokas pulkstenī. Viņam patiešām vēl bija vajadzīgs pāris stundu, lai pastrādātu pie rasējumiem. Bet pulksten vienos viņš bija norunājis tikšanos. Brauciens uz salas ziemeļu daļu, pikniks. Un bridis tuvākai Džo Elenas Hetavejas iepazīšanai.

Tomēr Neitans uzsmaidīja Leksijai - nebija iespējams tā nedarīt. Viņa bija kā skaista bildīte, turklāt no viņas dvesa lielāks svaigums kā no pavasara vējiņa, kas laužas iekšā pa kotedžas logu. Un īsie, baltie svārciņi ļāva nojaust, ka viņas kājas sniedzas apmēram līdz ausīm.

“Vai negribi iedzert kaut ko vēsu?”

“Jā, es iedzeršu no tavas glāzes, labi?” Viņa paņēma no galda lielo glāzi un lēnām iemalkoja no tās. “Ledus kafija. Lieliski.” Leksija nevarēja ciest ledus kafiju un nekad nebija spējusi saprast, kāpēc cilvēki tiecas atdzesēt tik labu karsto dzērienu.

Viņa nolaizīja augšlūpu un draudzīgi apsēdās līdzās Neita-nam. Ne pārāk cieši blakus. Sieviete nedrīkst pārāk klaji izrādīt savus nodomus. Viņa paskatījās uz datora ekrānu un pārsteigumā par sīki izstrādāto un precīzo stāva plānojumu uz tā gandrīz aizmirsa sava nāciena īsto iemeslu.

“Paklau, tas ir fantastiski! Kā gan tev izdodas kaut ko tādu paveikt ar datoru? Es biju iedomājusies, ka arhitekti strādā ar zīmuļiem, logaritmiskajiem lineāliem un kalkulatoriem.”

“Ne tik daudz kā agrāk. CAD stipri atvieglo mūsu dzīvi. Tā ir zīmēšanas programma datorā,” Neitans paskaidroja. “Var apstrādāt sienas, mainīt leņķus un slīpumu, paplašināt durvju ailas, pagarināt istabas, tad pārdomāt un visu atstāt tā, kā bijis. Un nav jādeldē dzēšamgumijas.”

“Pārsteidzoši! Vai tā būs kāda privātmāja?”

“Jā. Brīvdienu māja Meksikas rietumu krastā.”

“Villa.” Leksijas iztēlē raisījās ainas, kurās skanēja kaislīga mūzika, tvanēja eksotiskas puķes un rosījās sulaiņi baltos tērpos. “Brai ir bijis Meksikā. Es gan neesmu bijusi nekur.” Leksija veltīja Neitanam garo skropstu aizplīvurotu skatienu. “Tu gan esi izbraukājis visu pasauli, vai ne?”

“Es neteiktu, ka visu pasauli, bet šur tur esmu bijis.” Nei-tana galvā klusi ieskanējās trauksmes zvans, taču viņš izlikās to nemanām, uzskatīdams, ka tas skan pilnīgi nepamatoti. “Brīnišķīgas klintis rietumu krastā, lieliskas ainavas. Šis nams sliesies tieši ar skatu uz Kluso okeānu.”

“Es nekad mūžā neesmu redzējusi Kluso okeānu.”

“Šajā pusē tas mēdz būt diezgan mežonīgs. Šajā vietā,” Neitans piebikstīja datora ekrānam, “atradīsies solārijs. Izliekts stikls, sienas un jumts, automātiski nolaižams jumts. Kad laiks būs labs, viesībās vai vienkārši tāpat, kad vien vēlēsies, viņi to varēs nolaist lejā. Baseins atradīsies šeit. Mēs to veidosim brīvā, neregulārā formā, un rietumu sānā baseins noslēgsies ar dabisko klints sienu, ko rotās vietējā flora. Šeit būs izveidots neliels ūdenskritums. Izskatīsies kā lagūna.” “Peldbaseins tieši mājā!” Leksija smagi, sapņaini nopūtās. “Tas tik ir kaut kas... Viņi laikam ir miljonāri.”

“Vēl mazliet vairāk nekā vienkārši miljonāri.”

Leksijas skatienā jautās sapņaina apbrīna, kad viņa ielūkojās dziļi Neitana acīs.

“Tad jau tu laikam esi vislabākais. Tik svarīgs. Tāds veiksminieks. Projektē miljonāriem villas Meksikā.” Viņa uzlika plaukstu Neitanam uz gurna. “Es pat nespēju iztēloties, kā tas var būt, ka tu spēj izdomāt tik burvīgas ēkas.”

Oho! Otrais trauksmes zvans jau skanēja skaļāk, un to nebija iespējams nepamanīt. Neitans sevi uzskatīja par gudru vīrieti. Un gudrs vīrietis saprot, kad sieviete tēmē uz viņu.

“Pie tāda projekta strādā daudzi cilvēki. Inženieri, ainavu arhitekti, celtnieki.”

Vai viņš nav jauks, Leksija nodomāja un pievirzījās Neitanam mazliet tuvāk.

“Bet, ja nebūtu tevis, viņiem nebūtu, pie kā strādāt. Tu gādā par to, lai viss notiktu, Neitan.”

Neitans nolēma, ka gudri vīrieši prot atkāpties. Viņš sakustējās, pamanīdamies atbīdīties vismaz par collu tālāk.

“Ja es tagad nepabeigšu šos rasējumus laikā, tad nekas nenotiks.” Neitans aši uzsmaidīja Leksijai, cerēdams, ka smaids neizskatās tik nervozs, kā viņš šajā brīdī jutās. “Un es esmu mazliet aizkavējies, tāpēc...”

“Viss izskatās tik brīnišķīgi.” Leksijas roka slīdēja uz augšu gar Neitana gurnu. Gudrs vai ne tik gudrs, bet Neitans bija tikai un vienīgi cilvēks. Viņa ķermenis reaģēja tieši tā, kā daba to bija paredzējusi.

“Paklau, Leksij...”

“Tavs darbs uz mani atstāja milzīgu iespaidu.” Viņa paliecās uz priekšu kā aicinādama. “Es gribētu redzēt vēl vairāk.” Viņas elpa trīsuļoja uz Neitana lūpām. “Daudz vairāk.” Nolēmusi, ka Neitans ir pārāk pieklājīgs - vai arī pārāk stulbs -, lai spertu nākamo soli, Leksija pieplaka ar lūpām pie viņa mutes un apvija rokas viņam ap kaklu.

Neitanam bija vajadzīga minūte laika. Leksijas lūpas bija siltas un saldas, asinis izkalta viņa galvā, liedzot spēju racionāli domāt. Tomēr viņam izdevās satvert meitenes rokas, atvīt tās un atbrīvoties.

“Zini...” Neitanam vajadzēja nokremšļoties. “Zini, Leksij, tu esi ļoti pievilcīga sieviete. Es jūtos glaimots.”

“Jauki.” Leksijas pulss kļuva vēl mazliet ātrāks. Viņas prātā uzplaiksnīja Džifa greizsirdības izķēmotā seja, un pulss sāka auļot vēl straujāk. “Tad varbūt ieiesim uz kādu mirkli iekšā?” “Ir vēl kaut kas.” Viņš nolaida Leksijas rokas gar sāniem, ar savām plaukstām tās stingri turēdams. “Es patiešām esmu apmierināts ar savu izskatu. Esmu pieradis pie savas sejas. Es, pat bārdu skujot, vairs gandrīz nemēdzu sagriezties.”

“Man arī patīk tava seja. Tā ir brīnišķīga.”

“Paldies! Bet tieši tādēļ es negribētu, lai Džifs izjūt aicinājumu to pārveidot pēc sava prāta.”

“Vai, kāda mana daļa gar Džifu?” Leksija bezrūpīgi atmeta galvu atpakaļ. “Es neesmu viņa īpašums.”

Leksijas balsī ieskanējās asi toņi, un viņas skatienā pazibējušais īgnums Neitanu uzjautrināja un apstiprināja aizdomas, ka abu mīlētāju ķīviņš droši vien ir īstais iemesls mēģinājumam pavedināt viņu.

“Sakašķējāties, jā?”

“Negribu runāt par Džifu. Kāpēc gan tu nevarētu mani vēlreiz noskūpstīt, Neitan? Tu taču pats labi zini, ka gribi to izdarīt.”

Viena viņa būtības daļa to patiešām gribēja, pavisam sīka daļiņa, kura šajā brīdī bija pārāk atkailinājusies.

“Labi, nerunāsim par Džifu. Runāsim par Džo.”

“Es nepiederu arī viņai.”

“Nē, es...” Neitans īsti nezināja, kā lai to pasaka. “Es interesējos par viņu,” viņš beidzot izšķīrās par šādu formulējumu.

“Man likās, ka tu interesējies par mani.” Lai to pierādītu, Leksija atbrīvoja savu roku un taisnā ceļā ķēra pie viņa kājstarpes.

Novaldīdamies, lai nekliegtu, Neitans cieši satvēra Leksijas plaukstu.

“Izbeidz!” Viņa balss kļuva tik pamācoša, ka jebkura māte varētu lepoties ar tādu. “Tu esi vairāk vērta, Leksij. Daudz, daudz vairāk vērta.”

“Kāpēc tu gribi Džo, nevis mani? Viņa ir tik auksta un lecīga, un...”

“Izbeidz!” Neitans aši, spēcīgi saspieda Leksijas plaukstu. “Es negribu dzirdēt, ka tu par viņu tā runā. Man viņa rūp. Un tev arī.”

“Tev nav ne jausmas, kas man rūp. Neviens to nezina.”

Leksijas balss teikuma beigās aizlūza, un Neitans sajuta spēju žēlumu pret viņu. Viņš maigi pacēla meitenes rokas un noskūpstīja tās, liekot Leksijai apstulbt no pārsteiguma.

“Varbūt tāpēc, ka tu pati par to vēl neesi tikusi skaidrībā.” Cerēdams, ka nu jau briesmas ir garām, Neitans atlaida vienu Leksijas roku, lai atglaustu viņai no pieres matu šķipsnu. “Tu man patīc, Leksij. Patiešām patīc. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc es nepieņemu tavu tik vilinošo piedāvājumu.”

Leksiju pārņēma neprātīgs kauns, ielejot sārtumu viņas vaigu galos.

“Es sevi pataisīju par muļķi tavās acīs.”

“Nē, bet es gan gandrīz vai to izdarīju.” Beidzot juzdamies mierīgs, Neitans atslīga atpakaļ un pasniedzās pēc sasilušās kafijas, lai ar tās malku atvēsinātu rīkles galu. “Visticamāk, ka tu pa ceļam tomēr būtu pārdomājusi. Un kas tad notiktu ar mani?”

“Bet varbūt es nepārdomātu.” Leksija pasmīnēja. “Sekss jau grūtības nesagādā. Sarežģījumi rodas no visa pārējā.”

“Pastāsti man par to!” Kad Neitans piedāvāja viņai kafiju, Leksija izmocīja smaidu un papurināja galvu.

“Es neciešu ledus kafiju. Es to dzēru tikai tādēļ, lai savaldzinātu tevi.”

“Jauks piegājiens. Vai negribi man pastāstīt, par ko jūs ar Džifu saplēsāties?”

“Tam nav nozīmes.” Leksiju pārņēma izmisums, viņa piecēlās kājās un sāka staigāt šurpu turpu, cerēdama, ka tas mazināsies. “Es viņam neesmu vajadzīga, viņam ir pilnīgi vienalga, ko es daru, ar ko esmu kopā. Šodien viņš man nespēja atlicināt pat vienu stundu sava dārgā laika.” “Mīļumiņ, viņš tevis dēļ ir kā bez prāta.”

“Būt kā bez prāta kāda dēļ nav sevišķi grūti.” Leksija klusi iesmējās.

“Kā kuro reizi. Sevišķi smagi ir tad, kad centies visu izdarīt pēc iespējas labāk.”

“Vai tu tiešām kaut ko jūti pret Džo?” Savilkusi lūpas, Leksija paskatījās uz Neitanu.

“Acīmredzot.”

“Ar viņu nav viegli.”

“To es vēl tikai mēģinu noskaidrot.”

“Vai tu jau guli ar viņu?”

“Leksij...”

“Vēl ne.” Leksija nolēma un atkal savilka lūpas smīnā. “Un tieši tāpēc tu tā rausties.” Viņa atgriezās un apsēdās uz galda malas. “Vai gribi padomu?”

“Manuprāt, tas nav sevišķi prātīgi, ka mēs tā apspriežam...” Neitans aprāvās, tad meta lepnumu pie malas. “Kādu padomu?”

“Viņai patīk justies atbildīgai, patīk kontrolēt situāciju. Tā viņa dzīvo, strādā. Un viņa vienmēr nodrošinās telpu, vietu manevrēšanai starp sevi un jebkuru citu.”

Neitans vēlreiz pasmaidīja, sapratis, ka viņam arvien vairāk iepatīkas Alekša Hetaveja.

“Viņa pat iedomāties nevar, cik labi tu viņu pazīsti.” “Lielākā daļa cilvēku mani gluži vienkārši nenovērtē.” Leksija paraustīja plecus. “Un es to viņiem neliedzu. Bet man liekas, ka tu šodien biji labs pret mani, tad nu arī es centīšos izdarīt ko labu tev. Neļauj viņai pārāk stipri manevrēt! Kad pienāks īstais brīdis, tu gūsi uzvaru pār viņu, Neitan. Man liekas, vēl nekad neviens nav Džo Elenu nolicis pie vietas, bet tieši tas viņai vajadzīgs.” Leksija, ļoti sievišķīgi vērtējot, paskatījās uz Neitanu, tad pavīpsnāja. “Man liekas, tev tas izdosies. Un vēl es ceru, ka tu esi pietiekami gudrs, lai nestāstītu viņai, kas šeit notika.”

“Nemūžam.”

“Noskaidro, kas ar viņu notiek, Neitan!” Leksijas bezkaunīgais skatiens bija izgaisis.

“Notiek?”

“Kaut kas viņu grauž, un, lai arī kas tas būtu, viņa atbrauca šurp, lai no tā aizbēgtu. Bet viņai tas nav izdevies. Pirmajā nedēļā pēc ierašanās viņa miegā raudāja vai arī pusi nakts pavadīja, nervozi staigādama pa istabu šurpu turpu. Šad tad viņas skatienā pavīd bailes. Džo nekad ne no kā nebija baidījusies.”

“Vai esi runājusi ar viņu?”

“Es?” Leksija atkal iesmējās. “Džo ar mani nerunās par nopietniem jautājumiem. Es esmu mazā muļķe māšele.”

“Tu neesi muļķe, Leksij. Un es, piemēram, tevi protu novērtēt.”

Leksija aizkustinājumā paliecās uz priekšu un noskūpstīja Neitanu.

“Ceru, ka būsim draugi.”

“Es arī tā gribētu cerēt. Džifs ir ļoti laimīgs vīrietis.”

“Ja vien es nolemšu dot viņam vēl vienu iespēju.” Leksija atmeta atpakaļ galvu un piecēlās kājās. “Un varbūt es tā arī darīšu - pēc tam, kad viņš būs nometies manā priekšā ceļos un palūdzies.”

“Kā draugs es justos tev ļoti pateicīgs, ja tu to, kas šeit notika, Džifam nestāstītu. Ja viņš par to padzirdēs, viņš droši vien stipri gribēs mani iekaustīt.”

“Ak, es nevienu vārdu nenosaukšu.” Leksija lēnām devās uz durvju pusi, tad pameta skatienu atpakaļ. “Bet man liekas, ka tu tiksi galā. Es tik tiešām ticu, ka tu tiksi galā. Atā!”

Palicis viens, Neitans izberzēja acis, noglāstīja sirdi un pārvilka ar roku pār vēderu. Viņš nodomāja, ka ar šo meiču gan nebūs viegli tikt galā. Un novēlēja Džifam veiksmi.

Džo tieši tobrīd kravāja piknika grozu, kad Leksija laiski iesoļoja virtuvē. Fotoaparāta soma rātni gulēja uz galda. Trijkājis stāvēja piesliets pie tā.

“Dosies piknikā?” Leksija bezrūpīgi noprasīja.

“Gribu mazliet pafotografēt ziemeļu galā, iedomājos, ka šajā pēcpusdienā to varētu izdarīt.”

“Pavisam viena?”

“Nē.” Džo iebāza izvēlēto vīna pudeli grozā. “Neitans arī nāks man līdzi.”

“Neitans?” Leksija uzmetās uz galda sēdus, izvēlējās un paņēma no keramikas augļu vāzes spīdīgu, zaļu ābolu. “Vai tā nav sagadīšanās?” Leksija smaidot noslaucīja ābolu savā blūzē tieši starp krūtīm.

“Kas tad?”

“Es tikko nāku no viņa kotedžas.”

“Ak tā?” Lai gan Džo notirpa mugura, to dzirdot, viņai izdevās runāt pavisam mierīgā un nevērīgā tonī.

“Hmm... hmm...” Ar baudu dejodama uz naža asmens un apzināti vedinādama arī māsu uz turieni, Leksija iekoda ābolā. “Es gāju garām viņa kotedžai, un tur jau viņš bija, sēdēja uz lieveņa un dzēra ledus kafiju. Tā nu viņš paaicināja arī mani.”

“Tev taču negaršo ledus kafija.”

“Garšas izjūtas mēdz mainīties.” Leksija paklakšķināja ar mēli. “Viņš man parādīja dažus rasējumus villai, kuru viņš pašlaik projektē. Villu Meksikā.”

“Man pat prātā nebija nācis, ka tev varētu interesēt rasējumi.”

“Ak, mani interesē daudz kas.” Velnišķīgi dzirkstošām acīm Leksija vēlreiz iekodās ābolā. “īpaši jau izskatīgi vīrieši. Un tas vīrietis patiešām ir pirmklasīgs.”

“Viņš noteikti jutīsies pagodināts, kad uzzinās, ka tu par viņu tā domā,” Džo īgni noteica un aizcirta groza vāku. “Man likās, ka tu grasījies apraudzīt Džifu.”

“Es satiku arī Džifu.”

“Tad nu gan tu esi pamatīgi noskrējusies.” Džo pacēla grozu un pārmeta fotoaparāta somu pār plecu. “Jādodas ceļā, citādi es atkal nokavēšu īsto apgaismojumu.”

“Tad nu ej vien, un lai tev izdodas patīkams pikniks! Ak tā, Džo, un pasveicini Neitanu no manis!”

Kad durvis aiz vecākās māsas bija aizcirtušās, Leksija piespieda rokas sev pie vēdera un sāka locīties smieklos. Kārtējais padoms, Neitan, viņa nodomāja, - pakaitini to zilacaino briesmoni, lai pēc tam vari ievākt dusmu augļus.

Viņa to pat nepieminēs. Viņa nenolaidīsies tik zemu, lai kaut vai tikai visnevērīgākajā balsī par to ieminētos. Džo pārcēla trijkāji un noliecās, lai caur skatu meklētāju atrastu vajadzīgo leņķi.

Jūra šajā vietā viļņojās mežonīgāk, šļākdamās un putodama pret akmeņaino pludmali zem kraujas izvirzījuma. Kaijas ķērkdamas riņķoja virs galvas, vēcinādamas baltos spārnus pret zilo debesjumu.

Karstums un mitrums arvien pieņēmās spēkā, gaiss virmoja un tvanēja.

Jūras krastā joprojām slējās vecā klostera dienvidu siena. Pārsedze virs šaurās durvju ailas varonīgi turējās. Gaisma mijās ar ēnu, durvju ailā zēla savvaļas vīnogulāji. Džo gribēja tvert fotogrāfijā šo pamestības sajūtu - augstos zāles kumšķus, vēja sanestos smilšu paugurus, kurus tas pats vējš pēc mirkļa nolīdzinās.

Viņa gribēja notvert mieru un gaidīja, izvērtējot mirkļus starp vēja brāzmām.

Attēla dziļums, viņa prātoja, itin viss asi fokusēts - akmens faktūra, vīnogulāji, smiltis, visi iespējamie pelēkās krāsas toņi un nokrāsas.

Lai to visu notvertu vienā kadrā, Džo vajadzēja samazināt diafragmas atvērumu un ekspozīcijas ātrumu. Paliekusi objektīvu mazliet horizontālāk, viņa noskatīja kadru, raudzīdamās, lai tajā nevilšus neparādītos pārējo sienu drupas. Viņa gribēja ar savu fotogrāfiju radīt iespaidu, ka ēka ir vesela, tikai tukša un pamesta.

Vientuļa.

Džo nofotografēja, ko bija vēlējusies, tad aiznesa trijkāji un fotoaparātu pie austrumu stūra. Tur siena izskatījās vēl burvīgāka ar visiem caurumiem un plaisām, ko vējš, smiltis un laiks ierakstījuši akmenī. Šoreiz Džo ietvēra kadrā arī sagruvušās sienas, parādīdama ne tikai pamestību, bet mēģinādama atspoguļot arī zaudējuma sāpes.

Izdzirdējusi klusu klikšķi, viņa strauji izslējās. No viņas mazliet pa labi stāvēja Neitans un brīdī, kad viņa pacēla galvu, nolaida uz leju savu fotoaparātu.

“Ko tu dari?”

“Fotografēju tevi.” Viņš jau bija pamanījies uzņemt trīs kadrus, pirms Džo viņu pieķēra. “Tu izskaties tik jauka, kad esi tā koncentrējusies darbam.”

Džo pakrūtē viss sagriezās. Viņu fotografē, viņai pašai to nezinot. Tomēr Džo piespieda sevi pavisam vienkārši tikai uzmest lūpu.

“Pagaidi, iedod man savu fotoaparātu! Es nofotografēšu tevi.”

“Labāk uzstādi savējo un nofotografē mūs abus! Uz drupu fona.”

“Ar šādu fotoaparātu tādā apgaismojumā diezin vai izdosies labs portrets.”

“Bet mēs jau to bildi netaisīsim tavai nākamajai izstādei. Tai nav jābūt nevainojamai, Džo.” Neitans nolika savu fotoaparātu zemē: “Tajā gluži vienkārši būsim mēs abi.”

“Ja man būtu gaismas izkliedētājs.” Pagriezusi galvu, Džo samiedza acis saulē, tad, kaut ko klusi murminādama, sāka mainīt fokusu, lai klusinātu ēnas, izskaitļoja diafragmas atvērumu, noregulēja ekspozīcijas ātrumu. Visbeidzot Džo vienaldzīgi paraustīja plecus.

“Džo!” Neitans par varītēm pūlējās noturēties neiesmējies. “Iedomājies, ka tas ir pavisam vienkāršs momentuzņēmums.”

“Nekā nebija! Ej un nostājies labajā pusē pie cauruma sienā! Apmēram divu pēdu attālumā no cauruma.”

Viņa pagaidīja, kamēr Neitans sasniedz norādīto vietu. Cauri skatu vērotājam viņa raudzījās uz smaidošo vīrieti. Fotogrāfija izdotos daudz labāka, ja vien būtu vajadzīgais aprīkojums gaismas un ēnu attiecību kontrolēšanai. Viņa varētu izcelt vēja sabužinātos matus, uzsvērt gaismas un ēnu tik dažādās nokrāsas.

Džo nodomāja, ka gaisma ir pārāk smaga. Ja to varētu padarīt kaut nedaudz maigāku, kaut mazliet romantiskāku, lai fotogrāfijā varētu redzēt brīnumainās acis, spēcīgo kaulu uzbūvi. Ja būtu atstarotājs, kaut kāds fons, gaismas kliedē-tājs, Džo prastu likt šim kadram iedziedāties.

Ak dievs, cik viņš bija pievilcīgs! Uz laikazoba saēstā, rētainā akmens fona viņš izskatījās tik spēcīgs un dzīvīgs. Tik seksīgs savā vienkāršajā T kreklā, kas sedza platās krūtis, nodilušajos, izbalējušajos džinsos, kuri apspīlēja šauros gurnus.

“Tagad es saprotu, kāpēc tu parasti nemēdz aizrauties ar portretu fotografēšanu.”

“Ko?” Džo samiedza acis un izslējās.

“Tavi modeļi būtu pagalam, gaidīdami, kad tu viņus beidzot fotografēsi.” Neitans smaidīdams pastiepa roku un pamāja, lai Džo nāk pie viņa. “Tam nav obligāti jābūt mākslas foto.”

“Ikviena fotogrāfija ir mākslas darbs,” Džo aizrādīja. Viņa vēl mirkli parosījās, tad, noregulējusi taimeru, piegāja un nostājās blakus Neitanam. “Desmit sekundes! Hei jā! ”

Neitans sakustējās, pievilka Džo sev klāt un apvija rokas viņai ap vidukli.

“Man patīk tāda poza. Atbrīvojies un smaidi!”

Džo tā arī darīja un brīdī, kad fotoaparāta slēdzis noklikšķēja, atspiedās pret vīrieša augumu. Tūlīt pēc tam viņa jau gribēja izkustēties, bet Neitans sāka bužināt viņas matus.

“Man šī poza joprojām patīk.” Neitans pagrieza Džo pret sevi, rokas slīdēja pār viņas augumu, un viņa lūpas noslīga pie Džo mutes. “Un šāda poza man patīk vēl labāk.”

“Man jānoliek darbarīki.”

“Labi.” Neitans vienkārši atrāva lūpas no Džo lūpām un, viegli pieskardamies, slidināja tās lejup pāri viņas kaklam.

Spriedze un iekāre plosīja Džo augumu.

“Es... gaisma ir mainījusies. Es vairs neko nevarēšu izdarīt.” Džo juta, ka ceļgali tūlīt saļims, nespēdami viņu noturēt, tāpēc atvirzījās nostāk. “Es nedomāju, ka tā aizkavēšos.”

“Nekas. Man patika vērot, kā tu strādā. Es tev palīdzēšu visu sakārtot.”

“Nē, es pati ar visu tikšu galā. Man nepatīk, ja manus darbarīkus kāds aiztiek.”

“Tad es atkorķēšu vīna pudeli.”

“Jā, to gan tu varētu izdarīt.” Džo piegāja pie trijkāja, atvieglojumā gari nopūzdamās. Jāizlemj pēc iespējas drīzāk, Džo nodomāja, vai doties uz priekšu vai sākt atkāpšanos.

Viņa noņēma no pleca fotoaparātu un rūpīgi iesaiņoja to somā.

“Leksija stāstīja, ka šorīt bijusi kopā ar tevi.”

“Ko?” Neitans cerēja, ka korķa paukšķis vismaz daļēji apslāpēja šoku un pārsteigumu viņa balsī.

“Viņa teica, ka esot iegriezusies pie tevis kotedžā.” Džo jau nolādēja sevi, ka iesākusi par to runāt, un cieši raudzījās pati uz saviem rīkiem, neatraudama no tiem skatienu.

Neitans nokremšļojās un piepeši juta nepārspējamu tieksmi strauji iztukšot vīna glāzi.

“Ak tā, jā, viņa bija ienākusi. Uz mirkli. Kāpēc tu tā jautā?”

“Tāpat vien.” Džo salocīja trijkāji. “Māšele teica, ka tu viņai esot rādījis savus rasējumus.”

Varbūt viņš patiešām nav Leksiju pareizi novērtējis, Neitans prātoja un pielēja divas glāzes ar vīnu.

“Meksikas projektu. Brīdī, kad viņa... iegriezās pie manis, es tieši beidzu to pieslīpēt.”

Džo savāca visus savus fotopiederumus, aiznesa un rūpīgi sakrāva tos blakus segai, kuru Neitans bija noklājis zemē.

“Neitan, izklausās, ka tevi šis apmeklējums mazliet uztrauc.”

“Nē, man gluži vienkārši gribas ēst.” Viņš pastiepa Džo vīna glāzi, iedzēra lielu malku pats no savas glāzes, tad apsēdās uz segas un ielūkojās piknika grozā. “Tātad - ko tu esi pagādājusi ēdamu?”

“Vai ar Leksiju kaut kas atgadījās?” Džo muskuļi saspringa.

“Kaut kas atgadījās?” Neitans izvilka plastmasas kārbu ar ceptu vistas gaļu. “Es nesaprotu, kā tu to domā.”

Džo piemiedza acis, redzot Neitana pārlieku nevainīgo sejas izteiksmi.

“Ak tā?”

“Par ko tu domā?” Ja negribi taisnoties, Neitans nolēma, uzbrūc! “Tu domā, ka es... ar tavu māsu?” Aizvainojums un dusmas pārvērta viņa balsi.

“Viņa ir skaista sieviete.” Džo nometa uz segas slēgtu trauku ar sagrieztām augļu šķēlītēm.

“Ir gan, protams, un tas nozīmē, ka es viņai metos virsū jau pirmajā izdevīgajā brīdī. Par ko tu mani galu galā turi?” Niknums lauzās uz āru, kā Neitans pats juta, neliela daļiņa no tā patiešām bija īsta, bet pilnīgi visam bija reāls pamatojums. “No rīta ar vienu māsu, pēcpusdienā pārslēdzos uz otru? Varbūt es vēl pamanīšos pirms tumsas iestāšanās pievērsties arī jūsu radiniecei Keitai, lai būtu aptvertas visas ģimenes sievietes?”

“Es tā nedomāju - es tikai pavaicāju...”

“Ko tu īsti pavaicāji?”

“Es...” Neitana acu skatiens zvēroja, acīs strāvoja nebeidzams niknums. Vispirms Džo pārņēma nemiers, par ko viņa pati pabrīnījās, tad to strauji nomāca nepatika pašai pret sevi. “Neko. Piedod! Viņa mani nokaitināja.” Dusmodamās pati uz sevi, Džo izlaida pirkstus caur matiem. “Es zinu, ka viņa tīšuprāt gribēja mani nokaitināt. Viņa zināja, ka es nākšu kopā ar tevi šurp, ka es šad tad mēdzu ar tevi satikties, un viņa gribēja mani mazliet satracināt.” Džo nopūtās, atkal jau sevi nolādēdama par to, ka nav turējusi mēli aiz zobiem. “Es to nemaz negribēju pieminēt,” viņa turpināja, redzēdama, ka Neitans neko nesaka, vienīgi klusēdams klausās. “Es nezinu, kāpēc to darīju. Man vienkārši izspruka.”

“Greizsirdība?” Neitans pielieca galvu.

Ja vien Džo justu atvieglojumu, redzot, ka dusmas Neitana skatienā aprimušas, bet šis jautājums lika viņai no jauna saspringt.

“Nē. Es tikai... Nezinu. Piedod!” Viņa saņēma Neitana roku, pārvarēdama plaisu starp abiem. “Man tiešām ļoti žēl, ka es par to ieminējos.”

“Tad aizmirsīsim to!” Tā kā Džo roka tagad gulēja Neitana plaukstā, viņš pacēla to pie savām lūpām. “Nekas nav noticis.”

Kad Džo pasmaidīja, paliecās uz priekšu un viegli noskūpstīja Neitanu uz lūpām, viņš pavērsa skatienu pret debesīm, prātodams, vai vajadzētu pateikties Leksijai vai nožņaugt viņu par to, ko viņa izdarījusi.

Kamēr Kērbija mērija Jensijam Brodijam temperatūru, puisēna māte nemierīgi vēroja savu dēlu un dakteri.

“Naktī viņš gandrīz neaizmiga, dakterīte Kērbija. Es viņam iedevu tailenolu, bet no rīta atkal sākās drudzis. Džerijs jau pirms rītausmas devās uz darbu, aizbrauca garneļu zvejā, arī viņš bija ārprātīgi nobažījies.”

“Es nejūtos labi,” Jensijs kaprīzi murmināja un ieskatījās Kērbijai acīs. “Mamma teica, ka tu izdarīšot tā, lai es justos labāk.”

“Paraudzīsimies, ko varam darīt, lai tā būtu.” Kērbija noglāstīja četrus gadus vecā Jensija salmu krāsas matu ērkuli. “Vai tu pirms pāris nedēļām biji aizgājis pie Betsijas Pendlto-nes uz dzimšanas dienas svinībām, Jensij?”

“Pie viņas varēja ēst saldējumu un kūkas, un es biju uzvilcis to ēzeļa jaku.”

“Fraku,” māte izlaboja.

“Tētis to sauc par ēzeļa jaku.” Jensijs pasmaidīja, tad atspieda galvu pret Kērbijas roku. “Es nejūtos labi.”

“Es zinu, mīļumiņ. Un vai zini ko? Arī Betsija šodien nejūtas labi, un Brendons un Pegija Lī arī ne. Tas ir vējbaku uzliesmojums.”

“Vējbakas? Bet viņam taču nav neviena izsituma.”

“Būs.” Kērbija jau bija pamanījusi, ka puisēna padusēs parādās sarkani punktiņi. “Un tev būs ļoti jācenšas nekasīties, kad tie punktiņi sāks niezēt, mīļais. Es iedošu mammai losjonu, ar kuru viņa varēs tevi ierīvēt, lai mazāk niezētu. Enij, vai tu zini, vai jūs ar Džeriju esat izslimojuši vējbakas?”

“Mēs abi esam izslimojuši.” Enija smagi nopūtās. “Patiesībā Džerijs mani bērnībā aplipināja ar tām.”

“Tad jau visticamāk, ka jūs vēlreiz neslimosiet. Jensijam tagad ir inkubācijas periods, tāpēc tev nāksies viņu atturēt no tikšanās ar citiem bērniem un pieaugušajiem, kuri nav slimojuši ar vējbakām. Tagad tev būs karantīna, draudziņ.” Kērbija uzsita knipi Jensijam uz degungala. “Silta vanna, kurai pievienots pavisam neliels daudzums kukurūzas cietes, palīdzēs tikt galā ar izsitumiem, un es iedošu jums pašas nepieciešamākās zāles. Man gan šeit ir tikai paraugi, tāpēc tev droši vien būs jālūdz, lai Džerijs atved zāles no kontinenta. Pret drudzi var dzert tailenolu,” Kērbija vēl piebilda, uzlikdama vēsu plaukstu Jensijam uz vaiga. “Es pēc pāris dienām ieskriešu puisēnu apraudzīt.” Pamanījusi Enijas sejā iegulstam raižpilnu izteiksmi, Kērbija pasmaidīja un pieskārās viņai pie pleca. “Ar viņu viss būs kārtībā, Enij. Pāris nedēļas jums visiem trim būs mazliet grūtākas nekā parasti, bet es nedomāju, ka radīsies kādas komplikācijas. “Mēs abas vēl visu apspriedīsim, pirms jūs dosieties uz mājām.”

“Es tikai... vai varu parunāt ar tevi zem četrām acīm?” “Protams. Klau, Jensij!” Kērbija noņēma stetoskopu no kakla un aplika to puisēnam. “Vai gribi dzirdēt, kā pukst tava sirsniņa?” Viņa palīdzēja zēnam aplikt stetoskopa austiņas, pielika viņa rociņu īstajā vietā pie sirds. Jensija pagurušās actiņas iepletās lielas un spoži iemirdzējās. “Paklausies kādu brīdi, kamēr es parunāju ar tavu māmiņu.” Kērbija izveda Eniju gaitenī, atstādama durvis aiz sevis vaļā. “Jensijs ir spēcīgs, veselīgs, pilnīgi normāls četrus gadus vecs puisēns,” viņa iesāka. “Tev nav par ko uztraukties. Vējbakas ir nepatīkama slimība, izsitumi pamatīgi niez, bet šī slimība reti rada komplikācijas. Es tev varu šo to iedot palasīt, ja vien tu vēlies.” “Ne jau par to...” Enija iekoda lūpā. “Es pirms pāris dienām izdarīju grūtniecības pārbaudi. Rezultāts bija pozitīvs.” “Skaidrs. Vai tu par to priecājies, Enij?”

“Jā. Mēs ar Džeriju jau gandrīz gadu cenšamies tikt pie otra bērniņa. Bet... vai viss būs labi? Vai viņš nesaslims?”

Saskare ar vīrusu pirmajā grūtniecības trimestrī radīja viegla riska iespējas.

“Tu taču bērnībā izslimoji vējbakas?”

“Jā. Māte man vilka rokās kokvilnas cimdus, lai es nekasītos un neievainotu sevi.”

“Ir gandrīz neiespējami, ka tu varētu saslimt vēlreiz.” Ja tas patiešām notiks, Kērbija bažīgi nodomāja, tad viņa par to domās tad, kad tas jau būs noticis. “Pat tad, ja tu tiešām saķersi šo vīrusu, visticamāk, ka auglim nekas nedraudēs. Varbūt ļausi man veikt vēl vienu grūtniecības pārbaudi, lai zinātu pavisam skaidri? Es varētu tevi aši izmeklēt. Paskatīsimies, cik tālu tu jau esi tikusi. Tad jau redzētu.”

“Es ļoti priecātos.”

“Tad tieši tā arī darīsim. Kas ir tava vecmāte?”

“Ar Jensiju es apmeklēju klīniku kontinentā. Bet es biju iedomājusies, ka varbūt šoreiz tu varētu uzņemties rūpes par mums.”

“Labi, par to mēs vēlāk parunāsim. Uzgaidāmajā telpā gaida Irēne Verdona. Palūgsim, vai viņa nevar pāris minūšu pieskatīt Jensiju. Un tad es sūtīšu jūs abus uz mājām atpūsties. Miers jums būs ļoti vajadzīgs.”

“Es jūtos daudz labāk, kad zinu, ka tu par mums rūpējies, dakterīte Kērbija.” Enija uzlika roku sev uz vēdera. “Par mums visiem.”

Līdz pulksten vieniem Kērbija bija diagnosticējusi vēl divas saslimšanas ar vējbakām, ieģipsējusi lauztu pirkstu un tikusi galā ar urīnpūšļa iekaisumu. Ķerdamās pie zemesriekstu sviesta kārbiņas, Kērbija nodomāja, ka tāda nu reiz ir vispārējās prakses ārsta ikdiena.

Viņai bija trīsdesmit minūtes laika līdz nākamajam apmeklētājam, un Kērbija cerēja, ka izdosies šo mirkli pavadīt atpūšoties un ieēdot. Viņa nesāka vaidēt, kad durvis atvērās, lai gan viņai to būtu ļoti gribējies darīt.

Ienācējs bija svešinieks. Nu jau Kērbija uz salas pazina ikvienu tās iedzīvotāju, bet šo seju viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Viņa acumirklī novērtēja svešinieku kā pludmales deldētāju, vienu no tiem, kuri laiku pa laikam parādījās uz salas, lai rastu šeit sauli un vēju.

Vīrietim bija gaiši, izbalējuši mati, kas sniedzās līdz pat pleciem, un tumši iedegusi seja. Viņš bija ģērbies apdriskātās biksēs ar nogrieztām starām un T kreklā, un uz acīm bija “Wayfarer” saulesbrilles ar tumšiem stikliem.

Mazliet zem trīsdesmit gadiem, Kērbija vērtēja, tīrs un glīts. Viņa nolika malā sviestmaizi un atbildēja uz svešā vīrieša nedrošo smaidu.

“Atvainojiet!” Viņš nolieca galvu. “Vai esmu atnācis īstajā vietā? Man teica, ka šeit varot sastapt dakteri.”

“Es esmu daktere Ficsimonsa. Kā varu jums palīdzēt?”

“Es neesmu iepriekš pieteicis apmeklējumu.” Vīrietis paskatījās uz Kērbijas sviestmaizi. “Vai man to vajadzētu izdarīt?”

“Kāpēc jums tas būtu vajadzīgs?”

“Man ir šis, re...” Svešinieks paraustīja plecus, tad pastiepa roku pretī Kērbijai. Izrādījās, ka plauksta ir pamatīgi apdedzināta, tai pāri sniedzās sarkana švīka, no vienas vietas noklāta ar sulojošām čulgām.

“Izskatās diezgan neglīti.” Kērbija acumirklī pilnīgi neapzināti spēra soli uz priekšu un saņēma vīrieša delnu, lai tuvāk to aplūkotu.

“Es pats rīkojos kā galīgs muļķis. Kafija vārījās, un es, daudz nedomādams, ķēru karsto trauku. Esmu apmeties tepat nometnē. Kad vienam bērnelim reģistrācijā pajautāju, vai šeit tuvumā kaut kur varētu dabūt kādu ziedi vai ko tamlīdzīgu, viņš man pastāstīja par jums.”

“Iesim dziļāk. Es nomazgāšu un apsaitēšu jūsu roku.”

“Es iebruku un atrāvu jūs no pusdienām.”

“Neko nevar darīt. Tātad jūs esat atbraucis atpūsties,” Kērbija runāja, vezdama svešinieku dziļāk apskašu telpā.

“Jā, biju iecerējis doties tālāk uz Kīsu mazliet pastrādāt. Esmu mākslinieks.”

“Ak tā?”

Vīrietis apsēdās uz Kērbijas norādītā krēsla, tad, lūkodamies pats uz savu plaukstu, sarauca pieri.

“Laikam gan tas uz pāris nedēļām nobremzēs jebkādu strādāšanu.”

“Ja vien jūs neiemācīsieties gleznot ar kreiso roku,” Kērbija, mazgādama rokas un uzvilkdama cimdus, smaidot sacīja.

“Labi, es tik un tā iedomājos, ka varētu uzkavēties šeit mazliet ilgāk. Kolosāla vieta.” Kērbija sāka mazgāt brūci, un vīrietis sāpēs dziļi ievilka elpu. “Sāp pēc suņa.”

“Droši vien. Es ieteiktu jums iedzert kādu aspirīna tableti. Un iegādāties katlu paceļamās drāniņas.”

Svešinieks iesmējās, tad sāpēs sakoda zobus.

“Man gan veicās, ka te, uz salas, ir pat daktere. Šādās brūcēs itin viegli var sākties iekaisums, vai ne?”

“Jā gan. Bet mēs parūpēsimies, lai tas nenotiktu. Ko jūs gleznojat?”

“Visu, kas vien saista manu uzmanību.” Viņš uzsmaidīja Kērbijai, baudīdams viņas smaržas, priecādamies par to, kā viņas zeltainie mati krīt pār vaigu. “Varbūt jūs būtu ar mieru man pozēt?”

Kērbija iesmējās, tad ar krēslu piebrauca pie skapīša, lai izņemtu ziedi.

“Laikam gan ne, bet - paldies par piedāvājumu!”

“Jums ir fantastiska seja. Man labi izdodas skaistu sieviešu portreti.”

Kērbija pacēla skatienu. Svešinieka acis sedza tumšie briļļu stikli. Lai gan viņa smaids bija plats un draudzīgs, tomēr kaut kas viņa sejā lika Kērbijai piepeši justies neomulīgi. Daktere vai ne, tomēr viņa vispirms bija sieviete, un šajā brīdī viņa šeit atradās viena kopā ar svešu vīrieti. Vīrieti, kurš pārāk cieši vēroja viņu.

“Par to es nešaubos. Taču, tā kā esmu vienīgā daktere uz šīs salas, esmu stipri aizņemta.” Viņa vēlreiz nolieca galvu, lai apziestu apdegumu.

Muļķe, viņa pati sevi norāja. Viņa taču uzvedas smieklīgi. Vīrietim uz rokas ir otrās pakāpes apdegums, un viņš ļauj pilnīgi svešai sievietei to apkopt. Turklāt viņš ir mākslinieks. Kāds gan brīnums, ka svešinieks viņu vēro?

“Ja jūs pārdomāsiet, man šķiet, ka es vēl kādu laiku šeit uzkavēšos. Ak Jēzus, beidzot es jūtos kaut nedaudz labāk.” Viņš nopūtās, un Kērbija juta, kā vīrieša roka viņas plaukstā beidzot atslābst.

Juzdamās vēl muļķīgāk, Kērbija līdzjūtīgi uzsmaidīja svešiniekam.

“Tāpēc jau mēs šeit esam. Es gribētu, lai jūs neslapinātu šo apsēju. Ejot dušā, varat roku ietīt kaut vai plastmasas maisiņā. Nākamajā nedēļā labāk nepeldieties. Pārsējs jāmaina ik dienas. Ja jums nav neviena, kas varētu palīdzēt to izdarīt, atnāciet, un es to paveikšu.”

“Liels paldies! Dakterīt, jums ir tik labas rokas,” viņš vēl piebilda, kamēr Kērbija aptina viņa plaukstu ar marles saiti.

“Tā visi apgalvo.”

“Nē, es to saku pavisam nopietni - nevis vienkārši labas ārsta rokas. Mākslinieciskas rokas. Eņģeļa rokas.” Viņš vēlreiz pasmaidīja. “Es labprāt tās reiz uzskicētu.”

“Par to mēs parunāsim tad, kad jūs atkal varēsiet noturēt rokā zīmuli.” Kērbija piecēlās. “Es jums iedošu ziedes tūbiņu. Un, ja vien jūs paliekat uz salas, pēc divām dienām vajadzētu atkal atnākt pie manis. Ja nu jūs aizbraucat, tad parādieties ārstam kaut kur citur.”

“Labi. Cik esmu jums parādā?”

“Apdrošināšana?”

“Nē.”

“Divdesmit pieci par apmeklējumu un desmit par medikamentiem.”

“Pilnīgi normāli.” Vīrietis piecēlās un izvilka ar kreiso roku naudasmaku no bikšu aizmugurējās kabatas. Ar apsaitētās rokas pirkstiem viņš pavisam uzmanīgi izņēma no maka naudaszīmes.

“Kādu brīdi laikam jutīšos diezgan muļķīgi.”

“Ja jums nepieciešama palīdzība, nometnē jums to labprāt sniegs. Šeit, uz salas, dzīvo draudzīgi noskaņoti ļaudis.”

“To es jau pamanīju.”

“Izrakstīšu jums recepti.”

“Nē, būs jau labi tāpat.” Vīrietis sakustējās, un Kērbija jau atkal juta nervus saspringstam. “Paklau, ja kādreiz būsiet tajā salas daļā, varbūt jūs varētu iegriezties pie manis. Jūs aplūkotu manus darbus, mēs varētu...”

“Kērbij! Vai tu tur esi?”

Kērbija juta pār augumu pārslīdam atvieglojuma vilni, tik strauju un brāzmainu, ka viņai gandrīz noreiba galva.

“Braien! Es tūlīt beigšu strādāt ar pacientu. Tikai raugieties, lai pārsējs nesamirkst,” viņa vēl naski pamācīja un novilka gumijas cimdus. “Un neskopojieties ar ziedi!”

“Kā teiksiet, daktere!” Vīrietis laiski izsoļoja Kērbijai pa priekšu ārā no pieņemamās telpas, tad acumirklī pacēla skatienu uz vīrieti, kurš stāvēja istabas vidū ar asiņainu pārsēju ap kreiso roku. “Izskatās, ka jums arī radušās kādas problēmas.”

“Cik vērīgs!” Braiens nīgri novilka un pameta skatienu uz svešinieka apsaitēto plaukstu. “Izskatās, ka es neesmu vienīgais.”

“Dakterītei šodien daudz darba.”

“Dakterītei,” Kērbija, iziedama priekštelpā, iesāka teikumu, “nav bijušas pat piecas minūtes, lai... Braien, pie velna, ko tu esi izdarījis?” Sirdij satraukumā dauzoties, Kērbija metās uz priekšu, sagrāba Braiena plaukstas locītavu un aši attina apsēju.

“Nolādētais nazis paslīdēja. Es tikai... es te nopilināšu visu grīdu ar asinīm.”

“Vai, apklusti taču!” Kērbijas sirds vai pamira, kad viņa apskatīja garo griezuma vietu Braiena plaukstas virspusē: Brūce bija dziļa un stipri asiņoja, taču, par laimi, roka bija tikai pārgriezta, nekas nebija atšķelts. “Vajadzēs sašūt.”

“Nevajadzēs gan.”

“Vajadzēs, apmēram desmit šuves.”

“Paklau, apsaitē to, un es iešu atpakaļ, ķeršos pie darba.”

“Es teicu, lai tu apklusti!” Kērbija nošņācās. “Jums mani jāatvaino, es...” Viņa paskatījās pār plecu un sarauca pieri. “Viņš laikam jau aizgāja. Nāc dziļāk!”

“Es negribu, lai tu mani šuj. Es atnācu tikai tāpēc, ka Leksija un Keita gluži vai prātu zaudēja. Un, ja Leksija nebūtu man uzmākusies ar jautājumiem, es nemaz nebūtu sagriezies, tāpēc vienkārši uzlej kādu dezinficējošu šķīdumu, apsaitē un laid mani projām.”

“Izbeidz uzvesties kā mazs bērns!” Cieši satvērusi Braienu aiz rokas, Kērbija viņu ievilka dziļāk. “Apsēdies un izturies, kā nākas! Kad tu pēdējo reizi esi potēts pret stinguma krampjiem?”

“Potēts? Paklausies...”

“Tik sen.” Kērbija aši nomazgāja rokas, salika nepieciešamos instrumentus uz tērauda paplātes, tad apsēdās Braienam pretī ar dezinficējoša šķīduma pudeli rokā. “Vēlāk parūpēsimies arī par to. Es notīrīšu brūci, dezinficēšu to, tad injicēšu vietējo.”

Braiens juta, kā ievainojums pukst vienā ritmā ar viņa sirdi. Ritms kļuva arvien straujāks.

“Ko - vietējo?”

“Narkozi. Nomērdēšu griezuma vietu, lai varētu sašūt brūces malas.”

“Kas tev tā par apsēstību kaut ko šūt?”

“Parādi, vai tu vari pakustināt pirkstus!” Kērbija pavēlēja. “Labi, labi. Ceru, ka tu neesi pārgriezis nevienu muskuli. Vai tev bail no adatām, Braien?”

“Nē, protams, ne.” Tad Kērbija pacēla šļirci, un Braiens juta, ka nobāl. “Jā. Nolādēts, Kērbij, aizvāc to mantu no manām acīm!”

Viņa nesāka smieties, kā Braiens bija iedomājies, ka notiks. Kērbija tikai ieskatījās viņam dziļi acīs.

“Ievelc elpu, izelpo, tad ieelpo vēlreiz un raugies pāri manam labajam plecam uz gleznu pie sienas! Turpini skatīties uz gleznu un skaiti ieelpas! Viens, divi, trīs. Tā būs labi. Tikai pavisam maza šuvīte, vairāk nekas,” Kērbija murmināja un iedūra adatu Braiena ādā. “Turpini skaitīt!”

“Labi, labi.” Viņš juta, kā sviedri tek lejup pār muguru, bet koncentrēja visu savu uzmanību uz akvarelī attēlotajām savvaļas lilijām. “Šis nu ir īstais brīdis, lai tu varētu izteikt kādu uzpūtīgu komentāru.”

“Es esmu strādājusi traumu punktā. Tā gada laikā man nācās skatīt vairāk asiņu, nekā parasts cilvēks redz trijos mūžos. Šautas, grieztas brūces, autokatastrofas. Es ne reizi nekritu izmisumā. Vistuvāk izmisumam biju pirms mirkļa, kad ieraudzīju, kā tavas asinis plūst pār manas virtuves grīdu.”

Braiens novērsa skatienu no akvareļa un ieskatījās Kērbijai acīs.

“Es visu saslaucīšu.”

“Neesi muļķis!” Kērbija pagrāba marles saišķi, lai pagatavotu sterilu pārsēju, taču brīdī, kad Braiens pieskārās viņas rokai, saminstinājās.

“Man arī tas nav vienaldzīgi.” Braiens pagaidīja, līdz Kērbija atkal pacēla acis uz augšu un paskatījās uz viņu. “Man tas ir ļoti svarīgi. Kā gan, pie joda, tas varēja atgadīties?”

“Nezinu. Kā tev šķiet, ko mums tagad vajadzētu darīt?”

“Zini, man liekas, ka tur nekas nesanāks. Tev un man.”

“Nē.” Kērbija pabeidza šuvi. “Iespējams, ka patiešām ne. Nekustini roku, Braien!”

Braiens, palūkojies lejup, ieraudzīja, kā adata slīd viņam zem ādas. Viņam vēderā viss sagriezās. Vēlreiz dziļi ievilcis elpu, Braiens atkal pievērsās gleznai.

“Necenties sašūt briesmīgi glīti. Galvenais, lai būtu ātri.”

“Esmu slavena ar saviem smalkajiem dūrieniem. Vienkārši atslābinies un turpini dziļi elpot!”

Tā kā Braienam likās, ka noģībt Kērbijas acu priekšā būtu pārāk liels pazemojums, viņš mēģināja paklausīt.

“Es nebaidos no adatām. Man tās itin vienkārši nepatīk.”

“Tā ir pavisam parasta fobija.”

“Man nav nekāda fobija. Man tikai nepatīk, kad cilvēki manī dur adatas.”

Kērbija turēja galvu zemu noliektu, lai Braiens neredzētu, ka viņa smaida.

“Pilnīgi saprotams. Par ko tad Leksija tevi izprašņāja?”

“Kā parasti. Par visu.” Braiens centās nepievērst uzmanību vieglajām sāpēm, kad Kērbija vilka kopā abas šuves malas. “Es esmu nejūtīgs. Man viņa ir pilnīgi vienaldzīga - un galu galā visi citi arī. Es viņu nesaprotu. Neviens viņu nespēj saprast. Ja es būtu īsts brālis, es viņai aizdotu piecus tūkstošus dolāru, lai viņa varētu atgriezties Ņujorkā un kļūt par zvaigzni.”

“Man likās, ka viņa bija nolēmusi vasarā palikt tepat.”

“Viņa tikko bija par kaut ko sastrīdējusies ar Džifu. Tā kā puisis nebija uz ceļiem rāpojis lūgt Leksijai piedošanu, viņa bija nomainījusi saīgušās lomu, kuru mēs varējām vērot vakar, pret neapmierinātās lomu. Vai tu drīz beigsi?”

“Esmu paveikusi apmēram pusi no darba,” Kērbija pacietīgi attrauca.

“Puse. Lieliski. Brīnišķīgi.” Braienam vēderā atkal viss sagriezās. Labi, jādomā par kaut ko citu. “Kas bija tas pludmales varonis?”

“Hmm... Ak tas, ar apdegušo roku. Niekojies ar kafijkannu. Apgalvo, ka esot mākslinieks, kurš dodas ceļā uz Kīsu. Kādu brīdi palikšot nometnē. Es tā arī nenoskaidroju viņa vārdu.”

“Kāds mākslinieks?”

“Man liekas, ka gleznotājs. Viņš gribēja, lai es viņam pozēju. Nolādēts, sēdi mierīgi!” Kērbija iesaucās, kad Braiens asi parāva roku.

“Ko tu viņam teici?”

“Ka jūtos pagodināta, paldies, bet man nav laika. Viņš mani uztrauca.”

Braiena brīvā roka pašāvās uz priekšu un satvēra Kērbijas plecu tik stipri, ka viņa sāpēs nolamājās.

“Vēl tikai pāris dūrienu,” viņa aizrādīja.

“Vai viņš tev pieskārās?”

“Ko?” Nē, Kērbija saprata, ka Braiena acīs nav baiļu vai sāpju izteiksmes. Tas bija niknums, kas tur zvēroja. Un Kērbi-ju pārņēma brīnišķīga sajūta. “Ak, nu protams, Braien. Ar vienu roku viņš mani nogāza uz grīdas mežonīgā iekāres uzplūdā un noplēsa man visas drēbes.”

“Es gribu, lai tu atbildi uz manu jautājumu. Vai viņš tev pieskārās?” Braiena pirksti iecirtās Kērbijas plecā.

“Nē, protams, ne. Es tikai uztraucos, jo mans kabinets bija tukšs, un šķita, ka es viņu pārmērīgi interesēju. Tad izrādījās, ka viņš tikai grib skicēt manas rokas.” Kērbija noplivināja kreisās rokas pirkstus. “Eņģeļa rokas. Un tagad gan paliec mierā, lai nesabojātu visu manu darbu un tev pašam nepaliktu neglīta rēta. Jāatzīstas, ka man tava greizsirdība glaimo.”

“Es neesmu greizsirdīgs.” Braiens atvilka roku un piespieda sevi nomierināties. “Es tikai negribu, lai kāds pludmales slaists lakstojas ap tevi.”

“Viņš ap mani nelakstojās, bet, ja arī viņš to būtu darījis, gan jau es mācētu tikt galā. Vēl viens dūriens.” Kērbija pavilka diegu, aizsēja mezglu, nogrieza to, tad uzmanīgi aplūkoja glīto šuvi. “Jauki nostrādāts, ja drīkstu pati sevi palielīt.” Kērbija piecēlās, lai sagatavotu injekciju pret stinguma krampjiem.

“Kā tu būtu ar to tikusi galā?”

“Ar ko tikusi galā? Ak tā, mēs joprojām runājam par to pašu, jā? Ar pieklājīgu atraidījumu.”

“Un ja nu tas uz viņu neiedarbotos?”

“Vajadzētu tikai tā labi pamatīgi saspiest viņa apdegušo plaukstu, un viņš jau gulētu uz grīdas, kliegdams no sāpēm.”

Kad Kērbija atkal pagriezās pret Braienu, turēdama šļirci aiz muguras, viņa ieraudzīja, ka Braiens smaida.

“Tas tik būtu joks!”

“Protams. Reiz es atvēsināju kāda pārlieku seksīga pacienta degsmi, viegli uzspiežot viņam uz iekaisušās balsenes. Viņš ātri vien nolēma, ka labāk tomēr atturēties no mājienu izteikšanas man un medicīnas māsiņai. Vai negribi atkal aplūkot lilijas, Braien?”

“Kas tev tur aiz muguras?” Braiens nobālēja.

“Vienkārši paraugies uz lilijām!”

“Ak Jēzus!” Braiens pagrieza galvu, bet jau pēc mirkļa iebrēcās un sarāvās.

“Braien, es tev pieskāros ar spirtā samērcētu vati. Pēc desmit sekundēm viss jau būs galā. Tu jutīsi sīku dūrieniņu.”

“Dūrieniņš! Ar ko tad tu dursi, vai ar lāpāmo adatu?” Braiens nošņācās.

“Lūk, viss kārtībā.” Kērbija piespieda vates piciņu adatas dūriena vietai un nosēdās apsaitēt Braiena roku. “Centies nesaslapināt apsēju! Kad būs vajadzīgs, es pārsaitēšu tavu roku. Apmēram pēc desmit dienām, varbūt kādām pāris nedēļām mēs varēsim domāt par diegu izņemšanu.”

“Tas gan būs jautri!”

“Tā.” Kērbija iebāza roku sava virsvalka kabatā un izvilka karameli uz kociņa. “Par tavu labo uzvedību.”

“Es dzirdu sarkasmu tavā balsī, bet es tik un tā paņemšu konfekti.”

Kērbija attina papīru un iebāza karameli Braienam mutē.

“Iedzer pāris aspirīna tablešu,” viņa ieteica. “Vietējā anestēzija ātri vien pāries, un pēc tam šuve nedaudz sāpēs. Labāk apsteidz sāpes, nevis dzenies tām pakaļ.”

“Vai tad tu nenoskūpstīsi brūci?”

“Varētu gan.” Kērbija pacēla Braiena roku un viegli ar lūpām pieskārās apsējam. “Esi uzmanīgāks ar virtuves instrumentiem!” viņa pamācīja. “Man tavas rokas patīk tādas, kādas tās ir.”

“Tad jau es ceru, ka tev nebūs iebildumu, ja es vēlāk šovakar iegrieztos pie tevis, ar vienu roku nogāztu tevi uz grīdas un noplēstu visas drēbes.”

“Domāju, ka nebūs.” Kērbija paliecās uz priekšu, līdz viņas lūpas saskārās ar Braiena lūpām, tad, viegli nopūzdamās, mirkli pakavējās tādā pozā. “Jo agrāk, jo labāk.”

Braiens palūkojās uz kušeti, un smaids viņa sejā pletās arvien platāks.

“Nu, tā kā es jau šobrīd esmu šeit, varbūt tu varētu veikt man vispārējo medicīnisko apskati. Neesmu izmeklēts kādus divus, nē, trīs gadus. Tu varētu aplikt ap kaklu stetoskopu. Tikai stetoskopu.”

Šis ierosinājums iesvēla arī Kērbijā patīkamu iekāres vilni.

“Daktere ir gatava veikt vajadzīgo izmeklēšanu,” viņa jau iesāka, bet tad attapās, izdzirdējusi noklaudzam ārdurvis. “Bet tev būs jāpierakstās uz vēlāku laiku Šajā vakarā.” Kērbija atkāpās, tad izslējās un ķērās pie instrumentu paplātes. “Rīta pusē man nāca vējbakas cita pēc citām, un tur jau ierodas mans nākamais pacients.”

Braiens pēkšņi saprata, ka negrib aiziet. Viņš gribēja sēdēt šeit un vērot Kērbiju. Viņš gribēja izpētīt ikvienu viņas vaibstu, lūkoties, cik prasmīgi viņa^rīkojas ar instrumentiem, priecāties par viņas ašajām un graciozajām kustībām. Tā nu viņš nostājās un darīja tieši to, ko gribēja.

“Kurš tad ir saslimis ar vējbakām?”

“Patiesībā gan jājautā, kurš bērns, kas jaunāks par desmit gadiem, vēl ir vesels? Mums jau ir septiņi vējbaku slimnieki, un to skaits turpina pieaugt.” Kērbija palūkojās apkārt. “Vai tu esi izslimojis?”

“Ak jā, mēs visi trīs slimojām reizē. Man tolaik bija deviņi gadi, tātad Džo - apmēram seši, bet Leksijai - gandrīz trīs. Man liekas, māte izlietoja pāris galonu losjona pret niezi.”

“Tad jau gan jums visiem trim būs klājies jautri.”

“Vistrakākās bija dažas pirmās dienas, pēc tam vairs nebija tik briesmīgi.'Tēvs aizbrauca uz kontinentu un atveda milzīgu kasti ar dažādām rotaļlietām, vismaz duci krāsojamo grāmatu, krāsaino zīmuļu kasti, Bārbijām un mašīnu modeļiem.” Atceroties toreizējos notikumus, Braienu pārņēma skumjas, un viņš viegli paraustīja plecus. “Laikam jau viņš izmisīgi centās sagādāt mums visiem nodarbošanos.”

Un ļaut jūsu mātei kaut nedaudz atpūsties, Kērbija nodomāja.

“Es varu iedomāties, ka tikt galā ar trim slimiem bērneļiem nav joks. Laikam gan viņam tā doma par jūsu nodarbināšanu būs bijusi ļoti laba.”

“Jā, droši vien viņi abi tā izdomāja. Man liekas, viņi tieši tā arī parasti darīja. Līdz brīdim, kad māte aizlaidās.” Iegalvodams pats sev, ka tam nav nekādas nozīmes, Braiens piecēlās. “Nemaisīšos tev pa kājām. Paldies par remontdarbiem.”

Tā kā Braiena skatienā piepeši pavīdēja dziļas skumjas, Kērbija saņēma viņa seju savās rokās un viegli noskūpstīja.

“Es tev aizsūtīšu rēķinu. Bet vispārējā pārbaude, kuru mēs norunājām... tā būs bezmaksas.”

“Tas nav slikti.” Braiens pasmaidīja. Viņš pagriezās pret durvīm, pat nepaskatījies atpakaļ. Šķita, ka vārdi paši plūst pār viņa lūpām, pirms viņš pagūst apjaust to nozīmi. “Man liekas, ka sāku iemīlēties tevī, Kērbij. Es nesaprotu, ko mēs iesāksim.”

Viņš aši izgāja ārā, atstādams Kērbiju neizpratnē noraugāmies viņam pakaļ. Kērbija atslīga uz soliņa un saprata, ka nākamajam pacientam būs kādu mirkli jāpagaida. Līdz brīdim, kad daktere atgūs elpu.

Pirms paša saulrieta Kērbija izgāja pastaigāties pa pludmali. Viņai bija vajadzīgs laiks - viņa pati sev iegalvoja, ka pietiktu ar pavisam īsu mirkli, - lai mierīgi padomātu pirms Braiena ierašanās.

Braiens mīlēja viņu. Nē, viņam likās, ka mīl, Kērbija izlaboja pati sevi. Tas bija kaut kas pavisam atšķirīgs. Tomēr tas bija tāds notikumu pavērsiens, kādu viņa nebija cerējusi sagaidīt. Tāds,1<uru viņa baidījās sabojāt.

Kērbija piegāja pie ūdensmalas, ļaudama viļņiem skaloties ap savām potītēm. Tā, viņa nodomāja, kad vilnis atplūda no krasta, aiznesdams sev līdzi smiltis no viņas pēdu apakšas. Tieši tādas pašas sajūtas viņā izraisīja arī Braiens. Šo vieglo un satraucošo līdzsvara trūkumu, sajūtu, ka zeme slīd projām neatkarīgi no tā, cik stingri tu nostājies uz savām kājām.

Viņa bija gribējusi Braienu, un viņa pamazām sagrāva vī-riesa aizsardzības spējas, līdz uzvarēja šajā kaujā. Tagad likmes pieauga, tās kļuva stipri vien augstākas par tām, kādas viņa bija noteikusi iepriekš.

Parasti viņa ļoti uzmanījās izvēloties, iesaistoties personiskajās attiecībās. Viņa izvēlējās Braienu Hetaveju. Taču kaut kur cīņas vidū izvēle bija kritusi uz viņu pašu.

Diezin vai viņš par mīlu runātu, ja tas nebūtu nopietni, tikai ne Braiens. Kērbija gan to varētu. Taču tagad arī viņa saprata, ka ne jau ar Braienu. Lai atzītos mīlestībā Braienam, viņš patiešām būtu jāmīl. Un, ja viņa patiešām mīlētu, viņai būtu tālāk jāveido viņu abu attiecības. Vārdi bija tikai pamats.

Mājas, ģimene. Pastāvīgas attiecības. Kērbijai nāktos izlemt, vai viņa to vispār grib, vai viņa grib to kopā ar Braienu. Tad viņai nāktos pārliecināt Braienu, ka viņš patiešām grib to visu kopā ar viņu.

Tas nebūtu viegli. Bērnībā gūtie ievainojumi attiecības ar Braienu padarīja diezgan sarežģītas.

Kērbija izslēja seju pretī vējam. Vai tad viņa jau nav izlēmusi? Vai tad tajā mirklī, kad ieraudzīja Braienu asiņojam, kad bailes nomāca profesionālo mieru, viņa neapzinājās, ka jūtas pret Braienu sen pāraugušas vienkāršu iekāri?

Tas biedēja Kērbiju. Viņa baidījās, ka patiešām nāksies pārkāpt pār šo slieksni. Turklāt viņa baidījās, ka līdz ar to viņa pati labprātīgi uzņemsies saistības. Labāk to darīt lēnām un pamazām, viņa nolēma. Pārliecināties par pamatiem zem kājām. Kērbijai viss izdevās labāk, ja viņa saglabāja vēsu prātu un skaidru skatienu. Neapšaubāmi tik nopietnas lietas ir ļoti uzmanīgi jāapsver.

Kērbija izlikās nemanām kluso brīdinājuma balsi, kas skanēja viņas galvā, un pagriezās, lai dotos mājup. Atspīdums kaut kur otrā pusē kāpai lika viņai samiegties. Kad gaisma nozibsnīja vēlreiz, Kērbija saprata, ka tur rietošā saule atstarojas stiklā. Viegli nodrebinādamās, viņa nodomāja, ka tas noteikti ir binoklis. Aizklājusi ar plaukstu acis, viņa izšķīra kādu stāvu. No tāda attāluma nebija iespējams saredzēt, vai tas ir vīrietis vai sieviete. Kērbija sāka iet ātrāk, gribēdama sasniegt mājas, paslēpties aiz slēgtām durvīm. Viņa apzinājās, ka uzvedas muļķīgi. Tur kāds gluži vienkārši vēroja saulrietu pludmalē, un viņa bija tajā brīdī pagadījusies krastā. Taču sajūta, ka kāds viņu vēro, pēta, neatkāpās, un Kērbija pielika soli, steigdamās mājup.

Sieviete viņu pamanīja, un tas viņu satrauca vēl vairāk. Viņam izdevās Kērbiju nobiedēt tikai ar savu atrašanos viņas tuvumā. Klusi ķiķinādams, viņš turpināja vērot Kērbiju teleskopiskajā objektīvā, ik pa mirklim nozibsnīdams gaismu, kamēr viņa traucās gar krastu uz mājām.

Viņai bija brīnišķīgs augums. Bija īsts baudījums vērot, kā vējš planda blūzi un platās bikses, izceļot auguma aprises. Saules gaisma apspīdēja viņas matus, liekot tiem iemirdzēties bagātīgi zeltainos toņos. Kad saule nolaidās zemāk viņam aiz muguras, visi toņi un nokrāsas kļuva vēl dziļāki, maigāki. Viņš priecājās, ka šoreiz nolēmis izmantot krāsu fotofilmu.

Ak, un tas skatiens viņas acīs, kad viņa saprata, ka pludmalē ir vēl kāds. Objektīvs pievilka viņas seju tik tuvu, ka gandrīz bija redzams, kā izplešas viņas acu zīlītes.

Tik brīnišķīgas, zaļas acis, viņš domāja. Kērbijai tās piestāv. Tāpat kā piestāv gaišo matu vilnis un klusā, mierinošā balss.

Viņš prātoja, kā garšotu Kērbijas krūtis.

Viņa nu gan būs gards kumosiņš, vīrietis nodomāja, aši nospiezdams fotoaparāta slēdzi, pirms viņa paguva pazust aiz kāpām. Sīkās, trauslās, kad viņas izdevās iekarsēt, parasti bija tādas. Droši vien šī dakterīte domā, ka viņa zina par anatomiju itin visu. Taču gan jau viņš parādītu viņai šādus tādus trikus, par kuriem viņai nav pat ne jausmas. Ak jā, gan jau viņš dakterītei šo to parādītu.

Viņš atcerējās fragmentu no žurnāla, kurš šķita pilnīgi atbilstošs šim brīdim un viņa noskaņojumam. Anabellas izvarošana.

Es eksperimentēju, atļaujoties darīt visu, ko nekad nebiju uzdrošinājies darīt ne ar vienu citu sievieti. Viņa raudāja, asaras tecēja pār vaigiem un saslapināja vīšķi, ar ko viņai bija aizbāzta mute. Es viņu ieguvu atkal un atkal. Es vairs nespēju apstāties. Tas nebija sekss, tā vairs nebija pat izvarošana.

Tas bija neaprakstāms spēks.

Jā, tas bija spēks, par kādu ari viņš sapņoja, pilnā apjomā, atdošanās, kādu viņš nebija sasniedzis ar Džiniju. Džinija bija defektīva, viņš sev atgādināja. Viņa bija palaistuve, ne eņģelis, tā nebija pareizā izvēle.

Ja vien viņš nolems, ka pirms galvenā notikuma vēl vajadzētu patrenēties, Kērbija ar burvīgajām acīm un eņģeļa rokām būtu lielisks objekts. Gan jau ar viņu viss izdotos.

Viela pārdomām, viņš prātoja. Jāizlemj. Bet šobrīd viņš nosprieda aiziet uz Svētnīcu un paraudzīties, vai kaut kur nemana Džo Elenu.

Bija gandrīz pēdējais laiks atgādināt, ka viņš domā par Džo.

18

Braukdams pa ceļu uz Svētnīcas pusi, Džifs ievēroja Leksi-ju. Viņa stāvēja uz otrā stāva balkona, viņas glītās kājas kokvilnas šortos ar atlokiem izskatījās vēl glītākas, mati uz galvvidus bija saņemti izspūrušā mezglā. Leksija mazgāja logus, līdz ar to Džifs bija pārliecināts, ka viņa noteikti ir ļoti nelabvēlīgā noskaņojumā.

Lai arī cik glīta viņa izskatījās, tomēr viņai nāksies pagaidīt. Džifam jāparunā ar Braienu.

Leksija ievēroja, kā Džifs noliek pikapu, taču tik tikko pievērsa puisim uzmanību. Berzdama ar avīzi etiķa un ūdens maisījumu, līdz logi sāka mirdzēt, Leksija pašapmierināta smaidīja. Tā jau viņa bija domājusi, ka gan jau Džifs pats parādīsies, lai gan bija pagājis mazliet ilgāks laiks, nekā Leksija bija paredzējusi.

Taču viņa nolēma piedot Džifam - pēc tam, kad viņš būs mazliet parāpojis viņas priekšā uz ceļiem. Viņa noliecās, lai samitrinātu lupatu, pagrieza galvu un uzmeta nemanāmu skatienu mājas priekšai. Tad viņa acumirklī izslējās taisna, jo ieraudzīja, ka Džifs nemaz negrasās nākt pie viņas uz māju, bet gan dodas taisnā ceļā uz veco kūpinātavu, kur Braiens tobrīd krāsoja lieveņa mēbeles.

Ak tu, ēzeli, viņa nodomāja, nikni uzšļākdama logu mazgājamo šķīdumu nākamajai rūtij. Ja Džifs iedomājas, ka Leksija ies pie viņa, puisi sagaida smaga vilšanās. Tagad viņa nemūžam vairs Džifam nepiedos. Lai viņš kaut vai līdz tūkstoš gadiem nodzīvotu zem šīs saules. Viņš var kaut vai pa karstām oglēm rāpot, Leksija prātoja, nikni berzdama logu. Viņš var lūgties un zemoties viņas priekšā, saukt viņu, nāves gultā gulēdams, bet Leksija, skaļi smiedamās, turpinās savu ceļu.

No šā brīža Džifs Verdons viņai vairs neko nenozīmē.

Leksija pacēla spaini un pārgāja trīs logus tālāk, lai varētu paturēt Džifu savā redzeslaukā.

Taču Džifam šajā brīdī Leksija un viņas noskaņojuma maiņas nemaz nebija prātā. Viņš sajuta salkano svaigas krāsas smaržu, dzirdēja smidzinātāja šņākoņu. Apgājis ap kūpinātavas akmens stūri un nostājies aci pret aci ar Braienu, viņš pasmaidīja.

Sīki jūraszilas krāsas punktiņi klāja Braiena rokas līdz pat elkoņiem, vecie džinsi bija krāsas izraibināti. Zemē bija noklāta pape armijas aizsargkrāsā, un uz tās sakrauti soli un krēsli. Braiens pašlaik krāsoja otro kārtu vecam vējdēlim.

“Jauka krāsa,” Džifs viņam uzsauca.

Braiens lēni kustināja smidzinātāja sprauslu uz priekšu un atpakaļ, pārklādams vēl vienu sleju.

“Tu taču pazīsti Keitu. Viņai ik pēc pāris gadiem gribas kaut kādas pārmaiņas - un izvēle vienmēr tik un tā apstājas pie zilās krāsas.”

“Bet krāsa taču tik un tā tiek atsvaidzināta.”

“Tā gan.” Braiens izslēdza motoru un nolaida lejā smidzinātāju. “Viņa ir pasūtījusi jaunus sauljumus galdiem un paliktņus krēsliem. Tuvākajās dienās prāmim tos vajadzētu atgādāt šurp. Viņa grib, lai arī piknika galdi nometnē tiktu pārkrāsoti.”

“Ja tev nav laika, es par to varu parūpēties.”

“Varbūt labāk tomēr es to izdarīšu pats.” Braiens sapurināja plecus. “Tā es vismaz tieku ārā svaigā gaisā. Varu dienā kaut mazliet pasapņot.” Viņš nupat tieši to bija darījis, kavēdamies atmiņās par kopā ar Kērbiju pavadīto nakti.

Tagad viņš skaidri zināja, ka nekad vairs nespēs stetoskopu uztvert kā līdz šim.

“Kā sokas darbi pie lieveņa?”

