Eberharts M. Dž.

Negaisa nams

M. Dž. Eberharts

Negaisa nams

KRIMINĀLKLUBA DETEKTIVSTĀSTS

Zilās un zeltainās Karību jūras jaukajā zaļajā salā ierodas kāds nevēlams viesis, mīdams tumšu un slepenu taku starp abām plašajām cukurniedru plantācijām — Midlroudu un Bīdongeitu. Šim viesim ir neglīts vārds, proti — Slepkavība. Tiek nošauta Hermione Šova, Midlroudas īpašniece, un Nanija Hovendena, kas, lai arī saderināta ar Roju Bīdonu, slepeni mīl Dzimu Šovu, Hermiones brāļadēlu, ar izbailēm apjauš, ka aizdomas kritīs uz Dzimu, jo viņš tajā pašā pēcpusdienā atklāti un galīgi ir saķildojies ar savu tanti. Uz pievilcīgā skaistās Karību jūras salas fona, noslēpumainajā vecās mājas atmosfērā, kas aiz aizvērtiem slēģiem un aizbultētām durvīm nodrošinājusies pret pēkšņi uznākušo tropu negaisu, M. Dz. Eberharts risina aizraujošu stāstu par slepkavību.

\

1

UN atkal Nanijai bija tāda sajūta, it kā māja klausītos, un šis pasīvais, pacietīgais spēks ietina istabu, apņēma viņu, peldēja starp viņu un vēstuli, ko viņa rakstīja. Nanija nolika pildspalvu un arī ieklausījās — šoreiz taču būs kāds nodevīgs troksnis, kāda čaukstoņa, kaut kas, kas liecinātu par dzīvas būtnes klātbūtni.

Bija ap trijiem karstā, tropiskā pēcpusdienā, salu šķērsoja pasātu vēji, palmu un banānkoku lapas šalca un šņāca, saule lēja savus starus pār zemi, milzīgie logu slēģi bija aizvērti, sargājot māju no karstuma un spožās gaismas. Bija pēcpusdienas atpūtas stunda, kad viss iegrimis snaudā, pakļaujoties karstumam un ieradumam. Nanija jau bija atklājusi, ka šis ir tāds brīdis, kad neziņa un nenoteiktība ir uzvarējušas cilvēku modrību, un tāpēc sala, tropi, saule, sulīgi zaļā daba, jūras šalkoņa drīkstēja piederēt paši sev.

Arī māja izskatījās par sevi pārliecināta, nevienam un nekad neiztopoša — ne cilvēkiem, kas tur mita, ne tropiem ārpus tās; tā tikai skatījās un klausījās.

Iespējams, tās drīzāk bija Nanijas iedomas, kas neatstāja viņu visas šīs trīs nedēļas, ko viņa bija šeit pavadījusi, īstenībā kopš brīža, kad viņa ieradās uz šīs jaukās un zaļās salas pašā zili purpursārtās Karību jūras vidū — Bīdona salas, kas nu bija viņas mājas.

Tā bija absolūta fantāzija, iedomu tēls, bērnam raksturīgs nemiers svešā vietā — šī sajūta, ka māja klausās. Tā pat nebija bērnišķība, tā bija muļķība, pārāk netaisna attiecībā pret Roju un Aurēliju — Rojalu Bīdonu, viņas nākamo vīru, un Aurēliju Bīdonu, kas kļūs par viņas māsu.

Viņi abi bez vilcināšanās bija piedāvājuši savu palīdzību tad, kad tā bija nepieciešama, laipni uzaicinot paciemoties savā mājā. Drīz tā kļūs viņas māja uz visiem laikiem — tā Rojs tika teicis.

Pārvarējusi šo bezveidīgo nemieru, viņa palika sēžot, nevis gāja pie durvīm, cerot aiz tām kādu ieraudzīt, ieraudzīt kaut ko citu, izņemot garo, šauro koridoru un neskaidri saredzamās pārējās istabas, kuras lielākoties netika izmantotas un kuru logiem slēģi bija aizvērti, tā ka vienīgi blāvās dubultrūtis, tumsā lāsojošie mahagonija gultasstabi, palsie paklāji un spilveni iezīmējās krēslainajā pustumsā.

Patiesībā māja bija ļoti klusa. Protams, bija dzirdamas skaņas, taču tādas, pie kurām viņa jau bija pieradusi. Ne uz mirkli neapklusa jūras šalkoņa. Skaidrā laikā pūta vēji, iekustinot meldrus, palmas un banānkokus, gludo, mirdzošo man-grovju biezokņus un saviļņojot cukurniedru plantācijas kā prēriju zāli. Salas galvenā cukurfabrika atradās otrpus Midl-roudai, kas robežojās ar Roja plantāciju. Klusās dienās no tālienes varēja dzirdēt mašīnu troksni. Šobrīd, pamodies no miegainā kūtruma, kaut kur dārza dzijumā kāds putniņš sāka skandināt savu trompeti.

Slēģi tika aizvērti jau pirms pusdienas, tāpēc istabā, kurā Nanija sēdēja, valdīja krēsla. Viņa bija ieslēgusi rakstāmgalda zaļo lampu, un nu gaismas aplis ieskāva viņu un balto papīru viņas priekšā. Sī māja — gadu gaitā vēju ārdēta, gara un balta, ar daudziem slēģiem un verandu, ar plašām istabām un augstiem griestiem, ar logiem, kas bija vērsti gan uz jūru ar smilšaino liedagu, gan uz zilgajiem kalniem; ar franču paklājiem, viktoriāņu mahagonija mēbelēm un flīzēm klātajām grīdām, ar Bīdonu portretiem melnās vadmalas un samta drēbēs ar augstām apkaklēm milzīgos zeltītos rāmjos; ar gadiem vecu koka, akmens, jūras gaisa un miklas zemes, mēbeļu, lavandas un ēdienu, bet šai gadalaikā arī vieglu jēlcukura aromātu . . . Visa šī māja gulēja mierīgi un klusi ar zaļganu tumsu iekšpusē un spožu pēcpusdienas sauli ārpusē.

Te noteikti nebija neviena, kas varētu klausīties.

Tātad nebija arī nekā tāda, no kā vajadzētu baidīties.

Viņa atkal pievērsās vēstulei un nodomāja — baidīties? Baidīties no kā?

Protams, bailēm nebija iemesla; tas ir absurdi, ka tāds vārds varēja ienākt viņai prātā. Dīvaina sajūta ir viena lieta; bailes ir pavisam cita, tās ir murgu sastāvdaļa. Bailes nav domātas zilai jūrai, zaļai, jaukai salai, mājai, kurā viņa šobrīd atradās, gādībai un aizstāvībai, mieram un mīlestībai, un laipnībai, kas viņu apņēma. Bailes bija jo īpaši nevēlamas šajā jaunajā dzīvē, kuru viņa grasījās uzsākt un kura nu bija kļuvusi pavisam reāla.

Palmas aiz balkona un slēģotā loga saskārās cita ar citu; mazās zaļās latiņas, kas saturēja smagos saliekamos slēģus ar šaurajiem paneļiem iekšpusē, bija pavērtas, un gaisa plūsma saviļņoja ēnaino istabu. Dārzā atkal iedziedājās putns. Nanija turpināja vēstuli.

«. . . protams, galvenais uz salas ir cukura plantācijas. Šeit ir tikai daži zemes īpašnieki: Bīdona zeme, Midlrouda, kas atrodas tai blakus (tā pieder Šoviem) un vēl pāris. Uz kartes šī saliņa izskatās ļoti maza, bet, protams, tā šķiet lielāka, kad šeit dzīvo. Te ir neliels ciemats, ko sauc par Bīdonroku, un pa visu salu ir izkaisīti sīki vienstāva māju puduri, kurās mitinās laukstrādnieki un kalpotāji ar savām ģimenēm — krāsainie, kas jau paaudžu paaudzēs dzīvo uz salas. Mājiņas ir jaukas, kārtīgas,ap tām plaukst puķes un zaļo vīnogulāji. Neviens no mājkalpotājiem nedzīvo kopā ar mums — tā šeit ierasts. Šādas strādnieku mājiņas atrodas katrā plantācijā; šeit Bīdongeitā tās ir otrpus cukurniedru lauka, ko pēc veca paraduma dēvē par «niedru gabalu».

Roja īpašumu, kā Tu zini, sauc par Bīdongeitu, un tas ir ļoti skaists; drīzāk gan jāsaka, ka tas bija ļoti skaists. Kara laikā, protams, nekāda lielā saimniekošana nenotika, un izskatās, ka tropi gūst virsroku ļoti ātri; Rojs uzskata, ka iekārtas ir pilnīgi novecojušas, bet kara dēļ tās nav bijis iespējams nomainīt. Tropos nekas nesaglabājas ilgi; pat šajā īsaja laika, kopš atrodos te, esmu ievērojusi, ka klimatam un jūras gaisam piemīt kaut kas postošs un kaitīgs.»

Viņa apstājās. Kā lai izskaidro kādam, nemaz jau nerunājot par Nonas tanti, kuras pasaulīte bija ierasta un ierobežota, nedefinējamo, tropiem raksturīgo neizsakāmi trakulīgo spēku, it kā vinogulāju, koku un krūmu mudžekļi būtu apvienojušies slepenā sazvērestībā, lai pieveiktu visus cilvēku rokām radītos šķēršļus? Sī negausīgā, zaļā augšana, siltais, valgais gaiss, smalkā sāļā migliņa, kas reizēm mēdza pārklāt visu salu,— viss šķita sabiedrojies, lai pretotos mājām un sienām. Dzelzs eņģes sarūsēja un nebija notīrāmas, arī misiņu saēda rūsa un neviens to nevarēja uzspodrināt, spoguļus klāja dūmakainas ēnas, ko neviens nespēja noberzt; arī koks nemanāmi sapelēja, un mašīnas un iekārtas mistiskā veidā sabojājās vienā naktī; slēģi sāka nosēsties, koka durvis sašķiebās, un atvilktnes vairs nevērās vaļā, un sīkie mitruma plankumi slepus sagrauza apmetumu.

Sī klusā un slepenā spēka klātbūtne bija viņu pārsteigusi jau atbraukšanas dienā, uzmetot skatienu Bīdongeitas plantācijām un lielajai, vīteņaugiem ieskautajai, vēl staltajai Bīdonu mājai. So vietu viņa bija redzējusi fotogrāfijās. Rojam tās bija līdzi. Viņas tēvs, kas pazina māju jau gadiem ilgi, bija turējis šīs fotogrāfijas savos trīcošajos pirkstos, veltīdams tām atzinīgu skatienu. Vai viņš jau toreiz, tuvās nāves priekšnojautā, spēja paredzēt, ka tas būs drošs un laimīgs patvērums viņa meitai, zinādams, ka taisās to pamest uz visiem laikiem? Māja bija gracioza, tīkamām proporcijām, ar tropisku dārzu un vīnogulājiem, slēģotām divviru durvīm un plašu verandu. Fotogrāfijās nevarēja manīt to netveramo gaisotni, ko radīja ne tik daudz vecums, kas tai tiešām piemita, cik pamestības sajūta. Tas, protams, neatbilda patiesībai: izņemot īslaicīgos braucienus uz Ņujorku, Rojs un Aurēlija tajā dzīvoja visu laiku.

Un, protams, tikai dzīvojot plantācijā, bija iespējams pamanīt šīs sīkās pazīmes — nē, ne jau nolaidības radītas, neviens nevarēja vairāk lepoties ar savu māju kā Rojs un Aurēlija Bīdoni, bet gan karstuma un vēja, lietus un rūsas . . . vārdu sakot, tropu klimata radītas pazīmes.

Nanijai vajadzēja atgriezties pie nepabeigtās vēstules; bija jāķeras pie galvenā iemesla, kas lika to iesākt: viņas nolūks bija nevis aprakstīt Nonas tantei Bīdona salu, bet paziņot, ka viņa, Nanija, gatavojas šeit pavadīt visu savu atlikušo dzīvi. Tad, kad Nonas tante Kalifornijā saņems šo vēstuli, Nanija jau būs Rojala Bīdona kundze. Viņa atkal paņēma pildspalvu un sāka rakstīt.

«Un nu, mīļā tante, man priekš Tevis ir kāds pārsteigums. Rojs un es gribam apprecēties,» tad apstājās.

Iespējams, ka nekāds pārsteigums tas nebūs. Viņa atcerējās Nonas tantes telegrammu: «Iesaku Tev pieņemt ielūgumu uz Bīdona salu Karību jūra ir tieši tas, kas Tev tagad vajadzīgs Proti novērtēt Roja laipnību Nodod viņam manus sveicienus un pateicību par visu ko viņš mūsu labā ir darījis šajās skumjajās dienās Tava mīlošā tante».

Nonas tante bija tajā vecumā un piederēja pie tās paaudzes, kas uzskatīja par savu pienākumu nokārtot jauniešu laulības dzīvi. Pati būdama slima un nespēdama veikt garo ceļojumu pāri kontinentam, lai vēl pēdējo reizi redzētu māsasvīru un piedalītos viņa bērēs, nevarēdama sniegt Nanijai atbalstu un mierinājumu ar savu klātbūtni,— vai tikai viņa nebija pielikusi visus spēkus, lai veicinātu šādu atrisinājumu? «Iesaku Tev pieņemt ielūgumu uz Bīdona salu.»

Nanija pasmaidīja, iedomājoties lēnprātīgo, jauko un aizspriedumaino tanti, kuru viņa tik reti redzēja un tik ļoti mīlēja. Nē, Nonas tantei tas noteikti nebūs nekāds pārsteigums, jo nepārprotami varēja noprast, ka viņa jau sen ir devusi svētību šīm laulībām.

Sīm laulībām? Viņas laulībām. Trešdien.

Istaba pēkšņi likās pārāk tumša, gaiss kļuva smacējošs; viņa steidzīgi piecēlās un piegāja pie loga, atbultēja smagos slēģus un vienu no tiem atvēra, atlocīja līdz galam un atāķēja, tad otru. Tie, tāpat kā pats nams, bija veidoti tā, lai varētu pretoties vējam un smiltīm, viesuļvētrām un saulei. Noplukusī zaļā krāsa palika uz viņas rokām kā maigi, zaļi traipi. Gaiss un gaisma ieplūda istabā.

Aiz loga bija sekls balkons ar purpursarkanu buganvillu, kas bagātīgi apvija koraļļu balustrādi. Mājas otrajā pusē snauda jūra. Tā bija redzama pa Roja istabas plašajiem logiem virs pirmā stāva verandas jumta, uz kura varēja arī sauļoties. Aurēlijas istaba atradās koridora galā. Arī aiz tās logiem bija jūra. Nanija dzīvoja lielākajā no viesu istabām un, stāvot uz balkona, skatam pavērās ainava ar zaļu mauriņu, sarkanām hibīcijām, dzeltenām niedrēm un tālumā dzīvžogu biezoknī izgaistošu baltu ceļu. Viņpus zaļojošiem laukiem zilgoja miglā tīti pakalni, un pie horizonta jūra un debess apvienojās dūmakainā gaismas joslā.

Saule un svaigais gaiss izkliedēja nospiestības atmosfēru istabā. Vēl brīdi viņa turpināja stāvēt un vērot zilos pakalnus, zaļās ielejas un pārdomāt savu nepabeigto vēstuli. Prātā viņa pārcilāja dažus teikumus un frāzes — varbūt tas nemaz nebūs tik liels pārsteigums priekš tevis, dārgā; varbūt tu visu laiku jau esi par to domājusi. Varbūt tieši šis plāns jau sen nodarbina tavu mīļo, akurāto, praktisko viktoriāņu prātu: Karību jūra ir tieši tas, kas vajadzīgs,— nudien! Istenibā tu domāji ciemošanos pie Bīdoniem, vai ne, mīlulīt; pietiekoši ilglaicīgu, lai tā varētu noslēgties ar kāzu ceremoniju; taču šim pasākumam, mana mīļā tante, nebija nepieciešama ilga viesošanās!

Tas notika uz kuģa atceļā no Ņujorkas: Rojs lūdza mani kļūt par viņa sievu, un es piekritu. Es teicu «jā» un uzskatu, ka man ir paveicies. Ro>am piemīt visas īpašības, kādas varētu vēlēties nākamajā vīrā: viņš ir vienlaicīgi skaists un galants, praktisks un gudrs, cēls un izsmalcināts. Viņam ir daudz naudas, tāpēc manam pūram nav nozīmes; es viņu labi pazīstu, jo viņš bija mana tēva draugs, tāpēc varu drošāk paļauties un uzticēties viņam, man pat liekas, ka tētis būtu gribējis, lai kļūstu Roja sieva. Sala un arī māja ir skaistas. Aurēlija ir pati laipnība; visu laiku viņa ir palīdzējusi savam brālim mājas darbos un sola to darīt arī turpmāk, ja es to vēlētos,— bet vienīgi tad, ja man tiešām nebūtu nekādu iebildumu. Viņi ir uzņēmuši mani ar tik lielu viesmīlību, labsirdību, snieguši patvērumu un piedāvājuši tādu līdzjūtību, kādu bēdu un vientulības nomākta meitene jebkad ir saņēmusi. Sī nu tagad būs mana mājvieta, mīļā tante, un tev vairs nav jāuztraucas par savu māsasmeitu, kas palikusi viena uz šīs pasaules, jo Aurēlija un Rojs ir tik labi pret mani. Un Rojam un man būs kāzas. Nakamo trešdien.

Nē, viņa nevarēja visu to izteikt vārdos.

Viņa vienīgi pastāstīs, ka tās, protams, būs klusas kāzas — tik drīzā laikā pēc tēva nāves; taču, no otras puses, nav arī iemesla to visu atlikt; tā teica Rojs, un viņam taisnība. Tā būs saprātīga, lietišķa laulība. Viņi bija labākie draugi; Rojs mīlēja Bīdongeitu un Bīdona salu, un drīz viņi abi varēs dalīties šajā mīlestībā. Kā gan kādam varētu nepatikt tik brīnišķīga vieta!

Viņa piegāja pie balustrādes un, uz mirkli atbalstījusies pret to un uzlikusi rokas vēsajam korallim, vēroja Bīdona salu.

Centrālā fabrika strādāja pilnā sparā. Izgarojumu mākoņi cēlās gaisā virs Midlroudas. Ceļš līdz fabrikai vijās divu jūdžu garumā, bet, skatienam slīdot pār koku galotnēm, tas kļuva uz pusi īsāks, tik īss, ka viņa sajuta tvertnēs burbuļojoša šķidra cukura smaržu, kas jaucās ar pussaldu, pusskābu sīrupa, ruma un cukurniedru mīkstuma pārstrādes atlikumu aromātu. Trīs mēnešus gadā tie veidoja it kā mākoņus virs salas, uzvēdījot grauzdēta cukura un rūgšanas procesa smaržu. Tā nebija nepatīkama, tā tikai nozīmēja, ka ar fabriku, kas bija galvenais objekts uz salas, viss ir kārtībā. Bīdona sala bija maza; izņemot banānu ražas, tās galvenais dzīves un eksistences avots bija cukurs, tikpat svarīgs kā gaiss elpošanai.

Tagad viņa ies atpakaļ un pabeigs vēstuli.

Viņas istaba bija augstiem griestiem, un grīdu klāja zaļas flīzes. Milzīgs bumbierkoka skapis sniedzās gandrīz līdz griestiem; virs gultas bija liels baldahīns, no kura kā vecmodīgs rēgs ļengani nokarājās moskītu tīkls. Bet augstie krēsli, galds, pat rakstāmgalds bija pīti no klūdziņām un izskatījās viegli un gaisigi. Viņa apsēdās pie galda un juta, ka galvā drūzmējas milzum daudz lietu, par kurām noteikti vajadzētu uzrakstīt. Aurēlija ir parūpējusies par manu pūru; mana kāzu kleita jau ir atsūtīta un man ļoti piestāv, tā ir balta, ar mežģīnēm, un vēl rozā cepure. Drīz man vajadzēs tikties ar advokātu sakarā ar darīšanu lietām, manu testamentu un tā tālāk; pateikt, ka cepure ir rozā un kleita balta, nozīmē nedot tev ne mazāko priekšstatu par to, cik eleganta katra no tām patiesībā ir. Kleitai ir gari kupli svārki un šaura korsete, un cepure visa ir no zīda rozēm vai kā tamlīdzīga un bāli rožaina tilla, un tā ir apburoša, mīļā, un vēl es uzlikšu mātes pērles. Es aizrakstīju par to advokātiem. Tām jau vajadzētu būt šeit. Es ceru, ka pērles nav nekur pazudušas, un es nevarēju tev uzrakstīt ātrāk, es biju tik aizņemta, un bez tam es zināju, ka tu to novērtēsi atzinīgi. Tomēr es vēlētos, lai tu būtu šeit.

Pārliekusies pār balto papīru, viņa uzrakstīja:

«Tā kā Tu tik un tā nevari atbraukt un nav nekāda iemesla ilgāk gaidīt, mēs nolēmām apprecēties ļoti drīz — nākamtreš-dien.»

Nākamo trešdien. Nākamo trešdien, un šodien ir sestdiena. Atkal viņu pārņēma neticības vilnis; steidzīgi pārliekusies pār vēstuli, viņa turpināja:

«Tā būs neliela kāzu ceremonija. Kā jau teicu, šeit nav daudz cilvēku — vikārs un viņa sieva, doktors Riordans, kas šeit ir vienīgais ārsts, Lidija Baseta ...»

Viņa atkal apstājās, skatīdamās uz balto papīru un acu priekšā redzēdama Lidiju; domās teikdama —*mis Baseta, viņa ir atraitne, sena Roja un Aurēlijas paziņa, bieži tos apciemo, viņas trīsstūrainā seja ir ļoti skaista, tāpat sārtā mute un vara krāsas mati, graciozais un spēcīgais augums; es viņai nepatīku, viņa neieredz mani jau kopš pirmās dienas, tomēr ir ļoti pieklājīga, pat pārāk. Lidija Baseta.

Nanija rakstīja: «Šovi arī būs. Mis Hermione Šova, kurai pieder tā zeme blakus Roja plantācijai, un viņas brāļadēls, Džims Šovs.»

Viņa brīdi svārstījās, tad gausi pievienoja: «Tas ir neliels kaimiņu un draugu pulciņš, viņi kopā pusdieno, spēlē bridžu;

uz salas ir vēl divas plantācijas, bet vienas saimnieki ir Anglijā un otru pārvalda pilnvarotais. Ak, jā, būs arī majors Fenbijs — Hermiones pārvaldnieks, atvaļināts armijas virsnieks, ļoti jauks —, un miertiesnesis Sīberijs Dženkinss, kas dzīvo ciematā, kā arī mājkalpotāji — tie šķiet ļoti apmierināti,— un Roja pārraugs Smitsons. Varbūt vēl bankas direktors ar sievu, es viņus nepazīstu. Tā arī ir gandrīz visa salas sabiedrība. Taču man tā patīk, un arī tev patiktu, arī laulība ir saprātīga . . .»

Nanija pārdomāja, kā vēl varētu šīs precības raksturot. Jā, kādas tad tās būs? Un pierakstīja: «. . . praktiska laulība, mēs taču esam labākie draugi. Es domāju, ka mēs būsim ļoti laimīgi.» Viņa atliecās atpakaļ un paskatījās uz uzrakstīto.

Es domāju, ka mēs būsim laimīgi.