“Manā mašīnā ir logu stikli. Izskatās, ka laiks pieturēsies jauks, tāpēc ceru, ka līdz nedēļas nogalei varēšu pabeigt, tieši tā, kā Keitas jaunkundze gribēja.”

“Jauki. Centīšos kādu dienu turp aizstaigāt un palūkoties, ko esi paveicis.”

“Kā jūtas tava roka?” Džifs apjautājās, pamādams uz apsēja pusi.

“Vai!” Braiens, pieri raukdams, salieca pirkstus. “Mazliet stīva, citādi viss kārtībā.” Braiens pat nejautāja, kā Džifs zina par to, kas atgadījies. Jaunumi uz salas izplatījās vēja spārniem - īpaši jau sulīgākās tenkas. Patiesībā Braiens brīnījās vienīgi par to, kā gan neviens nezina, ka viņš nakts lielāko daļu pavadījis uz labās dakterītes apskašu galda.

“Kā tev ar dakterīti Kērbiju?”

“Ko?”

“Tev ar dakteri Kērbiju.” Džifs sakārtoja cepuri. “Mans brālēns Neds šorīt agri bijis pludmalē. Tu taču zini, viņš salasa gliemežvākus, spodrina tos un pēc tam pārdod vienas dienas atpūtniekiem pie prāmja. Šķiet, viņš redzējis, kā tu ap saullēkta laiku esi izgājis no dakteres mājas. Tu taču zini, ka Nedam nestāv mute ciet.”

Pietiek brīnīties, Braiens nodomāja.

“Jā gan. Cik ilgs laiks viņam bija vajadzīgs, lai izplatītu šos jaunumus?”

“Nu...” Džifs uzjautrināts paberzēja zodu. “Es braucu pretī prāmim, lai paraudzītos, vai logu stikli jau atsūtīti, ieraudzīju Nedu uz Gliemežvāku ceļa un paaicināju viņu savā mašīnā. Tātad varam runāt par apmēram piecdesmit minūtēm.”

“Neds kļūst lēnīgāks.”

“Nu, viņš kļūst vecāks. Septembrī viņam paliks astoņdesmit divi. Daktere Kērbija ir jauka sieviete,” Džifs piebilda. “Es uz salas nepazīstu nevienu cilvēku, kurš viņu augstu nevērtētu. Tāpat kā tevi, Brai.”

“Mēs esam pavadījuši pāris vakaru kopā,” Braiens nomurmināja un noliecās, lai paberzētu smidzinātāja galviņu ar drānu. “Ļaudīm vēl nav iemesla iedomāties nezin ko.”

“Es taču nemaz neteicu, ka ļaudis būtu kaut ko iedomājušies.”

“Mēs vienkārši šad tad satiekamies.”

“Jauki.”

“Neviens vēl pat nedomā par nopietnām attiecībām vai kaut kādām pastāvīgām saitēm.”

Džifs mirkli vilcinājās.

“Vai tu mēģini pārliecināt mani, Brai, vai arī te ir vēl kāds?”

“Es tikai saku...” Braiens pēkšņi aptvēra, ka pacēlis rokas, it kā mēģinādams apsaukt pats sevi. Viņš atkal izslējās un mēģināja nedusmoties par mīlīgo un nevainīgo smaidu Džifa sejā. “Vai tu tiešām iegriezies pie manis tikai tādēļ, lai apsveiktu mani sakarā ar to, ka es guļu ar dakteri Kērbiju, vai arī tev bija vēl kas cits padomā?”

“Džinija.” Džifa smaids bija izgaisis.

Braiens smagi nopūtās un tūlīt pat saprata, ka sasprindzinājums, kas spieda viņam skaustu, nav tik viegli izmasējams.

“Šorīt te bija iegriezušies policisti. Droši vien viņi runāja arī ar tevi.”

“Man jau nebija, ko viņiem teikt. Šaubos, vai viņi būtu šurp nākuši, ja es nebūtu viņus trenkājis. Nolādēts, Braien, tu taču labi saproti, ka policisti Džiniju nemaz nemeklē. Viņi izdara tikai pašu nepieciešamāko.”

“Kaut es tev varētu apgalvot ko citu.”

“Viņi ieteica izgatavot plakātus, izkarināt tos Savanā. Pie velna, kāds gan no tā var būt labums?”

“Gandrīz nekāds. Džif, kaut es zinātu, kā lai tevi mierinu. Bet saproti pats, Džinijai ir divdesmit seši gadi, viņa var nākt un iet, kad vien vēlas. Vismaz policisti tā uzskata.”

“Ļoti nepareizs uzskats. Džinijai šeit ir ģimene, viņai ir mājas un draugi. Pilnīgi izslēgts, ka viņa varētu aiziet, nevienam ne vārda nepateikusi.”

“Dažreiz,” Braiens lēnīgā balsī iesāka, “cilvēki izdara ko tādu, kas citiem pat prātā nebūtu varējis ienākt. Neviens nebūtu ticējis, ka viņi kaut ko tādu var izdarīt. Un tomēr izdara.”

“Džinija nav tava mamma, Braien. Man ļoti žēl, ka tev un visai tavai ģimenei vēlreiz nākas to piedzīvot. Taču tas, kas noticis ar Džiniju, noticis tagad. Ar Džiniju. Tas ir pavisam cits gadījums.”

“Nu protams.” Braiens piespieda sevi runāt un izturēties mierīgi. “Džinijai nebija ne vīra, ne triju bērnu. Ja viņa arī nolēma aut kājas, aiz viņas nepalika izpostītas dzīves. Es turpināšu runāt ar policiju, zvanīšu viņiem vismaz reizi nedēļā, lai viņi neaizmirst Džiniju. Mēs izgatavosim plakātus. Taču neko vairāk es nevaru izdarīt, Džif. Es neļaušu vēl otru reizi apgriezt ar kājām gaisā visu savu dzīvi.”

“Jauki.” Džifs stīvi pamāja. “Nu labi. Es pazudīšu no tava ceļa, lai tu varētu mierīgi strādāt.”

Soļojot uz mašīnas pusi, viņa solis dusmās pastiepās garāks. Džifs iekāpa pikapā un aizcirta durvis. Tad noslīga pār stūri.

Viņš kļūdījās. Stipri kļūdījās. Tā šņākdams uz Braienu, saniknodamies un izrādīdams augstprātību. Tā nebija Braiena vaina, Braiens nebija atbildīgs. Džifs atgāzās atpakaļ sēdeklī, aizvēra acis un atzinās pats sev, ka nav drīkstējis tā uzbrukt draugam. Jānomierinās, jāsakārto domas, tad jāiet atpakaļ un jāatvainojas.

No mājas līganā gaitā iznāca Leksija. Viņa bija drāzusies lejā pa kāpnēm, gandrīz nolauzdama kaklu, lai paspētu Džifu satikt pirms aizbraukšanas, lai varētu viņam parādīt un likt apzināties, ko viņš zaudējis. Sirds Leksijai joprojām dauzījās kā negudra. Taču viņa kustējās pavisam lēni, ar vienu roku turēdamās pie kāpņu margām, tālumā vērstu skatienu un izklaidīgu smaidu sejā.

Leksija gausi pieslīdēja pie Džifa mašīnas un, aizmirsusi, ka viņas rokas ož pēc etiķa, atspiedās pret vaļējā loga malu.

“Vai, sveiks, Džif! Es nupat grasījos doties uz mežu pastaigā, lai mazliet atvēsinātos, bet tad ieraudzīju tavu mašīnu.”

Džifs atvēra acis un ieskatījās Leksijai sejā.

“Tad ej, Leksij,” viņš nomurmināja un pieliecās, lai pagrieztu atslēgu.

“Kas tad nu?” Izmisums Džifa acīs bija kā medusmaize Leksijas dvēselei. “Vai tu slikti jūties, Džif? Varbūt tevi māc grūtsirdība?” Viņa ar pirkstgalu sāka vilkt pār Džifa augšdelmu uz augšu. “Varbūt tu domā, kā atvainoties man, lai nebūtu tik vientuļš?”

Džifa acis palika tikpat tumšas un draudīgas, taču izmisumu nomainīja dusmas. Viņš atgrūda Leksijas roku.

“Vai zini ko, Alekša? Pat mana mazā, ierobežotā pasaulīte tomēr nesaistās tikai ar domām par tevi vien.”

“Tev nu gan ir dūša, ja tu iedomājies, ka vari ar mani tā runāt. Ja esi nolēmis, ka mani interesē tava pasaule, Džif, tu kļūdies. Tu mani pilnīgi nemaz neinteresē.”

“Tieši šajā brīdī es varu to pašu teikt par tevi. Vācies projām no mašīnas!”

“Nevākšos, iekams nebūšu pateikusi savu sakāmo.”

“Es nospļaujos par to, ko tu gribi man pateikt. Un tagad atkāpies, pirms es tev kaut ko neesmu izdarījis.”

Leksija rīkojās tieši pretēji, ieliekdamās pa atvērto logu un pagriezdama atslēgu aizdedzē, lai izslēgtu motoru.

“Tu man nepavēlēsi.” Viņa piebāza seju Džifam cieši klāt. “Ne mirkli neiedomājies, ka tu varēsi noteikt, kas man jādara, vai ar draudiem panākt, lai es kaut ko daru.” Viņa ievilka elpu, gatava pamatīgi nolamāt Džifu. Taču viņa skatienā jau atkal pazibēja izmisums, vēl dziļāks un patiesāks, nekā Leksija jebkad bija domājusi tur ieraudzīt. Viņas dusmas noplaka, un viņa ar plaukstu pieskārās Džifa vaigam. “Mīļais, kas noticis? Kas tevi nomāc?” Džifs sāka purināt galvu, taču Leksija atstāja plaukstu turpat uz viņa vaiga. “Dusmoties viens uz otru mēs varēsim arī pēc tam. Tagad runā ar mani! Pastāsti man, kas noticis!”

“Džinija.” Viņš skaļi nopūtās, tā ka aizžņaudzās kakls. “No viņas nav ne ziņas, Leksij. Neviena vienīga vārda. Es vairs nezinu, ko lai iesāku. Ko lai saku saviem radiniekiem. Pat nezinu, kā lai jūtos.”

“Es saprotu.” Leksija paslīdēja soli atpakaļ un atvēra mašīnas durvis. “Nāc!”

“Man jāstrādā.”

“Kaut vienreiz dzīvē dari tā, kā es tev saku! Nāc man līdzi!” Leksija saņēma Džifa roku, spiezdama to, līdz viņš padevās un izkāpa no mašīnas. Neko neteikdama, Leksija viņu veda ap mājas stūri uz ēnas pusi. “Apsēdies šeit!” Viņa piespieda Džifu apsēsties uz šūpuļtīkla malas un, apvijusi roku puisim ap kaklu, noguldīja viņa galvu uz sava pleca. “Kaut uz brīdi atpūtini smadzenes!”

“Es visu laiku par to nemaz nedomāju,” Džifs nomurmināja. “Ja es to darītu, es sajuktu prātā.”

“Es zinu.” Viņa pastiepa roku un saņēma Džifa plaukstu savējā. “Tas vienkārši atkal un atkal piezogas tev klāt un sāp tik briesmīgi, ka šķiet, to vairs nevar izturēt. Taču tad tu atkal izturi līdz nākamajai reizei.”

“Es zinu, ko ļaudis runā. Džinijai vienkārši uznācis dullums, un viņa aizlaidusies. Arī man būtu daudz vieglāk, ja es spētu noticēt tādai iespējai.”

“Nebūtu gan, nepavisam ne. Sāp tik un tā. Kad mamma aizgāja, es raudāju un raudāju. Man likās, ja es gana daudz raudāšu, viņa mani sadzirdēs un atgriezīsies. Kad paaugos, es nolēmu, ka viņa laikam nemīlēja mani pietiekami stipri, tāpēc izdomāju, ka arī es viņu nemīlu. Es pārstāju raudāt, bet man tik un tā sāpēja.”

“Es joprojām ceru, ka viņa atsūtīs kādu muļķīgu pastkarti no Disnejlendas vai kādas citas vietas. Tad es varētu uz viņu dusmoties, nevis tik traki raizēties kā tagad.”

Leksija mēģināja to iztēloties. Lieliski. Džinija kādā krāsainā, muļķīgā karuselī lokās smieklos.

“Tas patiešām izskatītos pēc viņas.”

“Man arī tā liekas.” Džifs paskatījās lejup uz abu sadotajām rokām un kopā savītajiem pirkstiem. “Es nupat par to saplēsos ar Braienu. Stulbi.”

“Neuztraucies par to! Braiena āda ir pietiekami bieza, lai viņš to ņemtu galvā.”

“Un kā ir ar tavējo?” Džifs atliecās, izklaidīgi iestumdams vaļīgu matu sprādzi dziļāk Leksijas izspūrušajā matu mezglā.

“Visi Hetaveji patiesībā ir daudz sīkstāki, nekā izskatās.”

“Tik un tā piedod!” Džifs pacēla kopā sadotās plaukstas un noskūpstīja Leksijas pirkstu locītavas. “Vai mums obligāti vēl jādusmojas vienam uz otru?”

“Laikam jau ne.” Leksija viegli noskūpstīja Džifu, tad pasmaidīja. Putni dziedāja kokos virs viņu galvām, gaisu piepildīja tik jauka un salda ziedu smarža. “Patiesībā man tevis pietrūka - pavisam mazliet.”

Leksijai aizrāvās elpa, jūtot, kā Džifs viņu pievelk sev klāt, cieši piespiež seju viņai pie kakla.

“Tu man esi vajadzīga, Leksij, vajadzīga.”

Kad Leksija atguva elpu, tā plūda pavisam nevienmērīgi, no plaušām caur kaklu, trīsuļodama uz lūpām. Viņa uzlika rokas Džifam uz pleciem, iespieda pirkstus stingrajos muskuļos. Tad Leksija atkāpās, piecēlās, pūlēdamās sakopot savas emocijas.

Leksija atkal uzgrieza viņam muguru. Džifs aizklāja ar rokām seju, tad bezpalīdzīgi nolaida tās gar sāniem.

“Ko es tādu pateicu? Ko es vienmēr izdaru tādu, kas liek tev atkāpties no manis?”

“Es neatkāpjos.” Leksijai nācās piespiest pirkstus pie lūpām, lai tās netrīcētu, kad viņa atkal pievērsīsies Džifam. Kad viņa to beidzot izdarīja, viņas acīs riesās asaras. “Man nekad mūžā, nekad visā manā mūžā, Džif, neviens vīrietis vēl nav teicis šādus vārdus. Ja vien ar to nedomāja seksu ar mani.”

“Es tā nedomāju, Leksij...” Džifs strauji piecēlās kājās.

“Es zinu.” Viņa nepacietīgi samirkšķināja acis. Viņa gribēja raudzīties Džifā ar skaidru skatienu. “Es zinu, ka tu tā nedomāji. Un es neatkāpjos, es tikai mēģinu saņemties, lai nepastrādātu kādu muļķību.”

“Es tevi mīlu, Leksij.” To viņš pateica pavisam klusi, lai meitene viņam noticētu. “Vienmēr esmu mīlējis un mīlēšu.” Leksija cieši aizvēra acis. Viņa gribēja to ierakstīt savās atmiņās. Šo mirkli - ik skaņu, ik smaržu, ik sajūtu. Tad viņa metās Džifa skavās, apkampa viņu, īsi un aprauti elsodama, līdz noreiba galva.

“Turi mani! Turi mani cieši, Džif! Lai arī ko es darītu, lai arī ko teiktu, nekad mūžā nelaid mani prom!”

“Alekša!” Kā apmāts Džifs iespieda lūpas viņas matos. “Es tevi vienmēr esmu turējis cieši. Tikai tu to nezināji.”

“Es arī tevi mīlu, Džif. Es nemaz neatceros, vai reiz bijis citādi. Es vienmēr biju gluži kā bez prāta.”

“Būs jau labi, mīļā.” Džifs pasmaidīja un pievilka Leksiju sev ciešāk klāt. “Man nav iebildumu pret tevi arī tad, ja tu esi bez prāta. Kamēr vien tu nebēdz projām.”

Džo savā guļamistabā uzmanīgi nolika telefona klausuli. Beidzot kāda ziņa no Bobija Beina. Un vismaz viena atbilde uz viņas neskaitāmajiem jautājumiem.

Bobijs nebija ņēmis fotogrāfiju no viņas dzīvokļa.

Bet tu taču redzēji to fotogrāfiju, vai nef Tas bija akts, kaudzē, kurā atradās visas manas fotogrāfijas. Līdzīga man, bet tā nebiju es. Es to turēju rokās. Es to pacēlu. Tu taču noteikti redzēji to fotogrāfiju.

Džo dzirdēja pati savu balsi, kas kļuva arvien skaļāka, jo viņu pamazām pārņēma izmisums, un raizes un vilcināšanos Bobija balsī, kad viņš atbildēja.

Piedod, Džo! Es neko tādu neredzēju. Tikai tās, kurās redzama tu. Ak... un tur nebija neviena akta. Vismaz es nevienu nepamanīju.

Tā bija tur. Es to nometu zemē Tā nokrita augšpēdus uz pārējām fotogrāfijām. Tā bija tur, Bobij. Tu tikai vēl mirkli padomā!

Tai bija jābūt... es domāju, ja jau tu to redzēji.

Bobija balss skanēja mierinoši, tagad Džo to saprata. Tajā ieskanējās līdzjūtība. Taču viņš nejutās drošs par Džo vārdu patiesumu.

Juzdamās gluži slima, trīsēdama viņa aizgriezās projām no telefona aparāta, mēģinādama iegalvot pati sev, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi sūkstīties, ka labāk būtu bijis, ja viņš nebūtu piezvanījis, nebūtu viņai to pateicis. Labāk, daudz labāk ir zināt patiesību. Tagad atlika vienīgi iemācīties ar to sadzīvot.

Pa guļamistabas logu Džo palūkojās uz savu māsu un Dži-fu. Viņi abi kopā izskatījās tik burvīgi. Divi jauni, veseli cilvēki, ieslīguši viens otra apskāvienos, visapkārt neprātīgos ziedos līkstošas puķes. Vīrietis un sieviete, no kuriem šajā vasaras pēcpusdienā dzirkstīt dzirkstī mīlestība un seksuāla pievilkšanās.

Tas izskatījās tik vienkārši, tik dabiski. Kāpēc gan arī viņa nevarētu visam ļaut notikt tikpat vienkārši un dabiski?

Neitans viņu grib. Viņš neko neuzspiež, viņš nedusmojas par to, ka Džo vēl joprojām nespēj pārvarēt atlikušo distanci starp viņiem. Bet kāpēc tad viņa to nespēj izdarīt? Džo brīnī-

jās, vērodama, kā Džifs paceļ Leksijas seju pret savējo. Kāpēc viņa nespēj ļaut visam ritēt savu gaitu?

Neitans viņu satrauc. Viņš iepriecina Džo un liek viņas sirdij ietrīsēties, ļaujot noprast, ka prieks varētu kļūt vēl lielāks un dziļāks, ja vien Džo viņam ļautos.

Kāpēc viņa no tā baidās?

Neapmierināta pati ar sevi, Džo aizgriezās projām no loga. Tāpēc, ka pēdējā laikā viņa apšauba itin visu. Viņa vēro pati savu rīcību, analizē katru kustību. Ak, fiziski viņa jūtas labāk. Murgi un panikas lēkmes viņu pārņem arvien retāk.

Bet...

Viņu nepamet šaubas, sajūta, ka nekas nav stabils. Vai gan citādi viņa joprojām savā iztēlē skatītu to fotogrāfiju, kurā redzama beigtā sieviete? Vienā mirklī tā ir viņas māte, jau nākamajā - viņa pati. Acis ieplestas, āda vaska bālumā. Džo joprojām redzēja sievietes ādu, tik gludu un bālu. Ēnas un mākslinieciskos viļņos krītošās matu cirtas. Plaukstas līnijas, izliekto elkoni, uz krūtīm sakrustotās rokas. Viegli pagriezto galvu, kā vieglā snaudā ieslīgušo seju.

Kā gan viņa var to tik skaidri atcerēties, ja tā nekad nav eksistējusi?

Un tieši tāpēc, ka var, viņai nekas cits neatliek kā uzskatīt, ka viņa vēl ne tuvu nav vesela. Viņai nav tiesību pat domāt par attiecībām ar Neitanu - ne ar vienu -, kamēr vien viņa atkal stabili nenostāsies uz savām kājām.

Un, Džo pati to atzina, viņa gluži vienkārši meklē attaisnojumu.

Viņa baidās - tieši bailes nosaka visu pārējo. Viņa baidās, ka viņai kāds var nodarīt pāri daudz stiprāk, nekā viņa spēj pārdzīvot. Ka no viņas gaida daudz vairāk, nekā viņa spēj sniegt.

Neitans jau tā viņā iesvēla jūtas, kādas viņa vēl nekad agrāk nebija lolojusi pret citiem. Tā nu viņa centās sevi pasargāt, slēpjoties aiz loģikas maskas.

Džo jutās nogurusi no loģikas un bailēm. Vai tiešām būtu tik slikti, ja viņa spētu kaut reizi mūžā rīkoties pēc savas māsas principiem? Rīkoties impulsīvi, ņemt no dzīves to, ko tā spēj sniegt?

Ak dievs, Džo vajadzēja kādu, ar ko varētu parunāt, būt kopā. Kādu, kurš kaut uz pavisam īsu bridi spētu aizgaiņāt šaubas un uztraukumus.

Kāpēc gan tas nevarētu būt Neitans?

Viņa izsteidzās no savas istabas, lai nepagūtu pārdomāt, un pat nepaķēra līdzi fotoaparātu. Durvīs viņa, nepacietībā degdama, piestāja, izdzirdējusi, ka Keita sauc viņas vārdu.

“Es dodos ārā.” Džo apstājās kabineta durvīs. Keita sēdēja pie dokumentiem un prospektiem apkrautā galda.

“Mēģinu apsteigt rudens pasūtījumus.” Keita paņēma zīmuli, ko bija aizspraudusi aiz auss. “Esam saņēmuši lūgumu oktobrī rezervēt viesnīcā telpas kāzām. Mēs agrāk neko tādu neesam darījuši. Viņi grib, lai Braiens uzņemtos ēdināšanu, un gan oficiālā ceremonija, gan svinības notiktu tieši šeit. Būtu brīnišķīgi, ja mēs spētu izdomāt, kā to vislabāk paveikt.”

“Būtu gan jauki, Keita. Bet es patiešām eju.”

“Atvaino!” Keita aizbāza zīmuli atpakaļ aiz auss un izklaidīgi uzsmaidīja Džo. “Jau atkal novirzījos no temata. Es visu rītu ar to vien nodarbojos. Man te ir vēstules tev. Gribēju tās iemest tavā istabā, tad iezvanījās telefons, un kopš tā brīža es jau divas stundas neesmu izkustējusies ne no vietas.”

It kā lai apstiprinātu Keitas apgalvojumu, telefons vēlreiz iezvanījās, un blakus Keitai sāka mirgot otrās līnijas signāl-spuldzīte, norādot, ka nāk fakss.

“Nudien, it kā ar vienu lietu nepietiktu. Paklau, mīļā, tev šeit vesela kaudze vēstuļu.” Keita pacēla klausuli. “Svētnīca, kā varu jums pakalpot?”

Džo dzirdēja vienīgi džinkstoņu savās ausīs. Viņa lēnām paspēra soli uz priekšu, juzdama, kā gaiss ap viņu sabiezē. Lielā aploksne, tiklīdz viņa to saņēma rokā, sāka svilināt plaukstu. Džo vārds uz tās bija rakstīts drukātiem burtiem ar melnu, biezu flomāsteru.

DŽO ELENAI HETAVEJAI

SVĒTNĪCĀ

ZAUDĒTĀS KAISLES SALA, DŽORDŽIJA

Aploksnes stūrī bija skaidri uzrakstīts brīdinājums: FOTOGRĀFIJAS, NELOCĪT!

Neatver to, Džo brīdināja pati sevi. Izmet to atkritumu konteinerā. Neskaties iekšā! Taču pirksti jau plēsa aploksni vaļā. Viņa nedzirdēja Keitas pārsteiguma pilno izsaucienu, viņa gluži vienkārši apgrieza aploksni otrādi un izkratīja no tās uz grīdas fotogrāfijas. Klusi ievaidēdamās, Džo noslīga uz ceļiem, pārmeklēja fotogrāfiju kaudzīti, citu pēc citas atmezdama malā, izmisīgi meklēdama vienu konkrētu fotogrāfiju. Vienīgo.

Ne mirkli nevilcinādamās, Keita nolika klausuli un steidzās apkārt galdam pie Džo.

“Džo, kas noticis? Džo Elena, kas tev kaiš? Ko tas viss nozīmē?” viņa taujāja, pieturēdama Džo zem paduses un raudzīdamās uz neskaitāmajām viņas fotogrāfijām.

“Viņš ir bijis šeit. Viņš ir bijis šeit. Šeit!” Džo vēlreiz pāršķirstīja visu fotogrāfiju kaudzi. Lūk, viņa pastaigājas pa pludmali. Aizmigusi guļ šūpuļtīklā, kāpu piekājē, uzstāda trijkāji sāls purvā. Bet kur ir tas vienīgais attēls? Kur tas ir? “Tam jābūt šeit. Jābūt.”

Keita satraukta uzrāva Džo tupus un sapurināja.

“Izbeidz! Tūlīt pat! Es gribu, lai tu šajā pašā brīdī pārtrauc.” Viņa saprata, ko tas nozīmē, tāpēc aizvilka Džo pie krēsla, iegrūda viņu tajā, tad saspieda Džo galvu starp ceļiem. “Elpo! Nekas vairāk tev nav jādara. Tikai neiedomājies paģībt! Sēdi tepat, vai dzirdi? Sēdi un nekusties!”

Keita ieskrēja vannasistabā, lai ielietu glāzē ūdeni un samitrinātu kādu drāniņu. Kad viņa traucās atpakaļ, Džo sēdēja tieši tādā pašā pozā, kā Keita viņu bija atstājusi. Keita atvieglota uzklāja Džo uz skausta aukstu, mitru drāniņu.

“Tā, tikai neuztraucies!”

“Es neģībšu,” Džo dobjā balsī sacīja.

“Patīkami dzirdēt, nudien. Tagad lēnām atlaidies pret atzveltni, iedzer mazliet ūdeni.” Keita pielika glāzi Džo pie lūpām un turēja to, priecādamās, ka sārtums pamazām atgriežas Džo vaigos. “Vai vari man pastāstīt, ko tas viss nozīmē?”

“Fotogrāfijas...” Džo izslējās, atspieda muguru, aizvēra acis. “Man neizdevās aizbēgt. Galu galā man tomēr neizdevās nekur aizbēgt.”

“No kā, mīļumiņ? No kura?”

“Es nezinu. Man liekas, es jūku prātā.”

“Muļķības!” Keitas balss skanēja asi un nepacietīgi.

“Es nezinu, vai tās ir muļķības. Vienreiz jau tas notika.” “Ko tu ar to gribi teikt?”

Džo acis palika cieši aizvērtas. Tā būs vieglāk pateikt to, kas sakāms.

“Pirms pāris mēnešiem man bija nervu sabrukums.”

“Ak vai, Džo Elena!” Keita noslīga uz atpūtas krēsla paro-ča un sāka glāstīt Džo matus. “Kāpēc tu man nepastāstīji, ka biji slima, mīļumiņ?”

“Es nespēju, tas arī viss. Nasta kļuva pārāk smaga, un man pietrūka spēka to izturēt. Sāka pienākt fotogrāfijas.”

“Tādas fotogrāfijas kā šīs?”

“Manas fotogrāfijas. Sākumā tikai manas acis. Tikai acis.” Bet varbūt viņas acis, Džo noskurinājās, to iedomādamās. Mūsu acis.

“Tas ir šausmīgi. Tu noteikti pārbijies.”

“Jā gan. Tad es sev iestāstīju, ka gluži vienkārši kāds grib pievērst manu uzmanību, lai es viņam palīdzētu apgūt fotogrāfijas pamatus.”

“Iespējams, ka tieši tā arī bija, taču ideja pati par sevi ir diezgan briesmīga. Tev vajadzēja doties uz policiju.”

“Un pastāstīt viņiem, ka man, fotogrāfei, kāds sūta attēlus?” Džo atvēra acis. “Man likās, ka es tikšu ar to galā. Vienkārši nelikšos ne zinis, pārdzīvošu. Tad pienāca tāda aploksne kā šodien. Pilna ar manām fotogrāfijām un viena... viena fotogrāfija, kurā, pēc manām domām, bija redzama kāda cita. Taču tā nebija,” Džo kvēli apgalvoja. Viņa noticēs tam. Ja arī nekam citam, tad vismaz tam. “Es to izdomāju. Galu galā fotogrāfijas tur nemaz nebija. Tikai mani attēli. Dučiem. Un es sabruku.”

“Tad tu atbrauci šurp.”

“Man vajadzēja tikt projām. Man likās, ka es spēšu aizbēgt. Bet nespēju. Šoreiz tās ir sūtītas no šejienes, tepat no salas. Viņš ir bijis te, vērojis mani.”

“Un šoreiz tās pavisam noteikti tiks nodotas policijā.” Kvēlodama trakās dusmās, Keita piecēlās un pakampa aploksni. “Savanas pasta zīmogs. Izsūtīta pirms trim dienām.”

“Kāds no tā būs labums, Keita?”

“To mēs uzzināsim tikai tad, kad būsim tā izdarījušas.”

“Viņš joprojām var būt Savanā, bet var arī būt jau projām, kaut kur citur. Var gadīties, ka viņš ir atgriezies uz salas.” Džo izlaida pirkstus caur matiem, tad ļāva rokām noslīgt klēpī. “Vai mēs lūgsim, lai policija nopratina ikvienu cilvēku ar fotoaparātu?”

“Ja tas būs vajadzīgs, tad - jā. Kāds fotoaparāts?” Keita noprasīja. “Kad un kur šīs fotogrāfijas ir attīstītas? Kad tās fotografētas? Jābūt kādai iespējai noskaidrot kaut daļu no tā visa. Tas tomēr būs labāk nekā sēdēt un baidīties, vai ne? Sapurinies, Džo Elena!”

“Es gribu, lai viss beidzas.”

“Tad liec, lai viss beidzas!” Keita asi uzsauca. “Man kauns, ka tu ļauj kādam sev to nodarīt un pat nemēģini pretoties.” Keita paķēra fotogrāfiju un pastiepa to Džo. “Kad šī ir fotografēta? Paskaties, izdomā!”

Džo pakrūtē viss sagriezās, raugoties uz fotogrāfiju. Viņai nosvīda plaukstas, kad viņa sniedzās pēc attēla un paņēma to. Viņa ievēroja, ka fotogrāfija nebija īsti precīzi fokusēta. Gaismas leņķis nebija izvēlēts pareizi, tāpēc pāri Džo augumam krita ēna. Viņš ir spējīgs uzņemt daudz labākus attēlus, Džo nodomāja, tad gari nopūtās. Tas palīdzēja domāt praktiski, pat kritiski.

“Man liekas, ka šo viņš ir sasteidzis. Šajā vietā purvs ir labi pārskatāms. Acīmredzot viņš negribēja, lai es uzzinu, ka viņš mani fotografē, tāpēc tā steidzās.”

“Labi. Ļoti labi. Tagad atceries, kad tu tur pēdējo reizi biji?”

“Pirms pāris dienām, bet tad man nebija līdzi trijkāja.” Džo koncentrējoties sarauca uzacis. “Tas varētu būt pirms pāris nedēļām. Nē, trim. Pirms trim nedēļām es devos turp bēguma laikā, lai safotografētu bēguma ūdeņus. Parādi man vēl kādu fotogrāfiju!”

“Es saprotu, ka tev nav viegli, bet man patīk šī.” Keita iedrošinādama pasmaidīja un pasniedza Džo fotogrāfiju, kurā viņa bija redzama Sema apskāvienos. Ēnas viņiem pāri veidoja savādus rakstus, liekot fotogrāfijai izskatīties nedaudz sapņainai.

“Nometne,” Džo nomurmināja. “Tā diena, kad mani ieslēdza dušas telpā. Un tētis mani no turienes izlaida. Tie nebija bērni. Tas nelietis. Tie nebija bērni, to izdarīja viņš. Viņš mani tur ieslēdza, tad gaidīja ārpusē un uzņēma šo fotogrāfiju.”

“Tas bija tajā dienā, kad pazuda Džinija, vai ne? Nu jau pagājušas gandrīz divas nedēļas.”

Džo atkal noslīga uz grīdas, bet šoreiz viņa nekrita panikā. Viņas rokas bija mierīgas, prāts darbojās. Viņa aukstasinīgi aplūkoja fotogrāfiju pēc fotogrāfijas.

“Nevaru droši pateikt par itin visām, bet tās, kuras man kaut ko izsaka, ir fotografētas vismaz pirms divām nedēļām. Tātad es pieņemu, ka visas uzņemtas ap to laiku. Pēdējo divu nedēļu laikā nav nekā jauna. Viņš tās ir glabājis. Viņš ir gaidījis. Kāpēc?”

“Viņam bija vajadzīgs laiks, lai tās attīstītu, izvēlētos. Izlemtu, kuras sūtīt tev. Gan jau viņam ir vēl kādas citas saistības. Varbūt darbs. Kaut kas.”

“Nē, man liekas, ka viņam ir daudz brīva laika. Viņš bija fotografējis mani komandējuma laikā Haterasā, tad Sarlotā. Dienu no dienas. Viņu neuztrauc citas saistības.”

“Labi. Paņem somiņu! Mēs ņemsim laivu un brauksim uz kontinentu. Mēs to visu - visu bez izņēmuma - aizvedīsim uz policiju.”

“Tev taisnība. Tā būs labāk nekā sēdēt un baidīties.” Džo rūpīgi ieslidināja fotogrāfijas citu pēc citas atpakaļ aploksnē. “Piedod, Keita!”

“Ko gan?”

“To, ka nepateicu tev. Ka neuzticējos tev un nepastāstīju, kas noticis.”

“Vajadzēja gan tā izdarīt.” Keita pastiepa roku, lai palīdzētu Džo piecelties kājās. “Taču nu tas ir izdarīts un aiz muguras. No šā brīža gan tu, gan visi pārējie, kas dzīvo šajā mājā, atcerēsies, ka mēs visi esam viena ģimene.”

“Es nesaprotu, kāpēc tu mūs visus paciet.”

“Mīļais bērns!” Keita pasmaidīja un papliķēja Džo pa vaigu. “Dažreiz es pati par to brīnos.”

19

“Ei, kur t’ jūs abas dodaties?” Leksija pamanīja Keitu un Džo brīdī, kad viņas iznāca pa mājas sāndurvīm. Mazās māsas acis spoži mirdzēja, lūpās rotājās brīnišķīgs smaids. Viņa gandrīz vai dejoja no laimes.

“Mums ar Džo jāaizskrien līdz kontinentam un šis tas jāizdara,” Keita iesāka. “Mēs būsim atpakaļ...”

“Es braukšu jums līdzi.” Leksija iedrāzās pa durvīm, pazibēdama garām tik ātri, ka Keita nepaspēja viņu pat sagrābt aiz rokas.

“Leksij, tas nebūs nekāds izklaides brauciens.”

“Piecas minūtes!” Leksija pār plecu uzsauca. “Man vajadzīgas tikai piecas minūtes laika, un es tūdaļ jau būšu gatava.”

“Ak, šī meitene!” Keita smagi nopūtās. “Viņa vienmēr grib būt tur, kur viņas nav. Es iešu un pateikšu viņai, ka šoreiz viņai nāksies palikt mājās.”

“Nē.” Džo ciešāk satvēra abas aploksnes, ko turēja rokā. “Šajos apstākļos varbūt būs labāk, ja viņa zinās, kas īsti notiek. Man liekas, ka līdz brīdim, kad būsim kaut ko noskaidrojušas, arī viņai vajadzētu uzmanīties.”

Keitas sirds mazliet pamira, taču viņa piespieda sevi pamāt Džo ar galvu.

“Laikam jau tev taisnība. Es pateikšu Braienam, ka mēs braucam. Neuztraucies, mīļā!” Keita pārlaida plaukstu pār Džo matiem. “Mēs par to parūpēsimies.”

Baidīdamās, ka var tikt atstāta mājās, Leksija turēja vārdu. Viņa labi saprata, ka Keita noteikti negribētu, lai viņa velk mazos šortiņus, kuros viņa visu laiku staigāja. Leksija rekordātrumā pārmainīja tos uz plānām kokvilnas auduma garajām biksēm. Viņa izķemmēja matus, ar piparmētru zaļu šalli sasēja tos atpakaļ, priecādamās par gaidāmo braucienu ar laivu. Pa ceļam uz Svētnīcas privāto laivu piestātni ziemeļos no prāmja viņa atsvaidzināja kosmētiku un pļāpāja vienā laidā.

Līdz brīdim, kad viņas beidzot iekāpa vecajā, uzticamajā laivā, Džo ausis džinkstēja no Leksijas nerimstošajiem runas plūdiem.

Reiz tā bija spoži balta laiva ar koši sarkanām malām. Kā Džo atcerējās, “Salas skaistule” bija tēva prieks un lepnums. Cik daudzas reizes visa ģimene bija sakāpusi laivā, lai pariņ-ķotu turpat ap salu, lai šķeltu viļņus, pilnīgi impulsīvi aizbrauktu uz kontinentu pēc saldējuma vai uz kādu kino.

Džo atcerējās, kā viņa stūrēja laivu, stāvēdama uz tēva pēdām, lai būtu kaut nedaudz garāka, un tēva rokas vieglītēm turēja viņas pašas plaukstiņas uz laivas stūres.

Mazliet vairāk pa labi, Džo Elena! Tā būs lieliski. Tu esi braša meitene.

Taču Sems pārdeva laivu gadu pēc Anabellas aiziešanas. Visas laivas, kuras viņi izmantoja pēc tam, pat netika pagodinātas ar nosaukumu. Ģimene kopā vairs nemēdza doties galvu reibinošos braucienos.

Tomēr Džo joprojām zināja, kā tas darāms. Kamēr Keita un Leksija atlaida tauvas, viņa pārbaudīja degvielu. Viņa pilnīgi neviļus nostājās ar ieplestām kājām uz klāja. Rokas viegli satvēra stūri, un Džo pasmaidīja, dzirdot, kā motors ar rāvienu iedūcās.

“Redzu, ka tētis joprojām rūpējas par laivu.”

“Ziemā viņš kapitāli izremontēja motoru.” Keita apsēdās un nervoziem pirkstiem pieķērās pie zeltītās ķēdītes, kura rotāja viņas izteiksmīgo kokvilnas blūzi.

Viņa nodomāja, ka ļaus Džo vadīt laivu. Tas viņai palīdzēs saglabāt mieru.

“Man ir radusies doma, ka viesnīcai vajadzētu atlicināt līdzekļus jaunas laivas iegādei. Glītākai. Mēs varētu piedāvāt izbraucienus pa salu, iebraukt Mežonīgā Zirga līcī, Gārņu līcī, izdomāt kaut ko tamlīdzīgu. Protams, tad mums vajadzētu pieņemt darbā kādu, kas laivu vadītu.”

“Tētis pats salu un ūdeņus ap to pazīst labāk par jebkuru citu,” Džo atgādināja.

“Es zinu.” Keita paraustīja plecus. “Bet katru reizi, kad es par to ieminos, viņš kaut ko klusi zem deguna murmina un izdomā, kādi vēl citi darbi viņam darāmi. Semu Hetaveju nav viegli iekustināt uz kaut ko jaunu.”

“Tu varētu viņam pateikt, ka viņš tad varēs labāk kontrolēt notikumu gaitu, ja būs par kaut ko atbildīgs.” Džo ieskatījās kompasā, nosprauda kursu un devās ceļā. “Viņš varētu pats raudzīties, lai atpūtnieki neposta augu segu un nebojā ekosistēmu. Neviens cits šo darbu neveiks ar tādu atbildības sajūtu, nevienam citam sala nerūp tik ļoti kā Semam.”

“Tā ir laba doma.”

“Pērc vien jaunu laivu, viņam būs grūti turēties pretī.” Leksija sakārtoja šalles mezglu. “Tad ieminies, ka meklē īsto stūrmani - ne tikai tādu, kurš būtu pieredzējis un zinātu savu darbu, bet kurš saprot apkārtējās vides trauslumu, saprot, kā to izskaidrot tūristiem, lai arī viņiem būtu skaidrs, kāpēc Kaisles sala gadiem cauri palikusi tik tīra.”

Gan Džo, gan Keita pārsteigumā pagriezās pret Leksiju. Leksija iepleta rokas.

“Vienkārši jāsaprot, kā runāt ar cilvēkiem, tas arī viss. Parunājiet par to, kā labāk izglītot tūristus, lai viņi cienītu salu, lai atstātu to neskartu un tā tālāk, un tēvs tūdaļ būs klāt, turklāt viņš beigu beigās paliks pie pārliecības, ka tieši viņam radusies šī ideja.”

“Tu nu gan esi viltīga, Alekša!” Keita iesaucās. “Es to vienmēr esmu tevī apbrīnojusi.”

“Tētis mīl salu.” Leksija pārliecās pār laivas bortu, ļaujot vējam sisties sejā. “Izmantot šo faktu, lai iekustinātu tēti, nav viltība, tas ir pavisam dabiski. Vai tu nevari braukt ātrāk, Džo? Tādā ātrumā es varētu aizpeldēt līdz Savanai.”

Džo jau gribēja ieteikt, lai Leksija tā arī dara, bet tad paraustīja plecus un noklusēja. Kāpēc gan ne? Kāpēc gan nebraukt ātrāk un kaut uz mirkli justies brīvai? Viņa palūkojās atpakaļ uz Kaisles salas krasta līniju, balto māju kalna galā un devās uz priekšu ar pilnu jaudu.

“Nu tad saturieties!”

Laivai uzņemot ātrumu, Leksija priecīgi iesaucās, tad atmeta galvu atpakaļ un sāka smieties. Ak dievs, kā viņai patika šādi izbraucieni! Vienalga, uz kurieni.

“Ātrāk, Džo! Tu taču vienmēr esi pratusi tikt galā ar šīm laivelēm labāk par jebkuru no mums.”

“Bet viņa divus gadus nav sēdējusi laivā,” Keita iesāka, bet tūlīt iespiedzās, jo Džo parāva stūri, liekot laivai mesties straujā, plašā lokā pa ūdens virsmu. Sirdij strauji pukstot, Keita pieķērās pie borta malas, taču Leksija, aiz sajūsmas spiegdama, pieprasīja arvien lielāku ātrumu.

“Palūk, Džeda Pendltona zvejas laiva. Apdzīsim viņus, labi, Džo? Parādi viņiem, kā mēs protam braukt, un izšūpo viņus labi pamatīgi!”

“Džo Elena, tu to nedarīsi.” Keita apspieda smieklus, kas kāpa kaklā. “Uzvedies kārtīgi!”

Džo, plati smaidīdama, saskatījās ar Leksiju, tad pavērsa acis uz augšu. “Labi, kundze,” viņa nomurmināja, aizbāzusi mēli aiz vaiga, un pamazām samazināja ātrumu. Viņa raidīja īsu skaņas signālu uz zvejas laivas pusi. “Es tikai pārbaudīju, kā laivai darbojas motors un vai tā mani joprojām klausa.” “Nu, tagad tu to esi izdarījusi,” Keita noskaldīja. “Un es ceru, ka tālāk mēs brauksim mierīgi.”

“Es tikai gribu ātrāk nokļūt galā.” Leksija pagriezās un pārlīka pār borta malu. “Es vai mirstu nepacietībā redzēt cilvēkus staigājam pa ielām. Man vajadzētu arī šo to nopirkt. Kāpēc gan mēs visas trīs nevarētu nopirkt kaut ko jaunu un glītu? Viesību tērpus. Tad mēs sarīkosim pašas sev viesības. Saposīsimies, klausīsimies mūziku un dzersim šampanieti. Es jau nezin cik mēnešu neesmu uzvilkusi kleitu.”

“Tas ir tikai tāpēc, ka tavs skapis jau plīst pušu no drēbju pārbagātības,” Džo iestarpināja.

“Ak, tur viss ir antīks! Vai tev tiešām nekad nav tā, ka vajag kaut ko jaunu, vienkārši vajag - un cauri? Kaut ko brīnišķīgu?”

“Nu, es jau ilgāku laiku gribu nopirkt jaunu, uzticamu zibspuldzi,” Džo sausi paskaidroja.

“Tas ir tāpēc, ka tev vienmēr vairāk ir gribējies apģērbt savu fotoaparātu, nevis apģērbties pašai.” Leksija izslēja galvu. “Uzvilkt kaut ko izaicinošu. Tērpties zīdā. Uzvilkt zīda apakšveļu. Ja vien tu reiz tomēr pieļausi, ka Neitans tiek līdz tai, viņam būs patīkams pārsteigums. Starp citu, tev pašai noteikti arī.” “Alekša!” Keita pacēla roku un lēnām aizskaitīja līdz desmit. “Tavas māsas personiskā dzīve ir viņas pašas personiskā darīšana.”

“Kāda personiskā dzīve? Tas nabaga vīrietis mirst vai nost no vēlēšanās tikt viņas platajos džinsos jau kopš brīža, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja manu māsu.”

“Kā tad tu zini, ka viņš nav tur ticis?” Džo atcirta. “Tāpēc,” Leksija, lēni, viltīgi smaidīdama, paskaidroja, “ka tad, kad viņš tur tiks, tu tūdaļ būsi daudz mierīgāka un atslābināsies.”

“Ja sievietei, lai atslābinātos, pietiktu ar ātru nogrūšanos, tad gan tu jau būtu komā.”

Leksija tikai pasmējās un atkal pagriezās pret vēju.

“Jā, es patiešām pēdējā laikā jūtos ļoti mierīga, mīļā. Diemžēl par tevi to nevar teikt.”

“Leksij, nu jau pietiek!” Keita klusi sacīja, tad piecēlās kājās. “Turklāt mēs nebraucam uz kontinentu iepirkties. Mēs braucam uz turieni tāpēc, ka tavai māsai ir nepatikšanas. Viņa gribēja, lai tu brauc līdzi, jo arī tevi tās var skart.”

“Par ko tu runā?” Leksija izslējās. “Kas noticis?” “Apsēdies!” Keita pavēlēja un paņēma aploksnes, kuras Džo bija nolikusi malā. “Un mēs tev visu pastāstīsim.”

Pēc desmit minūtēm Leksija jau pētīja fotogrāfijas. Viņas kuņģis bija sažņaudzies, taču rokas netrīcēja un prāts darbojās.

“Viņš tevi izseko.”

“Es nezinu, vai to tā var nosaukt.” Džo neatrāva skatienu no ūdens virsmas un blāvās miglas, kas nāca no kontinenta puses.

“Tas ir tieši tā, un to tu teiksi policijai. Ir likumi, kuri aizliedz veikt šādas darbības. Es pazinu kādu sievieti Ņujorkā. Viņas bijušais draugs nelika viņu mierā, atkal un atkal parādījās pie viņas, zvanīja viņai, izsekoja viņu. Viņa sešus mēnešus dzīvoja pastāvīgās bailēs, līdz beidzot policija tam pielika punktu. Tev nav jādzīvo bailēs.”

“Viņa vismaz zināja, kurš ir vainīgais,” Džo atgādināja. “Nu, tev jāizdomā, kurš tas varētu būt.” Tā kā fotogrāfijas biedēja arī Leksiju, viņa tās nolika malā. “Tad, kad tas viss sākās, vai tu nebiji ar kādu nesen sastrīdējusies?”

“Nē, es nesatikos ne ar vienu konkrētu vīrieti.”

“Tam nemaz nav jābūt kādam īpašam puisim,” Leksija atgādināja. “Pietiek jau ar to, ka viņš varbūt iedomājas sevi par īpašu. Ar ko tu satikies - kaut vai biji uz vienu vienīgu randiņu?”

“Ne ar vienu.”

“Džo, tu taču ēdi vakariņas kopā ar kādu, aizgāji uz kādu izrādi, varbūt ieskrēji kaut kur paēst pusdienas.”

“Nekādu randiņu nebija.”

“Neuztver visu tik burtiski! Vistrakākais ir tas, ka tavā uztverē viss ir vai nu balts, vai melns. Tieši tāpat kā tavas fotogrāfijas. Bet arī fotogrāfijās tomēr parādās pelēkie toņi, vai ne?”

Nebūdama īsti pārliecināta, vai viņu aizvaino vai sajūsmina māsas izteiktās līdzības, Džo sarauca pieri.

“Es neredzu...”

“Tieši tā.” Leksija pamāja. “Sastādi sarakstu, tad atceries visus tos vīriešus, kurus tu atraidīji, kad viņi tevi aicināja! Varbūt kāds tevi aicināja divas, pat trīs reizes, un tad tu nolēmi, ka viņš beidzot ir padevies.”

“Es šajā gadā biju ļoti aizņemta. Nav gandrīz neviena, ko ierakstīt tajā sarakstā.”

“Jauki. Tas atvieglos vienīgā, īstā atrašanu.” Leksija sakrustoja kājas, pilnīgi nododamās plānu kalšanai. “Varbūt tavā mājā Šarlotā ir kāds, kurš mēģināja tevi izvilināt ārā, parunāties ar tevi, kad jūs nejauši satikāties gaitenī. Mazliet pakustini smadzenes!” Leksija nepacietīgi uzsauca. “Nevar būt, ka sieviete nejūt, kad vīrietis ir par viņu ieinteresējies, lai arī viņai pašai varbūt šis vīrietis nemaz nepatīk.”

“Es neesmu pievērsusi tam uzmanību.”

“Nu tad pievērs tagad, domā! Tu esi tā, kurai jākontrolē situācija. Tu taču nedrīksti viņam parādīt, ka viņam izdevies tevi nobiedēt. Tu taču nesagādāsi viņam to prieku, neļausi viņam cerēt, ka viņš var vēlreiz tevi pārbiedēt tā, ka tu nonāc slimnīcā.” Leksija paliecās uz priekšu un spēcīgi papurināja Džo plecu. “Domā! Tu vienmēr biji gudrākā no mums visiem. Tagad darbini smadzenes!”

“Ļauj man stūrēt, Džo!” Keita pavisam maigi un nemanāmi nocēla Džo rokas no stūres rata. “Apsēdies un atvelc elpu!”

“Elpu viņa varēs atvilkt vēlāk. Tagad viņai jādomā.” “Leksij, nomierinies!”

“Nē” Džo papurināja galvu. “Nē, viņai ir taisnība. Tev ir taisnība,” viņa uzrunāja Leksiju, cieši ieskatīdamās sejā jaunākajai māsai, kuru viņa līdz šim bija atļāvusies uzskatīt par dabas kļūdu. Tagad viņa pēkšņi ieraudzīja māsu ar pavisam citām acīm. “Un tu man uzdod vispareizākos jautājumus -tos, kurus man pat prātā neienāca sev pajautāt. Kad es ieradīšos policijā, viņi man jautās to pašu, ko tikko vaicāji tu.” “Droši vien.”

“Labi.” Džo nedroši nopūtās. “Palīdzi man!”

“Tieši to jau es daru. Apsēdīsimies!” Leksija saņēma Džo roku un apsēdās māsai blakus. “Tā, vispirms padomāsim par vīriešiem.”

“Tādu nav daudz. Viņi nelīp ap mani kā mušas ap medu.” “Liptu, ja vien tu gribētu, bet tas jau ir cits jautājums.” Leksija atmeta ar roku. Par to viņas varēs parunāt vēlāk. “Varbūt ir kāds, ar kuru tu regulāri tiecies. Tu viņam nepievērs uzmanību, bet redzi viņu katru dienu, viņš redz tevi.” “Vienīgais vīrietis, ar kuru es regulāri tiekos, ir mans māceklis. Bobijs mani aizveda uz slimnīcu. Viņš bija pie manis, kad pienāca pēdējā vēstule.”

“Nu, vai nav parocīgi?”

“Bobijs? Tas ir smieklīgi!” Džo iepleta acis.

“Kāpēc? Tu sacīji, ka viņš esot tavs māceklis. Tas nozīmē, ka viņš arī ir fotogrāfs. Viņš jau nu zinātu, kā izmantot fotoaparātu un attīstīt filmu. Varu saderēt, ka viņš zina, uz kurieni tu dodies fotografēt.”

“Protams, bet...”

“Dažas reizes viņš ir braucis tev līdzi, vai ne?”

“Protams, tas ir paredzēts viņa mācību programmā.”

“Un varbūt tu viņam esi iekritusi acīs.”

“Tas ir vienkārši muļķīgi. Sākumā viņam gāja grūti.” “Tiešām?” Leksija sarauca uzacis. “Vai viņš dzīvoja pie tevis?”

“Viņam ir divdesmit gadu.”

“Nu un tad?” Leksija to neuzskatīja par argumentu. “Labi, tu ar viņu negulēji. Viņš kļuva par daļu no tavas dzīves, tu viņam patiki, viņš zināja, kur tu atrodies, viņš pārzināja tavu dienas režīmu, un viņš prot rīkoties ar fotoaparātu. Es teiktu, ka viņš noteikti ir ierindojams pašā saraksta augšgalā.”

Tas šķita pat vēl šausmīgāk nekā anonīmi, nezināmi sekotāji.

“Viņš par mani rūpējās. Viņš mani aizveda uz slimnīcu.”

Viņš teica, ka fotogrāfijas tur neesot bijis, Džo atcerējās, un viņas vēdera muskuļi sāpīgi sarāvās. Telpā bija tikai viņi abi, un Bobijs apgalvoja, ka nav redzējis fotogrāfiju.

“Vai viņš zina, ka tu atbrauci uz Svētnīcu?”

“Jā, es...” Džo aprāvās un aizvēra acis. “Jā, viņš zina, kur es esmu. Es vēl tikai šorīt runāju ar viņu pa telefonu. Viņš man piezvanīja.”

“Kāpēc viņš tev zvanīja?” Leksija taujāja. “Ko viņš tev teica?”

“Es viņam atstāju ziņu, lai viņš sazinās ar mani. Man kaut ko... Man viņam kaut ko vajadzēja pajautāt, šodien viņš man piezvanīja.”

“No kurienes viņš zvanīja?” Keita pār plecu uzmeta Džo asu skatienu.

“Es nejautāju - viņš arī neteica.” Ar pārcilvēciskām pūlēm Džo apvaldīja uzmācīgās bailes. “Tas nebūtu loģiski, ja Bobijs būtu man sūtījis šīs fotogrāfijas. Es ar viņu kopā strādāju jau mēnešiem ilgi.”

“Tieši tādas attiecības varētu policiju ieinteresēt,” Leksija uzstāja. “Kas vēl zina, kur tu esi, - par kuru vēl tu esi pārliecināta, ka viņš zina?”

“Mans izdevējs.” Džo pacēla roku pie deniņiem un paberzēja tos. “Pastnieks, manas mājas pārvaldnieks, dakteris, kurš mani slimnīcā ārstēja.”

“Tātad ikviens, kurš gribēja, varēja to uzzināt. Tomēr Bobijs tik un tā paliek pašā saraksta augšgalā.”

“Man kļūst nelabi. Man ir slikti, un es jūtos kā briesmīga nodevēja. Un tas ir tik dabiski.” Džo apklusa un saspieda deguna izliekumu starp īkšķi un rādītājpirkstu. “Viņš ir pietiekami labs fotogrāfs, lai varētu uzņemt tādas bildes, - ja vien viņš padomātu par kadru, nesteigtos. Viņam ir talants. Lai arī viņš joprojām pieļauj kļūdas - steidzas, tumšajā istabā neizdomā pareizo risinājumu. Tā varētu izskaidrot to, ka dažas fotogrāfijas ir sliktākas kvalitātes nekā visas pārējās.”

“Kas tām ir par vainu?” Leksija, juzdama ziņkārības uzplūdus, vēlreiz izvilka no aploksnes dažas fotogrāfijas.

“Dažos attēlos ēnas ir pārāk smagas, kadrs nav pareizi iecentrēts. Vai redzi?” Džo norādīja uz ēnu, kas vienā no fotogrāfijām krita viņai pār plecu. “Vai arī šeit. Tā nav skaidra, toņi nav asi. Vietām fotogrāfija ir tā izraibināta, ka man gribas domāt, viņš ir izmantojis pārmērīgi jutīgu filmu un pārlieku palielinājis kadru. Daži negatīvi ir par maz eksponēti,” Džo skaidroja. “Vietām gluži vienkārši trūkst radošās pieejas.”

“Man gan liekas, ka tu tikai piekasies. Tu šajās fotogrāfijās izskaties ļoti labi.”

“Šajās fotogrāfijās kompozīcija nav tik pārdomāta, katrā ziņā tā nav tik mākslinieciski precīzi izstrādāta kā tajos attēlos, kuri bija uzņemti Šarlotā vai Haterasā. Patiesībā...” Džo, pieri raukdama, sāka vēlreiz pārskatīt kadru pēc kadra. “Ja es pareizi atceros, jo vēlāk uzņēmums izdarīts, jo neprofesionālāks, mazāk radošs tas ir. It kā viņam sāktu apnikt vai arī viņš kļūtu arvien neuzmanīgāks. Paraugies, pirmā kursa students, ja vien viņam piemīt kaut neliela deva talanta un ir pieejams normāls fotoaprīkojums, varētu nofotografēt mani šūpuļtīklā. Fotogrāfijas subjekts, tātad es, jūtas pavisam atbrīvots, neko nenojauš, apgaismojums arī ir ļoti labs, tas filtrējas caur koka lapotni. Viegls kadrs. Pilnīgi gatavs. Bet šajā, pludmales kadrā viņam būtu vajadzējis izmantot dzelteno filtru, lai mazinātu atspīdumus, mīkstinātu ēnas, iezīmētu mākoņu kontūrlīnijas. Tie ir fotogrāfijas pamatlikumi. Taču viņš nav centies to izdarīt. Līdz ar to tiek zaudēta attēla faktūra. Ir pieļauta rupja kļūda. Agrāk viņš tādas nepieļāva.”

Džo aši izvilka fotogrāfijas no otras aploksnes.

“Lūk, vēl viens kadrs, kas fotografēts pludmalē, bet šis ir no Haterasas. Līdzīgs leņķis, taču izmantots filtrs, kadrs nav sasteigts. Smilšu faktūra, mati plīvo vējā, kaija liegi slīd pār viļņiem, skaidras mākoņu kontūras. Jauks attēls, lielisks papildinājums izstādei vai ekspozīcijai kādā fotogalerijā, turpretī tas otrs ir izplūdis un neko neizsaka.”

“Vai Bobijs tur bija kopā ar tevi? Es runāju par Haterasu.” “Nē. Es strādāju viena pati.”

“Salīdzinājumā ar Kaisles salu Haterasā ir daudz vairāk ļaužu. Tu varēji viņu nepamanīt. īpaši jau tad, ja viņš maskējās.” “Maskējās! Ak, Leksija! Vai tu tiešām iedomājies, ka es nebūtu pamanījusi, ja kāds vīrs man staigātu pa pēdām ar “Groucho” brillēm uz mākslīgā deguna?”

“Labi nogrimējusies, ar parūku galvā, kustēdamās citādi nekā parasti, es varētu uz ielas nostāties aci pret aci ar tevi, un tu mani nepazītu. Nav nemaz tik grūti notēlot svešinieku.” Leksija pasmaidīja. “Es to visu laiku daru. Tas varētu būt tavs asistents vai kāds cits no cilvēkiem, kurus tu labi pazīsti. Nokrāso matus, uzliec galvā cepuri, saulesbrilles uz acīm! Pielīmē bārdu vai - gluži otrādi - noņem to! Mēs zinām tikai to, ka viņš tur bija un bija arī šeit.”

Džo lēnām pamāja ar galvu.

“Un var gadīties, ka viņš jau atkal ir atgriezies.”

“Jā.” Leksija uzlika plaukstu uz Džo rokas. “Taču tagad mēs visi tev palīdzēsim.”

Džo paskatījās uz plaukstu, kas pārklāja viņas pašas roku. Nav nekāds brīnums, Džo pēkšņi saprata, ka tā tur atrodas -tik stingra un silta.

“Man vajadzēja jums abām pastāstīt jau agrāk. Man jau agrāk vajadzēja jums visiem pastāstīt, kas noticis. Es gribēju ar visu tikt galā pati.”

“Tie tik ir jaunumi!” Leksija jautri iesaucās. “Keita, vai dzirdēji? Džo apgalvo, ka viņa gribējusi ar kaut ko tikt pati galā. Vai tu vari iedomāties, mūsu meitene, kas to vien saka: “Vācies nost no mana ceļa, es pati visu izdarīšu!” - ar kaut ko gribējusi tikt pati galā?”

“Ļoti gudri,” Džo nomurmināja. “Turklāt es tevi nenovērtēju, es nedomāju, ka tu gribēsi būt šeit, man līdzās.”

“Vēl kādi jaunumi, Keita.” Leksija nenolaida skatienu no Džo sejas. “Neko teikt, paziņojumi skan cits pēc cita. Džo neiedomājās, ka arī es varētu būt saprātīga būtne ar nelielu līdzjūtības devu sirdī. Tas jau nekas, ka ne viņa, ne arī kāds cits mani nekad nav novērtējuši, bet tas nu ir pats svaigākais jaunums.”

“Biju jau piemirsusi, cik labi tev padodas sarkastiski izlēcieni, - un, tā kā es laikam biju pelnījusi tavas piezīmes, tad es pat necentīšos tev pierādīt, ka man tie padodas vēl labāk, kā tu vispār spēj iedomāties.”

Pirms Leksija paguva kaut ko teikt, Džo pagrieza savu roku ar plaukstu uz augšu un savija savus pirkstus ar māsas pirkstiem.

“Man bija kauns. Gandrīz tikpat stipra kā bailes bija arī kauna sajūta, ka esmu piedzīvojusi nervu sabrukumu. Vismazāk es gribēju, lai par to uzzinātu mani ģimenes locekļi.”

Līdzjūtība pārņēma Leksiju. Tomēr viņas sejā joprojām rotājās smīns.

“Nu vai zini, tās nu gan ir muļķības, Džo Elena! Mēs esam dienvidnieki. Mēs augstāk par visu pasaulē vērtējam savas ģimenes ārprātīgos. Trako radinieku slēpšana bēniņos ir jeņķu paradums. Vai es pareizi runāju, Keita?”

Uzjautrinādamās, bet vienlaikus lepodamās ar savu visjaunāko radinieci, Keita palūkojās pār plecu.

“Tā tas patiešām ir, Leksij. Laba dienvidnieku ģimene tur godā un cieņā savus trakos un nosēdina viņus apskatei viesistabā līdzās ar visdārgāko porcelānu.”

Pašas smiekli lika Džo Elenai pārsteigumā samirkšķināt acis.

“Es taču neesmu traka.”

“Vēl ne.” Leksija draudzīgi paspieda māsas roku. “Bet, ja tu turpinātu tāpat kā līdz šim, tu drīz vien varētu līdzināties ar vecvecmāmiņu Lidu. Ja es pareizi atceros, viņa bija tā, kura dienu un nakti valkāja vizuļojošu vakarkleitu un apgalvoja, ka Freds Estērs iegriezīšoties viņai pakaļ, lai kopā dotos uz deju vakaru. Varbūt tu varētu tiekties sasniegt tādu līmeni?”

Džo vēlreiz iesmējās, taču šoreiz smiekli skanēja ilgāk un sulīgāk.

“Varbūt mēs tomēr iesim iepirkties, un es raudzīšos, vai nevaru nopirkt sev vizuļojošu vakarkleitu, ja nu gadījumā man tādu ievajagas.”

“Tev ļoti piestāv zilā krāsa.” Un tieši tāpēc, ka Leksijai to izdarīt bija vieglāk nekā māsai, viņa apskāva Džo un cieši saspieda viņu. “Es aizmirsu tev kaut ko pateikt, Džo Elena.”

“Ko tad?”

“Esi sveicināta mājās!”

Pulkstenis jau bija pāri sešiem, kad viņas atgriezās Svētnīcā. Galu galā viņas bija devušās iepirkties, un nu visas trīs bija apkrāvušās ar somām un saiņiem, kas to apliecināja. Keita joprojām nebeidza brīnīties, kā gan Leksijai izdevies viņu pierunāt mesties tajā drudžainajā deviņdesmit minūšu garajā iepirkšanās drudzī. Tomēr viņa pati jau zināja atbildi.

Pēc tam kad policijas iecirknī bija pavadīta vesela stunda, viņas visas juta nepieciešamību izdarīt kaut ko galīgi muļ-ķlgu.

Kad sievietes cauri virtuvei ieradās mājā, Keita jau bija sagatavojusies uzklausīt Braiena tirādes. Viņš uzmeta trijotnei vienu vienīgu skatienu, ieraudzīja, ka viņas apkrāvušās ar visspilgtākajiem nodevības apliecinājumiem, un sāka šņākt.

“Tas nu gan ir smalki, vai ne? Vienkārši brīnišķīgi. Man ēdamzālē apkrauti seši galdi, virtuvē darba pilnas rokas, bet jūs visas trīs dodaties iepirkties. Man nācās atvilkt šurp Sisi-ju Brūdiju, lai viņa vismaz apkalpotu galdus, bet viņai saprāta nav pat tik, cik melns aiz naga. Tētis jauc dzērienus -kurus mēs izdalām viesiem, lai kaut kā atlīdzinātu slikto apkalpošanu, - bet es nupat sadedzināju divas vistas gaļas porcijas, jo man vajadzēja iet un saslaucīt garneles, kuras tā cāļa smadzeņu īpašniece Sisija iegāza klēpī Bekijai Ficsi-monsai.”

“Bekija Ficsimonsa sēž ēdamzālē, un tu liki, lai Sisija viņu apkalpo?” Sajūsminātā Leksija nolika somas sānis. “Vai tu tiešām neko nesaproti, Braien Hetavej? Kopš tā brīža, kad Sisija un Bekija saplēsās Džesa Pendltona dēļ, viņas ir visniknākās ienaidnieces. Izrādījās, ka Džess sešus mēnešus guļ ar viņām abām. Tad, kad Sisija to uzzināja, viņa pēc Lieldienu mises turpat baznīcas durvju priekšā devās taisnā ceļā pie Bekijas un nosauca viņu par padauzu ar vardes ģīmi. Tikai trim spēcīgiem vīriem izdevās viņas izšķirt.”

Ar patiku iztēlodamās, kas noticis ēdamzālē, Leksija atraisīja šalli un izlaida matus pār pleciem.

“Paklau, viens nieka šķīvis ar garnelēm vēl nav nekas. Tev veicās, ka Sisija nepaņēma kādu no taviem virtuves nažiem un nedevās reiz par visām reizēm nobeigt Bekiju.”

Braiens ievilka elpu, lai atgūtu savaldīšanos.

“Es tieši šobrīd skaitu lūgšanu. Tūlīt pat ķeries pie pasūtījumu bloknota un nes savu pēcpusi uz zāli! Tu jau tā esi nokavējusi veselu stundu.”

“Tā ir mana vaina, Braien,” Džo iesāka un saspringa, lai atvairītu uzbrukumu, kad Braiens jau metās viņai virsū. “Man bija vajadzīga Leksija, un man liekas, ka mēs zaudējām laika izjūtu.”

“Es nevaru atļauties neko zaudēt, un man nav ne mazākās vajadzības, lai tu stāvētu manā virtuvē un uzņemtos vainu par to, ka viņai trūkst atbildības sajūtas izdarīt to, kas viņai uzticēts.” Viņš ar troksni norāva vāku kastrolim ar cāļa krūtiņu, kuru tobrīd sautēja, un iedūra dakšiņu gaļas gabalā. “Un es negribu, lai tu mēģinātu visu nogludināt,” viņš vēl pievērsās arī Keitai. “Man nav laika klausīties attaisnošanās vārdos.”

“Man pat prātā nav nācis kaut ko tādu darīt,” Keita nikni noskaldīja. “Patiesībā es pat netaisos dzesēt muti, taisnojoties kādam, kurš ar mani sarunājas tādā tonī.” Viņa iecirta zodu un aizslīdēja uz ēdamistabu, lai palīdzētu Semam tikt galā ar bārmeņa pienākumiem.

“Tā bija mana vaina, Braien,” Džo vēlreiz ierunājās. “Keita un Leksija...”

“Nepūlies!” Leksija sparīgi pamāja ar roku, lai slēptu savas augošās dusmas. “Viņš tik un tā neklausīsies - viņš taču visu tāpat zina.” Leksija paķēra pasūtījumu bloknotu un izmetās pa durvīm.

“Vieglprātīgā, bezatbildīgā vējgrābsle,” Braiens nomurmināja.

“Neuzdrošinies tā teikt par manu māsu! Viņa nebūt nav tāda.”

“Kas tad tas? Jūs abas piepeši salīgāt mieru pie plaukta, kurā novietotās preces tiek pārdotas ar atlaidēm? Sievietes kopā nopērk kurpes un acumirklī atklāj, ka viņām ir radniecīgas dvēseles?”

“Tu gan neesi sevišķi augstās domās par sieviešu dzimumu, vai ne? Nu redzi, man vajadzēja sievietes, un sievietes bija gatavas nostāties man līdzās. Ja mēs atgriezāmies mazliet vēlāk, nekā tev būtu gribējies...”

“Man gribējies?” Braiens uzmeta vistas gaļu uz šķīvja, sakozdams zobus un koncentrēdamies piedevu un garnējuma sakārtošanai uz šķīvja. Lai viņš nolādēts, ja sievietēm izdosies sabojāt viņa sniegumu pavārmākslā! “Nav runa par to, kā man būtu gribējies. Es runāju par biznesu, par reputāciju, kādu mēs jau vairāk nekā divdesmit piecus gadus veidojam. Es runāju par to, ka jūs mani atstājāt nelaimē, kad gandrīz divdesmit cilvēki gaida, lai viņiem pasniedz garšīgu ēdienu patīkamā un darbīgā veidā. Es runāju par vārda turēšanu.”

“Labi, tev ir visas tiesības dusmoties. Bet dusmojies uz mani. Es viņas šodien aizvilku uz kontinentu.”

“Neuztraucies!” Braiens atvairīja Džo. “Man uz tevi ir pamatīgas dusmas.”

Džo paskatījās uz plīti, kur stāvēja kūpošie katli, un uz virtuves dēlīti ar sasmalcinātajiem dārzeņiem. Trauki krājās izlietnē, bet pats Braiens strādāja visai neveikli, jo viņu traucēja sagrieztā roka.

Džo nolēma, ka Braiens patiešām bija atstāts nelaimē. Un to nu viņas visas bija slikti darījušas.

“Kā es varētu palīdzēt? Es varētu šos traukus...”

“Tu varētu nemaisīties man pa kājām!” Braiens pat nepaskatījās uz māsu. “Tas tev padodas vislabāk, vai ne?”

“Jā, laikam gan.” Džo izturēja sitienu un uzņēmās vainu.

Viņa klusi izslīdēja pa durvīm. Svētnīca viņai nebija slēgta, kā tas bija sapnī, Džo nodomāja. Taču ceļš uz to un no tās arvien palika akmeņains un grūts.

Un Braienam bija taisnība. Viņai vienmēr vislabāk padevās palikt malā, atstājot gan bēdas, gan priekus šajā mājā citu ziņā.

Džo joprojām nebija īsti pārliecināta, vai grib, lai būtu citādi.

Viņa devās cauri mežam. Ja kāds gribēja viņu vērot, lai vēro, lai fotografē nolādētās bildes, kamēr visi pirksti kļūst stīvi. Viņa nedzīvos vienās bailēs. Viņa cerēja, ka viņš tepat vien ir. Cerēja, ka viņš ir kaut kur tuvumā, ka viņš parādīsies. Tagad. Šajā pašā minūtē

Džo apstājās, lēnām apgriezās apkārt, drūmi aplūkoja tumši zaļās koku ēnas. Tikšanās precīzi atbilstu viņas garastāvoklim. Šobrīd Džo nevarēja iedomāties neko citu, par ko viņa priecātos vairāk kā par godīgu, fizisku saķeršanos.

“Es esmu stiprāka, nekā tu domā,” Džo skaļā balsī iesaucās un ieklausījās pati savas balss niknajā skanējumā. “Kāpēc tu nenāc ārā no slēptuves un aci pret aci nenoskaidro? Nelieti!” Viņa paķēra kādu koku un iesita ar to sev pa plaukstu. “Maita! Vai tu tiešām iedomājies, ka varēsi mani nobiedēt ar saujiņu otršķirīgu fotouzņēmumu?”

Viņa meta nūju pret koka stumbru, priecīga, ka spēcīgais satricinājums labvēlīgi ietekmē viņas roku. Dzenis aizlaidās no koka zara virs Džo galvas.

“Tev klibo kompozīcija, gaismojums bija briesmīgs. Tas, ko tu zini par noskaņas un faktūras attēlošanu, ir stipri vien par maz. Esmu redzējusi desmit gadus veca bērna fotogrāfijas, kuras viņš uzņēmis ar vienreizējās lietošanas “Kodak” fotoaparātu un kuras ir labākas par taviem darbiem.”

Viņa iecirta zodu, gaidīja, alkdama ieraudzīt kādu, vienalga, ko, iznākam no koku aizsega un nostājamies uz takas. Viņa gribēja likt šim cilvēkam samaksāt. Viņa gribēja panākt atmaksu. Taču vienīgi vējš čukstēja lapās, un palmu zari viegli krakšķēja vējā. Gaisma sakustējās, pamazām kļūdama arvien bālāka un bālāka.

“Nu jau es sarunājos pati ar sevi,” viņa nomurmināja. “Ja es tā turpināšu, būšu tikpat neprātīga kā vecvecmāmiņa Lida, pirms pagūšu sasniegt trīsdesmit gadu vecumu.” Džo aizsvieda nūju, noskatījās, kā tā aizlido, izliekdamās gaisā, tad ar klusu troksni nogāzdamās biezajos krūmos.

Viņa neredzēja apvalkāto sporta kurpi tikai dažu sprīžu attālumā no vietas, kur nūja nokrita, ne arī nospurojušos džinsu atlokus. Soļodama arvien dziļāk meža biezoknī, viņa nedzirdēja saspringto elpu, nedzirdēja skarbos čukstus, kuri trīsuļoja jūtu uzplūdā.

“Vēl ne, Džo Elena! Vēl ne. Tikai tad, kad būšu tam gatavs. Taču pagaidām es tevi turpināšu sāpināt. Tagad es centīšos panākt, ka tu jūties vainīga par savām problēmām.”

Viņš lēnām izslējās, novērtējis, ka pilnībā kontrolē situāciju. Viņš sažņaudza dūres un pat nepamanīja asinis savās plaukstās.

Viņš nodomāja, ka zina, uz kurieni Džo Elena dodas, un, labi pazīdams mežu, devās uz priekšu pa īsāko ceļu, lai apsteigtu savu upuri.

Trešā DAĻA

Mīla ir stipra kā nāve; greizsirdība ir (auna kā kaps.

Zālamana dziesma

20

Džo pati neapzinājās, ka izlēmusi doties pie Neitana, līdz pat brīdim, kad jau bija gandrīz klāt. Pat apstājusies, lai pārdomātu, vai nemainīt virzienu, viņa joprojām dzirdēja soļu skaņas. Adrenalīns kūsāja viņas dzīslās, dūres sažņaudzās arvien ciešāk, muskuļi saspringa. Viņa apcirtās apkārt, gatava uzbrukt.

Ap viņu vijās krēsla, padarot gaismu nespodru, sabiezinot gaisu. Virs viņas galvas, starp gaismu un tumsu iespraucies, debesīs vīdēja blāvs mēness sirpis. Upes krastā ūdens laiski skalojās pret garajiem zāles stiebriem. Ar vieglu vēja pūsmu spārnos pacēlās gārnis un aiztraucās tālāk no Džo un savas vietas.

No paēnas iznāca Neitans.

Viņa solis aprāvās, ieraugot Džo, tad viņš apstājās pavisam tuvu. Viņa kurpes un džinsu nospurojušie gali bija ūdenszāļu samērcēti, biezie mati vējā savēlušies. Pamanījis Džo kaujiniecisko stāju, viņš sarauca uzacis.

“Meklē cīniņu?”

Džo piespieda sevi iztaisnot pirkstus, citu pēc cita pamazām atbrīvojot tos no dūrēm.

“Iespējams.”

Neitans paspēra soli uz priekšu, tad ar dūri viegli piesita Džo pie zoda.

“Es tevi varētu uzvarēt divos raundos. Vai gribi pārliecināties par to?”

“Varbūt kādu citu reizi.” Džinkstēšana ausīs pamazām pierima. Džo kārtējo reizi ievēroja, ka Neitanam ir plati pleci. Cik patīkami būtu tiem pieglaust galvu - ja vien viņa būtu no pieglaudīgajām sievietēm.

“Braiens mani padzina,” Džo paziņoja un sabāza rokas kabatās. “Es vienkārši pastaigājos.”

“Es arī. Taču es esmu beidzis pastaigu.” Viņa dūrē savilktā plauksta atlaidās, un pirksti noglāstīja Džo matus. “Un tu?”

“Es vēl neesmu izlēmusi.”

“Varbūt ienāksi...” Neitans saņēma Džo roku un sāka rotaļāties ar viņas pirkstiem. “Apdomā šādu ierosinājumu!”

Džo skatiens aizslīdēja projām no viņu abu rokām un pievērsās Neitana acīm, gluži kā pielipis palikdams tur.

“Nevar būt, Neitan, ka tu gribi, lai ieeju pie tevis padomāt.”

“Nāc vien iekšā! Vai esi kaut ko ēdusi?”

“Nē.”

“Es joprojām esmu tev parādā steiku.” Viņš satvēra ciešāk Džo plaukstu un veda viņu uz durvju pusi. “Kāpēc Braiens tevi padzina?”

“Krīze virtuvē. Manas vainas dēļ.”

“Nu, es laikam nemaz nemēģināšu lūgt, lai tu man palīdzi grilēt steikus.” Neitans iegāja mājā un ieslēdza gaismu, lai kliedētu tur valdošo drūmo krēslu. “Vienīgais, ko varu piedāvāt pie gaļas, ir dažas saldētu kartupeļu šķēles un baltais “Bordeaux

“Man pilnīgi pietiek. Vai drīkstu izmantot tavu telefonu? Man jāpiezvana, jāpabrīdina, ka nebūšu mājās... vēl kādu brīdi.”

“Jūties kā mājās!” Neitans piegāja pie ledusskapja un izņēma no saldētavas steikus. Viņa ir ārkārtīgi satraukta, viņš prātoja, likdams gaļu mikroviļņu krāsnī atsaldēties. Arēji nikna, bet dziļi dvēselē nelaimīga.

Neitans pats brīnījās, kāpēc viņu pārņēmusi tik nepārvarama vēlēšanās izdibināt cēloņus. Knibinādamies ap mikroviļņu krāsns slēdžiem, viņš ieklausījās Džo balss skaņās. Viņš jau bija gatavs pieņemt galīgo lēmumu un cerēt, ka gaļa izdosies laba, kad Džo nolika klausuli un ienāca pie viņa.

“Šo darbiņu es protu,” viņa paziņoja un nospieda veselu rindu pogu. “Esmu eksperte mikroviļņu izmantošanā saimniecībā.”

“Man šis darbiņš labāk padodas, ja uz iesaiņojuma ir gatavošanas instrukcija. Es aizdegšu grilu. Ja vēlies klausīties mūziku, man te ir daži kompaktdiski.”

Džo lēnā gaitā aizsoļoja līdz disku statīvam, kas atradās līdzās mazai, bet gudrai stereoiekārtai uz galdiņa pie gultas galvgaļa. Izskatījās, ka Neitans deva priekšroku īstam, neizpušķotam rokam vai Mocarta un Bēthovena darbiem.

Džo nespēja izlemt, nevarēja vien pietiekami koncentrēties vienkāršai lēmuma pieņemšanai, vai klausīties “Mēnesnīcas sonāti” vai “Līdzjūtību nelabajam”.

Romantiku vai kaisli, viņa pati sev nepacietīgi vaicāja. Ko tu gribi? Izlem, ko tu gribi, un paņem to!

“Uguns drīz iedegsies,” Neitans sacīja, ieiedams istabā un slaucīdams rokas pret saviem džinsiem. “Ja tu...”

“Man bija nervu sabrukums,” Džo piepeši pateica.

Neitans lēnām nolaida rokas gar sāniem.

“Labi.”

“Man liekas, ka tev to vajadzētu zināt, pirms notikumi attīstās vēl tālāk. Es Šarlotā gulēju slimnīcā. Es sabruku un pēc tam atbraucu uz šejieni. Var gadīties, ka neesmu īsti normāla.”

Džo acis runāja pašas par sevi, lūpas viņa turēja cieši sakniebtas. Neitans aprēķināja, ka viņam ir apmēram piecas sekundes laika, lai izlemtu, kā rīkoties šajā situācijā.

“Cik nenormāla tu varētu būt? Tāda, kas skrien pa ielām kaila un aicina ļaudis uz grēku nožēlošanu? Vai arī tu visiem stāsti, ka tev uzbrukuši citplanētieši? Patiesībā es nemaz neesmu īsti pārliecināts, ka tie citplanētiešu upuri patiešām ir traki.”

Nevarētu teikt, ka Džo lūpas atslāba, bet mute gan viņai pavērās un palika vaļā.

“Vai tu dzirdēji, ko es teicu?”

“Jā, dzirdēju. Es tikai prasu, lai tu man paskaidro. Vai gribi kaut ko iedzert?”

Džo aizvēra acis. Var jau būt, ka trakie pievelkas savā starpā.

“Es vēl neesmu skrējusi kaila pa ielām.”

“Jauki. Man būtu stipri jādomā par to, ja tu jau to būtu darījusi.” Tā kā Džo sāka staigāt pa istabu šurpu turpu, Neitans nolēma, ka pieskarties viņai laikam nebūtu pati pareizākā rīcība. Viņš atgriezās pie ledusskapja, izņēma vīna pudeli un atkorķēja to. “Tātad - vai tev uzbruka citplanētieši, un, ja tā, vai viņi patiešām izskatās līdzīgi Rosam Pero?”

“Es tevi nesaprotu,” Džo nomurmināja. “Es tevi galīgi nemaz nesaprotu. Es pavadīju divas nedēļas psihiatriskajā slimnīcā, kur tiku novērota. Mana nervu sistēma nedarbojās.” “Man liekas, ka tagad viss darbojas ļoti normāli,” Neitans klusi sacīja un, pielējis divas glāzes, pasniedza viņai vīnu.

“Tiktāl, cik tu redzi.” Pirms Džo pielika glāzi pie lūpām, viņa pamāja ar to. “Šodien es biju tuvu kārtējam nervu sabrukumam.”

“Vai tu tagad lielies vai žēlojies?”

“Tad es devos iepirkties.” Džo aizgriezās un atsāka soļošanu apkārt istabai. “Tā nu gan nav emocionālas noturības pazīme, ja kāds vispirms balansē uz garīgas krīzes robežas, bet tad dodas uz veikalu un nopērk sev apakšveļu.”

“Kādu apakšveļu?”

Acis iepletusi, Džo paskatījās uz Neitanu.

“Es mēģinu tev paskaidrot savas izjūtas.”

“Es taču klausos.” Neitans izmantoja izdevību un, pacēlis roku, ar pirkstgaliem noglāstīja Džo vaigu. “Džo, vai tu tiešām iedomājies, ka, izdzirdējis, ko tu saki, es atkāpšos un lūgšu, lai tu ej projām?”

“Varbūt.” Viņa nopūtās. “Jā.”

Neitans pieskārās ar lūpām viņai pie uzacs.

“Tad tu patiešām esi traka. Apsēdies un pastāsti man, kā tas notika.”

“Es nevaru nosēdēt.”

“Labi.” Neitans atspiedās pret virtuves galdu. “Stāvēsim kājās. Kas ar tevi notika?”

“Es... tas bija... daudz kas. Ar darbu saistīts stress. Taču tas mani neuztrauc. Stresu var iemācīties izmantot. Tas palīdz saglabāt motivāciju, koncentrēties darbam. Spiediens un termiņi, es tos vienmēr esmu izmantojusi savā labā. Man patīk plānot laiku, dzīvot stingri noteiktā ritmā. Es gribu jau iepriekš zināt, cikos nākamajā rītā piecelšos, ko darīšu vispirms, ko pēc tam, ar ko noslēgsies mana darbadiena.”

“Tādā gadījumā mēs varam secināt, ka tev nepatīk rīkoties spontāni.”

ī

“Tikai viena neplānota rīcība, un viss pārējais arī izkrīt no ritma. Kā lai pēc tam atgūst kontroli pār situāciju?”

“Viena neplānota rīcība,” Neitans izteica savu viedokli, “un dzīve sāk sagādāt pārsteigumus. Tā bieži vien kļūst sarežģītāka, toties daudz interesantāka gan.”

“Var jau būt, ka tev ir taisnība, bet es jau nemeklēju interesantu dzīvi.” Džo aizgriezās. “Es gribēju dzīvot pavisam parastu dzīvi. Reiz mana pasaule jau sašķīda sīkās druskās, un man neparko neizdevās to atkal salikt kopā. Tāpēc es izveidoju sev jaunu pasauli. Man nekas cits neatlika.”

Neitans saspringa, izslējās, un vīna atliekas viņam uz mēles kļuva pavisam sājas.

“Vai mātes dēļ?”

“Nezinu. Daļēji laikam jā. Psihiatri droši vien tieši tā domāja. Viņa bija apmēram manā vecumā, kad aizgāja no mums. Ārstiem tas likās ārkārtīgi interesanti. Viņa mani pameta. Vai es atkārtoju ciklu un pametu pati sevi?” Džo papurināja galvu un pagriezās pret Neitanu. “Taču bija vēl kaut kas cits. Es ar to sadzīvoju visu savu mūžu. Es kaut kā iemācījos tikt ar to galā, nolādēts! Es izdarīju izvēli un mērķtiecīgi centos piepildīt savas ieceres, taisnā ceļā gāju uz to īstenošanu, ne par sprīdi nenovirzīdamās no sava mērķa. Mani tas apmierināja.”

Zinādams, ka viņa roka šajā brīdī diezin vai būs tik stabila, Neitans nolika glāzi malā.

“Džo Elena, tas, kas notika agrāk, ko izdarīja citi cilvēki, vienalga, cik tuvi arī viņi mums būtu bijuši, nedrīkst iznīcināt mūs. To, kas mums pieder. Mēs nedrīkstam to pieļaut.”

Džo aizvēra acis, Neitana vārdi atviegloja un mierināja. “Tieši to es sev mēģinu iestāstīt. Katru dienu. Es sāku redzēt sapņus. Mani sapņi vienmēr bijuši ļoti spilgti un dzīvi, bet tie mani uztrauca vairāk nekā parasti. Mani sāka mocīt bezmiegs, zuda apetīte. Es pat neatceros, vai tas sākās pirms vai pēc pirmo fotogrāfiju saņemšanas.”

“Kādu fotogrāfiju?”

“Kāds man sūtīja fotogrāfijas, kurās biju redzama es. Sākumā tikai manas acis. Tikai acis.” Džo ar plaukstu paberzēja roku, lai aizgaiņātu drebuļus, kas pārskrēja viņas augumam. “Fotogrāfijas mani biedēja. Es mēģināju izlikties, ka nekas

nav noticis, bet sūtījumi turpināja pienākt. Līdz beidzot pienāca vesels sainis, dučiem manu fotogrāfiju. Mājās, darbā, tirgū. Visur, kur vien es biju. Arī viņš bijis turpat, vērojis mani.” Plauksta lēni slīdēja pār sirdi, kura sāka pukstēt arvien straujāk un straujāk. “Un man likās, ka es redzu... vēl vairāk nekā to vien, kas patiešām bija redzams attēlos. Man sāka rādīties halucinācijas, es kritu izmisumā. Un sabruku.”

Neitanam pāri brāzās niknums, viens neprātīgs niknuma vilnis.

“Kāds nelietis tevi vajāja, lavījās tev pa pēdām, mocīja, bet tu vaino sevi par to, ka sabruki?” Neitana rokas bija pavisam mierīgas, kad viņš sniedzās Džo pretī un pievilka viņu sev klāt.

“Es to nespēju izturēt.”

“Izbeidz! Cik daudz gan cilvēkam ir jāiztur? Lai nolādēts tas, kurš tev lika to pārdzīvot.” Neitans paraudzījās pār plecu, nikni alkdams, kaut tur būtu kāds, pret kuru cīnīties, kaut kas, ko dauzīt. “Un ko par to saka Šarlotas policija?”

“Es Šarlotā par to neziņoju policijai.” Džo plati iepleta acis, kad Neitans viņu strauji atgrūda. Acis iepletās vēl vairāk, kad viņa pamanīja mežonīgo niknumu Neitana skatienā.

“Ko tu ar to gribi pateikt, ka neziņoji? Tu ļausi viņam palikt nesodītam? Nedarīsi neko?”

“Man vajadzēja tikt projām no turienes. Es gribēju aizbēgt. Es vairs nespēju to paciest. Dzīve kļuva gandrīz neiespējama.”

Kad Neitans saprata, ka viņa pirksti nežēlīgi spiež Džo plecus, viņš atlaida tos. Paķēris glāzi, viņš atgāja malā. Un atcerējās, kā Džo izskatījās toreiz, kad viņš pirmo reizi viņu ieraudzīja uz salas. Bāla, pārgurusi, acu skatiens izmocīts un nelaimīgs.

“Tev bija vajadzīga Svētnīca.”

Džo trīs reizes īsi nopūtās.

“Jā, laikam gan. Un šodien es sapratu, ka mieru tomēr neesmu atradusi. Viņš ir bijis šeit.” Džo, apņēmības pilna, apspieda sevī jauno izmisuma vilni. “Viņš man no Savanas atsūtīja manas fotogrāfijas. Fotogrāfijas, kuras viņš uzņēmis šeit, uz salas.”

Niknums ar jaunu sparu pārņēma Neitanu. Saņēmies viņš lēnām pagriezās pret Džo.

“Tad mēs viņu atradīsim. Un apstādināsim.”

“Es nemaz nezinu, vai viņš joprojām ir uz salas. Ja viņš atgriezīsies, ja... Es nezinu, kāpēc, un tas ir pats ļaunākais. Taču tagad es droši stāšos viņam pretī, es tikšu ar to galā.”

“Tev nav jācīnās vienai. Man rūp tas, kas notiek ar tevi, Džo Elena. Es tev neļaušu cīnīties vienai. Arī ar to tev nāksies rēķināties.”

“Varbūt tieši tāpēc es atbraucu uz šejieni. Varbūt tāpēc man vajadzēja atbraukt.”

Neitans vēlreiz nolika savu vīna glāzi, lai varētu ar abām rokām saņemt Džo seju.

“Es nevienam neļaušu tev nodarīt pāri. Tici man!”

Viņa ticēja, varbūt pat pārāk ātri, pārāk stipri, un mēģināja kaut mazliet atkāpties.

“Patīkami apzināties, ka arī tu esi manā pusē, bet man ar to jātiek galā pašai.”

“Nē.” Neitans maigi pieplaka ar lūpām pie viņas mutes. “Tev tas nav jādara.”

Džo sirds sāka trīcēt citādās bailēs.

“Policijā teica...”

“Tātad tu biji policijā?”

“Šodien. Es...” Viņa uz mirkli aizmirsa, ko gribējusi teikt, jo Neitana lūpas berzējās pret viņas muti. “Viņi apsolīja, ka izmeklēs šo gadījumu, bet viņiem ir tik maz informācijas. Man neviens nav draudējis.”

“Bet tu jūties apdraudēta.” Neitana roka noslīdēja viņai uz pleca, pāri tam. “Ar to pilnīgi pietiek. Mēs panāksim, ka tas vairs nenotiks.” Viņa lūpas pārslīdēja pār Džo vaigu, viegli pieskārās viņas deniņiem un paslēpās matos. “Es par tevi rūpēšos,” Neitans murmināja.

Vārdi atbalsojās sāpošajās smadzenēs, atteicās tur palikt.

“Ko tu teici?”

Neitans apšaubīja, vai kāds no viņiem abiem apzinājās to, ko viņš tikko bija sapratis. Viņam vajadzēja rūpēties par šo sievieti, mierināt viņu bēdās, atvieglot viņas sirdi. Un viņam vajadzēja justies pārliecinātam, ka viņš ar savu rīcību nesaraus smalkos attiecību pavedienus, kuri tikko sāka vīties starp viņiem abiem.

“Noliec savu rūpi kaut uz bridi malā! Atpūties kaut šo vienu vakaru!” Neitana pirksti pārskrēja Džo mugurkaulam no augšas uz leju un atpakaļ, tad viņš atliecās un nopētīja Džo. “Es vēl neesmu redzējis nevienu cilvēku, kuram vairāk nekā tev būtu vajadzīgs pusjēla steika gabals un glāze laba vīna.”

Džo saprata, ka Neitans dod viņai laiku. Tas bija patīkami. Tā bija vislabāk. Viņa izmocīja smaidu.

“Izklausās jauki. Kaut stundu nedomāt par to visu nemaz nebūtu slikti.”

“Tad es uzlikšu cepties gaļu, bet tu vari izņemt kartupeļus. Un es tev apnikšu līdz asarām, stāstīdams par jauno projektu, kāds man ir padomā.”

“Vari jau mēģināt, bet mani nav tik viegli saraudināt.” Viņa pagriezās pret saldētavu, atvēra to, tad atkal aizvēra. “Un man nepatīk sekss.”

Neitans apstājās vienu soli pirms mikroviļņu krāsns. Viņam vajadzēja nokremšļoties, pirms viņš pagriezās pret Džo.

“Atvaino!”

“Acīmredzot arī tas taču ir paredzēts tavā plānā.” Džo sakrustoja rokas. Labāk apsteigt Neitanu, viņa nodomāja. Lietišķi. īpaši jau tagad, kad vārdi bija izsprukuši pār lūpām un atpakaļ tos vairs nevarēja atsaukt.

Jābeidz neskaitāmas reizes likt malā vīna glāzi, Neitans nodomāja un, vēlreiz pacēlis glāzi rokā, lēnām iedzēra lielu malku.

“Tev nepatīk sekss.”

“Nevar teikt, ka es to neciešu,” Džo skaļi prātoja, atlaizdama sakrustotos pirkstus, lai pamātu ar roku. “Vismaz ne tā kā kokosriekstus.”

“Kokosriekstus.”

“Es šausmīgi neciešu kokosriekstus - man no smaržas vien metas nelaba dūša. Sekss vairāk ir kā tāds, nezinu pat, ar ko lai to salīdzina, augļu pīrāgs.”

“Sekss kā augļu pīrāgs.”

“Es pret to esmu vienaldzīga.”

“Ahā. Tas nozīmē, ja nav, tad nevajag. Ja ir, labi, viss kārtībā, bet no ādas jau nu tāpēc laukā nelīdīsi.”

“Apmēram tā.” Džo atslābināja plecus. “Man likās, ka vajag tevi brīdināt, lai tu neceri pārāk daudz, ja nu mēs tiekam līdz gultai.”

“Varbūt tu vienkārši neesi nobaudījusi īsti labu... augļu pīrāgu.” Neitans pārvilka ar mēli pār zobiem.

“Visi pīrāgi parasti ir stipri līdzīgi.” Džo iesmējās.

“Man gan tā neliekas.” Neitans izdzēra vīnu un nolika tukšo glāzi. Kad viņš tuvojās Džo, viņas skatiens nu jau pauda nevis uzjautrinājumu, bet gan raizes. “Es stipri gribu apšaubīt šo apgalvojumu. Tūdaļ pat.”

“Neitan, es to neteicu, lai izaicinātu tevi, es tikai...” Vārdi iestrēga kaklā, kad Neitans viņu strauji pacēla uz rokām. “Pagaidi!”

“Koledžā es piedalījos debašu kluba darbā.” Tie bija meli, taču Neitanam likās, ka motīvs ir pārāk labs, lai to neizmantotu.

“Es taču neesmu teikusi, ka grasos ar tevi gulēt.”

“Kāda gan tam nozīme.” Viņš devās dziļāk kotedžā. “Atceries, tu teici, ka esot vienaldzīga pret seksu?” Viņš noguldīja Džo gultā un noslīga pār viņas augumu. “Un mazs gabaliņš augļu pīrāga jau nevienam par ļaunu nenāk.”

“Es negribu...”

“Gribi gan.” Viņš noliecās pār Džo, tikai viegla elpas pūs-miņa šķīra vienas lūpas no otrām. “Es arī gribu un tūdaļ to darīšu. Tu šovakar esi noskaņota uz atklātību, vai ne, Džo? Pasaki man, ka tu pati nesaproti, kāpēc negribi!”

Viņa augums bija tik silts un stingrs, acu skatiens tiešs un skaidrs.

“Es nesaprotu.”

“Ar to man pietiek.” Viņš pieplaka pie Džo mutes.

Neitana lūpu garša, piepešā, spējā kaisle kā slaucīt izslaucīja no Džo prāta visas raizes. Zinādama, ka Neitans negaida no viņas neko vairāk par to, ko viņa spēj sniegt, Džo apvija rokas viņam ap kaklu.

“Tava mute.” Neitans ar zobiem viegli iekodās brīnišķīgajā, pilnīgajā augšlūpā. “Ak Jēzus, kā es esmu alcis pēc šīs mutes. Es jūku prātā.”

Džo gribēja smieties, daudz netrūka, ka viņa arī būtu ie-smējusies. Bet tad Neitana mēle atrada viņas mēli, un negaidīts karstuma vilnis aizskrēja pār visu viņas augumu, līdz beidzot pulsēdams atdūrās viņas gurnos. Džo spēja vienīgi ievaidēties, un Neitana mēle sniedzās arvien dziļāk.

Viņa pārsteigumā ieķērās Neitana matos. Tā viņš vēl nekad nebija viņu skūpstījis. Viņa nekad vēl nebija izjutusi, ka lūpu piespiešanās pie lūpām spēj izraisīt tūkstošiem mežonīgu sāpju uzplūdu tūkstoš vietās. Neitana plaukstas palika piekļautas viņas sejai, it kā viss, pēc kā viņš būtu tiecies, atrastos tieši tur.

Džo sakustējās zem Neitana auguma, notrīsēja, tad izlieca gurnus. Viņš atrāva lūpas no viņas mutes un piespieda tās pie Džo kakla, lai nepadotos steigai. Viņas ādas smarža, agra pavasara aromāts, satrauca viņa ķermeni. Viņš palika kavējamies ar lūpām pie Džo kakla, mocīdams gan sevi, gan Džo, kamēr vien juta, kā pulss zem viņa mēles gala auļo gluži kā negudrs.

Viņš palīdzēja Džo atslābināties, atraisīja mezglu pēc mezgla. Ar katru brīdi viņas augums arvien vairāk atbrīvojās, trīsas un satricinājumi viņā izplatījās un pieņēmās spēkā. Džo satrauca sajūta, ka viņa nespēj līdz galam atgūt elpu, ka viņa nezina, uz kuru viņas auguma vietu Neitana mute ceļos nākamajā mirklī. Aizrāvusies viņa pārlaida rokas Neitana pleciem, lejup gar viņa muguru, izbaudīdama vīrieša muskuļu spēku un kustības ar saviem pirkstiem.

Kad viņa lūpas alkatīgi atgriezās pie Džo mutes, viņa sagaidīja tās, izbaudīdama asos grūdienus visā augumā. Viņa vēlreiz izliecās vieglā apjukumā par šķēršļiem, kuri liedz viņai uzņemt Neitanu sevī. Tieksme fiziski atbrīvoties bija spēcīgāka, nekā viņa jebkad būtu spējusi iedomāties.

Neitans satvēra zobos viņas auss ļipiņu un iekoda tajā.

“Šoreiz laikam gan tu nespēsi palikt vienaldzīga.”

Viņš atliecās atpakaļ, jāteniski sēdēdams viņai virsū. Pēdējie vakara saules stari lauzās caur rietumu puses logu un iekvēlināja gaisu. Džo mati kā tumšsarkans rudens lapu krāsas oreols vijās ap viņas seju. Viņas acis mirdzēja vasaras debesu zilumā, viņas āda atgādināja trauslas rozes ziedlapiņas pavasarī.

Neitans pacēla Džo roku un citu pēc cita sāka skūpstīt viņas pirkstus.

“Ko tu dari?”

“Izbaudu tevi. Tavas plaukstas trīc, tavās acīs atmirdz spēcīgs satricinājums. Man patīk.” Neitans ar zobiem kodīja Džo pirkstu locītavas. “Tas tik ļoti satrauc.”

“Es nebaidos.”

“Nē, tu esi apjukusi.” Viņš nolaida roku, atpogāja Džo blūzes augšējo pogu. “Tā, tagad ir vēl labāk. Tu taču pat iedomāties nevari, kādas sajūtas es tevī tūlīt izraisīšu.”

Kad blūze bija līdz galam atpogāta, viņš pašķīra to vaļā, tad lēnām laida skatienu zemāk. Zem blūzes viņa bija uzvilkusi elektrozilu krūšturi, satīns bija noslīdējis zemu pār pien-baltajām krūtīm.

“Tā, tā.” Lai gan Neitans juta, kā vēderā viss sažņaudzas neprātīgā vēlmē izbaudīt Džo līdz galam, tomēr viņš pacēla skatienu un vēlreiz ieskatījās Džo acīs. “Kurš gan to būtu domājis?”

“Tas nav mans.” Džo nolādēja pati sevi, kad ieraudzīja, kā Neitans pasmaida. “Tas ir, es nopirku to un uzvilku, iedama ārā no veikala, tikai tādēļ, lai Leksija beigtu mani vajāt.”

“Lai Dievs svētī Leksiju!” Maigi lūkodamies Džo sejā, Neitans ar pirkstgaliem glāstīja satīna auduma malu. Džo skropstas notrīsēja un nolaidās lejā. “Tu mani kavē.” Neitans ļāva īkšķiem noslīdēt sprīdi zemāk. “Es to nepieļaušu. Es gribu dzirdēt tavas nopūtas, Džo Elena. Gribu dzirdēt vaidus. Visbeidzot es gribu dzirdēt tevi kliedzam.”

Džo atvēra acis, taču viņai acumirklī aizrāvās elpa, jo Neitans ar īkšķi cieši pārvilka pāri viņas krūtsgalam.

“Ak mans dievs!”

“Tu slēp pārāk daudz ko, ne tikai šo brīnišķīgo ķermeni. Tu slēp pārāk lielu daļu Džo Elenas. Es ieraudzīšu un apskatīšu itin visu, un es iegūšu itin visu, pirms mēs abi būsim tikuši galā.”

Neitans atāķēja krūštura priekšējo āķīti un noskatījās, kā viņas krūtis izsprūk brīvībā. Tad, noliecis galvu, iezīdās tajās.

Džo vaidēja, tad no viņas krūtīm atskanēja mežonīgi ātras elsas. Alkas kļuva neizturamas, neprātīgas. Viņa nerimstoši kustējās zem Neitana auguma, lai tās mazinātu, taču tādējādi viņai izdevās vienīgi padziļināt pulsēšanu visā augumā.

Džo ieķērās Neitana kreklā, pārrāva to pāri viņa galvai un neprātīgi aizsvieda kaut kur tālu projām, lai varētu sajust vīrieša ādas svelmi. Viņas augumā plosījās vētra, svieda viņu arvien tuvāk un tuvāk tai augstajai, asajai virsotnei, tad meta atkal lejā, tikai par pāris sprīžiem zemāk.

Neitana mute, viņa plaukstas klīda pār Džo augumu, bezbailīgi uzturot ritmu, padarot neiespējamas jebkādas citas kustības, vienīgi neprātīgu pakļaušanos. Džo izliecās, centās atbrīvoties.

Taču viņš turēja Džo gūstā, ieslodzītu biedējošā baudas virpulī. Viņai nebija citas iespējas kā vien izturēt neprātīgo sajūtu uzbrukumu. Neitans novilka Džo pār gurniem garās bikses, atklādams vēl vienu zila satīna paraugu. Viņa mute jau pieplaka pie Džo vēdera, slīdēja arvien zemāk, viņa smagā elpa gaisā šķita sabiezējam.

Viņa nedzirdēja sevi lūdzamies, bet Neitans to dzirdēja.

Viņam vajadzēja tikai pabāzt pirkstu zem satīna, tikai pieskarties Džo, un visas viņas sajūtas jau sašķīda sīkās drumslās.

Viņas augums raustījās neprātīgās konvulsijās, tam pāri cits pēc cita vēlās nebeidzami baudas viļņi. Neitans piespieda seju pie Džo trīsošā vēdera, un viņa paša augums atbildot nodrebēja.

Paldies dievam, paldies dievam - tā bija vienīgā doma, kas raisījās Džo smadzenēs, kad sasprindzinājums izgaisa. Muskuļi beidzot atslāba, un viņa dziļi ieelpoja. Tikai tādēļ, lai tūlīt apslāpēti iekliegtos, jo Neitana pirksti jau atkal cēla viņu baudas virsotnēs.

Vai viņa tiešām iedomājās, ka tas būs viss? Asinis sāpīgi pulsēja Neitana smadzenēs, sirdī, krustos, kad viņš norāva pēdējo plāno šķērsli. Vai viņa iedomājās, ka viņš aprobežosies ar to, kas sasniegts, apstāsies, pirms viņi abi pārsniegs jebkādas saprāta robežas? Viņš pacēla augšup Džo gurnus, un viņa mēle ieslīdēja Džo.

Un viņa kliedza.

Viņas rokas atliecās pāri galvai, pirksti atsitās pret spoži nokrāsotajiem gultas galvgaļa dzelzs balstiem, izmisīgi satvēra tos, it kā gribēdami noturēt augumu, lai kaisle to neaizrauj kaut kur projām. Aiz cieši samiegtajiem plakstiņiem acīs ņirbē-

ja sarkani punktiņi, dzīslās bīstami ātri pulsēja asinis. Džo atkal sašķīda drumslās, tūkstošiem sīku daļiņu aizlidoja brīvībā.

Tad Neitana plaukstas uzgūla Džo rokām uz gultas balstiem. Neitans ienira viņā, piepildīja viņu, ilgām, lēnām, apzinātām kustībām cēla Džo arvien augstāk pretī virsotnēm. Džo skatiens aizplīvurojās, tomēr viņa redzēja Neitana acis, viņa aso skatienu, tīri pelēko toņu pāreju uz melno krāsu.

Džo bezpalīdzīgi pielāgojās Neitana ritmam, viņai aizrāvās elpa, tā kļuva arvien saraustītāka, kad viņš kāpināja tempu. Viņas lūpas tvēra gaisu, kad Neitans spēcīgiem, straujiem grūdieniem iegāja viņā. Kad viņa mute noliecās pie Džo lūpām, viņai neatlika nekas cits kā vienīgi padoties. Kad viņa beidzot pilnīgi un galīgi zaudēja kontroli pār savu augumu, viņai neatlika nekas cits kā vien ļauties.

Un Neitans spēja vienīgi darīt tāpat.

Džo nezināja, vai bijusi aizmigusi vai ne. Viņai pat ienāca prātā, ka varbūt viņa vienkārši ieslīgusi komā. Taču, kad viņa atvēra acis, bija iestājusies dziļa nakts. Jau nākamajā mirklī Džo prātā iešāvās miglaina doma, ka, iespējams, viņu piemeklējis aklums.

Neitans gulēja viņai virsū, nolicis galvu starp viņas krūtīm. Viņa juta vīrieša straujos sirdspukstus, dzirdēja vēja klusās nopūtas aiz loga.

Neitans sajuta, ka Džo pavisam viegli sakustas.

“Es tūlīt beigšu tevi plosīt.”

“Ir jau labi. Nu jau es gandrīz vai varu paelpot.”

Neitans savilka lūpas un paberzēja tās pret Džo krūti, tad tūlīt novēlās no viņas auguma. Pirms Džo spēja pakustēties, Neitans jau apvija roku viņai apkārt un pievilka viņu sev klāt.

“Augļu pīrāgs, vai ne?”

Džo pavēra muti, grasoties izteikt kādu kodolīgu komentāru. Taču atskanēja tikai smiekli.

“Varbūt es tikai kādu laiku nebiju baudījusi saldos ēdienus.”

“Tad tev pienākas otrs gabaliņš.”

Džo, neko nedomādama, saritinājās vēl ciešāk.

“Ja mēs riskēsim ņemt papildporcijas, mēs viens otru nogalināsim.”

“Nenogalināsim. Vispirms apēdīsim steiku, un es tevi mazliet piedzirdīšu. Starp citu, tāds bija mans sākotnējais plāns. Tad ķersimies pie papildporcijām.”

“Tu gribēji mani piedzirdīt?”

“Tas bija viens no maniem plāniem. Vēl es biju izdomājis, ka varētu kādā naktī uzkāpt uz tava balkona. Tāds trakulīgs scenārijs.”

“Tu būtu nolauzis kaklu.”

“Nekā nebija, mēs ar Braienu kā mērkaķi nezin cik reižu rāpāmies augšā un lejā.”

“Protams, bet toreiz tev bija desmit gadu.” Džo izslējās uz elkoņa un atmeta matus no pieres. “Tagad tu esi apmēram par simts mārciņām smagāks, un es šaubos, vai esi vairs tikpat veikls.”

“Šis nu gan nav īstais brīdis, lai apšaubītu manu veiklību.”

Džo pasmaidīja un piespieda vaigu pie Neitana vaiga.

“Tev taisnība. Varbūt kādu nakti tu mani patiešām pārsteigsi, iekāpdams pie manis istabā caur balkonu.”

“Varbūt. Bet tagad...” Pirms piecēlās sēdus, Neitans saņēma plaukstā Džo matus. “Es tev pagatavošu vakariņas.”

“Neitan!” Džo ar plaukstu pārvilka pār saburzīto palagu, kamēr viņš meklēja savus džinsus. “Kāpēc tu tā noņemies ar mani?”

Neitans mirkli neatbildēja. Viņš īsti labi nezināja, ko darīt, ko teikt. Uzvilcis bikses, viņš tumsā raudzījās uz Džo siluetu.

“Man vajadzēja tikai vēlreiz tevi sastapt. Vairāk neko. Un ar to pietika, lai man aizrautos elpa, un es joprojām nespēju to atgūt.”

“Esmu pilnīgi sajukusi, Neitan.” Džo smagi norija siekalas un jutās pateicīga, ka Neitans tumsā neredz viņas seju. Ilgas, kas lauzās uz āru gluži kā geizers, droši vien būtu viegli pamanāmas. “Es pati nesaprotu, ko domāju vai jūtu. Labāk bēdz projām.”

“Es pāris reižu esmu izvēlējies vieglāko ceļu. Parasti izrādās, ka tas ir arī garlaicīgākais cels. Pagaidām par tevi var teikt visu ko, tikai ne pārmest tev garlaicību.”

“Neitan...”

“Tu veltīgi tērē laiku, strīdēdamās ar mani, kaila sēdēdama šeit, uz manas gultas malas.”

“Laba doma. Strīdēsimies vēlāk!” Džo izlaida pirkstus sev caur matiem.

“Jauki. Es tikai piemetīšu grilā ogles.” Un, tā kā Neitana plānos ietilpa atkārtot to, kas notika ar kailo Džo viņa gultā, tad viņš nolēma, ka sevišķi daudz laika strīdēties viņiem diezin vai atliks.

21

“Paliec!” Neitans apvija rokas ap Džo vidukli un piekļāvās ar lūpām viņai pie kakla. Džo mati joprojām bija mitri pēc dušas, kurā viņi abi kopā bija iegājuši. Ziepju smarža uz viņas ādas no jauna uzbudināja Neitanu. “Es tev no rīta pagatavošu brokastis.”

Džo aplika roku Neitanam ap kaklu. Viņa pati jutās pārsteigta, cik viegli un patīkami bija atrasties viņam tik tuvu.

“Tev nav nekā, ko pagatavot.”

“Maize. Man ir maize.” Viņš pagrieza Džo tā, lai varētu baudīt brīnišķīgo kakla un plecu izliekumu. “Man iznāk visbrīnišķīgākās grauzdētās maizītes pasaulē. Esmu slavens ar tām.”

“Tas patiešām izklausās ļoti rosinoši... Neitan.” Izdvesdama kaut ko vidēju starp smiekliem un vaidu, Džo mēģināja aizbēgt no Neitana rokām, kuras jau atkal klejoja pār viņas augumu. “Mēs patiešām nogalināsim viens otru, turklāt man jāatgriežas mājās.”

“Ir tikko pusnakts.”

“Pulkstenis rāda pāri vieniem.”

“Nu, tādā gadījumā ir jau gandrīz rīts, tikpat labi tu varētu arī palikt.”

Džo gribēja. Brīdī, kad Neitana mute uzstājīgi atrada viņas lūpas, viņa neprātīgi vēlējās palikt.

“Man mājās šis tas jānoskaidro. Un man jāatvainojas Braienam par to, ka es viņu šovakar tādā brīdī pametu.”

Viņa piespieda plaukstas pie Neitana sejas, izbaudīdama viņa ādas pieskārienu saviem pirkstiem. Vaigu kauli, zods,

bārdas rugāji. Vai viņa jebkad bija tā pētījusi vīrieša seju? Gribējusi tā darīt?

“Turklāt man jāpadomā.” Džo noteikti atvirzījās projām. “Es esmu domātāja, Neitan. Plānotāja. Šī man ir jauna un neapgūta teritorija.”

“Tu mani piespiedīsi arvien mainīt virzienu.” Neitans ar īkšķi novilka līniju starp Džo uzacīm.

Sīkas skudriņas atkal sāka skraidīt pār Džo ādu.

“Tad man būs jāplāno solis uz priekšu. Bet tagad man patiešām jāiet mājās.”

Neitans saprata, ka viņa ir cieši izlēmusi, tāpēc viņš piespieda sevi atteikties no tik patīkamās domas par pamošanos līdzās Džo.

“Es tevi aizvedīšu.”

“Tev tas nav jādara...”

“Džo.” Neitans uzlika rokas viņai uz pleciem, un viņa balss skanēja mierīgi un nepielūdzami. “Tu nekur neiesi viena tumsā.”

“Es nebaidos. Es vairs ne no kā nebaidīšos.”

“Lieliski. Tomēr es tevi aizvedīšu. Vai arī, ja tu gribi par to vēl strīdēties, es varu tevi iestumt atpakaļ guļamistabā un aizvest uz mājām rīt no rīta. Vai tavam tēvam ir kāds šaujamais?”

Džo iesmējās un atsvieda atpakaļ matus no pieres.

“Diezin vai viņš šaus uz tevi tikai tāpēc, ka tu guli ar mani.”

“Bet, ja nu viņš tomēr iedomāsies tā darīt, es ceru, ka tu mani kopsi, kamēr atlabšu.” Neitans paņēma no plaukta mašīnas atslēgas.

“Esmu dienvidniece,” Džo turpināja iesākto domu, kad viņi jau gāja ārā pa durvīm. “Es pratīšu pat apakšsvārkus saplēst strēmelēs, lai būtu ar ko pārsiet ievainojumu.”

“Tāpēc vien būtu gandrīz vai vērts tikt sašautam.”

Kāpdama Neitana mašīnā, Džo pavaicāja:

“Vai esi kādreiz bijis sašauts?”

“Nē.” Neitans ieslīdēja pie stūres un iedarbināja motoru. “Bet man ir izoperētas mandeles. Kā tu domā, vai šauta brūce ir stipri sāpīgāka?”

“Man liekas, ka diezgan stipri.”

Džo izstiepa kājas, atslīga sēdeklī un aizvēra acis. Viņa jutās nogurusi, taču tas bija patīkams nogurums. Muskuļi atslāba, prāts patīkami aizmiglojās. Gaiss, zīdaini maigs, glāstīja viņas ādu.

“Naktis uz salas ir visburvīgākās,” viņa murmināja, “kad klusums skan ausīs un visi guļ. Var sajust koku un ūdens smaržu. Jūra kaut kur tālumā klusi čukst vienmērīgas skaņas, gluži kā sirdspukstus.”

“Tādos brīžos vari būt viens un tomēr nebūt vientuļš.”

“Kad biju maza meitene, es iedomājos, kā būtu, ja paliktu viena, kaut uz pāris dienām visa sala būtu manā rīcībā. Viss piederētu man vienai, ikviens stūrītis, kur es sadomātu doties, kur es ieskatītos. Man likās, ka man tā patiktu. Bet tad es to redzēju sapnī, un man kļuva bail. Sapnī es skrēju un skrēju, cauri mājai, ārā, prom uz mežu, pāri pludmalei. Es gribēju kādu atrast, vienalga, kuru, lai tikai nebūtu viena. Bet es biju viena pati. Un tad es raudādama pamodos un saucu tēti.”

“Tagad tu savās fotogrāfijās attēlo vientulību.”

“Laikam gan.” Džo nopūtās un atvēra acis. Un tajā brīdī viņa tumsā pamanīja gaismas strēli. “Keita atstājusi degam gaismu.”

Māju mirdzums nomierināja. Džo vēroja, kā gaismiņa lēkā starp koku stumbriem un nomāc ēnas. Reiz viņa aizbēga prom no šīs mierinošās gaismas, reiz viņa skrēja tai pretī. Džo cerēja, ka pienāks diena, kad viņa spēs uz abām pusēm iet mierīgi, bez bailēm.

Tuvojoties piebraucamā ceļa galam, Džo pamanīja verandā no šūpolēm pieceļamies kādu stāvu. Pakrūtē viss sagriezās, pirms Neitans paguva uzlikt plaukstu viņas rokai.

“Paliec tepat! Aizslēdz durvis!”

“Nē, es...” Džo trīcēdama nopūtās. “Tas ir Braiens,” viņa sacīja, juzdamās pavisam muļķīgi un ļaudamās atvieglojuma vilnim.

Neitans pamāja, arī viņš bija jau atpazinis Braiena stāvu, kad tas nostājās gaismā.

“Labi, iesim!”

“Nē” Viņa strauji paspieda Neitana roku. “Nesarežģīsim

visu vēl vairāk! Ja viņš grib vēl kliegt uz mani, es to esmu pelnījusi, bet es nevēlos, lai jūs blenžat viens uz otru un mēģināt tikt skaidrībā, kā rīkoties situācijā, kad esat draugi, bet tu guli ar viņa māsu.”

“Neizskatās, ka viņš būtu bruņots.”

Džo iesmējās, kā jau Neitans to bija iecerējis.

“Brauc mājās!” Džo sakustējās un pati sev par pārsteigumu atklāja, ka viņai nesagādā ne mazākās grūtības noliekties un pieskarties ar lūpām pie Neitana lūpām. “Ļauj mums abiem ar Braienu tikt pašiem galā ar ģimenes problēmām! Mēs esam pārāk pieklājīgi, lai kvalitatīvi paveiktu to tavā klātbūtnē.”

“Es rīt gribu tevi atkal redzēt.”

Džo atvēra mašīnas durvis.

“Atnāc uz brokastīm - ja vien tu neesi pārāk cieši nolēmis iztikt ar savām pasaulslavenajām grauzdētajām maizītēm.” “Būšu klāt.”

Džo devās uz verandas pusi un, pirms devās augšā pa pakāpieniem, pagaidīja, līdz Neitana džips atpakaļgaitā aizbrauc no mājas priekšas.

“Labsvakars!” viņa vēsi uzrunāja Braienu. “Jauks vakars, tieši piemērots sēdēšanai verandā.”

Braiens mirkli raudzījās uz māsu, tad pielēca kājās tik strauji, ka viņa gandrīz iekliedzās no pārsteiguma. Brāļa rokas cieši apvijās Džo apkārt.

“Piedod man! Lūdzu, lūdzu, piedod!”

No pārsteiguma gluži vai zaudējusi valodu, Džo glāstīja brāļa muguru, tad ievaidējās, jo Braiens viņu atgrūda un sāka purināt.

“Nolādēts, tā bija tava vaina! Tik tipiski, tik raksturīgi Džo Elenai!”

“Ko?” Aizvainojums nomāca pārsteigumu, un Džo nenoturējās, to neizrādīdama. “Par ko tu, pie joda, runā? Savaldi savas rokas!”

“Ak savaldīt rokas? Man vajadzētu tevi pamatīgi nopērt. Pie velna, kāpēc tu nevienam nepastāstīji, kas ar tevi notiek? Kāpēc tu nepaziņoji man, kādi sarežģījumi tev radušies?”

“Ja tu mani tūlīt pat neatlaidīsi...”

“Nē, tu tikai gāji tālāk savu ceļu, kā tu to vienmēr esi darījusi, atgrūzdama visus citus no sevis, lai tikai varētu...”

Braiens ievaidēdamies aprāvās pusvārdā, jo Džo dūre ietriecās viņam vēderā. Sitiens bija pietiekami straujš un spēcīgs, lai izsistu viņu no līdzsvara. Nolaidis rokas gar sāniem, Braiens piemiegtām acīm nopētīja māsu.

“Arī šajā ziņā nekas nav mainījies. Tu vienmēr esi pratusi pamatīgi iebelzt.”

“Tev veicās, ka es neraidīju belzienu tavā glītajā sejā,” Džo atcirta, berzēdama rokas, kur tikko vēl bija iecirtušies Braiena pirksti. Lai dievs nedod, ka viņai tur paliks zilumi, Džo prātoja. “Acīmredzot tu šobrīd neesi spējīgs uz saprātīgu, civilizētu sarunu. Tāpēc es labāk iešu gulēt.”

“Ja tu kaut soli spersi uz šo durvju pusi, es tevi pārlikšu pār celi.”

Džo pastiepās uz pirkstgaliem un piebāza seju cieši pie Braiena sejas.

“Nedraudi man, Braien Hetavej!”

“Nepārbaudi manu pacietību, Džo Elena! Es te sēžu jau vairāk nekā divas stundas gluži vai slims no uztraukumiem, tāpēc patiešām esmu noskaņots pacīnīties ar tevi.”

“Es biju kopā ar Neitanu, kā tu to pats zini. Un tev nav nekādas vajadzības raizēties par manu dzimumdzīvi.”

“Es par to neko negribu dzirdēt.” Braiens sakoda zobus. “Es negribu par to domāt. Es nerunāšu par jums ar Neitanu... Es par to nerunāšu.”

Džo iekoda sev mēlē, lai nebūtu jāsāk smieties. Ja viņa būtu zinājusi, ka brāli var tik viegli samulsināt, viņa jau sen būtu izmantojusi šo motīvu.

“Tātad.” Priecādamās par gūto uzvaru, Džo lēnā gaitā piegāja pie šūpolēm un apsēdās. Viņa pielieca galvu un izņēma cigareti. “Tad par ko īsti tu gribi dzirdēt, domāt, runāt, Braien?”

“Tev neizdosies notēlot Dienvidu skaistuli, Džo. Tev šī loma gluži vienkārši nepiestāv.”

“Ir jau vēls, un es esmu nogurusi. Ja tev ir kas sakāms, saki to, lai es tieku gulēt.” Džo nozibsnīja šķiltavas.

“Tev nevajadzēja būt vienai.” Braiena balss bija pieklususi.

“Tev nevajadzēja to visu pārciest pilnīgā vienatnē, vienai gulēt slimnīcā. Un es gribu, lai tu apzinies, ka tu pati izvēlējies vienatni.”

“Jā, es pati izvēlējos. Jo tās bija manas problēmas.” Džo lēni ievilka plaušās dūmu.

“Jā, protams, Džo.” Braiens paspēra soli uz priekšu un aizāķēja īkšķus aiz bikšu kabatu malām, lai tie nesavilktos dūrēs. “Tavas problēmas, tavi panākumi, tava dzīve. Tu nekad neesi pratusi dalīties. Kāpēc gan lai šoreiz būtu citādi?”

Džo pakrūtē kaut kas sagriezās.

“Ko gan tu būtu varējis iesākt?”

“Es būtu varējis atrasties tev līdzās. Es būtu atradies tev līdzās. Jā, tas tevi briesmīgi pārsteidz, vai ne?” Braiens noprasīja, pirms Džo paguva nolaist skatienu. “Man vienalga, cik draņķīga ir šī ģimene, bet tev tas nebūtu bijis jāpārdzīvo vienai. Un tev neizdosies turpmāk vienai cīnīties ar šo problēmu.”

“Es biju policijā.”

“Es nerunāju tikai par pogainajiem, lai gan jebkurš, kuram galvā ir kaut maza drusciņa smadzeņu, jau tad, kad viss sākās, būtu aizgājis Šarlotā uz policiju.”

Džo nopurināja pelnus un ievilka vēl vienu dūmu.

“Tev vajadzētu izlemt, ko īsti tu gribi darīt - kaunināt vai apvainot mani.”

“Es varu darīt gan vienu, gan otru.”

Džo nikni aizsvieda cigareti projām un noskatījās pakaļ, kā sarkanais nodegulis aizlido tumsā, līdz pazūd tajā pavisam.

“Es esmu atgriezusies mājās, vai ne?”

“Tas vismaz bija kaut kas nedaudz saprātīgāks par visu pārējo. Tu atgriezies mājās, izskatīdamās pēc kaut kā, kas būtu vilkts piecas jūdzes pa sliktu zemesceļu, turklāt nevienam pat nemēģināji pastāstīt, kas noticis. Tikai Kērbijai. Tu pateici Kērbijai, vai ne, pēc tam, kad es tevi uz turieni aizvilku?” Viņa acis meta zibeņus. “Ar viņu es tikšu galā mazliet vēlāk.”

“Liec viņu mierā! Es viņai pastāstīju par nervu sabrukumu, tas arī viss. Tā ir medicīniska rakstura informācija, un viņai nav jāstāsta savam mīļākajam pacientu slimību vēstures.”

“Tu pastāstīji Neitanam.”

“Viņam es pastāstīju tikai šonakt. Es viņam šonakt visu pastāstīju, jo man likās, ka tas būtu godīgi pret viņu.” Pārgurusi Džo paberzēja pieri. Kaut kur vēsajā nakts tumsā monotoni klaigāja pūce. Džo vēlējās, kaut varētu atrast koku, uzkāpt pa zariem augšā un saritināties tur mierā un klusumā. “Vai tu gribi, lai es vēlreiz to visu pārdzīvoju, Braien? Vai tu gribi sīku notikumu izklāstu, iedziļinoties vissmalkākajās detaļās?”

“Nē.” Braiens nopūtās un apsēdās līdzās Džo. “Nē, tev nevajag vēlreiz to visu pārdzīvot. Ceru, ka tu man būtu jau agrāk pastāstījusi, ja vien mēs visi nebūtu tik saspringti. Es par to domāju, kamēr sēdēju te un uzkurināju sevi, lai varētu klupt tev virsū.”

“Pārāk nopūlēties jau tev gan laikam nemaz nevajadzēja. Tu jau tā biji briesmīgi nikns uz mani. Padzini mani no mājām.”

“Pati vainīga, ka atļāvi man to izdarīt. Šī ir arī tava māja.” Braiens aprauti, dobji iesmējās.

“Šī ir tava māja, Braien. Tā vienmēr ir vairāk bijusi tava nekā jebkura cita.” To viņa teica maigi, klusi akceptējot faktu. “Tu par to rūpējies, gādā visvairāk.”

“Vai tas tevi aizvaino?”

“Nē. Nu labi, varbūt mazliet, bet vairāk gan es to uztveru kā atvieglojumu. Man nav jāuztraucas par to, vai jumts sāks tecēt, jo to dari tu.”

Džo atlieca galvu atpakaļ, paraudzīdamās uz mirdzoši balto verandas krāsojumu, tad pavērsdama skatienu pret mēnessgaismas pielieto dārzu. Šķindēja vēja zvani, strūklaka naktī bija pieklususi, un vējā virmoja sīva muskusrožu smarža.

“Es negribu šeit dzīvot. Ilgu laiku uzskatīju, ka negribu pat atrasties šeit. Bet es kļūdījos. Es gribu. Šeit itin viss man nozīmē daudz vairāk, nekā es pati ļauju sev noticēt. Es gribu apzināties, ka varu šad tad šurp atgriezties. Varu sēdēt šeit tādā siltā un skaidrā naktī kā šī un sajust puķuzirņu, jasmīnu un mammas stādīto rožu smaržas. Mēs ar Leksiju nespējam šeit palikt tā kā tu. Bet man liekas, mums abām ir svarīga apziņa, ka Svētnīca, kā vienmēr, stāv kalna galā un neviens neaizslēgs mums durvis uz to.”

“To neviens nedarīs.”

“Es sapņoju, ka durvis ir aizslēgtas un es netieku iekšā. Neviens nenāk mani ielaist, kad es saucu, un visi logi slīgst tumsā.” Džo aizvēra acis, gribēdama atsaukt atmiņā sapni, gribēdama noskaidrot, vai tagad viņa spēs tam stāties pretī. “Es mežā apmaldījos. Es biju viena, un man bija bail, jo es nespēju atrast ceļu uz mājām. Tad es ieraudzīju pati sevi stāvam otrā upes krastā. Taču tā nebiju es. Tā bija mamma.”

“Tev vienmēr rādījās savādi sapņi.”

“Varbūt es nekad neesmu bijusi īsti normāla.” Džo viegli pasmaidīja, tad paskatījās naktī. “Es esmu viņai līdzīga, Braien. Dažreiz, kad redzu savu seju spogulī, es satrūkstos. Galu galā tieši tāpēc es pārkāpu galējo robežu. Kad man sūtīja tās fotogrāfijas, visas manas fotogrāfijas. Man likās, ka vienā no tām bija redzama mamma. Taču viņa bija mirusi. Viņa bija pilnīgi kaila, bet acis viņai bija vaļā, plati ieplestas un nedzīvas kā lellei. Es izskatos tieši tāda pati kā viņa.”

“Džo...”

“Bet fotogrāfijas tur nebija,” viņa aši paskaidroja. “Tās tur nemaz nebija. Es to biju iedomājusies. Man nekad nav paticis skatīties fotogrāfijas, kurās esmu redzama es pati, jo es tajās visās saskatu mammu.”

“Var jau būt, ka tu izskaties viņai līdzīga, Džo, bet tu neesi tāda kā viņa. Tu pabeidz iesāktos darbus, tu esi noturīga.”

“Es aizbēgu projām no šejienes.”

“Tu aizbrauci,” Braiens izlaboja. “Tu devies projām, lai veidotu pati savu dzīvi. Tas nav tas pats, kas aizbēgt no izveidotas dzīves un visiem cilvēkiem, kuriem tu esi vajadzīga. Tu neesi Anabella.” Viņš aplika roku Džo ap pleciem un iekustināja šūpoles. “Turklāt tu nemaz neesi trakāka par mums pārējiem.”

“Tas nomierina, vai ne?” Džo iesmējās.

Bija jau vēls, kad Sūzana Pītersa izsoļoja no īrētās kotedžas un devās uz līča pusi. Viņa bija pamatīgi saplēsusies ar vīru -un viņiem tas bija jādara klusi, lai netraucētu draugus, kuri kopā ar viņiem uz veselu nedēļu bija apmetušies tajā pašā kotedžā.

Tas vīrietis ir idiots, Sūzana nolēma. Viņa pat nespēja sa-

prast, kāpēc ar tādu bija apprecējusies, nemaz jau nerunājot par to, kāpēc palikusi ar viņu precējusies jau veselus trīs gadus, - un kur vēl tie divi gadi, kamēr viņi dzīvoja kopā pirms oficiālas attiecību nokārtošanas. Katru reizi, kad viņa tikai ieminējās par mājas pirkšanu, viņa sejā parādījās tas noslēgtais skatiens. Un viņš sāka stāstīt par maksājumiem un nodokļiem, un mājas ekspluatācijas izdevumiem, un naudu, naudu, naudu. Pie velna, kāpēc gan viņi abi rāvās melnās miesās? Vai viņai tiešām visu mūžu tā arī būs jānodzīvo At-lantas dzīvoklī?

Pie velna visas ērtības, Sūzana prātoja un atmeta atpakaļ brūno, cirtaino matu ērkuli. Viņa grib pagalmu, nelielu dārziņu, virtuvi, kurā varētu gatavot smalkos ēdienus, kādus viņa apguva kulinārijas kursos. Bet Toms tikai solīja, ka gan jau kādu dienu tas notiks. Kādu dienu. Velns parāvis, kad tā viena diena beidzot pienāks?

Sūzana neapmierināta nokrita pludmalē, nometa kurpes, lai varētu ierakt pirkstus smiltīs un raudzīties uz mierīgo ūdens virsmu, kas skalojās pret nelielo kotedžu, ko viņi šeit bija noīrējuši.

Toms ne mirkli nekavējās tērēt naudu muļķīgiem izbraucieniem ar laivu katru dienu, ko viņi pavadīja uz Kaisles salas.

Viņiem pietiktu naudas pirmajai iemaksai. Sūzana atspiedās ar elkoni pret ceļgalu un īgni raudzījās uz mēnesi sev virs galvas. Viņa bija izpētījusi visus finansējuma avotus, cenu kāpumus, procentu likmes. Viņa gribēja to mazo, jauko namiņu Pīčblosomleinā.

Nu, protams, pirmajos gados nebūs viegli, bet gan jau viņi tiks galā. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, kad tad, kad viņa pastāstīs Tomam par ieguldījumiem un izlaušanos no mūžīgajiem īres maksājumiem mēnesi pēc mēneša, viņš piekritīs.

Un - ak vai! - viņa beidzās vai nost, iedomājoties vien, ka Mērija Alise un Džims grasījās apmesties uz dzīvi tajā lieliskajā vietā. Magnolijas koks mājas priekšā un neliels iekšējais pagalmiņš virtuves pusē.

Sūzana nopūtās un nodomāja, kaut viņa būtu pagaidījusi, kamēr viņi atgriežas mājās, un tikai tad atsākusi apstrādāt Tomu. Tas būtu bijis daudz saprātīgāk. Viņa taču zināja, cik

svarīgi bija sarunām ar vīru izvēlēties īsto laiku. Taču viņa tā uztraucās, ka nespēja vairs apstāties.

Kad viņi atgriezīsies Atlantā, viņa panāks, ka Toms apskata namiņu Pīčblosomā, kaut viņai vīrs uz turieni aiz auss būtu jāaizvelk.

Viņa izdzirdēja soļus sev aiz muguras un nenovērsdamās raudzījās tieši uz priekšu.

“Nav jēgas nākt šurp un mēģināt izlīgt ar mani, Tom Pī-ters. Es vēl nemaz netaisos beigt uz tevi dusmoties. Varbūt es nekad nebeigšu.” Nikna par to, ka viņš pat nemēģina atrunāt sievu no tik trakas dusmošanās, Sūzana apvija rokas ap ceļgaliem. “Ej vien atpakaļ un skaties čeku grāmatiņā, jo neko citu kā vien naudu jau tu nemaz negribi. Man nav ko tev teikt.”

Klusums ieilga, Sūzana sakoda zobus un pagrieza galvu.

“Paklau, Tom, ak!” Viņa satraukumā nosarka, ieraugot svešinieka seju. “Atvainojiet! Es jūs noturēju par kādu citu.”

Vīrietis burvīgi pasmaidīja, viņa acīs zibsnīja smieklu dzirkstītes.

“Tas nekas. Es arī iedomāšos, ka tu esi kāda cita.”

Pirms satraukuma vilnis lika viņai iekliegties, vīrietis sita.

Tas ne tuvu nebūs ideāli, viņš vērtēja, raudzīdamies uz sagumušo sievietes stāvu pie savām kājām. Viņš nebija paredzējis šādu treniņa nodarbību, bet viņš vienkārši nebija varējis aizmigt. Prātu nodarbināja Džo, un seksuālais uzbudinājums šajā naktī piepeši kļuva neizturams.

Viņš ļoti, ļoti dusmojās uz viņu. Un līdz ar to vēl vairāk viņu iekāroja.

Tad izrādījās, ka glītā brunete gluži kā īpaši viņam domāta dāvana viena sēž ūdensmalā zem slīdošā mēness stariem.

Gudrs vīrs dāvinātam zirgam mutē neskatās. Tā varētu teikt, viņš iesmiedamies nodomāja un pacēla sievieti uz rokām. Viņš nolēma, ka paies nedaudz malā, ja nu vecais Toms -vienalga, kas viņš arī būtu, - atklīstu uz līci.

Sieviete bija viegla, un viņam nebija iebildumu mazliet pastrādāt fizisku darbu. Viņš klusi svilpoja, nesdams savu nastu pār smiltīm augšā pa šauru taku starp kāpām. Viņam būs vajadzīga mēnessgaisma, tāpēc viņš iekārtojās kāpu piekājē. Vieta bija gleznaina, krūmi mēnessgaismā mirdzēja sudra-

A

botos toņos, un viņš, noguldot sievieti zemē, to atzinīgi novērtēja.

Turklāt tā bija pilnīgi pamesta vieta.

Ar savu siksnu viņš sasēja sievietei rokas, ar vienu no zīda šallēm, kuras vienmēr nēsāja sev līdzi, aizbāza muti. Vispirms viņš savu upuri izģērba, priecādamies, ka viņas augums ir vingrs un sportisks. Brīdī, kad vilka sievietei nost džinsus, viņa mazliet ievaidējās.

“Neuztraucies, dārgā, tu izskaties ļoti labi, ļoti seksīgi. Un mēnessgaisma padara tevi vēl skaistāku.”

Viņš izņēma fotoaparātu - “Pentax” fotoaparātu ar spo-guļkameru, kuru viņam patika izmantot portretiem, - un nopriecājās, ka ielādējis tajā augsta jutīguma filmu. Viņš gribēja tvert vissīkākās detaļas, kā ar nazi novilktas kontūras. Droši vien viņam nāksies vēlāk vēl pastrādāt arī tumšajā istabā, lai iegūtu vajadzīgos kontrastus un faktūras.

Viņš patiešām ar nepacietību gaida, kad varēs noslīpēt un uzlabot negatīvus.

Klusi svilpodams, viņš uzstādīja zibspuldzi un trīs reizes nospieda slēdzi, pirms sievietes plakstiņi notrīsēja.

“Labi, labi, tagad es gribu, lai tu atgūsti samaņu. Lēnām, pamazām. Daži jaukās sejas tuvskati. Acis ir vislabākās. Tās vienmēr izdodas vislabāk.”

Kad acis atvērās pavisam un raudzījās viņam pretī ar sāpēs un apjukumā aizmiglotu skatienu, viņa loceklis piebrieda.

“Skaisti, vienkārši skaisti. Skaties šurp, tagad skaties te! Tieši tā, maziņā. Uzmanību!”

Priecīgs viņš tvēra sievietes izpratni un bailes. Kad sieviete sakustējās, viņš nolika fotoaparātu. Kustības sabojās kadru, un viņam nebija rezerves filmas. Joprojām smaidīdams, viņš paņēma ieroci, kuru bija nolicis turpat līdzās uz saviem kārtīgi salocītajiem džinsiem. Un parādīja viņai to.

“Es negribu, ka tu kusties. Es gribu, lai tu paliec nekustīga, patiešām mierā, un dari to, ko es tev lieku. Vismazāk es gribu, lai nāktos izmantot šo. Vai tagad saproti, jā?”

Viņas acis pieplūda ar asarām, tad tās sāka tecēt pār vaigiem. Tomēr viņa piekrītoši pamāja. Šausmas mutuļoja viņas galvā, un, kaut arī viņa centās nekustēties, tomēr trīsēja.

“Es tikai nofotografēšu tevi. Mēs noorganizēsim foto sesiju. Tu taču nebaidies no fotografēšanās, nevar būt, ka tik glītai sievietei kā tu būtu bail.” Viņš nomainīja ieroci pret fotoaparātu un uzvaroši pasmaidīja. “Un tagad klausies, ko es gribu, lai tu dari! Saliec ceļgalus! Droši, tieši tā, un noliec tos pa kreisi. Tev ir skaists ķermenis. Kāpēc gan lai mēs neatklātu to vislabākajā gaismā?”

Sieviete darīja, kā likts, viņas acu skatiens atkal un atkal atgriezās pie šaujamieroča. Hroms spīdēja un laistījās mēnessgaismā. Viņš tikai grib mani nofotografēt, Sūzana sevi mierināja, viņas elpa trīsēja un raustījās. Pēc tam viņš liks mani mierā. Viņš aizies. Viņš nedarīs pāri.

Šausmas iezīmējās viņas skatienā, iekrāsoja ādu piena baltumā, lika viņam neprātīgi pulsēt. Viņam sāka trīcēt rokas, tas nozīmēja, ka viņš vairs nespēj ilgāk gaidīt nākamo soli.

Sirdspuksti atbalsojās viņam galvā, kad viņš prātīgi nolika fotoaparātu uz sava krekla. Viņš pavisam maigi pielika roku sievietei pie rīkles un ieskatījās dziļi viņai acīs.

“Tu esi skaista,” viņš murmināja. “Un tu esi bezpalīdzīga. Tu taču to zini, vai ne? Tu neko nevari izdarīt. Es kontrolēju situāciju. Vara ir manās rokās. Vai ne?”

Viņa parāva galvu uz leju, it kā apstiprinādama vīrieša teikto, klusi, apslāpēti šņuksti skanēja cauri zīdam. Kad vīrieša plauksta sakļāvās pār viņas krūti un saspieda to, viņa sāka vaidēt pēc apžēlošanas un mežonīgi purināt galvu. Viņa iecirta papēžus smiltīs, mēģinādama izrauties un bēgt.

Vīrietis aizžņaudza viņai kaklu.

“Tas nelīdzēs.” Viņš notrīsēja, kad sieviete zem viņa pretojās un raustījās. “Jo spēcīgāk tu pretojies, jo man tas labāk patīk. Mēģini kliegt!” Viņš vēlreiz saspieda krūti, tad noliecās un iekoda tajā. “Kliedz, nolādēts, kliedz taču!”

No sievietes rīkles dziļumiem atskanēja griezīga skaņa, tā apdedzināja viņai kaklu. Viņa izmisīgi mēģināja atbrīvoties no lupatas, ar kuru viņai bija aizbāzta mute, cīnījās, mēģinot izmantot zobus, mēli, lūpas, lai tikai varētu to kaut nedaudz pastumt malā.

Viņš iepleta sievietes kājas, apzināti ievainodams miesu. Un domāja par Džo, par to, kā izvaro viņu. Domāja par Džo

Elenas garajām kājām. Džo Elenas seksīgo muti. Džo Elenas zilajām acīm aiz smagajiem plakstiņiem. Un, nežēlīgi svīzdams, atkal un atkal triecās Džo Elenas aizvietotājā.

Nevaldāmā orgasmā viņam acīs izsprāga pārsteiguma un triumfa asaras. Daudz labāk nekā iepriekšējā reizē, viņš saprata, un izklaidīgi sakļāva plaukstu ap sievietes kaklu, spiezdams vien tik ilgi, līdz viņa pārstāja pretoties.

Kad kulminācija bija garām, viņš priecīgs secināja, ka izvēlējies pareizo sievieti. Viņš beidzot bija atradis izmēģinājuma eņģeli. Vēsais vakara vējš atvēsināja viņa mitro, kaistošo ādu, un viņš cēlās, lai paņemtu fotoaparātu.

Viņš atcerējās procesa aprakstu žurnālā un atgādināja pats sev, ka nedrīkst vienkārši atkārtoties, vajag uzlabot to.

“Iespējams, ka es tevi vēlreiz izvarošu, bet varbūt arī ne.” Viņš pasmaidīja, ap viņa muti un acīm iegūla glītas bedrītes. “Varbūt es tev vēl nodarīšu sāpes, bet varbūt arī ne. Viss ir atkarīgs no tā, kā tu uzvedīsies. Tagad, manu eņģeli, vienkārši guli mierīga šeit un domā par to!”

Apmierināts, ka izdevies sievieti kaut uz brīdi nomierināt, viņš nomainīja objektīvu. Viņas acu zīlītes spīdēja kā milzīgi, melni pilnmēneši, kuriem apkārt vīdēja tikai pavisam šaura gaiši brūna josliņa. Viņa elpoja īsi un aprauti. Ielikdams aparātā jaunu filmiņu, viņš apmierināts svilpoja. Pirms izvaros viņu vēlreiz, viņš izfotografēja veselu filmu.

Viņš bija izlēmis darīt sievietei sāpes. Galu galā izvēle, noskaņa, kontrole bija viņa rokās.

Sieviete pārstāja pretoties. Kāpās vairs atradās tikai viņas ķermenis, emocionāli viņas tur vairs nebija. Viņas augums bija kļuvis nejutīgs, tas vairs nepiederēja viņai, bet gan kādam citam. Savā apziņā viņa jutās drošībā, kopā ar Tomu, viņi abi kopā sēdēja uz savas jaunās, glītās mājas lieveņa Pīčblosom-leinā.

Viņa gandrīz nejuta, kurā brīdī vīrietis izņēma viņai no mutes lupatu. Viņa klusi nopūtās, neveiksmīgi mēģināja ievilkt plaušās tik daudz gaisa, lai varētu iekliegties.

“Tu taču zini, ka nu jau ir par vēlu to darīt.” Viņš to pateica maigi, gandrīz mīļi un aptina šalli viņai ap kaklu. “Tagad tu būsi mans eņģelis.”

Viņš savilka šalli ciešāk, lēnām, gribēdams izbaudīt mirkli. Viņš vēroja, kā sievietes mute paveras un viņa cīnās pēc elpas. Viņas papēži dauzīja smiltis, ķermenis raustījās.

Viņa elpa kļuva smagāka, spēks ielija viņam kaulos, asinis šalca viņa galvā. Viņš vairs nezināja skaitu, cik reizes apstājās, ļāva viņai atgūt samaņu, lai tad atkal novestu sievieti līdz nāves robežai. Viņš tūlīt celsies, atkal fotografēs. Viņš prātoja, ka šoreiz tas nebūs tikai viens izšķirošais mirklis. Bet daudzi. Nāves bailes, samierināšanās, cerības stars, kad dzīvība atgriežas augumā. Padošanās liktenim, kad tā atkal aizslīd nebūtībā.

Ak, kā viņš nožēloja, ka nav paņēmis līdzi trijkāji un tālvadības pulti.

Beidzot viņš zaudēja savaldīšanos un pabeidza iesākto darbu.

Skaļi elsodams, viņš čukstēja mīļus vārdus un pateicīgi skūpstīja sievietes lūpas. Viņa atklāja jaunus apvāršņus, šis negaidītais eņģelis, kuru liktenis viņam nometa pie kājām. Tā tam bija jābūt. Tagad viņš to saprata. Viņam vēl daudz kas jāiemācās, pirms viņš sastaps savu likteni ar Džo. Tik daudz vēl jāmācās.

Viņš noņēma šalli, salocīja to un godbijīgi apklāja ar to savu ieroci. Tad nesteidzīgi noguldīja savu upuri, sakārtoja viņas rokas, kuras tikko bija atbrīvotas no saitēm. Švīkas uz plaukstu locītavām viņam diez ko nepatika, tāpēc viņš salika viņai rokas zem galvas spilvena vietā.

Viņš nolēma, ka nosauks šo darbu par “Eņģeļa dāvanu”.

Viņš apģērbās, tad salocīja sievietes drēbes. Līdz purvam bija pārāk tālu, viņš nolēma. Lai cik daudz no Džinijas aligatori un citi plēsoņas arī vēl būtu tur atstājuši, iepriekšējais ķermenis bija apglabāts dziļi purva ūdeņos. Šoreiz viņam nebija laika tik tālam pārgājienam, trūka enerģijas tik smagam gājfenam.

Arī upē varēja atrast pietiekami dziļas vietas, gan jau ar to pietiks. Viņš nogādās savu eņģeli pēdējā atpūtas vietā, piesies kaut ko pie viņas ķermeņa, lai tas droši atdusētos slidenajā upes dibenā.

Un tad, plati nožāvājies, viņš nolēma, šīs nakts darbi būs galā.

Kad Džifs izslīdēja no Leksijas guļamistabas un devās lejā pa kāpnēm, debesīs jau sārtojās rītausma. Viņš bija paredzējis atstāt šo māju un doties ceļā pirms saullēkta. Taču Leksija prata pārliecināt vīrieti, viņš smaidīdams slinki nodomāja.

Viņai bija vajadzīga Džifa klātbūtne. Vispirms, lai palīdzētu tikt galā ar dusmām uz Braienu, tad - lai būtu kāds, kurš uzklausa stāstu par viņas māsas problēmām. Viņi varēja pārrunāt gan to, gan daudz ko citu, sēdēdami Leksijas istabā, klusinātās balsīs daloties noslēpumos.

Ja esi iemīlējies cilvēkā, kuru pazīsti jau kopš agras bērnības, sarunāties ir tik viegli, Džifs prātoja. Tad tu pēkšņi jūties kā elektrības dzelts, pār tevi brāžas pārsteiguma vilnis, jo tu iepazīsti sen zināmu cilvēku pavisam citā, intīmā līmenī. Džifs nopūtās un sniedzās pēc durvju roktura. Iepazīt Leksiju Heta-veju šajā intīmajā līmenī katrā ziņā bija patīkami. Tas, kā viņa izskatījās mazajā zīda naktskreklā, kuru tajā pašā dienā bija nopirkusi Savanā, pat visspēcīgākajam vīram būtu licis noslīgt ceļos un pateikties Dievam, kuram ienākusi prātā šī brīnišķīgā doma radīt Ievu.

Izdabūt viņu no šā mazā, caurspīdīgā darinājuma arī nemaz nebija tik sarežģīti. Patiesībā Džifs pat bija nolēmis, ka nākamajā sestdienā, kad viņš aizvedīs Leksiju uz Savanu, viņš nopirks meitenei vēl vienu tādu pašu, lai varētu...

Erotiskais krēmkrāsas zīdā tērptās Leksijas tēls Džifa iztēlē izgaisa tajā mirklī, kad viņš attapās aci pret aci ar viņas tēvu. Tā nu bija saķeršanās, par kuru vēl nebija skaidrs, kurš no abiem vīriešiem jūtas vairāk samulsis - Leksijas mīļākais, kam mati joprojām izspūruši pēc seksa un miega, vai Leksijas tēvs ar kukurūzas pārslu bļodu rokās.

Abi nokremšļojās. „

“Hetaveja kungs!”

“Džif!”

“Es... ak... es biju...”

“Vai ar tām caurulēm augšstāvā atkal kaut kas nav kārtībā?”

Tā bija atrunāšanās, tikpat izmisīgi piedāvāta, kā gandrīz

tika pieņemta. Taču tad Džifs izslējās, atgādinādams sev, ka nedrīkst rīkoties kā pēdējais gļēvulis, un ieskatījās Semam cieši acīs.

“Nē, kungs.”