Uz šīs zaļās, jaukās salas, draugu un paziņu lokā — Lidija, ārsts un Šovi — Hermione ar sīko, bālo seju un Džims.

Viņa strauji piecēlās, atgrūzdama krēslu un atstādama vēstuli ar tās melnajām, noteiktajām rakstu zīmēm, kas radīja kādu savādu neatgriezeniskuma sajūtu, it kā viss jau būtu noticis un šī laulība jau būtu noslēgta, un īstenībā tā jau arī bija — jau nākamtrešdien!

Nanija paņēma cigareti, aizdedzināja to un atkal izgāja uz balkona.

Praktiska, saprātīga laulība — labākie draugi. Vai tad draudzība nav visdrošākais kopdzīves pamats? Un vai viņa nebija laimīga Bīdongeitā kopā ar Roju un Aurēliju? Vai tad šī nebija labākā iespēja, kas ļautu mierīgi un bez rūpēm nodzīvot visu atlikušo dzīvi?

Izņemot . . . Kāda doma kā putns, kā kolibri aizslīdēja garām, viegli pieskaroties, un atkal pazuda zemapziņā, kā malduguns atstājot netveramu tēlu viņas atmiņās. Vai viņa tiešām cerēja šādā veidā kļūt laimīga?

Ak, protams, tās ir muļķīgas iedomas, blēņas, bezmērķīga un stūrgalvīga fantāzija, patiesībā tikpat nenozīmīga kā putna lidināšanās gaisā.

Nanija vairs par to nedomāja.

Uz ceļa parādījās kāds gājējs.

No sava balkona Nanija varēja pārredzēt daļu no šī ceļa, kurš pie augstā dzivžoga pārtapa platā taisnā gatvē, dodams nosaukumu Bīdongeitai. Tieši pie dzīvžoga viņa ieraudzīja straujiem soļiem tuvojošos vīrieti. Vienmērīga, noteikta gaita, droša stāja; seja no attāluma likās skarba, asiem vaibstiem un brūni iedegusi, melnie mati, neskatoties uz to, ka bija samitrināti ar ūdeni, nepaklausīgi spurojās gaisā kā atliecies putna spārns. Tas bija Džims Šovs ar ceļojumu somu un lietusmēteli rokās un pelēku uzvalku mugurā ierastā sporta krekliņa un buru audekla šortu vietā. Naniju viņš nebija pamanījis; lai gan Džims izzuda skatienam aiz plašā bambusu pudura, Nanija varēja dzirdēt viņa soļu troksni uz sīkiem baltiem gliemežvākiem klātā ceļa.

Džims! Kurp viņš devās?

Lai viņš ietu kurp iedams, acīmredzot tas vispirms bija nolēmis iegriezties pie viņiem — taču Rojs bija aizgājis uz plantāciju un Aurēlija gulēja. Nanija žigli atgriezās istabā un nodzēsa cigareti. Uz brīdi viņa apstājās spoguļa priekšā un paņēma suku ar zeltītu rokturi un mazītiņu briljanta monogrammu, to tai kādreiz bija dāvājis tēvs.

Nanijai bija tumšbrūni, īsi, mīksti, cirtoti mati, ko viņa mēdza atsukāt nost no deniņiem; jūras gaisa un mitrā tropu klimata ietekmē tie bija kļuvuši vēl mīkstāki un it kā tumšāki. Viņa vērīgi pētīja savu seju: parasta seja, protams . . . Diezgan skaistas zilas acis — viņa patiešām tā domāja —, tumši zilas ar melnām skropstām; regulāri sejas vaibsti, tajos nebija nekā nepareiza, taču ar sevišķu skaistumu tie arī neizcēlās. Nanija nolika suku, tad paņēma lūpu zīmuli un pieliecās tuvāk spogulim.

Pavisam parasta seja.

Pēkšņi tā bija kļuvusi neparasta.

Nanija bija pārsteigta par šo pārmaiņu. Kas gan to bija radījis? It kā tā pati seja, ko viņa katru dienu redzēja spogulī, tas pats deguns, zods, tās pašas sejas kontūras, tās pašas . . . Jā, kaut kas neparasts bija viņas acīs. Arī mute kļuvusi savādāka. Kaut kas bija dīvaini izmainījies.

Brīdi pastāvējusi, viņa pabeidza krāsot lūpas un lēni, drūmi nolika mazo sudraboto tūbiņu atpakaļ uz tualetes galdiņa.

Nanija necentās un arī negribēja analizēt šīs savādās pārmaiņas savā sejā. Taču viņa zināja, ka Roja Bīdona līgava nedrīkst šādi izskatīties. Jo šeit bija Džims Šovs; jo viņa bija redzējusi to nākam; jo nu viņa kāpa lejā Džimam pretī.

Laimīgas laulības — tādām vajadzētu būt viņas un Roja laulībām. Atkal kā viegls spārnu pieskāriens uzvēdīja kāda doma. Vai viņa gribēja tādu laimi? Pastāvējusi vēl brīdi, Nanija savā baltajā krekliņā, baltajās vaļīgajās biksēs un sarkanajos mokasīnos — tādā pašā krāsā kā lūpas — strauji pagriezās un nokāpa lejā pa kāpnēm.

Džims Šovs jau gaidīja verandā.

2

TĀ bija plaša veranda, kas apņēma gandrīz visu māju; dziļie pītie krēsli, spilgtie spilveni, niedru grīdsegas, lielās vāzes, pilnas ar zaļiem un dzelteniem eksotiskiem augiem, radīja mājīguma un viesmīlības sajūtu, ko papildināja zilā jūra aiz margām.

Patiesībā starp māju un jūru vēl atradās nogāze ar zaļu mauriņu, koraļļu un smilšu josla, mangrovju biezoknis, pat laivu māja un neliels mols, taču vienmēr, kad Nanija iznāca pa plašajām vestibila durvīm uz verandas, viņai likās, ka jūra ir tepat pie kājām. Tik plaša, tik zila un mirdzoša, tā šķita apņemam visu dzīvo radību; īstenībā tā apņēma šo salu. Tad Nanija ieraudzīja Džimu. Viņš bija nolicis somu uz krēsla, pārmetis tai pāri mēteli un pašlaik slaucīja kabatlakatā seju. Dzirdot Naniju iznākam pa durvīm, Džims ātri pagriezās.

— Nanij!

Džima seja tuvumā vai, pareizāk sakot, raugoties augšup — jo viņš bija Roja augumā — šķita stūraina un apņēmīga, un šajā brīdī iedegums nespēja noslēpt bālumu. Viņa pelēkās acis bija gaišas kā ahāti un izskatījās pavisam svešādas. Steidzīgi piegājusi klāt, Nanija vaicāja:—Džim, kas noticis?

Ledainais un stingais skatiens pauda dusmas:— Es braucu projām, Nanij.

— Kā!

— Tagad mēs ar Hermioni esam visu izrunājuši. Es gribu nokļūt Sjenfuegosā un paspēt uz vakara lidmašīnu uz Maijami un tālāk uz Ņujorku.

— Kad tu atgriezīsies?

— Es nebraukšu atpakaļ.— Viņa lūpas bija cieši sakniebtas.

Tas ir tik neraksturīgi Džimam, Nanija atkal nodomāja. Ko

gan Hermione tādu ir izdarījusi? Bezpalīdzīgā balsī Nanija teica:—Apsēdies, Džim. Vai gribi kaut ko iedzert? Es pasaukšu Džībi.

— Paldies, nē. Es tikai gribēju satikt Roju, pirms es aizbraucu. Un . . . arī tevi, protams.

— Apsēdies taču. Es aizsūtīšu pēc Roja.

— Labi. Pateicos.— Džims atkrita vienā no dziļajiem pītajiem krēsliem, izstiepa savas garās kājas un pasniedzās pēc cigaretes. Viņa pelēkās acis bija satumsušas kā jūra vētras laikā.

— Vai tu no Midlroudas nāci kājām?

Viņš pamāja un atkal piecēlās, lai piedāvātu Nanijai cigareti.

— Pateikšu Džībem, lai sameklē Roju.

— Paldies.— Džims atkārtoja, kamēr Nanija devās pie durvīm, kur atradās zvana poga. Atklabinājis ar salmu tupelēm no ēdamistabas, Džībe paziņoja, ka Rojs ir ciemā.

— Kad viņš būs atpakaļ? Misters Šovs ir šeit.

To Džībe nezināja. Nanija atgriezās verandā.

— Els pagaidīšu,— teica Džims.— Man ar viņu ir jārunā.

Smēķējot Džims nedaudz nomierinājās, taču skatiens joprojām likās auksts un bargs, dusmu pilns.

Nanija piegāja pie milzīgā niedru spilvena, kas atradās blakus Džimam.— Džim, vai tu man nepateiktu, kas ir noticis?

Viņš paskatījās uz Naniju.— Hermione ir mana tante. Bet, ja es neaizbraukšu no šejienes, es viņu nogalināšu.

— Džim!

Viņa skatiens nedaudz atmaiga, tomēr vaibsti palika saspringti.

Viņš paliecās uz priekšu un viegli uzlika savu plaukstu viņas rokai.— Neesi taču tik noraizējusies, Nanij. Tā tam bija jānotiek. Man jābrauc prom no šejienes un viss jāaizmirst.

Muļķīgs iemesls — pēkšņā apziņa, ka Džima plauksta atrodas uz viņas rokas, lika Nanijai uz brīdi apklust.

Pēkšņi viņš atvirzīja, gandrīz vai raušus atrāva savu roku. Noslēpumainā kārtā Nanija apjauta, ka šī ātrā kustība Džimam blakus stāvošā pelnutrauka virzienā — it kā tas pēkšņi būtu kļuvis par vissvarīgāko lietu viņa apziņā — bija tikai izlikšanās. Viņa taču nevarēja to zināt, tas bija tikai pieņēmums, viņa apjukusi nodomāja. Apmulsuma vilnis lika sirdij strauji dauzīties, seja kļuva karsta un piesarka, Nanija jutās kā skolniece. Viņa, Nanija Hovendena, kura drīzumā kļūs par Roja Bīdona kundzi ar cienīgu un nokārtotu dzīvi. Roja Bīdona kundze. Nākamo trešdien. Viņa sakrustoja rokas ap saviem baltā tērptajiem ceļgaliem un vēl aizvien juta iedegušās rokas pieskārienu.

Negaidīti Dzims sacīja:— Man jāaizmirst dažas lietas. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es aizbraucu.

Viņš bija novērsis acis no Nanijas, skatiens likās piekalts pelnutraukam. Lejā liels vilnis vēlās pāri akmeņiem un tad lēni, it kā nopūzdamies, skalojās projām. Nanija pavēra lūpas, lai vienaldzīgi un aukstasinīgi kaut ko pateiktu, lai tas izklausītos draudzīgi, taču bezpersoniski; tā vietā nāca jautājums, tikpat neatvairāms kā atplūdi:—Kas? Kas tad tev jāaizmirst?

Uzmetis Nanijai īsu, jautājošu skatienu, Džims atbildēja:

— Es nedomāju, ka tu tiešām gribēji to jautāt. Es varētu tev pastāstīt.

Nē, tā viņa to nebija domājusi. Viņa uzvedās kā skolniece, tik muļķīgi un neveikli flirtēdama. Skatīdamās uz savām rokām, Nanija mēģināja ko bilst, bet nezināja ko, un Džims viņu pārtrauca:—Kāzas būs trešdien, vai ne? Rojam ir laimējies.

Vēl viens liels vilnis apskaloja akmeņus un lēni aizplūda projām; ja arī Nanija būtu ko teikusi, diez vai Džims viņu sadzirdētu. Viņš ātri turpināja:— Arī tev ir laimējies. Rojs ir lāga zēns. Bez šaubām, mēs bijām labi draugi. Kā tu zini, esmu pavadījis šeit gandrīz gadu, gaidīdams no Hermiones noteiktu atbildi attiecībā uz plantāciju un mani.— Šajā brīdī Nanija pacēla acis, bet Džima skatiens bija piesaistīts jūrai, tāpēc viņa pēkšņi jutās brīvāk, atgriezās arī runas spējas.

— Noteiktu atbildi? Man likās, ka viņa grib nodot plantāciju tavā pārziņā.

Džima sejā atkal parādījās aukstais, ledainais skatiens.

— Man arī tā likās. Man vienmēr šī vieta ir patikusi, un Hermione to zināja. Sīs ir manas mājas, un es esmu dzimis, lai būtu plantators. Es mīlu šo vietu! Un Hermione to zina!

— Bet tad — kāpēc . . . ?

— Lūk, tieši to jau viņa izmanto,— Džims strupi noteica.

— Tā viņa parāda savu varu.

— Varu?!

Džims pagriezās un ciešu skatienu vērās Nanijā.— Tu taču Hermioni tik labi nepazīsti, vai ne?— Viņš negaidīja atbildi, bet steidzīgi turpināja:—Es pazīstu viņu, tāpēc mani tas nepārsteidza. Es zināju, ka uzņemos risku, braukdams uz Midlroudu.

— Man likās, Hermione grib atteikties no aktīvas piedalīšanās plantācijas pārvaldīšanā, tāpēc viņa gaidīja, lai tu atbrauktu. Rojs teica — tu esot viņai nepieciešams. Viņš arī saka, ka Hermione nedabū no plantācijas laukā visu, ko tā varētu dot.

— Rojam taisnība. Vismaz es tā domāju. Es negribu teikt, ka saprotu visu par plantācijām; bet es vairs nevaru ilgāk slaistīties apkārt, neko nemācoties un nedarot. Es jūtos kā sasaistīts, sasietām rokām. Esmu pavadījis šeit gadu; vēl pēc gada es zināšu mazāk nekā tagad. Hermione pakļaus mani tā, ka es vairs nevarēšu aizbraukt. Es būšu kā izsūtāmais zēns, atkarīgs no viņas žēlastības dāvanām, garais brāļadēls, kas sēž un gaida viņas nāvi. Es būšu pārdevis savu dvēseli. Un būšu pelnījis tādu sodu. Nē. Man jāatstāj šī vieta, kamēr vēl esmu spējīgs to izdarīt.

— Bet tu taču negribi braukt projām, Džim. Tās ir tavas mājas, kādreiz tās piederēs tev.

Kādu brīdi Džims piemiegtām acīm klusējot smēķēja, tad mierīgākā balsī, bez ledainās dusmu pieskaņas, teica:— Protams, man ļoti negribas braukt. Esmu nepieredzējis, taču saskatu iespēju pārveidot Midlroudu. Rojs man palīdzētu, mēs domājām, ka varētu apvienot savus spēkus, lai izveidotu īstu kopīgu uzņēmumu, izmantojot tās pašas iekārtas pēc modernākām metodēm un pielāgojot aizvien jaunas platības cukurniedru audzēšanai. Daudz kas izmainījies kopš tā laika, kad mans tēvs nopirka Midlroudu. Tagad ieceres vairs neaprobežojas ar dzīvošanu no rokas mutē, ar trim palīgiem, mūli un ratiem. Protams, esmu zaļš un bez pieredzes, bet gan jau es iemācītos. Rojs zina, kā to visu vajag noorganizēt. Un tas ir kaut kas, ko es tiešām gribētu darīt. Es gribu būt plantators. Man ir grūti to izskaidrot — kaut kāds gandarījums par to, ka esi licis zemei dot ražu, kaut kas īsts un pamatīgs —, un tas ir tas, ar ko es gribēju nodarboties. Un man patīk Midlrouda. Taču man jādomā arī par savas dvēseles glābšanu. Es nevaru atgriezties, kamēr Hermione ir šeit, un, kad tas viss nonāks manā īpašumā, būs jau par vēlu. Tātad man tas ir jāaizmirst.

Uzmetis Nanijai īsu skatienu, Džims piebilda:— Es par daudz žēlojos. Bet tā tas ir. Es vairs neko neteikšu . . . Piedod, ka nevarēšu trešdien būt tavās kāzās.

Kāpēc gan Nanijai bija licies, ka viņa skatiens ir atklāts un vaļsirdīgs? Gluži otrādi, tas bija atsvešināts un atturīgs, it kā starp viņiem būtu nolaidies plīvurs, radusies sasprindzinājuma un formalitātes gaisotne. Viņa ierunājās, balss skanēja nelaipni un ar piepūli:— Man arī ļoti žēl.

Īstenībā viņai nebija žēl. Nanija jutās iepriecināta, ka viņš tur nesēdēs un neskatīsies, kā Nanija savā baltajā kleitā, rožainajā cepurē un pērlēs kļūst par Roja sievu. Uz mūžīgiem laikiem. Ja kāds var norādīt iemeslu, kura dēļ šis vīrietis un šī sieviete nevarētu tikt savienoti svētām laulības saitēm, ļaujiet viņam runāt tūlīt vai arī būs uz visiem laikiem par to jāklusē. Tas gan neskanēja tieši tā kā ceremonijas laikā, taču jēga bija tāda. Un vienā no baznīcas soliem, pēdējās rindās būtu sēdējis šis iemesls, bez jebkādas izteiksmes iedegušajā, stūrainajā sejā, sakrustojis rokas uz krūtīm, tieši tādu skatienu kā tagad. Un pēkšņi visu graujošā skaidrības apziņā Nanija saprata šo nežēlīgo patiesību.

Viņa jutās pateicīga un apmierināta, ka Džima tur nebūs.

Sī pateicība bija tikpat spēcīga un negaidīta kā vilnis jūrā, kas pletās aiz viņiem, un, tāpat kā vilnis, tā uzrāva Naniju no sēdekļa, pie galda, un lika pagriezt Džimam muguru.

Par ko gan viņa bija domājusi! Kaut kas neiespējams! Viņa uzlika rokas uz galda stūra un šausmās sastingušu skatienu lūkojās, kā tās trīcēja. Džims brauks projām, viņš neatgriezīsies, kamēr vien Hermione būs dzīva un Midlrouda atradīsies tās pārziņā. Un viņa, Nanija Hovendena, drīzumā Nanija Bīdona, jutās pateicīga. Un tādēļ viņas sirdij nav jādauzās kā negudrai.

Džims sakustējās, viņa dzirdēja, kā iečīkstējās pītais krēsls. Viņš nāca klāt Nanijai, aiz muguras bija dzirdami viņa soļi — lēni, mazliet nedroši; viņa juta tā tuvumu.

Pa ceļu strauji tuvojās mašīna, tā apstājās tieši verandas priekšā, un Džims noteica:—Tas ir Rojs.

Ne jau to viņš bija gribējis teikt, Nanija nodomāja, un ne jau citā krēslā pārsēsties un ērti atbalstīties pret tā atzveltni viņš bija grasījies.

— Jā,— atbildēja Nanija,— tas droši vien ir Rojs.— Balss izklausījās kā slikti uzskaņota vijoles stīga, viss gāja šķērsām, pat galīgi aplam, un Džims to saprata.

Viņš nenovērsa acis no Nanijas, bet viņa nespēja paskatīties uz Džimu. Un tomēr — cik savādi — viņa redzēja katru vaibstu viņa sejā, katru izcilni un grumbiņu, katru ēnu viņa vaigā. Viņa nejaudāja pacelt acis un aizturēja elpu, it kā tas varētu līdzēt. Rojs jau skrēja augšā pa kāpnēm verandas galā, atstājis mašīnu mazajā, gliemežvākiem klātajā laukumā.

Pēkšņi, it kā bēgdama no briesmām, Nanija piecēlās un devās Rojam pretī. Rojam, savam nākamajam vīram. Izskatīts jās, ka Rojals Bīdons no Bīdona salas būtu piedzimis, lai būtu tas, kas viņš bija. īstenībā tas, protams, tā arī ir. Viņa tēvs visu mūžu bija nodzīvojis uz Bīdona salas, kura ieguvusi savu nosaukumu no Roja vectēva — pirmā no Bīdoniem, kas atstāja Angliju un apmetās uz dzīvi šeit, zili zeltainās Karību jūras krastā.

Rojs bija gara auguma, plecīgs, viņa pašcieņa un pārliecinātā stāja bija neliekuļotas un iespaidīgas. Rojam bija pāri piecdesmit, tēraudpelēki mati un brilles ar zeltītu apmali. No viņa strāvoja saistošs spēks, it kā viņš spētu cinīties karā, kuģot pa jūrām vai medīt lauvas. Patiesībā mūža lielāko daļu Rojs bija pavadījis uz savas iemīļotās salas, pārvaldīdams plantāciju.

Nanijas tēvs bija bijis viens no Roja tuvākajiem draugiem. Viņš bija vecāks par Roju, taču ne sevišķi daudz; viņi iepazinās sen, kad Nanija vēl gāja skolā. Noenkurojies pie Bīdona salas kādā no daudzajām jahtām, kas mēdza tur glābties no vētras, viņš bija palicis uz ilgāku laiku un kļuvis par Roja Bīdona viesi un draugu.

Šoreiz Nanija bija tā, kas meklēja patvērumu no vētras tāpat kā kādreiz viņas tēvs, vienīgi vētras vietā bija viņas nelaime un vientulība, un Roja mājas būs viņas patvērums uz visu mūžu.

It kā vainas apziņa, it kā sirdsapziņas pārmetumi un nožēla lika Nanijai pieiet pie Roja un paņemt viņu zem rokas, lai vēlreiz sevi pārliecinātu ar šo žestu, kas netieši noradīja uz tuvību un saskaņu — Roja sieva, nākamo trešdien.

Taču uz salas tenkas izplatījās ātri, droši vien Rojs jau bija dzirdējis par Džimu un Hermioni — viņš skatījās uz Naniju tukšām acīm, un uz brīdi šķita, ka Rojs viņu vispār neredz; viņš bija acīmredzami uztraukts un saniknots. Rojs bija izņēmis pastu, viņš nolika kaudzi ar žurnāliem un vēstulēm uz galda un teica Džimam:— Es jau domāju, ka būsi šeit.

— Tad jau tu esi dzirdējis!

— Satiku Diku Fenbiju. Hermione viņam visu izstāstījusi.

— Agrāk vai vēlāk tam bija jānotiek.

Rojs nosvieda savu zaļi oderēto tropu cepuri uz krēsla un apsēdās, skatīdamies uz Džimu drūmi sarauktu pieri, viņa seja pauda gan dusmas, gan apmulsumu.

Bet es neskatīšos uz Džimu, domāja Nanija, es to nedarīšu. Viņš stāv tepat, uz zilās jūras fona iezīmējas viņa siluets, Džims izskatās jaunāks, tā tas ir vienmēr, kad viņi ar Roju ir kopā; gara auguma, iededzis, ar paceltu galvu, pelēkās acis raugās cieši un nosvērti; taču es neskatīšos uz viņu. Nanija apsēdās blakus Rojam, ar rokām apņēmusi ceļgalus. Trešdien uz vienas no šīm rokām būs gredzens. Tur jau viens bija, ar safīriem un dimantiem, sena ģimenes relikvija, kas kādreiz bija piederējusi Roja mātei, tad Aurēlijai. Tas bija Nanijai par platu, un dārgakmeņa smagums vilka gredzenu uz leju, tā ka tumši zilais safīrs — tikpat zils kā jūra — bija iespiedies viņas pirkstā. Nanija pagrozīja gredzenu, un Rojs lēnām noteica: — Tātad tu aizbrauc.