Juzdamies nožēlojami un neveikli, Sems nolika bļodu un uzlēja pārslām pienu.

“Nu tad...” Tie bija vienīgie vārdi, kurus viņš spēja pateikt.

“Hetaveja kungs, es negribu, lai jūs domātu, ka slepus žogos projām no jūsu mājas.” Lai gan Džifs pats klusībā atzinās, ka tieši to jau viņš dara.

“Tu taču esi skraidījis pa Svētnīcu kopš tā brīža, kad tikko iemācījies staigāt.” Liecies mierā, puis, Sems lūdzās. Atstāj visu, kā ir, un ej tālāk savu ceļu! “Tu vari nākt un iet, kad vien vēlies, tieši tāpat, kā tu visu laiku esi darījis.”

“Esmu nācis un gājis jau ilgus gadus, Hetaveja kungs. Un gandrīz visu šo laiku esmu bijis... Es ceru, ka jūs saprotat, kādas ir manas jūtas pret Leksiju. Kādas tās vienmēr ir bijušas.”

Tās nolādētās pārslas izmirks, Sems ar nožēlu konstatēja.

“Laikam jau tev tas ar gadiem nepārgāja, kā daudzi paredzēja.”

“Nē, kungs. Es pat teiktu, ka manas jūtas kļuva arvien spēcīgākas. Es viņu mīlu, Hetaveja kungs. Manas jūtas pret Leksiju ir tālejošas un noturīgas. Jūs pazīstat manu ģimeni un mani kopš manas piedzimšanas. Man netrūkst atbildības sajūtas, es neesmu nekāds muļķis. Esmu šo to iekrājis. Ar savu muguru un rokām varu itin labi nopelnīt iztiku.”

“Par to es nešaubos.” Tomēr Sems sarauca pieri. Var jau būt, ka viņš tikko bija iedzēris pirmo kafijas malku šajā rītā, tomēr viņa prāts darbojās pietiekami skaidri, lai saprastu jaunākā vīrieša domu gaitu. “Džif, ja tu gribi lūgt man atļauju... apciemot manu meitu, man izskatās, ka tu jau esi atvēris tās īpašās durvis, iegājis pa tām un iekārtojies.”

Džifs nosarka un klusībā cerēja, ka Sems nedzirdēja, kā viņš šajā brīdī norij siekalas.

“Jā, kungs, es nenoliegšu patiesību. Taču es nerunāju par tām īpašajām durvīm, Hetaveja kungs.”

“Ak vai!” Sems atvēra atvilktni, lai izņemtu karoti, cerēdams, ka Džifs sapratīs mājienu un pazudīs, pirms gaisotne vēl vairāk sabiezē. Tad viņš ar skaļu troksni nolika malā karoti un paskatījās uz puisi. “Ak Jēzus! Tu taču neteiksi, ka grasies viņu precēt?”

Džifs iecirta zodu, viņa acis spoži iemirdzējās.

“Es viņu precēšu, Hetaveja kungs. Es gribētu, lai jūs mums dodat savu svētību, bet jebkurā gadījumā es viņu ņemu.”

Sems papurināja galvu un izberzēja acis. Dzīve nekādā ziņā nebija vienkārša, viņš prātoja. Cilvēks dzīvo savu dzīvi, ļaudams arī citiem dzīvot, kā vien viņi vēlas, vienīgi prasīdams, lai arī citi cilvēki liek viņu mierā, taču dzīve turpina mest sprunguļus zem viņa basajām kājām.

“Dēls, ja tu tiešām viņu gribi, es tev ceļā nestāšos. Nemaz nevarētu to izdarīt, pat tad, ja iegremdētu kājas asfaltā. Jūs abi esat pilngadīgi, un jums abiem savas galvas uz pleciem.” Sems nolaida rokas gar sāniem. “Tikai man gan jāsaka tev, Džif, tā kā tu man vienmēr esi paticis, man liekas, ka tu pats lien cilpā. Labi, ja tev izdosies kaut mirkli būt mierā pēc tam, kad būsi devis jāvārdu, līdz pat tavam pēdējam elpas vilcienam.”

“Es netiecos pēc miera.”

“Viņa iztērēs katru peniju, kuru tu būsi atlicinājis, un pat iedomāties nespēs, kur tie palikuši.”

“Viņa nav tāda muļķe, kā jūs iedomājaties. Turklāt es taču varēšu nopelnīt atkal jaunu naudu.”

“Es netērēšu velti laiku, mēģinādams tevi atrunāt no kā tāda, ko tu esi ieņēmis galvā.”

“Es viņai būšu labs vīrs.”

“Nav runa par to. Patiesībā iespējams, ka tu esi kā radīts viņai.” Samierinājies Sems pasniedza Džifam pretī roku. “Es jums vēlu daudz laimes.”

Sems noskatījās, kā Džifs vingrā solī aiziet. Viņš nešaubījās, ka šis puisis ir iemīlējies, un, ja vien viņš ļāvās atmiņām, viņš spēja atcerēties, kāda tā ir sajūta, kad galva tik viegla, vēderā kņudina. Asinis kūsāt kūsā.

Sems apsēdās pie brokastgalda, lai beidzot izdzertu savu otro kafijas tasi un apēstu izmirkušās pārslas, un vēroja, kā debesis pamazām atplaukst vasarīgi gaišzilā krāsā. Arī viņš

reiz jutās tikpat apmulsis un pārņemts ar Anabellu kā tagad Džifs ar Leksiju. Pietika ar vienu skatienu, lai viņa sirds lēktu ārā no krūtīm un kristu pie Anabellas kājām.

Ak Jēzus, cik viņi toreiz bija jauni! Semam tajā vasarā tikko palika astoņpadsmit, kad viņš ieradās uz salas, lai strādātu pie sava tēvoča garneļu zvejas laivā. Mestu tīklus, svīstu nežēlīgās saules staros, līdz rokas metās jēlas un mugura sāpēja.

Viņš baudīja ikvienu mirkli.

Viņš iemīlējās šajā salā, pirmo reizi to ieraudzījis. Dūmakainais zaļums, vientulīgie stūrīši, pārsteigumi ik uz soļa katrā upes vai ceļa līkumā.

Tad viņš ieraudzīja Bellu Pendltoni pastaigājamies pa pludmali, saulrietā lasām gliemežvākus. Garas, zeltainas kājas, lokans augums, biezs cirtaino, rūsgano matu mežs. Acis tik skaidras kā ūdens un zilas kā vasaras debesis.

Viņu ieraugot, Semam aizmiglojās skatiens un aizrāvās elpa.

Viņš dvakoja pēc garnelēm, sviedriem un motoreļļas. Viņš gribēja ātri nopeldēties viļņos, lai atslābinātu dienas beigās sāpošos muskuļus. Taču viņa uzsmaidīja Semam un, turēdama rokā sārtu spirālveida gliemeni, uzrunāja viņu.

Sems kļuva gluži mēms no šausmām. Viņu vienmēr bija biedējušas sievietes, bet, redzot šo parādību, kura pakļāva viņa sirdi ar vienu vienīgu smaidu, Sems spēja vienīgi ņurdēt vienkāršus, nepaplašinātus teikumus. Viņš tā arī nemūžam nesaprata, kā viņam izdevās uzaicināt Bellu nākamās dienas vakarā abiem kopā aiziet pastaigāties.

Pēc vairākiem gadiem, kad Sems viņai jautāja, kāpēc viņa toreiz piekritusi, Anabella tikai smējās.

Tu biji tik skaists, Sem. Tik nopietns un stiprs, un mīļš. Un tu biji pirmais puisis - un pēdējais vīrietis —, kurš lika manai sirdij iepukstēties straujāk.

Tā arī bija. Toreiz, Sems tagad domāja. Kad viņš bija krietni daudz pastrādājis, sakrājis tik daudz naudas, lai pats justos apmierināts, viņš devās pie Anabellas tēva lūgt meitas roku. Tas gan notika daudz oficiālāk, Sems tagad atcerējās, malkodams kafiju, nekā pirmītējā tikšanās ar Džifu. Nebija arī lavīšanās rītausmā ārā no Anabellas guļamistabas. Lai gan nenoliedzami viņiem piederēja dažas zagšus pavadītas pēcpusdienas mežā.

Pat tagad, kad asinis jau gadiem ilgi bija norimušas, Sems vēl atcerējās, kā toreiz tās karsa. Pirmajos gados pēc Anabellas aiziešanas asinis viņa dzīslās šad tad mēdza uzkarst. Tad viņš to atrisināja Savanā.

Viņš neuzskatīja par kaunu to, ka seksu pērk par naudu. Neviena profesionāle neprasīja, lai ar viņu sarunātos vai viņai izrādītu uzmanību. Viņa vienkārši darīja savu darbu. Lai gan nu jau bija pagājis diezgan ilgs laiks, kopš viņš bija izmantojis šos pakalpojumus. Un, tā kā AIDS un citas iespējamās briesmas, kādas varēja uzbrukt, stājoties gadījuma dzimumsakaros, Semu biedēja, viņš juta atvieglojumu, ka bija atradinājies no tā.

Viss, ko viņam vajadzēja, bija atrodams tepat uz salas. Šeit viņš bija atradis mieru, kuru jaunais Džifs, kā apgalvoja, nemaz negribot rast.

Sems atgāzās krēslā, lai klusumā izbaudītu pēdējos kafijas malkus. Viņam nācās apslāpēt spēcīgu aizkaitinājuma dzirksti, kad atvērās durvis un pa tām ienāca Džo. Fakts, ka viņa saminstinājās, ieraudzījusi tēvu jau sēžam priekšā, un tas, ka meitas sejai pārslīdēja viegla neapmierinātības ēna, lika Se-mam nokaunēties un vienlaikus uzjautrināja viņu.

Zirņi pākstī, kuri nemaz nepriecājas par to, ka atrodas vienā pākstī, viņš nodomāja.

“Labrīt!” Nolādēts, viņa negribēja neko vairāk kā vienkārši norīt kādu malku kafijas pirms došanās uz darbu. Nevis doties sapņainos klejojumos, bet uz darbu. Pirmo reizi pēc nezin cik ilga laika viņa bija pamodusies atpūtusies un mērķtiecīgā noskaņojumā, un viņa negribēja to sabojāt.

“Skaidrs rīts,” Sems attrauca. “Lai gan pret vakaru sola pērkona negaisu un spēcīgu vēju.”

“Laikam gan.” Džo atvēra skapīti.

Starp viņiem noslīga klusums, dziļš un pamatīgs. Kafija Džo krūzē tecēja ar milzīgu troksni, atgādinot ūdenskrituma šalkas. Sems sakustējās, bikšu audums nošvīkstēja pret pulēto krēsla virsmu.

“Keita man pastāstīja... viņa man pastāstīja.”

“Es jau tā domāju, ka viņa to izdarīs.”

“Hmm... Tu taču tagad jūties kaut nedaudz labāk.”

“Es jūtos daudz labāk.”

“Un policija darīs visu, ko varēs.”

“Jā, ko varēs.”

“Es par to domāju. Man šķiet, ka tev labāk vajadzētu kādu laiku palikt šeit. Kamēr viss nokārtosies un beigsies, tev nevajadzētu ieplānot atgriešanos Šarlotā un ceļojumus.”

“Esmu plānojusi palikt, strādāt šeit vismaz tuvākās divas nedēļas.”

“Tev vajadzētu palikt šeit, Džo Elena, kamēr viss nokārtosies un atrisināsies.”

Pārsteigta par stingro toni, kādā tēvs to pateicis, gandrīz vai pavēles tonī kā bērnībā, Džo pagriezās un sarauca uzacis. “Es šeit nedzīvoju. Es dzīvoju Šarlotā.”

“Tu nedzīvosi Šarlotā,” Sems lēnā, stingrā balsī atkārtoja, “kamēr viss nebūs nokārtojies un atrisināts.”

Džo uzrāva plecus pilnīgi nevilšā pretreakcijā.

“Es neļaušu nevienam sev pavēlēt. Kad būšu gatava atgriezties Šarlotā, es atgriezīšos.”

“Tu neatstāsi Svētnīcu, iekams tev to nebūšu atļāvis.” “Atvaino, ko tu teici?” Šoreiz viņas mute palika vaļā no pārsteiguma.

“Tu labi dzirdēji, ko es saku, Džo Elena. Tava dzirde vienmēr bijusi asa, tāpat kā uztvere. Tu paliksi šeit, kamēr jutīsies pietiekami labi un es skaidri zināšu, ka tu droši vari atgriezties savā darbā.”

“Ja es gribēšu aizbraukt jau rīt...”

“Tu nekur nebrauksi,” Sems viņu pārtrauca. “Es to esmu cieši izlēmis.”

“Tu esi cieši izlēmis?” Pārsteigumā Džo piegāja pie galda un, pieri saraukusi, raudzījās uz tēvu. “Tu iedomājies, ka vari izlemt kaut ko tādu, kas attiecas vienīgi uz mani, un es paklausīgi nostāšos, lai pakļautos tavām pavēlēm?”

“Nē. Laikam gan tevi vajadzēs nostādīt un turēt, kā jau tas vienmēr ir bijis ar tevi. Tas arī viss, ko gribēju tev pateikt.” Sems gribēja paglābties, viņš gribēja patverties klusumā, bet, kad viņš lēnām sāka slīdēt nost no ķebļa, uz kura sēdēja, lai celtos un ietu, Džo uzsita ar dūri uz galda, lai aizšķērsotu tēvam ceļu.

“Toties es vēl neesmu pateikusi visu, kas man sakāms. Acīmredzot tev, šeit dzīvojot, ir zudusi laika izjūta. Man ir jau divdesmit septiņi gadi.”

“Novembrī tev būs jau divdesmit astoņi,” Sems klusā balsī precizēja. “Es zinu, cik veci ir mani bērni.”

“Un tā tavā uztverē ir tēva gādības augstākā izpausme?”

“Nē.” Sems droši skatījās meitai acīs. “Tomēr mēs nevaram noliegt, ka esmu tavs tēvs. Līdz šim tu esi lieliski tikusi galā ar sevi, pati ar saviem spēkiem. Taču situācija ir mainījusies. Tāpēc tu paliksi šeit, kur ir cilvēki, kas var par tevi parūpēties kaut neilgu brīdi.”

“Tiešām?” Džo acis samiedzās šauras jo šauras. “Nu tad ļauj man tev pastāstīt, ko es turpināšu darīt pati ar saviem spēkiem.”

“Labrīt!” Virtuvē, plati smaidīdama, iebrāzās Keita. Pēdējās pāris minūtes viņa bija stāvējusi aiz durvīm, ausi cieši piespiedusi pie tām, un nolēmusi, ka pienācis laiks iejaukties. Viņa ar prieku iegāja kādā šīs mājas telpā, kurā nevaldīja apātija vai netika izgāzts rūgtums vienam pār otru. Dusmas vismaz bija tīras emocijas. “Cik brīnišķīgi smaržo kafija! Es vai mirstu nost pēc tās.” Kā jau plānojusi, Keita paņēma krūzi un kafijkannu, nolika to uz galda un pati noslīga blakus Semam, pirms viņš paguva izlocīties un aizbēgt. “Ļauj, es tev ieliešu vēl, Seni. Džo, nāc šurp ar savu krūzi! Zvēru, ka neatceros, kad mēs visi pēdējo reizi esam sēdējuši kopā un mierīgi izbaudījuši rīta kafijas tasi. Dievs mans liecinieks, pēc tā ārprāta, kāds vakar vakarā valdīja ēdamzālē, mēs to esam nopelnījuši.”

“Es jau grasījos iet,” Džo noņurdēja.

“Labi, mīļumiņ, apsēdies un izdzer savu kafiju. Drīz vien ieradīsies Braiens, lai trenktu mūs visus darbos. Izskatās, ka tu esi labi izgulējusies.” Keita burvīgi pasmaidīja. “Mēs ar tavu tēvu uztraucāmies, ka tu šorīt būsi stipri noraizējusies.”

“Nav par ko raizēties.” Džo neapmierināta paņēma savu kafijas krūzi un nolika to uz galda. “Tiek darīts viss iespējamais. Patiesībā es jūtos daudz mierīgāka un pat sāku domāt, ka varēšu atgriezties Šarlotā.” Viņa veltīja Semam izaicinošu skatienu. “Drīz.”

“Jauki, Džo, ja vien tu gribi mūs visus no uztraukumiem iedzīt kapā.” Keita mierīgi runāja, maisīdama cukuru savā kafijas krūzē.

“Es nesaprotu...”

“Protams, tu saproti,” Keita viņu pārtrauca. “Tu vienkārši dusmojies, un tev ir tiesības to darīt. Bet tev nav tiesību izgāzt dusmas uz tiem, kuri tevi mīl. Tā gan ir pilnīgi dabiska reakcija,” Keita smaidīdama piebilda, “bet tā nedrīkst darīt.”

“Es tā nedaru.”

“Jauki.” Keita papliķēja Džo pa roku, it kā līdz ar šo teikumu viss būtu nokārtots. “Skatos, ka esi ieplānojusi šodien nedaudz pafotografēt.” Viņa paskatījās uz fotoaparāta somu, kuru Džo bija nometusi uz virtuves letes. “Es izvilku to grāmatu, kuru Neitana tēvs veidoja, kad bija uz salas. Ieliku atpūtas istabā, kad biju to vēlreiz izskatījusi. Mans dievs, tajā patiešām ir pāris lielisku fotogrāfiju.”

“Viņš bija prasmīgs fotogrāfs,” Džo nomurmināja, pūlēdamās neizrādīt īgnumu.

“Jā gan. Atradu vienu fotogrāfiju, kurā redzams Neitans, Braiens un laikam Neitana jaunākais brālis. Tik glīti, mazi puisēni. Viņi tur rokās milzīgas foreles, un viņu visu triju sejās rotājas smaids jūdzes platumā. Tev to vajadzētu redzēt.”

“Es apskatīšos.” Džo pieķēra sevi smaidām, domādama par Neitanu desmit gadu vecumā ar foreli makšķeres galā.

“Un tu varētu apdomāt, varbūt arī tu varētu izveidot fotoalbumu, kurā apkopotu uz salas uzņemtās fotogrāfijas,” Keita turpināja. “Tas būtu brīnišķīgi arī reklāmas nolūkos. Sem, aizved Džo uz to vietu purvā, kur pilnos ziedos plaukst jūras lavanda. Ak, un ja vēl jūs abi izietu cauri mežam gar dienvidrietumu malu! Taka tur ir pilnīgi noklāta ar vīnogulāju stīgām. Tur iznāktu brīnišķīgi kadri. Tā šaurā, klusā taciņa kaisīt nokaisīta ar nokritušām ziedlapiņām.”

Viņa turpināja pļāpāt, ierosinādama arvien jaunas vietas, neļaudama ne tēvam, ne meitai iebilst. Kad pa sētaspuses durvīm ienāca Braiens un pārsteigumā apstājās, plati ieplestām acīm raudzīdamies uz mīlīgo ģimenīti, Keita arī viņam veltīja apburošu smaidu.

“Mīļumiņ, mēs tūlīt nozudīsim un nemaisīsimies tev vairs

pa kājām. Džo ar Semu nupat apsprieda, pa kuru ceļu viņi šodien varētu pastaigāties, lai Džo varētu safotografēt salu. Dodieties nu visi ceļā!”

Keita strauji piecēlās un paņēma Džo somu.

“Es taču zinu, cik lielu nozīmi tu piešķir apgaismojumam un tādām lietām. Tu tikai pasaki savam tēvam, kurā brīdī tev jāapstājas. Es nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu tavas fotogrāfijas. Pasteidzieties nu, pirms Braiens sāk uz mums bārties! Sem, izmanto izdevību, aizved Džo uz to vietu, kur izšķīlās tie trīs mazulīši. Ak dievs, paskatieties, cik pulkstenis! Skrieniet nu - abi divi!”

Viņa pierāva Semu kājās un stumdīja un bikstīja, līdz izdabūja tēvu un meitu ārā pa durvīm.

“Pie velna, ko tas nozīmē, Keita?” Braiens nesaprata.

“Tas, ja vien kaut nedaudz veiksies, ir kaut kā liela sākums.”

“Viņi aizies katrs uz savu pusi, tiklīdz būs tikuši piecu pēdu attālumā no mājas.”

“Nē, neaizies gan,” Keita nepiekrita un devās pie telefona, kas tikko iezvanījās. “Neviens no viņiem abiem negribēs spert pirmo soli prom no otra. Kamēr viņi abi gaida, kad otrs spers pirmo soli, viņi ies abi vienā virzienā.” Keita pacēla klausuli. “Labrīt! Svētnīcas viesnīca.” Smaids viņas sejā izgaisa. “Atvainojiet, ko jūs teicāt? Jā, jā, protams.” Viņa automātiski paķēra zīmuli un sāka kaut ko kricelēt uz papīra lapiņas blakus telefonam. “Es katrā ziņā tūlīt piezvanīšu. Neuztraucieties! Šī ir ļoti maza sala. Mēs palīdzēsim, kā vien spēsim, Pītersa kungs. Tūlīt pati aiziešu pie jums. Nē, viss kārtībā. Tūlīt būšu klāt.”

“Vai jau atkal moskīti salīduši caur tīklu kotedžā?” Braiens vaicāja. Lai gan viņš labi saprata, ka noticis kas daudz nopietnāks - daudz, daudz nopietnāks.

“Pītersi kopā ar draugiem uz nedēļu noīrēja Mežonīgā Zirga līča kotedžu. Izskatās, ka Pītersa kungs šorīt nekur nevar atrast savu sievu.”

Braiens juta mugurā ieduramies asu baiļu sāpi. Viņš nedrīkstēja nelikties par to ne zinis, lai gan mēģināja mierināt pats sevi, ka šāda reakcija ir muļķīgi pārspīlēta.

“Keita, vēl nav pat septiņi no rīta. Viņa droši vien ir agrāk piecēlusies un devusies pastaigā.”

“Viņš meklējot jau veselu stundu. Vīrs atradis Pītersa kundzes kurpes lejā pie upes.” Keita izklaidīgi pārvilka ar roku sev pār matiem. “Labi, iespējams, ka ir tieši tā, kā tu saki, bet viņš ir ārkārtīgi uztraucies. Es aizskriešu uz turieni un nomierināšu Pītersa kungu, palīdzēšu viņam vēl kaut kur pameklēt sievu, kamēr viņa pati atklīdīs mājās.” Keita izmocīja vārgu smaidu. “Piedod, mīļais, bet tas nozīmē, ka man nāksies pamodināt Leksiju, lai viņa manā vietā uzņemas apkalpot pie brokastgalda. Viņa jau nu par to laimīga nejutīsies.”

“Es neuztraucos par Leksiju, Keita,” Braiens piebilda, kad mammas māsīca jau devās uz durvju pusi. “Piezvani man, kad Pītersa kundze atgriežas mājās.”

“Protams, piezvanīšu, mīļais. Ja vien viņa jau nebūs mājās, kad tikšu līdz viņu kotedžai.”

Taču viņa nebija pārnākusi. Pēcpusdienā Toms Pīterss vairs nebija vienīgais uz salas, kurš uztraucās. Meklēšanā iesaistījās citu kotedžu iemītnieki un salinieki, arī Neitans. Viņš pāris reižu bija ticies ar Tomu un Sūzanu Pītersiem un miglaini atcerējās glīto bruneti.

Neitans atstāja citus pārmeklējam pludmali un līci, kamēr pats koncentrēja uzmanību uz zemes strēmeli starp savu kotedžu un Mežonīgā Zirga līci. Vienu vietu no otras šķīra tik tikko astotdaļjūdze. Mežs Neitana kotedžas tuvumā uz līča pusi atkāpās, dodot vietu kāpām. Neitans lēnām pētīja zemi un, nonācis pie smilšu joslas, redzēja citu meklētāju krustu šķērsu iemītās pēdas.

Labi zinādams, ka tas ir galīgi bezcerīgi, Neitans tomēr aizgāja kāpām otrā pusē. Līcis šajā vietā bija noslēgts, tomēr līdz šim brīdim kāds no meklētājiem jau sen būtu pamanījis, ja tur kāds atrastos.

Pie līča tagad manīja vienu vienīgu stāvu - vīrieti, kas staigāja šurpu turpu gar krastu.

“Neitan!”

Viņš pagriezās un, ieraudzījis Džo, kas nāca augšā pa taku starp kāpām, pastiepa viņai pretī roku, lai palīdzētu uzkāpt.

“Es biju aizgājusi uz tavu kotedžu,” Džo teica. “Kā noprotu, tu jau visu esi dzirdējis.”

“Tas laikam ir viņas vīrs, tur lejā. Esmu viņu pāris reižu redzējis.”

“Toms Pīterss. Es izstaigāju visu salu. Šorīt devos pastrādāt, jau apmēram septiņos. Viens no Pendltonu bērniem mūs apmēram pirms stundas uzmeklēja un visu pastāstīja. Viņš teica, ka šeit, lejā pie ūdens, atrastas kurpes.”

“Es arī tā dzirdēju.”

“Ļaudis domā, ka viņa varbūt gājusi peldēties un... Straume gan šajā vietā nav necik spēcīga, bet ja nu viņu pēkšņi sarāva krampji vai viņa aizpeldēja pārāk tālu...”

Tas bija diezgan drūms scenārijs, arī Neitanam pašam tas jau bija ienācis prātā.

“Vai tad paisums līdz šim brīdim vēl nebūtu iznesis viņu krastā? Ja tā patiešām būtu noticis?”

“Vēl jau var iznest. Ja straume viņu aiznesa kādu gabalu uz priekšu, varbūt viņa atradīsies kaut kur uz salas nākamajā paisuma vilnī. Berijs Ficsimonss tā noslīka. Mums toreiz bija apmēram sešpadsmit gadu. Viņš bija labs peldētājs, bet kādas nakts ballītes laikā viņš viens devās peldēties. Viņš bija dzēris. Nākamajā rītā viņu bēguma laikā atrada apmēram jūdzi tālāk no vietas, kur viņš bija iegājis ūdenī.”

Neitans pavērsa skatienu uz dienvidiem, kur viļņi nebija tik spēcīgi. Viņš domāja par Kailu, kas noslīcis zilajos Vidusjūras viļņos.

“Kur tad ir viņas drēbes?”

“Ko?”

“Man šķiet, ja viņa būtu grasījusies peldēties, viņa vispirms būtu noģērbusies.”

“Laikam gan tev taisnība. Taču var gadīties, ka viņa atnākusi peldkostīmā.”

“Bez dvieļa?” Tas nu diezin vai būtu iespējams, Neitans prātoja. “Interesanti, vai kāds ir pajautājis vīram, vai viņš zina, kas sievai bija mugurā, kad viņa izgāja no mājas. Es noiešu lejā un parunāšu ar viņu.”

“Man gan neliekas, ka mums vajadzētu viņu traucēt.” “Viņš ir viens un uztraucies.” Neitans turēja Džo plaukstu

savējā un devās lejā no kāpas. “Vai arī varbūt viņš sastrīdējies ar sievu, nogalinājis viņu un paslēpis viņas ķermeni.”

“Tas izklausās briesmīgi un šķiet smieklīgi. Viņš ir ļoti godīgs, normāls vīrietis.”

“Dažreiz ļoti godīgi, pavisam normāli vīrieši izdara gluži neiedomājamas lietas.”

Tuvodamies Tomam Pītersam, Neitans pētīja svešo vīrieti. Nepilnus trīsdesmit gadus vecs, pēc izskata spēcīgs, labā fiziskā formā, ģērbies saburzītās sporta biksēs un baltā T kreklā. Iespējams, ka trīs vai četrus rītus nedēļā apmeklē trenažieru sāli, Neitans vērtēja. Vīrietis jau bija diezgan glīti nosauļojies, un, lai gan rugāji uz viņa zoda piedeva viņam mazliet nevērīgu izskatu, tomēr Pītersa kunga mati bija nesen apgriezti, turklāt apgriezti ļoti labi.

Kad vīrietis pacēla galvu un Neitans ieraudzīja viņa acis, tajās varēja saskatīt vienīgi neprātīgas bailes.

“Pītersa kungs. Tom!”

“Es vairs nezinu, kur lai viņu meklēju. Es nezinu, ko lai iesāku.” Šie vārdi, skaļi izrunāti, piepildīja viņa acis ar asarām. Pīterss sāka mirkšķināt acis, lai tās izkliedētu, un strauji elpoja. “Mani draugi, viņi devās pārmeklēt salas otru pusi. Man vajadzēja atgriezties šeit. Atgriezties šeit, ja nu gadījumā...”

“Jums vajadzētu apsēsties.” Džo maigi saņēma vīrieša roku. “Varbūt mēs varam atgriezties jūsu kotedžā un jūs kādu brīdi mierīgi pasēdētu? Es jums pagatavotu kafiju.”

“Nē, es nedrīkstu aiziet no šejienes. Viņa atnāca uz šo vietu. Pēdējā naktī viņa atnāca šurp. Mēs sastrīdējāmies. Mēs sastrīdējāmies, ak dievs, tas bija tik muļķīgi! Par ko gan mēs sastrīdējāmies?” Viņš aizklāja seju ar plaukstām, spiezdams ar pirkstiem svelošās acis. “Viņa grib pirkt māju. Mēs to vēl pagaidām nevaram atļauties. Es mēģināju viņai to paskaidrot, mēģināju pierādīt, cik tas būtu nepraktiski, bet viņa manī nemaz negribēja klausīties. Kad viņa izmetās ārā no kotedžas, es jutos atvieglots. Es patiešām jutos atvieglots un nodomāju, ka nu vismaz varēšu kādu mirkli pagulēt, kamēr viņa ārā īgņosies.”

“Varbūt viņa devās nopeldēties, lai mazliet atvēsinātos,” Neitans ierosināja.

“Sūzana?” Toms aprauti iesmējās. “Lai viņa viena peldētos - naktī? Nemūžam! Viņa vispār nekad negāja ūdenī dziļāk par ceļgaliem. Viņai nepatīk peldēties okeānā. Viņa apgalvo, ka ik reizi, kad ūdens šļācas pret viņas kājām, viņa dzirdot čella skaņas. Saprotat?” Pītersa kungs tikko manāmi pasmaidīja. “Žokļi”. Tad viņš pagriezās pret ūdens virsmu. “Es zinu, ļaudis domā, ka viņa varbūt ir aizgājusi peldēties, varbūt noslīkusi. Tas nav iespējams. Viņai patīk sēdēt un vērot okeānu. Viņai patīk tajā ieklausīties, sajust tā smaržu, bet viņa nemūžam neietu ūdenī. Kur, pie velna, viņa ir? Nolādēts, Sūzana, tas ir visbriesmīgākais veids, kā šantažēt mani, lai es nopērku to māju. Man kaut kur jāiet, jāmeklē. Es nevaru te tā vienkārši stāvēt.”

Viņš straujā gaitā devās atpakaļ uz kāpu pusi un rāpās augšā, atstājot aiz sevis pamatīgu smilšu vērpeti.

“Vai tu tici, ka tas ir tā, Neitan? Ka viņa biedē vīru, jo ir dusmīga uz viņu?”

“Cerēsim, ka tā. Nāc!” Neitans aplika roku Džo ap vidukli. “Mēs iesim pa garāko ceļu atpakaļ uz kotedžu, turēsim acis vaļā. Un tad mēs atpūtīsimies no tā visa.”

“Es labprāt mazliet atpūstos. No visa.”

Viņiem ejot cauri ieplakai starp krasta kāpu pauguriem un tālāk, kur krastmalas plūškoki un lauru koki ar savām saknēm nostiprināja krastmalas smiltis, arvien stiprāk sāka pūst vējš. Zemi izvagoja pēdas, steidzīgo krabju atstātās švīkas, savvaļas tītaru triju pirkstu nospiedumi, bedrītes, kur brieži, bezmērķīgi klaiņodami, barojušies no sēkliņām un ogām.

Arī cilvēku pēdas izvagoja smiltis, bet vējš jau aizpūtīs visus smiltīs atstātos nospiedumus.

Vai viņa būtu nākusi uz šo pusi, Džo prātoja, ja būtu viena naktī? Iepriekšējā nakts bija skaidra, un pamestā pludmale pievilka gan satrauktas, gan ar dzīvi apmierinātas sirdis. Vējš bija spēcīgs un svaigs. Un pat pēc bēguma, kad smiltis vēl bija gluži slapjas, vējš tās noteikti nesa gar krastu, griezdams vērpetēs, plītēdams vēlīno gājēju kājas.

“Varbūt viņa atstāja šeit kurpes,” Džo prātoja. “Ja viņai gribējās vienai pastaigāties. Viņa bija dusmīga, uztraukusies, gribēja būt viena. Bija silta nakts. Varbūt viņa devās uz priek-

šu gar krastu, vienkārši virzījās tālāk gar ūdensmalu. Tā būtu visticamākā iespēja.”

Džo pagriezās, raudzīdamās pāri zemajiem kāpu pakalniem uz jūru. Vējš pacēla smilšu un sāls vērpeti, locīdams jūras auzas, apklādams ar smalku kārtu savijušās vīnstīgas un citus augus.

“Varbūt viņa jau ir atradusies.” Neitans uzlika roku Džo uz pleca. “Kad aiziesim uz kotedžu, piezvanīsim un noskaidrosim.”

“Kur gan vēl viņa būtu varējusi palikt?” Džo pagriezās un paraudzījās uz salas iekšieni, kur kāpas lēnām, neatlaidīgi virzījās uz koku pusi. “Nebūtu sevišķi prātīgi darīts, ja viņa ieklīstu mežā. Tur viņas ceļu vairs neapgaismotu mēnessgaisma - turklāt viņai ļoti noderētu kurpes. Vai viņa patiešām varētu būt tik ļoti nikna uz savu vīru, ka mājas dēļ neatgrieztos un liktu viņam tā uztraukties?”

“Es nezinu. Precēti cilvēki dažreiz nodara viens otram neiedomājami pāri. Nodara tādas lietas, kuras citiem, no malas vērojot, liekas nežēlīgas, neprātīgas vai galīgi muļķīgas.”

“Vai tu tā darīji?” Džo pagriezās pret Neitanu, lai ieskatītos viņam sejā. “Vai tu rīkojies nežēlīgi, neprātīgi vai muļķīgi, kad biji precējies?”

“Iespējams.” Neitans aizlika Džo aiz auss matus, kurus vējš viņai bija iepūtis sejā. “Esmu pārliecināts, ka mana bijusī sieva joprojām glabā šo lietu sarakstu.”

“Laulība parasti ir kļūda. Cilvēks kļūst atkarīgs no otra, pavisam nemanāmi sāk pārāk stipri paļauties vai arī uztvert otru cilvēku kā pašu par sevi saprotamu, vai arī pēkšņi otrs cilvēks viņu kaitina tikai tāpēc vien, ka vienmēr atrodas blakus.”

“Tie nu gan ir ārkārtīgi ciniski uzskati, sevišķi jau tad, ja tos izklāsta cilvēks, kurš nekad nav bijis precējies.”

“Es esmu vērojusi ģimenes dzīvi. Tieši ar to es nodarbojos.”

“Tāpēc ka tāda vērošana nav tik riskanta kā pati laulība.”

Džo atkal aizgrieza galvu prom.

“Tāpēc ka es ar to nodarbojos. Ja viņa kaut kur ārā pastaigājas, nenāk mājās, ļauj vīram tā ciest, kā gan viņš jebkad spēs viņai to piedot?” Piepeši viņa sadusmojās - dziļi, patiesi sadusmojās. “Taču viņš piedos, vai ne?” viņa noprasīja, ap-cirzdamās pret Neitanu. “Viņš piedos savai sievai, kritīs pie viņas kājām, aiz atvieglojuma šņukstēdams, un viņš nopirks sievai to nolādēto māju, kuru viņa ir noskatījusi. Lai to panāktu, pietika ar pāris stundām, kuras viņa pavadīja ārpus mājas, likdama vīram pārciest visu šo elli.”

Neitans vēroja Džo mirdzošās acis, sārtos vaigus, kurus bija iekrāsojušas patiesas dusmas.

“Var gadīties, ka tev ir taisnība.” Neitans runāja klusi, pārsteigts par to, kā Džo spēja vienā mirklī pārslēgties no satraukuma uz nosodījumu. “Bet tu uzkrauj vainu sievietei un izsaki savus prātojumus par viņu, lai gan nemaz viņu nepazīsti.”

“Es pazinu citas tādas kā viņa. Mana māte, Džinija, vēl daudzi citi, kuri izdara to, ko uzskata par pareizāku, nenieka nebēdājot par sekām vai to, ko viņi ar savu rīcību nodara saviem tuvajiem. Man ir apriebušies cilvēki. Viņu egoisms, viņu nežēlīgā sevis mīlestība.”

Viņas balsī skanēja dziļas sāpes. Tās atbalsojās Neitana sirdī, liekot tai iesāpēties. Viņam viss jāizstāsta, Neitans nodomāja. Viņš nedrīkst joprojām izlikties, ka nekas nav noticis, nedrīkst atkal un atkal atlikt to malā, lai cik intensīvi viņš censtos sevi pārliecināt, ka tā viņiem abiem būs labāk.

Varbūt Sūzanas Pītersas pazušana ir zīme. Ja vien viņš ticētu tādām lietām. Lai arī kam viņš tic, lai arī ko viņš grib, gan jau viņam nāksies pastāstīt Džo visu, ko zina.

Vai viņa ir pietiekami stipra, lai spētu to noklausīties? Vai patiesība viņu salauzīs?

“Džo Elena, iesim iekšā!”

“Jā.” Džo salika rokas uz krūtīm, jo mākoņi aizslīdēja priekšā saulei, un vējš brīdinoši iegaudojās. “Kāpēc mēs, pie joda, stāvam šeit ārā, uztraucamies par svešinieci, kurai pietiek nekaunības likt savam vīram un draugiem pārdzīvot šo elli?”

“Tāpēc, ka viņa ir pazudusi, Džo.”

“Kurš gan nav?” viņa nomurmināja.

Lai paliek, Neitans brīdināja sevi, kādu citu dienu. Šī atzī-

šanās var pagaidīt, līdz atradīsies Sūzana Pītersa. Ja, izmantodams vēl vienu dienu, nozagdams vēl pāris stundu, pirms izposta viņu abu dzīvi, viņš izaicināja dievu dusmas, tad viņš bija gatavs par to samaksāt.

Cik gan augstāka šī cena var būt par to, kuru viņš jau bija samaksājis?

Kad viņš skaidri zinās, ka Džo ir pietiekami stipra, kad viņš ticēs, ka viņa to spēs pārciest, viņš pastāstīs Džo drausmīgo noslēpumu, kuru zina tikai viņš vien.

Anabella nebija aizbraukusi no Kaisles salas. Viņu nogalināja mežā uz rietumiem no Svētnīcas siltā vasaras naktī, zem balta pilnmēness. Deivids Deleinijs - tēvs, ko Neitans mīlēja, apbrīnoja, cienīja, - bija viņas slepkava.

Džo redzēja zibens šautru un trīsuļojošu lietus aizsegu tālu jūrā.

“Tuvojas vētra,” viņa sacīja.

“Es zinu.”

23

Pirmās lielās lietus lāses jau pakšķēdamas krita uz zemes, un Kērbija pielika soli. Meklētāju grupa, kurai viņa bija pievienojusies, taciņai sadaloties, izšķīrās. Viņa izvēlējās ceļu uz Svētnīcu, un nu viņa nodrebinājās, jo lietus lāses, krītot caur pārkarenajiem zariem un vīnstīgām, mērcēja viņas blūzi. Kad Kērbija sasniedza mežmalu, lietus jau lija aumaļām, vēja plosīts un pārsteidzoši auksts. Kērbija ieraudzīja Braienu - bez cepures, ar salīkušiem pleciem, viņš gāja pa ceļu no viņas pa kreisi.

Kērbija sagaidīja Braienu austrumu terases malā. Klusēdams viņš saņēma Kērbijas roku un vilka viņu sev līdzi uz stiklotās verandas pusi. Vienu mirkli viņi vienkārši stāvēja, ūdens pilēja uz grīdas, zibens šautras šķēla debesis, un pērkons atsaucās ar dobju ducināšanu.

“Nekādu jaunumu?” Kērbija pārlika mediķes somu no vienas rokas otrā.

“Nekā. Es tikko nāku no rietumu puses. Džifs kopā ar citiem aizgāja uz ziemeļiem.” Braiens saguris paberzēja seju ar plaukstām. “Izskatās, ka tas kļūst par ieradumu.”

“Nu jau pagājušas vairāk nekā divpadsmit stundas, kopš viņa redzēta pēdējo reizi.” Kērbija paraudzījās ārā spēcīgajā lietū. “Tas ir pārāk ilgi. Vajadzēs pārtraukt meklēšanu, kamēr pāriet vētra. Ak dievs, Braien, pēc tam mēs viņu atradīsim pamatīgi izmirkušu. Nekādas citas iespējas jau vairs nav. Nabaga vīrs!”

“Šobrīd mēs neko citu nevaram iesākt, vienīgi gaidīt. Bet tev vajadzētu pārģērbties sausā kreklā un iedzert kādu kafijas tasi.”

“Jā.” Kērbija atmeta slapjos matus no sejas. “Vajag gan. Un pa to laiku, kamēr es būšu pie tevis, apskatīšu tavu roku un pārsiešu to.”

“Tai nekas nekaiš.”

“To izlemšu es,” Kērbija, sekodama Braienam mājā, noteica, “pēc tam, kad būšu roku apskatījusi.”

“Dari, kā zini. Uzej augšā un sameklē kaut ko Džo skapī!” Māja šķita klusa un pamesta brāzmainajā lietū.

“Vai viņa ir mājās?”

“Cik man zināms, viņa arī ir kaut kur uz salas.” Braiens piegāja pie ledusskapja, izņēma no saldētavas pupiņu zupu, kuru bija pagatavojis pirms vairākām nedēļām. “Gan jau viņa kaut kur patversies, tāpat kā visi pārējie.”

Kad Kērbija pēc piecpadsmit minūtēm atgriezās, virtuvē smaržoja pēc kafijas un karstas zupas. Smaržas aizgaiņāja pēdējo saspringumu no viņas pleciem. Uz mirkli atslējusies pret durvīm, Kērbija vēroja Braienu darbā.

Kaut arī Braienu traucēja apsaitētā roka, viņš grieza akurātas šķēles no rupjmaizes klaipa, kuru, bez šaubām, pats bija izcepis. Slapjais krekls lipa pie viņa auguma, atklādams muskuļu un ribu līnijas. Kad viņš paraudzījās uz Kērbiju, viņa acu skatiens bija vēss, dūmakaini zils, un Kērbija notrīsēja. “Smaržo brīnišķīgi.”

“Es iedomājos, ka tu droši vien neko neesi ēdusi.”

“Nē, neesmu gan - tikai sastāvējušos dāņu sālāmi no rīta.” Kērbija pastiepa uz priekšu kreklu, kuru bija izņēmusi no

Braiena skapja. “Ņem uzvelc! Tev arī nevajadzētu stāvēt šeit slapjās drēbēs.”

“Paldies!” Braiens ievēroja, ka Kērbijai mugurā bija kāds no Džo drūmajiem krekliem. Tas nokarājās no viņas pleciem un lika Kērbijai izskatīties vēl smalkākai un trauslākai. “Tu tajā pavisam pazūdi.”

“Nu, Džo ir vairāk nekā sešas collas garāka par mani.” Kērbija sarauca uzacis, kad Braiens strauji norāva slapjo kreklu pāri galvai. Viņa āda bija mikla, brūni iedegusi un gluda. “Ak dievs, tu esi tik glīts, Braien!” Viņa iesmējās, bet Braiens savilka uzacis, acīm redzami juzdamies apjucis. “Es novērtēju tavu lielisko augumu divos līmeņos, kā ārste un kā sieviete. Labāk uzvelc kreklu, citādi es varu zaudēt savaldīšanos abās lomās.”

“Tas gan būtu interesanti.” Ļaudams kreklam izslīdēt no pirkstiem, viņš spēra soli uz Kērbijas pusi. “Kura loma būs pirmā?”

“Es nekad neļauju personiskajām simpātijām ietekmēt savu profesionālo darbību.” Kērbija pārvilka ar pirkstu pāri Braiena rokai, tad lejup līdz plaukstas pamatnei. “Tieši tāpēc es vispirms apskatīšu tavu ievainojumu.”

“Un pēc tam?” Pirms Kērbija paguva atbildēt, Braiens satvēra viņu pie elkoņiem un pacēla gaisā. Kad viņu mutes atradās vienā līmenī, Braiens pieliecās pie Kērbijas lūpām.

“Spēcīga ķermeņa augšdaļa.” Kērbija šķita tikai pavisam nedaudz aizelsusies, kad apvija kājas Braienam ap vidukli. “Pulss nedaudz paātrināts,” viņa murmināja, pārbaudīdama to pie kakla ar lūpām. “Tikai pavisam nedaudz par ātru.”

“Man ir jautājums, dakterīte Kērbija.” Braiens paslēpa seju viņas matos. Tie smaržoja pēc lietus un citroniem. “Šķiet, ka tas nepāriet. Patiesībā man liekas, ka šī slimība ir nedziedināma.” Kad Kērbija kļuva ļoti klusa un mierīga, Braiens pacēla viņu vēl augstāk, līdz varēja ieskatīties viņai acīs. “Ko tu gribi no manis, Kērbija?”

“Man likās, ka es zinu.” Viņas pirksti sūrstēja, klīstot pāri Braiena sejai. “Es par to vairs neesmu pārliecināta. Varbūt slimība, kura tevi piemeklējusi, ir lipīga. Vai tu jūti sāpes sirds rajonā?”

“Tāda sajūta, it kā tā tiktu spiesta.”

“Un viļņveida kustības vēderā?”

“Pēdējā laikā nemitīgi. Tad kas mums abiem kaiš, dakte-rīt?”

“Es vēl īsti skaidri nezinu, bet...” Kērbija aprāvās, jo noklaudzēja ārdurvis. Līdz virtuvei atskanēja skaļas balsis. Kērbija nopūtās un atspieda pieri pret Braiena plecu, kamēr viņš noslidināja Kērbiju zemē.

“Izklausās, ka Leksija ar Džifu atgriezušies.” Braiens nenolaida skatienu no Kērbijas. “Viņiem droši vien ir līdzi vēl kāds, un viņi tūdaļ meklēs kaut ko karstu ēdamu.”

“Tad es tev palīdzēšu uzmeistarot kādu zupu.”

“Es būtu ļoti pateicīgs.” Braiens pacēla katla vāku, izlaizdams tvaikus un smaržas gaisā. “Nāksies atlikt šo sarunu uz kādu citu reizi.”

“Jā gan.” Kērbija atvēra bufeti, lai izņemtu bļodiņas. “Kādu citu reizi.”

Džo no Neitana kotedžas lieveņa vēroja lietu un nemierīgi smēķēja. Kad viņi tikko pārnāca, Neitans bija mēģinājis ieslēgt televizoru, lai noklausītos laika ziņas. Kabelis jau bija atslēgts, tāpēc viņi iekārtojās pie radio. Atmosfēras traucējumi šņāca pa vidu diktora lasītajam laivu uzskaitījumam un brīdinājumiem par iespējamiem plūdiem.

Ja tādi laika apstākļi vēl ilgi turpināsies, var pārtrūkt strāvas padeve. Dīķi un upes noteikti pārplūdīs. Džo jau tagad redzēja, kā veidojas un padziļinās pamatīgas peļķes.

“Joprojām nekādu jaunumu.” Neitans piegāja pie viņas. “Daži meklētāji patvērušies Svētnīcā, lai nogaidītu vētras beigas.” Viņš uzklāja Džo uz pleciem dvieli. “Tu trīci. Varbūt labāk nāc iekšā?”

“Man patīk vērot.” Zibens pāršķēla debesis un atbalsojās kaut kur Džo augumā. “Tādās lietusgāzēs kā šī labāk nerādīties ārā, bet tās ir burvīgas, ja vēro no pareizā skatpunkta.” Džo dziļi ievilka elpu, kad debesis sāka gailēt balti mirdzošas. Ozona dvaka virmoja gaisā. “Kur ir tavs fotoaparāts? Es savējo atstāju mājās.”

“Guļamistabā. Es tev atnesīšu.”

Džo nepacietīgi nodzēsa cigaretes galu kādā salauztā gliemežvākā. Pārāk spēcīga enerģija, viņa nodomāja. Tā mutuļoja viņā, brāzās viņai pāri. Viņa raušus izrāva fotoaparātu Neita-nam no rokām, kad viņš to iznesa ārā.

“Kāda filma tev ir iekšā?”

“Četri simti,” Neitans klusi sacīja, vērodams, kā Džo ātri apskata fotoaparātu.

“Jauki. Tā ir gana jutīga. Es gribu jutīgu filmu.” Viņa pacēla aparātu, pavērsa to pret pielijušajiem kokiem, sūnām, kas vējā šūpojās. “Tā, tā,” Džo murmināja, tad nospieda slēdzi brīdī, kad nošķīla nākamā zibens šautra. “Vēl, es gribu vēl vienu.” Pērkons satricināja gaisu, kamēr viņa pārmainīja leņķi, pirksti viņai trīcēja tikpat stipri, it kā atrastos uz šautenes gaiļa.

“Man jānokāpj tur lejā, jānofotografē tas koks.”

“Nē.” Neitans noliecās, lai paceltu dvieli, kas bija nokritis Džo no pleciem. Jumts virs sliekšņa nebija pats drošākais patvērums. Viņi abi pamazām izmirka gluži slapji. “Tu tur neiesi. Tev nav ne jausmas, kur un kad var iespert zibens.”

“Tas vēl nav pats trakākais, vai ne? Nezinu. Man vienalga.” Džo atmeta galvu. Visu viņas augumu caurstrāvoja nemiers, tas bīstami atmirdzēja viņas acīs. “Es nezinu, ko es te daru kopā ar tevi, kad varu saņemt nākamo sitienu. Man liekas, ka man tas ir pilnīgi vienalga. Cik stipri tu man nodarīsi pāri, Neitan, un cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai ar to samierinātos? Un cik ilgi mēs vēl būsim kopā, pirms viens no mums izdarīs kaut ko nežēlīgu, neprātīgu vai muļķīgu?” Pirms Neitans paguva ko atbildēt, Džo satvēra saujā viņa matus un pievilka sev klāt viņa muti. “Man vienalga.” Džo iekodās viņa lūpā.

“Tev nedrīkst būt vienalga.” Nikns uz likteni, Neitans satvēra Džo seju savās plaukstās un atlieca viņu atpakaļ. Neita-na acis bija tikpat tumšas un trakojošas kā vētra, kas tricināja gaisu. “Es gribu, lai tu saproti, ka tad, kad es tev patiešām nodarīšu pāri, man nebūs citas izejas.”

“Man vienalga,” Džo atkārtoja, atkal pieplakdama pie Neitana lūpām. “Es tagad gribu. Tūdaļ pat. Es gribu tevi. Es negribu domāt, es negribu, lai kāds no mums domātu. Es gribu just.”

Neitana prāts jau bija aizmiglojies, kad viņi ieklupa kotedžā. Kamēr Neitans rāva nost Džo kreklu, viņa smiedamās un vaidēdama nometa fotoaparātu.

“Ātri,” viņa čukstēja. “Es joprojām gribu ātri.”

Neitans kopā ar Džo novēlās uz grīdas, un fotoaparāts viegli lēkāja pa paklāju, kamēr viņi abi atbrīvojās no drēbēm un kurpēm. Džo rokas sapinās viņas kreklā, kad Neitans jau ieslīdēja viņā. Viņa centās tikt vaļā no krekla, piepeši pati sev šķizdama bezpalīdzīga un sasaistīta, līdz ar to izjuzdama vēl dziļāku satraukumu. Un tad viņa bija brīva, viņas pirksti iecir-tās Neitana gurnos, lūgdamies, lai viņš iet dziļāk, spēcīgāk.

Neitans nespēja apstāties, viņš ļāva ātrumam, svelmei un tuvības alkām vadīt viņus abus. Džo vēlmes bija neprātīgas, savukārt Neitans juta izmisīgu kaisli. Iegūt viņu, paņemt viņu, paturēt viņu. Vēl vienu dienu, vēl vienu stundu. Neskaitāmus mūžus.

Ja sods par tēva grēkiem bija iemīlēšanās, tik neprātīga iemīlēšanās un zaudējums, tad viņš izmantos ikvienu mirkli, ko varēs nozagt liktenim, pirms saņems atmaksu.

Džo iekliedzās pateicības pilnā atvieglojumā, kad viņas ķermeni satricināja orgasms. Neitana loceklis, mežonīgi ietriecies viņā, palika tur. Viņa elpa plūda pavisam saraustīti, un viņš atliecās, lai paraudzītos uz Džo.

“Vai to tu gribēji?”

“Jā.”

“Ātri un nežēlīgi.”

“Jā.”

Neitans savilka roku dūrē. Tieši to viņš bija sniedzis.

“Vai tu domā, ka ar to viss beigsies?”

Džo uz mirkli aizvēra acis, tad piespieda sevi atkal tās atvērt.

“Nē.”

“Jauki.” Viņš atlaida plaukstu un noglāstīja ar to Džo matus. Vēl viens nozagts mirklis, viņš nodomāja, kad Džo atvēra acis un viņu skatieni sastapās.

“Es negribētu ar tevi strīdēties, kad joprojām gribu tevi. Dod man vēl, Džo Elena!” Viņa mute nolaidās pār Džo lūpām kā kaitinot. “Neliec man ņemt!”

Džo pacēla rokas un apvija tās Neitanam ap kaklu.

“Es baidos no tevis.”

“Zinu. Bet tik un tā dod man vēl! Izmanto izdevību!”

Viņa lūpas joprojām maigi skāra Džo muti, gaidot, kad Džo atsauksies, kad pieprasīs vēl. Viņš gribēja vēl, daudz, daudz vairāk nekā šo rupjo atvieglojumu, ko viņi viens otram bija snieguši. Vairāk nekā dzīvniecisku sakaru asiņu atvēsināšanai. Kad Džo izdvesa viņa vārdu, Neitans saprata, ka tas ir sākums.

Džo mute kļuva arvien alkaināka, rokas sāka klejot pār Neitana augumu. Jauns iekāres vilnis strauji uzplauka viņā, it kā tas nekad nebūtu ticis apmierināts. Viņa kāroja izbaudīt Neitana ādu, viņas lūpas slīdēja pāri Neitana sejai un kaklam. Atzinīgi murminādama, viņa vēlās līdz ar Neitanu, līdz atradās virs viņa, ieguvusi brīvību darīt tā, kā pati vēlējās.

Vējš gaudoja, šūpodams verandas durvis. Māja drebēja. Pilnīgā pretstatā visam, kas notika dabā, viņi kustējās lēni, gandrīz gurdeni. Pieskārieni un izgaršošana, nopūtas un klusa murmināšana. Džo šķita apmaldījusies šajā vieglajā ritmā, ķermeņu kustībā, saskaņotajā ritmā. Viņai likās, ka viņa peld pāri Neitanam, pēdu pēc pēdas, liekot notrīsēt katram muskulim.

Neitans atlieca viņu atpakaļ, piecēla sēdus uz sevis. Viņiem abiem bija nepieciešams maigums, lai mazinātu jau pārciestās sāpes. Tās sāpes, kuras vēl tikai nāks.

Viņu skatieni bija kā piekalti vienam pie otra, kamēr Neitans pieskārās ar lūpām Džo mutei, skūpstīja viņu dziļi, arvien dziļāk, lai siltums no skūpsta klātos pāri viņas augumam. Džo caurstrāvoja skūpsta intimitāte. Viņa būtu varējusi pretoties, viņa pat pacēla roku, it kā gribēdama to darīt. Bet viņas locekļi atslāba, un viņa apmaldījās. Viņa sniedza Neitanam sevi vēl un vēl.

Viņš gribēja padošanos, viņu abu padošanos. Viņa un viņas. Pakļaušanos. Maigi, mitri skūpsti piepildīja viņu vēlmes, laiski tuvinot viņus abus baudai. Kad viņš apskāva Džo, no viņas mutes atskanēja kluss vaids, kas pārauga baudpilnās elsās. Neitans lēnām cēla viņu uz augšu, lai orgasms būtu garš un vienmērīgs.

“Vēl,” viņa nomurmināja. “Tieši tā. Vēlreiz.”

Bauda ielija viņas augumā, slānis pēc slāņa, reibinot viņu gluži kā vīns. Trīsēdama viņa sakustējās, slīdēja uz leju, līdz viņas augums atradās virs Neitana, bet Neitana sirds pukstēja zem viņas lūpām.

“Man patīk tas, ko tu dari ar mani.” Viņa slīdēja arvien zemāk, klādama ar viegliem skūpstiem Neitana vēderu. “Es gribu zināt, vai protu to pašu izdarīt ar tevi.”

Neitana āda notrīsēja, kad viņa sakļāva karstās, devīgās lūpas pār viņu. Neprātīgā baudā aizmiglojās skatiens, un dunoņa galvā apslāpēja lietus šalkas. Džo nesa viņu uz kaisles virsotnēm, kur viņš tikai ar pašiem pirkstu galiem tikko turējās uz saprāta un kontroles robežām. Viņa pacēlās pāri Neita-nam, viņas augums mirdzēja apslāpētajā gaismā. Viņa noslīga pār Neitanu, paņēma viņu sevī, atliecās atpakaļ, paņēma viņu vēl dziļāk. Viņas rokas paslējās uz augšu, kā triumfēdama viņa tās salika aiz galvas. Viņu skatieni sastapās, Džo cieši ielūkojās Neitana pelēko acu dzelmē un sāka kustēties.

Džo galva atslīga atpakaļ, viņas augums izliecās kā bulta un muskuļi sakļāvās ap Neitanu, kad viņa tiecās uz baudas virsotnēm. Un, lai gan sirds jau pagura, prāts aptumšojās, tomēr viņa alkatīgi rāvās vēl tālāk uz priekšu. Viņa to nespēja izturēt, nespēja apstāties. Viņas ķermenis kustējās uz priekšu un atpakaļ, tiekdamies izbaudīt arvien jaunu kaisli.

Sviedri izspiedās uz Džo ādas. Kad Neitans paņēma mutē Džo krūtsgalu, viņš sajuta sāls garšu un svelmi. Viņa atkal nāca, iekliegdamās pārsteigumā, kas robežojās ar izmisumu. Cieši turēdamies pie Džo, Neitans kopā ar viņu pacēlās spārnos.

Plaušas svila, kakls bija izkaltis gluži sauss. Džo mēģināja norīt, tad padevās un ļāva galvai noslīgt uz Neitana pleca. Kad ausīs pārstāja zvanīt, Džo dzirdēja klusumu.

“Lietus ir beidzies.”

Smiedamās Džo tik tikko ievilka elpu.

“Mums būs stipri vien jānopūlas, lai izskaidrotu, kādā veidā paklājs tā apdedzis.” Izbaudīdama patīkamo sajūtu, viņa pārvilka ar plaukstu pāri Neitana mitrajai mugurai. “Man gribas izdzert veselu galonu ūdens.”

“Es atnesīšu.”

“Labi, es tepat pagaidīšu.”

“Lai gan man negribas to atzīt, man liekas, ka es tomēr pagaidām vēl nebūšu tik stiprs, lai uz muguras aizstieptu tevi līdz izlietnei.” Neitans pabīdīja Džo un plati pasmaidīja, redzot, kā viņa gluži ļengana noveļas uz paklāja.

Viņš piecēlās, lai ielietu glāzē ūdeni, tad apstājās un paraudzījās uz Džo. Viņas āda bija sārta, mati izspūrušā, sarkanā mākonī vijās ap seju. Viņas lūpas bija mīkstas, joprojām uztūkušas un viegli savilktas apmierinājuma grimasē. Neitans impulsīvi nolika glāzi un pacēla fotoaparātu.

Džo acis acumirklī atsprāga vaļā, kad viņa izdzirdēja klikšķi. Viņa iekliedzās un instinktīvi sakrustoja rokas uz krūtīm.

“Pie velna, ko tu dari?”

Zogu mirkļus, Neitans nodomāja. Viņam tie būs vajadzīgi.

“Ak Jēzus, tu izskaties lieliski!” Viņš noliecās un vēlreiz nospieda slēdzi, bet Džo acis iepletās.

“Izbeidz! Vai tu esi galīgi sajucis? Es esmu kaila.”

“Tu izskaties pasakaina. Saburzīta, nosarkusi un tikko izdrāzta. Neslēpies! Tev ir skaistas krūtis.”

“Neitan!” Viņa vēl ciešāk sakļāva rokas. “Noliec fotoaparātu!”

“Kāpēc?” Viņš nolaida lejā aparātu, bet turpināja smaidīt. “Tu pati varēsi tās attīstīt. Kurš tad redzēs? Nav nekā cita tik mākslinieciska un vizuāli pārsteidzoša kā akta studijas.”

“Jauki.” Stratēģiski saliekusi vienu roku, viņa pastiepa otru pretī Neitanam. “Ļauj man nofotografēt tevi!”

“Protams.” Viņš turēja fotoaparātu un uzjautrinājās, ievērojis, kā viņa pārsteigumā sarauc pieri.

“Tevi tas nemaz nemulsina?”

“Nē.”

Džo, pieliekusi galvu, skatījās uz fotoaparātu Neitana rokās.

“Es gribu šo filmiņu.”

“Nu, es jau arī nemaz nebiju iecerējis to nest uz fotodarbnīcu, mīļā.” Neitans paskatījās uz leju un pārbaudīja, cik kadru vēl atlicis. “Vēl ir tikai viens kadrs. Ļauj, es to izfoto-grafēšu! Tikai tavu seju.”

“Tikai manu seju,” Džo piekrita un brīvi uzsmaidīja Nei-tanam. “Tā, bet tagad es gribu šo filmiņu.”

“Labi.” Viņš strauji nospieda fotoaparāta slēdzi brīdī, kad Džo nolaida roku.

“Nolādēts, tu teici, ka filma beigusies.”

“Es meloju.” Locīdamies smieklos, Neitans piecēlās un nolika fotoaparātu uz galda. “Bet tagad tā patiešām ir beigusies. Es gribēšu redzēt negatīvus, lai varētu izvēlēties, kuras fotogrāfijas es gribu.”

“Ja tu iedomājies, ka es grasos attīstīt šo filmu, tad tu rūgti maldies.” Džo piecēlās un satvēra aparātu.

“Vētras attēli, kurus tu pati fotografēji, arī ir šajā filmā.” Neitans to pateica ar vieglu smaidu, kas kļuva arvien platāks, kad viņš ieraudzīja, kā Džo plosa neprātīga vēlme izraut filmu un iznīcināt to un vajadzība saglabāt pašai savus uzfilmētos kadrus.

“Tas bija ļoti zemiski, Neitan.”

“Man jau tā likās. Nevelc to!” viņš uzsauca, kad Džo noliecās, lai paceltu savu kreklu. “Tas joprojām ir mitrs. Es tev atnesīšu sausu.”

“Paldies!” Viņa noskatījās, kā Neitans aiziet uz guļamistabu, un savilka lūpas, redzot viņa spēcīgos muskuļus. Nākamajā reizē, viņa nolēma, vilkdama kājās bikses, viņa raudzīsies, lai pie rokas būtu pašas fotoaparāts.

Cieši apņēmusies, ka būs tieši tā, Džo izņēma filmiņu un iebāza to bikšu aizmugurējā kabatā.

Atgriezies istabā, Neitans pasvieda viņai T kreklu, tad aizpogāja sausos džinsus, kurus pats bija uzvilcis.

“Es iešu uz Svētnīcu kopā ar tevi. Paskatīsimies, kā tur viss sokas.”

“Labi. Meklētāju grupas droši vien atkal jau dosies ceļā.” Džo izlaida pirkstus caur matiem, lai kaut nedaudz atmudžinātu tos. “Ārā pēc vētras noteikti valda pamatīga postaža. Es gan ieteiktu tev uzvilkt zābakus.”

Neitans paskatījās uz Džo pašas olīvzaļajām sporta kurpēm.

“Tev taču nav kājās zābaki.”

“Es vilktu, ja vien man tie šeit būtu.”

“Tad nošķiedīsimies abi.” Viņš saņēma Džo roku un vēroja, kā viņas acis iedzirkstas pārsteigumā, kad viņš paceļ to sev pie lūpām un noskūpsta pirkstu kauliņus. “Un pēc tam es šovakar tevi aizvedīšu vakariņās.”

“Aizvedīsi vakariņās?”

“Nu labi, ievedīšu vakariņās. Mēs sēdēsim ēdamzālē, lasīsim ēdienkarti, pasūtīsim vīnu. Man ir stāstīts, ka cilvēki tā vienmēr dara.”

“Tas ir muļķīgi. Es tur dzīvoju.”

“Bet es ne. Es gribu paēst vakariņas kopā ar tevi. Es gribu, lai mēs sēdētu viens otram pretī pie galda, lai starp mums degtu sveces, lai mēs sarunātos savā starpā. Vietā, kur citi izliekas, ka neskatās uz mums, bet īstenībā visi prāto, cik mēs esam glīts pāris.” Viņš pacēla no kafijas galdiņa cepuri ar nagu un uzlika to Džo galvā. “Un es varēšu visu maltītes laiku raudzīties uz tevi un domāt par to, kā mēs atkal mīlēsimies. To sauc par romantiku.”

“Man nepadodas romantika.”

“Tu tieši to pašu teici par seksu. Tu kļūdījies.” Neitans saņēma Džo roku un veda viņu uz durvju pusi. “Paskatīsimies, kā mums tas izdosies. Varbūt Braiens izceps kādu augļu pīrāgu.”

“Ļaudis uzskatīs, ka es uzvedos dīvaini, sēdēdama pie galdiņa viesnīcā.” Džo negribot iesmējās.

“Vismaz viņiem būs kaut kas, par ko parunāt.” Tiklīdz viņi sasniedza kāpņu apakšu, abiem sāka slīdēt kājas uz izmirkušās takas.

Karstums jau atkal atgriezās, no zemes cēlās tvaiki, gaiss sabiezēja. Mežs izskatījās nobriedis, auglīgs un tumši zaļš. No lapām plakšķēdamas pilēja ūdens lāses, liedamas atvēsinošu dušu pār abu gājēju galvām, kad viņi pagriezās uz upes pusi.

“Viss pamatīgi sakults,” Džo secināja. “Ūdenslīmenis cēlies, un straume trako. Var gadīties, ka upe iziet no krastiem, bet diezin vai tā šeit nodarīs kādus postījumus.” Viņa nogāja no takas, lai pieietu tuvāk ūdenim, un filozofiskā mierā pieņēma sabojātos apavus, jo līdz pat potītei iegrima dubļos. “Droši vien tētis gribēs paskatīties, bet te nekas daudz nav darāms. Nometnē droši vien ir trakāk. Lai gan pludmalei

nekādi postījumi nevarētu būt nodarīti. Vējš nebija tik spēcīgs, lai izpostītu kāpas. Pēc vētras mums būs pamatīga izskaloto gliemežvāku raža.”

“Izklausās, ka tu esi sava tēva cienīga meita.”

Džo satraukta paraudzījās pār plecu.

“Nē. Es reti prātoju par to, kas šeit notiek. Vētru periodā varbūt pievēršu lielāku uzmanību laika ziņām šajā apvidū, bet tik spēcīgas vētras mūs nebija piemeklējušas jau gadiem ilgi.” “Džo Elena, tu mīli šo vietu. Tev nevajadzētu kaunēties to atzīt.”

“Tā nav manas dzīves centrs.”

“Nē, bet sala tev ir pietiekami svarīga.” Neitans pievirzījās Džo tuvāk. “Tev var būt svarīgas daudzas lietas, daudzi cilvēki, bet tas nenozīmē, ka viņi pakļauj tevi. Tu man esi ļoti svarīga.”

Trauksmes zvans ieskanējās Džo ausīs, un viņa steidzīgi atkāpās.

“Neitan...” Viņa tik tikko nepakrita, jo kāja iegrima zemē. “Tu atkal attapsies upē.” Neitans cieši satvēra viņu aiz rokas. “Pēc tam tu apvainosi mani, ka es tevi atkal esmu iegrūdis. Es to nedaru. Es tevi negrūžu, Džo Elena. Bet es nejutīšos vainīgs, ja tu paslīdēsi.”

“Man patīk stabili stāvēt pašai uz savām kājām un zināt, kur es nonākšu, pirms speru soli uz jaunas takas.”

“Dažreiz vajag izmēģināt jaunus ceļus. Arī man šī ir neapgūta teritorija.”

“Tā nav taisnība. Tu esi bijis precējies, tu...”

“Viņa nebija tu,” Neitans klusi noliedza, un Džo nomierinājās viņa apskāvienos. “Es nekad ar viņu kopā nejutos tā, kā jūtos ar tevi šajā pašā brīdī. Viņa uz mani nekad neskatījās tā, kā manī raugies tu. Un es nekad viņu negribēju tik stipri, kā gribu tevi. Tieši tas jau nebija pareizi. Es to nezināju, es nesapratu, cik liela ir mana vaina, līdz atkal ieraudzīju tevi.”

“Tu pārāk strauji virzies uz priekšu.”

“Tad turies man līdzi! Un, nolādēts, Džo Elena,” viņš nepacietīgi nopūtās, atgāzdams Džo galvu, “kaut mazliet padodies!”

Džo izjuta nepacietību, kad Neitana mute pieplaka pie

viņas lūpām, un vajadzību, kas sniedzās daudz dziļāk, nekā viņa to gribēja atzīt. Ass panikas uzliesmojums viņā cīnījās ar apmierinājuma trīsām. Un dzīslās ieplūda silta cerība.

“Varbūt tu nemaz nespied mani.” Viņa nepretojās, kad Neitans pievilka viņu sev vēl tuvāk. “Bet man ir tāda sajūta, it kā es slīktu.” Viņa atspieda galvu pret Neitana plecu, cenzdamās atgūt domas skaidrību. “Viena daļa no manis grib, lai tas notiktu, bet otra daļa cīnās, lai atkal uzpeldētu virspusē. Es nezinu, kā būtu labāk, labāk man vai labāk tev.”

Viņam bija vajadzīgs šis sīkais cerību stariņš, klusais čuksts sirdī, kurš solīja, ja Džo viņu mīlēs pietiekami stipri, ja viņi viens otru mīlēs pietiekami spēcīgi, varbūt viņiem izdosies pārdzīvot to, kas bija noticis. Un to, kas vēl notiks.

“Kāpēc tu nedomā par to, kā tu būsi laimīgāka? Kāpēc tu pūlies izprātot, kas ir labāk?”

Tas izklausījās tik vienkārši, ka Džo pasmaidīja. Viņa raudzījās upes plūdumā un prātoja, vai tiešām pienācis laiks mesties iekšā. Tad jau redzēs, kurp straume viņu aiznesīs. Viņa gandrīz vai iztēlē skatīja pati sevi ļaujamies šai straumei. Redzēja, kā viņa peld tai līdzi.

Paslīdējusi zem ūdens, izmisīgi raudzīdamās uz augšu. Straumes nesta projām no gaisa un gaismas.

Viņai pār lūpām izlauzās kliedziens, un viņa noslīga uz ceļiem, pirms Neitans paguva viņu noturēt.

“Džo, dieva dēļ!”

“Ūdenī... Ūdenī...” Viņa aizlika mutei priekšā roku, lai apslāpētu briestošo histēriju. “Vai tā ir mamma? Vai tā ir mana mamma - tur, ūdenī?”

“Izbeidz!” Neitans nometās viņai līdzās, aiz pleciem pievilkdams viņu sev klāt, līdz viņas seja bija pavisam tuvu viņam. “Paskaties uz mani! Es gribu, lai tu izbeidz! Es neļaušu tev atkal sabrukt. Es neļaušu tam notikt, tāpēc paskaties uz mani un savaldies.”

“Es redzēju...” Džo iekampa gaisu. “Ūdenī, es redzēju, - es jūku prātā, Neitan. Es nespēju to pārdzīvot.”

“Vari gan.” Neitans izmisīgi kļāva viņu sev klāt. “Tu vari turēties pie manis. Turies pie manis!” Juzdams, kā Džo notrīs, arī viņš īgni paraudzījās uz ūdens virsmu.

Un ieraudzīja bālo spoku, kas lūkojās augšā viņam pretī.

“Ak Jēzus!” Neitans konvulsīvi sakļāva rokas ap Džo augumu. Tad viņš atgrūda viņu atpakaļ un, par spīti briesmām, ieslīdēja pārpildītajā upē. “Viņa ir te!” Neitans sauca, ķerdamies pie slīkones rokas, lai pats noturētos pretī straumei. “Palīdzi man viņu izvilkt!”

“Ko?”

“Tu nejūc prātā.” Elsodams no piepūles, Neitans pastiepa brīvo roku un satvēra matus. “Te viņa ir. Palīdzi man viņu izvilkt!”

“Ak mans dievs!” Ne mirkli nevilcinādamās, Džo metās pie upes krasta, pūlēdamās iecirst papēžus slidenajā pamatā. “Padod man roku, Neitan! Mēģini turēties pie viņas, bet es centīšos tevi izvilkt. Vai viņa ir dzīva? Vai viņa elpo?”

Neitans beidzot bija aplūkojis savu atradumu tuvāk, skaidrāk. Un viņam vēderā viss sagriezās šausmās un žēlumā. Upe sievieti nebija saudzējusi.

“Nē.” Viņš runāja dobjā balsī, ķerdamies ciešāk pie slīkones rokas. Viņš paskatījās uz Džo. “Nē, viņa nav dzīva. Es turēšos šeit, raudzīšos, lai straume viņu neaiznes lejā pa upi. Skrien uz Svētnīcu pēc palīdzības!”

Džo bija mierīga, ar vēsu prātu un mierīga.

“Mēs viņu izvilksim abi kopā,” viņa apņēmīgi noteica un pastiepa roku pretī Neitanam.

24

Izrādījās, ka tas ir nepatīkams un šaušalīgs uzdevums. Mēģinādams atbrīvot Sūzanas Pītersas matus no asajiem zariem, kuros bija ieķēries viņas ķermenis, Neitans veselas divas reizes pats zaudēja atbalsta punktu. Viņš paslīdēja zem ūdens, cenzdamies nedomāt par slīkones rokām, kuras ietriecās viņam vēderā. Neitans dzirdēja, kā Džo viņu sauc, viņš koncentrēja domas uz izmisuma pilno mieru viņas balsī, un viņi abi kopā turpināja cīņu, lai atņemtu upei to, kas vēl bija palicis pāri no Sūzanas.

Nelikdamās ne zinis par nelabumu, Džo slīdēja arvien tālāk pāri krasta kraujai. Ūdens skalojās un plūda pār viņas zodu, kad viņai beidzot izdevās pabāzt rokas zem nedzīvā ķermeņa. Viņas elpa kļuva saraustīta un sekla brīdī, kad viņa atradās aci pret aci ar nāvi.

Džo saprata, ka apziņā ir noklikšķējis objektīva atvērums, notverot šaušalīgo tēlu un ierakstot to viņas smadzenēs. Tas uz mūžiem bija kļuvis par viņas apziņas daļu.

Tad viņa vilka - pūzdama, elsdama, ar ceļgaliem un pēdām atsperdamās pret izmirkušo zemi. Viņa paripināja smago ķermeni, nespēdama uz to pat skatīties. Viņa pastiepa rokas, juta, kā Neitans tās satver, paslīd, tad atkal pieķeras ciešāk. Kad Neitans bija līdz krūtīm izvilkts no upes un pats locījās ārā no upes ūdeņiem, Džo paripoja nost no krasta un vēma.

“Ej atpakaļ uz kotedžu!” Neitanu mocīja mežonīga klepus lēkme, viņš spļaudījās, lai atbrīvotos no upes un nāves garšas mutē.

“Ar mani viss būs kārtībā.” Džo šūpojās uz papēžiem un juta, kā pirmās karstās asaras sāk plūst pār viņas ledaini aukstajiem vaigiem. “Tikai vienu mirkli. Ar mani viss būs labi.”

Džo seja bija tieši tikpat bāla kā tā, kuru viņi tikko izvilka no upes, un viņa trīcēja tik nevaldāmi, ka Neitans mazliet brīnījās, kāpēc nedzird Džo kaulu grabēšanu.

“Ej atpakaļ uz kotedžu! Tev jāuzvelk sausas drēbes.” Viņš saņēma Džo plaukstu. “Piezvani uz Svētnīcu, lai kāds nāk mums palīgā! Mēs viņu tā nevaram atstāt, Džo.”

“Jā. Jā, tev ir taisnība.” Pūlēdamās atgūt aukstasinību, Džo pagrieza galvu. Ķermenis izskatījās pelēki stiklains un uzpūties, mati - tumši, blāvi un pielipuši ar netīrumiem. Taču reiz tā bija sieviete. “Es atnesīšu kaut ko, ar ko viņu apklāt. Atnesīšu kādu segu.”

“Vai tu viena tiksi galā?”

Džo pamāja un, lai gan viņa jutās galīgi iztukšota un biedējoši trausla, tomēr piespieda sevi piecelties kājās. Viņa paraudzījās lejup uz Neitanu. Neitana seja bija bāla un netīra, acis ūdenī apsarkušas. Viņa atcerējās, kā Neitans bija meties trakojošā upē, ne mirkli nešaubīdamies, nedomādams ne par ko citu kā vien to, kas šajā brīdī jādara.

“Neitan!”

Neitans ar plaukstas malu notrausa dubļus no sava zoda un pamāja Džo.

“Jā?”

“Nekas,” viņa nomurmināja. “Vēlāk.”

Viņš nogaidīja, kamēr Džo soļu skaņas attālinājās, nogaidīja, kamēr nekas cits vairs nebija dzirdams, vienīgi upes dārdoņa un viņa paša neprātīgie sirdspuksti. Tad viņš tuvojās ķermenim, piespieda sevi pagriezt to, ieskatīties. Reiz šī sieviete bija glīta - to Neitans zināja. Viņa vairs nekad nebūs glīta. Sakodis zobus, viņš pieskārās slīkonei, palieca viņas galvu uz vienu pusi, līdz skaidri redzēja, līdz varēja justies drošs un pārliecināts.

Pāri kaklam stiepās zilmelni sarkanas švīkas. Neitans atrāva roku, pievilka ceļgalus sev klāt un iespieda seju džinsu netīrajā audumā.

Ak Jēzus, Jēzus! Kas gan šeit notiek?

Bailes guva virsroku pār sērām, tās bija vēl asākas par vainas apziņu. Un, kad visas šīs sajūtas saplūda vienā, dvēsele asiņoja.

Tomēr līdz tam brīdim, kad atgriezās Džo, viņš jau bija saņēmis sevi rokās. Džo nebija pārģērbusies, taču viņš neko nepārmeta, tikai palīdzēja viņai uzklāt biezo, dzelteno segu nedzīvajam ķermenim.

“Tūlīt ieradīsies papildspēki.” Džo pārvilka pirkstus pār Neitana lūpām. “Braiens un Kērbija. Braiens atsaucās, kad es zvanīju, es viņam pastāstīju... pastāstīju viņam. Viņš teica, ka atvedīšot līdzi arī Kērbiju, ārsti, bet nevienam neko neteikšot, iekams...” Džo aprāvās pusvārdā, bezpalīdzīgi raudzīdamās tālumā starp kokiem. “Kāpēc viņa nākusi šurp, Neitan? Dieva dēļ, kā viņa tikusi upē? Varbūt viņa tumsā paklupa, sasita galvu. Tas ir briesmīgi. Es biju sagatavojusies tam, ka mēs varam atrast viņu noslīkušu, izskalotu krastā. Nezinu, kāpēc, bet šāda nāve man šķiet vēl drausmīgāka.”

Tikai dažus jardus no viņa durvju priekšas - tas bija vienīgais, par ko Neitans spēja domāt. Tikai dažus jardus no vietas, kur viņš tikko mīlējās ar Džo. Kur viņš izaicināja dievus, Neitans smagi nodrebinājās, to iedomādamies.

Vai ķermeni šurp atnesusi upe vai arī to kāds šeit iemetis upē, tik tuvu pie viņa mājas, ka skaidrā pēcpusdienā viņš to būtu varējis redzēt pa savas virtuves logu?

Džo ielika savu plaukstu Neitana saujā, uztraukta secinādama, ka tā joprojām ir auksta un tikpat nedzīva kā ķermenis, kurš gulēja upes krastā.

“Tu esi izmircis un nosalis. Ej un uzvelc kaut ko sausu! Es viņus pagaidīšu.”

“Es neiešu prom. Es tevi neatstāšu. Arī viņu ne.”

Domādama par siltumu un patvērumu, Džo apvija rokas Neitanam ap vidukli.

“Tas bija pats cilvēciskākais un drosmīgākais solis, kādu es jebkad esmu pieredzējusi.” Viņa piespieda lūpas Neitanam pie kakla, gribēdama sajust viņa atdevi, sajust atbildes reakciju. “Tu meties upē, lai izvilktu viņu. Tu taču varēji viņu atstāt turpat, kur mēs viņu atradām, bet tu meties upē. Citiem varbūt nemaz neliktos svarīgi viņu izvilkt no ūdens.”

“Tas bija svarīgi.”

“Tev. Tu esi labs cilvēks, Neitan. Es nekad neaizmirsīšu, ko tu izdarīji.”

Viņš cieši aizvēra acis, tad atrāvās no Džo, nepieskardamies viņai.

“Viņi jau nāk,” viņš apņēmīgi sacīja. Tiklīdz viņš pagriezās, Braiens un Kērbija jau steidzās lejup pa taku.

Kērbija uzmeta ašu skatienu Džo un Neitanam.

“Ejiet iekšā, ieejiet karstā dušā! Es pēc mirkļa apskatīšu arī jūs.” Viņa pagāja abiem garām un nometās ceļos pie segas.

Džo stāvēja, kur stāvējusi.

“Tā noteikti ir Pītersa kundze. Viņa bija aizķērusies aiz tā zara. Acīmredzot viņa pagājušajā naktī iekritusi ūdenī un vētra viņu atnesusi lejup pa upi.”

Džo stāvēja pavisam mierīga, atkal saņēma Neitana roku un raudzījās, kā Braiens nometas ceļos līdzās Kērbijai. Braiens drūmi pamāja, kad Kērbija atlocīja segu no slīkones sejas.

“Tā ir viņa. Viņa ar vīru pāris reižu nāca uz ēdamzāli. Nolādēts!” Viņš notupās uz papēžiem un apklāja ar plaukstām seju. “Iešu sameklēšu viņas vīru. Mums viņa jānogādā kaut kur citur - uz kādu mazliet labāku vietu par šo.”

“Nē, viņu nedrīkst kustināt.” Kērbija ar piepūli izmocīja šos vārdus, pūlēdamās apspiest pati savus straujos sirdspukstus. “Tev jāizsauc policija un jāsaka, lai viņi pasteidzas. Es neticu, ka viņa ir noslīkusi.” Viņa maigi pacēla slīkones zodu, atklājot brūces uz kakla. “Izskatās, ka viņa ir nožņaugta. Viņa ir nogalināta.”

“Kā tas var būt? Kā tas varēja notikt?” Leksija saritinājusies sēdēja dīvāna stūrī ģimenes viesistabā. Viņa bija cieši saņēmusi rokas, lai noturētos un nesāktu grauzt nagus. “Uz Kaisles salas nemēdz nogalināt cilvēkus. Tā nemēdz notikt. Kērbija droši vien kļūdījās.”

“Drīz mēs to noskaidrosim.” Keita ieslēdza griestu ventilatoru, lai mēģinātu izkliedēt smago gaisu. “Policija mums to pateiks. Katrā ziņā nabaga sieviete ir pagalam, un viņas vīrs... Džo Elena, izbeidz klīst šurpu turpu un apsēdies beidzot, izdzer savu brendiju! Tu būsi pamatīgi saaukstējusies.”

“Es nevaru nosēdēt uz vietas.” Džo turpināja soļot no loga pie loga, lai gan viņa nevarētu pateikt, ko īsti meklē.

“Kaut tu beidzot apsēstos!” Leksija žēlabainā balsī ierunājās. “Tu mani novedīsi līdz ārprātam. Kaut Džifs būtu šeit! Es nesaprotu, kāpēc viņam jābūt tur, kopā ar pārējiem, nevis šeit, pie manis.”

“Ak, kaut uz piecām minūtēm izbeidz gaudot!” Džo nošņācās. “Pārmaiņas pēc paturi pati savu rociņu.”

“Izbeidziet! Neiedomājieties atkal sākt!” Keita pasvieda rokas gaisā. “Es to šajā brīdī neizturēšu.”

“Bet es nespēju izturēt šo gaidīšanu. Es eju atpakaļ uz upi.” Džo devās uz durvju pusi. “Man jāredz, kas tur notiek. Man kaut kas jādara.”

“Džo! Neej viena ārā!” Keita piespieda roku sev pie galvas. “Es jau tā esmu noraizējusies līdz ārprātam. Lūdzu, neej ārā un vēl uz turieni viena pati!”

Pamanījusi, ka Keita piepeši izskatās pavisam veca un sagumusi, Džo pārdomāja.

“Tev taisnība. Nevienam no mums nevajadzētu tagad iet ārā. Mēs tikai maisīsimies pa kājām. Apsēdies, Keita! Nāc nu!” Viņa saņēma Keitas roku un aizveda un apsēdināja viņu uz dīvāna blakus Leksijai. “Pasēdi un iedzer brendiju! Tu esi galīgi nomocījusies.”

“Es atnesīšu viņai brendiju,” Leksija piedāvāja.

“Iedod viņai manu glāzi,” Džo uzsauca Leksijai, kas jau cēlās kājās. “Es negribu.”

“Ja rūpes par mani spēs atturēt jūs abas no klupšanas otrai matos, tad droši rosieties un rūpējieties!” Keita paņēma brendiju, ko Leksija viņai piedāvāja, un vārgi pasmaidīja. “Vajadzētu uzvārīt svaigu kafiju uz to brīdi, kad viņi pārnāks. Nezinu, kad Braiens pēdējo reizi pagatavoja.”

“Es parūpēšos par to.” Leksija noliecās uz priekšu un noskūpstīja Keitu uz vaiga. “Neuztraucies!” Bet, atliekusies taisna, viņa ieraudzīja durvīs nostājušos Džifu.

“Viņi nāk šurp. Viņi grib runāt ar Džo.”

“Lai notiek!” Džo pateicībā sakļāva plaukstu pār Leksijas roku, kuru viņa šajā brīdī bija uzlikusi māsai uz pleca. “Esmu šeit.”

“Cik ilgi viņi vēl knābās Džo?” Braiens stāvēja uz lieveņa, ieklausīdamies cikāžu un citu sisinātāju radītajās skaņās, kas piepildīja gaisu.

“Ilgi vairs tas nevar turpināties,” Kērbija klusi bilda. “Viņa tur iekšā ir jau gandrīz stundu. Neitanu arī viņi nepratināja ilgāk par stundu.”

“Viņai nevajadzētu to visu pārdzīvot. Jau tas vien ir diezgan slikti, ka viņa atrada slīkoni, palīdzēja to izvilkt no ūdens, kāpēc gan lai viņa tagad vēl un vēlreiz to visu atcerētos?”

“Esmu pārliecināta, ka policija centīsies viņu nenomocīt ar pratināšanu.” Kērbija tikai klusi nopūtās, kad Braiens apcirtās apkārt un veltīja viņai niknu skatienu. “Braien, neko citu nevar iesākt, nav citas izvēles. Sieviete ir nogalināta. Policijai ir jāuzdod jautājumi.”

“Džo jau nu pavisam noteikti nav viņu nogalinājusi.” Braiens atslīga šūpolēs. “Tev ir vieglāk. Lielpilsētas daktere. Visu pieredzējusi, visu jau kādreiz darījusi.”

“Var jau būt, ka tev taisnība.” Kērbija runāja vēsā balsī, lai slēptu aizvainojumu. “Bet tas, vieglāk vai grūtāk, nemaina faktus. Kāds nolēma, ka Sūzana Pītersa ir dzīvojusi gana ilgi.

Kāds ar savām rokām aizžņaudza viņai dzīvību. Tagad ir jāuzdod jautājumi.”

“Tagad viņi sāks turēt aizdomās vīru.” Braiens raudzījās tumsā.

“Nezinu.”

“Gan jau tā būs. Tas ir pilnīgi loģisks domu gājiens. Ja kaut kas notiek ar sievu, meklējiet vīru. Maz ticams, ka viņš to būtu izdarījis. Policija vainoja manu tēvu, kad māte aizgāja. Kamēr vien viņi nepārliecinājās, ka viņa vienkārši... aizgājusi. Viņi aizvedīs to nabagu uz kādu nelielu telpu. Un tiks uzdoti jautājumi. Kas gan var zināt, varbūt tieši viņš ir tas, kurš nolēma, ka Sūzanai Pītersai pietiek dzīvot.”

Braiens pavērsa skatienu pret Kērbiju. Viņa stāvēja ļoti taisna, ļoti mierīga dzeltenās gaismas strēlē, kas apgaismoja lieveni. Viņa joprojām bija ģērbusies Džo platajā kreklā. Bet Braiens bija redzējis, kā viņa sagaida policiju, kā nodod informāciju, bārstīdama medicīniskos terminus, un kopā ar policistu baru drūzmējas ap līķi.

Viņā nebija ne miņas no trausluma.

“Tev jāiet mājās, Kērbij. Šobrīd tev nekas vairs šeit nav darāms.”

Viņai gribējās raudāt. Viņai gribējās kliegt. Viņai gribējās dauzīt dūres pret skaidri redzamo biezo sienu, ko Braiens piepeši bija uzcēlis starp viņiem abiem.

“Kāpēc tu mani atgrūd, Braien?”

“Tāpēc, ka es nesaprotu, ko lai ar tevi iesāku. Un sāksim jau ar to, ka es nekad nebiju domājis pielaist tevi sev tuvumā.”

“Bet tu to izdarīji.”

“Vai tiešām, Kērbij? Vai arī tu vienkārši atmūķēji durvis?”

Starp viņiem nostājās Džo ēna, pirms Kērbija paguva aiziet.

“Viņi ir beiguši savu darbu šeit. Es runāju par policiju.”

“Vai tev nekas nekaiš?” Kērbija pievirzījās viņai tuvāk. “Tu noteikti esi pārgurusi. Es gribu, lai tu tagad nekavējoties dodies augšā uz savu istabu un apgulies. Es tev varētu iedot miega zāles.”

“Nē, man nekas nekaiš. Tik tiešām ne.” Viņa aši paspieda Kērbijas roku. “Patiesībā ir daudz labāk, nekā to visu soli pēc soļa pārdzīvojot. Jūtos noskumusi un žēluma pārņemta, bet laimīga, ka esmu sveika un vesela. Vai Neitans atgriezās kotedžā?”

“Keita viņu pierunāja uzkāpt augšstāvā.” Braiens piecēlās un piegāja tuvāk Džo, lai pats uz viņu palūkotos. Viņa patiešām izskatījās mierīgāka, nekā viņš bija gaidījis. “Nedomāju, ka būs grūti viņu pārliecināt šonakt palikt pie mums. Var gadīties, ka kruķi vēl stundām ilgi slaistīsies gar upi.”

“Tad mēs viņu pierunāsim. Tev arī vajadzētu palikt,” Džo vērsās pie Kērbijas.

“Nē, es labāk jutīšos mājās.” Kērbija paskatījās uz Brai-enu. “Man šeit nekas vairs nav darāms. Gan jau kāds no detektīviem mani aizvedīs uz mājām. Es tikai paņemšu savu somu.”

“Tu vari palikt,” Braiens viņu uzrunāja, bet Kērbija tikai pār plecu uzmeta viņam vēsu skatienu.

“Es labāk jutīšos mājās,” viņa atkārtoja un ļāva durvīm aiz sevis aizcirsties.

“Kāpēc tu viņu laid projām?” Džo klusi vaicāja.

“Varbūt man vajag saprast, vai es to spēju izdarīt. Varbūt tā būs labāk.”

Džo atcerējās, ko Neitans bija teicis tikai mirkli pirms tam, kad pasaule atkal sagriezās ar kājām gaisā.

“Varbūt mums visiem vajadzētu sākt domāt par to, kas mūs dara laimīgus, nevis par to, kā ir labāk. Es zinu, ka mēģināšu, jo vēl pēc kāda laika var gadīties, ka man vairs netiek dota iespēja. Man tev jāatzīstas, ka gribu tev pateikt ko tādu, ko jau daudzas reizes būtu varējusi pateikt, taču es vienmēr palaidu garām iespēju.”

Braiens paraustīja plecus, sabāza rokas kabatās un nostājās pozā, kuru Džo sauca par drūmo Hetaveju pozu.

“Nu tad šauj ārā!”

“Es tevi mīlu, Braien.” Labo sajūtu, kāda viņu pārņēma, izsakot šos vārdus, gandrīz nomāca sajūsma par neviltoto apjukumu Braiena sejā.

Viņš nolēma, ka māsa grib viņu izjokot, mēģina apmulsināt, pirms izdara izšķirošo sitienu.

“Nu un?”

“Un es nožēloju, ka jau sen un daudz biežāk tev to nepateicu.” Viņa paslējās uz pirkstgaliem un uzspieda ciešu skūpstu Braiena aizdomu pilnajām lūpām. “Protams, ja es to būtu izdarījusi, man tagad netiktu dota iespēja vērot, ka tu rausties kā forele uz āķa. Es nu iešu augšā un piespiedīšu Keitu doties pie miera, lai viņa varētu vismaz izlikties nezinām, ka Neitans šonakt gulēs manā istabā.”

“Džo Elena.” Kad Džo jau bija pie durvīm, Braiens beidzot atguva runas spējas, tad atkal tās zaudēja, jo viņa pagriezās un paskatījās uz brāli.

“Droši.” Džo plati pasmaidīja. “Saki to! Tas ir daudz vieglāk izdarāms, nekā tev šķiet.”

“Es arī tevi mīlu.”

“Es zinu. Tev ir vislabākā sirds no mums visiem, Brai. Tieši tas tevi uztrauc.” Viņa klusi aizvēra durvis, tad devās augšā pie pārējiem ģimenes locekļiem.

Viņa sapnī pastaigājās pa Svētnīcas dārziem. Gaisā virmoja vasaras vidus smaržas. Virs galvas mēness mirdzēja tik pilns, tik skaidrs kā bērnu zīmējumos. Balts uz melna. Zvaigznes virmoja nebeidzamā gaismas jūrā.

Lilijas un Kenterberijas zvani vējā liegi šūpojās, to ziedi balti mirdzēja tumsā. Ak, cik ļoti Džo patika tīrie, baltie ziedi, tas, kā tie blāzmoja tumsā. Ziedu fejas, Džo prātoja, kamēr mirstīgie guļ, tās metas neprātīgās dejās.

Džo pati jutās nemirstīga - tik stipra, tik dzīva. Paslējusi rokas augstu virs galvas, viņa prātoja, kāpēc viņa nepaceļas gaisā un neaizlido. Nakts bija arī viņas laiks. Laiks, ko viņa pavadīja vienatnē Viņa varēja slīdēt pa dārza takām kā rēgs, un vēja zvanu skaņas bija viņas mūzika.

Tad no tumsas parādījās kāda ēna. Ēna pārvērtās par vīrieti. Nemirstīga, tikai ziņkāres dzīta, Džo tuvojās viņam.

Un tad viņa skrēja - skrēja cauri mežam apdullinošā tumsā, lietus nežēlīgi šaustīja viņas seju. Tagad tā bija pavisam citāda nakts, viņa pati bija citāda. Nobijusies, vajāta. Izsekota. Vējš kā tūkstoš vilki gaudoja, atiezis baltus un asiņainus zobus, lietus lāses kā asi šķēpu uzgaļi triecās uz leju, lai iecirstos viņas miesā. Zari nežēlīgi šaustīja viņu. Koki stājās viņai ceļā.

Nu Džo bija nožēlojami mirstīga, biedējoši mirstīga. Viņas elpa pārvērtās saraustītos šņukstos, kad viņa izdzirdēja vajātāju saucam viņas vārdu. Bet vārds, kuru viņš sauca, bija Ana-bella.

Džo atgrūda palagus, kas bija sapinušies viņai ap kājām, un pielēca no gultas. Kad viņas skatiens noskaidrojās, Neitans uzlika roku viņai uz pleca. Viņš negulēja blakus Džo, bet stāvēja kājās, un viņa seju slēpa tumsa.

“Tev nekas nekaiš. Tas bija tikai sapnis. Slikts sapnis.”

Neticēdama Neitana balsij, Džo pamāja. Roka izklaidīgi paberzēja viņas plecu un tad noslīga gar sāniem. Šī kustība sniedza kaut ko līdzīgu mierinājumam.

“Vai tu kaut ko vēlies?”

“Nē.” Bailes pamazām izgaisa. “Nekas. Es pie tā esmu pieradusi.”

“Būtu jābrīnās, ja tu pēc šīsdienas notikumiem nemurgo-tu.” Neitans atvirzījās nostāk un, piegājis pie loga, uzgrieza viņai muguru.

Džo redzēja, ka viņš uzvilcis džinsus, un, nolikusi galvu uz palaga sev līdzās, viņa atklāja, ka tas ir auksts. Neitans nebija gulējis viņai blakus. Džo saprata, ka viņš to nav vēlējies. Viņš palicis Svētnīcā tikai tāpēc, ka Keita uzstājusi. Un viņš gulēja šajā istabā tikai tāpēc, ka citādi tas izskatītos pavisam dīvaini.

Bet viņš nebija pat pieskāries Džo, nebija pagriezies pret viņu.

“Tu neesi gulējis, vai ne?”

“Nē.” Neitans nejutās pārliecināts, vai jebkad atkal spēs mierīgi aizdarīt acis.

Džo paskatījās uz pulksteni. 3:05. Viņa atkal bija pārdzīvojusi parasto nakts nemieru.

“Varbūt tev vajadzētu iedzert miega zāles.”

“Nē.”

“Es zinu, ka tu izgāji cauri ellei, Neitan. Un neviens nevar pateikt vai izdarīt ko tādu, lai padarītu to, kas noticis, par nebijušu.”

“Toma Pītersa dzīvē vairs nekas nespēs padarīt to, kas noticis, par nebijušu.”

“Varbūt tieši viņš nogalināja savu sievu.”

Neitans cerēja, kaut tā būtu, - no visas sirds cerēja, ka tā. Un tieši tāpēc jutās riebīgi.

“Viņi sastrīdējās,” Džo stūrgalvīgi atkārtoja. “Viņa aizbēga no vīra. Varbūt viņš sekoja Sūzanai uz līča pusi. Varbūt viņi turpināja strīdēties un viņš iesita sievai. Tam vajadzīgs tikai viens mirklis, viena dusmu minūte. Tad viņš krita izmisumā un aiznesa sievas līķi. Droši vien gribēja paslēpt viņu kaut kur pēc iespējas tālāk, tāpēc aiznesa uz upi.”

“Parasti gan ļaudis dusmās vai izmisumā nemēdz nogalināt,” Neitans klusi iebilda. Rūgtums sakāpa viņam kaklā, draudot viņu nosmacēt. “Man nav tiesību atrasties šajā mājā. Būt kopā ar tevi. Par ko gan es domāju? Atgriezties. Ko es šeit varēju labot? Ko es, pie joda, iedomājos šeit paveikt?”

“Par ko tu runā?” Džo nepatika viņas pašas balss trīcēšana. Bet Neitana balss skaņas, tik aukstas un drūmas, biedēja viņu.

Neitans pagriezās pret Džo. Viņa sēdēja lielā, sievišķīgā gultā, kā aizstāvoties pievilkusi sev klāt ceļgalus, viņas seja bija pavisam bāla. Viņš bija pieļāvis neskaitāmas kļūdas, Neitans pēkšņi apjauta. Egoistiskas, muļķīgas kļūdas. Taču vislielākā viņa kļūda bija iemīlēšanās Džo un tas, ka viņš panāca, lai Džo iemīl viņu. Džo ienīdīs viņu, pirms viņš būs pabeidzis savu stāstu. Tas būs vienīgi loģiski.

“Tagad ne. Mēs abi esam izgājuši cauri pietiekami dziļai ellei.” Neitans nodomāja, ka tuvoties Džo bija tikpat grūti kā aiziet no viņas. Viņš apsēdās uz gultas malas un noglāstīja Džo rokas. “Tev jāguļ.”

“Tev arī. Neitan, mēs esam dzīvi.” Džo saņēma viņa roku un piespieda to sev pie sirds. “Izgājuši cauri un turpinām dzīvot - tas ir pats svarīgākais. Tā ir mācība, kura man bija jāapgūst tik grūtā ceļā.” Paliekusies uz priekšu, viņa pieskārās ar savām lūpām pie Neitana lūpām. “Bet tagad palīdzēsim viens otram pārvarēt šo nakti.” Viņas acis bija pavisam tumšas un skatiens gluži kā piekalts pie Neitana sejas. Viņa pielieca galvu kaislīgākā skūpstā. “Mīli mani! Tu man esi vajadzīgs.”

Neitans ļāva, lai Džo viņu novelk sev blakus, un nogrima viņai līdzas. Džo viņu ienīdīs, pirms viņš būs pabeidzis savu stāstu, bet šajā brīdī viņi ļausies mīlestībai.

No rīta viņš bija prom - no Džo gultas, no Svētnīcas un no Kaisles salas.

“Viņš aizbrauca ar rīta prāmi?” Džo plati ieplestām acīm skatījās uz Braienu, brīnīdamās, kā gan brālis var tik mierīgi cept olas, ja viņas pasaule tikko atkal sagriezusies ar kājām gaisā.

“Es viņu satiku rītausmā, viņš devās atpakaļ uz savu kotedžu.” Braiens pārbaudīja pasūtījumu sarakstu un apmaisīja auzu putru, kas vārījās katlā. Krīzes nāk un iet, viņš prātoja, bet cilvēki ēd vienmēr. “Viņš teica, ka viņam šis tas esot jānokārto kontinentā. Viņš būšot projām pāris dienu.”

“Ak pāris dienu. Skaidrs.” Ne atvadu vārdu, ne solījumu pēc pāris dienām satikties. Nekā.

“Viņš izskatījās diezgan noguris. Un tu jau arī.”

“Pēdējās divdesmit četras stundas nebija vieglas.”

“Nē, bet man tik un tā ir jārūpējas par viesnīcu. Ja gribi būt kaut kādā veidā noderīga, tu varētu izslaucīt verandu un lieveņus, palūkot, vai spilveni ir izlikti dārzā.”

“Dzīve turpinās, vai ne?”

“To mēs nevaram ietekmēt.” Braiens rūpīgi atdalīja olu baltumus no dzeltenumiem, dzeltenumi, viegli trīsuļodami, iekrita bļodā. “Cilvēki turpina savu darbu.”

Braiens noskatījās, kā māsa izvelk no skapja slotu un dodas ārā. Un viņš pats prātoja, diezin kas viņam tagad būtu jādara.

“Es nesaprotu, kā cilvēki var ieēst, visu laiku runādami.” Leksija iebrāzās virtuvē, apmainīja tukšo kafijkannu pret jaunu, tad nometa Braienam priekšā jaunos pasūtījumus. “Ja vēl kaut viens cilvēks man kaut ko prasīs par to nabaga sievieti, es sākšu kliegt.”

“Dabiski, ka cilvēki runā par to, dabiski, ka viņiem rodas jautājumi.”

“Bet tev nav tie jāuzklausa.” Leksija nolēma mazliet atvilkt elpu un atspieda gurnu pret virtuves leti. “Man liekas, es pagājušajā naktī gulēju tikai desmit minūtes. Diezin vai kāds no mums gulēja ilgāk. Vai Džo jau ir piecēlusies?”

“Viņa ir ārā un slauka lieveņus.”

“Jauki. Viņu vajag nodarbināt. Tas viņai ir pats labākais.” Leksija noelsās, kad Braiens domīgs paskatījās uz viņu. “Man tomēr ir smadzenes, Brai. Viņai to pārdzīvot noteikti ir daudz smagāk nekā mums visiem. Vēl smagāk pēc tā visa, ko viņa jau bija pārdzīvojusi. Svētīgs ir itin viss, kas vien viņas domas kaut uz piecām minūtēm novirza no tā, kas noticis.”

“Es nekad neesmu domājis, ka tev nav smadzeņu, Leksij. Lai arī cik smagu raksturu tu centies mums izrādīt.”

“Šorīt es netaisos uztraukties par taviem apvainojumiem, Braien. Bet es patiešām esmu uztraukusies par Džo.” Leksija pagriezās, lai paskatītos pa logu, un priecīga ievēroja, ka māsa nikni slauka. “Kārtīgs fizisks darbs viņai noteikti palīdzēs. Un, paldies dievam, viņai ir Neitans. Viņš ir tieši tas, kas Džo šajā brīdī vajadzīgs.”

“Viņa šeit nav.”

Leksija apcirtās tik strauji, ka pāri kannas malai pāršļak-stījās kafija.

“Ko tu ar to gribi teikt, ka viņa šeit nav?”

“Viņš uz pāris dienām aizbrauca uz kontinentu.”

“Paklau - kāda velna pēc? Viņam jābūt šeit, kopā ar Džo Elenu.”

“Viņam bija kaut kas jāizdara.”

“Jāizdara?” Leksija pacēla skatienu pret griestiem un paķēra paplāti ar jaunajiem pasūtījumiem. “Tas nu gan patiešām izskatās pēc vīrieša cienīgas rīcības, pilnīgi precīzi. Visi jūs esat nekam nederīgi kā trīspupu buļļi, visi kā viens!”

Viņa izmetās ārā no virtuves, gurnus šūpodama. Un nezin kāpēc Braiens sāka justies daudz labāk. Ak, šīs sievietes, viņš nodomāja. Ar viņām nav iespējams sadzīvot, bet no klints lejā viņas arī nevar grūst.

Pēc stundas Leksija izsoļoja ārā. Džo viņa sastapa atveram pēdējo verandas sauljumu.

“Es redzu, ka šeit viss jau ir jauki sakopts. Glīts un stilīgs.

Uzej augšā un paņem savu peldkostīmu! Mēs ejam uz pludmali.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tā te ir. Ej un pārģērbies! Es jau paņēmu saulessargu un dvieļus.”

“Es negribu sēdēt pludmalē.”

“Man nelikās, ka es tev būtu prasījusi, ko tu gribi. Tev vajadzīga neliela saules deva. Un, ja tu kaut uz stundu nenāksi man līdzi, Braiens vai Keita atradīs vēl kaut ko, ko tu varētu izslaucīt vai noberzt.”

Džo ar nepatiku palūkojās uz slotu.

“Tā gan. Labi. Kāpēc gan ne? Ir pietiekami karsts. Es labprāt nopeldētos.”

“Tad kusties, pirms kāds mūs noķer un pieliek pie darba.”

Džo pārpeldēja pāri bangām, paplunčājās, tad sāka peldēt līdzi straumei. Viņa jau bija aizmirsusi, cik ļoti viņai patika okeāns - cīņa ar to, slīdēšana tam līdzi. Viņa dzirdēja tālumā meitenīgu balsi, tur kāds pārītis smiedamies cīnījās smiltīs. Tālāk kāds jauns puisis, iededzis pavisam brūns, centās noķert vilni un atpeldēt ar piepūšamo plostu atpakaļ līdz krastam.

Kad Džo rokas pagura, viņa pagriezās uz muguras. Saule caur dūmakaino debesjumu svilināja ūdens virsmu un spiedās viņai acīs. Bija tik patīkami aizvērt plakstiņus un ļauties viļņiem. Kad domas aizslīdēja pie Neitana, viņa aprāvās.

Neitanam bija sava dzīve, arī viņai bija sava. Varbūt viņa bija sākusi pārāk spēcīgi paļauties uz Neitanu. Labi, ka viņš tik pēkšņi atrāva savu plecu, piespieda Džo atkal nostāties pašai uz savām kājām.

Kad viņš atgriezīsies - ja viņš atgriezīsies -, viņa jau būs nomierinājusies.

Sarūgtināta viņa ievaidējās, atkal pagriezās un iegremdēja seju ūdenī.

Nolādēts, viņa bija iemīlējusies Neitanā. Un, ja tas nebija pats muļķīgākais, ko vien viņa savā dzīvē izdarījusi, tad viņa pat iedomāties nespēja, kas var būt vēl muļķīgāks. Šīm attiecībām nebija nākotnes, un kāpēc gan lai viņa domātu par nākotni? Džo pagrieza galvu, ieelpoja un atsāka peldēt.

Viņi satikās negadījuma pēc, apstākļu spiesti, un tikai izmantoja to. Ja viņi piegāja viens otram tuvāk, nekā bija cerējuši, arī tā bija visparastākā apstākļu sakritība. Un apstākļi mēdza mainīties. Džo pati bija mainījusies.

Lai gan atgriešanās Svētnīcā atnesa sāpes un nelaimes, tomēr jāatzīst arī, ka Džo tādējādi atguva spēku un skaidru skatienu uz dzīvi, ko tik sen nebija izjutusi.

Viņa nostājās uz kājām, ļāva smiltīm plūst zem pēdām un cauri viļņiem devās uz krastu.

Leksija bija iekārtojusies uz segas, izstiepusies, lai viņas formas būtu vislabāk saskatāmas. Galvu viņa laiski bija atspiedusi pret elkoni un šķirstīja bieza, mīkstos vākos iesieta lubu romāna lapas. Uz vāka bija redzams līdz krūtīm kails vīrietis ar pārsteidzoši, neticami spēcīgiem muskuļiem, melniem matiem, kuri vijās pāri viņa spīdīgajiem pleciem, un uzpūtīgu smaidu biezajās lūpās.

Leksija, klusi murminādama, nopūtās un pāršķīra lappusi. Viņas pašas mati plīvoja vējā. Kuplās krūtis kā divi gludi persiku krāsas pauguri slējās virs miniatūrās bikini augšdaļas, kuru izraibināja neona zaļas un sārtas krāsas plankumi. Leksi-jas garās kājas bija gluži slidenas no sauļošanās losjona, un kāju nagus klāja vizuļojoša koraļļkrāsas nagu laka.

Džo ienāca prātā, ka māsa izskatās gluži kā izkāpusi no kāda seksīga kūrorta reklāmas bukleta.

Nometusies Leksijai blakus, Džo pacēla dvieli un izsusināja ar to matus.

“Vai tu to dari apzināti, vai arī tie ir visparastākie instinkti?”

“Kas tad?” Leksija nolaida zemāk sārtās saulesbrilles un pāri to malai palūkojās uz Džo.

“Apgulties tā, lai ikviens vīrietis tuvāko simts jardu apkārtnē būtu gatavs izmežģīt kaklu, lai tikai varētu uzmest tev kaut vienu skatienu?”

“Ak tas.” Savilkusi lūpas, Leksija uzstūma brilles atpakaļ uz deguna. “Tas man tā sanāk, mīļumiņ. Un labi padodas. Tu varētu darīt to pašu, bet tev būtu mazliet jāpiedomā. Kopš tu esi atgriezusies mājās, tu atkal esi atguvusi savu figūru. Un šis melnais peldkostīms nav sliktākā izvēle. Tajā tu izskaties slaida un vingra. Dažiem vīriešiem tas patīk.” Leksija jau atkal nolaida brilles zemāk. “Izskatās, ka Neitans arī ir no tādiem.” “Neitans mani šajā peldkostīmā nav redzējis.”

“Tad viņam vēl viss priekšā.”

“Ja vien viņš atgriezīsies.”

“Nu, protams, viņš atgriezīsies. Tu esi gudra, gan jau tu zināsi, kā viņam likt kaut nedaudz samaksāt par to, ka viņš tā aizbrauca.”

Džo saņēma saujā smiltis un ļāva tām tecēt caur pirkstiem. “Es viņu mīlu.”

“Nu protams. Kāpēc gan lai tu viņu nemīlētu?”

“Mīlu viņu, Leksij.” Džo sarauca pieri, raugoties mirdzošajos smilšu graudiņos savā plaukstā.

“Ak!” Leksija piecēlās sēdus, sakrustoja savas glītās kājas un pasmaidīja. “Jauki. Tu gan ilgi meklēji, bet galu galā esi izvēlējusies īsto.”

“Man riebjas.” Džo pasmēla vēl vairāk smilšu un saspieda tās dūrē. “Man riebjas šī sajūta, tas, ka esmu iemīlējusies. Tas liek manam vēderam rauties čokurā.”

“Tā tam arī jābūt. Manējais ir simtiem reižu sarāvies. Bet pēc tam vienmēr bijis tik viegli to atkal atlaist vaļīgāk.” Leksija uzmeta lūpu un pagriezās pret jūru. “Līdz pat šim brīdim. Ar Džifu man tas nepadodas tik viegli.”

“Viņš tevi mīl. Viņš vienmēr ir tevi mīlējis. Ar tevi ir citādi.” “Ikvienam tas ir citādi. Mēs katrs savā būtībā esam citāds. Tieši tāpēc jau ir tik interesanti dzīvot.”

“Zini, Leks, dažreiz tu esi ļoti saprātīga.” Džo pielieca galvu. “Parasti tu to izpaud tik negaidīti. Man liekas, man arī tev jāpasaka tas, ko es vakar vakarā pateicu Braienam.”

“Ko tad tu pateici?”

“Es mīlu tevi, Leksij.” Džo noliecās un pieskārās ar lūpām māsas vaigam. “Tik tiešām.”

“Es to zinu, Džo. Tu esi viegli aizvainojama, bet tu mūs visus vienmēr esi mīlējusi.” Leksija nopūtās, pirms izlēma skaļi izteikt arī savu atzīšanos. “Laikam jau tieši tāpēc es tā saniknojos uz tevi, kad tu aizbrauci projām. Un es biju uz tevi greizsirdīga.”

“Tu? Uz mani?”

“Tu nebaidījies aizbraukt.”

“Nē, baidījos.” Džo atspieda zodu pret ceļgalu un vēroja, kā viļņi skalojas pret krastu. “Es biju ārkārtīgi pārbijusies. Dažreiz man joprojām ir bail atrasties tur, ārpusē, bail neizdarīt to, kas man jāizdara. Bail darīt, bet izgāzties.”

“Nu, redzi, es izgāzos, un es tev varu droši apgalvot - tas iesēžas sirdī.”

“Tu neizgāzies, Leksij. Tu vienkārši nepabeidzi iesākto.” Džo pagrieza galvu pret māsu. “Vai tu brauksi atpakaļ?”

“Nezinu. Sākumā biju pārliecināta, ka braukšu.” Viņas acis aizmiglojās, pieņemot zilganpelēku nokrāsu. “Nelaime ir tāda, ka man šķiet arvien vieglāk palikt šeit, ļaut, lai laiks mierīgi slīd man garām. Un tad es jau būšu veca un grumbaina, un resna. Vai, kāpēc mēs par to runājam?”

Nikna pati uz sevi, Leksija papurināja galvu un izņēma no ledus termosa sev līdzās aukstu “Pepsi” bundžiņu.

“Mums vajadzētu runāt par kaut ko interesantu. Man, piemēram, ienāca prātā...”

Viņa atkorķēja vēso dzērienu un iedzēra pamatīgu malku. Tad slinki nolaizīja augšējo lūpu.

“Kāds ir sekss ar Neitanu?”

Džo iesprauslojās.

“Nē,” viņa apņēmīgi sacīja un apvēlās uz vēdera.

“Desmit ballu sistēmā.” Leksija piebakstīja Džo plecam. “Vai arī izvēlies vienu īpašības vārdu, kas to vislabāk raksturo.”

“Nē,” Džo vēlreiz atkārtoja.

“Tikai vienu īpašības vārdu. Nu, piemēram, saki - vai tas varētu būt “pārsteidzoši”?” Leksija turpināja izprašņāt, liekdamās arvien tuvāk pie Džo auss. “Vai arī tas būtu “fantastiski”? Varbūt “neaizmirstami”?”

Džo klusi nopūtās.

“Satriecoši,” viņa sacīja, acis neatvērdama. “Tas ir satriecoši.”

“Ak satriecoši.” Leksija pavēcināja roku sejas priekšā. “Tas man patīk. Satriecoši. Vai viņš acis tur vaļā vai ciet, kad skūpstās?”

“Kā kuro reizi.”

“Vai tad viņš dara gan tā, gan tā? Man zosāda metas. Nekad nevar zināt, kā viņš rīkosies. Tas man patiktu. Un ko viņš dara tad, kad...”

“Leksij!” Lai gan Džo pār lūpām izlauzās klusi smiekli, viņa tomēr turpināja turēt acis cieši aizvērtas. “Es neaprakstīšu Neitana mīlēšanās metodes. Es pasnaudīšu. Pēc brīža pamodini mani.”

Un pati sev par pārsteigumu viņa kā akmens iekrita ciešā miegā.

25

Neitans staigāja šurpu turpu pa diezgan padilušo turku paklāju doktora Džonasa Kaufmena augstajā, plašajā divstāvu bibliotēkā. Arā, divdesmit četrus stāvus zemāk, Ņujorka kaisa vasaras svelmē. Bet šeit, cienīgi iekārtotajā jumta stāva bibliotēkā, viss bija vēss un pulēts, šo vietu no ielas trokšņiem šķīra vairākas pasaules.

Kaufmena valstībā nekad nekas neliecināja par piederību Ņujorkai. Katru reizi, kad Neitans spēra kāju plašajā, mierīgos toņos ieturētajā priekštelpā ar zeltīta koka rotājumiem, viņam gluži nevilšus prātā nāca angļu muižnieki un lauku mājas.

Viens no Neitana pirmajiem patstāvīgajiem darbiem bija šīs bibliotēkas sienu un griestu pārbūves projekts, lai atrastu vietu visā valstī pazīstamā neirologa doktora Kaufmena plašajai grāmatu kolekcijai tradicionālajā stilā. Sarkankoka siltie toņi, platās, sarežģītiem kokgriezumiem rotātās apmales, augstie, uz āru izvirzītie logi, kuri veidoja mājīgus alkovus, bija Neitana izvēle. Kaufmens visu atstāja arhitekta ziņā, katru reizi, kad Neitans lūdza viņa padomu, klusi iesmiedamies.

Šo slimību ārstē tu, Neitan. Neprasi, lai es palīdzu tev izvēlēties griestu sijas, un es neprasīšu tev, lai tu man asistētu pie smadzeņu operācijas.

Tagad, gaidīdams doktora parādīšanos, Neitans pūlējās saņemties. Šajā reizē Kaufmens ir ārsts, bet Neitans ieradies pie viņa un nodod viņa prasmīgajās rokās visu savu nākotni, ikvienu izvēli, lielu vai mazu, kādu vien viņam dzīvē nāksies izdarīt.

Kopš brīža, kad Neitans aizbrauca no Kaisles salas, bija pagājušas sešas dienas. Sešas izmisuma pilnas, bezgalīgi garas dienas.

Beidzot Kaufmens iesoļoja telpā un aizslidināja aiz sevis ciet bīdāmās durvis.

“Piedod, ka liku tev gaidīt, Neitan. Tu gan varēji pats ieliet sev brendiju. Ak, tu taču nedzer brendiju, vai ne? Labi, es gan iedzeršu, bet tu vari izlikties, ka iedzer kopā ar mani.”

“Esmu ļoti pateicīgs, doktor, ka jūs piekritāt šeit tikties ar mani. Un to, ka jūs to darāt... pats.”

“Izbeidz, tu esi mūsu ģimenes loceklis.” Kaufmens izņēma no bufetes “Baccarat” karafi un piepildīja divas glāzes.

Viņš bija gara auguma, iespaidīga izskata vīrs, taisns un akurāts pat pēc septiņdesmit nodzīvotiem gadiem. Viņa mati joprojām bija biezi, un viņš tos atļāvās nēsāt atpakaļ atsukā-tus kā baltas, kuplas krēpes. Doktors dižojās ar kārtīgu bārdu un ūsām, kuras ieskāva viņa diezgan paplānās lūpas. Kaufmens deva priekšroku britu klasiskajiem uzvalkiem bez nevienas liekas nošūtas līnijas un itāliešu apavu elegancei. Viņš nekad neparādījās sabiedrībā citādi kā vien nevainojami un eleganti saposies.

Taču jebkura svešinieka uzmanību vispirms saistīja viņa acis, un bieži vien cilvēki pēc tam vairs nespēja atraut skatienu no tām. Zem smagajiem plakstiņiem un melno uzacu lokiem slēpās tumšas un vērīgas acis. Šīs acis, kad doktors piedāvāja Neitanam brendiju, izstaroja siltumu.

“Apsēdies, Neitan, un atslābinies! Tuvākajā laikā ar tavām smadzenēm nekas nav darāms.”

Neitans juta, kā vēderā lēnām viss sagriežas.

“Kā ar testiem?”

“Tie visi - un tu taču lūdzi, vairāk gan uzstāji, lai tev tiktu veikta vesela virkne dažādu testu, - uzrāda negatīvas atbildes. Kā jau tu lūdzi, es pats pārskatīju atbildes. Tavās smadzenēs nav audzēja, nav nekādu sabiezējumu, nav ne mazāko noviržu no normas. Neitan, tev ir ļoti veselas smadzenes un stabila nervu sistēma. Tagad apsēdies!”

“Labi.” Neitana kājas padevās pavisam viegli, un viņš ieslīga mīkstajā, augstajā ādas krēslā. “Paldies, ka atlicinājāt man laiku. Paldies par jūsu pūlēm, bet kā jūs domājat, vai man nevajadzētu pakonsultēties vēl ar kādu speciālistu?” Kaufmens savilka savas ogļmelnās uzacis. Apsēdies pretī Neitanam, viņš automātiski pavilka uz augšu bikšu staras, lai neizietu iegludinātās vīles.

“Es jau konsultējos par tavu testu rezultātiem ar vienu no saviem līdzstrādniekiem. Viņa viedoklis sakrīt ar manējo. Protams, tu droši vari aiziet vēl kaut kur citur.”

“Nē.” Lai gan Neitanam negaršoja brendijs, viņš iedzēra lielu malku un ļāva tam ielīt organismā. “Esmu pārliecināts, ka jūs veicāt visas nepieciešamās izmeklēšanas.”

“Vēl vairāk. Kompjūtertomogrāfijas un magnētiskās rezonanses izmeklējumu rezultāti ir pilnīgi normāli. Vispārējā fiziskā stāvokļa pārbaude arī tev ir veikta, asinis riņķo, un tā tālāk. Varētu turpināt uzskaitījumu, un tas liecinātu vienīgi par to, ka tu esi trīsdesmit gadus vecs vīrietis, pilnīgi vesels un lieliskā fiziskā formā.” Kaufmens paskalināja glāzē brendiju un pielika to pie lūpām. “Bet nu pienācis īstais laiks pastāstīt, kāpēc tu gribēji veikt tik intensīvu savas veselības pārbaudi.” “Es gribēju pārliecināties, ka man nekas nekaiš. Man likās, ka man varētu būt novērojami atmiņas zudumi.”

“Vai tev ir bijuši laika zudumi?”

“Nē. Patiesībā - kā gan lai es to zinu? Pastāv iespēja, ka es kādā brīdī esmu izslēdzies, darījis... kaut ko - kā to saka, nebūdams pie pilnas apziņas.”

Kaufmens savilka lūpas. Viņš pārāk ilgi pazina Neitanu, lai uzskatītu viņu par panikas cēlāju bez kāda redzama iemesla.

“Vai tev ir kādi pierādījumi, kas par to liecinātu? Esi attapies tādās vietās, kur tu pats neatceries, kā esi nokļuvis?”

“Nē. Nē, tā nav bijis.” Neitans ļāva atvieglojuma sajūtai pamazām pārņemt ķermeni. “Tātad ar mani fiziskā jomā viss ir kārtībā.”

“Tu esi pilnīgi, pat apskaužami labā fiziskā formā. Tavs emocionālais stāvoklis - tas ir pavisam kas cits. Iepriekšējais gads tev bijis drausmīgs. Ģimenes zaudējums nevar neatstāt ietekmi uz tevi. Neilgi pirms tam tu izšķīries. Tik daudzi zaudējumi, tik pamatīgas pārmaiņas tavā dzīvē. Arī man pietrūkst Deivida un Besas. Viņi man bija ļoti tuvi.”

“Es zinu.” Neitans ieskatījās tumšajās, neatvairāmajās acīs. Vai tu to zināji? Viņš prātoja. Vai tev bija kādas aizdomas^ Bet Kaufmena seja pauda vienīgi līdzjūtību un nožēlu. “Es zinu.”

“Un kur tad vēl Kails.” Kaufmens smagi nopūtās. “Tik jauns, tik bezjēdzīga nāve.”

“Man bija pietiekami daudz laika ar to samierināties, sākt pieņemt to, ka manu vecāku vairs nav.” Pat pateikties Dievam par to, Neitans klusi nodomāja. “Ja runājam par Kailu -mēs nebijām sevišķi tuvi. Vecāku nāve mūsu attiecības nepārvērta.”

“Un tu jūties vainīgs par to, ka nespēj sērot pēc brāļa, tāpat kā sēro pēc vecākiem.”

“Var jau būt.” Neitans nolika brendija glāzi un aizklāja ar rokām seju. “Es vairs nesaprotu, kur meklējamas vainas apziņas saknes. Doktor Kaufmen, jūs ar manu tēvu bijāt draugos trīsdesmit gadus, jūs viņu pazināt jau pirms manas piedzimšanas.”

“Tāpat kā tavu māti.” Kaufmens pasmaidīja. “Kā vīrs, kuram ir trīs bijušās sievas, es vienmēr apbrīnoju viņu abu uzticību otram un laulībai. Dēliem. Jūs bijāt burvīga ģimene. Ceru, ka šajās atmiņās tu spēsi gūt mierinājumu.”

Un tieši tas, Neitans nodomāja, sirdij notrīsot, bija vissmagākais. Atmiņās vairs nebija iespējams gūt mierinājumu, un tas vairs nekad neizdosies.

“Kas gan pamudina vīrieti, šķietami normālu vīrieti, kurš dzīvo ideālu dzīvi, plānot un veikt neķītras darbības - vārdos neaprakstāmas darbības?” Spiediens krūtīs lika Neitana sirdij pukstēt straujāk. Viņš atkal pacēla savu glāzi, bet šoreiz viņam nebija prātā dzert no tās. “Vai cilvēks varētu būt nenormāls, varbūt slims? Vai šādai rīcībai varētu būt kāds fizisks cēlonis?”

“Pēc tik vispārīga apraksta es neko nevaru pateikt, Neitan. Vai tu uzskati, ka tavs tēvs ir izdarījis kaut ko neaprakstāmu?”

“Es zinu, ka viņš to izdarīja.” Pirms Kaufmens paguva ko bilst, Neitans papurināja galvu un piecēlās kājās, lai atsāktu staigāšanu šurpu turpu. “Es nevaru - es nedrīkstu to jums stāstīt. Ir vēl citi cilvēki, ar kuriem man tas vispirms jāpārrunā.”

“Neitan, Deivids Deleinijs bija uzticams draugs, mīļš vīrs un pašaizliedzīgs tēvs. Tam tu vari ticēt.”

“Es neesmu spējis tam noticēt kopš brīža, kad pēc viņa nāves bija pagājis apmēram mēnesis.” Neitana acis pauda visu viņa emociju gammu un viegli aizmiglojās. “Es viņu apglabāju, doktor Kaufmen, viņus abus ar māti. Un es ļoti gribētu apglabāt arī visu pārējo. Ja vien es spētu būt pārliecināts,” viņš klusi piebilda, “ka tas neatkārtosies.”

Kaufmens noliecās uz priekšu. Viņš jau pusgadsimtu ārstēja cilvēkus un zināja, ka nevar izārstēt ķermeni vai smadzenes, ja sirds ir slima.

“Lai arī ko tu domātu, ka tavs tēvs izdarījis, tev nav jāuzkrauj nodarījuma smagums uz saviem pleciem.”

“Kurš vēl to var izdarīt? Kurš to darīs? Es esmu vienīgais dzīvais.”

“Neitan!” Kaufmens klusi nopūtās. “Tu biji gaišs un interesants puisēns, un tu esi izaudzis par talantīgu un inteliģentu vīrieti. Bērnībā es pārāk bieži redzēju, kā tu uz saviem pleciem uzkrauj atbildību par citu palaidnībām. Sev par nelaimi, bet varbūt tieši Kailam, tu pārāk bieži uzņēmies atbildību sava brāļa vietā. Nepieļauj vēlreiz šo kļūdu, neuzņemies atbildību par kaut ko tādu, ko tu nevari nedz grozīt, nedz padarīt par nebijušu.”

“Pāris pēdējos mēnešus es to esmu neskaitāmas reizes mēģinājis sev iestāstīt. Liecies mierā, dzīvo pats savu dzīvi! Esmu nolēmis nerakņāties pagātnē, koncentrēt uzmanību uz tagadni un neatlaidīgi virzīties uz nākotni. Ir kāda sieviete.”

“Ahā!” Kaufmens atslābinājās un atzvēlās dziļāk krēslā.

“Es viņu mīlu.”

“Priecājos, to dzirdot, un labprāt iepazītos ar viņu. Vai viņa arī ir aizbraukusi brīvdienās uz to salu, uz kuru devies tu?”

“Ne gluži. Viņas ģimene tur dzīvo. Viņa tur atpūšas. Viņai bija... pašai savas problēmas. Patiesībā es viņu satiku jau toreiz, kad mēs vēl bijām bērni. Kad es viņu atkal ieraudzīju...

labi, vārdu sakot, viens notikums noveda pie nākamā. Es to būtu varējis novērst.” Neitans piegāja pie loga, lai paraudzītos uz Centrālparku, kurā bieza un zaļa virmoja vasara. “Varbūt man to vajadzēja novērst.”

“Kāpēc lai tu liegtu sev laimi?”

“Ir kaut kas tāds, par ko es zinu, ka tas ietekmē visu viņas dzīvi. Ja es viņai to pastāstīšu, viņa mani nicinās. Vēl vairāk, es pat iedomāties nespēju, kas ar viņu var notikt emocionālajā jomā.” Parks lika Neitanam atcerēties mežu Kaisles salā, tāpēc viņš steidzīgi aizgriezās no loga. “Vai būtu labāk, ja viņa turpinātu dzīvot, ticot kaut kam tādam, kas viņu sāpina, bet nav taisnība, vai arī uzzināt patiesību un dzīvot ar tādām sāpēm, kuras var izrādīties pārāk stipras, lai ar tām sadzīvotu? Ja es viņai pastāstīšu to, ko zinu, es viņu zaudēšu, bet es neesmu pārliecināts, vai spēšu sadzīvot pats ar sevi, ja nepastāstīšu.”

“Vai viņa tevi mīl?”

“Viņa sāk iemīlēties. Ja es ļaušu visam ritēt savu gaitu, tas

notiks. ” Smaida atblāzma iezagās Neitana sejā. “Viņa dusmotos, ja dzirdētu mani to sakām, it kā tas jau būtu kaut kas nenovēršams. It kā viņai par to vairs nebūtu nekādas teikšanas.”

Kaufmens dzirdēja, ka Neitana balsī atgriežas siltums. Šis puisis viņam vienmēr bija paticis, viņš pats sev atzinās. Pat labāk par paša mazbērniem.

“Ak tā, patstāvīga sieviete. Tādas vienmēr ir interesantākas un grūtāk iekarojamas.”

“Viņa ir apburoša, un viņu nebūt nav viegli iekarot. Viņa ir stipra - pat tad, kad ir sāpināta, un viņa ir pietiekami daudz sāpināta. Viņa ap sevi uzcēlusi sienu, un kopš tā brīža, kad viņu atkal ieraudzīju, es vēroju, kā šī siena sabrūk, raugos, kā viņa atplaukst. Varbūt arī es esmu palīdzējis tam

notikt. Sirds viņai ir dāsna un maiga.”

“Tu neesi ne vārda teicis par viņas izskatu.” Kaufmens to uzskatīja par svarīgu nosacījumu. Fiziskā pievilkšanās bija cēlonis visām trim viņa kvēlajām laulībām, kurām sekoja trīs vēsas šķiršanās. Ilgstošai, bieži vien pat smagai kopdzīvei bija vajadzīgs kas vairāk par to vien.

“Viņa ir skaista,” Neitans vienkārši paskaidroja. “Viņa gan gribētu būt pavisam parasta, bet tas nav iespējams. Džo netic skaistumam. Viņa tic spējām. Un godīgumam,” Neitans nobeigumā piebilda, raudzīdamies brendijā, kuram pats gandrīz nebija pieskāries. “Es nezinu, ko lai iesāku.”

“Patiesība ir apbrīnojama, bet ne vienmēr tā sniedz visas vajadzīgās atbildes. Es nevaru tev pateikt priekšā, kā rīkoties, bet es vienmēr esmu ticējis, ka mīlestība, ja vien tā patiešām ir īsta, ir arī noturīga. Varbūt tev vajadzētu pajautāt savai sirdij, kuru rīcību vadītu lielāka mīlestība - patiesības atklāšanu vai noklusēšanu.”

“Ja es klusēšu, pamati, kurus mēs uzcelsim, būs ar plaisām. Tomēr es esmu vienīgais dzīvais, kurš viņai to var pateikt, doktor Kaufmen.” Neitans pacēla skatienu, un tajā brāzmoja emocijas. “Es esmu vienīgais.”

Neitans neatgriezās uz salas ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā. Trešajā dienā Džo pārliecināja sevi, ka viņai tas ir pilnīgi vienalga. Viņa netaisījās sēdēt un gaidīt, kad viņš pārkuģos pāri jūras šaurumam un pagrābs viņu kā pirāts, kurš atbraucis pēc sava laupījuma.

Ceturtajā dienā viņa jau bija noraudājusies un lādēja sevi par to, ka divreiz dienā iet pretī prāmim, cerēdama pamanīt atbraucēju barā Neitanu.

Nedēļas beigās Džo bija pamatīgi pārskaitusies un nepārtraukti šņāca uz ikvienu, kurš uzdrošinājās viņu uzrunāt. Lai mēģinātu mājās atkal nodibināt mieru, Keita izaicināja likteni un devās Džo istabā, kur viņa bija patvērusies pēc kārtējās saķeršanās ar Leksiju.

“Pie velna, ko tu dari tik burvīgā rītā savā istabā?” Ar straujām kustībām Keita atrāva vaļā aizkarus, ko Džo bija rūpīgi aizvilkusi logiem priekšā. Istaba pieplūda ar saules gaismu.

“Izbaudu vientulību. Ja esi ieradusies mēģināt mani pierunāt, lai atvainojos Leksijai, tu veltīgi tērē laiku.”

“Cik tas ir atkarīgs no manis, jūs ar Leksiju varat cīnīties, cik gribat, kā to vienmēr esat darījušas.” Keita salika rokas uz gurniem. “Bet ar mani tu tādā tonī nerunāsi, jaunkundzīt.”

“Es atvainojos,” Džo vēsi atcirta, “bet šī ir mana istaba.” “Manis pēc tu varētu sēdēt kaut vai pati sava kalna galā, bet man tu zobus nerādīsi. Pēdējā laikā esmu bijusi tik pacietīga, cik vien spēju būt, bet nu vienreiz pietiek. Tu esi pietiekami ilgi klīdusi apkārt un šņākusi uz visiem.”

“Tad varbūt man pienācis laiks padomāt par braukšanu mājās?”

“Tas nu gan tev pašai jāizlemj, Džo. Ak, sapurinies, atbrīvojies, Džo Elena!” Keita asi uzsauca. “Tas vīrietis ir prom tikai nedēļu, un gan jau viņš atgriezīsies.”

“Es nesaprotu, ko un par ko tu runā.” Džo žoklis saspringa. Keita pati nepaguva pat apvaldīties, kad jau iesprauslojās. “Neiedomājies, ka tu te vari kādu apmuļķot. Es tādās lietās esmu mazliet vairāk pieredzējusi.” Keita apsēdās uz gultas malas, kur Džo bija atlaidusies, izlikdamās, ka izvēlas pēdējos negatīvus savai grāmatai. “Pat aklam vīram, kas zirgā auļotu jums abiem garām, būtu skaidri redzams, cik daudz tev nozīmē Neitans Deleinijs. Un man liekas, ka tas ir labākais, kas ar tevi noticis nezin cik gadu laikā.”

“Viņš mani nekādā veidā, nekādā formā, nekādā ziņā neuzbudina.”

“Tu jau esi gandrīz iemīlējusies viņā, un es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu aizbraucis, lai panāktu, ka tu pārvari arī to atlikušo gabaliņu.”

Tā kā tas Džo pat nebija ienācis prātā, viņa, šādu izskaidrojumu dzirdot, juta asinis kūsājam dzīslās.

“Tad viņa aprēķini bijuši galīgi nepareizi. Aizbraukšana, neviena vārda nepasakot, jau nu viņam nepalīdzēs iegūt manas simpātijas.”

“Tad vai tu tiešām gribi, lai viņš uzzina, ka tu te visu viņa prombūtnes laiku esi pinkšķējusi un vaimanājusi?” Keita savilka uzacis, redzot, kā Džo vaigos ielīst dusmu sārtums. “Ja tu turpināsi tā uzvesties, atradīsies, kas viņam to pastāstīs. Es tavā vietā negribētu viņam atvēlēt šo prieku.”

“Es nedomāju viņam veltīt ne minūti laika, ja nu viņš tomēr sadomātu atgriezties.”

“Es tev pilnīgi piekrītu.” Keita papliķēja Džo pa ceļgalu. Sapratusi, ka tas ir slazds, Džo piemiedza acis.

“Man likās, ka tev viņš patīk.”

“Patīk gan. Man viņš pat ļoti patīk, bet tas nenozīmē, ka, pēc manām domām, viņš nav pelnījis vieglu spērienu pa pēcpusi, likdams tev ciest. Un es būtu stipri vīlusies tevī, ja tu viņam ļautu nojaust, ka esi cietusi. Tāpēc celies!” Keita pavēlēja, arī pati pieceldamās kājās. “Ej un dari savu darbu! Ņem fotoaparātu un ej strādā! Un, kad viņš atgriezīsies, viņš skaidri redzēs, ka tava dzīve ir turpinājusies arī bez viņa.”

“Tev taisnība. Tev ir pilnīga taisnība. Es piezvanīšu savam izdevējam un došu galīgos norādījumus par pēdējiem attēliem grāmatā. Tad iešu kaut kur ārā, mazliet pafotografēšu. Man ir radusies ideja nākamajai grāmatai.”

Keita pasmaidīja, redzot, kā Džo pieslienas kājās un sāk apaut kurpes.

“Brīnišķīgi. Tātad jaunajā grāmatā būs salas attēli.”

“Tikai un vienīgi. Šoreiz arī cilvēki. Sejas. Neviens neuzdrošināsies mani apvainot, ka esmu vientuļa un slēpjos aiz fotoobjektīva. Es esmu daudzpusīgāka.”

“Nu, protams, mīļā, tu tāda esi. Es nu tagad ilgāk nemaisīšos tev pa kājām, lai tu vari ķerties pie darba.” Trīcēdama no sajūsmas par gūtajiem panākumiem, Keita izsoļoja no Džo istabas. Varbūt tagad, viņa nodomāja, beidzot iestāsies miers.

Adrenalīns kūsāja Džo asinīs visu to dienu un vēl nākamo arī. Jaunā iecere viņu uzlādēja. Pirmo reizi visā savā karjerā Džo ar milzu entuziasmu medīja sejas, sāka tās pētīt un analizēt. Viņu satrauca Džifa acu mirdzums zem cepures naga, tas, kā viņa roka tvēra āmuru.

Viņa vajāja Braienu virtuvē, lika lietā visu savu pievilcību, kad vien varēja, un draudus, kad nevarēja, cenšoties izvilināt viņam vajadzīgo sejas izteiksmi, notvert pareizās auguma kustības.

Ar Leksiju bija pavisam viegli. Viņa būtu ar mieru nebeidzami pozēt. Bet Džo pašai vislabāk patika kāds kadrs, kurā redzami Leksija un Džifs ar muļķīgi laimīgām sejas izteiksmēm, un Džifs, uzrāvis Leksiju kājās, griež viņu ap sevi pašā dārza malā.

Džo pat sekoja tēvam, klusēdama, lai iemidzinātu viņa modrību un tad notvertu kadrā rāmo domīgumu viņa sejā, kad Sems lūkojās uz sāls purvu.

“Nu jau gan tu varētu likt to mantiņu malā.” Sems aizkaitināts savilka uzacis, kad Džo vēlreiz pavērsa objektīvu pret viņu. “Skrien vien un spēlējies ar to kaut kur citur!”

“Tā vairs nav spēlīte kopš tā brīža, kad man par to sāka maksāt. Pagriezies mazliet pa labi un skaties uz ūdeni!”

Sems nepakustināja ne muskuli.

“Es neatceros, ka tu agrāk būtu bijusi tik uzmācīga.”

“Es tev varu pateikt, ka esmu slavena fotogrāfe. Tūkstoši atplaukst smaidā, kad es pavēršu pret viņiem savu fotoaparātu.” Viņa aši nospieda slēdzi, tiklīdz tēva sejai pārslīdēja viegla smaida atblāzma. “Tu esi tik skaists, tēti. Un tu izskaties tik valdonīgs.”

“Tu esi tik slavena, ka tev nu gan vairs nevajadzētu glaimot cilvēkiem tikai tādēļ, lai dabūtu viņu bildes.”

Džo iesmējās un nolaida lejā fotoaparātu.

“Taisnība. Bet tu esi skaists. Es mazliet pafotografēju pie Elsijas Pendltones. Atraitnes Pendltones,” Džo precizēja, saraukdama uzacis. “Viņa apvaicājās par tevi. Vairākas reizes.” “Elsija Pendltone meklē vīrieti, kas viņai aizstātu to, kuru viņa nupat apglabāja, jau kopš tā brīža, kad viņa uzmeta pirmo zemes sauju uz viņa zārka. Bet es nu tas nekādā ziņā nebūšu.”

“Un tava ģimene jūtas tev pateicīga par to.”

Sems pats sev par pārsteigumu juta, ka lūpas jau atkal sāk trīsēt smaidā, un viņš papurināja galvu gan pats par savu reakciju, gan teicienu, kurš izraisīja tādu reakciju.

“Tu šodien esi briesmīgi asprātīga.”

“Patīkamas pārmaiņas, vai ne? Es paguru pati no sevis.” Džo noliecās, lai nomainītu objektīvu. “Un man ienāca prātā, ka jāmaina leņķis. Varbūt tas, ka es vispār atbraucu šurp, bija sākums kam jaunam.” Džo uz mirkli pieklusa, lai paraudzītos uz ņirbošo purvu. “Ieskatījos dažām lietām acīs, arī pati sev. Un sapratu, ka varbūt, ja es nejūtos mīlēta, es vienkārši neesmu ļāvusi nevienam mīlēt sevi.” Džo pacēla skatienu uz augšu un ieraudzīja, ka tēvs viņu vēro, meklē kaut ko viņas sejā. “Nemeklē viņu manī, tēt!” Džo aizvēra acis, jo visā ķermenī iedūrās asa sāpe. “Vairs nekad nemeklē manī viņu! Man sāp, kad tu tā dari.”

“Džo Elena...”

“Visu savu mūžu esmu centusies neizskatīties līdzīga viņai. Koledžā, kad visas pārējās meitenes pucējās un niekojās, es turējos malā. Ja es sadomātu iet uz kādu ballīti, man būtu jāieskatās spogulī. Un es redzētu tur viņas seju, tieši tāpat, kā tu redzi, kad raugies manī.” Asaras sariesās Džo acīs, kad viņa izslējās taisna. “Kas man jāizdara, lai tu pamanītu, kas es patiešām esmu, tēt?”

“Es jau redzu. Es nevaru līdzēt, es redzu viņu, bet redzu arī tevi, Džo Elena. Taču nestaigā man pakaļ pļāpādama! Es tajās sieviešu lietās esmu pilnīgi nekam nederīgs.” Sems sabāza rokas kabatās un aizgriezās. “Bet tu saņemies! Tā jau ir Leksi-ja, kura pīkst pat par zemē nokritušu cepuri, ne jau tu. Tas nolādētais skuķis sāk raudāt, tiklīdz tu uz viņu niknāk paskaties. Un, ja viņa nelej asaras, tad viņa uzbrūk. Ja viņa vistuvākajā laikā neapprecēsies ar Džifu un turpinās tādā pašā garā kā līdz šim, es zaudēšu prātu.”

Džo iesmējās.

“Ak, tēt, es taču nedomāju, ka tu viņu mīli tik stipri, lai ļautu viņai tevi padarīt traku!”

“Nu, protams, es viņu mīlu. Viņa taču ir mana, vai ne?” Sems piesmakušā balsī sacīja un piespieda pats sevi pagriezties pret Džo. “Tāpat kā tu.”

“Jā.” Džo pasmaidīja un ļāva aizvainojumam izgaist. “Tāpat kā es.”

Kad gaisma vairs neapmierināja Džo, viņa ieslēdzās tumšajā istabā. Arī tas bija satraucoši. Filma pārtop negatīvos, negatīvi - kontaktkopijās. Un tad viņa tās pētīja, aplūkoja caur lupu kļūdas un ēnas.

No vesela duča kadru viņa izvēlēsies vienu, kas atbildīs viņas prasībām. Tomēr arī virve, uz kuras žāvējās par labu atzītie kadri, strauji pildījās. Atradusi filmu, kurai nekas nebija uzrakstīts virsū, Džo neapmierināta noklakšķināja mēli.

Kāda nevīžība, Džo pati sevi sabāra.

Viņa noregulēja taimeru, izslēdza gaismu un sāka attīstīšanu. Tumsa viņu nomierināja. Viņas kustības bija pārdomātas, pat mehāniskas, viņu iedvesmoja vienatnes sajūta. Gaisā virmoja gaidas. Ko viņa ieraudzīs, ko atradīs šajā filmā? Kādi sastinguši dzīves mirkļi būs uz visiem laikiem saglabāti tikai tāpēc, ka viņa tos būs izvēlējusies?

Džo ieslēdza sarkano spuldzi, un telpa pielija ar šo spokaino gaismu. Tad Džo apslāpēti iekliedzās. Kliedzienā izskanēja kaut kas vidējs starp šausmām un smiekliem, un Džo lūkojās uz negatīvu, kurā redzama viņa - kaila, izstiepusies uz Neita-na paklāja.

“Ak Jēzus, vismaz iemācīšos, ka ikvienai filmai jāuzraksta virsū, kas tajā safotografēts.”

Viņa pacēla filmas rullīti un aplūkoja citus negatīvus. Vētras laikā uzņemtie kadri izskatījās daudzsološi. Un Džo savilka lūpas, raugoties pirmos kadrus, tos, kurus Neitans jau iepriekš bija iemūžinājis savā filmā.

Vienā kadrā bija redzamas kāpas otrpus pļavai, kurā ziedēja puķes, un jūra aiz tām vēla augstus viļņus ar putu galotnēm.

Normāla kompozīcija, Džo prātoja. Amatierim. Protams, ja viņa gribētu to uzkopēt uz kontaktkopijas, viņa neapšaubāmi atrastu vairākus trūkumus šajā kadrā.

Skatiens atgriezās pie filmas beigu kadriem. Viņas seja, viņas ķermenis. Jau pastiepusi roku pēc šķērēm, lai iznīcinātu negatīvus, viņa tomēr apstājās. Vai tiešām viņa būs tik klīrīga, tik stūrgalvīga un pat neapmierinās savu ziņkāri?

Galu galā viņa taču ir vienīgā, kura šos negatīvus redz.

Džo, pēkšņas iedomas vadīta, atsāka darbu. Nekas taču nenotiks, ja viņa izgatavos kontaktkopijas no visas filmiņas. Tos negatīvus, kuros redzama viņa pati, varēs iznīcināt arī vēlāk. Pēc tam kad būs tos kārtīgi aplūkojusi.

Tagad viņa vairs nedungoja līdzi radio skaņām. Viņa jutās pārāk neērti un pārāk satraukta, lai klausītos mūziku, kas novērsa viņas uzmanību.

Lapa tikko paspēja nožūt, kad Džo to jau uzmeta uz gaismas galda un paņēma rokā lupu. Viņai aizrāvās elpa, vērojot, kā tēli izgaismojas un kļūst skaidrāki.

Viņa izskatījās tik... neķītra, laikam gan tas būtu īstais

vārds. Acis puspievērtas, lūpas viegli savilktas acīm redzamā seksuālā apmierinājumā. Viņas ķermenis izskatījās gandrīz pilnīgs. Bija skaidri redzams, ka viņa ir atguvusi savu figūru, pati nemaz īpaši nepamanot. Viņai neapšaubāmi bija visai glīti apaļumi.

Nākamajā kadrā viņas acis bija iepletušās un šausmās apaļas. Rokas sastingušas pusceļā uz krūtīm. Nevarēja noliegt, ka viņa izskatījās - kā Neitans bija teicis? Saburzīta un seksīga?

Ak dievs, viņa nekad nevienam nebija tā atklājusi savu ķermeni. Viņa bija ļāvusi tam notikt, un tagad, vienu pavisam īsu brīdi, Džo atzinās pati sev, ka gribētu, lai tas notiek vēlreiz.

Viņa gribēja ļaut Neitanam pieskarties sev, likt viņai justies iekārojamai un pārgalvīgai. Dziļi sirdī mājoja tieksme atkal būt tādai sievietei - sievietei, kādu Neitans bija iemūžinājis filmā. Ļaut viņam vadīt sevi un apzināties, ka jebkurā brīdī spēj pārņemt kontroli savās rokās.

Neitans viņai to bija iemācījis un, saglabādams šo mirkli, licis viņai ieskatīties patiesībai acīs un redzēt, ko viņa iegūtu, ja paliktu kopā ar Neitanu. Un ko zaudētu, ja viņa vairs nebūtu līdzās.

“Nelieti, Neitan! Tieši tāpēc es tevi ienīstu.”

Viņa strauji piecēlās un iemeta kontaktkopiju lapu dziļi atvilktnē. Nē, viņa to neiznīcinās. Viņa to paglabās kā atgādinājumu. Kad vien viņa atkal jutīs kārdinājumu uzticēties kādam vīrietim, tik daudz dot kādam vīrietim, viņa izņems šo lapu un aplūkos to.

Un atgādinās pati sev, cik viegli viņi mēdz aiziet.

“Džo Elena!” Leksijas balss ielauzās cauri durvīm vienlaikus ar skaļu un asu klauvējienu.

“Es strādāju.”

“Zinu. Bet varbūt tu gribi ātri pabeigt un steigties lejā. Uzmini, kas atbrauca uz salu ar vakara prāmi?”

“Breds Pits.”