— Man ir jātiek projām no šejienes. Es domāju — vai tu neaizvestu mani līdz Elbovai ar motorlaivu. Tur es varētu pārsēsties pasta kuģī, un tā es paspētu uz nakts reisu no Sjenfuegosas.

Rojs kādu brīdi sēdēja, domās iegrimis:—Jā, laikam tu tiešām dari pareizi, braukdams projām. Hermione nav izturējusies tā, kā vajadzētu un kā bija solījusi.

— Tā jau ir pagātne,— atbildēja Džims.— Vienīgā iespēja tagad ir to visu aizmirst.

— Tomēr — kāpēc tev jābrauc jau šovakar?

— Ir kāda lieta, kas paātrina manu aizbraukšanu — darbs.

— Darbs? Kāds darbs? Kur?

— Mans bijušais darbs. Ņujorkā. Es varētu to dabūt atpakaļ — ja paspētu tur nokļūt pietiekami ātri. Puisis, kam tas tika, kad es nolēmu pārbraukt uz šejieni, ir aizgājis — šorīt es saņēmu telegrammu no firmas. Es jau zināju, sevišķi pēdējā laikā, ka man būs domstarpības ar Hermioni. Sis piedāvājums sniedz man jaunas iespējas.

Rojs domīgi pamāja ar galvu:— Es jau paredzēju, ka tā tas beigsies. Ko tad viņa teica?

Ap Džima muti atkal savilkās stingas rievas.— Roj, es nevaru palikt Midlroudā!

Rojs skatījās laukā uz jūru un bungāja ar pirkstiem pa krēsla rokturi.

— Vai tu gribi pamest Bidona salu, Džim?

Uz kādu brīdi iestājās klusums. Nanija visu laiku sēdēja ar nolaistu galvu, grozīdama gredzenu uz pirksta.

— Jā, domāju, ka tā būs vislabāk,— atkal Džima balss skanēja atturīgi un piesardzīgi, un svešādi.

Tad sekoja vēl viena ilga pauze; viļņi skaļi sitās pret krastu, un to vienmērīgajā lēnajā ritmā jautās kaut kas liktenīgs. Džims brauc projām, iespējams, viņš nekad vairs neatgriezīsies

Bīdona salā . . . Vai arī tas notiks pēc tik ilga laika, ka tam vairs nebūs nozīmes. Nanija jau gadiem ilgi būs bijusi Roja Bīdona kundze, pirms viņa kādreiz atkal redzēs Džimu.

Un Nanija aizmirsīs par acumirklīgo, dīvaino iedomu tēlu, kas šķita lidināmies gaisā ap viņiem šajā tropiski karstajā pēcpusdienā ar mirdzošo jūru, kas skalojās pie kājām, un taurētājputnu dārzā.

Rojs vēlreiz lēni noteica:—Varbūt tev tiešām ir taisnība.

— Man ir kaut kas jādara. Es nevaru bezmērķīgi klaiņot apkārt un ļaut, lai sieviete mani uztur.

Viņa vārdi skanēja asi un tāpēc izklausījās pēc deklamācijas. Rojs skarbi noprasīja:— Vai Hermione tā teica? Viņa taču solīja dot tev darbu, kad aicināja braukt uz šejieni.

Dzims vairs nevaldīja pār sevi:— Es negribu Dika darbu. Viņš ir labs pārvaldnieks — kad Hermione liek viņu mierā. Vismaz agrāk bija un arī turpmāk varētu būt. Es negribu uzņemties atbildību, pirms es kaut ko sajēdzu no plantācijas pārvaldīšanas. Es saprotu, ka man nav pieredzes. Bet man ir vajadzīgs darbs! Kaut kas vienkāršs, skaidrs un noteikts.

— Es saprotu,— Rojs teica.— Tiešām, Hermione iztaisītu no tevis otru Diku Fenbiju. Tad tiešām ir labāk braukt projām. Kā tev ar naudu? Viņa nekad nedotu tev naudu lidmašīnai. Vai tev ir kādi ietaupījumi? Es jau redzu, ka nav . . . Te būs...

— Labi, paldies. Es patiešām gribēju aizņemties.

Rojs iesmējās. Nanija grozīja gredzenu un vēl aizvien nebija pacēlusi galvu, taču zināja, ka Rojs ņem laukā savu naudas maku un izvelk no turienes banknotes.— Ar to vajadzētu pietikt.

— Tas ir vairāk nekā pietiekami. Divi simti. Paldies, Roj.

— Naudas ziņā Hermione tevi tur uz sēkļa, vai ne?

— Viss nokārtosies, tiklīdz ieradīšos Ņujorkā.

— Laime vēl, ka viņa netiek klāt pārvaldījuma fondiem. Tagad nu mums jāaizved tevi līdz Elbovai.— Rojs pacēla roku un paskatījās pulkstenī uz savas iedegušās, spēcīgās locītavas un sarāvās.— Tev ar steigu jādodas ceļā, Džim. Pasta kuģis atiet četros; tik tikko pietiek laika, lai nokļūtu līdz Elbovai. Jāpaskatās, ko es varētu tavā labā darīt.

— Paklau, Roj, tu taču esi aizņemts. Tev nav nekur mani jāved. Gan jau kāds aizbrauks un atvedīs laivu atpakaļ. Es negribētu, lai tu . . .

— Ak, viss kārtībā. Man tikai bija jāpiezvana un jādod daži norādījumi sakarā ar cukura iekraušanu kuģī. Es to varu izdarīt rītdien.

Tad ierunājās Nanija, vēl aizvien grozīdama gredzenu: — Es aizvedīšu Dzimu uz Elbovu.

3

TAS nu bija pateikts, un neko vairs nevarēja mainīt. Arī Rojs tūlīt piekrita. Viņa labi pazina motorlaivu un bija bieži ar to braukusi; līdz Elbovas līcim bija taisns un īss ceļš bez zemūdens klintīm vai sēkļiem, nekādu šķēršļu pat nepieredzējušam laiviniekam, kāda Nanija nemaz nebija. Bet kāpēc viņa izteica šo priekšlikumu? Kāpēc viņa neļāva visam iet savu gaitu? Kāpēc šī balss — viņas balss — runāja bez viņas ziņas, gribas un līdzdalības?

Rojs teica:— Labi. Ja tu gribi, Džībe var doties tev līdzi; bet tas laikam nav nepieciešams. Tu pazīsti laivu un labi zini ceļu. Kā tu domā, Džim?

Pirms Džims paspēja atbildēt un Rojs pabeigt teikumu, kļuva dzirdams, ka pa ceļu strauji tuvojas mašīna. Tā apstājās, iečīkstoties bremzēm, taču aizvien vēl nebija redzama. Mašīnas durvis aizcirtās un Džims noteica:— Tā ir Hermija!

Beidzot Nanija pacēla galvu un paskatījās uz viņu. Džima acis bija pelēkas un ledainas. Rojs atbildēja:— Šķiet, ka tev taisnība, Džim. Izklausās pēc viņas. Paklausies! — Viņš strauji izslējās.— Nesaki viņai, ka es tev iedevu naudu lidmašīnai.

— Viņa tik un tā sapratīs, ka esmu to kaut kur dabūjis.

— Viņa nezinās, ka to esmu iedevis es. Man taču būs jādzīvo ar viņu uz šīs salas!

Džims īsi iesmējās, bet tas neizklausījās pēc smiekliem.

— Labi.

Rojs piecēlās un lūkojās pāri verandai.— Hermij! Mēs jau domājām, ka tā esi tu.

Hermione Šova kāpa augšup pa kāpnēm.

Lai gan viņa bija piebraukusi tā, ka gliemežvāki pašķida uz visām pusēm un bremzes nokaucās vien, viņas izskats bija pārsteidzoši nosvērts un mierīgs, nu, bet Hermione jau vienmēr bija nosvērta un mierīga, un pašpārliecināta.

Nanijas iespaidu par Hermioni Šovu bija veidojusi gan viņas nosvērtība un aukstasinība, gan vēl samērā labi saglabājies izsmalcinātais un uztraucošais skaistums. Tagad Nanija pētīja viņu ar lielāku vērību, pēc Roja un Džima teiktā redzēdama visu jaunatklājuma gaismā — smalkās, precīzās līnijas uz Hermiones kamēliju baltās ādas, cietsirdīgo ērgļa degunu, šaurās, taču smaidošās lūpas. Tumšie, spīdīgie mati bija pāršķirti vidū ar celiņu un aizmugurē uz kakla saritināti gludā mezglā, katrs matiņš atradās savā vietā. Viņas acis bija ļoti gaišas, salti pelēkas, skatiens tik ass un spožs, ka šķita pamanām un ievērojam visu. Viņa lietoja tumšsarkanu lūpu krāsu, un uz viņas pārsteidzoši taisnajiem un līdzenajiem nagiem bija tādas pašas krāsas nagu laka. Neizprotamā kārtā šajā cepinošajā saulē Hermiones rokas un seja bija un palika baltas; viņas augums bija kā jaunai meitenei. Bija grūti pateikt, kāpēc viņa vairs neizskatījās skaista — viņas sejā varēja just dīvainu vītumu, it kā kāda iekšēja uguns būtu sadedzinājusi, iznīcinājusi skaistumu un atstājusi tikai čaulu.

Droši vien šī pati uguns vainojama arī alkatīgajā, izsalkušajā izteiksmē, kas bija sastingusi viņas acīs un lūpās. Taču viņa smaidīdama mierīgi teica:— Sveicināti, Roj un Nanij! Es jau domāju, ka satikšu tevi šeit, Džim.

Hermionei bija pelēks linu tērps, apbrīnojami akurāts un labi pieguļošs, un ķirzakādas laiviņas uz augstiem papēžiem. Viņa bija tik kalsna, ka, pienākot tuvāk, kļuva redzamas vēnas uz rokām un asiņu pulsācija zem deniņu caurspīdīgās ādas. Rojs ieteicās kaut ko par krēslu, dzērieniem, karstumu, bet viņa smaidīdama to pārtrauca:— Pateicos, Roj. Tev vajadzētu zināt, kāpēc es atbraucu. Ceru, ka esi jau pārliecinājis Džimu nedarīt neko pirmā acumirkļa iespaidā.

Rojs izskatījās samulsis un īgns. Džims atbildēja Roja vietā:— Man jābrauc uz Ņujorku, ja par to tu runā, Hermione.

Hermiones bālajā, vājajā sejā nebija redzamas nekādas pārmaiņas; šķita vienīgi, ka asinis deniņos sāk pulsēt straujāk. Vēl aizvien smaidīdama, purinot galvu, viņa teica:— Jaunatne ir tik nepacietīga. Apdomā taču visu prātīgi, Džim. Ja nu tava vieta jau ir aizņemta?

— Tā nebūs aizņemta,— atcirta Džims.

Hermiones uzacis bija tikpat spīdīgas un akurātas kā mati; tās mazliet pacēlās:— Tu ar to nebiji apmierināts, pirms atbrauci uz Midlroudu. Tāpēc jau tu esi šeit.

— Es atbraucu uz Midlroudu, lai . . .— Džims dusmīgi iesāka, bet tad savaldījās.— Tu zini, kāpēc!

Hermiones acis bija kā pelēki dārgakmeņi.— Tu gribēji teikt — tāpēc ka es tevi uzaicināju? Protams, tā bija. Es domāju, ka tu šeit būsi laimīgs. Man ļoti žēl — pat vairāk, nekā es varu izteikt —, izrādās, tev te nepatīk un tu garlaikojies. Es saprotu — tas ir par apnicīgu priekš tevis. Cukura plantācija ir tikai cukura plantācija. Midlrouda ir tāda pati vieta kā citas. Man žēl, ka tu esi no tā visa noguris, bet . . .

Džims — galīgi bāls — neizturēja:— Els neesmu noguris no Midlroudas. Man patīk Midlrouda . . .— Viņš atkal apstājās, it kā neuzdrošinātos pateikt vairāk . . . vai arī negribēdams ļaut viņai saprast, cik ļoti tā viņu aizvainojusi.

Taču Hermionei tas nemaz nebija jāsaka. Viņas nekustīgais smaids nemainījās, bet skatiens šķita spožāks un pauda apmierinājumu.— Tad kāpēc tu mūs pamet, Džim? Šeit dzīvojot, tev ne par ko nebūtu jāuztraucas. Man nav žēl naudas, nepavisam ne. Tu esi mans brāļadēls, man sagādā prieku dot tev pēc iespējas vairāk. Tu varētu man palīdzēt plantācijā. Esmu pārliecināta — tu būtu labs palīgs,— teica Hermione pārspīlēti mierinošā balsī, kādā parasti runā, kad mēģina pielabināt nerātnu bērnu.— Tiklīdz tu būsi pieradis pie plantācijas, tur tev būs daudz ko darīt, palīdzot mums.

Džims pacēla somu un paskatījās uz Roju:— Nu man jāiet.

Smaids uz Hermiones lūpām palika nemainīgs, pat neietrī-sējās, taču tagad tas drīzāk atgādināja nevis smaidu, bet sastingušu, cietsirdīgu svītru.

— Un kā tad ar naudu? Ā, es saprotu. Rojs tev iedeva! — Hermione pat nepaskatījās uz Roja pusi, taču viņš izvilka kabatlakatu un noslaucīja pieri.

Negaidīti Hermiones balss tonis atkal kļuva pieglaimīgs: — Paklausies, Džim, dārgais. Es tev neko nepārmetīšu. Es neiebilstu pret to, ka man vajadzētu tevi uzturēt. Tu varētu man palīdzēt — izpildītu kādus uzdevumus, šo un to. Tu ļoti labi spēlē bridžu. Bet tu nedrīksti uzvesties kā saniķojies bērns. Ko Rojs par tevi padomās? Un Nanija?

Pēkšņi Rojs viņu pārtrauca:— Izbeidz, Hermione . . .

Un Džims piebilda ļoti lēni un skaidri, acis viņa bālajā sejā mirdzēja kā spoži ahāti:— Ja es palikšu šeit, Hermione, es tevi nogalināšu.

Hermione iesmējās. Rojs steidzīgi teica:— Labāk būs, ja tu tagad iesi, Džim. Nanij, dārgā, vai tu esi droša, ka viss būs kārtībā? Es pats varētu viņu aizvest, ja . . .

— Viss būs labi, Roj. Es zinu, kā jābrauc ar laivu . . .— Cik steidzīgi viņa runāja, cik pārliecināti — it kā jau iepriekš būtu visu izplānojusi! Un atkal — ja reiz vārdi bija pateikti, viņa tos vairs nevarēja paņemt atpakaļ. Nanija, Dzims ar somu un mēteli rokā un Rojs steidzīgi devās pāri verandai lejup pa kāpnēm.

Džims pat nepaskatījās uz Hermioni, kura stāvēja mierīgi un nekustīgi ar sārto smaidu, kas likās kā uzzīmēts uz viņas lūpām.

Rojs uzlika uz Dzima rokas savējo:— Mums jāpasteidzas.

Viņi klusēdami ātri gāja pa taku. Taču visi trīs asi un skaidri juta, ka tiek novēroti — staltais, elegantais stāvs tur augšā, verandā, ar smaidošo, kādreiz skaisto seju, kas apslēpa mantkāri, vilšanos un zudušas cerības . . .

Rojs veda viņus pa smilšaino taku ar dzelteniem un zaļiem tropu augiem gar malām; tās galā bija trepes uz molu, kuram blakus viļņos mīksti šūpojās maza motorlaiva.

— Degvielas būs pietiekami,— teica Rojs.— Kāpiet iekšā. Els atsiešu laivu.

Džims iesvieda somu un mēteli laivā un pagriežas pret Roju, saņemdams viņa roku.— Paldies, Roj. Paldies par visu, ko esi manā labā darījis. Man žēl, ka viss tā ir iznācis.

— Nu, nu. Hermija ir tāda, kāda viņa ir; neko nevar darīt. Tev ir jāpasteidzas, ja gribi paspēt uz pasta kuģi. Vēlu veiksmi . . .

Abi vīrieši atvadījās ar īsu rokasspiedienu. Džims iekāpa laivā un pastiepa rokas pretī Nanijai, bet Rojs, cieši pieturēdams viņu, palīdzēja iekāpt laivā, tad uzmeta īsu lietpratēja skatienu mierīgajai jūrai un debesīm, mierinoši pamāja ar galvu un uzsmaidīja Nanijai.

— Viss kārtībā?— viņš pavaicāja. Nanija, iekārtojusies uz sēdekja, atbildēja:—Viss kārtībā.

Džims iedarbināja motoru, izpūtējs ierēcās, un troksnis lika Hermionei nostāties pie verandas margām, lai redzētu, kas notiek.

Rojs atsēja virvi un iesvieda to laivā viņiem aiz muguras, tad pamāja ar roku. Motora ritms nostabilizējās, Džims lēnām grieza stūri, un viņi attālinājās no Bīdona salas. Jūra bija zili zeltaina un mirdzoša, debess virs galvas skaidra, un rietumpusē tā viegli sārtojās.

Nanija paskatījās atpakaļ — sala jau likās mazāka. Nelielais līcis mājas priekšā izskatījās kā zils trauks, pati māja šķita lielāka nekā īstenībā, viss — gan sārtais koraļļu rifs, gan viļņlauzis, gan mangrovju biezoknis, gan mauriņa zaļā nogāze virs tiem — izcēlās ar neparastu skaidrību, it kā būtu gleznots uz audekla.

Rojs jau tuvojās mājai. Hermiones slaidais stāvs ātri, taču diezgan lielmanīgi nāca viņam pretī pāri verandai. Viens no logiem bija atvērts — virs verandas, viņā galā, iespējams, Aurēlijas istabā ar Viktorijas laika kumodēm un marmora virsmām klātiem galdiem. Milzīgajā drēbju skapī karājās un gaidīja trešdienu baltā kāzu kleita.

Trešdiena — cik stundas vēl ir atlikušas? Džims jau būs tālu projām; Nanija par to tikai priecājās. Kāpēc gan viņa bija piedāvājusies braukt kopā ar Džimu uz Elboubīču? Kāpēc viņa tik uzstājīgi bija to vēlējusies? Kāpēc viņa nepalika Bīdon-geitā? Tik drīz tās būs viņas mājas!

Nanija vēlreiz paskatījās atpakaļ uz mājas pusi un nodomāja — nez vai Aurēlija sēdēja krēslā pie loga un vēroja viņus? Tad viņa palūkojās uz rietumiem, garām stāvošajiem dūmu mākoņiem virs dzirnavām, garām zaļajām kalnu grēdām un smiltīm, uz sīko Bīdonrokas ciematu — ligzdiņu ar baltiem jumtiem, kokiem un pāris smailēm, kas šķita izaugam no koraļļu rifa un vēju locītajām palmām.

Viena no smailēm iezīmēja mazo balto baznīcu ar laika gaitā līdz spīdumam nobružāto ozolkoka altāri.

Slaidā pagriezienā šļakatas gar abām laivas malām pacēlās kā mirdzošas varavīksnes; Nanija noslaucīja smalkos vēsos pilienus no sejas un sasēja ciešāk matus. Viņi brauca paralēli ciematam, molam un vienīgajai ielai ar garu, neizteiksmīgu noliktavu rindu.— Nu,— Džims pēkšņi ierunājās,— šīs ir atvadas no Bīdona salas.

Nanija uzmeta tam ātru skatienu: nežēlīgo dusmu izteiksme bija izzudusi no sejas, taču vēl aizvien tā likās satraukta. Džima balss izklausījās nogurusi un skarba, lūpas bija cieši sakniebtas.

— Kādreiz taču tu atgriezīsies.

Viņš pašūpoja galvu.— Nē, vēl ilgi nē. Varbūt nekad.

— Bet tu taču esi Hermiones vienīgais radinieks. Ja ar viņu kaut kas notiks . . .— Galu galā viņam būtu jāatgriežas, lai pārvaldītu Midlroudu. Tad Džims dzīvotu uz salas, būtu Rojala Bldona kaimiņš un ģimenes draugs.

Džims atkal papurināja galvu.— Nē. Tad jau būs par veļu saistīt manu darbu un dzīvi ar plantāciju. Pašlaik vēl es varētu kļūt par plantatoru. Tomēr nē — ar Midlroudu visam ir beigas.

— Bet tāpēc jau Hermione gribēja, lai tu brauc šurpu! Nav godīgi ar tevi tā apieties.

— Labi. Aizmirsīsim to. Man nevajadzēja ļaut viņai mani tā aizkaitināt. Protams, viss, ko viņa teica, ir taisniba. Man nav naudas. Ne centa. Viss pieder Hermionei, kamēr vien viņa dzīvo.

— Bet tev ir tiesības . . .

— Nav. Juridiski nav nekādu. Un viņa ir izdarījusi manā labā vairāk, nekā viņai bija jādara. Kad viņai atstāja īpašumus, nebija nekādu nosacījumu. Kaut ko vispār darīt nebija viņas pienākums. Bet Hermione sūtīja mani skolā, maksāja par visu, līdz es iestājos jūras kara flotē. Pēc tam es dabūju darbu. Tur es tagad atgriezīšos, un esmu velnišķīgi apmierināts ar šo izdevību. Nanij, vai tu man nevarētu pasniegt cigareti? Man ir dažas mēteļa kabatā.

Nanija nostājās uz ceļgaliem uz slidenā ādas sēdekļa, mēģinādama noturēt līdzsvaru, atbalstoties uz Džima pleca. Laiva mazliet šūpojās līdzi viļņiem, un Nanija gandrīz nokrita. Džims viņu saķēra.— Turies . . .

— Paldies.— Nanija satvēra sēdekļa atzveltni, juzdama un pārāk spēcīgi apzinādamās Džima tuvumu, viņa roku, kas bija saķērušas un noturējušas viņu, spēku, Džima raupjo, iedegušo vaigu tik tuvu viņas vaigam. Turēdamās pie sēdekļa, viņa sataustīja mēteļa kabatu. Tajā atradās kaut kas smags, kas to vilka uz leju, pārāk smags, lai būtu cigarešu paciņa. Nanijas pirksti pieskārās metālam, un viņa iekliedzās:— Džim, te taču ir pistole!

— Tā ir mana. Paskaties otrā kabatā.

Viņa pagrieza mēteli, atkal sašūpodamās lidz ar laivu; uz salas laikam katram bija šaujamais. Metāla pieskāriens bija viņu pārsteidzis vienigi ar savu vēsumu un pēkšņumu. Nanija atrada cigaretes un ieslīdēja atpakaļ sēdekli. Viņa aizdedzināja cigareti, un, nepaskatījies uz viņu, Džims to paņēma ar iedegušiem, mierīgiem pirkstiem.— Tas ir jocīgi, ko tāda sieviete kā Hermione var nodarīt cilvēkiem. Viņa ... nu labi, tas tā, starp citu. Diks nespēj sev pašlaik palīdzēt, bet es to varu. Es nemaz neesmu sliktākā stāvoklī kā pirms gada. Patiesībā man ir velnišķīgi paveicies. Man ir profesija un darbs.

Un tu nekad neatgriezīsies Bīdona salā, domāja Nanija ar iekšēji pretrunīgu pamestības sajūtu. Vēl pirms brīža viņa baidījās, ka Džims varētu atgriezties, tagad viņa pārdzīvoja, ka Džims nekad neatgriezīsies Midlroudas plantācijā. Tu aizmirsīsi salu un visus, kas uz tās dzīvo. Tu aizmirsīsi mani — izņemot vienīgi to, ka būšu tava drauga sieva.