“Man jau arī to gribētos. Bet šis tev varētu patikt vēl labāk. Virtuvē tikko iesoļoja Neitans Deleinijs - visā augumā un vēl divreiz skaistāks nekā pirms tam. Un viņš meklē tevi.”

Džo piespieda dūri pie sirds un stingri nolaida to atpakaļ gar sāniem.

“Pasaki viņam, ka esmu aizņemta.”

“Es jau tavā vietā viņu drusku atvēsināju. Es teicu, ka nesaprotu, kāpēc gan tev būtu jāpamet iesāktais darbs un jāskrien, tiklīdz viņš ir atlidojis atpakaļ uz Kaisles salu.”

Džo juta, kā lūpas savelkas apmierinātā smaidā. Viņa pilnībā spēja iztēloties šo skatu, kā Leksija tēlo vēso Dienvidu Skaistuli.

“Pateicos tev par to.”

“Bet man tev jāsaka - ak, atver taču durvis, Džo! Es jau sāku pagurt, runādama caur tām.”

Tā kā Leksija tikko bija nonākusi Džo cienījamāko cilvēku saraksta augšgalā, viņa padevās, pagrieza atslēgu un pavēra durvis tieši tik daudz, lai varētu atspiesties pret durvju aplodu.

“Es būtu ļoti pateicīga, ja tu viņam pateiktu, ka es negrasos pakārtot savus darbus viņa iegribām.”

“To es izdarīšu. Labi teikts. Bet, Džo, viņš izskatās tik seksīgs un uz kaut kā robežas.” Leksija pavērsa acis uz augšu vistīrākajā sievišķīgajā apbrīnā. “Man, uz viņu skatoties vien, sirds notrīsēja.”

“Izbeidz trīsuļot! Kā pusē tad tu īsti esi?”

“Tavā, manu mīļo aitiņ, par visiem simts procentiem.” Leksija noskūpstīja māsu uz vaiga, lai to apliecinātu. “Viņš ir jāsoda, par to nav ne mazāko šaubu. Un, ja gribi dzirdēt manu padomu, kā to vislabāk izdarīt, būšu ļoti priecīga tev pasviest pāris ideju.”

“Man pašai to pietiek, paldies!” Tomēr Džo noskurinājās, lai atbrīvotos no sasprindzinājuma. “Pasaki viņam, ka man nav ne mazākās vēlēšanās viņu redzēt vai runāt ar viņu un tuvākajā laikā esmu iecerējusi nodarboties ar vairākām dažādām citām svarīgām lietām, nevis pievērsties viņam.”

“Kaut tu pati to viņam pateiktu, tieši tā, kā tu tikko izdarīji. Tev uz to ir pamatīgs ķēriens.” Leksijas sejā iegūla plats smaids, un viņa nevērīgi aptina matu sprogu ap pirkstu. “Es iešu lejā un pateikšu viņam to, tad atkal uzkāpšu augšā un pastāstīšu, ko viņš man atbildēja.”

“Šeit nav vidusskola.”

“Nē, te ir vēl interesantāk un jautrāk. Ak, es taču zinu, ka tu esi labi un pareizi audzināta, Džo.” Leksija papliķēja māsai pa vaigu. “Es pati spļautu zilas ugunis kā kaķis, kuram uzkāpts uz astes. Bet tu tikai padomā par to, cik patīkami būs, kad viņš uz ceļiem līdīs pie tevis. Neņem viņu atpakaļ, iekams viņš to nedara! Un iekams neatnes vismaz divus puķu pušķus un jauku, dārgu dāvanu. Vislabāk kādu juvelierizstrādājumu.”

Džo attieksme strauji pārmainījās.

“Leksija, tu esi salta aprēķinātāja, kas manipulē ar cilvēku jūtām.”

“Un lepojos ar to, mīļumiņ. Klausi savu mazo māsiņu, un beigu beigās tev tas vīrietis patiešām piederēs. Nu jau viņš būs gana ilgi gaidījis un svīdis, lai būtu gatavs nākamajai pļaukai.” Leksija saberzēja rokas. “Es viņu piespiedīšu samaksāt, neuztraucies!”

Kad Leksija aizgāja, Džo joprojām palika stāvam, atspiedusies pret durvju aplodu.

“Par to es nešaubos,” viņa nomurmināja. “Un es tev par to būšu milzu pateicību parādā.”

Apmierināta ar visu, Džo pagriezās un iegāja atpakaļ tumšajā istabā. Viņa notīrīja galdu, sakārtoja ķimikāliju pudeles, tad nolika tās atpakaļ plauktos. Viņa aplūkoja savus nagus un nodomāja, ka tomēr vajadzētu ļaut, lai Leksija viņai iztaisa manikīru.

Kad Džo izdzirdēja soļus, viņa pagriezās pret durvīm, gatava noklausīties Leksijas ziņojumu. Taču durvju aiļu piepildīja Nei-tana augums, un viņa dusmu izvirdums gāzās tieši virsū Džo.

“Man vajag, lai tu nāc man līdzi.” Viņa balss skanēja aprauti un nekādā ziņā ne jau kā atvainojoties.

“Cik man zināms, tev paskaidroja, ka esmu aizņemta. Un tevi šajā istabā neviens nav aicinājis.”

“Izbeidz, Skārleta!” Neitans satvēra Džo roku un vilka viņu. Kad Džo brīvā roka atliecās atpakaļ un triecās uz priekšu tieši Neitanam sejā, viņš piemiedza acis un pamāja. “Jauki, mēs to darīsim brutālā veidā.”

Istaba sagriezās ar kājām gaisā tik mežonīgā ātrumā, ka Džo pat nepaguva izkliegt lāstus, kuri svilināja viņas mēli un lauzās uz āru. Pirms Džo paguva pārvarēt pārsteigumu un pretoties, Neitans jau atradās pusceļā ārā no istabas, un Džo karājās viņam pār plecu.

“Novāc savas jeņķu nelieša nolādētās, ložņājošās ķetnas no manis!” Džo sita viņam pa muguru, nikna, ka nevar to izdarīt no visa spēka.

“Tu cerēji, ka varēsi atsūtīt māsu un viņa mani atšūs? Nekā nebija!” Neitans ar plecu atgrūda durvis un devās lejā pa šaurajām kāpnēm. “Es visu dienu braucu šurp, un tev gan nāksies rast sevī tik daudz pieklājības, lai noklausītos to, kas man tev sakāms.”

“Pieklājība? Pieklājība? Ko gan tāds lecīgs Ņujorkas vīzde-gunis zina par pieklājību?” Kāpņu ierobežotajā platībā Džo pretošanās beidzās ar to, ka viņa atsita galvu pret sienu. “Es tevi ienīstu!” Viņai ausīs džinkstēja no sitiena un pazemojuma.

“Tam es esmu sagatavojies.” Apņēmības pilns, Neitans stiepa Džo tālāk uz virtuvi. Leksija un Braiens sastinga un platām acīm raudzījās uz abiem. “Atvainojiet!” Neitans aprauti iesaucās un iznesa Džo ārā, neklausīdamies nemitīgajās lamās un draudos, kuri skanēja no viņas mutes.

“Ak!” Leksija nopūtās dziļi un gari, piespiedusi roku sev pie sirds. “Vai tā nebija pati romantiskākā rīcība, kādu vien tev savā mūžā nācies pieredzēt?”

“Nu ir ziepes!” Braiens nolika pīrāgu, kuru tikko bija izņēmis no krāsns. “Viņa pirmajā izdevīgajā brīdī sašķaidīs viņam seju.”

“Daudz gan tu saproti no mīlestības.” Leksija atspiedās pret galda malu. “Lieku divdesmit dolārus, ka nepaies ne stunda, un viņš būs mūsu māsu iedabūjis gultā.”

Braiens dzirdēja Džo kliedzam kaut ko par kaut kāda jeņķu maitas kastrēšanu un pamāja.

“Tev taisnība, mīļā.”

26

Kamēr Neitans vadīja savu džipu pa sprakšķošo Gliemežvāku ceļu, Džo sēdēja viņam blakus, neteikdama ne vārda. Viņa nesagādās Neitanam prieku un nelēks ārā no braucošas mašīnas, kā arī nemetīsies bēgt, tiklīdz viņš būs to apstādinājis. Viņa itin vienkārši saplosīs Neitanu pašu līdz asinīm tajā pašā brīdī, kad viņiem vairs nedraudēs nobraukšana no ceļa.

“Tā es to nebiju iedomājies,” Neitans murmināja. “Man ar tevi jārunā. Tas ir svarīgi. Tu nu gan izvēlējies pavisam nepiemērotu laiku, lai demonstrētu man vēsas uzņemšanas paraugu.” Nelikdamies ne zinis par Džo draudīgo ņurdēšanu, Neitans raka pats sev vēl dziļāku bedri. “Man nav nekas pretī cīnīties. Normālos apstākļos man nav iebildumu pret kārtīgu izkaušanos. Tas palīdz mazināt sasprindzinājumu. Bet šoreiz nav normāli apstākļi, un tas, ka tu man visiem spēkiem mēģini aizlikt kāju priekšā, jau tā sāpīgo situāciju vēl vairāk sarežģī.”

“Tātad pie visa esmu vainīga es.” Džo dziļi ievilka elpu, kad Neitans pie savas kotedžas strauji apstādināja džipu. “Vai tā ir mana vaina?”

“Džo, es nerunāju par vainu. Kopumā...” Neitans aprāvās pusvārdā, sapratis, ka nav ko velti tērēt vārdus, bet vispirms fiziski jāpasargā sevi.

Džo nemetās viņam virsū ar zobiem un nagiem, un kvēliem apvainojumiem. Viņa metās cīņā ar savilktām dūrēm, un pirmie sitieni pārsteidza Neitanu nesagatavotu.

“Jēzus! Ak Jēzus!” Neitans iedomājās, kaut varētu pasmieties par to. Viņš vēlējās, kaut varētu pievilkt Džo sev klāt, saņemt viņas dūres savās plaukstās un vienkārši kaukt.

Neitans sajuta asiņu garšu mutē, nodomāja, ka viņam varbūt pat ir lauzts žoklis, tomēr beidzot pamanījās savaldīt Džo un nospiest mašīnas sēdeklī, kur tad nu viņi abi sēdēja, cīnīdamies pēc elpas.

“Vai tu varētu beigt? Vai tu varētu beidzot mazdrusciņ savaldīties un netiekties sašķaidīt asiņainā masā man smadzenes, par kurām es pats esmu pārliecināts, ka tās ir ideālā darba kārtībā!” Neitans satvēra Džo ciešāk, īstajā brīdī sajutis, ka Džo mēģina pacelt ceļgalu sitienam. “Es negribu tev nodarīt sāpes.”

“Tas ir slikti, jo es tev gribu nodarīt lielas sāpes. Es labprāt tevi par kropli pataisītu, lai atmaksātu par to, ko tu man nodarīji.”

“Piedod!” Neitans nolieca galvu pie Džo pieres un mēģināja atgūt elpu. “Piedod, Džo!”

Džo negrasījās atmaigt, viņa atteicās atzīt to, ka pašas sirds viegli notrīs, dzirdot galējo izmisumu Neitana balsī.

“Tu pat iedomāties nevari, cik daudz man tev būtu jāpiedod.”

“Vēl vairāk, nekā tu zini.” Neitans atliecās atpakaļ un ieskatījās Džo acīs. “Lūdzu, ienāc iekšā! Man tev kaut kas jāpastāsta. Kaut kas tāds, ko es ļoti gribētu, lai man nebūtu tev jāsaka. Pēc tam kad būšu visu pateicis, tu mani varēsi sasist zili melnu, un es ne pirkstu nepakustināšu, lai tevi apturētu. Es tev zvēru.”

Kaut kas nelāgs, ļoti slikts bija atgadījies. Dusmas pārtapa bailēs. Džo pūlējās runāt vēsā balsī, lai gan viņas iztēlē jau raisījās visdrausmīgākās ainas.

“Lai tā būtu. Es ieiešu, lai tu man pateiktu visu, kas tev sakāms. Tad starp mums viss būs cauri.” Džo atgrūda Neita-nu un pavēra mašīnas durvis. “Tāpēc ka no manis neviens nemēdz aiziet,” viņa sacīja zemā, rezonējošā balsī. “Tas vairs nekad neatkārtosies.”

Neitana sirds pamira, tomēr viņš devās Džo pa priekšu kotedžā un ieslēdza gaismu.

“Es gribētu, lai tu apsēdies.”

“Man nav jāsēž, un tas, ko tu gribētu, mani neinteresē. Kā tu uzdrošinājies tā vienkārši aizbraukt?” Pat uzbrūkot, Džo sakrustoja rokas uz krūtīm kā aizstāvēdamās. “Kā tu uzdrošinājies izkāpt no manas gultas un vienkārši aizbraukt, neteicis ne vārda? Un tik ilgi neatgriezties, lai gan tu labi zināji, kā es jutīšos. Ja es tev biju apnikusi, tu taču varēji vismaz izturēties pieklājīgi.”

“Tu man biji apnikusi? Ak Jēzus, Džo, pēdējās astoņās dienās nebija ne minūtes, kad es nebūtu domājis par tevi, gribējis tevi.”

“Vai tu domā, ka esmu tik dumja vai tik nogribējusies, ka noticēšu taviem meliem? Ja tu būtu domājis par mani, gribējis mani, tu nebūtu man uzgriezis muguru, it kā es tev neko nenozīmētu. Nekad neko nebūtu nozīmējusi.”

“Ja tu man neko nenozīmētu, nebūtu nozīmējusi vairāk par visu pasaulē, es būtu palicis. Un mēs tagad nerunātu par to, ko es grasos tev teikt.”

“Tu man nodarīji pāri, tu mani pazemoji, tu...”

“Es tevi mīlu.”

Džo atrāvās projām, it kā izvairīdamās no sitiena.

“Vai tu ceri, ka man tagad sāks ļodzīties ceļgali no laimes? Tu iedomājies, ka pateiksi man šos vārdus, un es tūlīt metīšos tavos apskāvienos?”

“Nē: Es tevi nemīlētu, ja tu nestāvētu un nespļautu uz mani zilas ugunis pēc tam, kad šie vārdi atskanējuši pār manām lūpām.” Neitans piegāja pie Džo un padevās kārdinājumam viņai pieskarties. Tikai viegls pirkstgalu pieskāriens viņas plecam. “Es tevi patiešām mīlu, Džo Elena. Var būt, ka vienmēr esmu mīlējis. Varbūt tā septiņus gadus vecā meitenīte mani jau toreiz saindēja un es nemaz neesmu spējīgs mīlēt kādu citu. Es nezinu. Bet es gribu, lai tu man tici. Man tas ir jāpasaka, un man jāzina, ka tu man tici, pirms es sāku runāt.”

Džo ieskatījās Neitanam acīs, un nu viņas ceļgali patiešām sāka trīcēt.

“Vai tu to saki nopietni?”

“Pietiekami nopietni, lai būtu gatavs nodot savu pagātni, tagadni un nākotni tavās rokās.” Neitans uz mirkli saņēma Džo rokas, aplūkoja tās, centās paturēt prātā, tad atlaida. “Es devos atpakaļ uz Ņujorku. Tur dzīvo kāds mūsu ģimenes draugs, doktors. Neirologs. Es gribēju, lai viņš veic dažas pārbaudes.”

“Pārbaudes?” Džo pārsteigta sāka virpināt pirkstos matu cirtu. “Kādas? Ak mans dievs!” Bija tāda sajūta, it kā dūre būtu ietriekusies viņai sirdī. “Tu esi slims? Neirologs? Kas tev kaiš? Audzējs?” Asinis stinga dzīslās. “Bet tu taču vari ārstēties. Tu vari...”

“Es neesmu slims, Džo. Nav audzēja, man nekas nekaiš. Bet man vajadzēja par to pārliecināties.”

“Nekas nekaiš?” Džo atkal sakrustoja rokas un piespieda elkoņus pie auguma. “Es neko nesaprotu. Tu devies uz Ņujorku, lai pārbaudītos, kaut arī tev nekas nekaiš?”

“Es taču teicu, ka man vajadzēja par to pārliecināties.

Man likās, ka man varētu būt novērojami atmiņas zudumi vai arī es pa miegam staigāju kā mēnessērdzīgs. Un varbūt esmu nogalinājis Sūzanu Pītersu.”

Džo strauji noslīga, ar roku pieķerdamās krēsla atzveltnei un apsēzdamās uz roku balsta. Viņa ne uz mirkli neatrāva skatienu no Neitana.

“Kāpēc tev ienāca prātā kaut kas tik nenormāls?”

“Tāpēc, ka viņa šeit, uz salas, nožņaugta. Tāpēc, ka viņas ķermenis paslēpts. Tāpēc, ka viņas vīrs, viņas bērni, viņas draugi varētu visu mūžu dzīvot neziņā par to, kas patiesībā noticis.”

“Izbeidz!” Džo trūka elpas, viņai nācās apspiest sevī vēlēšanos aizspiest ausis. Viņas sirds sitās pārāk strauji, reiba galva un āda nosvīda. Džo jau pazina šīs sajūtas, kad panika to vien gaida, lai varētu pārņemt visu viņas būtību. “Es negribu dzirdēt neko vairāk!”

“Es tev labprāt nestāstītu neko vairāk. Bet mums abiem nav izvēles.” Neitans sasparojās, ne tikai lai ieskatītos acīs patiesībai, bet arī lai ieskatītos acīs Džo. “Mans tēvs nogalināja tavu māti.”

“Tas nav normāli, Neitan.” Džo alka piecelties un bēgt, bet viņa nespēja pakustēties. “Tas ir nežēlīgi.”

“Tieši tā arī tas ir. Un tā ir patiesība. Pirms divdesmit gadiem mans tēvs atņēma tavai mātei dzīvību.”

“Nē. Tavs tēvs - Deivida kungs - bija laipns, viņš bija draugs. Tu runā galīgas aplamības. Mana māte aizbrauca.” Džo balss notrīsēja un aizlūza. Tad atkal cēlās un kļuva skaļāka. “Viņa gluži vienkārši aizbrauca projām.”

“Viņa neaizbrauca no Kaisles salas. Viņš... viņš paslēpa tavu māti purvā. Apglabāja sāls purvā.”

“Kāpēc tu to saki? Kāpēc tu tā dari?”

“Tāpēc, ka tā ir patiesība, un es jau pārāk ilgi esmu no tās izvairījies.” Neitans piespieda sevi pateikt arī visu pārējo, pabeigt stāstu, un Džo aizmiedza acis un nežēlīgi purināja galvu, to klausoties. “Viņš to bija ieplānojis tajā pašā brīdī, kad ieraudzīja tavu māti, kad tajā vasarā ieradās uz salas.”

“Nē. Nē, izbeidz!”

“Es nevaru izbeigt to, kas jau noticis. Viņš saglabājis dienasgrāmatu, žurnālu un... pārējos pierādījumus bankas seifā. Es to visu atradu pēc tēva un mātes nāves.”

“Tu to atradi.” Asaras sūcās caur Džo skropstām. Viņa cieši sakrustoja rokas uz krūtīm un šūpojās. “Tu atgriezies.” “Es atgriezos, lai ieskatītos patiesībai acīs, lai mēģinātu atcerēties tās vasaras notikumus. Kā mans tēvs izturējies... toreiz. Un lai mēģinātu saprast, vai labāk atstāt visu tā, kā ir, vai pastāstīt tavai ģimenei, ko mana ģimene jums ir nodarījusi.”

Džo augumam cauri izbrāzās viņai labi pazīstamais izmisuma vilnis, galvā dūca, asinis džinkstēja.

“Tu zināji. Tu to visu laiku zināji, un tu atgriezies. Tu ievilināji mani gultā, visu zinādams.” Džo uznāca nelabums, sagriezās galva. Viņa pielēca kājās. “Tu paņēmi mani.” Dusmas plosīja viņu tikai vienu mirkli, un tad viņas dūre ietriecās Neitana vaigā. “Es tev to atļāvu.” Viņa niknumā sita vēlreiz. Neitans neaizstāvējās, necentās izvairīties no sitieniem. “Vai tu saproti, kā es tagad jūtos?”

Neitans jau bija paredzējis, ka Džo uz viņu skatīsies tieši tā - naidā un riebumā, pat bailēs. Viņam nebija citas iespējas kā vien to pieņemt.

“Es to nespēju. Mans tēvs... viņš bija mans tēvs.”

“Viņš nogalināja manu māti, viņš mums atņēma māti. Un visus šos gadus...”

“Džo, es to uzzināju tikai pēc viņa nāves. Es jau mēnešiem ilgi gribēju par to runāt. Es saprotu, ko tu šobrīd pārdzīvo...” “Tu to nespēj saprast!” viņa iesaucās. Viņa gribēja sāpināt Neitanu, ievainot viņu, likt viņam ciest. “Es šeit nevaru ilgāk palikt. Es nespēju uz tevi skatīties. Nē!” Džo kā dzelta atrāvās, kad Neitans pastiepa viņai pretī roku. “Nepieskaries man! Es varētu tevi nogalināt par to, ka tu man reiz esi pieskāries. Nelieti, turies tālāk no manis un manas ģimenes!” Kad viņa metās skriet, Neitans pat nemēģināja viņu apturēt. Viņš nespēja. Taču viņš sekoja Džo neprātīgajam skrējienam, paturēdams viņu redzeslokā. Viņš nespēja Džo palīdzēt citādi, bet vismaz viņš raudzīsies, lai Džo sveika un vesela sasniegtu Svētnīcu.

Taču viņa nesteidzās uz Svētnīcu.

Džo nespēja tagad doties uz mājām. Viņa to nepārdzīvotu. Viņai trūka elpas, aizmiglojās skatiens. Kāda viņas daļa gribēja itin vienkārši nokrist uz zemes un kliegt, līdz prāts un ķermenis iztukšotos un tur vairs nepaliktu ne miņas no sērām. Tomēr Džo baidījās, ka viņa pēc tam vairs nekad neatradīs sevī spēku atkal piecelties.

Tā nu viņa skrēja, pat nedomādama par to, uz kurieni, starp kokiem, cauri tumsai, un viņas galvā drūzmējās baisi tēli.

Mātes fotogrāfija sāka atdzīvoties. Vērās acis. Apjukums, bailes, sāpes. Mute atpletās kliedzienam.

Asa sāpe kā nazis iedūrās Džo sānos. Viņa savaldījās un šņukstēdama skrēja tālāk.

Okeāns dārdēja viņai līdzās. Elpa brāzās no viņas plaušām. Džo nokrita vienu reizi, smagi novēlās četrrāpus uz plaukstām un ceļgaliem, tūdaļ cēlās un metās jaunā skrējienā. Viņa apzinājās, ka jātiek projām, jāaizbēg no sāpēm un šīm plosošajām sērām.

Džo dzirdēja kādu saucam viņas vārdu un pēdu dipoņu smiltīs sev aiz muguras. Viņa gandrīz atkal nokrita, tomēr noturējās un pagriezās, gatava cīnīties.

“Džo, mīļā, kas noticis?” Ietinusies virsvalkā, pēc dušas slapjiem un pilošiem matiem pie viņas steidzās Kērbija. “Es biju uz lieveņa un ieraudzīju tevi...”

“Nepieskaries man!”

“Labi.” Kērbija instinktīvi pieklusināja balsi un sāka runāt vēl maigāk. “Varbūt ienāksi pie manis? Tu esi savainojusi sevi. Tavas plaukstas asiņo.”

“Es...” Apjukumā Džo palūkojās lejup, ieraudzīja nobrāztās plaukstas un asins lāsītes uz tām. “Es nokritu.”

“Zinu. Es redzēju. Nāc nu! Es nomazgāšu.”

“Nevajag - viss ir kārtībā.” Džo nejuta savas plaukstas. Tad viņas kājas sāka trīcēt, galva - griezties. “Viņš nogalinājis manu māti. Kērbij, viņš nogalinājis manu māti. Viņa ir mirusi.”

Kērbija pavisam uzmanīgi pievirzījās tuvāk, līdz varēja aplikt roku ap Džo vidukli, lai balstītu viņu.

r

“Nāc man līdzi! Tagad nāc man līdzi!” Kad Džo padevās, Kērbija veda viņu pāri smiltīm. Atskatījusies Kērbija ieraudzīja, ka dažu jardu attālumā stāv Neitans. Mēnessgaismā viņu skatieni uz mirkli sastapās. Tad Neitans pagriezās un aizgāja tumsā.

“Man ir nelabi,” Džo murmināja. Šīs sajūtas atgriezās, atkal jau sīkas, asas adatiņas durstīja visu augumu, viņai metās šķērma dūša.

“Būs labi. Tev jāapguļas. Atbalsties pret mani, un iesim iekšā.”

“Viņš viņu nogalinājis. Neitans to zināja. Viņš man pateica.” Džo šķita, ka viņa peld augšā pa kāpnēm, iekšā pa kotedžas durvīm. “Mana māte ir mirusi.”

Klusēdama Kērbija palīdzēja Džo tikt līdz gultai, uzklāja viņai pavisam vieglu palagu. Džo sāka trīcēt no šausmām.

“Elpo lēnām!” Kērbija pavēlēja. “Koncentrējies uz elpošanu! Es uz mirkli iziešu otrā istabā. Es atnesīšu tev kaut ko.”

“Man neko nevajag.” Džo sagrāba jauns izmisuma vilnis, un viņa cieši satvēra Kērbijas roku. “Nekādus nomierinošus līdzekļus. Es tikšu ar to galā. Es varu. Man tas ir jāvar.”

“Protams, tu to vari.” Kērbija atlaidās uz gultas malas un saņēma Džo roku, lai pārbaudītu pulsu. “Vai tu man par to pastāstīsi?”

“Man kādam tas jāizstāsta. Es pagaidām vēl nevaru pateikt savai ģimenei. To es vēl nespēju. Es nezinu, ko lai daru. Es pat nezinu, kā lai jūtos.”

Pulss kļuva rāmāks, un Džo acu zīlītes ieguva normālu izskatu.

“Ko Neitans tev pateica, Džo?”

Džo raudzījās griestos, nenovērsdama no tiem ne acu.

“Viņš pateica, ka viņa tēvs nogalinājis manu māti.”

“Ak dievs!” Kērbija šausmās piespieda Džo plaukstu pie sava vaiga. “Kā tas noticis?”

“Es nezinu. Es nezinu. Es nespēju to noklausīties. Es negribēju klausīties. Viņš sacīja, ka tēvs nogalinājis manu māti, ka tēvs rakstījis dienasgrāmatu. Neitans to atradis un atgriezies uz salas. Es gulēju ar viņu.” Asaras izsprāga Džo acīs, tecēja pār vaigiem. “Es gulēju ar savas mātes slepkavas dēlu.”

Kērbija saprata, ka tagad jāsaglabā miers. Un skaidrs prāts. Viens vienīgs nepareizs vārds, nepareizs tonis, un Džo varēja sabrukt viņas rokās.

“Džo, tu gulēji ar Neitanu. Tev rūp Neitans, un viņam tu.”

“Viņš to zināja. Viņš atgriezās, zinādams, ko viņa tēvs izdarījis.”

“Un viņam noteikti bija ļoti smagi.”

“Kā tu vari tā teikt?” Džo nikni izslējās uz elkoņiem. “Viņam bija smagi?”

“Un tas prasīja no viņa lielu drosmi,” Kērbija klusi turpināja. “Džo, cik vecs viņš bija tad, kad tava māte tika nogalināta?”

“Kāda tam nozīme?”

“Man liekas, apmēram deviņi vai desmit gadi. Mazs zēns. Vai tu tiešām gribi vainot mazu zēnu?”

“Nē. Nē! Bet tagad viņš vairs nav mazs zēns, un viņa tēvs...”

“Neitana tēvs. Nevis Neitans.”

Atskanēja šņuksti, tad vēl un vēl.

“Viņš man atņēma māti.”

“Es zinu. Man ļoti žēl.” Kērbija pievilka Džo sev tuvāk. “Man ļoti, ļoti žēl.”

Kamēr Džo raudāja Kērbijas apskāvienos, viņa domāja par to, ka šī vētra ir tikai sākums.

Pagāja stunda, līdz Džo atguva spējas sakarīgi domāt. Viņa malkoja karsto, saldo tēju, ko Kērbija bija viņai pagatavojusi. Nežēlīgo izmisumu nomainīja sēras. Tad vienu mirkli sēras mierināja gandrīz tikpat spēcīgi kā saldā tēja.

“Es zināju, ka viņa ir mirusi. Viena daļa no manis to vienmēr apzinājās, jau kopš tā brīža, kad tas notika. Es sapņoju par mammu. Kļūstot vecāka, es iemācījos kaut kā aizdzīt šos sapņus, bet tie vienmēr atgriezās. Ar katru reizi spilgtāki.”

“Tu viņu mīlēji. Tagad, lai arī cik briesmīga būtu patiesība, tu zini, ka viņa jūs nepameta.”

“Es vēl pagaidām šajā apziņā nespēju rast sev mierinājumu. Es gribēju nodarīt sāpes Neitanam. Fiziskas, emocionālas sāpes, es gribēju darīt visu iespējamo, lai tikai viņam sāpētu. Un es to panācu.”

“Vai tev šķiet, ka tā nav normāla reakcija? Džo, padomā ar prātu!”

“Es mēģinu. Es gandrīz atkal sabruku. Tas būtu noticis, ja tu nebūtu gadījusies manā ceļā.”

“Bet es gadījos.” Kērbija saspieda Džo roku. “Un tu esi stiprāka, nekā tu iedomājies. Pietiekami stipra, lai spētu to pārdzīvot.”

“Man tādai jābūt.” Džo iedzēra vēl tēju, tad nolika krūzi. “Man jāiet atpakaļ pie Neitana.”

“Tev šovakar nav jādara itin nekas, tikai jāatpūšas.”

“Nē, es viņam pat nepajautāju, kāpēc vai kā, vai...” Džo aizvēra acis. “Man jāzina atbildes. Man liekas, es nespēšu sadzīvot ar šo patiesību, ja nezināšu atbildes uz visiem saviem jautājumiem. Kad iešu pie savas ģimenes, man jāzina viss.”

“Tu varētu aiziet pie viņiem jau tagad, es tev ietu līdzi. Jūs varētu uzdot šos jautājumus visi kopā.”

“Man tas jāizdara vienai pašai. Es esmu šo notikumu centrā, Kērbija.” Džo nežēlīgi sāpēja galva. Kad viņa atvēra acis, tās izskatījās pārmērīgi tumšas bezkrāsainajā sejā. “Es esmu iemīlējusies vīrietī, kura tēvs nogalināja manu māti.”

Kad Kērbija izlaida Džo pie Neitana kotedžas, Džo tūdaļ pat pamanīja vīrieša siluetu aiz verandas stiklotajām durvīm. Viņai ienāca prātā, diezin vai kādam no viņiem abiem jebkad savā mūžā būs jādara kaut kas grūtāks par šo ieskatīšanos pagātnē un otram acīs.

Kad Džo uzgāja pa kāpnēm, Neitans neteica neko, tikai atvēra durvis un paspēra soli atpakaļ, lai ielaistu Džo. Viņš jau bija apradis ar domu, ka nekad vairs neredzēs Džo, un tagad prātoja, kā būtu labāk - samierināties ar Džo zaudējumu vai redzēt viņu tādu - bālu un satriektu.

“Man tev jāpajautā... Man jāzina.”

“Es pastāstīšu tev visu, ko varēšu.”

Džo saberzēja plaukstas, lai to vieglā smelgšana palīdzētu viņai nenovirzīties no temata.

“Vai viņi bija - vai viņiem bija sakars?”

“Nē.” Neitans gribēja aizgriezties, tomēr piespieda sevi ieskatīties dziļajās sāpēs Džo acīs. “Starp viņiem nav bijis nekā tāda. Pat savā žurnālā tēvs rakstīja, ka tava māte bijusi uzticīga ģimenei. Saviem bērniem un vīram. Džo...”

“Bet viņš gribēja, lai starp viņiem kaut kas būtu. Viņš gribēja manu māti.” Džo noplātīja rokas. “Vai viņi cīnījās? Vai tas bija nelaimes gadījums?” Viņas elpa notrīsēja, vārdos skanēja lūgums. “Tas bija nelaimes gadījums.”

“Nē. Ak dievs!” Viss bija daudz sliktāk, Neitans domāja, ar katru mirkli viņam kļuva arvien smagāk. “Viņš zinājis tavas mātes paradumus. Viņš tos rūpīgi izpētījis. Tava māte naktīs gājusi pastaigāties pa dārzu.”

“Viņa... jā, viņa mīlēja ziedus naktī.” Džo prātā ienāca sapnis, ko viņa redzēja tajā naktī, kad viņi ar Neitanu atrada Sūzanas Pītersas līķi. “Viņai īpaši patika baltās puķes. Mātei patika smaržas un klusums. To viņa sauca par savu laiku.” “Viņš izvēlējies nakti,” Neitans turpināja. “Viņš iemetis manas mātes vīna glāzē miega zāles, lai viņa... lai viņa nezinātu, ka tēva nav bijis mājās. Savā žurnālā viņš pierakstījis itin visu, ko darījis. Soli pa solim. Viņš rakstīja, kā gaidījis Anabellu mežmalā uz rietumiem no mājas.” Neitans plosīja pats sevi ar katru izrunāto vārdu. Viņš raudzīsies Džo acīs un stāstīs. “Viņš iesitis Anabellai, lai viņa zaudētu samaņu, un aiznesis viņu uz mežu. Viņš jau visu sagatavojis. Ierīkojis apgaismojumu, trijkāji. Tas nav bijis nelaimes gadījums. Tas bija plānots notikums. Iepriekš rūpīgi pārdomāts. Tas noticis apzināti.”

“Bet kāpēc?” Džo vajadzēja apsēsties. Stīvām un nepaklausīgām kājām viņa aizsteberēja līdz krēslam. “Es viņu atceros. Viņš bija tik laipns pret mani. Un pacietīgs. Tēvs ar viņu kopā gāja makšķerēt. Mamma šad tad cepa viņam pīrāgus, jo viņam tie garšoja.” Džo bezpalīdzīgi nopūtās, tad piespieda plaukstas pie lūpām, lai nopūtu apslāpētu. “Ak dievs, tu gribi, lai es noticu, ka viņš gluži vienkārši tāpat, bez kāda iemesla nogalināja manu māti?”

“Viņam bija mērķis.” Neitans beidzot pagrieza Džo muguru un devās uz virtuvi, lai izņemtu no bufetes skotu viskija pudeli. “To par iemeslu nevar nosaukt.”

Neitans ielēja glāzē viskiju, ātri izdzēra to un izpūta aso elpu. Atspiedies ar rokām pret galdu, viņš pagaidīja, līdz asinis norimst.

“Es viņu mīlēju, Džo. Viņš man iemācīja braukt ar velosipēdu, noķert bumbu kriketa spēlē. Viņš prata izrādīt uzmanību. Katru reizi, kad tēvs kaut kur brauca, viņš zvanīja uz mājām ne tikai, lai parunātu ar māti, bet gan ar mums visiem trim. Viņš prata klausīties - nevis tikai izlikās, ka klausās, kā to dara daudzi citi pieaugušie, cerēdami, ka bērns to pat nepamana. Viņš mūs mīlēja.” Neitans atkal pavērsās pret Džo, viņa acis runāja skaidru valodu. “Viņš mēdza vienkārši tāpat atnest mātei ziedus. Es naktīs gulēju gultā un klausījos, kā viņi abi smejas. Mēs bijām laimīgi, un tēvs bija mūsu ģimenes centrs. Viņš mūs visus saturēja kopā. Bet nu man jāsamierinās ar domu, ka nekāda centra nav bijis, ka mans tēvs bijis spējīgs uz kaut ko tik baismīgu.”

“Es jūtos kā iztukšota,” Džo ar mokām ierunājās. Viņu bija pārņēmusi sajūta, ka galva peld kaut kur augstu virs pleciem. “Izskrāpēta tukša. Visus šos gadus tā jutos.” Džo uz brīdi cieši samiedza acis. “Bet jūsu dzīve gluži vienkārši turpinājās.”

“Viņš vienīgais zināja, kas noticis, un viņš ļoti uzmanījās, lai neviens cits neko neuzzinātu. Līdz viņa dzīve aprāvās, un es ķēros pie viņa dokumentiem un atradu žurnālu un fotogrāfijas.”

“Fotogrāfijas.” Peldošā sajūta asi aprāvās. “Manas mātes fotogrāfijas. Pēc tam kad viņa jau bija mirusi.”

Vajadzēja pateikt visu līdz galam, lai cik asi šī doma plosīja Neitana smadzenes.

“Izšķirošais brīdis, kā viņš to nosaucis.”

“Ak mans dievs!” Dzirdētas, uzklausītas frāzes, pamācības atausa Džo prātā. Notvert izšķirošo brīdi, paredzēt, kad situācija sasniegs augstāko punktu, zināt, kad jānospiež slēdzis, lai saglabātu tēlu visspilgtāk. “Tas bijis pētījums, svarīgais uzdevums.”

“Tāds bijis viņa mērķis. Manipulēt, izraisīt, kontrolēt un notvert attēlā nāvi.” Nelabums kāpa augšup kaklā. Neitans iedzēra vēl viskiju, lai to noskalotu lejā. “Tas vēl nebija viss.

Nevar būt, ka bija. Viņā mājojusi kāda kroplība. Kaut kas tāds, ko mēs nepamanījām. Tāds, ko nepamanīja neviens, nevienam pat neradās aizdomas par šādas kroplības esamību. Viņam bija draugi, veiksmīga karjera. Viņam patika skatīties sporta pārraides televīzijā un lasīt šausmu romānus. Viņam patika rīkot dārza svētkus. Viņš cerēja, ka sagaidīs mazbērnus.” Ik vārds, ik atmiņas drumsla plosīja Neitana sirdi. “Man nav ko teikt viņa aizstāvībai,” Neitans skaļi sacīja. “Viņam piedošana nav iespējama.”

Džo paspēra soli uz priekšu. Visas viņas sajūtas savijās kopā, un tās vienoja viena vienīga doma.

“Viņš fotografēja manu māti. Viņas seju. Viņas acis. Ķermeni. Kailskatus. Viņš rūpīgi veidoja, iestudēja pozas. Mātes galva pieliekta pret kreiso plecu, labā roka pārmesta pār jostasvietu.”

“Kā tu...”

“Es tās redzēju.” Džo aizvēra acis un aizgriezās. Atklāsme stindzināja, nežēlīgi stindzināja. Ledaina kārta klāja svelošās sāpes. “Es neesmu jukusi. Es nekad tāda neesmu bijusi. Tās nebija halucinācijas. Tas notika patiesībā. Itin viss.”

“Par ko tu runā?”

Džo nepacietīgi izvilka no aizmugurējās kabatas cigarešu paciņu. Bet, uzrāvusi sērkociņu, viņa tikai raudzījās uz liesmu.

“Manas rokas netrīc,” viņa murmināja. “Tās itin nemaz netrīc. Es nesalūzīšu. Es tam tikšu pāri. Es vairs nekad nesabrukšu.”

Satraukts par to, vai tikai nav pārgrūdis Džo pāri kādai robežlīnijai, Neitans piegāja viņai tuvāk.

“Džo Elena.”

“Es neesmu vājprātīga.” Viņa izslēja galvu. Pavisam mierīgi pielika liesmu pie cigaretes gala. “Es vairs nekad nesabrukšu. Pats sliktākais vēl tikai sekos, tev būs jāiemācās sadzīvot ar vēl kaut ko.” Džo izpūta dūmus un noskatījās, kā tie saveļas mutuļos, tad izgaist. “Kāds man atsūtīja mātes fotogrāfiju. Vienu no tava tēva uzņēmumiem.”

“Tas nav iespējams.” Neitanam asinis sastinga dzīslās.

“Es to redzēju. Es to turēju savās rokās. Tieši tā mani iznīcināja, tieši ar šo fotogrāfiju es nespēju sadzīvot. Toreiz.”

“Tu man stāstīji, ka tev kāds sūtījis tavas fotogrāfijas.”

“Tā bija. Mātes fotogrāfija bija ielikta starp manējām pēdējā aploksnē, kuru es saņēmu Šarlotā. Un vēlāk, kad es jau mazliet atguvos, es to vairs nevarēju atrast. Lai kurš arī būtu to man atsūtījis, viņš bija iekļuvis manā dzīvoklī un paņēmis to. Es iedomājos, ka tās bijušas halucinācijas. Taču fotogrāfija bija īsta. Tā eksistēja. Tā notika.”

“Es esmu vienīgais, kurš tev varēja šo fotogrāfiju aizsūtīt. Es to neizdarīju.”

“Kur ir tās fotogrāfijas? Kur ir negatīvi?”

“Tie ir prom.”

“Prom? Kādā veidā?”

“Kails gribēja tās iznīcināt - gan fotogrāfijas, gan žurnālu. Es atteicos. Es gribēju apdomāt, ko ar tām iesākt. Mēs strīdējāmies. Viņa nostāja bija tāda, ka pagājuši jau divdesmit gadi. Kāds gan būtu labums no seno dienu notikumu izcelšanas dienas gaismā? Šāda rīcība mūs abus varētu iznīcināt. Viņš pārskaitās pat par domu doties uz policiju vai pie tavas ģimenes. Otrā rītā viņš bija prom. Viņš bija paņēmis fotogrāfijas un žurnālu sev līdzi. Es nezināju, kur viņu meklēt. Nākamā ziņa, ko par viņu dzirdēju, bija vēsts, ka viņš noslīcis. Es pieņemu, ka arī viņš nespēja dzīvot ar Šo apziņu. Viņš iznīcināja visu un beidzot arī pats sevi.”

“Eotogrāfijas nav iznīcinātas.” Džo prāts darbojās vēsi un ļoti skaidri. “Tās eksistē, tieši tāpat kā eksistē tie uzņēmumi, kuros esmu redzama es. Es esmu līdzīga savai mātei. No apmātības ar manu māti līdz apmātībai ar mani nav tāls ceļš ejams.” “Vai tu domā, ka man tas neienāca prātā, ka tāda varbūtība nav šausminājusi arī mani? Kad mēs atradām Sūzanu Pī-tersu un es sapratu, kā viņa gājusi bojā, man likās... Džo, es esmu vienīgais, kurš palicis dzīvs. Es apglabāju savu tēvu.” “Bet vai tu apglabāji savu brāli?”

Neitans platām acīm raudzījās uz Džo, tad lēnām papurināja galvu.

“Kails ir miris.”

“Kā tu to zini? Tikai no ziņojuma, kurā teikts, ka viņš piedzēries un pārkritis pāri laivas bortam? Un ja nu ne? Viņam bija fotogrāfijas, negatīvi, žurnāls.”

“Bet viņš noslīcis. Viņš bijis piedzēries, līdz neprātam piedzēries, nomākts, drūmā garastāvoklī. Tā stāstīja cilvēki, ar kuriem kopā viņš bija uz jahtas. Viņi pat nav pamanījuši, ka viņa nav, līdz nākamajam rītam. Visas viņa drēbes, aprīkojums palikuši laivā.” Kad Džo neatbildēja, Neitans pagriezās un sāka staigāt šurpu turpu. “Man jāsamierinās ar to, ko izdarījis mans tēvs, ar to, kāds viņš patiesībā bijis. Tagad tu gribi, lai es noticu, ka mans brālis ir dzīvs un spējīgs uz šādu rīcību. Vajāt tevi, novest līdz nervu sabrukumam. Sekot tev uz šejieni un...” Arī pārējais pēkšņi kļuva skaidrs, un Neitans apcirtās apkārt. “Nogalināt Sūzanu Pītersu.”

“Mana māte tika nožņaugta, vai ne, Neitan?”

“Jā. Ak Jēzus!”

Jāsaglabā miers, Džo sevi brīdināja, un jāsper nākamais solis.

“Sūzana Pītersa bija arī izvarota?”

Sapratis, ko Džo jautā, Neitans aizvēra acis.

“Jā.”

“Ja tas nebija viņas vīrs...”

“Policija neatrada nekādus pierādījumus pret viņas vīru. Pirms atgriešanās es noskaidroju arī to. Džo Elena.” Kaut kas lika Neitanam pastāstīt Džo visu līdz galam. “Tagad policija rūpīgāk izmeklēs arī Džinijas pazušanu.”

“Džinija?” Līdz ar sapratni Džo pārņēma šausmas. “Ak nē, Džinija!”

Neitans nespēja pieskarties viņai, nevarēja viņai sniegt itin neko. Viņš atstāja Džo vienu un izgāja uz lieveņa. Neitans atspiedās pret margām un noliecās uz priekšu, viņam izmisīgi trūka gaisa. Kad nočīkstēja verandas durvis, Neitans piespieda sevi izslieties.

“Kāds bijis tava tēva mērķis, Neitan? Ko viņš gribēja panākt ar fotogrāfijām, kuras tik un tā nekad un nevienam nedrīkstētu rādīt?”

“Pilnību. Situācijas kontroli. Nevis vienkārši vērot un saglabāt, bet iejusties tēlā, kļūt par daļu no tā. Radīt to. Nevainojama sieviete, nevainojams noziegums, nevainojams tēls. Viņam likās, ka Anabella ir skaista, gudra, gracioza. Anabella bija viņa cienīga.” Neitans raudzījās, kā tālumā jāņtārpiņi uzliesmo tumsā. “Man vajadzēja tev to pateikt, visiem jums, tiklīdz es šeit ierados. Es apgalvoju sev, ka man nepieciešams -vajadzīgs - laiks, lai mēģinātu saprast to, kas noticis. Es attaisnoju savu klusēšanu ar to, ka jūs visi bijāt jau pieņēmuši melus, bet patiesība bija daudz briesmīgāka. Tad es paturēju šo stāstu pie sevis, jo gribēju tevi. Tā bija vieglāk to izskaidrot. Tu biji daudz cietusi, tava dvēsele bija ievainota. Patiesība varēja pagaidīt tik ilgi, līdz tu man sāktu uzticēties. Tā varēja pagaidīt, kamēr tu mani iemīlētu.”

Neitana pirksti sažņaudzās un atkal atlaida lieveņa margas, bet Džo, ne vārda neteikdama, stāvēja Neitanam aiz muguras.

“Loģiski pamatojumi parasti noder pašam to izgudrotājam. Vismaz manējie tādi bija. Pēc tam kad tika nogalināta Sūzana Pītersa, es vairs ilgāk nevarēju izlikties, ka patiesība neeksistē, nevarēju apstrīdēt faktu, ka tev ir tiesības zināt šo patiesību. Es neko nevaru darīt, lai kaut ko mainītu, lai padarītu nebijušu to, ko viņš izdarīja. Nekas, ko es teikšu, nemazinās sāpes, kuras viņš sagādāja tev un tavai ģimenei.”

“Nē, tu neko nevari līdzēt, neko nevari pateikt, lai līdzētu. Viņš atņēma manu māti un atstāja mūs visus ciešā pārliecībā, ka viņa mūs pametusi. Viena vienīga egoisma izpausme sagrāva mūsu dzīvi, iecirta mūsu ģimenē plaisu, kuru mums tā arī nekad neizdevās aizlāpīt. Viņš darīja Anabellai sāpes.” Džo balss trīcēja, tāpēc viņa iekoda lūpā, lai saņemtos. “Viņai noteikti bija bail, viņa jutās apjukusi. Viņa nebija izdarījusi neko tādu, lai būtu pelnījusi to, kas ar viņu tika darīts, neko citu, vienīgi bija tāda, kāda viņa bija.” Džo dziļi ievilka elpu un izbaudīja jūras gaisu. “Es gribēju vainot tevi, Neitan, jo tu esi šeit. Tāpēc, ka tev bija māte. Tāpēc, ka tu man pieskāries un liki man izjust to, ko es nekad agrāk nebiju izjutusi. Man vajadzēja tevi par to vainot. Tā es arī darīju.”

“Es to paredzēju.”

“Tev man nevajadzēja stāstīt. Tu varēji apglabāt to sevī, aizmirst. Es neko neuzzinātu.”

“Bet es to zinātu, un katra diena, ko mēs pavadītu kopā, būtu nodevība.” Neitans pagriezās pret Džo. “Kaut es būtu spējis ar to sadzīvot, aiztaupīt tev patiesību un pasargāt pats sevi. Bet es to nespēju.”

“Un ko mēs tagad iesāksim?” Pacēlusi seju pret debesīm, Džo meklēja atbildi sirdī. “Vai lai lieku tev samaksāt par to, ko nevar samaksāt, sodu tevi par to, kas tika nodarīts mums abiem jau agrā bērnībā?”

“Kāpēc gan tu to nevarētu darīt?” Rūgtums sažņaudza kaklu, kad Neitans aizgriezās projām un raudzījās tālumā starp kokiem, kur upe plūda noslēpumainā klusumā. “Kā gan tu spēsi skatīties uz mani un neredzēt viņu un to, ko viņš izdarīja? Un ienīdīsi mani par to.”

Tieši to viņa bija darījusi, Džo domāja. Viņa skatījās uz Neitanu un redzēja viņa tēvu, ienīda viņu. Bet Neitans gan mutiskos, gan fiziskos sitienus pacieta, neteikdams nevienu vārdu, lai sevi aizstāvētu.

Drosmīgs, Kērbija bija teikusi. Un viņai bija taisnība.

Cik nežēlīgi viņam nodarīts pāri, Džo tikai tagad to saprata. Viņa domāja, kāpēc gan viņai bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai apjaustu, ka tikpat stipri, cik viņai, arī Neitanam bija nodarīts pāri.

“Tev gan laikam šķiet, ka man nepiemīt īpaši daudz prāta vai iejūtības. Acīmredzot tu esi ļoti sliktās domās par mani.”

Neitans nebija iedomājies, ka viņam vēl varētu pietikt spēka par kaut ko brīnīties. Viņš neticīgi skatījās uz Džo.

“Es tevi nesaprotu.”

“Nē, droši vien tu nesaproti, ja jau joprojām uzskati, ka pēc tam, kad man bijis pietiekami daudz laika pieņemt to, kas noticis, sērot par to, es vainošu tevi vai uzskatīšu, ka tu esi par to atbildīgs.”

“Viņš bija mans tēvs.”

“Un, ja viņš vēl būtu dzīvs, es pati viņu nogalinātu par to, ko viņš izdarīja manai mātei, mums visiem. Tev. Es viņu ienīstu visu atlikušo dzīvi. Es viņam nemūžam nepiedotu. Vai tu ar to spēj samierināties, Neitan, vai arī mēs tagad vienkārši aiziesim katrs savu ceļu? Es tev pateikšu, ko es grasos darīt.” Viņa steidzīgi turpināja, pirms Neitans paguva kaut ko iebilst, viņas vārdi strauji un kvēli plūda pār viņas lūpām. “Es neļaušu sevi muļķot. Es nevienam neļaušu sev nozagt īstas laimes iespēju. Bet, ja tu no manis novērsīsies un aiziesi, es mācīšos tevi nīst. Ja vajadzēs, es to spēšu. Un neviens neienīdīs tevi stiprāk par mani.”

Džo iemetās atpakaļ mājā un aizcirta aiz sevis durvis. Neitans vēl mirkli pastāvēja turpat, pūlēdamies uztvert pārsteigumu un pateicības jūtas. Taču tas nebija iespējams. Arī viņš iegāja mājā un klusi sacīja:

“Džo Elena, vai gribi, lai es palieku pie tevis?”

“Vai tad es nupat to jau neteicu?” Džo izvilka nākamo cigareti, tad nikni aizsvieda to projām. “Kāpēc man atkal būtu jāpaliek zaudētājos? Kāpēc man atkal jābūt vienai? Kā tu drīksti ierasties šeit, panākt, ka es tevi iemīlu, un tad aiziet no manas dzīves tikai tāpēc, ka, pēc tavām domām, man tā būs labāk? Tikai tāpēc, ka, pēc tavām domām, tā būtu cēla rīcība? Pie velna tavu cēlumu, Neitan, pie velna, ja tas man atņem to, ko man vajag! Esmu jau agrāk krāpta, esmu zaudējusi to, kas man bijis ļoti vajadzīgs, un es nespēju nostāties ceļā. Es vairs neesmu tik bezspēcīga.”

Džo trīcēja no dusmām, viņas acis kvēloja, vaigi mirdzēja koši sārti. Neitans vēl nekad nebija redzējis nevienu un neko tik krāšņu.

“Lai nu ko es biju sagatavojies no tevis šonakt dzirdēt, tikai ne šādus vārdus. Es biju sagatavojies, ka nāksies tevi zaudēt. Es nebiju gatavojies tevi paturēt.”

“Es neesmu nekāda aproču poga, Neitan.”

Neitanam pašam par pārsteigumu izlauzās smiekli, spēcīgi kņudinādami kaklu.

“Nespēju iedomāties, ko lai saku tev. Neko vairāk par to, ka mīlu tevi, nevaru izdomāt.”

“Ar to varētu pietikt, ja vien tu apskautu mani, izrunājot šos vārdus.”

Neitana skatiens gluži kā piekalts kavējās pie Džo sejas. Viņa rokas vispirms uzmanīgi, tad arvien ciešāk, ciešāk apskāva Džo, un viņš paslēpa seju Džo matos.

“Es tevi mīlu.” Jūtas viņu smacēja nost, kad viņš ieelpoja Džo smaržu, sajuta viņas ādas garšu uz savām lūpām. “Es tevi mīlu, Džo Elena. Ikvienu tava auguma sprīdi.”

“Ar to pietiek. Mēs neļausim mums to atņemt.” Džo balss skanēja apņēmīgi. “Mēs neļausim.”

Neitans gulēja ļoti klusu, cerēdams, ka Džo ir aizmigusi. Sievietei viņam līdzās, sievietei, ko viņš mīlēja, draudēja briesmas, kuru cēlonis viņam bija pārāk pretīgs, lai viņš to skaļi izrunātu. Neitans aizsargās šo sievieti pat tad, ja nāksies ziedot savu dzīvību. Viņš nogalinās, ja tā spēs aizstāvēt viņu, lai tas arī viņam maksātu nezin ko. Un viņš cerēs, ka viņi abi kopā spēs to pārdzīvot.

No tā nav iespējams izvairīties. Viņi bija zaguši mirkļus, paņēmuši no dzīves kaut ko sev. Bet pienācis laiks skatīties acīs tam, kas viņus vajāja, kas izpeldēja no divdesmit gadus senas pagātnes un turpināja būt klāt.

“Neitan, man tas jāpastāsta savai ģimenei.” Džo tumsā pasniedzās pēc viņa rokas. “Man jāatrod īstais brīdis un īstie vārdi. Es gribu, lai tu to atstāj manā ziņā.”

“Tu nevari aizliegt man atrasties tev līdzās, Džo. Tu varēsi darīt tā, kā vēlēsies, bet tu nedrīksti būt viena.”

“Labi. Bet mums jānokārto vēl šis tas, jāizdara vēl citi darbi.”

“Tev vajadzīga aizsardzība.”

“Nemēģini izdarīt gājienu ar zirdziņu, Neitan. Mani tas kaitina.” Gausi izteiktais spriedums noslēdzās ar vaidu, kad Neitans nikni sapurināja Džo.

“Tev nekas nedrīkst notikt.” Viņa acis tumsā bīstami zvēroja. “Lai arī ko tas no manis prasītu, es par to parūpēšos.” “Vispirms labāk nomierinies,” Džo nosvērti attrauca. “Es uzskatu, ka nevienam no mums nekas nedrīkst atgadīties. Tāpēc labāk sāksim domāt, sāksim rīkoties.”

“Es izvirzīšu noteikumus, Džo. Pirmkārt, tu nekur nedrīksti iet viena pati. Tu ne kāju nespersi tālāk par savas mājas lieveni, iekams viss nebūs beidzies.”

“Es neesmu māte, es neesmu Džinija, es neesmu Sūzana Pītersa. Es neesmu bezpalīdzīga, muļķe vai naivule. Mani neviens sava prieka pēc nenomedīs.”

Neitans apzinājās, ka dusmu izpausmes tikai vēl vairāk ievainos Džo lepnumu un iesvels viņā niknumu, tāpēc viņš nolēma izturēties pavisam mierīgi.

“Ja būs nepieciešams, es tevi aizstiepšu projām no salas tieši tāpat, kā šovakar atgādāju šurp. Es tevi aizvedīšu uz kādu drošu vietu un ieslēgšu. Bet, lai novērstu šādu sērīgu notikumu, tev pavisam vienkārši jāapsola man, ka neiesi nekur viena pati.”

“Tu pārspīlē savas spējas.”

“Šajā gadījumā ne.” Neitans saņēma Džo zodu plaukstā. “Paskaties uz mani, Džo! Paskaties! Tu man esi viss. Es samierināšos ar itin visu, stāšos pretī, kam vien vajadzēs, bet es nekad nespēšu samierināties, ja zaudēšu tevi. Otrreiz vairs ne.” Džo notrīsēja - ne jau aiz dusmām vai bailēm, bet gan no biezajiem jūtu mutuļiem.

“Mani nekad neviens nav mīlējis tik stipri. Es nespēju pierast pie tā.”

“Vingrinies - un apsoli!”

“Es nekur neiešu viena pati.” Džo nopūtās. “Tādas attiecības nav nekas cits kā viens vienīgs piekāpšanās un kompromisa labirints. Varbūt tieši tāpēc es visu laiku centos no tām izvairīties.” Viņa notupās uz papēžiem. “Mēs negaidīsim, kad kaut kas notiks. Es uz šīs salas neesmu vienīgā sieviete.” Viņa notrīcēja. “Es neesmu vienīgā Anabellas meita.”

“Nē, mēs negaidīsim, kad kaut kas notiks. Es piezvanīšu uz vairākām vietām, savākšu par Kaila bojāeju informāciju, kura man varbūt iepriekš ir paslīdējusi garām. Es sevišķi rūpīgi nepētīju. Tas bija smags laiks, un ļoti iespējams, ka esmu kaut ko palaidis garām.”

“Ko tu zini par viņa draugiem, finanšu lietām?”

“Necik daudz ne par vienu, ne otru. Pēdējos gados mēs vairs nebijām tik tuvi kā agrāk.” Neitans piecēlās, lai atvērtu logus un ielaistu svaigu gaisu. “Dzīve mūs aiznesa uz atšķirīgām vietām, mēs arī paši kļuvām atšķirīgi.”

“Kāds viņš kļuva?”

“Viņš bija... tu viņu droši vien sauktu par tādu, kurš dzīvo tikai tagadnei. Viņu interesēja pašreizējais brīdis - satver mirkli un izspied to sausu. Neuztraucies par to, kas notiks pēc tam, par sekām vai atmaksu. Viņš bieži sāpināja, bet tikai pats sevi.” Bija ārkārtīgi svarīgi, lai Džo to saprastu. Tieši tikpat svarīgi, kā viņam pašam saprast, Neitans secināja.

a

“Kails bija viegla ceļa gājējs, un, ja šo ceļu varēja vēl kaut kā saīsināt, vēl jo labāk. Kails bija pievilcīgs un talantīgs. Tētis vienmēr apgalvoja, ka tad, ja Kails ielikšot darbā tikpat daudz pūļu kā rotaļās, viņš būšot viens no pasaules slavenākajiem fotogrāfiem. Kails jutās pārliecināts, ka tētis viņa darbus vērtē pārāk kritiski, nekad nav ar tiem apmierināts, ir greizsirdīgs, ka dēlam vēl visa dzīve un karjeras augšupeja priekšā.”

Neitans apklusa, ieklausījās, kā paša izteiktie vārdi atbalsojas galvā. Un iegūst jēgu. Vai tā bija sacensība? Sakropļota vēlme dēlam pārspēt tēvu? Neitanam atkal sāka galvā dunēt, deniņos smagi atbalsojās sirdspuksti.

“Es piezvanīšu,” Neitans noteikti sacīja. “Kad izslēgsim šo iespēju, varēsim pievērst uzmanību pārējām. Var jau būt, ka viņš piedzērās un parādīja fotogrāfijas kādam savam draugam, darbabiedram.”

“Var jau būt.” Par šo tematu Džo pagaidām negribēja uzspiest savu viedokli. “Lai arī kurš būtu atbildīgs par to, kas notiek, tam cilvēkam ir plašas zināšanas par fotografēšanu un nelielas iemaņas. Tās ir nenoteiktas, neregulāras un slinkuma māktas iemaņas, tomēr tās neapšaubāmi atklāj prasmīgu fotogrāfu.”

Neitans tikai pamāja ar galvu. Džo tikko precīzi bija aprakstījusi viņa brāli.

“Viņam noteikti pašam jāattīsta fotogrāfijas,” Džo turpināja, juzdamās atvieglota, ka spēj koncentrēt uzmanību uz praktiskām lietām. “Tātad viņam ir pieejama tumšā istaba. Viņam noteikti bija viena tumšā istaba Šarlotā, un tad, kad viņš ieradās šeit, viņam noteikti vajadzēja sameklēt vēl vienu. Vēstule, kuru es saņēmu jau uz salas, bija nosūtīta no Savanas.”

“Tumšo istabu var uz zināmu laiku noīrēt.”

“Jā, un iespējams, ka tieši to viņš darīja. Vai arī īrēja dzīvokli vai māju, atgādāja visu vajadzīgo aprīkojumu. Varbūt nopirka visu jaunu. Viņš varētu kontrolēt situāciju, ja dzīvoklis un visi vajadzīgie piederumi būtu viņa īpašums.” Viņa paskatījās Neitanam acīs. “Tieši tas šajā gadījumā nosaka visu. Kontrole. Viņš varētu braukāt šurpu turpu no salas uz kontinentu un atpakaļ. Tad viņš kontrolētu situāciju.”

%

Kontrolēt mirkli, veidot noskaņojumu, priekšmetu, iznākumu. Tas ir mākslas patiesais spēks. Tēva vārdi, Neitans atcerējās, kas bija akurāti ierakstīti kādā lapā viņa žurnālā.

“Jā. Kontrole nosaka visu. Tātad mēs pārbaudīsim foto-piederumu piegādes, noskaidrosim, vai kāds pasūtījis iekārtas tumšās istabas aprīkošanai un licis tās nosūtīt uz Savanu. Tas nebūs viegli, un tas prasīs daudz laika.”

“Jā, bet tas ir sākums.” Bija tik patīkami domāt, darīt kaut ko reālu. “Visticamāk, ka viņš darbojas vienatnē Viņam ir svarīga brīvības apziņa, iespēja nākt un iet, kad vien viņš pats to vēlas. Viņš mani fotografēja tik daudzās vietās uz salas, tātad viņš brīvi klīst pa to. Varam raudzīties, vai kaut kur nenāks pretī vientuļš vīrietis ar fotoaparātu, lai gan mēs tikpat labi varam saskrieties ar kādu nevainīgu putnu vērotāju.”

“Ja tas būtu Kails, es viņu pamanītu. Es viņu pazītu.”

“Vai tiešām, Neitan? Ja viņš negribētu, lai tu viņu pazīsti? Viņš zina, ka tu esi šeit. Viņš zina, ka esmu kopā ar tevi. Anabellas Hetavejas meita kopā ar Deivida Deleinija dēlu. Daži to varētu uztvert kā noslēgtu ciklu. Un, ja tas ir tā, šaubos, vai tu esi lielākā drošībā par mani.”

27

Džo nogulēja līdz pusdienlaikam un pamodās gultā viena. Viņa neatcerējās, kad pēdējo reizi gulējusi līdz pulksten desmitiem vai gulējusi tik mierīgi, neko nesapņodama.

Džo prātoja, vai viņai vajadzētu just nemieru vai aizkaitinājumu, vai liet asaras. Bet varbūt viņa pārāk ilgi to visu bija izjutusi un tagad, kad zināja patiesību, nebija vajadzības turpināt. Viņa tagad varēja vienkārši sērot pēc mātes. Pēc sievietes, kura bija tādā pašā vecumā kā Džo patlaban un piedzīvoja visšausmīgāko, ko vien sieviete var piedzīvot.

Vēl vairāk, viņa varēja sērot pēc gadiem, ko zaudējusi, nolādot māti, sievu un sievieti, kuras vienīgais grēks bija tas, ka viņa piesaistīja nenormāla vīrieša skatienu.

Nu šīs brūces varēja tikt dziedētas.

“Viņš mani mīl, mamm,” Džo čukstēja. “Varbūt tādā veidā liktenis mums atlīdzina par to, ka pirms divdesmit gadiem bija ļauns un nežēlīgs. Es esmu laimīga. Lai arī cik nenormāla ir pasaule, kopā ar viņu esmu laimīga.”

Džo pārmeta kājas pār gultas malu. No šīs dienas, Džo sev solīja, viņi abi stāvēs līdzās un pretosies visām nedienām.

Dzīvojamā istabā Neitans vēlreiz nolika telefona klausuli, šoreiz viņš bija zvanījis uz Amerikas konsulātu Nicā. Viņš nebija gulējis ne mirkli. Neitana acis bija apņēmības pilnas, dvēsele - apdedzināta. Viņš jutās tā, it kā skrietu pa apli, vāktu kopā informāciju, meklētu vismazākos norādījumus, čukstus, kurus viņam būtu vajadzējis uzklausīt jau pirms vairākiem mēnešiem.

Un visu laiku viņš cīnījās ar vainas apziņu - viņa patiesākā cerība bija gūt apstiprinājumu tam, ka viņa paša brālis ir miris.

Izdzirdējis soļus uz savas mājas kāpnēm, viņš pacēla galvu. Redzot aiz durvīm Džifu ar rūgtu smaidu uz lūpām, viņš pamāja, tiklīdz bija nolicis klausuli.

“Negribēju tevi traucēt,” Džifs taisnojās.

“Nekas. Pagaidām esmu beidzis.”

“Esmu ceļā uz Dzīvo Ozolu kotedžu mazliet pastrādāt un iedomājos, ka ienesīšu tev šos plānus. Tu teici, ka tev nebūtu iebildumu uzmest aci maniem rasējumiem, kuros esmu ieskicējis, kāds, pēc manām domām, varētu izskatīties baseins Svētnīcā.”

“Es labprāt paskatīšos.” Pateicīgs par pārmaiņām Neitans piegāja pie Džifa, lai paņemtu plānus un izklātu tos uz virtuves galda. “Man pašam arī bija šādas tādas idejas, bet tad mana uzmanība kaut kā novērsās no baseina.”

“Labi.” Džifs aizbāza mēli aiz vaiga, pamanījis, ka no guļamistabas iznāk Džo. “Saprotams. Labrīt, Džo Elena!”

Viņa varēja vienīgi cerēt, ka nepietvīka tik sarkana kā biete, kad abi vīrieši platām acīm skatījās uz viņu. Viņa gan bija uzvilkusi vienu no Neitana T krekliem, bet, lai gan tā apakšmala pinās viņai ap gurniem, tomēr pati saprata, ka ir pilnīgi acīm redzams - zem krekla viņai nekā nav apakšā.

Tā viņai būs mācība nesteigties uz kafijas smaržu gluži kā žurkai uz stabules skaņām.

“Labrīt, Džif!”

“Es tikai atvedu šādus tādus papīrus.”

“Ak, labi, es... gribēju dabūt kafiju.” Viņa nolēma teikt patiesību un piegāja pie galda, lai ielietu kafiju savā krūzē. “Es tūdaļ iešu projām.”

Džifs nespēja pretoties kārdinājumam. Šī nu reiz bija tāda situācija. Un, tā kā viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Leksija gribēs zināt visus sīkumus, viņš centās sagādāt arvien vairāk vielas atskaitei.

“Varbūt tu arī gribi paskatīties. Keita ir iedomājusies, ka Svētnīcai vajadzīga piebūve ar baseinu. Tev taču vienmēr bijusi laba acs uz tādām lietām.”

Manieres vai cieņa. Sievietei, kura audzināta Dienvidu tradīciju garā, šādu lēmumu pieņemt nenācās viegli. Džo darīja, ko spēja, lai apvienotu abas, un paspēra soli tuvāk, lai aplūkotu zīmējumus. Viņa raudzījās uz to, kas viņai izskatījās kā gara, noslēgta izliekuma sānskats ar neskaitāmiem akurāti uzrakstītiem cipariem un dīvainām līnijām.

Neitans piespieda sevi novērst skatienu no Džo kājām un atkal raudzīties uz rasējumu.

“Jauka ideja. Vai tu pats zīmēji plānu?”

“Jā, mēs abi ar Billu. Viņš veic zemes mērīšanu kontinentā, viņam ir vajadzīgais aprīkojums.”

“Zini, ja te veidotu leņķi,” Neitans ar pirkstu novilka līniju, “nevis taisnu līniju, varētu iztikt bez rakšanas šajā vietā un iegūt iespēju dārzu iekļaut jaunizveidotajā struktūrā.”

“Ja tā darītu, vai tad nebūtu jālikvidē šis stūris? Vai līdz ar to izeja no lielās mājas nekļūtu pārāk šaura un neērta? Keitas jaunkundzei sāktos histērijas lēkme, ja es tik vien kā ierunātos par logu vai durvju pārbīdi.”

“Tev nekas nebūtu jāpārbīda.” Neitans paslidināja malā sānskata rasējumu, lai paraudzītos uz pretskatu Džifa projektā. “Jauks darbiņš,” viņš nomurmināja. “Patiešām jauks. Džo, atnes man rasēšanas papīra loksni!” Neitans izklaidīgi pamāja. “Manā firmā ir vīri, kuriem nepietiktu prasmes ar brīvu roku uzzīmēt tik labu darbu.”

“Ej ellē!” Džifs nomurmināja kaut kur pie Neitana pakauša, pilnīgi aizmirsis Džo klātbūtni.

“Ja nu tu kādreiz izdomāsi turpināt studijas un gribi kaut kur stažēties, paziņo man par to.”

Neitans paņēma zīmuli un sāka skicēt uz papīra, ko Džo tikko bija nolikusi viņam priekšā uz galda.

“Redzi, ja tu to pavilksi uz šo pusi, tas nebūs tik ass leņķis, bet līganāks. Tā ir sieviešu māja, te nedrīkst iecerēt asus stūrus. Visam jāsaskan ar jumta izliekumiem, tad šī konstrukcija nevis sašķels dārzu, bet iekļausies tajā.”

“Jā, es sapratu.” Džifs saprata, ka viņa zīmējums līdzās mākslinieka darbam izskatās neveikls un stīvs. “Man nemūžam nekas tāds pat prātā neienāktu, kur nu vēl lai es to būtu uzzīmējis.”

“Protams, tu to būtu varējis. Grūtāko tu jau esi paveicis. Ir daudz vieglāk paskatīties uz labu, sīki izstrādātu darbu un kaut ko tajā pamainīt, lai tas kļūtu vēl labāks, nekā izdomāt visu no pašiem pamatiem.”

Neitans izslējās, aplūkodams savu paviršo skici ar piemiegtām acīm. Viņš redzēja, ka darbs ir nevainojami izstrādāts līdz galam.

“Tavs piegājiens klientam varētu patikt labāk. Tas ir izdevīgāks cenas ziņā un tradicionālāks.”

“Tavs piegājiens ir mākslinieciskāks.”

“Ne vienmēr klients grib māksliniecisku piegājienu.” Neitans nolika zīmuli. “Katrā ziņā padomā par to vai arī parādi darbus Keitai un ļauj viņai izdomāt. Lai arī kāda būtu galīgā izvēle, mēs vēl varēsim kaut ko uzlabot, pirms tu sāksi rakt zemi.”

“Vai tu man palīdzēsi pie šā darba?”

“Protams.” Neitans, neko nedomādams, pacēla Džo kafijas krūzi un iedzēra malku. “Es labprāt gribētu.”

Džifs, iedvesmas pārņemts, savāca zīmējumus.

“Es laikam aizskriešu un ienesīšu tos Keitas jaunkundzei. Ļauj man to apdomāt. Es tev esmu ļoti pateicīgs, Neitan.” Viņš paburzīja savas cepures nagu. “Atā, Džo!”

Džo atspiedās pret galda malu un noskatījās, kā Neitans izņem vēl vienu rasēšanas papīra lapu. Pabeidzis dzert Džo kafiju, viņš ķērās pie nākamās skices.

durvis. Galva sāpēja no sūdzību litānijas, ar ko Toresa kundze viņu pamieloja. Kērbija apstājās, lai paberzētu deniņus, un tajā pašā mirklī ap stūri parādījās Keitas seja.

“Dzīva?”

“Man radās nepārvarama vēlēšanās iedot viņai kādus nomierinošus līdzekļus, tomēr noturējos, to neizdarījusi. Viņai nekas nekaiš, Keita. Tici man, es zinu, ko runāju. Man viņai bija jāizdara pilna vispārējā medicīniskā apskate, un tikai tad viņa nomierinājās. Viņas potīte nav pat lāgā sastiepta, sirds ir stipra kā veselam vēršu baram kopā, plaušas vēl spēcīgākas. Tev par prieku varu teikt, ka viņa neplāno šeit ilgi kavēties.”

“Paldies dievam, viņa parīt jau brauc projām. Nāc lejā! Es tevi pacienāšu ar limonādes glāzi un Braiena vakardienas ķiršu pīrāgu.”

“Man jāiet mājās. Man vēl jāizburas cauri papīru kalniem.”

“Es taču nelaidīšu tevi projām, pirms tu nebūsi iedzērusi glāzi aukstas limonādes. Šis karstums jau pat zirgu var nogāzt no kājām.”

“Man patīk karstums,” Kērbija iesāka, bet tad apklusa pusvārdā, jo pa durvīm ienāca Braiens.

Viņa rokas bija pilnas ar ziediem. Likās, ka viņam vajadzētu izskatīties muļķīgi. Kērbija gribētu, lai viņš izskatās muļķīgi. Taču viņš izskatījās vēl vīrišķīgāks, vēl pievilcīgāks, turēdams iedegušajās, muskuļotajās rokās svaigi grieztu ziedu kalnus.

“Ak, Braien, cik jauki, ka tu to izdarīji!” Keita steidzās lejā, un viņas smadzenes darbojās gaismas ātrumā. “Es pati šorīt gribēju sagriezt svaigus ziedus, bet šis trakums ar Toresa kundzi novirzīja mani no mērķa.” Izņemdama ziedus Brai-enam no rokām, Keita nemitīgi tērzēja. “Es paņemšu tās. Tev taču nav ne jausmas, kā ziedus sakārtot. Zvēru, Kērbij, vīrieši neko citu neprot kā vienkārši sastūķēt ziedus vāzē, un tad viņiem liekas, ka ar to pietiek. Braien, pagatavo Kērbijai limonādi, pacienā viņu ar pīrāgu! Viņa atnāca šurp, lai man izlīdzētu, un es neļaušu viņai aiziet, iekams nebūšu atlīdzinājusi. Rīkojies, iekams es uznesīšu ziedus augšstāvā!”

Keita devās augšā pa kāpnēm, lūgdama Dievu, kaut tie abi beigtu uzvesties kā pēdējie muļķi.

“Man neko nevajag,” Kērbija stīvi iebilda. “Es jau gribēju iet projām.”

“Gan jau tu vari atlicināt piecas minūtes, lai iedzertu kaut ko aukstu un neaizvainotu Keitu.”

“Labi. Pa sētaspuses durvīm mājas ir tuvāk.” Kērbija pagriezās un ašā solī devās projām pa gaiteni. Viņa gribēja atrasties tālāk projām no Braiena. Kad viņš būs uzzinājis par savu māti visu patiesību, Kērbija darīs viņa labā, ko varēs. Bet pagaidām viņai jātiek galā pašai ar savām sāpēm.

“Kā klājas pacientei?”

“Viņa varētu dejot džigu, ja vien gribētu. Tai sievietei itin nekas nekaiš.” Kērbija iegāja virtuvē un spītīgi apstājās durvīs, kamēr Braiens izņēma krūzi ar zeltaini dzeltenu limonādi, kurā peldēja piparmētras un augļu mīkstuma gabaliņi. Kērbi-jai mutē saskrēja siekalas, bet viņa, apņēmības pilna, norija tās. “Kā jūtas tava roka?”

“Viss kārtībā. Es vairs pat lāgā neatceros.”

“Es varētu tai uzmest aci, kamēr esmu šeit.” Kērbija nolika uz brokastgalda savu somu. “Jau pirms pāris dienām būtu vajadzējis izņemt diegus.”

“Tu taču gribēji iet projām.”

“Tad tev nebūs jānāk pie manis uz pieņemšanu.”

Braiens aprāvās, pārstāja liet limonādi un paskatījās uz Kērbiju. Saule plūda iekšā pa logu aiz viņas muguras un lēja spožu gaismu pār Kērbijas matiem. Viņas tumšās, zaļās acis lika Braiena muskuļiem saspringt.

“Labi.” Viņš nolika Kērbijai domāto glāzi uz galda un apsēdās.

Kaut arī laiks bija karsts, viņas rokas bija vēsas, un, kaut arī viņa dusmojās, pieskāriens bija maigs. Braiena rokai nebija ne mazākās pietūkuma vai iekaisuma pazīmes. Brūces malas bija kārtīgi saaugušas. Iespējams, ka viņam nepaliks pat rēta, Kērbija nolēma un atvēra somu, lai izņemtu šķēres.

“Tas neprasīs daudz laika.”

“Tikai netaisi jaunus caurumus manī!”

Kērbija pārgrieza pirmo diegu un izvilka ar pinceti to ārā.

\

“Tā kā mēs abi dzīvojam uz šīs salas un ļoti iespējams, ka mums nāksies tikties visu atlikušo dzīvi, varbūt tu izdarītu man pakalpojumu un izkliedētu gaisu.”

“Kērbij, gaiss ir pietiekami skaidrs.”

“Acīmredzot tev tas ir skaidrs. Man ne.” Kērbija pārgrieza diegu un pavilka. “Es gribu zināt, kāpēc tu novērsies no manis. Kāpēc tu nolēmi visam pielikt punktu tā, kā tu to izdarīji?”

“Tāpēc, ka mūsu attiecības bija aizgājušas tālāk, nekā es biju paredzējis. Neviens no mums neticēja, ka tās ir dzīvotspējīgas. Es vienkārši nolēmu pirmais atkāpties, tas arī ir viss.”

“Ak tā, skaidrs. Tu pameti mani, pirms es iedomātos pamest tevi.”

“Vairāk vai mazāk tā.” Braiens vēlējās, kaut nejustu viņas smaržas. Viņš domāja, kaut viņai pietiktu prāta neieberzēties ar to nolādēto aprikožu losjonu un nemocīt viņu ar šo smaržu. “Tā es biju cerējis visu padarīt nedaudz vienkāršāku.”

“Un tev patīk, ja viss ir vienkārši, vai ne? Tev patīk, ja viss notiek pēc tava prāta, tevis noteiktā laikā un diktētā tempā.”

Kērbijas balss skanēja pavisam maigi, un, lai gan Braiens nejutās pārliecināts, vai var tai uzticēties, īpaši jau tādā brīdī, kad viņai rokās ir asi priekšmeti, viņš tomēr pamāja.

“Taisnība. Tu esi tāda pati, taču tu gribi, lai viss būtu pēc tava prāta, tevis noteiktā laikā un diktētā tempā, un tavs prāts atšķīrās no manējā.”

“Tam es nevaru nepiekrist. Tu dod priekšroku piekāpīgai, trauslai sievietei. Tādai, kura pacietīgi sēdēs un gaidīs, kad tu spersi soli, un izpildīs tavas iegribas. Man šāds raksturojums nekādā ziņā neatbilst.”

“Nē. Un patiesība ir tāda, ka es nemaz nemeklēju sievieti -vai attiecības, sauc to, kā vēlies. Tu man uzmācies, un tu esi skaista. Es gluži vienkārši noguru izlikties, ka negribu tevi.”

“Tā jau ir godīga atbilde. Un sekss mums abiem patika, tāpēc man liekas, ka nav pamata sūdzēties vai žēloties.” Kērbija izņēma pēdējo diegu. “Viss kārtībā.” Viņa pacēla skatienu pret Braienu. “Viss kārtībā, Braien. Brūce sadzīs. Nepaies ilgs laiks, un tu vairs pat neatcerēsies, ka esi sagriezis roku. Tagad, kad esam visu noskaidrojuši, es varu doties projām.”

(

“Paldies!”

“Ir jau labi, nedomā vairs par to!” Kērbija attrauca ledus-aukstā, dzelkšņainā balsī. “Es vismaz to nedarīšu.” Viņa izgāja pa sētaspuses durvīm, klusi aizvērdama durvis.

Tikai tad, kad Kērbiju jau aizsedza koki, viņa metās skriet.

“Nu, tas gan bija joks.” Braiens paņēma Kērbijas neaizskarto limonādes glāzi un pāris malkos to iztukšoja. Limonāde kā skābe dedzināja viņa kuņģi.

Viņš taču bija rīkojies pareizi, vai ne? Tā būs labāk gan viņam, gan droši vien arī Kērbijai. Viņš bija parūpējies, lai attiecības nesarežģītos, nekļūtu pārāk dziļas un samezglotas. Viņš tikai bija mazliet paplucinājis Kērbijas lepnumu, bet viņai tā bija pietiekami. Lepnums un stils, un smadzenes, un smalks, tīrs augums, kas apveltīts ar tādu enerģiju, kuras pietiktu, lai uzbūvētu atomraķeti.

Ak Jēzus, viņa bija velnišķīga sieviete!

Nē, viņš bija rīkojies pareizi, Braiens sevi mierināja un piespieda auksto glāzi sev pie pieres, jo piepeši sajuta nežēlīgu karstumu ne tikai gaisā, bet arī savā ķermenī. Gan jau Kērbija pamazām būtu viņu atstūmusi un atstājusi ar garu degunu un ļodzīgām kājām.

Tādas sievietes kā Kērbija Ficsimonsa nebija palicējas vīrieša dzīvē. Nevar teikt, ka Braiens īpaši gribētu, lai kāda sieviete tur paliktu, bet, ja vīrietis sāktu fantazēt, sāktu ticēt ģimenei un laulībai, tad Kērbija bija tieši tāda, kas varētu viņu ievilkt tajā visā un tad pamest, izgaistot vējā.

Viņā bija pārāk daudz enerģijas, lai viņa uz ilgu laiku aizķertos Kaisles salā. Pirmais piedāvājums no labas slimnīcas vai citas medicīnas iestādes - un viņa būtu prom, pirms vējš pagūtu aizslaucīt viņas pēdas. Ak dievs, Braiens vēl nekad nebija redzējis ko līdzīgu tam, kā Kērbija tika galā ar Sūzanas Pītersas līķi. Tas, kā viņa no sievietes pārvērtās akmenī, kā izkliedza pavēles savā vēsajā, mierīgajā balsī, platām acīm raudzīdamās uz līķi, bez mazākās roku trīcēšanas.

Šis notikums Braienam atvēra acis. Tā vairs nebija trausla, maza puķe, kura būtu ar mieru ārstēt augu vai saules izraisītus apdegumus kādā vientulīgā punktā okeāna vidū nezin cik ilgi. Vai gan viņa saistīsies ar viesnīcas īpašnieku, kurš lielāko

daļu savu ienākumu guva, putodams suflē un cepdams vistas. Nemūžam, Braiens pats sev apgalvoja.

Tā nu tas beidzot bija galā un beidzies, un viņa dzīve atkal klusām ievirzīsies parastajās sliedēs, kam viņš vienmēr bija devis priekšroku.

Ak tu, nolādētā žurka, Braiens pēkšņā niknuma uzplūdā nodomāja. Daudz netrūka, un viņš būtu metis glāzi izlietnē, bet tad Braiens uz galda pamanīja dakteres somu. Viņa ir atstājusi savu somu, Braiens prātoja, atvērdams to un laiski pārlūkodams somas saturu.

Tad viņš nolēma, ka daktere varētu pati atnākt pēc somas. Viņam bija jāstrādā. Viņš nevar skriet Kērbijai pakaļ tikai tāpēc, ka viņa pārskaitusies un atstājusi to šeit.

Protams, viņai somu var ievajadzēties. Nekad jau nevar zināt, kurā brīdī atgadās kaut kas steidzams un vajadzīga mediķa palīdzība. Tad Braiens izrādīsies vainīgs, ka Kērbijai nav pie rokas adatu un citu duramo. Kāds vēl var nomirt, vai ne?

To nu gan Braiens negribēja uzņemties uz savas sirdsapziņas. Paraustījis plecus, viņš pacēla somu, un tā bija smagāka, nekā viņam likās. Braiens iedomājās, ka tāpat vien aiznesīs somu, nometīs to pie viņas mājas un tas arī būs viss.

Braiens nolēma braukt ar mašīnu, nevis iet caur mežu kājām. Bija pārāk karsts. Turklāt, ja viņa vēl klimta pa mežu, varētu viņu tur sastapt. Viņš varētu gluži vienkārši atstāt somu pie Kērbijas durvīm un braukt projām, pirms viņa pārrodas mājās.

Piebraucis pie Kērbijas mājas, Braiens nodomāja, ka izdevies tieši pēdējais variants, un dusmojās uz sevi par to, ka jūtas vīlies. Viņš negribēja vēlreiz tikties ar Kērbiju. Tas arī viss.

Bet, uzkāpis līdz kāpņu vidum, viņš saprata, ka Kērbija tomēr viņu apsteigusi. Varēja dzirdēt, kā viņa raud.

Šīs skaņas lika Braienam apstāties. Spēcīgi, kaislīgi šņuksti, cīņa pēc elpas. Tas satricināja viņu līdz dvēseles dziļumiem. Braiens juta, kā mute izkalst un ceļgali ļogās. Viņš iedomājās, ka diezin vai vispār ir kaut kas bīstamāks, ar ko vīrietim nākas saskarties, kā raudoša sieviete.

Braiens klusi atvēra durvis un iegājis viegli pievilka tās ciet.

Viņa nervi bija saspringti, kad viņš devās uz Kērbijas guļamistabu, pārlikdams viņas somu no vienas rokas otrā.

Kērbija gulēja gultā saritinājusies, ciešā izmisuma kamolā, mati klāja viņas seju. Viņš jau agrāk bija saskāries ar mežonīgām sieviešu asarām. Vīrietis nevarēja nodzīvot pusi mūža blakus Leksijai un izvairīties no tā. Bet viņš nebija iedomājies, ka arī Kērbija var tik nevaldāmi raudāt. Ne jau sieviete, kura izaicinājusi viņu pretoties, ne jau sieviete, kura tik aukstasinīgi rīkojās, analizējot slepkavības rezultātus. Ne jau sieviete, kura tikko izgāja no viņa virtuves ar augsti paceltu galvu un tik aukstām acīm kā Ziemeļatlantijas okeāna ūdeņi.

Ja Leksija raudāja, bija divas iespējas - vai nu vācies ārā no istabas un aizbultē durvis, vai arī pievelc viņu cieši sev klāt un turi, līdz vētra pāriet. Braiens nolēma turēt Kērbiju un, apsēdies uz gultas malas, pastiepa roku, lai pievilktu viņu sev klāt.

Kērbija uzlēca sēdus taisna kā bulta, cirzdama pļauku rokām, kuras sniedzās pēc viņas. Mierīgi, Braiens sev atgādināja -un attapās, ka viņam uzbrūk simts mārciņas nežēlīgi niknas sievietes.

“Vācies ārā no šejienes! Nepieskaries man!” Pazemojums jaucās ar sāpēm, un Kērbija to vairs nespēja izturēt. Viņa spēra, grūda, tad pār otru gultas malu iztrausās no tās ārā. Stāvēdama otrpus gultai, viņa pietūkušām acīm raudzījās uz Braienu, un arvien jaunas asaru lēkmes smacēja viņu nost. “Kā tu uzdrošinies nākt šurp? Vācies ellē!”

“Tu atstāji savu dakteres somu.” Braiens jutās diezgan muļķīgi, atrazdamies gandrīz guļus Kērbijas gultā, tāpēc viņš izslējās un pāri gultai paraudzījās Kērbijai acīs. “Es dzirdēju, ka tu raudi. Es negribēju tevi saraudināt. Es nezināju, ka to spēju.”

Kērbija izvilka no kastītes uz naktsskapīša salvetes un noslaucīja seju.

“Kāpēc tu iedomājies, ka es raudu tevis dēļ?”

“Maz ticams, ka tu pēdējo piecu minūšu laikā satikies ar kādu citu, kurš tevi novedis līdz šādam stāvoklim, tā ka tas laikam ir diezgan saprātīgs pieņēmums.”

“Un tu būtu tas saprātīgais, Braien?” Kērbija izrāva no kastītes vēl vairākas salvetes, izkaisīdama tās pa visu grīdu ap

gultu. “Es rīkojos, kā pašai ienāk prātā. Un tagad es gribu, lai tu atstāj mani vienu.”

“Ja es tevi aizvainoju...”

“Ja tu mani aizvainoji?” Izmisumā viņa paķēra salvešu kastīti un meta ar to Braienam. “Ja tu mani aizvainoji, tu pretīgais! Kas es esmu - gumijas bumbiņa, kuru tu vari paspert malā, un tā aizripos? Tu teici, ka sākot manī iemīlēties, tad pagriezi muguru un mierīgi paziņoji, ka viss ir beidzies.”

“Es teicu - man liekas, ka sāku tevī iemīlēties.” Braiens, viegla izmisuma pārņemts, nodomāja, ka ir ļoti būtiski ņemt vērā šo niansi. “Es apstājos.”

“Tu...” Dusmas patiešām liek visu redzēt sarkanā krāsā, Kērbija saprata. Viņas skatiens aizmiglojās, un viņa pagrāba pirmo priekšmetu, kas gadījās pa rokai, un meta.

“Ak Jēzus, sieviete, ko tu dari!” Braiens parāvās malā, kad smaga kristāla vāze džinkstēdama aizlidoja garām viņa galvai gluži kā mirgojošs lielgabala lādiņš. “Ja tu sašķaidīsi manu seju, tev tā pašai atkal būs jāšuj.”

“Ne prātā nenāk to darīt!” Kērbija paķēra savu iemīļoto smaržu flakonu ar pulverizatoru un laida arī to pa roku galam. “Tu vari noasiņot, un es pat pirkstu nepakustināšu tavā labā. Tu pretīgais jākli!”

Braiens izvairījās, izlocījās un sagrāba Kērbiju tieši īstajā mirklī, pirms viņa sašķaidīja tam galvu ar spoguli sudraba ietvarā.

“Es tevi noturēšu, cik vien ilgi vajadzēs,” viņš elsdams pūzdams izdvesa, spiezdams Kērbiju ar visu savu svaru pret gultas matraci. “Lai esmu nolādēts, ja pieļaušu tev atņemt man dzīvību tikai tāpēc, ka es ievainoju tavu lepnumu.”

“Lepnumu?” Kērbija pārtrauca cīnīties, un viņas acīs asaras nomainīja niknuma zibšņus. “Tu salauzi manu sirdi.” Viņa pagrieza galvu, aizvēra acis un ļāva asarām tecēt pār vaigiem. “Man vairs nav ne druskas lepnuma, ko ievainot.”

Braiens apjucis atliecās atpakaļ. Kērbija pagriezās uz sāniem un atkal saritinājās ciešā kamolā. Viņa vairs nešņukstēja, bet klusi gulēja, un viņas vaigi mirdzēja slapji no asarām.

“Atstāj mani vienu, Braien!”

“Es biju iedomājies, ka spēšu to izdarīt. Es domāju, ka

agrāk vai vēlāk tu to gribēsi. Tad kāpēc gan ne agrāk? Tu nepaliksi pie manis.” Braiens runāja pavisam klusu, vilkdams ar pirkstu pār Kērbijas matiem. Un, ja es laikus neatkāpšos, tava aiziešana mani nogalinās.”

Kērbija jutās pārāk nogurusi, lai raudātu. Viņa palika plaukstu zem vaiga un atvēra acis.

“Kāpēc es nepalikšu?”

“Kāpēc lai tu paliktu? Tu vari doties, kurp vien vēlies. Uz Ņujorku, Čikāgu, Losandželosu. Tu esi jauna, skaista, gudra. Ārsts jebkurā lielajā pilsētā nopelnīs kaudzi naudas, varēs katru nedēļu doties uz klubu, iekārtot smalku prakses vietu kādā lielā, lepnā ēkā.”

“Ja es to būtu gribējusi, man tas viss jau būtu. Ja es būtu gribējusi strādāt Ņujorkā, Čikāgā vai Losandželosā, es tur strādātu.”

“Kāpēc tu tur nestrādā?”

“Tāpēc, ka man patīk šeit. Vienmēr ir paticis uz šīs salas. Tāpēc, ka es šeit strādāju tā, kā gribu strādāt, dzīvoju tā, kā gribu dzīvot.”

“Tu nāc no citādas vides,” Braiens neatlaidās. “Citāda dzīves stila. Tavs tēvs ir bagāts...”

“Un mana mamma ir skaista.” Viņa pavīpsnāja un nepamanīja, kā Braienam pavisam nevilšus notrīc lūpa.

“Es gribēju teikt...”

“Es zinu, ko tu gribēji teikt.” Kērbijas galva šķita kļuvusi līdzīga pārāk stipri piepūstam balonam, kas gatavs kuru katru brīdi pārsprāgt. Viņa laiski mierināja sevi, ka saņems atmaksu par to. Jau pēc pāris mirkļiem. “Man neinteresē klubi. Tajos parasti ir sasmacis gaiss un jāievēro pārāk daudzi noteikumi. Kāpēc gan lai es gribētu kaut ko tādu, ja varu sēdēt uz sava lieveņa un katru sava mūža dienu raudzīties okeānā? Varu pastaigāties mežā un pamanīt briedi, vērot, kā migla kāpj no upes.”

Viņa pavisam viegli sakustējās, lai varētu redzēt Braiena seju.

“Saki man, Braien, - kāpēc tu paliec šeit? Arī tu varētu doties uz ikvienu no vietām, kuras tu nosauci, vadīt restorānu kādā lepnā viesnīcā vai atvērt pats savu restorānu. Kāpēc tu to nedari?”

“Es to negribu. Tas, ko es gribu, atrodas šeit.”

“Ar mani ir tāpat.” Kērbija atkal nolika vaigu uz palaga. “Un tagad ej projām un atstāj mani vienu!”

Braiens piecēlās un skatījās uz Kērbiju. Viņš jutās tik liels un neveikls, un gluži nevietā. Sabāzis īkšķus bikšu kabatās, viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ, pagriezās un palūkojās ārā pa logu, tad atkal paraudzījās uz Kērbiju. Viņa nekustējās, neteica ne vārda. Braiens klusi nolamājās, nopūtās un devās uz durvju pusi. Tomēr viņš pagriezās atpakaļ.

“Es tev neteicu patiesību. Es neko neizbeidzu, Kērbij. Es gribēju, bet nevarēju. Es tev godīgi varu pateikt, ka es gribētu, lai nebūtu iemīlējies, jo pienāks brīdis, kad tas tikai visu sarežģīs. Bet tā nu tas ir.”

Kērbija pārvilka ar plaukstu pār vaigu un piecēlās sēdus. Nē, Braiens nemaz neizskatās pēc laimīga vīrieša, viņa nodomāja. Viņa acis pauda nožēlu, mute bija spītīgi sakniebta, stājā jautās aizvainojums.

“Vai tu šādā veidā atzīsties man mīlestībā?”

“Tā es tikko sacīju. Taču es gan šajā brīdī diez ko labi nejūtos.”

“Tu izgrūd mani no savas dzīves, tu pazemo mani, notverdams vājuma brīdī, tu apvaino mani, noliegdams manas jūtas un manu raksturu, tad tu man paziņo, ka mīli mani.” Kērbija papurināja galvu, atsviezdama miklos matus no sejas. “Jā, šis nu patiešām ir tik romantisks brīdis, par kādu ikviena sieviete var tikai sapņot.”

“Es tikai saku tā, kā ir, tā, kā es jūtos.”

Kērbija nopūtās. Viens viņas sirds stūrītis līksmoja priekā, un Kērbija nolēma paildzināt to kaut tikai uz pavisam īsu brīdi.

“Tā kā nezin kāda iemesla pēc es nespēju atcerēties, bet man liekas, ka es arī esmu tevī iemīlējusies, tad tagad grasos izteikt kādu priekšlikumu.”

“Es klausos.”

“Kāpēc gan mēs nevarētu aiziet pastaigāties pa pludmali, doties jaukā, garā pastaigā? Varbūt svaigais gaiss tavas smadzenes apskaidros tiktāl, ka tu tomēr spēsi atrast kaut pāris pilienu pievilcības. Tad tu varēsi mēģināt man vēlreiz pastāstīt, kā ir, kā tu jūties.”

Braiens padomāja un saprata, ka viņa prāts jau sāk noskaidroties.

“Man nekas nebūtu pretī pastaigāties,” viņš piekrita un pastiepa Kērbijai pretī roku.

28

Gaisā virmoja kaut kas nepatīkams. Sems to sajuta. Tas nebija tikai pārmērīgais karstums, tās nebija tikai smagās debesis. Sems uztraucās, ka varētu tuvoties viesuļvētra Karla, kura tobrīd plosījās Bahamu salās. Meteorologi solīja, ka tā droši vien aizvirpuļošot jūrā, bet Sems zināja, ka viesuļvētras parasti ir sieviešu dzimtē. Un sievietes, kā zināms, nav prognozējamas.

Varēja cerēt, ka tā atstās mierā Kaisles salu un izgāzīs dusmas pār Floridu. Tomēr Semam nepatika šī sajūta. Gaiss ir pārāk smacīgs, viņš prātoja. Likās, tas tūlīt piespiedīs pie zemes.

Sems grasījās doties iekšā un paraudzīties, ko rāda nelielais barometrs, kuru Keita viņam bija uzdāvinājusi iepriekšējos Ziemassvētkos. Bija pilnīgi skaidrs, ka vētra tuvojas. Sems nodomāja, kaut zinātu, kad tā būs klāt.

Nākdams pāri kalnam, viņš pamanīja dārza austrumu malā kādu pārīti. Saule lēja gaismu pār viņiem, liekot Džo matiem mirdzēt kā ugunīgai liesmai. Viņa bija piekļāvusies vīrietim, un šajā pozā jautās tādas alkas, kuras nebija iespējams neievērot.

Deleiniju puika, Sems nodomāja, izaudzis par vīrieti. Un šā vīrieša rokas gulēja uz Sema meitas pēcpuses. Sems nopūtās un sāka prātot, kā viņam tagad vajadzētu justies.

Viņi izskatījās bezgala aizrāvušies viens ar otru, un acumirklī viņu lūpas jau savienojās. Tas bija kvēls un intīms skūpsts, kas acīm redzami parādīja, ka viņi velti laiku nav tērējuši un tikuši jau daudz tālāk par skūpstiem.

Un kā gan Semam tagad vajadzētu justies?

Bija reiz laiki, kad jauni cilvēki nemēdza tik klaji skūpstī-

ties visiem redzamās vietās. Sems atcerējās, kā viņš bija izrādījis uzmanību Anabellai, kā viņi mēdza zaglīgi veltīt viens otram skūpstu. Taču rokām viņi ļāva vaļu tikai tad, kad palika divatā. Ak vai, ja Bellas tēvs būtu viņus pieķēris šādā brīdī, tad gan viņi dabūtu trūkties!

Sems turpināja ceļu, sperdams soļus pietiekami skaļi, lai tie varētu pamodināt miroņus un sapņotājus. Viņiem pat nepietika pieklājības atrauties un izskatīties vainīgiem, Sems nikni nodomāja. Viņi atlaida viens otru, sadevās rokās un pagriezās pret nācēju.

“Mājā ir viesi, Džo Elena, un viņi nav samaksājuši par tādu izrādi.”

Džo pārsteigta samirkšķināja acis.

“Jā, tēt.”

“Ja gribat izrādīt viens otram savas simpātijas, dariet to tādā vietā, kur tas neizraisīs mēļu kulstīšanos no šejienes līdz pat Savanai.”

Džo saprata, ka prātīgāk būs apvaldīt smieklus, nolaida skatienu lejup, pirms tēvs paguva pamanīt smieklu velniņus viņas acīs, un pamāja.

“Jā, kungs.”

Apmierināts ar jauniešu atbildēm, lai gan patiesībā varētu teikt, ka pamatīgi apmuļķots, Sems sarauca uzacis un paraudzījās debesīs.

“Tuvojas vētra,” viņš nomurmināja. “Dabūsim trūkties, lai arī ko par to teiktu meteorologi.”

Džo saprata, ka tēvs uztur sarunu, tāpēc ātri vien pieslēdzās tai.

“Karla ir otrā kategorija, tās tiešais mērķis ir Kuba. Meteorologi apgalvo, ka tā droši vien vistrakāk plosīšoties atklātā jūrā.”

“Tai nu gan ir vienalga, ko saka meteorologi. Tā darīs, kā gribēs.” Sems pētoši pagriezās pret Neitanu. “Laikam gan jums tur, Ņujorkā, sevišķi bieži nenākas sastapties ar viesuļvētrām.”

Vai tas būtu izaicinājums? Neitans kļuva uzmanīgs. Netiešs mājiens par viņa vīrišķības trūkumu?

“Nē. Taču tad, kad plosījās Gilberts, es gadījos Kocume-lā.” Viņš gandrīz pieminēja tornado, kuru vēroja nežēlīgi brāžamies pāri Oklahomai, un lavīnu, kura nogruva no kalnu pārejas līdzās viņa kotedžai, kad viņš strādāja Šveicē.

“Nu, tad jau tu zini,” Sems vienkārši secināja. “Dzirdēju, ka jūs ar Džifu esot sadomājuši taisīt to saules istabu, pēc kuras Keita jau sen čīkst.”

“Tas ir Džifa projekts. Es tikai viņam pametu pāris ideju.”

“Tev gan laikam ideju pietiek. Kāpēc nevarat parādīt arī man, ko jūs visi esat iecerējuši darīt manā mājā?”

“Protams, es parādīšu jums vispārējo plānu.”

“Jauki. Džo Elena, droši vien tavs jaunais cilvēks grasās palikt uz vakariņām. Aizej un pabrīdini Braienu, ka viņam jāpabaro vēl viena mute.”

Džo pavēra lūpas, lai kaut ko iebilstu, bet tēvs jau bija pagriezis muguru un devās projām. Viņai neatlika nekas cits kā paraustīt plecus, pamāt Neitanam un doties uz mājām.

Kad Džo iegāja virtuvē, Braiens pie virtuves letes tīrīja garneles. Un Džo piepeši pārsteigta saprata, ka Braiens dzied, to darot. Klusi un nepareizi, bet dzied.

“Kas šajā mājā noticis?” Džo noprasīja. “Tētis iesaistās sarunās un pieprasa, lai viņam parāda solārija plānus, tu virtuvē dziedi.”

“Es nedziedāju.”

“Dziedāji gan. Tas bija patiešām briesmīgs “Es mīlu rokenrolu” izpildījums, bet vispār to pat varēja nosaukt par dziedāšanu.”

“Nu un tad? Es esmu savā virtuvē.”

“Tas jau izklausās pēc tevis.” Džo piegāja pie ledusskapja un izņēma alus pudeli. “Vai tu negribi?”

“Neatteikšos. Es zaudēju svaru jau no stāvēšanas vien šajā vietā.” Viņš ar plaukstas virspusi noslaucīja sviedraino pieri un paņēma pudeli, kuru māsa jau bija attaisījusi, iedzēra pamatīgu malku un paklakšķināja mēli. “Nu, vai Neitans šodien neklibo?”

“Nē, bet lūpu gan es viņam pārsitu.” Džo iebāza roku baltajā keramikas saldumu traukā un izvilka šokolādes cepumu. “Ja vien man būtu brālis, kuram rūp māsas gods, viņš to būtu izdarījis manā vietā.”

“Tu vienmēr esi apgalvojusi, ka pati gribi izcīnīt savas cīņas. Dieva dēļ, kā tu vari dabūt iekšā cepumus ar alu? Tas ir pretīgi.”

“Man garšo. Vai negribi, lai es tev palīdzu?”

Nu bija Braiena kārta justies pārsteigtam.

“Definē, ko tu saproti ar vārdu “palīdzība”?”

“Līdzdarbošanos,” Džo atcirta. “Kaut ko sagriezt, kaut ko apmaisīt.”

Braiens iedzēra vēl vienu malku un nopētīja māsu no galvas līdz kājām.

“Man derētu pāris burkānu - notīrīti un sarīvēti.”

“Cik?”

“Divdesmit dolāru vērtībā. Tik tu man izmaksā.”

“Atvaino, nesaprotu.”

“Derības ar Leksiju. Duci,” Braiens noteica un atkal ķērās pie garnelēm.

Džo paņēma burkānus un sāka tīrīt lēnām, precīzām kustībām.

“Braien, ja tavā dzīvē būtu kaut kas tāds, kam tu ticētu, ar ko tu jau būtu samierinājies, bet tā nebūtu taisnība, vai tu justos labāk, ja varētu dzīvot tālāk tāpat kā līdz šim, vai arī tu gribētu noskaidrot patiesību? Kaut arī tā būtu daudz nepatīkamāka.”

“Var jau neraustīt lauvu aiz ūsām, bet mierīgi gulēt tik un tā ir grūti. Nekad nevar zināt, kad tas dzīvnieks pamodīsies un ķersies tev pie rīkles.” Braiens iebēra garneles ūdens, alus un garšvielu maisījumā, kas jau vārījās uz plīts. “Bet no otras puses - ja tas lauva gulēs mierā pietiekami ilgi, viņš kļūs vecs un vārgs, un nespēcīgs, un viņa zobi vairs nebūs tik asi.”

“Nekādu skaidrību tu man nepalīdzēji gūt.”

“Jautājums jau arī nebija sevišķi skaidrs. Tev mizas birst pa visu grīdu.”

“Es saslaucīšu.” Džo gribējās saslaucīt arī vārdus, kurus viņa grasījās teikt, paslēpt tos zem paklāja. Bet tad viņa tik un tā zinās, ka tie tur ir paslēpti. “Kā tu domā, vai vīrietim, pilnīgi normālam vīrietim, kuram ir ģimene, darbs, māja pilsētas nomalē, vīrietim, kurš ar dēlu svētdienas pēcpusdienās mēdz spēlēt kriketu, kurš trešdienu vakaros dāvina savai sievai rozes, var būt vēl ari otra daba? Auksta, tumša daba, kuru neviens nav redzējis, ēnas puse, kura spēj paveikt neaprakstāmas lietas un tūlīt atkal atgriezties normālajā esamībā, vērot zemākās līgas spēli sestdienā un pēc tās aizvest visu ģimeni paēst saldējumu?”

Braiens izņēma no bufetes caurduri un ielika izlietnē.

“Tu šovakar uzdod neskaitāmus dīvainus jautājumus, Džo Elena. Vai tu raksti grāmatu vai nodarbojies ar kaut ko tamlīdzīgu?”

“Vai tu man vari pateikt, ko tu par to domā? Vai tu tiešām nespēj vienkārši izteikt savu viedokli par kādu tematu?”

“Labi.” Pārsteigts Braiens pacēla katla vāku, lai aši apmaisītu garneles. “Ja tu gribi filozofēt, es varu teikt, ka tāds temats vienmēr ir cilvēkus interesējis. Labais un ļaunais eksistē līdzās vienā cilvēkā. Neviens no mums nav bez savas ēnas puses.”

“Es nerunāju par ēnām, par vīrieti, kas padodas kārdinājumam un kādā pēcpusdienā vietējā viesnīciņā krāpj sievu, vai to, kurš darbā izkrāpj naudu. Es runāju par patiesu ļaunumu, tādu, kurš nepazīst vainas apziņu vai sirdsapziņu. Tomēr neviens, pat tuvākie cilvēki to nezina.”

“Man liekas, ka visvieglāk apslēpt ļaunumu ir tad, ja trūkst sirdsapziņas. Ja cilvēks nejūt nožēlu vai atbildību par padarīto, neviens spogulis neatstaro šos ļaunos darbus.”

“Spogulis neatstaro,” Džo atkārtoja. “Ir tikai melns stikls, vai ne? Tumsa.”

“Vai tu nevarētu padomāt par kādu priecīgāku tematu, ko mēs varētu pārrunāt?”

“Un kā būtu ar šo? Vai ābols var nokrist tālu projām no ābeles?”

Viegli iesmējies, Braiens nocēla katlu no uguns un ielēja garneles sietā.

“Es teiktu, ka tas nu ir pilnīgi atkarīgs no ābola. Stingrs, veselīgs ābols var aizlēkt diezgan tālu un pēc tam vēl tikpat tālu aizripot. Bet, ja ābols ir jau iepuvis, tad nu tas novelsies tieši pie paša ābeles stumbra.”

Braiens pagriezās, atkal noslaucīja pieri un uzacis un pasniedzās pēc alus, te pēkšņi viņa skatiens sastapās ar Džo skatienu.

“Kas noticis?” viņš noprasīja, redzot, kā Džo skatās uz viņu ar tumšām, plati ieplestām acīm, pavisam nobālušu seju.

“Tieši tā,” viņa sacīja. “Tas ir pareizi.”

“Es neciešu mīklas.”

“Pagaidām tev būs jāpaciešas, Braien.” Džo pagriezās un sāka atkal rīvēt burkānus. “Pēc vakariņām mums vajadzēs aprunāties. Mums visiem. Es pastāstīšu arī pārējiem. Mēs satiksimies ģimenes viesistabā.”

“Mēs visi vienā vietā? Kuru tad tu gribi sodīt?”

“Tas ir svarīgi, Braien. Tas ir svarīgi mums visiem.”

“Nesaprotu, kāpēc man te jānīkst, ja man ir randiņš.” Skatīdamās spogulī aiz bāra letes, Leksija niekojās ap savu frizūru. “Pulkstenis jau ir gandrīz vienpadsmit, un, ja Džifam apniks gaidīt, viņš aizies gulēt.”

“Džo sacīja, ka tas esot svarīgi,” Keita viņai atgādināja. Viņa visiem spēkiem cīnījās, lai ritmiski kustinātu adāmada-tas, nevis dauzītu tās vienu pret otru. Viņa jau desmit gadus adīja vienu pledu un bija cieši apņēmusies to pabeigt pirms nākamo desmit gadu beigām.

“Tad kur viņa ir?” Leksija apcirtās apkārt un nikni noprasīja. “Es šeit pagaidām redzu tikai mūs abas. Braiens droši vien aizlavījās pie Kērbijas, tētis, pieplacis pie radiouztvērēja, dzen pēdas tai nolādētajai viesuļvētrai, bet tā nemaz nedomā nākt šurp.”

“Gan jau visi ieradīsies. Varbūt tu varētu mums abām ieliet pa glāzei vīna, mīļumiņ?” Viens no Keitas sapņiem bija sapulcināt visu ģimeni, atpūsties pēc karstas dienas un pārrunāt dienas notikumus.

“Man ir tāda sajūta, ka es visu mūžu kādu apkalpoju. Zvēru, ka tad, kad atgriezīšos Ņujorkā, es darīšu visu, lai nopelnītu iztiku, taču nevienu neapkalpošu.”

Durvīs parādījās Sema galva, un viņš iesoļoja viesistabā. Uzjautrināts viņš paskatījās uz Keitu. Pēc Sema domām, neizskatījās, ka tā sega augtu garumā, bet nezin kāpēc tā ar katru reizi, kad Keita adīkli izvilka dienas gaismā, izskatījās neglītāka.

“Vai tu zini, kas tam skuķim padomā?”

“Nē, nezinu,” Keita mierīgi attrauca. “Bet apsēdies! Leksi-ja mums atnesīs vīnu.”

“Ja vien es drīkstu izvēlēties, tad es labāk dzeršu alu.”

“Nu, izsakiet vien savus pasūtījumus,” Leksija īgni norūca. “Man patīk apkalpot.”

“Es pats varu atnest.”

“Labi, apsēdies!” Viņa pamāja ar roku. “Es atnesīšu.”

Juzdamies kā nosodīts, Sems noslīga uz dīvāna blakus Kei-tai un sāka ar pirkstiem bungot sev pa ceļgaliem. Kad Leksija viņam pasniedza putojošu alus glāzi, viņš pacēla skatienu augšup.

“Tu droši vien gribēsi, lai atlīdzinu tev par pūlēm.” Kad meita sarauca uzacis, viņš mierīgi pamāja. “Saņem! Pasaule guļ pie tavām kājām.”

Keitas adāmadatas pierima, Leksija plati ieplestām acīm skatījās uz tēvu. Nosarcis Sems pievērsās alus glāzei.

“Mans dievs, Sem, tu tikko izteici joku. Leksij, neaizmirsti man atgādināt, lai ierakstu to savā gada plānotājā.”

“Sarkastiskas sievietes ir iemesls, kāpēc es parasti turu muti,” Sems nomurmināja, un Keita skaļi un dzirkstoši iesmējās.

Leksija viņiem abiem uzsmaidīja, bet Keita sirsnīgi papli-ķēja Semam pa ceļgalu.

Tieši tajā brīdī ienāca Džo. Tēvs, Keita un māsa bija vienoti kopā, un Keitas smiekli skanēja pāri visam.

Džo sirds pamira. Tādu skatu viņa nebija cerējusi ieraudzīt, viņa pat nebija iedomājusies, ka tāds skats viņu tik ļoti saviļņos. Un tagad viņa kopā ar vīrieti, kurš stāvēja viņai aiz muguras, to visu varēja sabojāt.

“Te nu viņa ir!” Keita joprojām plati smaidīja, un, tiklīdz pamanīja arī Neitanu, doma par to, ko Džo gribējusi viņiem visiem pateikt, ieguva rozā nokrāsu, un Keita iztēlē dzirdēja kāzu zvanus. Viņa priecīgā satraukumā nolika adīkli. “Mēs dzeram vīnu. Varbūt vajadzētu ienest šampanieti - tāpat vien, jautrībai.”

“Nē, pietiks ar vīnu,” Džo saspringtā balsī steidzās iebilst. “Necelies, Keita, es pati ieliešu.”

“Ceru, ka tas neprasīs daudz laika, Džo. Man ir savi plāni šim vakaram.”

“Piedod, Leksij!” Glāzes Džo rokās atsitās viena pret otru, jo viņa ārkārtīgi steidzās visu paveikt pēc iespējas ātrāk.

“Apsēdies!” Keita nošņācās, grozīdama acis, raustīdama uzacis un visādi citādi mēģinādama dot Leksijai kādu mājienu. “Iekārtojies, Neitan! Gan jau arī Braiens drīz ieradīsies. Ak, redz, tur viņš nāk! Braien, ieslēdz ventilatoru mazliet spēcīgākā režīmā! Tas karstums mani nobeigs. Neitan, tavā kotedžā pie upes, cerams, ir mazliet vēsāks.”

“Mazliet.” Neitans sēdēja, skaidri zinādams, ka viņam jāļauj Džo rīkoties. Taču viņš raudzījās uz Semu. Viņi bija kopā pavadījuši jau divdesmit minūtes, ieskicēdami plānus, pārrunādami struktūras un formas. Un visu laiku Neitans jutās kā krāpnieks.

Laiks sākt izklāstīt patiesību un izbaudīt sekas.

“Kā, lūdzu?” Viņš pēkšņi saprata, ka Keita viņam kaut ko saka.

“Es tikai jautāju, vai tev šeit strādāt liekas tikpat viegli kā Ņujorkā.”

“Šeit es izbaudu patīkamas pārmaiņas.” Džo pasniedza vīna glāzi, un tajā brīdī Neitans ieskatījās viņai acīs. Dari to, viņš klusēdams lūdza. Izdari to!

“Apsēdies, Braien!” Džo klusi nomurmināja.

“Hmm...” Māsa bija pārtraukusi viņa sapni par to, kā viņš uz brītiņu aizskrien pie Kērbijas un pamodina viņu ļoti īpatnējā un interesantā veidā. “Protams.”

Braiens iekārtojās krēslā un nolēma, ka vēl nekad mūžā nav juties tik atbrīvots un apmierināts kā šobrīd. Viņš pat piemiedza ar aci Leksijai, kad viņa apsēdās uz roku balsta viņam līdzās.

“Nezinu, kā lai iesāku, kā lai jums to pasaku.” Džo dziļi ievilka elpu. “Kaut es varētu neraustīt lauvu aiz ūsām un ļaut viņam mierīgi gulēt.” Viņa notvēra Braiena skatienu un redzēja apjukumu viņa sejā. “Bet es nevaru. Vienalga, vai tas ir labi vai slikti, man jātic, ka rīkojos pareizi. Tēti!” Viņa piegāja pie tēva, apsēdās uz kafijas galdiņa, lai Sema acis būtu vienā līmenī ar viņējām. “Tas, kas man sakāms, ir par mammu.”

Džo manīja, kā Sema lūpas saspringa un, lai gan viņš pat nepakustējās, tomēr it kā atrāvās no viņas.

“Nav jēgas pieminēt sen aizmirsto, Džo Elena. Tava māte ir prom jau pietiekami ilgi, lai tu būtu samierinājusies ar viņas aiziešanu.”

“Viņa ir mirusi, tēt. Viņa ir mirusi jau divdesmit gadus.” It kā lai noturētu viņus abus, Džo saņēma tēva roku. “Viņa tevi nepameta un nepameta arī mūs. Viņa neaizgāja no Svētnīcas. Viņa tika nogalināta.”

“Kā tu vari apgalvot kaut ko tādu?” Leksija pielēca kājās. “Kā tu tā vari teikt, Džo Elena?”

“Alekša!” Sems nenovērsa skatienu no Džo. “Klusē!” Viņam vajadzēja brīdi, lai attaptos pēc šā sitiena. Sems labprāt izliktos, ka nav neko dzirdējis, viņš vēlējās, kaut spētu izslīdēt cauri šim mirklim. Bet no stingrā un noskumušā meitas skatiena nebija iespējams izvairīties. “Vai tev ir kāds pamats to apgalvot? Ticēt šādam apgalvojumam?”

“Jā.”

Džo mierīgi un skaidri pastāstīja tēvam par fotogrāfijām, kuras viņai tika sūtītas. Par atpazīšanas šausmām, nenoliedzamo pārliecību, ka tā ir Anabella.

“Es to simtiem reižu pārdomāju,” viņa stāstīja. “Ka tas noticis pēc vairākiem gadiem, ka tas ir vienkāršs foto triks, ļauns joks. Ka es to esmu izdomājusi. Bet izrādījās, ka neviens no maniem izskaidrojumiem nav patiess, tēt. Tā patiešām bija mamma, un fotogrāfija bija uzņemta šeit, uz salas, tajā naktī, kad mēs domājām, ka viņa mūs pameta.”

“Kur ir tā fotogrāfija?” Sems noprasīja. “Kur tā ir?”

“Tā ir pazudusi. Lai arī kurš man to būtu atsūtījis, viņš atnāca fotogrāfijai pakaļ un paņēma to, kamēr es gulēju slimnīcā. Bet fotogrāfija bija pie manis, es zvēru. Tajā bija redzama mamma.”

“Kā tu to zini? Kā tu vari to tik droši apgalvot?”

Džo jau pavēra muti, bet šajā mirklī Neitans spēra soli uz priekšu.

“Tāpēc, ka arī es esmu redzējis šo fotogrāfiju. Tāpēc, ka to fotografējis mans tēvs - pēc tam, kad bija viņu nogalinājis.”

Sema smadzenēs sāka plosīties nežēlīga viesuļvētra. Viņš lēnām piecēlās kājās.

“Tu grasies ierasties šeit un apgalvot, ka tavs tēvs nogalinājis Bellu? Nogalinājis sievieti, kura viņam nebija izdarījusi neko ļaunu, un tad nofotografējis savu upuri. Viņš nofotografējis manu sievu, kad bija pastrādājis savu netīro darbu, un pēc tam parādīja tev fotogrāfijas?”

“Neitans neko nezināja, tēt.” Džo pieķērās ciešāk pie Sema rokas. “Viņš bija tikai mazs zēns. Viņš neko nezināja.”

“Man pretī stāv pieaudzis vīrietis. Viņš vairs nav mazs zēns.” “Pēc tēva nāves es atradu fotogrāfijas un žurnālu. Viss, ko Džo stāstīja, ir patiesība. Mans tēvs nogalinājis jūsu sievu. Viņš visu pierakstījis, pēc tam ieslēdzis žurnālu, fotogrāfijas, negatīvus seifā. Es tos atradu pēc abu vecāku nāves.”

Kad šie vārdi izskanēja, vienīgās skaņas telpā bija ventilatora dūkoņa, Leksijas šņuksti un Sema asā elpa.

Tagad Sems acu priekšā redzēja sievu, kuru viņš tik ļoti mīlēja, sievieti, kuru viņš bija nolādējis. Līnijas saplūda kopā un pārtapa dusmās. Veidoja sēras.

“Divdesmit gadus viņš to nevienam neizpauda.” Sems sažņaudza dūres, bet nebija neviena, ko sist. “Tu to uzzināji un atgriezies šeit, lai pieliktu roku manai meitai. Un tu viņam atļāvi.” Viņa skatiens apdedzināja Džo. “Tu zināji un tomēr ļāvies viņam.”

“Kad viņš man to pateica, es jutos tieši tāpat. Tieši tāpat. Bet tad, kad biju pārdomājusi visu, sapratusi... Neitans nav atbildīgs par to, kas noticis.”

“Bet viņš ir sava tēva miesa un asinis.”

“Jums taisnība.” Neitans pavirzījās tā, lai Džo vairs neatrastos starp viņu un Semu. “Es atgriezos uz salas, lai mēģinātu rast izskaidrojumu vai arī apglabāt pagātni. Un iemīlējos, lai gan man nebija tiesību to darīt.”

Braiens pavirzīja Leksiju sānis, lai viņa raudātu pati savās plaukstās, nevis uz viņa pleca.

“Kāpēc?” Viņa balsī izskanēja tieši tāds pats drēgnums, kāds bija iestājies viņa dvēselē. “Kāpēc viņš tā rīkojies?”

“Viņam nav nekāda attaisnojuma,” Neitans skumji atzina. “Viņa neko nebija izdarījusi. Tēvs viņu... izvēlējies. Viņš to bija iecerējis kā projektu, kā pētījumu. Viņš nerīkojās dusmās, arī kaislība viņu nevadīja. Arī es nespēju rast izskaidrojumu sava tēva rīcībai.”

“Būs labāk, ja tu tagad iesi, Neitan,” Keita pieceldamās pavisam klusi sacīja. “Atstāj mūs uz brīdi vienus ar šīm jaunajām izjūtām.”

“Es nedrīkstu, pirms vēl nav pasacīts viss.”

“Es negribu, lai tu atrastos manā mājā.” Sema balss skanēja bīstami klusu. “Es negribu, lai tu atrastos uz manas zemes.”

“Es nebraukšu projām, iekams nebūšu pārliecināts, ka Džo atrodas drošībā. Lai arī kurš nogalināja Sūzanu Pītersu un Džiniju Pendltoni, šis cilvēks kāro pēc Džo.”

“Džiniju...” Lai noturētos, Keita satvēra Sema roku.

“Man nav nekādu pierādījumu par Džiniju, bet es zinu. Ja jūs noklausīsieties visu līdz galam, uzklausīsiet mani, es pēc tam aiziešu.”

“Ļaujiet viņam pabeigt.” Leksija norija asaras un ierunājās pārsteidzoši stingrā balsī. “Džinija neaizbēga. Es jau pašā sākumā to zināju. Ar viņu notika tas pats, kas ar mūsu mammu, vai ne, Neitan? Tāpat kā ar Pītersa sievu.”

Leksija salika rokas klēpī, lai nomierinātos, un pagriezās pret Džo.

“Tev ari sūtīja fotogrāfijas uz mājām - fotogrāfijas, kuras bija uzņemtas šeit, uz salas. Viss atkārtojas.”

“Tu labi proti rīkoties ar fotoaparātu, Neitan.” Braiens vērās uz Neitanu ar kvēlojošām, cieši samiegtām acīm.

Šie vārdi sāpēja, sevišķi tāpēc, ka tie atskanēja no tāda vīra mutes, kurš bija draugs - gan agrāk, gan tagad.

“Tev nav iemesla man uzticēties, bet es ceru, ka tev ir pietiekami daudz saprāta, lai mani uzklausītu.”

“Ļauj man to paskaidrot viņiem, Neitan!” Džo paņēma savu vīna glāzi un iedzēra, lai atvēsinātu kaklu.

Viņa neizlaida neko, precīzi attēloja ikvienu sīkumu, jautājumu pēc jautājuma un pakāpeniski izklāstīja secību, kādā viņa un Neitans bija vienojušies meklēt atbildes uz šiem jautājumiem.

“Tātad viņa mirušais tēvs ir atbildīgs par mūsu mātes nogalināšanu,” Braiens rūgtā balsī pārtrauca Džo stāstījumu. “Tagad viņa mirušais brālis ir atbildīgs par visu pārējo. Izdevīgi gan.”

“Mēs vēl nezinām, kurš ir atbildīgs par visu pārējo. Bet, ja tas arī ir Neitana brālis, tas nedod jums tiesības padarīt Nei-tanu par grēkāzi.” Džo piegāja pie Braiena. “Ir tāda līdzība par āboliem, kuri krīt no ābeles. Vēl pavisam nesen man kāds to izskaidroja. Runāja par to, kā daži āboli var izrādīties pietiekami stipri un veseli, lai aizripotu tālāk un paliktu neskarti, bet citi tādi nav.”

“Nemet man sejā manus vārdus!” Braiens nikni iesaucās. “Viņa tēvs nogalināja mūsu māti, izpostīja mūsu dzīvi. Tagad atkal ir mirusi sieviete, varbūt pat divas. Un tu ceri, ka mēs viņam sitīsim uz pleca un teiksim, ka viss ir piedots? Pie velna to visu! Pie velna jūs visus!”

Braiens izsoļoja no istabas, atstādams aiz sevis virmojoša gaisa vērpetes.

“Es iešu viņam pakaļ.” Leksija apstājās Neitana priekšā un paraudzījās viņā ar saraudātām acīm. “Viņš ir vecākais, varbūt viņš mammu mīlēja visstiprāk, kā jau puikas mīl savas mammas. Bet viņam nav taisnība, Neitan. Tev nav jālūdz piedošana. Tu esi upuris, tieši tāpat kā mēs visi.”

Kad viņa izslīdēja no istabas, Keita pārsteiguma pilnā apbrīnā ierunājās:

“Nemūžam nespētu iedomāties, ka tieši Leksija izcelsies ar saprātu.” Tad Keita nopūtās. “Mums vajadzīgs laiks, Neitan. Daži ievainojumi jādziedē vienatnē.”

“Es iešu tev līdzi!” Džo iesaucās, bet Neitans papurināja galvu.

“Nē, tu paliec pie savas ģimenes. Mums visiem ir vajadzīgs laiks.” Neitans pagriezās pret Semu. “Ja jums vēl kaut kas ir man sakāms...”

“Gan jau es tevi atradīšu.”

Pamājis ar galvu, Neitans devās projām un atstāja viņus vienus.

“Tēti...”

“Man tev nekas nav sakāms, Džo Elena. Tu esi pieaugusi sieviete, bet tu pagaidām dzīvo zem mana jumta. Es lūdzu tevi - aizej uz savu istabu un liec mani uz brīdi mierā.”

“Labi. Es saprotu, ko tu pārdzīvo, zinu, kā tas sāp. Tev vajadzīgs laiks, lai ar to samierinātos.” Džo nenovērsa skatienu no Sema. “Bet pēc tam, kad būsi apdomājies, ja tu joprojām stāvēsi šādās pozīcijās, tu mani apkaunosi. Apkaunosi, liekot dēlam atbildēt par tēva grēkiem.”

Neko neteicis, Sems aizgāja viņai garām.

“Dodies uz savu istabu, Džo!” Keita uzlika plaukstu uz Džo saspringtā pleca. “Ļauj, es mēģināšu darīt, ko varēšu!” “Vai tu arī vaino viņu, Keita? Vai tu arī?”

“Pagaidām es vēl nesaprotu, ko domāju vai ko jūtu. Es zinu, ka tas puisis cieš, Džo, bet arī Sems pārdzīvo. Man pirmajā vietā tomēr ir Sems. Tagad ej, nemoki mani ar jautājumiem, iekams pati nebūšu visu noskaidrojusi.”

Keita atrada Semu uz lieveņa, viņš stāvēja pie margām un raudzījās naktī. Debesīs bija sablīduši mākoņi, aizsegdami mēnesi un zvaigznes. Keita neiededza gaismu un klusi nostājās blakus Semam.

“Man jāsēro vēlreiz.” Sems pārvilka plaukstas šurpu turpu pār margām.

“Tas nav taisnīgi, ka man atkal jāsēro pēc viņas.”

“Nē, nav gan.”

“Vai lai mierinu sevi ar domu, ka viņa negribēja atstāt mani un bērnus? Ka viņa neaizbēga un neaizmirsa mūs? Un kā lai atsaucu atpakaļ smagās domas, kuras raisījās manā galvā visus šos garos gadus, kā lai padaru par nebijušām tās naktis, kad es viņu nolādēju par egoismu un bezrūpību, un cietsirdību?”

“Tevi nevar vainot par smagām domām, Sem. Tu ticēji tam, ko tev sacīja. Ticība meliem nepadara tevi sliktāku. Slikti ir meli.”

Sems saspringa.

“Ja tu atnāci, lai aizstāvētu to puiku, vari tūdaļ pagriezties un iet atpakaļ iekšā.”

“Ne jau tādēļ es atnācu, bet tevi taču nevar vainot par to, ka tu ticēji tam, ko tev teica par Bellu, un Neitanu nevar vainot par to, ka viņš ticēja savam tēvam. Tagad jūs abi esat sapratuši, ka esat kļūdījušies savā ticībā, bet viņam ir jāsamierinās ar to, ka viņa tēvs bija egoistisks un cietsirdīgs.”

“Es jau teicu, ka tu vari iet atpakaļ iekšā.”

“Nu tad labi, spītīgais ēzeli ar stīvo kaklu! Tad stāvi te viens pats un izbaudi savu postu, domā savas melnās domas!”

Keita apcirtās apkārt, pārsteigta, ka Sema roka acumirklī pašāvās uz priekšu un saņēma viņas plaukstu.

“Neaizej!” Vārdi kā asaras dedzināja kaklu. “Nedari tā!” “Kad tad es esmu to darījusi?” Keita nopūzdamās sacīja. “Sem, esmu gatava darīt nezin ko tavā labā, jūsu visu labā. Man nepatīk noskatīties, ka cilvēki, kurus es mīlu, tiek sāpināti tik smagi, bet es neko nespēju palīdzēt.”

“Es nespēju sērot pēc viņas tā, kā pieklātos. Divdesmit gadi ir pietiekami ilgs laiks. Es vairs neesmu tāds kā toreiz, kad zaudēju viņu.”

“Tu viņu mīlēji.”

“Es viņu vienmēr esmu mīlējis, pat tad, kad domāju par viņu visļaunāko, es viņu mīlēju. Vai atceries, kāda viņa bija, Keita, tik jautra?”

“Es vienmēr apskaudu Bellu par to, kā viņa prata atdzīvināt visu, pie kā ķērās, ikvienu cilvēku, kurš atradās viņas tuvumā.” “Klusai un mierīgai gaismai arī piemīt valdzinājums.” Sems raudzījās uz viņu savienotajām rokām un nepamanīja pārsteigumu, kas iemirdzējās Keitas acīs. “Tu vienmēr staroji,” viņš piesardzīgi turpināja. “Viņa būtu bijusi pateicīga par to, kā tu rūpējies par viņas bērniem un par visu citu šajā mājā. Man jau sen vajadzēja tev pateikt, ka esmu tev pateicīgs par to.”

“Sākumā es to darīju viņas dēļ, bet vēlāk paliku pati pēc savas vēlēšanās. Sem, man neliekas, ka Bella būtu gribējusi, lai tu visu mūžu sēro pēc viņas. Es nezinu ne reizi, kad viņa būtu raudājusi par kādu pāridarījumu vai turējusi uz kādu ļaunu prātu. Viņa nevainotu desmit gadus vecu zēnu par to, ko viņa tēvs izdarījis.”

“Es jūtos sacirsts divos gabalos, Keita. Atceros, kad Bella pazuda, Deivids Deleinijs palīdzēja mums viņu meklēt.” Se-mam vajadzēja aizvērt acis, jo tajās jau atkal kāpa neprātīgs niknums. “Tas nelietis kopā ar mani izstaigāja visu salu. Lai gan viņš to bija izdarījis. Viņa sieva atnāca un paņēma bērnus uz visu dienu pie sevis. Es biju viņam tik pateicīgs. Dievs, piedod man! Es biju viņam pateicīgs.”

“Viņš tevi apkrāpa,” Keita klusi sacīja. “Viņš krāpa pats savu ģimeni.”

“Viņš neatkāpās no manis ne soli. Diemžēl es tagad, zinot

to, ko zinu, nevaru atgriezties tajā dienā un likt viņam par visu samaksāt.”

“Vai tu tiešām liksi samaksāt par to viņa dēlam?”

“Nezinu.”

“Sem, un ja nu viņiem ir taisnība? Ja nu kāds grib nodarīt Džo to pašu, ko reiz nodarīja Anabellai? Mums jāpasargā tas, kas mums vēl ir palicis, jādara viss, lai pasargātu to, kas mums vēl ir. Ja vien es drīkstu izteikt savu viedokli, tad Nei-tans Deleinijs nostātos pat ejoša vilciena priekšā, lai tikai paglābtu tavu meitu.”

“Gan es šoreiz pats par to parūpēšos. Esmu tam sagatavojies.”

Mežmala naktī, kad pat mēness nespīdēja, bija ārkārtīgi izdevīga vieta. Bet viņš nespēja turēties pretī kārdinājumam tumsas aizsegā pielīst kaut nedaudz tuvāk.

Bija tik satraucoši atrasties tuvu šai mājai, skaidri dzirdēt vecā vīra vārdus. Nu beidzot viss bija noskaidrots, un tas viņā atkal iesvēla jaunu azartu. Viņi domā, ka zina visu, ka saprot visu. Droši vien viņi tic, ka ar šīm zināšanām viņi būs drošībā.

Vairāk kļūdīties nemaz nav iespējams.

Viņš viegli uzsita ar revolveri, ko bija noglabājis šādiem gadījumiem, pa zābaku. Ja viņš gribētu, viņš tagad varētu to likt lietā, padarīt nekaitīgus šos abus. Nošaut gluži kā pīles. Līdz ar to mājā paliktu tikai abas sievietes, jo Braiens, niknumā spļaudams zilas ugunis, bija aizbraucis.

Viņš varētu iegūt abas Anabellas meitas, vienu pēc otras, abas reizē. Lieliska menage ā trois.

Tomēr tā būtu novirzīšanās no pamatplāna. Un plāns viņam tik labi noderēja. Turēšanās pie tā apliecinātu viņa disciplinētību, spēju kaut ko iecerēt un izpildīt iecerēto. Un, ja vien viņš vēlējās dubultot Anabellas pieredzi, viņam tikai vajadzēs ilgāk būt pacietīgam.

Bet tas nenozīmē, ka tikmēr nevar mazliet sakult ūdeņus. Viņš atgādināja sev, ka nobijušos trusīšus ir daudz vieglāk noķert slazdā.

Viņš aizslīdēja atpakaļ koku aizsegā un pavadīja patīkamu stundu, apcerēdams gaismu Džo istabas logos.

Kērbija skrēja gar piekrasti, izbaudīdama vienatni. Debesis austrumos krāsojās mežonīgi sarkanas brīnišķīgā, neprātīgi dzīvīgā saullēkta gaismā. Viņa nodomāja, ja vien var ticēt senajai parunai, tad jūrniekiem vajadzētu uzmanīties, taču viņa pati priecājās par burvīgo rītu, neprātīgajām debesīm un spēcīgo, trakulīgo vēju.

Varbūt Karla tomēr nelaidīs garām iespēju paviesoties arī pie viņiem, Kērbija prātoja, pēdām skarot cieti noblietētās smiltis. Tas varētu būt diezgan satraucoši, varbūt arī Braiens kaut uz mirkli aizmirstu savas raizes.

Kērbija vēlējās, kaut zinātu, ko viņam teikt, kā palīdzēt. Vienīgais, ko viņa spēja darīt Braiena labā, kad viņš iepriekšējā vakarā iebrāzās viņas mājā, bija klausīties, tāpat kā bija uzklausījusi Džo. Bet, kad viņa mēģināja arī Braienu mierināt, tāpat kā bija mierinājusi Džo, ne jau maigos vārdus, ko piedāvāja Kērbija, Braiens gribēja dzirdēt. Tā nu viņa sniedza Braienam kaisli un lūdza Dievu, lai apžēlojas, kad Braiens izgāza visas dusmas un postu neprātīgā seksā.

Kērbijai neizdevās pārliecināt Braienu palikt un necelties līdz ar saullēktu. Viņš bija augšā un prom, pirms saule parādījās pie horizonta. Bet vismaz pirms aiziešanas viņš piekļāva Kērbiju sev klāt, vismaz viņš pievilka Kērbiju tuvāk. Un Kērbija saprata, ka viņai izdevies Braienu sagatavot, lai viņš mierīgi varētu atgriezties Svētnīcā.

Tagad viņai gribējās izvēdināt galvu. Ja vīrietis, kuru viņa mīlēja, bija nonācis grūtībās, ja viņš jutās nomākts, tad arī Kērbija jutās tieši tāpat. Viņa stāvēs līdzās Braienam, palīdzēs viņam visu pārdzīvot un cer, ka virzīs viņu uz samierināšanos.

Tad viņa ieraudzīja Neitanu stāvam netālu no tās vietas, kur lielie viļņi šņākdami triecās pret krastu. Uzticība cīnījās pretī saprātam, kad viņa palēnināja gaitu. Tomēr galu galā Kērbijas tieksme palīdzēt, dziedēt nomāca visu pārējo. Viņa gluži vienkārši nespēja uzgriezt muguru sāpēm.

“Labsrīts!” Viņai nācās runāt skaļi, lai pārkliegtu viļņus un vēju. Tikai pavisam nedaudz elsodama, viņa nostājās Nei-

tanam līdzās. “Nu, vai tavs atvaļinājums norit tikpat veiksmīgi, kā biji cerējis?”

Neitans iesmējās. Viņš nespēja novaldīties.

“Ak jā! Tas ir mana mūža ceļojums.”

“Tev vajadzīga kafija. Tā kā esmu ārste, man tev būtu jāstāsta, ka kofeīns nav veselīgs, bet man ir nācies pieredzēt, ka dažreiz tas dara brīnumus.”

“Vai tu piedāvā?”

“Jā.”

“Es protu to novērtēt, Kērbij, bet mēs abi zinām, ka es esmu persona non grata. Braiens nepriecāsies, ja uzzinās, ka tu dzer rīta kafiju kopā ar mani. Un es viņu par to nevainoju.” “Es pati zinu, ko daru, pati vados pēc sava viedokļa. Tieši tāpēc jau es viņam tik ļoti patīku.” Kērbija uzlika roku Nei-tanam uz pleca. Nē, viņa nespēja pagriezt muguru sāpēm. Pat gaiss ap Neitanu šķita sasāpējis. “Nāc man līdzi! Uzskati mani par laipno salas dakterīti! Atvieglo dvēseli!”

“Ja tu vēlies, es varu tev piesūtīt rēķinu par ārsta apmeklējumu.” Kērbija pasmaidīja.

“Sarunāts.” Neitans dziļi ievilka elpu. “Ak Jēzus, kā man noderētu tase labas kafijas. Un auss, kas mani uzklausa, nenāktu par ļaunu.”

“Un man ir gan viena, gan otra. Nāc!” Kērbija ieķērās Neitanam elkonī un devās projām no krasta. “Tātad Hetaveji tev sadeva pamatīgu sutu.”

“Ak, es nemaz nezinu, ko lai saku, patiesībā viņi bija diezgan pieklājīgi. Dienvidnieku viesmīlība. Es viņiem saku, ka mans tēvs nogalināja un izvaroja viņu māti. Bet līdz šim neviens nav pat mēģinājis mani nolinčot.”

“Neitan!” Kērbija piestāja pie savas mājas kāpnītēm. “Visapkārt valda pamatīga putra, un tas, kas noticis, ir briesmīga traģēdija itin visiem. Bet neviens no viņiem nevainos tevi pēc tam, kad viņi visu būs pārdomājuši.”

“Džo nevaino mani. Viņa ir visvieglāk ievainojamā no viņiem visiem, bet Džo nevaino mani.”

“Viņa tevi mīl.”

“Tomēr viņai vēl tam jātiek pāri. Leksijai bija vieglāk,” Neitans nomurmināja. “Viņa ieskatījās man tieši acīs, viņai uz vaigiem pat vēl nebija nožuvušas asaras, bet Leksija teica, ka es neesmu atbildīgs.”

“Leksija izliekas, slēpjas aiz muļķības maskas, un viņai tas izdodas nevainojami. Tieši tāpēc viņa redz situācijām cauri un izprot tās līdz galam ātrāk nekā pārējie.” Kērbija atslēdza durvis un pagriezās pret Neitanu. “Neitan, un tu neesi un nekad neesi bijis atbildīgs par to, kas bijis.”

“Ar prātu es to saprotu, arī emocionāli es gandrīz jau esmu sevi par to pārliecinājis - es centos to izdarīt, jo gribēju Džo. Bet tas vēl nav viss. Nekas nav beidzies. Vēl vismaz viena sieviete ir nogalināta, tātad nekas nav beidzies.”

Kērbija pamāja un atvēra durvis, lai ielaistu Neitanu kotedžā.

“Arī par to mēs parunāsim.”

Karla paķircināja Floridas dienvidaustrumu krastu, ātri un nežēlīgi to noskūpstīdama, lai tūlīt atkal trauktos uz ziemeļiem. Savā nepastāvīgajā ceļā tā uzdejoja tango Fortloderdei-lā, izmētāja treilerus un tūristus un paņēma pāris dzīvību. Bet neizskatījās, ka tā būtu noskaņota tur uz palikšanu.

Tās acs bija auksta un plati ieplesta, elpa - strauja un kaislīga. Kopš piedzimšanas Rietumindijas salu siltajos ūdeņos tā bija kļuvusi spēcīgāka, mežonīgāka.

Gluži kā atriebīga ielasmeita tā aizvirpuļoja jūrā, iecirzda-ma savus asos papēžus šaurajās barjersalās, kuras gadījās tai ceļā.

Leksija iesteidzās viesu istabā, kurā Džo tieši tobrīd nogludināja pārklāju uz riekstkoka gultas. Saule karsta un spoža spiedās iekšā istabā pa atvērtajām balkona durvīm, izgaismodama ēnas zem Džo acīm, kuras liecināja par nemierīgi pavadītu nakti.

“Karla tikko trāpīja Svētā Saimona salai,” Leksija paziņoja, mazliet aizelsusies no straujā kāpiena pa kāpnēm.

“Svētā Saimona salai? Man likās, ka tā dodas uz rietumiem.”

“Tā pārdomājusi. Viesuļvētra virzās uz ziemeļiem, Džo. Pēdējās ziņas ir tādas, ja Karla saglabās šādu kursu un turpinās virzīties ar tādu pašu ātrumu, tās sākuma mala būs klāt pirms nakts iestāšanās.”

“Cik spēcīga tā ir?”

“Tā sasniegusi trešo kategoriju.”

“Vēja ātrums apmēram simts jūdzes stundā. Mums jānocietinās.”

“Mums jāevakuē tūristi, pirms jūra kļūst pārāk nemierīga, lai pa to kursētu prāmis. Keita grib, lai tu palīdzi izrakstīt viesus. Es iešu ar Džifu. Mēs sāksim visu nostiprināt.”

“Labi, es tūlīt būšu. Cerēsim, ka vētra tomēr aizvirzīsies tālāk jūrā un līdz mums neatnāks.”

“Tētis klausās radio, seko jaunākajai informācijai. Braiens aizgāja paraudzīties, vai laivai pietiek degvielas un vai tā ir aprīkota, ja arī mums pašiem nāktos evakuēties.”

“Tētis nebrauks projām. Viņš pārdzīvos vētru tepat, pat ja viņam tāpēc nāksies piesiet sevi pie koka.”

“Bet tu taču brauksi.” Leksija spēra soli tuvāk māsai. “Es pirms brīža gāju garām tavai istabai, redzēju, ka tavas somas ir vaļā un gandrīz sakravātas.”

“Būtu daudz saprātīgāk, ja es brauktu projām, nevis paliktu.”

“Tu maldies, Džo. Labāk paliec, vismaz tik ilgi, kamēr mēs sapratīsim, kā sadzīvot ar to, ko uzzinājām. Un mums jāapglabā mamma.”

“Ak dievs, Leksij!” Džo aizklāja seju ar plaukstām un palika stāvam, piespiedusi pirkstus pie acīm.

“Ne jau viņas ķermenis. Bet mums jāuzliek kapakmens un jāatvadās no viņas. Viņa mūs mīlēja. Visu mūžu es domāju, ka nemīlēja, man likās, ka tas varbūt notika manis dēļ.”

Kad Leksijas balss aizlūza, Džo nolaida rokas.

“Kāpēc tev ienāca prātā kaut kas tāds?”

“Es biju visjaunākā. Man likās, ka viņa nav gribējusi vēl vienu bērnu, nav gribējusi mani. Tieši tādēļ es visu mūžu tā centos panākt, lai cilvēki mani mīlētu, lai mani gribētu. Es biju gatava darīt jebko, ko vien, pēc manām domām, citi gribēja, lai es daru. Es pratu būt gan asprātīga, gan muļķe. Es pratu būt bezpalīdzīga vai gudra. Un es vienmēr raudzījos, lai es būtu tā, kura pamet.”

Leksija pārgāja pāri istabai un rūpīgi aizvēra balkona dur-;

vis.

“Esmu sastrādājusi daudzas muļķības,” viņa turpināja. “Un droši vien sastrādāšu vēl daudzas. Bet patiesība manī kaut ko ir pārvērtusi. Man jāatvadās no mammas. Mums visiem tas jāizdara.”

“Man kauns, ka man tas neienāca prātā,” Džo nomurmināja. “Ja es aizbraukšu, pirms mēs to pagūsim noorganizēt, es atgriezīšos. Es apsolu.” Džo noliecās, lai paņemtu gultas veļu, ko bija noņēmusi. “Par spīti visam, šoreiz es priecājos, ka atgriezos. Man prieks, ka mūsu attiecības kļuvušas citādas.” “Man arī.” Leksija veltīja māsai smaidu. “Tad varbūt tu tomēr atvēlēsi man pāris fotogrāfiju, kurās esmu redzama es, un nofotografēsi mani vēl, lai varu tās izmantot savam reklāmas albumam. Spodrpapīra fotogrāfijas, kuras uzņēmusi viena no valsts labākajām fotogrāfēm, varētu atstāt diezgan graujošu iespaidu uz režisoriem.”

“Ja laimēsies izvairīties no Karlas, mēs uztaisīsim tādas fotogrāfijas, ka visi Ņujorkas režisori būs augšpēdus no brīnumiem.”

“Tiešām? Jauki.” Leksija drūmi paskatījās uz debesīm. “Nolādētā viesuļvētra! Kaut kas vienmēr nostājas ceļā un traucē labos darbus. Varbūt mēs to varētu izdarīt arī Savanā. Zini, mēs uz pāris dienām noīrētu īstu darbnīcu un...” “Leksija...”

“Ak, nu labi!” Leksija nepacietīgi pamāja ar abām rokām. “Bet domāt par to ir daudz patīkamāk nekā prātot par finiera plākšņu pienaglošanu. Protams, vēl jau Džifs var nolemt, ka es esmu pilnīgi nekam nederīga šajā darbā, un tad es varēšu iemukt atpakaļ mājā un parakņāties skapī, lai pameklētu atbilstošus tērpus. Es gribu, lai bildes iznāk seksīgas un neaprēķināmas. Mēs varētu sagādāt mazliet mākslīgā vēja, lai...” “Leksija!” Džo aizkaitināta iesmējās un vēlreiz mēģināja kaut ko iebilst.

“Es jau eju, es jau eju. Man ir viens kolosāls vakartērps, ko es nopirku apģērbu izpārdošanā.” Leksija devās uz durvju pusi. “Ja vien man izdotos pierunāt Keitu aizdot man vecmāmiņas Pendltones pērles.”

Leksijas balsij aizskanot projām pa gaiteni, Džo vēlreiz iesmējās. Pārāk ātri un pārāk daudz neko mainīt nevajadzētu, viņa nodomāja. Salocījusi veļu kārtīgāk, lai tā nenogāztos no ratiņiem, Džo izstūma to ārā no istabas. Pa vaļējām durvīm viņa ievēroja pāri no Toronto, viņi bija šurp atbraukuši uz nedēļu, bet tagad straujā tempā kravāja ceļasomas. Džo iedomājās, ka pārējie viesi arī droši vien nodarbojas ar to pašu.

Viesu izrakstīšana, kas parasti bija patīkams un mierīgs process, solījās būt spraiga.

Tajā pašā mirklī, kad Džo nokāpa pirmajā stāvā, viņa saprata, ka nav pārspīlējusi. Bagāža jau bija sakrauta pie viesnīcas ārdurvīm. Vestibilā pusducis viesu mīņājās vai arī stāvēja pie logiem un lūkojās debesīs, it kā gaidītu, ka tās kuru katru brīdi var atvērties.

Keita sēdēja pie galda ar papīriem un steidzamiem lūgumiem. Kad viņa pacēla galvu un pamanīja Džo, viņas parasti tik viesmīlīgais smaids jau bija nedaudz sašķobījies.

“Neuztraucieties! Mēs ikvienu sveiku un veselu nogādāsim uz prāmja. Katru dienu kursē divi prāmji, līdz ar to prāmis uz kontinentu atiet ik pēc stundas.” Atskanēja vesela balsu jūra, jautājumi, prasības, un Keita pacēla roku. “Es tūlīt aizvedīšu pirmo grupu. Mana māsīcas meita turpinās izrakstīšanu.” Viņa veltīja Džo vainīgu, mazliet izmisušu skatienu. “Litltoni, kungs ar kundzi, jūs varētu doties ārā uz autobusu. Pārķeri, kungs un kundze, Hjūstonas jaunkundze. Es tūlīt nākšu. Ja pārējie mazliet pacietīsies, mana māsīcas meita tūlīt strādās ar jums.”

Tā kā Keitai nekas cits neatlika, viņa lauzās cauri augumu un balsu jūrai un satvēra Džo aiz rokas.

“Pastrādā mazliet manā vietā! Zvēru, tev liksies, ka mums draud atomuzbrukums.”

“Lielākā daļa viesu droši vien nekad agrāk nav saskārušies ar viesuļvētru.”