Viņa nevarēja pieļaut, ka prātā nāk tādas domas; tās nedrīkstēja aizpildīt šo klusumu starp viņiem! Viņai vajadzēja ko teikt, vienalga ko, galvenais — runāt!

Ūdens pilieni mirdzēja saulē, motors dobji šķēla viļņus, un Nanija dusmojās pati uz sevi, it kā viņā būtu divi cilvēki, no kuriem viens brīdinoši runāja: atceries to uz visiem laikiem — vēsās un asās ūdens šļakatas uz tava vaiga, vējā plivojošos matus, vienmērīgo motora rūkoņu. Džima rokas uz stūres un viņa seju, vērstu pret spožajiem, zaigojošajiem viļņiem, brūnu, asu un raupju, un mazliet sadrūmūsu, to, kā viņš ieliek cigareti starp lūpām, to, kā viņš lūkojas taisni uz priekšu. Tas viss tev ir jāatceras — viss.

Viņa ierunājās, izmisīgi tverdamās pie kaut kā, kas kā barjera aizsargātu pret pašas domām:— Es tikai neilgu laiku esmu uz salas; es vēl nezinu to, kas citiem liekas pašsaprotams. Es zinu, ka Hermione ir tava tēva māsa un viņai ir pilnvaras uz naudu un Midlroudu. Tas arī ir viss.

Džims atbildēja uzreiz, gandrīz vai nepacietīgi, ar viņam neraksturīgu daiļrunību. Varbūt arī viņš meklēja glābiņu vārdos? Nanija klausījās un mēģināja dzirdēt tikai Džima teikto, nevis savu sirds vai prāta balsi.— Tas ir vienkārši,— Džims teica.— Tā ir tāda lieta, kurai nekad nevajadzētu ģimenē notikt, bet tā notiek bieži. Es domāju, tas ir tāpēc, ka jebkura ģimene balstās uz savstarpēju uzticēšanos. Uz sajūtu, ka vajadzības gadījumā vari būt drošs — ikviens tavas ģimenes loceklis parūpēsies par otru. Tā domāja arī mans vectēvs. Viņš bija divreiz precējies. Hermione ir viņa meita no pirmās laulības, mans tēvs — no otrās. Viņš nomira, kad es vēl biju mazs. Hermione uzskatīja par savu pienākumu rūpēties par manu māti un mani. Māte bija sievišķīga, trausla būtne . . . Viņa nomira kara laikā. Es tad atrados Klusā okeāna dienvidos un uzzināju par to tikai pēc trīs nedēļām. Mēs nokļuvām japāņu ielenkumā un palikām bez sakariem, kamēr pienāca papildspēki.

Nanija uzmanīgi klausījās, gribēdama uzzināt kaut ko vairāk par Džimu. Kāda ir bijusi viņa dzīve, viņa domas un jūtas. Cik maz laika ir atlicis! Tik daudz ko jautāt, ko uzzināt — viņi nekad vairs nesatiksies tā kā tagad.

Pēkšņi Džims teica īsi un skaidri:— Tātad, mana vectēva nauda tika nodota pārvaldījumā. Midlrouda ir daļa no tā. Hermione drīkst izmantot peļņu, kā vēlas. Mans vectēvs viņai pilnībā uzticējās. Un kāpēc gan ne? Viņa tiešām rūpējās par māti un mani.

Piepeši Nanija iztēlojās nelielu ainu: veselīgu, brūni iedegušu puisēnu cirtainiem tumšiem matiem un nobrāztiem ceļgaliem skraidām gar nelielo balto māju ar garo verandu, izliektajām dubultkāpnēm, kas veda augšup uz vietu, kur dzīvoja Hermione un, protams, bija dzīvojusi arī agrāk.

— Vai tu visu laiku esi dzīvojis Midlroudā?

— Nē,— īsi atteica Džims, sagraujot šo idillisko ainu.— O jā, tās ir manas mājas, bet māte un Hermione . . .— Viņa lūpas atkal cieši sakniebās. Taču klusums starp viņiem bija bīstams, gandrīz likās, ka tas runā pats savā izmisīgi pārdrošajā valodā. Nanija ieteicās kā bez elpas, kā pie salmiņa ķerdamās:— Nabaga Diks Fenbijs!

Aukstā, apslāpētā dusmu izteiksme atgriezās Džima sejā.— Viņš nevarētu tagad aizbraukt. Dīvainā kārtā viņš ir iemīlējies Hermionē, vismaz bija. Viņa to negrib, tomēr atļauj palikt un strādāt viņas labā, viņas pakļautībā. Hermione ir dzimusi pavēlniece. Viņa nekad nevienu nav mīlējusi, viņa to nespēj. Diks netiek projām. Bet es tieku. Mums jau vajadzētu redzēt Elbovu. Interesanti, cik tagad pulkstenis?

Nanija nēsāja mazītiņu ekstravagantu pulksteni, ko pirmajā skolas dienā viņai bija uzdāvinājis jautrais, izšķērdīgais tēvs; viņa paskatījās uz nelielo ciparnīcu.

— Bez piecpadsmit četri.— Laivai spēji izraujoties uz priekšu straujā viļņu uzplūdā, viņa atmeta atpakaļ matus un sāka skatīties, vai nav redzama Elboubīča. Līdz vakara krēslai bija tālu — vēl vismaz divas trīs stundas gan debesis, gan jūra, gan starp tām virmojošais gaiss mirdzēja spožā, žilbinošā gaismā. Vienīgais, kas norādīja uz tuvojošos vakaru un gaidāmo tropu nakti, bija rožaini aizplīvurotā debess rietumu pusē. Saule, kas atradās jau pietiekami zemu, zīmēja ūdenī blakus laivai spožu skrejošu ēnu. Buru laiva, izklaidīgi domāja

Nanija, būtu vairāk piemērota zibošajai, spilgtajai, zeltainajai un košajai Karību jūrai. Tālumā parādījās Elboubīča.

Zaļgani pelēcīgā migliņā tīta, tā lēzeni gulēja uz ūdens viņiem taisni priekšā, tik tuvu tam, ka izskatījās kā smilškaste un šķita atrodamies tālāk, nekā patiesībā bija. Līdz Elbovai vairs nebija tālu; vēl neredzams, tur savu aizbraukšanu gaidīja pasta kuģis, kas aizvedīs Džimu līdz lidmašīnai, projām no Bīdona salas un no viņas dzīves vēlākais pēc piecpadsmit minūtēm.

Nanija vēlējās, kaut varētu braukt līdzi Džimam.

Tas bija straujš un spēcigs impulss, gluži kā fiziska tieksme. Likās neiespējami to apvaldīt; tomēr Nanijai bija tas jāizdara — tūlīt, reizi par visām reizēm, uz mūžīgiem laikiem. Viņu pēkšņi bija pārņēmis neprāts, kaut kas neparedzēts, negaidīts, mežonīgs un neticams — kaut kas tāds, ko bija nepieciešams nekavējoties pārvarēt.

Viņa nedrīkstēja tik tālu pakļauties šai dziņai, viņai nevajadzēja braukt līdzi Džimam uz Elboubīču. Nu viņa izbeigs to visu, pārtrauks šo neprātu, pirms tas viņu būs pilnibā saistījis. Nanija atsveicināsies īsi un ātri. Ilgstošām atvadām nebūs laika. Viņa pagriezīs motorlaivu, izbrauks to laukā no ostas un pat nepaskatīsies atpakaļ pār plecu uz pasta kuģi un Džimu. Nanija atgriezīsies Bīdona salā, droši vadīdama laivu pa zilo virsmu. Atpakaļ uz Bīdona salu, uz Bīdongeitu.

Pretī Rojam Bīdonam un trešdienas kāzām.

Taču viņas ķermenis protestēja, pavēlot doties līdzi Džimam; nervi un muskuli, miesa, asinis uz īsu biedējošu brīdi atteicās paklausīt gribai, ko viņa tiem uztiepa; tad Džims pēkšņi teica:— Es vēlos, lai tu brauktu man līdzi.

— Tu . . . gribi . . .— Nanija nesakarīgi iesaucās un apklusa. Viņa nespēja paskatīties uz Džimu, tomēr acu priekšā redzēja tā seju uz zilā ūdens fona tikpat skaidri kā īstenībā: viņa degunu un zodu, tumšās sarauktās uzacis, vaigu kaulu izliekumu, viņa piemiegtās acis. Džims ierunājās:— Paklau, Nanij. Es būšu nekaunīgs. Bet man ir jāzina. Vai tu esi apmierināta ar savām laulībām?

Arī viņas sirds nebija saistīta ne ar prātu, ne ar gribu, tā dzīvoja patstāvīgu, neatkarīgu dzīvi un nu sitās kā spēcīgs, mežonīgs putns.

Taču no viņas gaidīja atbildi — noteiktu un precīzu, un tā varēja būt tikai viena. Nanija centās to izrunāt — jā, jā, es esmu laimīga, protams, ka esmu. Bet Džims pagriezās un paskatījās uz viņu, skatieni sastapās un pēkšņi nepateiktie vārdi kļuva dzirdami, īstenība redzama, noslēpums atklāts. Džima acis satumsa. Nanija vētrainā satraukumā domāja — man ir jāapstājas, jānovērš skatiens, viņam nekas nav jāzina.

Taču šim ilgajam, visu atklājošajam skatienam piederēja pašam sava noteicoša vara, un Nanija nespēja novērst acis.

Džims sāka runāt ātrā jūtu uzplūdā — it kā viņš nemaz nebūtu gribējis to teikt, bet nespētu apstāties.— Tieši to es gribēju teikt, neko nevarēju tur līdzēt. Es gribētu, kaut tu brauktu man līdzi.

Kādu laiku Nanija nespēja neko atbildēt, tad pār lūpām pēkšņi izlauzās vārdi:—Džim.— Nanija stostījās, — Džim . . .— un sāka raudāt. Viņa nešņukstēja, bet nevarēja arī apturēt asaras. Tās tecēja pār viņas seju, un Nanija nejutās spējīga neko darīt. Viņa neskatījās uz Džimu, asaras kā miglains aizsegs vairs neļāva Nanijai neko saredzēt, un tomēr viņa zināja, ka Džims ātri palūkojās uz viņu un atkal skatās tālumā, vadīdams laivu pretī Elbovai, kura nu bija daudz tuvāk, kļūdama skaidrāka un saredzamāka ar katru laivas motora pukstu.

— Es tevi mīlu, Nanij. Negribēju tev to teikt. Man bija jāatstāj Bīdona sala.

4

SAULE mirgoja šaurā, bet skaidri samanāmā svītrā virs zemās pelēkzaļās masas, kas bija Elboubīča. Nelielajā kuģu piestātnē saule spoži apspīdēja arī pasta kuģi, kas gaidīja iepriekš noteikto atiešanas brīdi — īstenībā gaidīja tieši Džimu.

Viņš mazliet pagrieza stūri, un viļņošanās kļuva spēcīgāka. Viņus sašūpoja nākamais augstais vilnis, un Elboubīča uz pāris sekundēm izgaisa skatienam. Džims, vērodams milzīgo ūdens kalnu viņiem priekšā — ar izliekto, putām klāto virsotni, teica:— Es negribēju tev to stāstīt. Tomēr es to izdarīšu.— Mīkstais, augstais vilnis pacēla viņus uz savas muguras. Nokļuvuši tā virsotnē, viņi atkal varēja saredzēt Elboubīču — tā jau atradās pārāk tuvu.— Tas sākās uzreiz,— Džims pēkšņi teica, viņa brūnais profils skaidri un asi iezīmējās pret zilo ūdeni.— Tas sākās, kad es tevi pirmoreiz ieraudzīju. Tu un Rojs tikai trīs dienas bijāt pavadījuši uz salas, un Aurēlija bija ielūgusi Hermioni, Diku un mani uz pusdienām, lai iepazītos ar meiteni, ko Rojs izvēlējies par savu nākamo sievu. Tajā brīdī es stāvēju un sarunājos ar Diku. Es neredzēju, kā tu ienāci. Kāds teica:— Nanij, šis ir Džims Šovs . . .— Es pagriezos, un tur tu stāvēji, mazliet smaidoša, un ... un es jutu, ka esmu iemīlējies. Tieši tā,— Džims noteica. Un vēl piebilda:

— Tev mugurā bija plāns, viegls tērps, ar tādu kā sarkanu jostiņu. Tu skatījies tieši uz mani — un, es nezinu, bet tas vienkārši notika. Es saprotu — tas ir smieklīgi. Es sēdēju tev blakus pie pusdienu galda un ieklausījos visā, ko tu teici, dzirdēdams tikai tevi, izjuzdams katru tavu kustību.— Džims iesvieda cigareti ūdens putās blakus laivai.— Tas tiešām ir smieklīgi, vai ne?

Nanijas sejā vēl nebija nožuvušas asaras, un viņa noslaucīja tās ar roku, nu jau pavisam atklāti.— Nē, man tas neliekas smieklīgi.

Tad Džims vēlreiz palūkojās Nanijā ātru un pētošu skatienu. Elboubīča bija tik tuvu, kuģis, kas gaidīja Džimu, tepat blakus, tāpēc vienīgais, kam pašlaik bija kaut kāda jēga, vienīgais, kas šajā mirklī bija svarīgs un ko vajadzēja pateikt — tā bija patiesība, un to Nanija arī pateica:—Ar mani notika tas pats. Tikai es to neapzinājos līdz tam brīdim, kamēr . . .

— Līdz kuram?— Džims iesaucās.— Līdz kuram brīdim?

— Līdz šai pēcpusdienai. Līdz es nebiju sākusi rakstīt manai tantei par kāzām un pastāstījusi, cik es būšu laimīga, un pēkšņi es sapratu, ka tā nav laime. Un tad es apjautu, ar ko es būtu laimīga.

Džims, atkal skatīdamies sev priekšā, jautāja ļoti klusā balsī, kā pārceļot kaut ko trauslu un vērtīgu:— Nanij, vai tas nozīmē, ka arī tu jūti to pašu?

Nu vairs nevarēja atvairīt pilnīgo atklātību starp viņiem, un Nanija apzinājās tik skaidri kā vēl nekad, ka šis ir svarīgākais brīdis viņas dzīvē.— Jā.

Laiva lēni iegrima jaunā, augošā jūras vilnī, atkal Elboubīča pagaisa viņu skatienam, un eksistēja vairs tikai Džims, viņa un zili mirdzošā jūra un debess.

Laiva atsitās pret šķērsviļņiem, visu pārklāja sīkas ūdens šļakatas. Nanija atglauda atpakaļ matus, un Džims teica:

— Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

— Es .. . jā. Jā, es to saprotu.

— Es nekad dzīvā vairs nevienu citu nemīlēšu.

— Arī es tevi mīlu tāpat.

— Tev jāprecas ar Roju. Kāzas būs trešdien. Tik drīz . . . tik drīz.

Bīdona sala atradās turpat, kur tā bija; Nanija brauks atpakaļ uz turieni. Arī Elboubīča bija tepat priekšā, nekas nebija mainījies, neskatoties uz to, kas notika viņu brīnišķīgajā, no visiem norobežotajā pasaulē. Tas turpināsies vēl tikai īsu brīdi, Džims aizbrauks, un viņa dosies atpakaļ uz Bīdona salu. Un vēl šī kleita — līgavas kleita, kas tur karājās, gaidīdama Naniju un trešdienu.

Džims jautāja:—Kāpēc tu nepagaidīji mazliet ilgāk?

Joprojām starp viņiem kā straume plūda patiesība. Nanija skaidri zināja atbildi, kā arī to, ka Džims viņu sapratīs. Viņa atklāti pateica:— Man likās, ka daru pareizi. Domāju, ka mīlu Roju. Es viņu patiešām mīlu — tikai citādāk nekā tevi.

— Es saprotu,— teica Džims. Viņi atkal bija nokļuvuši viļņa galotnē, skatam atkal atklājās Elboubīča, tik biedējoši tuva, ka Nanija varēja saskatīt kopā savijušās mangroves, zaļās, robotās palmu galotnes, balto piestātni un kuģi. Arī Džims to visu redzēja. Viņš vēlreiz pagrieza stūri un teica:—Tu nevari precēties ar Roju.

Nanija strauji pagriezās pret Džimu, it kā kādas svešas rokas vadīta, atmeta atpakaļ matus un teica:— Ak, Džim, man tas ir jādara! Kāzas būs trešdien. Viss jau ir nokārtots. Man ir . . .

— Tu nevari to darīt.— Viņa brūnā seja bija saspringta un cieta:—Paklau. Arī es negribētu visu izjaukt. Bet, paldies Dievam, tu vēl neesi Roja sieva.

— Džim, es nedrīkstu to Rojam nodarīt. Kāzām ir jānotiek. Aurēlija, Rojs ...

— Els tev neļaušu,— teica Džims.

Laiva atkal strauji ieslīdēja viļņa iekšpusē, tā ka Elboubīča un pasta kuģis nebija redzami un viņi bija vieni — atkal kopā dīvainā veidā. Džims uzlika savu roku uz viņējās un cieši to turēja. Viņa seja bija mierīga un nopietna, skatiens tik svarīgs, it kā viņš dotu zvērestu.— Arī es negribu nodarīt Rojam neko sliktu. Es saprotu, ko tu domāji, kad teici, ka mīli viņu. Tu jūti, ka viņš būtu pelnījis uzticību un patiesību no tevis. Es varētu tevi apstrīdēt un teikt, ka viņš būtu pelnījis, lai tu atklāti viņam visu pastāstītu. Tas nebūtu godīgi pret Roju — kļūt par viņa sievu, zinot, ka tu . . .— Džims brīdi vilcinājās, it kā meklējot īstos vārdus,— viņu nemīli. Ir taču atšķirība starp pieķeršanos, draudzību un . . . šo. Ko izjūtam mēs.— Džims atkal apklusa, it kā izrādīdams godbijību un cieņu pret šim jūtām, ko bija tik grūti aprakstīt un kas tomēr eksistēja tāpat kā zeme, kā jūra, kā debesis virs viņiem.

Viņa rokas pieskāriens bija silts, ciešs un dīvaini pazīstams, it kā Nanija zinātu šo pieskārienu un būtu mīlējusi Džimu jau sen. Viņa vēlējās, lai šis pieskāriens nekad nebeigtos. Taču pēc desmit, nē, piecām minūtēm viss beigsies. Un viņai būs jākļūst par Roja sievu . . .

— Es varētu to izvirzīt kā argumentu,— Džims teica.— Bet es to nedarīšu. Es zinu, tas ir ļoti slikti, taču es neļaušu tev ar viņu precēties.

Un viņš patiešām neļaus.

Padošanās liktenim apņēma Naniju kā jūras vilnis viņu laivu; kaut kas Džima acīs, sejas izteiksmē lika viņai to darīt, un viņa to pieņēma pēkšņi un negaidīti un ar dīvainu dziļa gandarījuma sajūtu. Tas bija kaut kāds nenosakāms iekšējs apmierinājums, un viņa zināja, ka tas kaut kādā veidā bija saistīts ar mīlestības taisnīguma un līdzsvara jūtām, kas vieno vīrieti un sievieti.

Džims noņēma roku. Motora gaita palēninājās; Džims skatījās pāri plecam. Pēkšņi Nanija saprata, ka viņš grib pagriezt laivu un braukt projām no Elboubīčas. Viņa iesaucās:— Džim, ko tu dari? Tev jāpasteidzas...

— Mēs brauksim atpakaļ uz Bīdona salu.

— Nē . . . nē.

— Es runāšu ar Roju.

— Džim, nē! Pagaidi! Vajag padomāt, vajag .. . Ak, es nezinu, ko lai dara.

Rojs bija tik lepns, ļoti lepns. Arī Aurēlija. Un viņi bija tik laipni pret Naniju. Visa sala jau zināja par laulībām, visa sala, kas bija Roja mājas. Visi Roja draugi.

— Nē, Džim, nē. Ne tādā veidā. Man ir jādomā par Roju. Nē . . . pagaidi.

Viņa drudžaini, izmisīgi mēģināja atrast kādu izeju.

— Džim, paklausies. Mēs nedrīkstam to darīt tādā veidā. Tas ir pārāk . . . pārāk atklāti. Pārāk pēkšņi. Laiks mums palīdzēs. Es braukšu atpakaļ. Man tas jādara. Es visu izstāstīšu Rojam. Man tas jāizdara pašai. Es taču viņam apsolīju, es teicu, ka apprecēšos ar viņu. Man pašai ar viņu jārunā.

Džims brīdi pagaidīja, ļaujot laivai bez vadības šūpoties viļņos.— Labi,— viņš beidzot teica.— Labi, es saprotu tevi. Tomēr . . .

— Tev jābrauc projām. Tā, kā tu biji iecerējis. Tur ir tavs darbs, tas tev jādabū atpakaļ.

Bet ar viņas naudu taču pietiktu abiem, tās bija vairāk, nekā viņi varētu vēlēties! Džima darbam nebija nekādas nozīmes. Gandrīz jau viņa to pateica, bet tad pēkšņi saprata, ka tieši tas jau padarīja viņa darbu svarīgu. Laicīgi aizturējusi vēl neizteiktos vārdus, viņa iesaucās:— Es viņam visu izstāstīšu. Tad es atbraukšu.

— Uz Ņujorku?

— Vienalga kurp.

Džims atkal kādu brīdi drūmi un domīgi klusēja.— Labāk es pats runāšu ar Roju.

— Nē, nē, Džim! Es viņam tagad tikai pateikšu, ka nevaru ar viņu precēties. Un ne vārda par tevi. Vēl ne, ne tagad.

— Es tomēr labāk pagaidīšu tevi un brauksim kopā.

— Rojs ir tik lepns! Es viņam nevaru teikt, ka tas ir tevis dēļ. Es nevaru to Rojam nodarīt. Visas salas, visu draugu acu priekšā. Tik īsi pirms kāzām!

Un atkal Džims klusēja, saraucis pieri, un beidzot izlēma. Nanija to saprata, redzēdama, ka motors atkal sāk darboties.

— Labi. Es saprotu, visu laiku es biju domājis tikai par sevi, ne par Roju. Bet es nezinu, ko lai dara. Ja būtu vairāk laika!

Taču laika vairs nebija. Piepeši Elboubīča atradās tiem tieši priekšā, pasta kuģis tik tuvu, tā misiņa virsma mirdzēja saulē un mazie melnie dūmu mākonīši kūtri plūda laukā pa nelielo skursteni. Gandrīz neapzināti — kā likās Nanijai — Džims paātrināja laivas gaitu.

Tā patiešām būs labāk. Viņa atgriezīsies uz salas un runās ar Roju. Džims brauks uz Ņujorku, jo tur viņam ir darbs, un tad, pavisam drīz, ieradīsies arī viņa.

Laiva traucās pa viļņiem, un Džims, mēģinādams pārkliegt motora apdullinošo troksni, negaidīti piebilda:— Tev viss vēl ir jāpārdomā. Es gribu, lai tev būtu laiks to izdarīt. Els mīlu tevi . . . Un vienmēr mīlēšu. Paskaties uz mani.

Nanija jau skatījās, un, kad viņš pagriezās, viņu acis sastapās; viņai prātā palika katrs vaibsts Džima sejā. Viņu skatieni iegrima tik dziļi viens otrā, kā laiva ienirst viļņos. — Es patiešām mīlu tevi ... un mīlēšu vienmēr. Es gribu, lai tu kļūtu mana sieva. Es vēlos, lai tu par to padomā; viss ir noticis tik ātri. Tev mierīgi viss jāpārdomā, Nanij. Un tad atbrauc. Vai tu apsoli?