“Tieši tāpēc jau es labprāt viņiem palīdzu. Dieva dēļ, gan sala, gan viss, kas atrodas uz tās, ir pārcietuši viesuļvētras arī agrāk, un gan jau arī šī nebūs pēdējā.”

Tā kā viņām vajadzēja parunāt zem četrām acīm, Keita devās uz tualeti vestibila galā. Apmierināta viņa aizgrūda krampīti.

“Tā. Vismaz divas minūtes tam vajadzētu mūs pasargāt. Piedod, ka es tevi tā atstāju.”

“Nekas. Nākamo grupu es varētu aizvest ar džipu.”

“Nē,” Keita asi noskaldīja, tad nopūtās un pagriezās, lai uzšļakstītu aukstu ūdeni sejai. “Tu, Džo Elena, no šīs mājas iziesi tikai tad, ja kāds no mums ies tev līdzi. Man nav vajadzīgs vēl viens iemesls uztraukumam.”

“Dieva dēļ, es taču varu aizslēgt džipa durvis!”

“Nē, un es netaisos stāvēt šeit un strīdēties ar tevi par to. Man nav tik daudz laika. Visnoderīgākā tu vari būt tieši te, mierinot šos cilvēkus. Man jāapskrien teritorija un jāpaņem līdzi arī pāris viesu, kuri dzīvo kotedžās. Braiens jau devās uz nometni. Arī tie visi drīz vien plūdīs šurp.”

“Labi, Keita. Kā vēlies.”

“Tavs tēvs nonesa radio lejā uz virtuvi.” Keita saņēma Džo aiz rokām. “Viņš ir sauciena attālumā. Tāpēc nemēģini meklēt izdevību aizlavīties, tu mani saproti, vai ne?”

“Es nemaz nedomāju. Man tikai jāpiezvana Neitanam.” “Es to jau izdarīju. Viņš neatbild. Es pieskriešu pie viņa kotedžas, pirms vedīšu nākamo grupu. Es justos labāk, ja arī viņš būtu šeit.”

“Paldies!”

“Nesaki man paldies, mīļā! Es grasos tevi atstāt tur, kur tev neglābjami drīz vien sāksies pasaulē vissmagākās galvassāpes.” Keita ievilka elpu, sapurināja plecus un atvēra durvis. Džo saviebās, dzirdot balsu dunoņu no vestibila. “Nekavējies, steidzies atpakaļ!” viņa lūdza un, taisnā ceļā dodamās uz ugunslīniju, izmocīja vārgu smaidiņu.

Ārpusē Džifs piesita ar naglām pirmo finiera plāksni platam ēdamistabas erkeram. Leksija, sakņupuši pie viņa kājām, aši un prasmīgi strādāja ar āmuru, dzīdama naglas finiera plāksnes apakšējā stūrī. Viņa pļāpāja vienā laidā, bet Džifs dzirdēja tikai apmēram katru trešo vārdu. Vējš bija pierimis, un gaisma ieguva truli dzeltenīgu nokrāsu.

Vētra tuvojas, Džifs prātoja, un vēl straujāk, nekā paredzēts. Viņu māja bija drošībā, un visa ģimene acīmredzot vētru pārlaidīs tieši tur. Viņš jau bija aizsūtījis vienu brālēnu un divus draugus, lai sāk nostiprināt kotedžas no dienvidaustrumiem uz ziemeļu pusi.

Bija vajadzīgi palīgi.

“Vai kāds ir piezvanījis Neitanam?”

“Nezinu.” Leksija izvilka vēl vienu naglu no maisiņa. “Tētis tik un tā viņam neatļautu palīdzēt.”

“Hetaveja kungs ir saprātīgs cilvēks, Leksij. Viņš grib, lai tas, kas pieder viņam, tiktu nostiprināts. Turklāt viņam bija dota vesela nakts, lai visu pārdomātu.”

“Viņš ir tik stūrgalvīgs kā seši ēzeļi, bet viņi abi ar Braienu kopā ir vēl daudz trakāki. Tas ir apmēram tas pats kā vainot Šērmena mazbērnus par to, ka tika nodedzināta Atlanta.”

“Gan jau kāds tā arī varbūt domā.” Džifs pacēla nākamo loksni.

“Tikai tie, kuriem smadzeņu nav ne tik, cik melns aiz naga.” Sakostiem zobiem Leksija blieza ar āmuru pa naglas galvu. “Un man būs ārkārtīgi pazemojoši atzīt, ka manam tēvam un brālim kaut kas nav kārtībā ar galvu. Ka viņi abi ir pusakli. Pat astoņdesmit gadus vecai tantiņai bez brillēm redzams, ka tas cilvēks mīl Džo Elenu. Grēks būtu likt viņiem abiem atbildēt par to, kas noticis.” Viņa izslējās un aizpūta matus nost no acīm. Tad sarauca pieri, uzlūkodama Džifu. “Ko tu tā smaidi? Vai man seja jau ir pavisam nosvīdusi un netīra?”

“Tu esi pats skaistākais radījums, kādu man savā mūžā nācies redzēt, Alekša Hetaveja. Un tu nebeidz mani pārsteigt. Lai gan pazīstu tevi no galvas līdz kājām, tu tik un tā atkal un atkal pārsteidz mani.”

“Redzi, mīļais...” Leksija, pieliekusi galvu, noplivināja skropstas. “Tā tas arī ir domāts.”

Džifs iebāza roku kabatā un sataustīja mazo kastīti, ko tur bija paslēpis.

“Man bija pavisam citi plāni, kā to vislabāk izdarīt. Bet man liekas, ka es vēl nekad neesmu mīlējis tevi tik stipri kā šajā mirklī.”

Viņš izvilka kastīti no kabatas un vēroja, kā Leksijas acis ieplešas platas jo platas, kad viņš ar īkšķi to atvēra. Sīkais dimants uz šaurās zelta stīpiņas saules gaismā meta uguns zibšņus.

“Kļūsti mana sieva, Alekša!”

Leksijai sirds pamira, tad sāka lēkāt, spēcīgi atsitoties pret krūškurvi. Acis aizmiglojās tik stipri, ka gaisma, ko izstaroja dimants, atstarojās tajās un apžilbināja Leksiju. Roka Leksijai trīcēja, kad viņa to piespieda pie mutes.

“Ak, kā tu tā varēji? Kā tu uzdrošinājies visu tā sabojāt?” Apcirtusies uz papēža, Leksija trieca āmuru pret finiera plāksni.

“Kā jau es sacīju,” Džifs nomurmināja, “tu man nemitīgi sagādā pārsteigumus. Vai gribi, lai nolieku to, līdz mūs apvīs sveču gaisma un mēness stari?”

“Nē, nē, nē!” Iešņukstējusies viņa vēlreiz trieca āmuru pret koku. “Noliec to! Ņem atpakaļ! Tu taču zini, ka es nevaru precēties ar tevi.”

Džifs sakustējās un izslējās.

“Es par to neko nezinu. Varbūt izskaidrosi man?”

Nikna, ar sāpošu sirdi, Leksija atkal apsviedās pret Džifu. “Tu labi zini, ja tu uzstāsi, es patiešām apprecēšos ar tevi. Tu zini, ka es padošos, jo es tevi pārāk stipri mīlu. Tad man būs jāatsakās no visa cita. Es palikšu uz šīs nolādētās salas, es neatgriezīšos Ņujorkā un pat nemēģināšu atkal strādāt teātrī. Tad, gadiem ritot, es sākšu tevi ienīst un sākšu prātot, kā būtu bijis, ja... Ja... Es sapūšu uz šīs salas, prātodama, vai es būtu varējusi kaut ko sasniegt.”

“Kāpēc tu iedomājies, ka es tev likšu atteikties no Ņujorkas un teātra, ka es tev vispār likšu no kaut kā atteikties? Es pat iedomāties nespēju, ka tu apprecētos ar cilvēku, kurš negribētu, lai tu sasniedz ko tādu, ko tu pati gribi sasniegt. Lai arī ko tu vēlētos iegūt, es vēlos, lai tu iegūsti divreiz vairāk.” Leksija noslaucīja ar plaukstu vaigus.

“Es tevi nesaprotu. Es nesaprotu, ko tu gribi pateikt.”

“Es gribu pateikt, ka man ir pašam savi plāni, pašam savas vēlmes. Es neesmu iecerējis visu mūžu uz Kaisles salas mētāt āmuru.” Viegli aizkaitināts, Džifs noņēma cepuri, lai noslaucītu sviedrus no pieres, tad atkal uzlika to galvā. “Arī Ņujorkā ir jāceļ nami, vai ne? Arī tur ir šis tas jāsalabo, tāpat kā jebkurā citā vietā.”

Leksija lēnām nolaida rokas, lūkodamās Džifa acīs, vēlēdamās, kaut spētu tajās rast skaidrību.

“Tu gribi teikt, ka brauktu uz Ņujorku? Tu dzīvotu Ņujorkā? Manis dēļ...”

“Nē, tā es neesmu teicis.” Džifs nepacietīgi aizcirta dārglietu kastītes vāku un iebāza to atpakaļ savā kabatā. “Ja es tā darītu, es beigu beigās apvainotos uz tevi un mēs attaptos tajā pašā vietā, kur sākuši. Es gribu pateikt, ka braukšu mūsu abu dēļ. Un vēl es gribu tev atgādināt, ka pat ar visiem maniem ietaupījumiem mēs kādu brīdi dzīvosim diezgan trūcīgi. Droši vien man būs jāapmeklē kādi kursi, ja es gribēšu, lai Neitans man dod iespēju strādāt viņa firmā.”

“Darbs pie Neitana? Tu gribi strādāt Ņujorkā?”

“Es vienmēr esmu ilgojies to redzēt. Un redzēt tevi uz skatuves rampas gaismā.”

“Var gadīties, ka es tur nekad nenonākšu.”

“Pie velna, kāpēc gan ne?” Džifam vaigos iegūla bedrītes, un viņa brūnās acis kļuva zeltainas. “Neesmu redzējis nevienu citu, kurš tik labi prastu notēlot tik daudzas lomas. Tu tur tiksi, Leksij. Es tev ticu.”

Asaras plūda Leksijai pār vaigiem, lai gan viņa pati smējās un metās Džifa apkampienos.

“Ak, Džif, kā tev izdodas būt tik pareizam? Kā tev izdodas vienmēr visu darīt tā, kā vajag?” Viņa atliecās atpakaļ un satvēra Džifa seju starp savām plaukstām. “Tieši tā, kā man vajag.” “Es visu mūžu esmu pētījis tavas vēlmes.”

“Mūsu laiks vēl pienāks. Es strādāšu par oficianti, kamēr tu pabeigsi skolu vai arī man gadīsies kāda loma. Lai arī ko tas maksātu. Ak, pasteidzies, pasteidzies un uzvelc man to pirkstā!” Leksija pastiepa Džifam pretī roku. “Es tik tikko spēju sagaidīt.”

“Es tev reiz nopirkšu lielāku.”

“Nē, nepirksi gan!” Leksija notrīsēja aiz laimes, kad Džifs uzvilka gredzenu viņai pirkstā un noliecās un noskūpstīja viņu. “Tu varēsi pirkt man visus iespējamos spožos, mirdzošos niekus, kādus vien gribēsi, kad mēs būsim bagāti. Es gribu, lai mēs būtu labi un bagāti, Džif, un es nekaunos tā teikt. Bet šis...” Leksija pastiepa roku, pagriezdama to tā, ka mazais akmentiņš mirdzēja un laistījās saules gaismā. “Šis ir tieši tāds, kā vajadzīgs.”

Pēc divām stundām Džo sāpēja galva un acis negribēja rādīt. Keita jau divas reizes bija atgriezusies un atkal devusies projām, pārvadādama viesus šurp un turp, iegriezdamās kotedžās. Braiens bija ievedis duci atpūtnieku no nometnes, tad devies atpakaļ, lai vēlreiz pārstaigātu nometnes teritoriju, ja tur būtu kāda kavēšanās. Vienīgās ziņas par Neitanu bija tās, ka viņš palīdzot nostiprināt kotedžas gar piekrasti.

Ja neņēma vērā monotono āmuru dunoņu, mājā beidzot bija iestājies klusums. Džo nodomāja, ka drīz vien pārradīsies Keita ar pēdējo atpūtnieku pulciņu no kotedžām. Dienvidu un austrumu pusē logi jau bija aizsisti ar finiera plāksnēm, līdz ar to māja grima krēslā.

Kad viņa atvēra ārdurvis, telpā iebrāzās vējš. Tā vēsais pieskāriens pēc karstuma telpās pat pārsteidza. Dienvidos debesis izskatījās tumšas un gabalos saplosītas. Džo redzēja noplaiksnāmies zibeni, bet pērkons tam nesekoja.

Vēl tālu, viņa nolēma. Viņa aši pārbaudīs un noklausīsies, kādu virzību meteorologi Karlai prognozē. Un drošības labad viņa izņems visas fotogrāfijas un negatīvus no savas tumšās istabas un ieslēgs Keitas seifā.

Tā kā Džo vēl kādu brīdi gribēja izvairīties no satikšanās ar tēvu, viņa devās augšā pa galvenajām kāpnēm, automātiski pārbaudīdama istabas citu pēc citas, lai pārliecinātos, ka neviens viesis steigā nav neko aizmirsis. Viņa nodzēsa apgaismojumu un naski tuvojās ģimenes apdzīvotajam spārnam. Āmuru klaudzēšana skanēja arvien skaļāk, un Džo tā nomierināja. Tā mūs ievīsta un paslēpj no briesmām, viņa nodomāja. Ja Karla sadomās uzbrukt Svētnīcai, māja izturēs, kā ir izturējusi visas iepriekšējās reizes.

Iedama gar Keitas kabinetu, viņa izdzirdēja balsu skaņas. Brīdī, kad viņa gāja tur garām, logam priekšā tika aizlikta finiera plāksne. Džo nolēma, ka vai nu ir atgriezies Braiens, vai arī tēvs izgājis palīdzēt Džifam. Džo iededza gaismu tumšajā istabā un ieslēdza radio.

“Viesuļvētra Karla novērtēta kā trešās kategorijas vētra. Tiek prognozēts, ka tā piezemēsies Mazās Kaisles salā pie

Džordžijas krastiem ne vēlāk kā pulksten septiņos. Tūristi no šīs privātās salas Jūras Salu ķēdē jau ir evakuēti, bet vietējiem iedzīvotājiem ieteikts pēc iespējas ātrāk atstāt salu. Meteorologi prognozē, ka vēja ātrums sasniegs simt divdesmit jūdzes stundā un galvenais vētras atzars dos triecienu šaurajai salai ap paisuma laiku.”

Džo pašpārliecība sašķīda druskās, un viņa pārvilka roku pār matiem. Sliktāk nemēdz būt, to viņa zināja. Kotedžas nopostīs vējš vai ūdens. Mājas tiks saplacinātas, pludmale izārdīta, mežs izgāzts.

Un drošības sajūta kļuva arvien mazāka ar katru reizi, kad viņa uzmeta skatienu pulkstenim. Viņa atvedīs Neitanu un Kērbiju, un, kaut arī viņai nāktos tēvu sasiet, viņa aizvedīs gan Semu, gan pārējos ģimenes locekļus prom no salas.

Džo atrāva atvilktni. Varētu atstāt fotogrāfijas, bet - nolādēts, viņa nezaudēs negatīvus. Taču, tiklīdz viņa sniedzās pēc tiem, viņas roka sastinga.

Pašā viņas kārtīgi saliktās kaudzītes virspusē atradās vairākas fotogrāfijas. Galva noreiba, āda nosvīda, kad Džo jau atkal raudzījās mātes sejā. Viņa jau agrāk ir redzējusi šo fotogrāfiju, citā tumšajā istabā, gandrīz vai citā dzīvē. Stiepdamās pēc fotogrāfijas, cauri dunoņai galvā Džo dzirdēja pati savu nopūtu.

Tā bija īsta. Viņa juta fotogrāfijas aso malu savos pirkstos. Strauji elpodama, Džo pagrieza otru pusi un izlasīja rūpīgi uzrakstīto nosaukumu.

EŅĢEĻA NĀVE.

Džo apslāpēja vaidu un piespieda sevi paraudzīties uz nākamo fotogrāfiju. Bēdas sagrāba viņas dvēseli, stindzinādamas gluži kā lapsenes dzēliens. Poza bija gandrīz precīzi tāda pati, it kā fotogrāfs būtu tiecies atkārtot iepriekšējo. Taču nu tā bija Džinija, viņas dzīvespriecīgā un draudzīgā seja neizteiksmīga un ļengana, viņas acīs pilnīgs tukšums.

“Piedod!” Džo čukstēja, spiezdama fotogrāfiju sev pie sirds. “Man žēl. Man ļoti žēl, ka tā notika.”

Trešajā fotogrāfijā noteikti būs redzama Sūzana Pītersa.

Džo aizvēra acis, aizgaiņāja nelabuma sajūtu un lēnām nolika malā trešo fotogrāfiju. Un viņas ceļgali sāka nežēlīgi ļodzīties.

Trešajā fotogrāfijā bija redzama Džo. Acis pievērtas, augums bāls un kails. Skaņas aizžņaudzās kaklā, un Džo, nometusi fotogrāfiju, atkāpās no tās tālāk.

Viņa sāka taustīties sev aiz muguras, meklēdama durvis, adrenalīns plosījās visā viņas augumā, likdams viņai bēgt, skriet projām no šejienes. Sāpīgi atsitusies pret galdu, viņa nogrūda radioaparātu guļus. Mūzika apklusa, un Džo vēl vairāk gribējās kliegt.

“Nē.” Viņa sažņaudza dūres, iecirta nagus plaukstās, līdz sāpes izlauzās cauri šokam. “Es neļaušu tam atkārtoties. Es tam neticu. Es nepieļaušu, lai tā notiek.”

Džo sazvārojās, sāka skaitīt pati savu elpu, līdz nemaņa pārgāja, tad drūma un apņēmības pilna viņa pacēla fotogrāfiju, lai tuvāk to aplūkotu.

Jā gan, viņas seja. Tā patiešām bija viņas seja. Eotografēts tolaik, kad Leksija vēl nebija uz ugunskura svētkiem nogriezusi Džo matus. Tātad jau pirms vairākām nedēļām. Svētki pludmalē tika rīkoti pašā vasaras sākumā. Džo pienesa fotogrāfiju tuvāk pie apgaismojuma, pavēlējusi sev to izpētīt ar profesionālu aci.

Džo pietika ar pāris sekundēm, lai saprastu, ka seja ir viņas, bet augums - nē. Krūtis pārāk pilnīgas, gurni pārāk apaļi. Viņa nolika blakus Anabellas fotogrāfiju. Vai nebija vēl šausmīgāk, Džo truli prātoja, atklāt, ka tava seja ir uzkopēta uz mātes auguma? Apvienojot viņas abas.

Tieši to viņš jau sen vēlējās.

Braiens stūrēja džipu uz priekšu pa nometnes ceļu. Vairākas vietas bija atstātas nekārtīgas. Ņemot vērā ātrumu, ar kādu vētra tuvojās, Braiens nodomāja, ka tam nu gan laikam nav pārāk lielas nozīmes. Vējš, ass kā žilete, griezās cauri kokiem. Pamatīga brāzma satricināja džipu un lika Braienam satvert stūri ciešāk. Viņš rēķināja, ka atlikusi labākajā gadījumā stunda laika, lai pabeigtu gatavošanās darbus.

Viņam vajadzēja izcīnīt iekšēju cīņu pašam ar sevi, lai nesa-

I

steigtu šo pēdējo apgaitas braucienu pa teritoriju. Viņš alka drīzāk nokļūt pie Kērbijas, paslēpt viņu drošībā, Svētnīcas sienās. Braiens gan labāk būtu gribējis, lai Kērbija brauc uz kontinentu, bet viņš itin labi zināja, ka nav ko velti tērēt vārdus un enerģiju, strīdoties ar viņu. Ja kaut viens salas iedzīvotājs paliks, lai pārdzīvotu viesuļvētru šeit, arī viņa paliks, lai ārstētu jebkādus ievainojumus, ja tādi rastos.

Svētnīca uz salas stāv jau vairāk nekā simts gadu, Braiens apcerēja. Gan jau pārdzīvos arī šo vētru.

Bija tik daudz, par ko raizēties. Sala neglābjami un neapstrīdami tiks atgriezta no kontinenta. Radio noderēs, bet nedarbosies telefoni, nebūs strāvas, un kopš brīža, kad viesuļvētra viņus sasniegs, arī pārcelties uz cietzemi vairs nebūs iespējams. Braiens bija sagādājis degvielu ģeneratoram, lai tas nodrošinātu rezerves strāvu, turklāt viņš zināja, ka Keita parasti glabā pamatīgus dzeramā ūdens krājumus.

Viņiem būs, ko ēst, viņiem būs naktsmājas, starp viņiem ir vairākas patiešām spēcīgas muguras. Un pēc tam, kad Karla būs padarījusi visļaunāko, spēcīgas muguras būs ļoti nepieciešamas.

Braiens turpināja domās uzskaitīt darbus un iespējas un, arvien vairāk nomierinājās, pārliecinājies, ka nometnes teritorijā neviena potenciāla žņaudzēja nav. Varēja vēl vienīgi cerēt, ka neviens idiots neslapstās starp kokiem, neklaiņo gar jūras krastu, domādams, ka viesuļvētra ir tikai tāds piedzīvojums brīvdienās.

Viņš skaļi nolamājās un nospieda bremzes pedāli, kad džipa priekšā no meža piepeši iznāca kāds stāvs.

“Jēzus Kristus, idiot!” Braiens neapmierināts izklupa no džipa. “Es tevi gandrīz sabraucu. Vai tev prāta nemaz nav, ka stāvi te, ceļa vidū, turklāt vēl nemaz nebaidīdamies no viesuļvētras?”

“Jā, es dzirdēju par to.” Vīrietis plati pasmaidīja. “Lielisku laiku izvēlējusies.”

“Jā, lielisku.” Nožēlodams ikvienu sekundi, ko spiests kavēties, Braiens pameta ar pirkstu uz džipa pusi. “Lec iekšā, varbūt man izdosies tevi aizraut uz pēdējo prāmi, bet daudz laika nav atlicis.”

“Ak, es to nezināju.” Joprojām smaidīdams, vīrietis pacēla roku, kuru pirms tam visu laiku bija turējis aiz muguras, un izšāva.

Braiens atrāvās mirklī, kad sāpes ielija viņam krūtīs. Viņš pastreipuļoja, mēģinādams noturēt līdzsvaru. Un krītot redzēja savā priekšā smejamies bērnu dienu drauga acis.

“Viens neskaitās.” Vīrietis ar zābaka purngalu apvēla ļengano Braiena ķermeni. “Man ļoti patīk, ka varu nokārtot vecus rēķinus, draudziņ. Un paldies, ka aizdevi man džipu.” Ielēkdams mašīnā, viņš pēdējo reizi paskatījās uz Braienu. “Neuztraucies! Es parūpēšos, lai tas pēc kāda laika atgrieztos Svētnīcā. Gan jau kaut kad.”

Lietus jau sāka sisties logos, kad Kērbija savāca visus savus instrumentus. Mēģinādama paredzēt ikvienu iespējamo vajadzību, viņa rīkojās ar vēsu prātu un aukstasinīgi. Ja viņai nāksies izlemt, kurš no cietušajiem ir smagākā stāvoklī un līdz ar to jāapkopj pirmais, tad labāk to darīt Svētnīcā. Viņa jau bija aptvērusi ļoti reālu iespēju, ka viņas kotedža šo nakti var arī nepārdzīvot.

Kērbija patlaban saprata, ka lielākā daļa salinieku būs pārāk stūrgalvīgi, lai atstātu savas mājas. Uz rīta pusi var nākties ārstēt kaulu lūzumus, sasitumus, brūces. Māja spēcīgajā vējā trīcēja, un Kērbija spītīgi sakoda zobus. Viņa strādās un ārstēs jebkādus ievainojumus.

Kērbija patlaban cēla kasti, grasīdamās stiept to ārā un iekraut savā mašīnā, kad viņas kotedžas durvis atsprāga vaļā. Pagāja mirklis, līdz viņa dzeltenajā lietusmētelī ar kapuci atpazina Džifa stāvu.

“Lūdzu!” Viņa acumirklī ielika Džifam rokās kasti. “Iznes šo, bet es paņemšu nākamo.”

“Es jau tā domāju, ka tu vāc kopā šādas mantas. Pasteidzies! Tā maita nāk mums virsū.”

“Man jau gandrīz viss ir iesaiņots.” Kērbija uzvilka lietusmēteli. “Kur ir Braiens?”

“Aizbrauca pārbaudīt nometnes teritoriju. Vēl nav atpakaļ.”

“Nu, vajadzēja jau gan būt,” Kērbija nomurmināja. Uz-

traukums kņudināja pēdas, kad viņa ieskrēja mājā pēc atlikušajiem instrumentiem un medicīnas piederumiem. Vējš atsvieda Kērbiju atpakaļ, kad viņa gāja ārā uz lieveņa. Tas šņāca un svilpoja viņai gar ausīm, un viņa noliecās pavisam zemu un lauza ceļu uz priekšu.

“Vai visu esi nostiprinājusi?” Džifs mēģināja pārkliegt vēja dārdoņu. Viņš pagrāba kasti no Kērbijas rokām un iemeta džipā.

“Cik nu vien iespējams. Neitans man šorīt palīdzēja. Vai viņš ir atgriezies savā mājā?”

“Nē. Arī viņu neesmu redzējis.”

“Dieva dēļ!” Kērbija atsvieda atpakaļ jau slapjos matus. “Ko gan viņi, pie velna, dara? Mēs nobrauksim gar nometni, Džif. ”

“Mums nav tik daudz laika, Kērbij.”

“Mēs brauksim. Iespējams, ka Braienam atgadījies kas nelāgs. Šis vējš varēja nogāzt kokus. Ja viņš vēl nebija Svētnīcā, kad tu no turienes brauci projām, ja tu nesatiki viņu ceļā uz šejieni, var gadīties, ka viņš joprojām ir nometnē. Es nebraukšu uz Svētnīcu, iekams nebūšu pārliecinājusies, ka ar Braienu nekas nav noticis.”

Džifs atgrūda vaļā džipa durvis un iestūma Kērbiju mašīnā.

“Tu jau te esi daktere,” Džifs nokliedzās.

“Nolādētā grabaža!” Neitans uzsita ar dūri pa stūri. Viņš bija iekravājis visus savus vērtīgākos darbus un piederumus džipā, bet tas nebija iedarbināms. Motoram pat nepietika prāta kaut vai klepot un raustīties.

Pārskaities Neitans izkāpa ārā, nošņākdamies, kad vējš, arvien pieņemdamies spēkā, ietrieca viņam sejā asas lietus šaltis. Neitans uzslēja kapuci un vēlreiz nolamājās. Viņam nebija laika mēģināt izlikties, ka cenšas kaut ko salabot.

Viņam jātiek pie Džo - un jātiek nekavējoties. Visu, ko varēja, viņš jau bija izdarījis.

Neitans aizcirta motora pārsega vāku un, atstājis visus savus piederumus, sāka virzīties uz upes pusi. Vajadzēs noiet kādu ceturtdaļjūdzi uz augšu, līdz tiks pāri upei, un pārgājiens cauri mežam uz Svētnīcu solījās būt diezgan nožēlojams.

Visapkārt skanēja draudoši krakšķi, tur vējš locīja un raustīja kokus. Kā rotaļādamies tas ar savām smagajām ķetnām svieda un grūda Neitanu atpakaļ, lai gan viņš mēģināja doties uz priekšu. Pāri galvai noplaiksnīja zibens šautra, iekrāsodama debesis spokaini oranžā krāsā.

Vējš koda acīs, skatiens aizmiglojās. Viņš neredzēja stāvu, kas iznāca no koka aizsega, līdz bija tam pavisam cieši klāt.

“Ak Jēzus, ko tu te dari?” Neitanam bija vajadzīgas gandrīz desmit apjukuma pilnas sekundes, līdz viņš atpazina brāļa pārvērsto seju. “Kail!” Šausmas guva virsroku pār pārsteigumu. “Mans dievs, ko tu esi izdarījis?”

“Sveiks, brāl!” It kā viņi būtu satikušies saulainā dienā uz ielas, Kails sniedza Neitanam roku. Un, tiklīdz Neitans uz mirkli pievērsās tai, Kails nomērķēja uz brāļa deniņiem un nospieda gaili.

“Divi neskaitās.” Šoreiz viņš atmeta atpakaļ galvu un ierēcās mežonīgos smieklos. Vētra tos vēl pastiprināja. Mirkļa vardarbīgais spēks viņu iedvesmoja. “Nebija gan labi, ka aukstasinīgi jānošauj pašam savs brālis, lai gan tu man vienmēr briesmīgi esi kritis uz nerviem.” Kails noliecās un čukstēja, it kā Neitans spētu viņu sadzirdēt. “Upē ūdenslīmenis celsies, saproti, koki gāzīsies. Lai arī kas notiktu, brāl, mēs to uztversim kā likteņa pirkstu.”

Viņš izslējās un, atstājis brāli guļam uz lietū un asinīs izmirkušās zemes, devās ceļā, lai pieteiktu savas tiesības uz sievieti, par kuru jau sen bija nolēmis, ka tā piederēs viņam.

30

Lietus šļācās pāri džipa priekšējam stiklam, stiklu tīrītāji nespēja tikt ar to galā. Ceļš zem mašīnas riteņiem pamazām pārvērtās par putru, un Džifam nācās smagi cīnīties, lai tiktu uz priekšu.

“Mēs brauksim mājās,” viņš strikti paziņoja. “Braienam pietiek prāta šādā laikā nevazāties apkārt un man arī.”

“Brauc pa rietumu ceļu!” Kērbija lūdza Dievu, kaut tā

būtu tikai vētra, kura liek viņas sirdij neprātīgi dauzīties un stindzina kaulus. “Braiens arī brauca pa to ceļu. Tad mēs varēsim būt droši.”

“Pa dienvidu ceļu mēs būtu galā ātrāk.”

“Lūdzu!”

Padodamies, atteikdamies pats no sava pareizā sprieduma, Džifs tomēr pagrieza stūri pa kreisi.

“Ja mēs sasniegsim mājas sveiki un veseli, Braiens man noraus galvu par to, ka es tev liku uzturēties ārā piecas minūtes ilgāk, nekā nepieciešams.”

“Tā arī būs, nieka piecas minūtes.” Kērbija noliecās uz priekšu, sasprindzinādama redzi, lai kaut ko saskatītu cauri ūdenskritumam, kas brāzās uz leju pāri vējstiklam. “Kas tas? Mums priekšā ceļa malā kaut kas ir!”

“Varbūt kādam viesim kaut kas izkritis. Cilvēki trakoja, lai tiktu projām, pirms...”

“Apstājies!” Ar skaļu kliedzienu uz lūpām Kērbija sagrāba stūri, un mašīna sāka slīdēt.

“Ak Jēzus! Tā mēs tūdaļ iebrauksim grāvī. Ei!...” Lai gan Džifs stiepa roku, gribēdams Kērbiju apturēt, viņš paguva notvert tikai viņas lietusmēteļa malu, bet viņa pati acumirklī izmetās lietū. “Nolādētās sievietes!” Džifs atgrūda mašīnas durvis. “Kērbij, kāp atpakaļ, tas vējš tevi aizpūtīs līdz pat Savanai.”

“Dieva dēļ, palīdzi man, Džif! Tas ir Braiens.” Kērbijas rokas jau lietpratīgi plēsa Braiena asiņaino kreklu. “Viņš ir sašauts.”

“Kur viņi varētu būt?” Vējam sitoties pret Svētnīcas sienām, Leksija staigāja šurpu turpu pa priekšnamu. “Kur viņi var būt? Džifs jau ir prom gandrīz stundu, bet Braiens divreiz ilgāk.”

“Varbūt viņi kaut kur patvērušies no lietus.” Keita ieritinājās krēslā un svinīgi solīja pati sev, ka nekritīs panikā.

“Džifs teica, ka atgriezīsies. Viņš man apsolīja.”

“Tad viņš arī atgriezīsies.” Keita sakrustoja rokas, lai atturētos no to lauzīšanas. “Gan jau viņi kuru katru brīdi būs klāt. Un viņi būs noguruši, pārsaluši un izmirkuši. Leksij,

iesim iekšā un sagatavosim termosos kafiju, kamēr vēl spēki mūs nav galīgi atstājuši.”

“Kā tu vari domāt par kafiju, kad...” Leksija aprāvās un aizmiedza acis. “Lai notiek! Tas tomēr būs labāk nekā stāvēt šeit. Visi logi aizsisti, nevar pat paskatīties ārā.”

“Sagādāsim karstus ēdienus, dzērienus, sausas drēbes.” Keita uzskaitīja praktiskas lietas citu pēc citas un, aicinādama Leksiju sev līdzi, drošības pēc paņēma lukturi.

Kad viņas izgāja, Džo piecēlās. Tēvs stāvēja otrpus istabai, uzgriezis viņai muguru, raudzīdamies aiznaglotajā logā, it kā spētu kaut ko ieraudzīt cauri finiera plāksnei.

“Tēti, viņš ir bijis mūsu mājā.”

“Ko?”

“Viņš ir bijis šajā mājā.” Džo turpināja runāt mierīgā balsī arī tad, kad tēvs pagriezās ar seju pret viņu. “Es negribēju vēl neko teikt Keitai un Leksijai. Viņas abas jau tā ir diezgan nobijušās. Es biju cerējusi, ka viņas ar pēdējo prāmi aizbrauks uz kontinentu, bet tā kā Braiena vēl nav atpakaļ...”

Semam kļuva karsti.

“Vai tu par to esi pārliecināta?”

“Jā. Viņš atstāja... viņš pēdējo divu dienu laikā ir bijis manā tumšajā istabā. Es īsti nezinu, kad.”

“Neitans Deleinijs ir bijis mūsu mājā.”

“Tas nav Neitans.”

Sems cieši raudzījās uz savu meitu.

“Es negribu riskēt. Ej virtuvē pie Keitas un Leksijas un paliec pie viņām! Es izstaigāšu māju.”

“Es iešu tev līdzi.”

“Tu darīsi tā, kā es tev likšu, un iesi uz virtuvi. Neviena no jums nespers ne soli bez pārējām divām.”

“Viņš grib mani. Ja viņas būs kopā ar mani, viņām draudēs vēl lielākas briesmas.”

“Šajā mājā neviens nepieskarsies nevienam manas ģimenes loceklim.” Tēvs saņēma Džo roku, gatavs ievilkt viņu ar varu virtuvē, ja vien tas būtu nepieciešams. Taču tajā brīdī atsprāga mājas ārdurvis, ielaizdamas mežonīga vēja brāzmas un lietus straumes.

“Augšā, nes viņu augšā, Džif!” Strauji elpodama, Kērbija

pakāpās sānis, lai spiediens uz Braiena krūtīm paliktu nemainīgs, kamēr Džifs klupdams krizdams stiepa viņu iekšā mājā. “Atnesiet no džipa manu somu! Tūlīt!” Kērbija komandēja, un Sems ar Džo metās uz priekšu. “Man vajag palagus, dvieļus, man vajadzīgs kārtīgs apgaismojums. Ātrāk! Viņš ir zaudējis ļoti daudz asiņu.”

Pa gaiteni strauji tuvojās Keita.

“Ak mans dievs, kas noticis?”

“Viņš ir sašauts.” Keita turējās līdzās Džifam, nenolaizdama ne acu no Braiena sejas. “Ziņojiet uz kontinentu, noskaidrojiet, cik ilgā laikā viņi var atsūtīt helikopteru! Mums viņš jānogādā slimnīcā, mums jāizsauc policija. Pasteidzieties ar maniem piederumiem! Es jau esmu zaudējusi pārāk daudz laika.”

Nelikdamies ne zinis par lietu, Sems metās ārā vētrā. Viņš neko neredzēja, jau pirms sasniedza džipu, neko nedzirdēja, tikai asiņu dunoņu galvā un vēja aurus. Viņš izvilka pirmo kasti, tad pamanīja, ka viņam līdzās Džo sniedzas pēc otras kastes.

Viņi izvilka abas kastes un plecu pie pleca lauzās cauri vētrai atpakaļ uz mājām.

“Viņa liks Braienu Dārza istabā. Tā ir vistuvākā gulta,” teica Leksija un aizvēra durvis aiz tēva un māsas. “Viņa nesaka, cik stipri Braiens ir ievainots. Viņa neko nesaka. Keita jau ir pie radio.”

Džo satvēra kasti tik cieši, ka viņas pirkstu kauliņi kļuva balti, un kopā ar tēvu steidzās augšā pa kāpnēm.

Kērbija bija novilkusi asiņaino lietusmēteli un nometusi to malā. Viņa nedzirdēja ne vēja aurus, ne lietus brāzmas. Viņai bija tikai viens mērķis: jāglābj Braiena dzīvība.

“Man vajag vēl vairākus spilvenus. Viņa augums un kājas jāsaslej augstāk, nekā atrodas galva, jāveicina asinsapgāde galvai. Viņš ir bezsamaņā. Vajag vēl palagus. Lode izgājusi cauri. Es atradu, kurā vietā.” Viņa cieši piespieda apsēju labajam plecam mugurpusē. Roka, kurā Kērbija nebija uzvilkusi cimdu, bija asiņaina. “Es nevaru pateikt, kādi iekšējie orgāni ir skarti. Bet vispirms ir jānovērš asins zudumi. Asinsspiediens ir ļoti zems, pulss - tik tikko jūtams. Kāda ir viņa asins grupa?”

“A negatīva,” Sems paskaidroja. “Tāpat kā man.”

“Tad mēs ņemsim jūsu asinis. Man vajag kādu, kurš varētu paņemt asinis, es pamācīšu, bet man nepietiek roku, lai darītu to pati.”

“Es izdarīšu!” Istabā iesteidzās Keita. “Par helikopteru pagaidām neviens neko nevar pateikt. Kamēr Karla nav beigusi plosīties pie mums, ne uz salu, ne no salas nevar nokļūt. Meteoroloģisko apstākļu dēļ lidojumi nav iespējami.”

Ak dievs! Viņa taču nav ķirurģe. Pirmo reizi savā mūžā Kērbija nolādēja sevi par to, ka nav sekojusi tēva padomam. Brūce, pa kuru lode bija gājusi iekšā ķermenī, bija pavisam neliela, ar to nebūtu grūti tikt galā, bet, ārā nākot, lode bija izrāvusi Braiena mugurā gandrīz tik lielu caurumu kā Kērbijas dūre. Kērbija juta, kā viņu pamazām pārņem panika, un aizvēra acis.

“Labi, lai tā būtu. Mums jāpanāk stāvokļa stabilizēšanās. Džif, pagaidām spied šeit un raugies, lai spiediens būtu vienmērīgs. Ja asinis sūcas cauri apsējam, tik un tā neņem to nost. Uzliec vēl papildu apsēju. Ar otru turi artēriju, lūk, šeit. Mierīgi un spēcīgiem pirkstiem. Keita, padod manu somu! Tu tur atradīsi gumijas caurulīti. Tev būs jāuzliek žņaugs.”

Kērbija sāka gatavot šļirci, viņas balss kļuva pavisam mierīga. Viņa ir izvēlējusies ārstes profesiju, un viņa ārstēs. Kērbija paskatījās uz Braiena vaska bālo seju.

“Tu paliksi pie manis, vai dzirdi?”

Brīdī, kad viņa iedūra adatu, visa māja iegrima tumsā.

Neitans lauzās cauri sarkanai miglai, mēģināja izpeldēt no tās, tad atkal slīga atpakaļ. Viņam šķita ārkārtīgi svarīgi izrauties, lai gan katru reizi, kad viņš tuvojās tai plānajai, trauslajai virskārtai, sāpes bija neciešamas. Viņš bija pārsalis un jutās tā, it kā viņu kāds vilktu iekšā cisternā ar ledainu ūdeni. Viņš atkal juta, kā migla sabiezē, un, pielikdams nežēlīgas pūles, rāvās un izrāvās virspusē.

Neitans attapās gluži kā murgā, tumšā un mežonīgā. Vējš gaudoja kā tūkstoš dēmonu, kas palaisti brīvībā, un ūdens gāzās viņam pāri smacējot, kad viņš mēģināja plaušās ievilkt

/,

f

gaisu. Galva mežonīgi sāpēja, viņš apvēlās uz vēdera, piecēlās četrrāpus. Ūdens blakus no upes jau bija uzkāpis tik augstu, ka sniedzās pāri Neitana plaukstas locītavām. Viņš mēģināja nostāties uz kājām, bet atkal sāka slīgt nesamaņā. Auksta ūdens šļakata sejā atgrieza viņu pie samaņas.

Kails. Tas bija Kails. Augšāmcēlies no miroņiem. Šim Kailam bija gaiši, plīvojoši mati, ne vairs brūni, kā Neitans atcerējās, gandrīz brutāls iedegums, ne vairs bāla pilsētnieka āda. Un neprāts acu skatienā.

“Džo Elena,” Neitans apslāpēti izdvesa un sāka rāpot projām no draudīgajiem upes ūdeņiem. Viņš murmināja viņas vārdu kā lūgšanu, iecirzdamies ar pirkstgaliem slapjajā koka mizā, lai pieslietos kājās. Un tad, kad viņš klupdams, vēja purināts, uzsāka skrējienu uz Svētnīcas pusi, viņš izkliedza šo vārdu pa vidu vēja brāzmām.

“Es viņu nezaudēšu,” Kērbija atkārtoja, strādādama luktura gaismā. Viņas prāts darbojās pavisam mierīgi, izslēgdams kliedzošās bailes un šaubas. “Paliec pie manis, Braien!”

“Tev vajadzēs vairāk gaismas.” Džifs ar vienu roku glāstīja Leksijas matus. “Ja tu vari kādu brīdi šeit iztikt bez manis, es noiešu lejā un iedarbināšu ģeneratoru.”

“Tas, kurš to pastrādāja...” Leksija satvēra Džifa plaukstu. “Viņi var būt jebkurā vietā.”

“Tu paliec šeit!” Džifs pacēla Leksijas roku un noskūpstīja to. “Kērbijai var ievajadzēties palīdzību.” Viņš piegāja pie gultas un, zemu pieliecies, it kā aplūkodams Braienu, klusi uzrunāja Semu: “Vai jums mājās ir ierocis?”

Sems turpināja lūkoties uz caurulīti, no kuras viņa asinis ieplūda dēla dzīslās.

“Manā istabā uz skapja. Tur ir metāla kastīte. Tajā ir trīsdesmit astotā kalibra revolveris un munīcija.” Sema skatiens viegli sakustējās, viņš nopētīja Džifu. “Es atļauju tev to likt lietā, ja tas ir nepieciešams.”

Džifs pamāja, pagriezās pret Leksiju un uzsmaidīja viņai.

“Es atgriezīšos.”

“Vai ir vēl kāds lukturis, sveces?” Kērbija pacēla Braiena plakstiņu. Acu zīlītes bija šausmās ieplestas. “Ja man neizdosies aizvērt brūci, pa kuru lode izgājusi no ķermeņa, viņš zaudēs vēl vairāk asiņu, nekā es spēju viņā iesūknēt.”

Atsteidzās Keita ar lukturi un raidīja gaismas staru uz izārdīto miesu.

“Neļauj viņam aiziet!” Viņa cīnījās ar asarām. “Neļauj manam puisītim mirt!”

“Mēs viņu izglābsim.”

“Mēs viņu nezaudēsim, Keita.” Sems pastiepa roku un saņēma gar sāniem nolaisto Keitas dūri.

“Džifam laikam radušās problēmas ar ģeneratoru,” Džo klusi sacīja un uzlika roku Leksijai uz pleca. “Es nokāpšu lejā un pameklēšu vēl kādus papildu lukturus.”

“Es iešu tev līdzi.”

“Nē, paliec tepat! Kērbijai var būt vajadzīgi palīgi. Tētis nevar viņai palīdzēt, un Keita vairs ilgi neizturēs. Es drīz atgriezīšos.” Džo viegli saspieda Leksijas plecu.

Viņa paņēma lukturīti un klusi izslīdēja no istabas. Kaut kas ir jādara, lai arī kas, kaut tikai varētu vieglāk pārvarēt raizes par Braienu un Neitanu. Par viņiem visiem.

Un ja nu arī Neitans ir sašauts, guļ kaut kur noasiņodams, tuvu nāvei? Džo neko nevarēja darīt, lai to novērstu. Un kā gan lai dzīvo neiejaucoties?

Gan jau viņš kaut kur ir patvēries, Džo sevi mierināja, steigdamās lejā pa kāpnēm. Viņš ir patvēries, un, kad vētra būs pierimusi, Džo viņu atradīs. Viņi nogādās Braienu uz kontinentu, uz slimnīcu.

Džo sarāvās, dzirdot skaļu brīkšķi, stiklu šķindoņu. Viņai prātā ienāca stindzinošas domas par kārtējo lodi, tērauda gabalu, kas plosa vēl kādu miesu. Tad viņa ieraudzīja, ka priekšnama logā sašķēlies finieris un vietā, kur koka zars ietriecies logā, pa to gāžas iekšā lietus šaltis.

Džo pagrāba laternu, iededza to un turēja augstu virs galvas. Viņai jāatrod Džifs. Tiklīdz viņa aiznesīs Kērbijai laternu, viņiem vajadzēs sagādāt vēl finieri, aizsist ciet logu, kamēr vēl tur kaut ko var līdzēt.

Kad viņa apcirtās apkārt, viņš tur jau stāvēja.

“Jauki gan.” Kails spēra soli tuvāk Džo, nostādamies gaismas aplī. “Es tieši nācu tev pakaļ. Nē, nekliedz!” Viņš pacēla ieroci, lai Džo to varētu labāk saskatīt. “Es nogalināšu katru, kurš nāks lejā paskatīties, kas šeit noticis.” Kails plati pasmaidīja. “Nu, kā iet brālim?”

“Viņš turas.” Džo nolaida zemāk laternu, un ēnas sabiezēja. Viņai blakus cauri saplaisājušajai finiera loksnei brāzās iekšā vētra, sviezdama lietus lāses viņai sejā. “Sen neesam tikušies, Kail.”

“Nemaz nav tik sen, ja raugāmies globāli. Un es taču visu laiku biju tavā tuvumā, tā teikt, jau mēnešiem ilgi. Kā tev patika mani darbi?”

“Tie bija... kompetenti.”

“Kuņa.” Vārds pār Kaila lūpām pārvēlās ātri, ļaunuma pilns, tad Kails paraustīja plecus. “Izbeidz, esi taču patiesa! Piemēram, tā pēdējā fotogrāfija. Tev taču jāatzīst radošā pieeja tēlam, senā un mūsdienīgā savijums. Tas ir viens no maniem labākajiem darbiem.”

“Labākajā gadījumā to var nosaukt par klišeju. Kur ir Neitans, Kail?”

“Ak, droši vien turpat, kur es viņu atstāju.” Kails, strauji kā čūska pagrūdis uz priekšu roku, satvēra Džo aiz matiem. “Beidzot man nav jāuztraucas par sava brāļa pārpalikumu savākšanu. Ja es pareizi saprotu, viņš vienkārši... maigojās ar tevi. Es esmu daudz labāks nekā viņš - itin visās jomās. Vienmēr tāds esmu bijis.”

“Kur viņš ir?”

“Varbūt es tev parādīšu. Mēs tagad dosimies nelielā izbraukumā.”

“Šādā laikā?” Kad Kails sāka viņu vilkt uz durvju pusi, Džo simulēja pretošanos. Viņa gribēja dabūt Kailu ārā, projām no Svētnīcas, lai arī ko tas viņai maksātu. “Tu taču esi traks, ja gribi iet ārā trešās kategorijas viesuļvētrā.”

“Es, dārgā, mana dārgā Džo, esmu stiprs.” Viņš pieskārās ar lūpām Džo deniņiem. “Varens. Neuztraucies, es nepieļaušu, ka ar tevi kaut kas atgadās, līdz viss būs nevainojami nostrādāts. Esmu visu izplānojis. Atver durvis!”

Tajā brīdī iedegās gaisma. Izmantodama sekundes simtdaļu, kas novērsa Kaila uzmanību, Džo apcirtās apkārt ar lukturi rokā, tēmēja Kailam kājstarpē, bet smagi ietrieca dūri viņam gurnā. Tomēr Kails tik un tā noelsās no sāpēm un pārsteiguma, un viņa tvēriens atslāba. Izlocījusies no viņa rokām, Džo atrāva vaļā ārdurvis un metās tieši vētrai zobos.

“Tu mani gribi, maita, nāc paņem mani!”

Tajā pašā mirklī, kad viņš izmetās pa durvīm, Džo sasprindzināja visus spēkus un, cīnīdamās ar vēja aukām, sāka skriet, lai aizvestu viņu projām no Svētnīcas.

Tumsa un lietus aprija viņus.

Pēc nepilnas minūtes no pagrabstāva uzkāpa Džifs. Viņš sajuta vēja mežonīgās brāzmas, tiklīdz spēra kāju priekšnamā. Ārdurvis stāvēja plaši vaļā, atvērtas brāzmainajam vējam. Asinīm stingstot dzīslās, Džifs izvilka revolveri, kuru bija paslēpis pie džinsu jostas piestiprinātajā somiņā, norāva drošinātāju un devās uz priekšu. Pirksts sakļāvās pār slēdzi, bet Džifs pats nodrebēja no sasprindzinājuma, kad pa durvīm iekrita Nei-tans.

“Džo Elena... Kur viņa ir?”

“Kas tev noticis?” Ienīzdams pats sevi, bet negribēdams riskēt, Džifs devās uz priekšu, nenolaizdams revolveri.

“Es nācu, mans brālis...” Neitans sagrīļojās un, juzdams, ka skatiens aizmiglojas, piespieda plaukstu pie brūces deniņos. “Tas bija mans brālis.”

“Man likās, ka viņš ir miris.”

“Nav.” Papurinājis galvu, Neitans koncentrēja skatienu uz revolveri Džifa rokā. “Nav,” viņš vēlreiz atkārtoja. “Kur ir Džo?”

“Viņa ir sveika un vesela un tāda droši vien paliks. Braiens sašauts.”

“Ak dievs! Vai viņš...”

“Kērbija viņu operē. Paej nost no durvīm, Neitan! Aizver tās! Turi rokas tā, lai es tās varu redzēt!”

“Nolādēts!” Neitans aprāvās pusvārdā, izdzirdējis kliedzienus. “Tā ir Džo! Viņa ir tur, ārā...”

“Ja tu pakustēsies, man vajadzēs šaut uz tevi.”

“Viņš nogalinās Džo! Es neļaušu tam notikt. Es neļaušu tam vēlreiz atkārtoties. Dieva dēļ, Džif, palīdzi man atrast Džo, pirms viņš to izdara!”

Bija jāizvēlas starp intuīciju un piesardzību. Džifs lūdza

Dievu, kaut viņa izvēle būtu pareizā, un pastiepa Neitanam pretī revolveri.

“Mēs viņu atradīsim. Viņš ir tavs brālis. Dari, kas tev jādara.”

Džo apslāpēja kārtējo kliedzienu, kad tikai pāris sprīžu no viņas kājām atkal nogāzās koka zars kārtīga cilvēka resnumā. Visapkārt mutuļoja tumsa, viss dārdēja, plosījās mežonīgs vējš. Sūnu kumšķi lidoja pa gaisu Džo sejas augstumā. Sīkākās palmas šķindēja kā zobeni. Klupdama un krizdama Džo sprīdi pa sprīdim cīnījās uz priekšu, bet vējš nežēlīgi plosīja viņu.

Beidzot Džo nometās uz ceļiem, apķerdamās ar rokām ap koka stumbru aiz bailēm, ka vējš viņu aiznesīs pa gaisu.

Viņai bija izdevies aizvest Kailu projām no Svētnīcas, viņa lūdza Dievu, kaut viņai tas būtu izdevies, bet tagad viņa bija apmaldījusies. Mežs, vētras alkatīgi plosīts, trīsēja. Lietus šaustīja Džo miesu kā ar asiem nažiem. Džo vairs nedzirdēja pati savu elpu, lai gan zināja, ka tā noteikti ir saraustīta un strauja, jo viņas plaušas gluži vai svila.

Viņai jātiek atpakaļ, jāatgriežas mājās, iekams viņš pārstājis meklēt. Ja viņš atgriezīsies pirms Džo, viņš nogalinās visus mājiniekus. Tāpat kā droši vien ir nogalinājis Neitanu. Šņukstēdama Džo sāka rāpot, atspiezdamās ar rokām dubļos, lai spētu sprīdi pa sprīdim vētrā pavilkt savu augumu uz priekšu.

Kērbija uzlika skavu caurulītei, pa kuru Sema asinis ieplūda Braiena organismā. Viņa nedrīkstēja riskēt un ņemt no Sema vēl asinis, pirms viņš nebija kaut nedaudz atpūties.

“Semam jādod daudz šķidruma un proteīni. Viņa spēki ir izsīkuši. Sulu,” viņa iesāka, izstaipīdama muguru, pirms atkal noliecās pie Braiena, lai pārbaudītu pulsu. Kad Braiena pirksti pieskārās viņai pie rokas, Kērbija acumirklī pievērsa skatienu viņa sejai. Viņa pēkšņi pamanīja, ka Braiena skropstas viegli notrīs. “Viņš atgūst samaņu. Braien, atver acis! Nu ir laiks atgriezties. Mēģini atvērt acis!”

“Vai ar viņu viss būs labi? Vai viņš izveseļosies?” Leksija piegāja tuvāk pie gultas, ar plecu aizskardama Kērbiju.

“Pulss kļūst spēcīgāks. Atnes man asinsspiediena mērāmo

aparātu! Braien, atver acis! Tieši tā.” Viņai aizžņaudzās kakls, redzot, kā Braiens atver acis un mēģina koncentrēt uzmanību. “Mierīgi, lēnām! Tu nedrīksti kustēties. Tikai mēģini saskatīt mani! Vai tu mani redzi?”

“Jā.” Sāpes bija mežonīgas, viņa krūtis vārījās elles liesmās. Kā pa miglu Braienam likās, ka viņš dzird kādu raudam, bet Kērbijas acis bija sausas un skaidras.

“Jauki.” Viņas roka nedaudz trīcēja, bet viņa piespieda sevi iespīdināt gaismu Braienam acī. “Guli mierīgs!”

“Kas notika?”

“Tevi ievainoja, puisīt.” Bezpalīdzīgi raudādama, Keita saņēma viņa roku un nolieca savu vaigu pie tās. “Kērbija tevi lāpa.”

“Neko nesaprotu,” viņš ar mokām pateica, nemierīgi pagriezis galvu. Viņš redzēja tēva seju, bālu un izmocītu, tad caurulīti, kura viņus vienoja. “Nežēlīgi sāp,” viņš piebilda, tad pārsteigts noskatījās, kā Sems ar abām plaukstām aizklāj seju un raustās elsās. “Kas šeit, pie velna, notiek? Kas?” Viņš atslīga atpakaļ zem Kērbijas spēcīgajām rokām, juzdamies vārgs kā tikko piedzimis bērns.

“Es taču teicu, lai tu guli mierīgs. Es tev neļaušu sabojāt visu manu darbu. Es tev tūlīt iedošu kaut ko pret sāpēm. Asinsspiediens kāpj. Viņa stāvoklis stabilizējas.”

“Vai es varu palūgt ūdeni vai kaut ko citu? Man ir tāda sajūta, it kā es būtu bijis...”

Braiens aprāvās, jo pēkšņi viņa apziņā atausa, kas bija noticis. Cilvēka stāvs uz ceļa, trulais ieroča mirdzums, sprādziens krūtīs.

“Sašāva. Viņš mani sašāva.”

“Kērbija un Džifs tevi atrada,” Leksija viņam paskaidroja, piegājusi brālim tuvāk no otras puses, lai varētu saņemt otru viņa roku. “Viņi atveda tevi uz mājām. Viņa izglāba tavu dzīvību.”

“Tas bija Kails. Kails Deleinijs.” Sāpes viļņiem vēlās Braienam pāri, liekot viņa elpai kļūt saraustītai. “Es viņu pazinu. Viņa acis. Pirms tam viņam uz acīm bija saulesbrilles. Viņš bija... tajā dienā, kad es sagriezu roku. Tas bija Kails, kas ieradās pie tevis uz pieņemšanu. Viņš bija kopā ar tevi.”

“Mākslinieks?” Kērbija nolaida šļirci, kuru jau bija sagatavojusi. “Tas pludmales slaists?”

“Tas bija Kails Deleinijs. Viņš jau visu laiku ir uz salas.”

“Guli mierīgi! Pieturi viņu, Leksija! Nolādēts, Braien!” Nobijusies, ka Braiens tik cītīgi mēģina celties kājās, Kērbija ietrieca adatu viņam miesā steidzīgāk, nekā būtu vajadzējis. “Nolādēts, tu taču atkal vari sākt asiņot! Palīdzi man, Keita, viņš sev nodarīs ko sliktu, pirms zāles paspēs iedarboties.”

Keita uzspieda plaukstu Braiena plecam, ar pārbiedētu skatienu raudzīdamās visapkārt.

“Kur ir Džo? Kur ir Džo Elena?”

Pazudusi, apmaldījusies tumsā un aukstumā. Džo nodomāja, diezin vai vējš patiešām kļūst mazāks vai arī viņa gluži vienkārši pieradusi pie tā nežēlīgajām brāzmām un vairs nejūt briesmas. Viņa mēģināja iztēloties, kā būtu, ja viņa pieceltos kājās un sāktu skriet, viņa gribēja piespiest sevi mēģināt, bet bija pārāk vārga, pārāk nogurusi, lai izdarītu ko vairāk kā vienīgi vilktos uz priekšu.

Viņa bija zaudējusi jebkādu virziena sajūtu un baidījās, ka beigās, neko neredzēdama, ierāpos upē un noslīks. Bet viņa neapstāsies, nevar apstāties, kamēr vien pastāv kaut neliela iespēja reiz sasniegt mājas.

Un, ja jau viņa apmaldījās, varbūt arī Kails ir apmaldījies. Vēl viens koks nogāzās kaut kur Džo aiz muguras ar tādu spēku, ka zeme visapkārt nodrebēja. Viņai likās, ka dzird kādu saucam savu vārdu, bet vējš skaņas aiznesa tālu projām. Džo iedomājās, ka saucējs varētu būt viņš, un viņai sāka klabēt zobi. Viņš varētu saukt Džo, cerēdams, ka viņa nodos sevi, un tad viņš arī Džo varēs nogalināt, tāpat kā to bija izdarījis ar pārējām sievietēm. Tāpat kā viņa tēvs nogalināja Džo māti.

Džo jutās gandrīz tik nogurusi, ka varētu arī ļauties viņam. Taču vairāk par visu viņa gribēja Kaila bojāeju.

Mātes dēļ, viņa domāja, vilkdamās kārtējo sprīdi uz priekšu. Džinijas, Sūzanas Pītersas dēļ. Viņa sakoda zobus un vilkās tālāk. Un Neitana dēļ.

Džo pamanīja gaismu, šauru gaismas kūli, un savilkās kamolā aiz koka. Bet gaisma palika nekustīga, tā nešaudījās kā luktura vai laternas staru kūlis, ko rokā tur kāds cilvēks.

Svētnīca, viņa apjauta un piespieda dubļainās rokas sev pie mutes, lai apslāpētu šņukstus. Šaurais staru kūlis no priekšnama lauzās cauri izsistajam logam. Saņēmusi pēdējos spēkus, Džo piespieda sevi piecelties kājās. Viņai vajadzēja atspiesties ar roku pret koku, lai galva pārstātu griezties. Bet viņa koncentrēja visu uzmanību uz gaismu un spēra soli pēc soļa uz priekšu.

Sasniegusi mežmalu, Džo metās skriet.

“Es zināju, ka tu atgriezīsies.” Kails nostājās viņai ceļā un piespieda sava ieroča stobru viņai pie kakla. “Es pietiekami ilgi pētīju tavus ieradumus, lai zinātu, ko tu domā.”

Šoreiz viņai neizdevās apvaldīt asaras.

“Kāpēc tu to dari? Vai tad nepietiek ar to, ko izdarīja tavs tēvs?”

“Redzi, viņš vienmēr uzskatīja, ka es neesmu gana labs. Ne tik labs kā viņš un ne tuvu tik labs kā viņa zelta puisītis. Bet man tikai vajadzēja iedvesmu.” Kails pasmaidīja, jūtot, kā lietus lāses aumaļām plūst pār viņa seju un vējš nežēlīgi plivina matus. “Tevi vajadzēs mazliet sakopt. Nekas. Man nometnē ir daudz dažādu piederumu. Vīriešu tualetē, vai atceries?”

“Jā, atceros.”

“Man patīk praktiski joki. Es arī ar Neitanu mēdzu tādus izstrādāt. Viņš nekad tā arī neuzzināja. Vai Mincītis aizbēga? Nē, Mincītis aizgāja uz upi nopeldēties. Plastmasas maisiņā. Ak vai, Neitan, nu kā tu vari būt tik neuzmanīgs un apklāt visus caurumus jāņtārpiņu burkai ar savu grāmatu?” Kails iesmējās un papurināja galvu. “Viņš vai prātu zaudēja, kad es kārtējo reizi pastrādāju kaut ko tādu. Tad viņš varēja brīnīties, kā tas gadījies.” Kails pamāja ar ieroci, ko arvien vēl turēja rokā. “Džips stāv ceļa galā. Ja vien to vairs var nosaukt par ceļu. Tik tālu mums būs jāaiziet kājām.”

“Tu viņu ienīdi.”

“Ak, protams!” Kails pastūma Džo uz priekšu, lai viņa sāktu iet. “Tēvam viņš bija mīļākais dēls. Bet mans tēvs jau gan nebija tāds, par kādu mēs viņu uzskatījām. Tas tik bija joks, kas mums abiem atvēra acis! Deivida Deleinija mazais noslēpums. Viņš bija labs, bet es esmu labāks. Un tu kļūsi par

manu meistardarbu, Džo Elena, tāpat kā Anabella bija tēvam. Turklāt par to vainos Neitanu. Tas tik ir jauki. Ja vien viņš izdzīvos, viņu iemetīs cietumā.”

Džo paklupa, tad izslējās.

“Vai viņš vēl ir dzīvs?”

“Iespējams. Gan jau viņš sāks kaut ko kliegt par savu mirušo brāli. Tad agrāk vai vēlāk policija ieskatīsies viņa kotedžā. Es izmantoju izdevību un tur iemetu pāris fotogrāfiju. Dažādas. Diemžēl man laikam neizdosies ieslidināt tur arī kādu tavējo.”

Iespējams, ka viņš ir dzīvs, Džo domāja. Arī viņa cīnīsies, lai izdzīvotu. Pagriezusies viņa atmeta atpakaļ viscaur slapjos matus. Viņa nebija kļūdījusies, Džo saprata, vētra sāka pierimt. Viņa turēsies pretī vētrai. Un viņam pretī.

“Nelaime ir tā, Kail, ka tavs tēvs bija pirmšķirīgs fotogrāfs. Varētu teikt, ka viņa stils bija mazliet konservatīvs, dažos gadījumos zemniecisks. Bet tu esi labākajā gadījumā trešā šķira. Kompozīcija nav tava stiprā puse, pietrūkst disciplinētības. Turklāt tev nav ne mazākā ķēriena uz gaismošanu.”

Kad viņa dūre triecās uz priekšu, Džo tam bija sagatavojusies. Viņa pieliecās un iebelza ar galvu Kailam pa vēderu. Kails paslīdēja un nogāzās uz ceļgaliem. Džo satvēra viņu aiz rokas, sniegdamās pēc šaujamieroča, bet Kails pamanījās saķert viņu aiz kājām un nogāzt zemē.

“Kuce tāda! Vai tu iedomājies, ka es mierīgi klausīšos tavus apvainojumus? Vai tu ceri, ka es ļaušu tev visu sabojāt pēc tam, kad esmu pielicis tik daudz pūļu, lai sagatavotu visu nepieciešamo?”

Viņš grāba Džo matus, bet notvēra vienīgi lietus lāses, jo Džo parāvās sānis, ar kājas spērienu atgrūzdams viņu tālāk prom. Gliemežvāki iegriezās Džo plaukstās, kad viņa kā krabis parāpās atpakaļ, cīnīdamās pēc atbalsta punkta.

Džo redzēja, kā Kails paceļ ieroci.

“Kail!”

Kaila uzmanība acumirklī pavērsās pa labi, un tūlīt viņš arī revolveri pagrieza uz to pašu pusi.

“Neitan!” Viņa smaids kļuva vēl platāks, no lūpas, ko Džo Elena bija pārsitusi, uz zoda tecēja asinis. “Nu, tas tik ir

interesanti! Tu taču to neizmantosi.” Kails pamāja uz revolveri, ko Neitans bija pavērsis tieši pret viņu. “Tev nav tāda mugurkaula, lai tu varētu nogalināt. Tu nekad to neesi spējis.”

“Noliec ieroci, Kail! Viss ir beidzies.”

“Kārtējā kļūda. Mūsu tēvs to iesāka, bet es pabeigšu.” Kails lēnām piecēlās kājās. “Es pabeigšu, Neitan, tā, kā pat viņš nebūtu iedomājies. Mans izšķirošais mirklis, mans triumfs. Viņš tikai iesēja sēklu. Es novācu augļus.” Kails uzmanīgi spēra soli uz priekšu, smaids ne uz mirkli nenozuda no viņa sejas. “Es novācu augļus, Neitan. Es tos paņemu sev. Padomā, kā tēvs lepotos ar to, ko esmu paveicis, nevis tikai sekojis viņa pēdās. Gājis daudz tālāk.”

“Jā.” Par spīti aukstuma sajūtai, kas stindzināja ādu, Nei-tanam kaklā kāpa karstums. “Tu viņu esi pārspējis, Kail.” “Pienācis laiks, lai arī tu to atzītu.” Kails pielieca galvu. “To mēs saucam par meksikāņu neizšķirto. Vai nu tu nošausi mani, vai arī es nošaušu tevi?” Kails īsi, nervozi iesmējās, un šie smiekli iegriezās Neitana smadzenēs. “Tā kā es zinu, ka tu esi ņerga, es jau zinu arī atbildi uz šo jautājumu. Bet kā būtu, ja es pamainītu noteikumus, tāpat kā to mēdzu darīt bērnībā? Varbūt pirmo nošaut viņu?”

Mirklī, kad Kails pagrieza revolveri pret Džo, Neitans nospieda gaili. Kails atlēca atpakaļ, viņa mute papletās, un viņš piespieda pie krūtīm roku, kura tūlīt pārklājās ar asinīm.

“Tu mani nogalināji! Tu mani nogalināji sievietes dēļ...” Kad Kails sabruka, Neitans nolaida lejā savu revolveri.

“Tu jau biji beigts,” viņš nomurmināja. Viņš piegāja pie Džo un noraudzījās, kā viņa pieceļas kājās. Nākamajā acumirklī viņa rokas apvijās ap Džo augumu. “Viņš jau bija beigts.”

“Mums nekas nekaiš.” Džo piespieda seju pie Neitana pleca un palika nekustīgi stāvam. “Mums vairs nekas nekaiš.” Džifs klupdams skrēja pie viņiem pa bedraino ceļu. Viņa skatiens nocietinājās, ieraugot uz zemes sakņupušo stāvu. Džifs pacēla skatienu pretī Neitanam.

“Ved viņu iekšā! Tev viņa jāved iekšā.”

Neitans piespieda Džo pie sāniem un cauri rimstošajai vētrai devās uz Svētnīcu.

Epilogs

“Helikopteri jau ir ceļā. Viens no tiem atvedīs policiju. Tie aizvedīs tevi uz kontinentu.”

“Es negribu uz slimnīcu.”

Kērbija piegāja pie gultas, pacēla Braiena roku un vēlreiz pārbaudīja pulsu.

“Slikti. Tu neesi tādā stāvoklī, lai drīkstētu strīdēties ar ārstu.”

“Ko tad viņi man tādu izdarīs, ko tu jau neesi paveikusi?”

“Daudz vairāk nekā mana pirmā palīdzība.” Kērbija pārbaudīja apsējus, nopriecādamās, ka asiņošana beigusies. “Tur būs pāris glītu medmāsiņu, dažas smalkas zāles, un pāris dienu laikā tu būsi uz kājām uz atgriezīsies atpakaļ mājās.”

Braiens pārdomāja dzirdēto.

“Cik glītas medmāsiņas tur būs?”

“Pilnīgi droši zinu, ka viņas...” Kērbijas balss aizlūza, un, lai gan viņa aši aizgriezās, Braiens pamanīja, kā viņas acīs izsprāga asaras.

“Klau, es taču tikai jokoju.” Viņš pasniedzās pēc Kērbijas rokas. “Es uz viņām pat virsū neskatīšos.”

“Piedod! Man likās, ka es spēju savaldīties.” Kērbija atkal pievērsās Braienam un noslīdēja uz ceļiem, atspiezdama galvu pret gultas malu. “Es tik ļoti nobijos. Tik ļoti nobijos. Tu asiņoji. Pulss stājās manā acu priekšā.”

“Taču tu tam neļāvi apstāties.” Braiens noglāstīja Kērbijas matus. “Tu mani atgriezi dzīvē, paliki pie manis. Un paskaties tikai uz sevi!” Viņš bikstīja Kērbiju, līdz viņa pacēla galvu. “Tu taču neesi gulējusi.”

“Pagulēšu pēc tam.” Viņa piespieda lūpas Braiena plaukstai. “Es varēšu gulēt dienām ilgi.”

“Tu varētu parunāt ar īstajiem cilvēkiem, apmesties manā slimnīcas palātā.”

“Varbūt.”

“Pēc tam tu varētu atgriezties un apmesties manā istabā, kamēr es atlabstu pavisam.”

“Droši vien es to varētu.”

“Tad, kad es būšu atlabis, tu varētu apmesties pie manis uz dzīvi.”

Kērbija notrausa asaru.

“Ja tas ir bildinājums, tad uz ceļiem vajadzētu atrasties tev.”

“Bet tu taču esi tik agresīva sieviete.”

“Tev taisnība.” Viņa pagrieza vaigu tā, ka tas iegūla Braiena plaukstā. “Un, tā kā es jūtos kaut nedaudz atbildīga par to, vai tu vispār atlabsi, tad man šķiet, ir pats par sevi saprotams, ka es to dzīvošu kopā ar tevi.”

“Dārzs ir pagalam.” Džo palūkojās uz nopostītajiem ziediem, kuri slīga dubļos. “Paies nezin cik nedēļu, līdz te visu savedīs kārtībā, saglābs, ko varēs saglābt, un sāks visu no jauna.”

“Vai tu to gribi?” Neitans jautāja. “Saglābt to, ko var saglābt, un sākt visu no jauna?”

Džo paskatījās uz Neitanu. Apsējs, ar kuru Kērbija bija pārsaitējusi viņa galvu, vīdēja pārsteidzoši balts salīdzinājumā ar ādas krāsu. Neitana acīs gulēja tumšas ēnas, skatiens šķita pārguris.

Džo sakrustoja rokas sev uz krūtīm un lēnām pagriezās. Saule spīdēja jo spoža, gaiss mirgoja pārsteidzoši svaigs. Viņa redzēja postījumus - izgāztos kokus, māla lauskas, kas reiz bija neliela strūklaka, kūpinātavu, kura nu bija palikusi bez jumta. Lievenis bija kā nosēts ar koku zariem, lapām un stikla lauskām.

Virs viņu galvām Džifs un Leksija lauza nost aizsargājošos saplākšņus un atvēra logus, lai pa tiem ieplūstu gaisma. Džo redzēja savu tēvu un Keitu koku rindas malā, tad sev par

pārsteigumu un prieku pamanīja, kā tēvs apliek roku Keitai ap pleciem.

“Es gribētu. Es gribētu palikt šeit vēl kādu bridi, palīdzēt viņiem visu atkal savest kārtībā. Nekas vairs nebūs tieši tā, kā bijis līdz šim. Tomēr iespējams, ka būs vēl labāk.” Viņa aizlika acīm priekšā plaukstu, lai aizsegtu sauli un labāk redzētu Neitana seju. “Braiens lūdza, lai tu pie viņa ieejot.”

“Es jau iegāju pie viņa, pirms iznācu no mājas. Mēs visu izrunājām. Iespējams, ka nekas vairs nebūs tā, kā bijis.” Nei-tans viegli pasmaidīja. “Bet varbūt būs vēl labāk.”

“Vai tu runāji arī ar manu tēvu?”

“Jā. Viņš priecājas, ka viņa bērni ir drošībā.” Neitans iebāza rokas kabatās. Viņš nebija pieskāries Džo kopš iepriekšējās nakts, kad Keita viņu aiztrenca karstā vannā, lika iedzert tēju ar viskiju un pavēlēja likties gultā. “Viņš domā, ka bija vajadzīga drosme, lai nogalinātu savu brāli.”

“Bija vajadzīga drosme, lai izglābtu manu dzīvību.”

“Tam nebija nekāda sakara ar drosmi.” Neitans pagājās projām no Džo, tālāk pa dubļaino taciņu. “Kad nospiedu gaili, es neko nejutu. Man viņš jau bija miris. Es jūtu vienīgi atvieglojumu, ka viss ir beidzies.”

“Tikai nestāsti man, ka nebija vajadzīga drosme. Tu biji ievainots, kā vien iespējams ievainot cilvēku. Un tu cīnījies ar saviem ievainojumiem, lauzies cauri vētrai pie manis. Tu saskāries ar to, ar ko nevienam nevajadzētu saskarties, un izdarīji to, ko nevienam nekad nevajadzētu darīt. Kad šeit ieradīsies policija, es viņiem pateikšu, ka tu esi varonis.” Džo uzlika roku Neitanam ^uz pleca. “Esmu tev parādā savu dzīvību, savu ģimenes locekļu dzīvību un savas mātes piemiņu.”

“Tomēr tas bija mans tēvs. Tas bija mans brālis.” Neitana acīs gailēja rūgtās patiesības apziņa, kad viņš noliecās un ieskatījās Džo acīs. “To es nevaru noliegt.”

“Nē, nevari. Un nu viņu vairs nav.” Džo pacēla galvu, izdzirdējusi tālumā dūcam helikopteru. Viņa gribēja pateikt un nokārtot visu, pirms nāksies atkal pārdzīvot visas nepatikšanas. Pirms ieradīsies policija ar saviem jautājumiem, izmeklēšanām. “Tu teici, ka mīlot mani.”

“Jā, vairāk par visu pasaulē.”

“Vai to nevar uzskatīt par pamatu? Manuprāt, tik talantīgs vīrs kā tu spēs saskatīt, ko vajag izrakt, ko var pārbūvēt, kas jānostiprina, lai turētos pretī vējiem. Vai gribi glābt to, kas glābjams, Neitan, un sākt visu no gala?”

“Jā.” Viņš paspēra soli tuvāk Džo. “Vairāk par visu pasaulē.”

Džo palūkojās uz Neitanu un pastiepa viņam pretī roku.

“Tad kāpēc gan mēs nevarētu savu turpmāko dzīvi veidot kopā?”

Nora Robertsa

MĪLESTĪBAS SALA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22047858.

Content

Robertsa Nora Mīlestības sala

Pirmā DAĻA

1

2

4

5

6

8

9

10

Otrā DAĻA

11

12

13

14

15

16

18

19

Trešā DAĻA

20

21

23

24

25

26

27

28

30