Viņas acīs atkal parādījās tāda kā migliņa, bet šoreiz viņa bija laimīga, tik laimīga, ka ļāva tai palikt, ļāva viņam to ieraudzīt, it kā atklājot savu sirdi.— Jā, Džim. Es atbraukšu.

— Mana mīļā,— viņš teica,— mana mīļā.

Nu jau viņi bija pie paša mola. Visa nelielā saliņa, pasta kuģis ar melniem dūmu gredzeniem virs tā un sauli atstarojošo misiņa virsmu un šauro trapu, palmas, noliktavas — nekas vairs neizskatījās kā zīmējums no attāluma, tagad viņi paši bija tajā iekšā, bija kļuvuši par tā daļu.

Laiva, Džima rokas vadīta, izveidoja plašu pusloku, motors palēnināja gaitu, mols it kā izauga tieši viņiem priekšā.

Tas viss bija ļoti reāli un tajā pašā laikā nereāli. Džims brauca projām — un tas likās nereāli. Vēl viņš bija tepat, viņai blakus, Nanija varēja viņam pieskarties, vēl viņa varēja kaut ko teikt un Džims būtu atbildējis. Tā pagaidām bija īstenība, tāpat kā melnais traips uz Nanijas balto katūna bikšu ceļgala, vēja pūsmas izjauktā matu šķipsna uz viņas vaiga, sakulto putu kupenas viņai blakus.

Neticams likās varenais, milzīgais, robustais kuģis, kas uzbāzīgi tuvojās viņiem. Džims izslēdza motoru, un uz pasta kuģa mašinērijas dobjā trokšņa fona šis klusums likās pēkšņs un negaidīts. Motorlaiva slīdēja gar molu, garām pasta kuģim. Džims piecēlās, un laiva viegli un klusi sašūpojās. Viņš to piestiprināja un paskatījās uz pasta kuģi.

— Pasteidzies!— Arī viņas balss bija daļa no šīs nereālās, mākslīgās ainavas. Viņas vārdi nenozīmēja — steidzies, pamet mani, brauc uz Ņujorku.

Džims noliecās, saņēma viņas rokas cieši un stingri, viņa pelēkās acis lūkojās tumši un neatlaidīgi. Nanija nevarēja parunāt, jo rīkle bija kā izkaltusi. No pasta kuģa atskanēja divi aizsmakuši pūtieni — brīdinājuma signāli. Viņa pamāja, un Džims teica:— Man ļoti negribas braukt . . . Nanij . . . Nanij ...

Pasta kuģis gatavojas aizbraukšanai; sakuldams ūdeni, tas atgādināja pasmagu, vecu lēdiju, kas sakārto svārkus pirms došanās ceļā.

Nanija atguva balsi un vēlreiz iesaucās:— Ātrāk, Džim . . . Viņš pievilka Naniju sev klāt, apskāva viņu cieši un spēcīgi, noskūpstīja un turēja, sev piekļāvis tā, it kā nemūžam negribētu ļaut viņai aiziet.

Tad viņš palaida Naniju vaļā un uzlēca uz mola, izvilka no laivas savas somas un mēteli; viņa palīdzēja, pieturēdama somu.

Džims, atrazdamies virs Nanijas, skatījās lejup uz laivu, un aizvien vēl realitāte bija vienīgi ūdens šļaksti un laivas tikko jūtamā šūpošanās. Džima tumšos matus bija sajaucis vējš, un viens no somas slēdžiem attaisījies. Nanijai bija viņam jāpasaka. Tad viņu skatieni atkal sastapās, bija pienācis atvadu brīdis, un Nanija nespēja novērst acis no Džima.

— Esi uzmanīga atpakaļceļā. .

— Jā, Džim.

— Atceries . . .

— Tu nokavēsi kuģi, ej taču.

— Ardievu . . . ardievu, mīļā.

— Ardievu . . .

Pasta kuģis jau gatavojās doties ceļā; tur tas stāvēja nesteidzīgs un nepielūdzams.

Nanija noraudzījās, kā Džims skriešus paveica nelielo attālumu līdz kuģim, tad, aiz kuģa pakaļgala, viņš izzuda skatienam. Trapu jau gatavojās pacelt, bet viņš uzsauca draudzīga izskata nēģeriem ar salmu cepurēm galvās, kas to turēja. Kā palēninātā filmā likās, ka visa aina uz mirkli sastingst — kuģis, traps, viss, izņemot skrejošo Džima stāvu. Tad pēkšņi viņš jau bija uz kuģa, pateicās puišiem . . . Viņš pienāca pie reliņiem.

Smaidīdams viens no puišiem pa molu tuvojās Nanijai.

— Kapteinis lūdz jūs atbrīvot ceļu. Vai esat gatava, mis?

— Jā. Paldies. Protams.

Džims māja ar roku, skatīdamies uz viņu. Arī Nanija pamāja; viņa paskatījās uz nēģeri un palocīja galvu. Viņa aizvien vēl jutās kā uzgleznotas ainavas sastāvdaļa.

Tad Nanija iedarbināja motorlaivu un automātiski uzlika rokas uz stūres. Kad viņa paskatījās augšup, laiva jau bija atvirzījusies no mola. No Džima sejas bija izgaisis smaids, tā likās atturīga. Ūdens josla starp viņiem paplašinājās.

Pasta kuģis, kuldams ūdeni, lēnām pagriezās, tad paātrināja gaitu. Un pēkšņi tas jau bija prom un Nanija atpakaļceļā uz Bīdona salu. Motors vienmērīgi rūca; Elbovas sala, mols, laipnais, smaidošais nēģeris no pasta kuģa — viss palika viņai aiz muguras.

Tikai tagad viņa beidzot pa īstam sajuta Džima lūpas uz savējām, viņa roku siltumu un spēku. Likās, ka Džims vēl aizvien ir viņai blakus, ka viņi ir kopā. Sai viņa klātbūtnes sajūtai pievienojās vēl kāda — pārsteigums, izbrīns. Tā ir mīlestība! Dedzīgais satraukums, sirds trīsas, spārni, kas bija ienesuši viņu Džima skavās,— tas viss bija daļa no mīlestības.

Kā uzplūdos atgriezās īstenība. Viss, ko Džims tika teicis, katra viņa sejas izteiksmes nianse, viņa klātbūtnes sajūta — viss iezīmējās pārāk asi un reāli; pat laivas stūre vēl likās glabājam viņa roku siltumu. Neskatoties uz šiem fiziskās klātbūtnes pierādījumiem, Džims tomēr bija tālu prom. Tomēr līdz ar šo braucienu viss viņās dzīvē bija izmainījies. Arī tāpēc, ka Nanija bija atbraukusi uz Bīdona salu ar Roju — lai apprecētos ar viņu, un satikusi tur Džimu.

Viņa brauca pa jūru atpakaļ uz Bīdona salu. Saule jau bija zemāk, ūdenī vēl asāk iezīmējās kontrastējošie tumši zilie un zeltaini spožie plankumi. Nanija mehāniski vadīja laivu, vienmērīgā ātrumā virzīdamās pretī Bīdona salai. Pretī Bīdongei-tai, kur trešdien nekādas jautras kāzu svinības nenotiks. Nebūs laulibu mazajā baltajā baznīcā, kurai drīz vajadzēja parādīties viņas redzeslokā.

Kā gan tik īsā laikā varēja tik daudz kas notikt?

Kā lai viņa visu izstāsta Rojam?

Viņai par to jāpadomā. Viņai jāpadomā. Bet laiva traucās uz priekšu, šķeldama viļņus mirdzošajos saules staros, pa neredzamo ceļu, kas tomēr tagad bija tik spilgti iezīmēts, tik neatsaucami ierakstīts viņas sirdī.

Elboubīča pārvērtās par pelēku svītru Nanijai aiz muguras; Bīdonrokas jumti un smailes, zaļojošie koki kā pasakā iznira viņai tieši priekšā. Un tur jau parādījās Bīdongeitas nelielais mols, viņas nenovēršamais galamērķis.

Rojs bija ieraudzījis Naniju piebraucam un tagad stāvēja uz mola un gaidīja viņu.

5

DŽIMS lika visu pārdomāt. Protams, viņš domāja, ka Nanijai viss ir jāpārdomā, jāapsver un jāpārbauda to jūtu, kas viņus ir savedušas kopā, patiesums, bet, redzot Roja slaido stāvu, kustību, ar kādu viņš iemeta ūdenī cigareti, Nanija ar šausmām atskārta, ka viņai nav nekāda plāna, nav vārdu, ar ko pateikt Rojam to, kas tam bija jāuzzina. Nanija bija visu laiku domājusi tikai par Džimu, nevis par neatliekamo un briesmīgi sarežģīto pienākumu, kas viņai bija veicams.

Rojs panāca uz priekšu, kad Nanija akurāti iegrieza laivu līdzās molam. Viņa nebija pieredzējusi braucēja, nekad nebija ar to īpaši nodarbojusies, bet Nanijas tēva dzīves laikā bija kāds posms, kad jahtas un motorlaivas bija viņa hobijs — tāpat kā garie, gludie un spīdīgie ārzemju firmu automobiļi (ar tikpat glītajiem šoferiem), kas savulaik bija greznojuši viņa — un tātad arī viņas — dzīvi. Rojs atzinīgi pamāja ar galvu:— Labi nostrādāts,— un saķēra augšup pasviesto virvi un to piesēja. Pa trepēm lejā kāpa Diks Fenbijs.

Nanija sajuta atvieglojumu — kamēr Diks nebūs aizgājis, viņai nevajadzēs runāt ar Roju. Bija taču neiespējami pateikt visu, kas sakāms, vienā vai divos teikumos.

Rojs pastiepa viņai pretī rokas, lai palīdzētu izkāpt no laivas. Rojs vienmēr bija tik laipns un uzmanīgs, ka pat šķita vecmodīgs ar šiem vecākas un varbūt arī .pieklājīgākas paaudzes mazajiem gādības un uzmanības pierādījumiem. Tā bija daļa no Rojam raksturīgās pievilcības, viena no tām īpašībām, kas saistīja viņu pie Roja. Viens no iemesliem, kas izraisīja atklātu un sirsnīgu pieķeršanos, ko viņa savas galīgās nezināšanas dēļ bija noturējusi par mīlestību. Cik ļoti tas atšķīrās no viņas jūtām pret Džimu! Lūk, īstā mīlestība, Džims bija teicis. Nanija izslēdza motoru, un salas klusums apņēma viņus.

Roja rokas bija laipnas, stipras un drošas — bet tās bija tikai mīļa un vēlīga drauga rokas, nekas vairāk. Nanija stāvēja uz mola, un Rojs smaidīdams raudzījās lejup uz viņu.

— Sis brauciens tev izdevās labi. Es uzņēmu laiku. Vai Džims paspēja uz pasta kuģi?

— O jā, bet pēdējā brīdī; tas devās ceļā, tikko Džims uzkāpa uz klāja.

— Hello, Nanij,— uzsauca Diks, tuvodamies viņiem, un Nanijai uzreiz bija skaidrs, ka viņš ir dzēris.

Diks Fenbijs — majors Diks Fenbijs, atvaļināts pēc pirmā pasaules kara, Hermiones pārvaldnieks — bija slaids, pievilcīgs vīrietis ar smalkiem vaibstiem, neizteiksmīgu, bet patīkamu seju, kura pašlaik bija uztūkusi un piesārtusi, viņa parasti vaļsirdīgo, pat pārāk atklāto zilo acu skatiens bija stiklains. Cik Džims pareizi darīja aizbraukdams! Ar satriecošu skaidrību Nanija pēkšņi ieraudzīja to dzīvi, ko Hermione viņam bija mēģinājusi uzspiest: dīka, bezmērķīga eksistence, bez gribas un apņēmības, kad jāpārtiek no tā, ko atvēl Hermione — pat to nebija atļauts nopelnīt pašam. Viņas labvēlība pakļauta untumiem, un viss atkarigs no viņas iegribām un devības. Viņš nebūtu pacēlis balsi. Starp viņiem droši vien būtu notikusi cīņa, bet Hermione, izmantodama savas likumīgās tiesības, būtu guvusi virsroku. To saprata gan Hermione, gan Džims.

Diks jautāja:—Vai Džims aizbrauca?

— Viņš paspēja uz pasta kuģi. Jau šovakar viņš būs Ņujorkā.

Viņi devās atpakaļ pa molu uz taciņas pusi, viņu soļi viegli klaudzēja pa mola koka segumu, Dikam mazliet nelīdzeni. Viņš teica:—Aizbraucis. Tas ir svarīgi. Viņš pazuda, kamēr nav par vēlu.

— Man žēl,— Rojs iejaucās.— Džimam bija plantatora dotības. «

Diks izdvesa vieglu nopūtu.— Jā, bija, es to nopratu pēc viņa jautājumiem un kā viņš piegāja visām lietām. Vai mēģināja pieiet. Viņa vienmēr to apstādināja. Tas, kā viņa . . . Es būtu bijis labs plantators.

— Tu esi labs plantators.

— Dažreiz . . . dažreiz, kad viņa liek mani mierā. Kad viņa ne . . . Es redzēju, kā viņa apietas ar Džimu. Lika šķēršļus visur . . . pat sīkās lietās, tik . . . tik viltīgi. Tas ir dīvaini, ka viņš visu saprata. Es ne, kamēr jau bija par vēlu.

— Labi, pietiks,— Rojs teica atturīgā toni.— Džimam nebija pieredzes. Viņam vēl bija par agru uzņemties tādu atbildību.

— Viņa varēja ļaut Džimam mācīties, taču viņa to negribēja. Viss, ko viņš ir apguvis, nāk no jums. Viņa varēja dot Džimam kārtīgu darbu, nevis apieties ar viņu kā ar izsūtāmo zēnu, kas pārtiek no viņas žēlsirdības un tiek pazemots uz katra soļa. Es to visu redzēju. Vēlāk es redzēju Džima augošo aizvainojumu, un arī Hermione to redzēja un izlaida savus nagus pret viņu ... ar smaidu uz lūpām.

— Diezgan, Dik.

Diks ietiepīgi turpināja:— Viņa negribēja, lai Džims izmācītos par plantatoru. Viņa uzmanīja, lai tas nenotiktu. Viņa gribēja,— Diks ievilka elpu,— viņa gribēja justies droša par to, ka tad, kad Midlrouda nonāks viņa . . .— Diks apklusa, bezpalīdzīgi meklējot vārdus, un tad atsāka:— Viņa gribēja, lai

Džims būtu tāds pats kā es! Tikai vēl vairāk, jo es vismaz zinu, kā visu pārraudzīt. Es tev saku, Roj, tas ir viņas dzīves mērķis. Spēks, vara! Midlroudā viņa jūtas kā mazā karaļvalstī. Viņa šeit rod tādu apmierinājumu, it kā valditu īstā karaļvalstī, platībai nav nozīmes. Vienalga viss ir relatīvs. Varas apziņa ir tā, kas apmierina viņas izsalkumu. Vara pār cilvēkiem. Tā . . . tā apliecina viņas pašcieņu un iedomību. Tu nekad nevari justies attiecībās ar Hermioni kā līdzīgs ar līdzīgu, nekad. Tas vienmēr ir cīniņš; radniecības saitēm nav nozīmes, Hermione karo ar ikvienu, kamēr nav uzvarējusi. Kad viņa ieguvusi tevi savā varā tiktāl, ka spēj tevi ietekmēt, kad esi nokļuvis zem viņas tupeles, viņa sāk tevi nicināt. Viņa . . .

— Labi, Dik. Viss.

— Es laikam par daudz runāju. Tomēr tā viscauri ir patiesība. Tu to zini. Visi zina . . .— Viņi bija sasnieguši kāpnes, Diks paskatījās uz augšu un teica:— Sveika, Lidij! — Viņa balsī skanēja pārsteigums, kas pēkšņi izklausījās pēc naidīguma.— Ko tu te dari?

Arī Nanija ātri pavērās augšup. Lidija Baseta sēdēja verandā, gaidīdama viņus. Viņas sarkanie, biezie viļņotie mati gandrīz vai ar uzpūtigi dižmanīgu skaistumu ieskāva piemīlīgo seju; viņa sēdēja vienā no augstajiem pītajiem krēsliem, atspiedusies pret tā atzveltni. Slaidā auguma kontūras bija nojaušamas zem garā, krokotā zaļa šifona pēcpusdienas tērpa. Spožās, gudrās acis pat no attāluma atgādināja zaļu liesmu. Viņa smaidīja un, spriežot pēc tērpa, bija ieradusies uz pusdienām.

— Lidij,— Rojs izklausījās pārsteigts.

— Sveicināti,— Lidija teica, ignorēdama Diku pēc tam, kad bija uzmetusi tam ātru un vērtējošu skatienu.— Ceru, ka jums nav iebildumu. Es piezvanīju Aurēlijai un pieteicos uz pusdienām. Galu galā, kāzas taču būs tik drīz, un medusmēneša laikā jau jums abiem neatliks laika pieņemt viesus. Tāpēc nolēmu, ka jāatbrauc tagad, ja vispār gribu jūs redzēt tuvāko . . . cik ilgi ir medusmēnesis? Tiešām veselu mēnesi?

Viņas vārdi, viņas balss un smaids likās patīkami un pievilcīgi. Izsmiekla pieskaņa, ko saklausīja Nanija, noteikti bija tikai viņas iedomas. Nanija teica:— Sveika, Lidij. Priecājos tevi redzēt.

Rojs, vēl aizvien mazliet pārsteigts, piebilda:— Ļoti priecājos, Lidij. Patiešām, labi, ka atnāci!

o

Viņš kāpa augšup pa kāpnēm, Nanija vienā pusē un Diks otrā. Rojs izsauca ar zvanu Džībi — maza auguma nēģeri, kurš pildīja virssulaiņa, majordoma, Bīdongeitas saimniecības pārziņa (Aurēlijas uzraudzībā) un pārējos pienākumus — un pasūtīja visiem dzērienus. Laipnāku un apburošāku namātevu par Roju būtu grūti atrast, tomēr Nanija juta, ka Lidijas klātbūtne nav īsti vēlama.

Taču Nanijai tā nozīmēja to pašu, ko Dika klātbūtne — līdz ar to Nanijas un Roja saruna bija jāatliek uz vēlāku laiku. Pēc pusdienām, pēc tam, kad Diks un Lidija aizies un Aurēlija dosies pie miera,— tad viņi varēs parunāt. Viņa un Rojs paliks vieni, un varbūt tad Nanijas mīlestība pret Džimu, dziļā harmonija, ko viņa izjuta pret visu pasauli un ikvienu būtni tajā, dos viņai kādu padomu.

Arī Lidija nojauta apslēpto neviesmīlību no Roja puses. Viņa teica — šoreiz ar nepārprotamu izsmieklu balsī:— Roj, dārgais, mans dzēriens taču ir rums ar sodu. Vai tad tu neatceries? Man gribētos domāt, ka tev nav iebildumu pret manu negaidīto ierašanos. Es saprotu, ka tu gribi pabūt vienatnē ar savu līgavu. Es ilgi neaizkavēšos. Tomēr baidos, ka būs jālūdz tevi aizvest mani mājās. Es atbraucu ar doktora Riordana mašīnu. Viņam bija jānokļūst Midlroudā pie kāda slimnieka, un viņš atveda mani līdz šejienei.

— Es jau teicu, ka priecājos par tavu apciemojumu,— atkārtoja Rojs un pagriezās pret Džībi.— Patiešām — mis Lidijai rumu ar sodu. Rumu pa vecai modei man un mis Nanijai. Un kā ar tevi, Dik?

Diks ar smagu nopūtu ieslīdēja dziļā krēslā.— Džībe jau zina. Rumu un ūdeni.

Rums, protams, bija salas iecienītākais dzēriens. Tas tika gatavots Bīdongeitā Roja vadībā, ar viņa etiķetēm uz druknajām, biezajām pudelēm. Rojs jautāja Lidijai:— Kas tad Midlroudā ir saslimis?

— Es nezinu,— Lidija nevērīgi atteica.— Es domāju — kāds no kalpu zēniem. Kaut kāds nelaimes gadījums. Es nepavaicāju. Dzirdēju, ka Džims ir sastrīdējies ar Hermioni un aizbraucis no salas.

Pār jūru bija rāmi nolaidusies purpursarkana vakara krēsla; rietošā saule iezīmēja debesīs sārtu, gaišu atblāzmu. Nanija piecēlās, atcerējusies savas notraipītās baltās bikses. — Ja jūs neiebilstat, es aiziešu pārģērbties. Drīz būšu atpakaļ . . .

— Dārgā,— teica Lidija,— tikai neliec smaragda tiāru, labi? Vai arī dimanta kaklarotu. Mēs visi šeit esam vienkārši cilvēki, kas nemīl greznoties.

— Nekļūsti muļķīga, Lidija,— Roja atbilde skanēja asi un strupi. Nanija juta, ka pietvīkst. Viņa savaldījās, lai skolnieciski neatcirstu Lidijai pretī; šādas asas atbildes Nanija bija spiesta iemācīties vēl skolas gados — dēļ neapzinātās dižošanās ar tēva naudu.

Rojs, neskatoties uz savu lielo un spēcīgo augumu, ātri piecēlās, pārgāja pāri verandai, lai atvērtu Nanijai durvis, un īsi, bet sirsnīgi uzsmaidīja, viņai ieejot mājā. Nanija atkal atcerējās — viņas mājā. Tā Rojs bija teicis. Un viņa toreiz bija jutusies tik pateicīga, pārliecināta, ka laulības ar Roju būs laimīgas.

Saprātīgas laulības — tā viņa vēl tik nesen bija rakstījusi Nonas tantei —, racionālas laulības.

Bet nereālas, kā viņa to tagad zināja. Kur gan Džims pašlaik varētu būt? Droši vien netālu no Sjenfuegosas, uz mazā pasta kuģa — visu pārdomādams, plānodams, un brīnīdamies, kā arī viņa bija brīnījusies, par to, kas ar viņiem noticis, un atzīdams to par pareizu, jo tas bija jāpieņem un to nedrīkstēja noliegt.

Vestibils bija plašs un ēnains, ar kastaņbrūnām izbalējušām apzeltītām tapetēm, ar plāniem veciem paklājiem un kāpņu lustrām, kuru liegā šķindoņa virmoja gaisā. Nanija lēni kāpa augšā — šīs kāpnes, pa kurām viņa bija domājusi staigāt visu savu dzīvi, laimīga un apmierināta. Cik maz vēl viņa zināja, kad kāpa pa tām lejā! Tomēr jau tad viņa nojauta. Tad, kad redzēja Dzimu; vēl tad, kad rakstīdama vēstuli, saprata, ka šāda veida laime — tā, ko viņa attēloja tantei — nav domāta viņai, Nanijai. Tas bija nereāli. Džims bija teicis — tā ir īsta mīlestība, un Nanija atkal un atkal to atcerējās, turēdamās pie šiem vārdiem kā pie burvības, kā pie karoga, kā pie vairoga un solījuma, kas viņu stiprina.

Nanija sasniedza garo, plašo augšējo vestibilu — tumsnēju tāpat kā apakšējais gaitenis ar kastaņkrāsas tapetēm. Viņa pagāja garām nelietotām guļamistabām ar portretiem un spoguļiem smagos zeltītos rāmjos (miglaini nespodriem, apsūbējušiem no mitruma un karstuma), ar maziem, smagnējiem tumša riekstkoka krēsliem un sarkaniem plīša dīvāniem un iegāja savā istabā.

Un atkal Naniju pārsteidza asa neticības sajūta. Kā gan tik daudz nozīmīga varēja notikt tik īsā laika sprīdī, kopš viņa atstāja šo istabu? Un pameta uz galda nepabeigtu vēstuli tantei Nonai.

Tagad viņa uz to neskatīsies; kāzas noliktas uz nākamo trešdienu, viss jau sagatavots, kāzu kleita karājās lielajā Aurēlijas skapī, un viņai, Nanijai, bija jāsaka vārdi, kas to visu padarīs neiespējamu.

Nanija iegāja plašajā, veclaicīgajā vannas istabā ar marmora mazgājamo bļodu, milzīgo vannu ar tīkkoka apmali un garo slēģoto logu. Viņa atgrieza krānu, tad novilka bikses un kreklu, nolika pa rokai sarkanās sandales un izmeklēja apakšveļu no sasmaržotajām kaudzēm, kas, kārtīgi saliktas, gulēja mahagonija kumodes atvilktnēs. Tā darbodamās, Nanija atcerējās Lidijas dzēlīgos vārdus par smaragda tiāru un dimanta kaklarotu. Protams, tāpat kā jebkurš cits bagāta tēva vienīgais bērns, Nanija nebija pie tā vainīga; tā bija vienkārši nejaušība un patiesībā nepelnīja ne rājienu, ne cildinājumu, īstenībā Nanijai nebija gandrīz nekādu dārglietu, viņa smaidot nodomāja. Faktiski šobrīd viņai bija 1200 dolāru skaidrā naudā. Viņa varētu arī izņemt vairāk, kamēr nokārtojās mantojuma formalitātes pēc tēva nāves. Vajadzētu vienīgi nosūtīt telegrammu. Tad pēkšņi Naniju pārsteidza neatvairāma doma, kas vairs nebija ilūzija, bet realitāte: viņai taču noderēs šie 1200 dolāri vai vismaz daļa no tiem tad, kad viņa aizbrauks no Bīdona salas, kad būs izskaidrojusies ar Roju, kad nokļūs Ņujorkā pie Džima.

Tas notiks drīz, Nanija nodomāja, ļoti drīz.

Mazliet vēlāk, meklēdama, ko varētu uzvilkt, Nanija ieraudzīja balto kleitu, kas viņai bija mugurā tovakar, kad viņa pirmoreiz satika Džimu, un, impulsa vadīta, Nanija izvēlējās to. Baltu, plānu kokvilnas kleitu ar īru mežģīnēm pie zemā kakla izgriezuma un mīkstu, sarkanu jostiņu. Tad uzvilka sarkanās augstpapēžu kurpes, nokrāsoja lūpas un aplūkoja sevi spogulī ar zelta rāmi kā veclaicīgu portretu — kailie pleci, ko ieskāva mežģīņu cilpas, kuplie baltie svārki un tievais, slaidais viduklis.

Pirms atgriezties pie viesiem, Nanija instinktīvi vēlējās vēlreiz paskatīties uz nelielo naudas kaudzīti — saviem 1200 dolāriem —, kā gribēdama pārliecināties, ka var būt droša par nākotni.

Tie bija pazuduši!

Tas likās neiespējami, tomēr naudas tur nebija. Nanija kārtigi izpētīja kabatas portfeli, kuru viņa kopā ar krokodil-ādas somu bija atvedusi no Ņujorkas, un neticēja savām acīm. Sīknaudas maciņš vēl aizvien bija pilns ar sudrabu un dažām viena un piecdolāru banknotēm, bet kabatas portfeli ar 1200 dolāriem kāds bija kārtīgi un pilnīgi iztukšojis.

Tas vienkārši nebija iespējams! Roja, Aurēlijas mājā ar kalpotājiem, ko viņi labi pazina, uz mazās salas, kur visi zināja cits citu,— tas bija noticis. Nanija ieskatījās smilškrāsas ziemišķādas somā ar saviem iniciāļiem; tad pārbaudīja atvilktni, skaidri zinādama, ka nebija banknotes ņēmusi laukā un pārlikusi citur, tāpēc tas bija tikai tukšs žests. Beidzot Nanija nolika somu, aizvēra atvilktni un palika brīdi stāvot un skatoties. Viņai tas bija jāizstāsta Rojam, jāizstāsta Aurēlijai. Viņi ļoti atvainosies — Nanija taču ir viņu viesis —, gribēs atdot vietā savu naudu. Viņi iztaujās kalpotājus: protams, Nanijai nevajadzēja tik vieglprātīgi atstāt naudu atvilktnē kādam par kārdinājumu; tā bija viņas muļķība, viņa pati par to bija atbildīga.

Labi, ar to bija jāpagaida. Vispirms jānotiek svarīgākām lietām. Nanija lēnām kāpa lejup.

Visi vēl bija verandā, un Nanija viņiem pievienojās. Arī Rojs bija pārģērbies; savā baltajā žaketē un melnajā kaklasaitē, melnajās biksēs ar tumšsarkano jostu viņš izskatījās skaists un iespaidīgs kā vienmēr. Visi vēl aizvien sēdēja ar dzērienu glāzēm rokās un saraustīti sarunājās, kamēr tropu nokrēsla pārvilka pāri jūrai ēnainu aizkaru. Beidzot no dienvidiem attraucās tumšs mākoņu valnis un izdzēsa pēdējos gaismas atspulgus; Džībe paziņoja, ka pusdienas ir galdā.

Šobrīd, Nanija domāja, sēdēdama pretī Rojam garā galda galā ar tievo sveču liesmu radīto graciozo šķēršļu sienu starp viņiem, šobrīd Džimam vajadzētu būt Sjenfuegosā; šbb'fid viņš droši vien jau sēdēja lidmašīnā, kas devās uz Ņujorku. Tas likās neticami — kā tik īsā laikā varēja notikt tik daudz pārmaiņu! Sī doma izraisīja savādu sajūtu, kas piešķīra nereālu nokrāsu visam ap Naniju, it kā sveces, galds, sejas ap to (izņemot Džimu lidmašīnā, kas cauri nakts debesīm nemitīgi tuvojās savām mājām) būtu sapnis, fantāzija. Un patiešām — līdz ar pieaugošo vēju, kas purināja palmas blakus mājai, rībināja slēģus, ņirbināja sveču liesmas, pastiprinājās sajūta, it kā viņa dzīvotu sapnī.

Cik vēl daudz reižu Nanija sēdēs pie šī galda — tāpat pa sapņiem —, kur viņa bija gatavojusies pusdienot kopā ar Roju, vienmēr un mūžīgi.

Taču sapnī neviens viņai nevarēja atņemt 1200 dolāru. Nanijai vajadzēs izstāstīt par to Rojam. Viņa paskatījās uz Džībi un nodomāja: varbūt viņš? Bet varbūt kāda no abām mazajām spurdzošajām kalponēm baltajās blūzēs un ar krellēm ap kaklu? Varbūt vecā, melnīgsnējā pavāre ar savu reimatismu un cienīgo izturēšanos; varbūt Arčijs — četrpadsmitgadīgais virtuves zēns ar eņģeļa seju —, kas, tīrīdams kurpes vai dārzeņus, trallināja senas, pilnīgi nesaprotamas un neaprakstāmas Karību tautas dziesmas; Nanija sarāvās no domas, ka viņi visi neizbēgami tiks izvaicāti.

Aurēlija nepusdienoja kopā ar visiem — Džībe paziņoja, ka viņai sāpot galva.

— Tuvojas vētra,— teica Rojs.— Barometrs ir nokrities. Aurēlijai pirms negaisa ir neiralģija.

Lidija sēdēja blakus Rojam, viņas šauro seju ar pilnīgo, diezgan plato muti, augstos, glītos vaigu kaulus ieskāva vara krāsas mati; viņa aizrautīgi smējās un runāja galvenokārt ar Roju. Zaļās acis mirdzēja sveču gaismā; Lidija lēnām beidza dzert otro glāzi ar dzintara krāsas dzērienu.

Diks tikpat labi varēja šeit nebūt; viņš nekustīgi vērās mežģīņu galdautā, neko neēda, nerunāja un grozīja tukšo glāzi tievajos garajos pirkstos. Džībe — tīrs un možs, baltā buru audekla uzvalkā, ko viņš bija uzvilcis pēc Roja pieprasījuma, un jocīgās salmu tupelēs, uz ko pastāvēja pats Džībe,— neuzkrītoši slīdēja šurpu turpu no sveču gaismas ēnā, ko tā meta. Rojs nez kādēļ atcerējās uz salas pavadītos gadus, cilvēkus, ko viņi abi ar Lidiju pazina, dažādus nostāstus, tenkas, smieklīgus atgadījumus, nesaskaņas un vecus jokus.

Lidija viņam piebalsoja, atgādinādama te vienu, te otru notikumu; viņas acis dzirkstīja, smejoties un daloties atmiņās ar Roju. Vienā brīdī Lidija pievērsās Nanijai:— Atvaino mūs, Nanij,— viņa smaidīdama teica, un spožo acu skatiens mirkli pakavējās pie Nanijas sejas, pirms viņa atkal pievērsās Rojam.

Tā nu Nanija jutās pamesta uz klusas vientulības saliņas. Sī nošķirtība bija tik pilnīga, ka vienu brīdi viņai likās — notiekošajam vairs“ nav nekāda sakara ar viņu. Šķita, it kā atzveltnes krēsls pretī Rojam būtu tukšs, it kā Nanija jau būtu atstājusi šo vietu, kur bija nolēmusi pavadīt visu dzīvi. Ko gan Rojs teiks? Ko viņš darīs? Nanija sajuta vaigos sārtumu; kad

Rojs beidzot piezvanīja, lai atnes kafiju, viņu pārņēma vienlaikus gan atvieglojums, gan nemiers.

Pa to laiku vējš bija pieņēmies spēkā un ar aizvien lielāku troksni rībināja logu rūtis. Sveču liesmas šaudījās un dzisa nost. Ienāca Džībe ar sudraba paplāti, visi piecēlās no galda un sekoja viņam uz plašo, ērto verandu, kur sveces aizsargāja orkānu stikls.

Nanija, Roja smaida un galvas mājiena uzmundrināta, salēja kafiju. Viņas rokas trīcēja virs skaistajām trauslajām tasītēm. Nanija saprata, ko nozīmēja šis smaids un neizteiktais lūgums — tika uzsvērta viņas nozīme šajā mājā: drīzumā viņa kļūs sieva un namamāte. Nanija nodomāja — Rojs vēl aizvien ir norūpējies par Džimu, tāpēc ir iestājies drūms, nospiedošs klusums; arī Lidijas anekdošu krājums bija izsmelts, un viņa sēdēja domīgi un klusi, skatīdamās laukā, nakts tumsā aiz margām, kur atradās jūra — melna, neredzama, tomēr trokšņaina un draudoša, it kā atgādinot viņiem par savu spēku un varu. Negaidīti ieradās Hermione Šova. Viņi dzirdēja gliemežvāku šņirkstoņu uz ceļa; Rojs piecēlās un devās viņai pretī.

Šoreiz Hermione bija atbraukusi pēc Dika. Viņa atteicās no kafijas; dūmojošā, šaudīgā sveču gaisma it kā mīkstināja viņas vaibstu asumu, atjaunodama daļu no bijušā skaistuma. Hermione bija smaidoša, nosvērta un pašpārliecināta, it kā neņemdama nevienam ļaunā savu pēcpusdienas neveiksmi. Taču Nanijas sākotnējais iespaids izrādījās maldīgs. Hermio-nes pelēkās acis atstaroja sveču gaismu kā divi tērauda gabaliņi. Viņa bija pamanījusi Diku, arī viņa mašīnu uz ceļa. Nepievēršot viņam nekādu uzmanību, Hermione pievērsās Rojam, tumšsarkanās lūpas kā vienmēr rotāja smaids:— Es jau domāju, ka Diks būs šeit. Els aizvedīšu viņu uz mājām tavā vietā.— Nanija ar šausmām nosprieda — viņa ir tik apmierināta! Diks bija kritiskā stāvoklī — un Hermione to bija vēlējusies, bija cerējusi, ka vajadzēs braukt viņam pakaļ, lai varētu kārtējo reizi parādīt savu nelokāmo spēku un izturību — to, kā Dikam trūka.

Diks noliecās uz priekšu, tverdams krēsla roku balstu un skatīdamies Hermionē. Rojs ierunājās:*— Vai tu neapsēstos, Hermij? Priecājos tevi atkal redzēt . . .

Viņas savaldība bija kā spilgts un žilbinošs stikla vairogs. Hermione nesteidzīgi uzlūkoja Roju, tad smaidot noprasīja:

— Tu tiešām priecājies, Roj? Es nu gan tavā vietā to nedarītu, vismaz šajā gadījumā nē.

Rojs pietvīka un gribēja kaut ko atbildēt, bet Diks viņu apsteidza. Nekustīgi atgāzies krēslā, ar spožu spīdumu acīs Diks noteica:— Rojs to neizdarīja. Tā nav viņa vaina!

Tad Hermione atļāvās pievērst uzmanību Dīka klātbūtnei. Viņas šaurās uzacis pacēlās.— Vai tu gribi teikt, ka esmu vainīga pie . . .— viņas žests pauda riebumu,— nevis tu pats? Nudien, Dik, tu taču esi pieaudzis cilvēks! Tava dzīve jādzīvo tev pašam . . .

— Nē,— teica Diks.— Tā tas nav. Nav bijis kopš tā laika, kad man gadījās tā nelaime iemīlēties.

Rojs kaut ko nesaprotamu nomurmināja un paskatījās uz Diku, kas turpināja:— Nemēģini mani apstādināt, Roj. Es jau sen to visu gribēju pateikt.

— Ja viņam tik ļoti vajag, lai jau runā,— sacīja Hermione.— Lūdzu turpini, Dik.

— Bet sieviete, kuru es mīlēju,— atsāka Diks,— nespēja nevienu mīlēt. Viņai nebija sirds. Tikai uzpūtība, iedomība un alkatība.

Hermione sāka smaidīt vēl platāk, un Diks piemetināja, stipri saliecies uz priekšu, neatlaidīgi vērdamies Hermionē:

— Es jau sen esmu pārstājis tevi mīlēt, Hermione.

Viņa atbildēja:— Toties tu neesi pārstājis mani ienīst.

No Roja puses atskanēja neskaidrs izsauciens. Lidija strauji sakustējās. Diks pēkšņi paslēpa rokās savu nelielo, ļoti nogurušo seju. Hermione teica ar aukstu nicinājumu balsī:

— Tu esi dzērājs, Dik, un slaists. Jau pārāk ilgi esmu piedevusi tavas kļūdas un neveiksmes Midlroudā. Man beidzot ir apnicis. Meklē sev darbu kaut kur citur, ja tev tas izdosies. Tu esi atlaists no Midlroudas.— Viņa paskatījās uz Roju un Lidiju.

— Vai jūs parūpēsieties par viņu?— Hermione laipni apvaicājās, vēl aizvien droša un pašpārliecināta, un tikpat augstprātīga.

Negaidīti ierunājās Lidija:— Tevī patiešām mīt velns, Hermione! Džims aizbrauca projām tevis dēļ, un nu tu esi gatava iedurt savu dunci . . .— Stikla vairogs nodrebēja tā, it kā to kāds būtu sakustinājis. Hermione ledainā balsī pārtrauca Lidiju.— Esmu gatava iedurt savu dunci ikvienā — to tu gribēji teikt? Cik muļķīgi no tevis! Cik muļķīgi, ka tu vispār šovakar esi šeit. Kas tevi aicināja? Aurēlija?— Hermione sāka skaļi smieties un, vēl aizvien šīs dīvainās jautrības pārņemta, pagriezās pret Roju:— Nu tad tu pieskatīsi Diku, Roj? Uz tevi var paļauties. Noblesse oblige: tu esi vecās skolas džentlmenis. Tavs vārds ir tikpat drošs kā parādzīme. Apsoli, ka parūpēsies par Diku, un es jutīšos mierīgi.

Roja seja no dusmām piesarka vēl vairāk.— Protams, es par viņu parūpēšos, ja tas būs nepieciešams, tomēr es tā nedomāju. Ar Diku viss ir kārtībā . . .

— Jā, pilnīgā kārtībā.— Hermione smaidīja, viņas noteiktība un savaldība atgriezās.— Es tikai uztraucos — varbūt viņš vēlas braukt mājās. Izrādās, esmu kļūdījusies.

Diks sēdēja nekustēdamies. Visi bija kā sastinguši. Hermione laipni atvadījās:—Ar labu nakti. Pasakiet Aurēlijai, ka es atvainojos, bet nevarēju viņu vairs ilgāk gaidīt.— Viņa gāja projām pāri verandai, slaidais, elegantais stāvs kustējās nesteidzīgi, lēnajā gaitā jautās triumfs.

Tikpat mierīgi un nosvērti Hermione iedarbināja mašīnu. Visi dzirdēja, kā tā klusi un ātri pabrauc atpakaļ un pagriežas un uz ceļa nočirkst gliemežvāki. Neviens nerunāja, kamēr motora skaņas nebija izgaisušas tālumā. Beidzot Rojs pārtrauca klusumu.— Te nu bija!— un smagi ieslīga krēslā.— Na-nij, vai tu neielietu man vēl kafiju?

— Tev jāaizved mani mājās,— Lidija nolika savu tasīti.

— Tev taču nav grūti, Roj, dārgais. Tūlīt sāksies negaiss.

Viņa piecēlās, slaida un glīta savā zaļajā kleitā, mati ēnā

šķita tumši sarkani. Arī Rojs piecēlās.— Tev taisnība, Lidij. Lai paliek kafija, Nanij. Labāk aizvedīšu Lidiju mājās, pirms nav sācis līt. Mana mašīna ir tepat pie kāpnēm.

Lidija pasniedza Nanijai savu slaido, spēcīgo roku.

— Paldies, dārgā. Atbrauc pie manis, kad beigsies medusmēnesis. Man ir ļoti skaists dārzs. Tev vajadzētu iemīlēt dārzkopību. Uz salas ir tik maz, ko tev piedāvāt — dārzi, bridžs, dažreiz teniss — nav ne naktsklubu, ne teātru, nekā izklaidējoša. Labi, tiksimies trešdien kāzās. Aizsūtīšu arī ziedus uz baznīcu. Vai man tev novēlēt laimi? Vai varbūt tā būs slikta zīme?

— Labāk iesim,— teica Rojs.

— Jā, protams. Ar labu nakti, Nanij. Ar labu nakti, Dik.

Diks ierunājās, vēl joprojām turēdams rokas uz sejas:— Viņai tomēr taisnība. Viņai vienmēr taisnība. Vēl aizvien esmu ar viņu saistīts. Kamēr vien es viņu ienīdīšu, es būšu viņai kā piesiets . . .

Lidija noteica īsi, bet draudzīgi:— Labāk iedzer, Dik. Tad ej mājās . . .

Diks uztrausās kājās. Lai dotu viņam iespēju savākties, Nanija pavadīja Roju un Lidiju līdz kāpnēm un noskatījās, kā viņi aizbrauc. Rojs — garš, baltā tērpā, un Lidija plīvojošajos zajajos svārkos. Roja mašīna ierūcās, un Nanija atgriezās apgaismotajā verandā. Diks bija iegājis iekšā mājā.

Nabaga Diks, Nanija nodomāja. Gan jau pēc strīda ar Hermioni viņš nomierināsies. Ja var ticēt salas tenkām, tad tā vienmēr notika. Tomēr šī ķilda neaizmirsta gruzdēs, gatava uzliesmot no jauna. Cik Džims bija pareizi darījis, aizbraukdams!

Kur viņš pašlaik varētu būt? Džims, kas viņai bija teicis: «Es tevi mīlēšu vienmēr.»

Nanija uzlika plaukstas sakarsušajiem vaigiem. Rojs drīz būs atpakaļ. Ko lai viņa saka? Kā lai viņa to pasaka?

Laukā aiz verandas apgaismotajiem logiem bija tumša nakts. Stīvie spāņu bajoneti, bambusi un palmas šalca un locijās vējā. Pēc īsa brīža atskanēja Džībes soļi — viņš bija atnācis pēc paplātes. Mazliet vēlāk noklaudzēja durvis, un Nanija noprata, ka Džībe devies aizvērt slēģus pirms negaisa.

Vēl pēc laiciņa verandā atgriezās Diks. Nanija pacēla acis, mazliet izbiedēta par tik pēkšņu parādīšanos. Diks teica: — Nanij, es braucu mājās.

— Dik, pagaidi taču Roju.

— Braucu tagad mājās . . . Labunakti, Nanij.— Viņš vārgi pasmaidīja un viegliem soļiem devās laukā no verandas, tad pagriezās uz to pusi, kur vajadzētu būt ceļam un viņa mazajai, nobružātajai mašīnai. Kāpņu galā viņš sagrīļojās, pieķērās pie margām un palika karājoties uz tām kā gaļas gabals.

Galu galā Nanijai viņš bija jāaizved mājās, nebija citas izejas. Diks neparko negribēja gaidīt Roja atgriešanos. Viņš piecēlās, tad ievēlās mašīnā un pat iedarbināja to. Nanijai nācās pierunāt Diku pārsēsties tālāk un atbrīvot viņai vietu pie stūres. Kad viņi izbrauca aiz vārtiem, Diks saguma, uzlicis galvu uz ceļiem un aizvēris acis.

Nanija nogriezās uz gliemežvākiem klātā baltā ceļa. Cerams, ka vēlāk Diks būs visu aizmirsis. Vēl viņa saviebdamās nodomāja, ka Hermionei tomēr taisnība.

Līdz negaisam vairs nebija ilgi jāgaida — vēja dārdoņa apslāpēja trokšņainā, gārdzošā motora rūkoņu. Ceļš bija līkumains, un divas verstis līdz Midlroudai likās ļoti garas.

Nanija jau nolēma, ka ir pabraukusi garām pagriezienam, kad piepeši ieraudzīja baltos akmens pīlārus, kas neskaidri iezīmējās starmešu gaismā, un uzmanīgi iegrieza mašīnu piebraucamajā ceļā. Tā abās pusēs auga piparkoki, vājajā apgaismojumā bija samanāmi cieti melni ķekari; vēl viens pagrieziens, un Nanija piebrauca pie stūrainās, glītās akmens mājas ar graciozajām proporcijām, izliektajām dubultkāpnēm, senajām, izsmalcinātajām logu un lieveņa restēm. Pāris apgaismotu logu un veranda veidoja spožu laukumu nakts tumsā. Nanija apturēja mašīnu pie kāpnēm un izslēdza motoru. Diks sēdēja nekustēdamies. Vajadzēs pasaukt Hermioni, kas noteikti būs ļoti apmierināta un triumfējoša.

Tikai pirms dažām stundām lejup pa šīm kāpnēm bija nācis Džims, nesdams somas un mēteli, glābdamies no Hermiones.

Nanija izkāpa no mašīnas un devās augšup pa tuvākajām kāpnēm. Viņa jau gandrīz bija sasniegusi kāpņu laukumiņu, kad ieraudzīja uz tā sakņupušu guļam kādu cilvēku zaļi baltā apģērbā. Tas izskatījās pēc zīda mājas tērpa — garš un ar spilgtu zīmējumu. Tur gulēja sieviete. Tā bija Hermione Šova — seja bija pavērsta pret gaismu, visapkārt galvai melns, slapjš plankums, kas izskatījās pēc krāsas.

Tā bija Hermione, un viņa bija mirusi. Neviens nevarētu izskatīties šādi un vēl aizvien būt dzīvs.

Katra sīkākā detaļa bija saredzama apbrīnojami skaidri: katra tērpa ieloce, atpakaļ atmestā roka, baismīgā, stīvā, nedabiski saliektā kāja zaļā sandalē. Asinis bija tecējušas no krūtīm, tuvu kaklam.

Noticis nelaimes gadījums, Nanija nodomāja. Varbūt Hermione izdarījusi pašnāvību. Nē, nē — viņa ir nogalināta!

Bet tā taču ir slepkavība!

No kaut kurienes, no nebūtības dziļumiem pār Naniju pēkšņi nāca neskaidrs pateicības vilnis.

Džims bija aizbraucis. Viņš bija sastrīdējies ar Hermioni, bet tagad taču viņš bija prom. Droši vien jau Ņujorkā. Džims ir drošībā. Lai kas arī notiktu, lai ko arī nozīmētu šīs drausmas — Džims ir drošībā. Neviens nevarēs teikt, ka viņš ir nogalinājis Hermioni.

Slepkavība!

Mežonīga vēja brāzma lieca pie zemes banankokus un palmas, šalkdama un šņākdama nakts tumsā viņpus gaišā laukuma. Mājas iekšpusē nebija manāma nekāda kustiba. Toties ārpusē — kokos, krūmājos, brāzmainajā, trakojošajā naktī tā bija tik spēcīga, ka Nanija pieķērās pie margām, it kā viņa varētu tikt ierauta šajā neredzamajā virpuļojošajā atvarā. Tieši tad viņa sajuta, ka tuvumā vēl kāds ir. Durvis, kas atradās tieši pretī kāpnēm atvērās, un pa tām iznāca Dzims.

Iznāca un, ieraudzījis Naniju, apstājās; abi skatījās viens uz otru pāri pakritušajam ķermenim zaļi baltajā zīda tērpā, kas vairs nebija sieviete, nebija vairs nekas.

Vēja brāzma sadrebināja nakti un iekustināja ēnas.

6

— D2IM! Džim!— Nanijas lūpas kustējās, bet vējš aiznesa vārdus projām, un tie pazuda ēnainajā tumsā.

Džims kaut ko nomurmināja un skriešus devās pie Nanijas, šķērsodams plašo apgaismoto verandu, garām Hermionei, lejup pa kāpnēm. Apskāvis Naniju, viņš to cieši turēja, stāvēdams dārdošās un grūstošās pasaules pašā vidū. Viņa bālā seja piekļāvās Nanijas vaigam, acis bija nakts melnumā. — Nanij, ko tu šeit dari? Viņiem nevajadzēja ļaut tev uz šejieni nākt.

Nanija atbalstījās uz Džima pleca, iespieda tajā seju, it kā atradusi siltu un drošu paspārni . . .

— Vai tu atbrauci kopā ar Roju?

Viņa pakratīja galvu, tad juta, ka Džims pagriežas un paskatās uz mašīnu. Nanija pat nepakustējās, viņa negribēja atstāt šo patvērumu, kuram visapkārt mežonīgi plīvoja ēnas un uzglūnēja briesmas.

— Vai mašīnā ir Rojs?

— Nē . . . nē . . .

— Kas tad tur ir?

— Diks. Ak, Džim, vai viņa ir mirusi?

Džima rokas apskāva viņu vēl ciešāk.— Iesim iekšā mājā.— Viņš veda Naniju augšā pa kāpnēm, turēdams tā, lai viņa neredzētu Hermioni. Viņi iegāja pa apgaismotajām durvīm plašajā hallē. Arī tur bija iedegtas sveces. Smaržoja pēc kaltētām rožu ziedlapiņām un putekļiem, pa visu halles grīdu bija izklāts vecs sarkans turku paklājs. Nanijas sajukušie mati aizsedza seju, viņa atglauda tos atpakaļ, skatīdamās uz Dzimu un domādama — viņam taču nav šeit jābūt!

Džims atkal pavaicāja:— Kur ir Rojs? Es viņam zvanīju. Vai viņš neatbrauca kopā ar tevi?

— Diks. Mašīnā ir Diks.

— Diks! Kāpēc tad viņš nenāk iekšā?

— Nē, nē. Viņš ir . . . es atvedu viņu mājās.

Beidzot Džims saprata.— Ak tā. Skaidrs. Tad viņš nav nekāds palīgs.

Kādu brīdi Džims apmulsis skatījās uz Naniju. Viņa tumšie mati bija vēja sajaukti, seja nogurusi un bāla.

Piepeši patiesība par Hermiones nāvi sāka iegūt apveidu, tā vairs neatgādināja ļaunu murgu. Sieviete — saļimusi, nedzīva būtne tur, laukā, tumšajā naktī!

— Džim, vai viņa tiešām ir mirusi?

— Jā. Viņas labā vairs neko nevar darīt. Es apskatījos . . .

— Džim,— Nanija ar abām rokām saķēra viņa plecus.

— Pasaki man,— vai viņa ir nogalināta?

Džims pacēla rokas, cieši apņemdams Nanijas plaukstas.

— Jā, viņa ir noslepkavota. Viņa ir nošauta.

Nanija nedrīkstēja kliegt — tā kā šī negaisa nakts, kā vējš, kā šalcošās un lūstošās palmas. Viņa dzirdēja, cik spalgi un izbiedēti skan viņas balss:— Kas viņu nonāvēja?

Džims ciešāk saspieda Nanijas rokas.— Uzklausi mani, mīļā. Mēs neko tagad nevaram darīt, tikai gaidīt. Tici man, viss jau ir beidzies. Liekas, ka viņa nav jutusi sāpes. Diez vai viņa saprata . . .

— Kas to izdarīja?

— Es nezinu. Viņš ir nozudis. Viņš . . .

— Džim, visi teiks, ka to izdarīji tu!

— Nerunā tā, Nanij. Nanij, mīļā, ne . . .

— Ak, Džim, kāpēc tu atbrauci atpakaļ?

— Tā vajadzēja. Klausies, Nanij. Es iešu un atvedīšu Diku. Paliec šeit . . . Atstāšu durvis vaļā. Šeit tu esi drošībā. Viņš ir projām. Es viņu dzirdēju krūmājā; man liekas, ka dzirdēju. Taču tagad viņš ir projām . . . Tūlīt atvedīšu Diku.

Nanija negribīgi atlaida rokas, un Džims izskrēja atkal laukā — pāri verandai un lejup pa kāpnēm. Gaisma uz brīdi apspīdēja viņa tumšos matus, un tad Džims nozuda. Nanija varēja redzēt Hermiones sāņus atmesto roku. Sīkā, baltā roka, kurai dzīvē bija tik nežēlīgs tvēriens — tagad tā gulēja ļengana un bezspēcīga.

Nanija steidzīgi novērsa skatienu. Viņa sāka pētīt sarkano turku paklāju, plašo halli visā mājas garumā, ar niedru krēsliem un izbalējušiem spilveniem, ar savīto bambusu aizsegu Hermiones istabas durvju priekšā pašā halles galā. Tas bija mājas pirmais stāvs, bet, tāpat kā pārējām tropu mājām, atradās deviņas vai desmit pēdas virs zemes, ar noliktavas telpu apakšā.

Nanija atcerējās kādas pusdienas, uz kurām bija atnākusi kopā ar Roju un Aurēliju, sēdējusi šajā pašā krēslā pie galda un dzērusi kafiju, tērzēdama ar Džimu — patīkama, bezpersoniska saruna par tenisu, abi droši vien jau toreiz saprata, ka viņiem ir patīkami runāties vienam ar otru. Hermione ar kafijas paplāti priekšā bija sēdējusi pie šī apaļā galda ar zaļajiem volāniem. Un nu Hermione ir mirusi — vairs tikai sakņupis, biedējošs ķermenis zīda tērpā. Hermione, kas vēl tik nesen — tik ļoti nesen, Nanija pārsteigta iedomājās, pat stunda nebija pagājusi — soļoja pa Bīdongeitas verandu, tik triumfējoša un pašpārliecināta. Hermione ir mirusi. Viņas smaidošās, tumšsarkanās lūpas aizvērušās uz mūžiem; viņas sīkajā, bālajā rokā vairs nekad nestrāvos spēks.

Nogalināta. Nošauta, kā teica Džims. Kas viņu nošāva?

Džims nāca atpakaļ, viņa enerģiskie un steidzīgie soļi atskanēja no verandas puses, noplīvoja mētelis, durvis ar moskītu tīklu aiz viņa aizsitās.— Es nevarēju dabūt Diku pie saprašanas. Atstāju viņu turpat.— Džims atglauda matus, dziļi ievilka elpu un paskatījās visapkārt.— Nu labi, tagad mums ir jāpagaida. Rojam drīz jābut šeit. Ari Siberijam Dženkinsam. Es piezvanīju arī viņam. Gan jau viņš pateiks, ko darīt — miertiesnesim vajadzētu to zināt.

— Roja nemaz nav mājās. Viņš ir pie Lidijas, jo pēc pusdienām aizveda viņu uz mājām.

— Pie telefona bija Džībe. Viņš pat nezināja, ka Roja nav, un apsolīja viņam pateikt.— Džims atkal aplika Nanijai roku, aizveda viņu līdz garam pītam krēslam un apsēdināja, pats apsēdās galā un pasniedzās pēc cigaretēm, kas atradās uz viena no galdiem.

Džimam pašlaik vajadzēja būt Ņujorkā.

— Džim, kāpēc tu atgriezies? Kas notika? Kad tu viņu atradi?

Pasniedzis Nanijai cigareti, tad aizdegtu sērkociņu, viņš vispirms atbildēja uz pēdējo jautājumu:— Es atrados Dika būdā, kad atskanēja šāviens. Es pieskrēju pie mājas. Ienācu pa sānu durvīm; te dega gaisma. Izskrēju uz lieveņa — arī tas bija apgaismots, un tur gulēja Hermione. Man likās, ka krūmājā kāds ir. Es, protams, iekliedzos. Es . . . es patiešām neatceros, ko es darīju. Ja tur arī kāds bija, tad viņam izdevās aizmukt. Es sapratu, ka Hermione ir nošauta. Es nevienu neredzēju un arī nedzirdēju. Neesmu pat pārliecināts, ka tur kāds bija — iespējams, tas bija tikai vējš un koku šalkoņa.

— Tad kā ... ?

— Es sapratu, ka tā ir slepkavība. Dzirdēju šāviena troksni, un Hermione jau nu pati nenošāvās. Mēģināju atrast pistoli, bet tās nekur nebija. Ieskrēju iekšā un piezvanīju Rojam un Sīberijam. Tad izdzirdēju braucam tavu mašīnu. Viss ir noticis tieši pirms tavas ierašanās, Nanij. Viņa . . .

Pēkšņi Dzims nolieca galvu un paslēpa seju rokās.— Šodien es domāju, ka ienīstu Hermioni. Man likās, ka varētu viņu nogalināt. Bet es nedomāju, ka viņai būs jānomirst šādā nāvē!

— Džim, kas viņu ir nošāvis?

Nepaceldams galvu, viņš to pakratīja.— Es nezinu. Droši vien kāds izsauca viņu ārā, aizvilināja līdz durvīm, un ... un nošāva. Un aizbēga.— Dzims pacēla galvu.— Labi, iešu paskatīties . . .

Kad Džims piecēlās, Nanija saķēra viņu aiz rokas.— Tu nevienu tur neatradīsi. Šādā naktī . . . Viens pats. Ir tūkstošiem vietu, kur paslēpties — krūmi, palmu zari, purvs!

Džims brīdi pastāvēja, kaut ko pārdomādams; apkārt mājai kā milzīgs tumšs atvars trakoja un virpuļoja vētra. — Nav nozīmes saukt kalpotāju zēnus,— Džims beidzot noteica.— Ar vienu no viņiem šo pēcpusdien notika kaut kāds nelaimes gadījums. Viņš guļ slims; otrs sēž viņam klāt tajā viņu būdā. Redzēju viņus pa ceļam uz Dika mājiņu. Viens no viņiem — pavārs Džonijs — būtu atnācis, ja būtu dzirdējis šāvienu. Bet viņam tā kā tā būtu bailes, tāpēc no viņa tikpat nebūtu nekādas jēgas.— Džims pagriezās un paskatījās laukā, pāri spožajai, apgaismotajai verandai.— Lai arī kas ir nošāvis Hermioni, viņam bijušas lieliskas iespējas nozust. Kaut nu Rojs ātrāk atbrauktu. Mums laikam vajadzēs visu organizēt. Meklēšanu . . .— Džima lūpas sakniebās.— Tā būs vajāšana pa visu salu.

— Kāpēc tu atgriezies? Es domāju, ka tu esi tālu prom. Els redzēju Hermioni. Nodomāju, ka vismaz tu esi drošībā!

Džims atklātu skatienu lūkojās Nanijā.— Man bija jābrauc atpakaļ. Man vajadzēja satikt Roju un parunāt ar viņu. Nevarēju pieļaut, ka to darītu tu. Tāpēc arī atbraucu.

Šķita, ka viņiem priekšā atveras draudoši bezdibeņi un bīstamas takas.— Ja nu viņi nekad neatradīs, kas ir nogalinājis Hermioni? Ja nu . . .

— Saprotu, ko tu gribi teikt, Nanij. Jā, es ienīdu viņu. Jutu. ka varētu viņu nonāvēt. Tā es teicu. Un — es aizbraucu, bet pēc tam atgriezos. Tomēr es neesmu viņu nogalinājis!

— Džim, ko tu tagad darīsi? Ko . . . ?

— Izstāstīšu visu patiesību. Ko gan citu lai dara?

Kādi ir iemesli? Kādi ir tā saucamie netiešie pierādījumi?

Kā Hermione tika noslepkavota?

— Bet Džim! Viņa taču tika nošauta! Un tev ir pistole!

Viņš pakratīja galvu, atturīgi uzlūkodams Naniju.— Mīļā,

es neesmu šāvis uz viņu. Jā, man joprojām vēl ir mana pistole. Tā ir tur, uz galda.

— Tur!— Nanija sarāvusies pagriezās un paskatījās. Uz galda starp izmētātām grāmatām, pelnu traukiem, vāzēm, žurnāliem gulēja pistole. Nanija pielēca kājās, bet Džims saķēra viņas roku.

— Uz kurieni tu iesi?

— Sī pistole! Tev jātiek no tās vaļā! Ātrāk, kamēr viņi nav atnākuši.

— Nanij, Nanij,— Džims iesaucās, apskāva viņu un ar vieglu smaidu pašūpoja galvu.— Mīļā, šī nav tā pistole, ar kuru tika nošauta Hermione. To viņi varēs pārbaudīt. Ir taču iespējams identificēt lodes. Tā, ar kuru tika šauts uz Hermioni, nav no manas pistoles. Es viņiem to parādīšu, un tas palīdzēs mani attaisnot. Ja tas vispār ir nepieciešams.

Kādu bridi Nanija skatījās uz Džimu, tad atslīga atpakaļ krēslā.— Esmu tik pārbijusies. Pati nezinu, ko daru.

Džims atkal apsēdās uz krēsla maliņas blakus Nanijai, un, noliecies uz priekšu, saņēma viņas rokas un skatījās acis.— Klausies, Nanij. Es sastrīdējos ar Hermioni un neesmu ari mainījis savas domas. Bez tam, tā kā viņa ir mirusi, es kļūšu ... ne tik bagāts kā tu, taču man būs daudz vairāk naudas nekā jebkad agrāk. Pats svarīgākais ir tas, ka nu man piederēs Midlrouda.

— Tu taču nebūtu viņu nogalinājis naudas dēļ. Tu neesi to darījis!

— Tomēr man piederēs nauda un Midlrouda. Neviens cits negūst nekādu labumu no viņas nāves. Cilvēks var izdarīt slepkavību ari citu iemeslu dēļ. Tagad saprotu, kāpēc man būs nepieciešams attaisnoties.

Pa ceļu ātri tuvojās mašīna, ar troksni piebraukusi, tā apstājās pie ārdurvīm, apgaismotajā laukumā pie izliektajām kāpnēm. Džims pielēca kājās.

— Tas ir Rojs,— viņš iesaucās un skrēja uz durvīm, tās aizcirtās viņam aiz muguras; viņš metās pāri verandai un lejup pa kāpnēm. Šoreiz vairs Nanija neskatīsies uz Hermiones pusi: viņa negribēja redzēt šo mazo, bezspēcīgo roku. Viņa būs mierīga, pārvarēs drebuļus un šausmas. Džimam bija taisnība — jāstāsta patiesība . . .

Bet tad Nanijas galvā sāka drūzmēties visi jautājumi, Kurus viņa nebija paspējusi uzdot Džimam; viņš bija teicis, ka atgriezies tāpēc, lai satiktu Roju un būtu kopā ar Naniju. Kāpēc viņš tik pēkšņi bija mainījis savas domas? Kad . . . ? Nu, bet galu galā tam nav nozīmes. Kā Džims bija nokļuvis atpakaļ uz Bīdona salas?

Nanija nebija paspējusi pateikt par Roju — pateikt, ka Rojs vēl nezina, ka kāzas nenotiks. Viņiem nebija iznācis laika par to parunāt; Hermiones negaidītā nāve, paralizējošais slepkavības fakts visu pārējo bija padarījis par otršķirīgu: vispirms vajadzēja domāt par to, rēķināties ar to. Skatīdamās apkārt uz Hermiones istabu — paklāju, pa kuru Hermiones slaidās kājas tik bieži bija staigājušas, grāmatām, krēsliem, spilveniem, kurus viņa ar gaumi bija izvēlējusies —, Nanija atskārta, ka nespēj aptvert visu notikušo. Likās neiedomājami pieņemt šo slepkavību kā faktu, tas šķita kaut kas neiespējams, vismaz attiecībā uz cilvēkiem, ko viņa pazina. Pieļaut šo domu — tas bija tā, it kā viņai būtu jāatver smagi vārti un jāieiet nepazīstamā, tumšā un briesmu pilnā mežā.

Visi teiks, ka to izdarījis Džims! Visi iespējamie slepkavības motīvi, ko viņi atklās, norādīs uz Džimu: viņš ienīda Hermioni un tā ari bija pateicis. Viņš bija draudējis nogalināt Hermioni. Vēl viens slepkavības iemesls bija mantotā nauda un Midlrouda, kas Džimam tik ļoti patika.

Ja Nanija nebūtu braukusi Džimam līdzi uz Elbovu, ja viņa nebūtu to mīlējusi, viņš tagad būtu drošībā, lidmašīnā, tūkstošiem jūdžu attālumā. Tad viņam būtu alibi.

Tas bija ļoti svarīgi. Pirmais, ko cilvēki darīja, kad notika slepkavība — nodrošinājās ar alibi. Bet Džims bija viens pats atgriezies Midlroudā, atradis Hermioni mirušu. Viņam bija pistole — tās dēļ Nanija gandrīz bija sākusi šaubīties par Džima nevainību.

Nanija sažņaudza pirkstus, un safirs, ko bija dāvinājis Rojs, atstaroja gaismu un iemirdzējās.

No verandas puses atskanēja balsis, Nanija paskatījās un saprata, ka tas nav Rojs, kurš tikko atbraucis, bet Siberijs Dženkinss. Viņš stāvēja, drūmi skatīdamies lejup uz Her-mioni,— plikpaurains, dzeltenīgu ādas krāsu, no lietusmēteļa rēgojās laukā izdēdējis kakls. Nanija redzēja, kā viņš pieliecās; varēja saskatīt viņa vājo, kuprī saliekto muguru. Džims kaut ko skaidroja. Nanija redzēja, kā kustējās viņa lūpas, taču vēja brāzmas bija tik spēcīgas, palmas apkārt mājai šalca un krakšķēja ar tādu troksni, ka viņa nevarēja sadzirdēt ne Dzima vārdus, ne Sīberija piebildes un jautājumus. Arī Džims noliecās blakus Siberijam. Tad Nanija redzēja Džimu strauji iztaisnojamies; sarunājoties ar Sīberiju, Džima seju apspidēja gaisma. Vējš aiznesa projām viņu balsu skaņas, piedevām sāka līt.

Bambusa aizsegs drebēja un trīcēja, vējš sagriezās virpulī cauri visai mājai, plivinādams Sīberija lietusmēteli, sajaukdams Hermiones tērpa ieloces, sakustinādams turku paklāju. Ātriem karstiem pirkstiem tas pieskārās Nanijas sejai, tad ar blīkšķi atsita pret sienu durvis. Sāka līt ar tādu spēku, it kā vaļā būtu palaists vesels bars tramīgu, mežonīgu zirgu.

Kā pantomīmā Nanija vēroja Džimu un Sīberiju, kas sarunājās, rādīdami uz Hermioni. Fonā pātagoja lietus — sidrabains un mirdzošs gaismas lokā, bet melns un mežonīgs tālāk, tumsā. Džims kratīja galvu, Siberijs piecēlās, žestikulējot cenzdamies kaut ko pierādīt. Tad šī aina izplūda un pārveidojās: Džims kopā ar Sīberiju pacēla Hermioni, neveikli aizstiepa viņu līdz durvīm, lai pēdējo reizi ienestu viņas pašas mājā.

Nanija sēdēja kā sastingusi, viņu pārņēma žēlums, kas mijās ar šausmām. Tad viņa ieraudzīja, kā tie abi ar savu smago nastu nopūlas gar durvīm, cīnīdamies ar spēcīga lietus un vēja uzbrukumu. Nanija piecēlās un steidzās palīgā pieturēt durvis. Viņi paspraucās garām Nanijai, pūlēdamies neizlaist no rokām briesmīgo nastu. Nanija centās neskatīties, taču nepaspēja pietiekami ātri novērst acis. Hermiones garie, saburzītie zīda svārki vilkās pa grīdu; nokrita viena zaļā sandale, un tad, kad Siberijs mēģināja Hermioni satvert ciešāk, arī otra. Abi vīrieši iegāja iekšā. Nanija dzirdēja viņu soļus, bet vēl arvien negribēja skatīties uz to pusi. Nekustīgi stāvēdama,

viņa pētīja šos abus zaļos priekšmetus uz sarkanās grīdsegas: viena tupele nokritusi uz sāniem, it kā būtu kaprīzi nomesta, otra taisni, pareizi — it kā saņēmusi iespēju vēl turpināt dzīvi, gaidoša.

Lietus plīkšķēja pāri verandai. Nanija aizvēra parādes durvis, piespiezdama tās ar plecu — tik specigs bija kļuvis vējš.

Tad viņa pacēla tupeles, jo nespēja mierīgi uz tām noskatīties. Nanija kustējās automātiski, tikko apzinādamās, ko dara, nolika tupeles vienu blakus otrai uz galda un tad — jo tas izskatījās neiederīgi un briesmīgi uz šī galda — paņēma un palika tās zem galda, zem garajām zaļajām zīda mežģīnēm — tā, lai tupeles nebūtu redzamas.

Vīrieši bija aiz bambusa aizsega; ieslēguši gaismu, viņi sarunājās. Un tad Nanija izdzirdēja, kā ārpusē pie mājas pieripo vēl viena mašīna.

Nanija atkal piesteidzās pie durvīm. Tikko viņa tās atbultēja, durvis atsitās pret sienu, vējš un lietus brāzās pāri verandai viņai sejā. Rojs skrēja augšā pa kāpnēm — lietus samērcētu seju, slapjā lietus mētelī. Spilgts, balts zibens uzliesmojums iezīmēja viņa skrejošā auguma kontūras un tumšo ceļu ar biezo lapotni un abām mašīnām uz mirdzošā lietus fona. Pēkšņi Nanija iedomājās par Diku Fenbiju. Vai viņš vēl aizvien bija mašīnā, vai arī negaiss bija viņu uzmodinājis?

Roja skrejošā figūra aizsedza skatu uz ceļu. Ticis pāri slieksnim, Rojs satvēra durvis, ko Nanija turēja, un cieši tās aizvēra, aizsargādamies no lietus un vēja. Negaisa troksnis palika ārpusē; Rojs brīdi pastāvēja, atgūdams elpu, pilošā lietus mētelī, lietus lāsēm plūstot pār seju. Noņēmis slapjās brilles, viņš iesaucās:— Nanij, Dieva dēļ, vai ar tevi viss kārtībā? Kas noticis? Džībe teica, ka viņa ir nogalināta! Tas nevar būt . . .— Tad Rojs izdzirdēja balsis aiz aizsega Hermio-nes guļamistabā un paskatījās uz to pusi. — Tas taču ir Dzims! Džībe teica, ka zvanījis Džims. Man likās, ka viņš aiz izbiļa kaut ko sajaucis. Bet tas patiešām ir Džims!

Nanijai būtu vajadzējis pamāt ar galvu, kaut ko teikt, izrādot apstiprinājumu šim apgalvojumam. Rojs pievērsa viņai neticīgu, gandrīz vai niknu skatienu.— Ja viņa patiešām ir noslepkavota . . . Visi teiks, ka to izdarījis viņš! Kāda velna pēc viņš atgriezās?— kliedza Rojs.

DZIMS atbrauca atpakaļ, Nanija domāja, lai redzētu mani ... un satiktu tevi. Lai pateiktu tev, ka viņš, Džims — tavs draugs, un es — sieviete, kura gandrīz jau ir tava sieva, milam viens otru; Džims ir atgriezies, lai tev to pateiktu.

Taču Nanija nespēja pašlaik būt tik atklāta pret Roju. Tam visam nebija nekāda sakara ar Hermiones nāvi ... ar viņas slepkavību. Atkal tas likās tik šausmīgi grūti aptverams, tomēr tas bija arī kaut kas tik nepārvarami svarīgs, tik neatliekams un baigs, ka visam pārējam, lai arī cik nozīmīgs tas būtu, vajadzēja pagaidīt.

Rojs nemaz nedomāja, ka Nanijai būtu viņam jāatbild. Viņu bija saniknojusi Džima nepārdomātā rīcība, Rojs bija norūpējies par viņa drošību. Rojs, tāpat kā Nanija, tūlīt bija sapratis, kādās briesmās ir Džims. Viņš nokratīja no pleciem slapjo lietusmēteli.

— Nanij, tev nevajadzētu šeit atrasties. Vai tu redzēji Hermioni? Kas vispār ir noticis?

— Es atvedu Diku mājās . . .

Rojs pamāja.— Džībe man jau teica. Kur Hermione bija? Kas viņu atrada? Kas to ir izdarījis? Vai Džims bija šeit, kad tas notika?

Nanija steidzīgi ņēmās viņam visu stāstīt.

— Neviens nezina, kas to ir izdarījis. Viņu atrada Džims. Tad atbraucu es. Hermione gulēja uz kāpnēm. Es piegāju pie mājas, lai viņu pasauktu, lai pateiktu, ka esmu atvedusi Diku. Es nezināju, ko lai dara . . .

— Vai viņa jau bija mirusi?

— Jā . . . Ak, Roj, bija!

Viņš mierinoši aplika Nanijai apkārt roku.— Es gribu aizvest tevi mājās, prom no tā visa. Iešu un parunāšu ar Džimu . . .— Atkal Roja sejā parādījās dusmas un satraukums par Džimu.— Kāpēc viņš atbrauca šurp? Kad viņš atgriezās? — Rojs pēkšņi apklusa, jo Džims un Sīberijs bija ienākuši hallē. Džims iesaucās:— Roj! Paldies Dievam, tu esi šeit.

Sīberijs Dženkinss, kura šaurajā sejā bija lasāms uztraukums, raižu nomākts, teica:— Roj, ir noticis kaut kas briesmīgs. Hermione neapšaubāmi ir noslepkavota. Nošauta . . .

— Kas to izdarīja? Kas vispār ir noticis?

Sīberijs apjucis pakratīja galvu un pagriezās uz Hermiones guļamistabas pusi.— Labāk ej paskaties uz viņu.

— Nanij, pagaidi pāris minūtes — es apskatīšu Hermioni un tad aizvedīšu tevi mājās.— Rojs devās uz guļamistabu, un Nanija lēni piegāja pie pītā krēsla, kurā bija sēdējusi, kad runāja ar Džimu — šīs steidzīgās, nepabeigtās sarunas laikā. Visi trīs vīrieši iegāja atpakaļ Hermiones istabā. Nanija dzirdēja viņu balsis — attālinātas, ar biežiem klusuma brīžiem, it kā viņi visi kaut ko pārdomātu, pārliktu un meklētu kādu atrisinājumu, uzdodot cits citam jautājumus.

Lietus šaustīja salu kā ar pātagu, rībināja pa logiem, sienām un jumtiem, it kā gribētu ielauzties mājā, Hermiones mājā . . . Tagad tā ir Džima māja, viņa plantācija, Midlrouda, ko viņš tik ļoti mīlēja. «Visi teiks, ka to ir izdarījis Džims,» Rojs bija kliedzis. «Kādēļ viņš atgriezās?»

Visi trīs beidzot iznāca no istabas — viņu izskats bija drūms un nospiedošs, it kā tos vienotu smaga nasta, kā tad, kad Džims un Sīberijs nesa iekšā Hermioni.

Siberijs skaidroja Rojam: —. . . Lietus tik un tā būtu aizskalojis projām visus pierādījumus. Doktors Riordans, protams, apskatīs viņu, bet . . .— Viņš paraustīja plecus.— Mēs nevarējām atstāt Hermioni ārā negaisa laikā. Tas nebūtu pieklājīgi. Mēs arī neiznīcinājām nekādus pierādījumus — tur nemaz nebija, ko iznīcināt, cik nu mēs varējām saredzēt; ja arī kādi bija, vētra tos vienalga būtu aizslaucījusi. Mums viņa bija jāaiznes no turienes.

Tātad doktoram Riordanam, nodomāja Nanija, vajadzētu būt salas oficiālajam sanitārajam inspektoram, tāpat kā Sīberijs Dženkinss, vienīgais jurists, bija miertiesnesis. Rojs tuvojās krēslam tā, it kā šajās dažās minūtēs būtu novecojis.

— Jūs nevarējāt viņu atstāt laukā, tas tiesa,— viņš piekrita un nekustīgi raudzījās uz paklāju.— Nabaga Hermione! Viņai bija daudz ienaidnieku. Bija arī daudz trūkumu. Bet tādu nāvi nu gan es nebūtu viņai novēlējis.

— Ko mēs tagad darīsim?— jautāja Džims.

Kādu brīdi Rojs un Sīberijs klusēdami viņā skatījās. Sībe-rija seja pauda dziļu samulsumu, un Nanijai likās, ka tā virmo kā sīkiem vilnīšiem klāts ezers, kas slēpj sevī jautājumu straumes.

Beidzot Rojs izdvesa nopūtu.— Pašnāvība.— Viņš skatījās uz grīdsegu un atkārtoja, šoreiz gan ne tik pārliecināti.

— Pašnāvība . . . vai nelaimes gadījums.

Varēja redzēt, kā Siberijs alkaini pārtvēra šos vārdus un drudžaini tos pārdomāja.

Džims pakratīja galvu. Lēnprātīgā balsī viņš noteica:— Tā ir slepkavība, Roj.

Sīberijs — joprojām ar satrauktu sejas izteiksmi — apsēdās, mazliet paliecās atpakaļ un atspiedās pret krēsla atzveltni, salicis kopā pirkstus, kā to parasti dara tiesneši.— Tā varētu būt gan pašnāvība, gan nelaimes gadījums. Tas ir vairāk iespējams nekā slepkavība. Uz šīs salas tā vēl nekad nav notikusi.

— Tātad šī ir pirmā,— noteica Džims.

Rojs paskatījās uz Džimu, viņa acis uzliesmoja kā zibens šautra.— Džim, paklausies. Slepkavība ir riebīga padarīšana. Tās izmeklēšanā jāiegulda lieli līdzekļi, un neviens nevar būt pārliecināts, ka tie attaisnosies un slepkava tiks atklāts. Var jau būt visādi, taču šajā gadījumā . . .

Likās, ka Džima roka spēcīgāk uzguļas Roja plecam.— Tā ir slepkavība. Es saprotu, ko tu tagad centies panākt. Es apzinos savu bīstamo stāvokli — tāpat kā tu. Tomēr esmu pārliecināts, ka tā nebija pašnāvība vai nelaimes gadījums, jo pistole nekur netika atrasta.

— Mēs to nemaz neesam meklējuši. Tā varētu būt. . .— iesāka Rojs, bet Džims viņu pārtrauca.— Es to meklēju. Tās nekur nebija. Es arī apskatīju ievainojumu. Viņa nav nošāvusies. Uz viņas tērpa būtu pulvera apdegumi. Tur būtu ... Tā noteikti ir slepkavība, Roj, tici man. Nav pamata to noliegt.

Pēc neliela pārdomu brīža Rojs jautāja: — Vai tu meklēji to, kas viņu nošāvis?

— Lai arī kas tas būtu, viņam bija pietiekami daudz laika, lai nozustu.— Džims atbildēja.— Daudz laika. Un tumsa.

Sīberijs pārbrauca ar savu garo rievaino roku pār plikpauraino galvu.— Nav jēgas meklēt. Protams, mēs varētu to darīt: pasaukt palīgā pāris cilvēkus no ciema. Bet, ja Hermioni ir nošāvis kāds, ar ko viņa saķildojusies, kāds, kas pie viņas strādāja un nevarēja viņu ciest, ticiet man, pašlaik viņš ir . noslēpies drošā vietā, kādu uz salas ir tūkstošiem, sevišķi tādā naktī kā šī. Nav nekā vienkāršāka kā nogaidīt krūmos, kamēr briesmas ir garām, jo īpaši šonakt.

— Vai tu kādu redzēji?— vaicāja Rojs.— Izstāsti mums, kas īsti notika, Džim. Kāpēc tu atbrauci atpakaļ? Es jau domāju, ka ap šo laiku tu būsi Ņujorkā.

Mirkli Džims klusi stāvēja, vēl aizvien turēdams roku uz Roja pleca. It kā plīvurs aizklāja viņa seju. Viņš neskatījās uz Naniju, lai gan viņu domas savijās kopā kā pavedieni. Es tagad nevaru to stāstīt Rojam, sprieda pie sevis Džims. Arī Nanija nav vēl neko teikusi. Tajā brīdī Nanija zināja, par ko viņš domā: šis vīrietis, kuram es gribu atņemt sievu, ir mans draugs. Džims noņēma roku no Roja pleca un atvirzījās. Tad aizdedzināja vēl vienu cigareti un lēni iesāka:— Es paspēju laikā nokļūt Elbovā uz pasta kuģa, bet tad, kad biju sasniedzis Sjenfuegosu, nolēmu braukt atpakaļ.

Rojs viņu pārtrauca:— Vai tu gribēji salīgt mieru ar Hermioni?

Sīberijs samiedza šaurās acis:— Salīgt mieru? Tu brauci uz Sjenfuegosu? Ko tas nozīmē? Vai tu biji sastrīdējies ar Hermioni?

Džims paskatījās uz viņu un īsi pamāja.— Es sastrīdējos ar viņu. Tāpēc arī aizbraucu projām šopēcpusdien. Tad es . . . Kā jau teicu, nolēmu braukt atpakaļ.

— Kāpēc?— Sīberijs atkārtoja Roja jautājumu.— Lai salīgtu ar viņu mieru?

Džims atbildēja pavisam mierīgi un — Nanija vienīgā no visiem zināja — pavisam vaļsirdīgi:—Es nezinu. Agrāk vai vēlāk man tik un tā vajadzētu atgriezties. Es patiešām nezinu.

Sīberijs teica:— Bet vai tu atbrauci, lai satiktu Hermioni?

Roja acis dusmīgi iezibsnījās.— Tev nav jāatbild uz šo jautājumu, Džim.

— Tas nekas, Roj. Tik un tā man uz to kādreiz vajadzēs atbildēt. Es . . .— Džims paskatījās uz Sīberiju.— Nē, tas nav īstais iemesls.

Sīberija asais skatiens bija spožs un vērīgs.— Kāds tad ir patiesais iemesls?

— Tam nav nekāda sakara ar Hermioni,— Džims skarbi

atteica.

— Tā nav atbilde.

— Tur es neko nevaru palīdzēt,— teica Džims.— Jums nāksies samierināties ar manu godavārdu.

— Policiju šāda atbilde neapmierinās.

Rojs dusmīgi iesaucās:— Sīberij, vai tu viņu gribi noķert slazdā?

— Nē,— Sīberijs atteica.— Nelec man acīs, Roj. Es nemaz negribu redzēt Džimu pakārtu. Bet agrāk vai vēlāk uz šiem jautājumiem būs jāatbild. Džim, vai tu redzēji viņu dzīvu?

Rojs slējās kājās, un Džims steidzīgi teica:— Viss būs labi, Roj. Viņam taisnība. Man nāksies izklāstīt visu, ko viņi grib zināt. Nē, es neredzēju Hermioni dzīvu. Es jau jums teicu.

— Par ko jūs sastrīdējāties? Arī to tev vaicās, Džim. Visi uz salas zina, ka Hermione pārvalda ģimenes naudu un Midlroudu tikmēr, kamēr viņa ir dzīva. Vai tas notika naudas dēļ?

Džims neizturēja:— Klausies, Sīberij! Es ienīdu Hermioni ... un viņa ienīda mani. Man bija visi iespējamie iemesli, lai nogalinātu Hermioni. Jebkurš no tiem būtu pietiekami svarīgs, lai mani pakārtu. Bet es neesmu viņu nogalinājis.

Sīberijs pacietīgi teica:— Neārdies, Džim. Es neteicu, ka tu to esi darījis. Es tikai skaidroju, ko gribēs zināt policija.

— Labi,— teica Džims.— Piedod, Sīberij. Vai vēl kas?

— Tieši kurā vietā tu biji, kad — kā tu teici — dzirdēji šāvienu?

— Arī uz šo jautājumu tev pašlaik nav jāatbild!— iesaucās Rojs.— Tev nepieciešams advokāts! Pagaidi, Sīberij, ļauj man pabeigt. Džim, tev tas ir jāsaprot. Viss, ko tu tagad teiksi, tev būs jāatkārto izmeklēšanā un varbūt arī . . .— Rojs aprāvās, bet Džims pabeidza viņa iesākto teikumu:— Arī tiesas sēdē? Jā, es to zinu.

— Redzi,— Rojs paliecās uz priekšu.— Tev nevajadzētu ļaut sevi nostādīt tādā stāvoklī, ka vēlāk tu varētu tikt apvainots nozieguma izdarīšanā. Es neuztraucos par to, ko runā un domā Sīberijs. Taču viņš ir miertiesnesis; neaizmirsti, ka viņš ir amatpersona, lai arī tavs draugs.

Sīberijs nogurušā balsī sacīja:— Varbūt man nevajadzētu to teikt, bet Rojam tiešām ir taisnība, Džim. Mūsu likumi atzīst katra cilvēka nevainību, kamēr viņš nav notiesāts un nav pierādīta viņa vaina. Es to saku tāpēc, ka esmu tavs draugs — neliec pats sev cilpu kaklā.

— Bet es neesmu viņu nogalinājis! To neviens nepierādīs. Neviens nevar mani apsūdzēt slepkavībā.

Sīberijs atkal, šoreiz jau bezcerīgi, pašūpoja galvu.

— Vai tu esi kaut ko dzirdējis par netiešajiem pierādījumiem? Hermione ir nogalināta. Tu biji ar viņu vienatnē — izņemot kalpotājus, kuri atradās tik tālu no mājas, ka pat nedzirdēja šāviena troksni. Tu biji ar viņu sastrīdējies. Tu atbrauci atpakaļ un neviens par to nezināja.

Viņš apklusa un paraustīja plecus.

Rojs draudzīgi teica:— Apziņa par to, ka esi nevainīgs, ir ļoti jauka lieta, taču tu esi pakļauts bīstamam riskam. Tev jāapstājas un jāpārdomā . . .

Džims saniknots teica:— Paklausies, Roj, un arī tu, Sīberij. Man jādzīvo pašam sava dzīve. Un tagad, kad . . .— Viņš paliecās uz priekšu pie pelnu trauka, un Nanija pamanīja ietiepības dzirkstis viņa acīs.— Tagad, kad Hermione ir mirusi, plantācija piederēs man, un es dzīvošu uz šīs salas. Man ir jābūt tīram no aizdomām. Vienīgais veids, kā to panākt, ir runāt tikai patiesību jau no paša sākuma.

Rojs atkal nopūtās.— Pie velna, kāpēc tu vispār brauci atpakaļ, Džim?

Tas bija vienīgais, par ko Džims nevarēja, pareizāk sakot, nevēlējās teikt patiesību — lai pasargātu Naniju, lai nesāpinātu Roju un saglabātu cieņu Sīberija acīs. Džims īsi atbildēja:— Nu, es esmu šeit. Un esmu izstāstījis visu, kas notika.

Sīberijs kādu brīdi klausījās, kā trakoja vētra, mežonīgais lietus un auroja vējš. Viņš svārstīdamies paskatījās vispirms uz bambusa aizsegu, tad uz Roju.— Mēs nevaram neko darīt, kamēr nav beidzies negaiss.

Arī Rojs, pirms atbildēja, uzmeta skatienu bambusa aizsegam. Nanijai pēkšņi ienāca prātā, cik tas ir savādi, ka briesmas var būt tik neuzkrītošas un mierīgas. Hermione bija nogalināta, taču nebija nekādas trauksmes, sirēnu kaucienu, uniformās tērptu policistu, dežūrējošo mašīnu, fotogrāfu, izmeklēšanu ekspertu parādes. Bet cik pateicīgi viņi visi būtu par šo labi ieeļļoto, iedarbīgo mehānismu, par prasmīgu un pieredzējušu izmeklētāju klātbūtni, par kādu varas pārstāvi, kas zinātu, ko un kā darīt. Cik vēlams būtu drošais, zili tērptais policista stāvs!

Rojs lēni noteica:— Mēs varētu piezvanīt Riordanam un Portailzas vīriem.

— Mēs to izdarīsim,— atteica Sīberijs.— Taču vispirms, Džim, atļauj uzdot tev dažus jautājumus. Ka tu tiki atpakaļ no Sjenfuegosas?

— Es sarunāju kādu puisi, kurš atveda mani ar motorlaivu. Mēs piestājām krastā pie Bīdonrokas . . .

— Cikos tas bija?

— Es nezinu, bija jau tumšs. Pirms kādas stundas; neesmu pārliecināts. Es nācu šurp no ciema . . .

Sīberijs atkal viņu pārtrauca.— Vai tu kādu satiki?

— Es neatceros. Iespējams, jā — pie piestātnes. Es nogriezos no lielceļa un gāju pāri plantācijai, pa ratu ceļu. Pienācu pie Dika mājas, cerēdams tur pārlaist nakti. Gandrīz jau gribēju iet iekšā, kad izdzirdēju šāvienu. Skrēju šurpu . . .

— Kāpēc tu skrēji?— vaicāja Sīberijs.— Vai tu domāji, ka viņa būs nogalināta?

— Es skrēju tāpēc, ka dzirdēju pistoles šāvienu. Cilvēki parasti nelieto pistoles bez iemesla!

Sīberijs neatlaidās.— Bet tu iedomājies par Hermioni? Tu iedomājies par briesmām?

Džims lēnām atbildēja:— Es nezinu, ko es iedomājos. Man liekas, es iztēlojos, ka viņu kāds ir pārbiedējis vai ko tamlīdzīgu. Vai ari par kādu nelaimes gadījumu. Es taču nevarēju, dzirdot šāvienu, nelikties par to ne zinis.

— Vai tu kādu redzēji?— jautāja Sīberijs.

— Es redzēju Hermioni. Es iedomājos — ja pareizi atceros —, ka ar viņu noticis nelaimes gadījums. Es skrēju skatīties un tajā brīdī, man šķiet, dzirdēju kaut kādu troksni krūmājā aiz ceļa. Es nebiju pārliecināts. Arī tagad neesmu. Pūta stiprs vējš, spēcīgas brāzmas, un viss notika tik pēkšņi.

— Vai tu neredzēji kādu skrienam pa ceļu?— jautāja Sīberijs, pagriezies pret Naniju.

— Es vispār nevienu neredzēju. Es pat nemanīju nevienu mašīnu.

— Mašīna varēja būt paslēpta jebkurā vietā pie ceļa biezajā krūmājā. Lietus jau ir aizskalojis riepu nospiedumus — ja tādi bija.— Sīberijs nopūtās.— Tas ir darbs Dikam Fenbijam. Viņš ir policijas šefs.

— Pagaidām mums pašiem jādara viss iespējamais,— teica Džims.— Labāk piezvanīsim pilnvarotajam uz Portailzu un visu pastāstīsim. Arī Diks būtu darījis to pašu. Pilnvarotais dos mums kaut kādus norādījumus.

Sīberijs pēkšņi teica:— Ārstam jāapskata viņas ķermenis, pirms to aiznes. Nabaga Hermione. Man ļoti žēl, ka tā noticis.

Hallē staigāja vējš, sarkanais turku paklājs viegli viļņojās, bambusa aizsegs Hermiones durvju priekšā plīvoja, it kā kāda roka to viegli šūpotu, it kā pati Hermione klausītos viņu sarunā.

Brīdi neviens nerunāja. Sīs pauzes laikā ar troksni atvērās verandas durvis un Diks Fenbijs — slapjš, izmircis, pie durvīm turēdamies, iestreipuļoja iekšā, spēcīgi tās aizcirta un palika stāvam, atbalstījies pret tām ar muguru. Viņa ciešais skatiens apstājās pie kāda priekšmeta uz galda. Pēkšņi viņš izklupa uz priekšu, paņēma Dzima pistoli, pavēra stobru pret degunu un to paostīja. Mēģinādams pārkliegt negaisa troksni, viņš apjautājās:— Kas noticis? No šīs pistoles kāds ir šāvis. Kas ko ir nošāvis?

Diks blenza uz pistoli.— Kam tā pieder? Nekad to iepriekš neesmu redzējis. No tās noteikti kāds ir šāvis pēdējās pusstundas laikā — vēl var saost dūmus.

Džims piegāja pie viņa un paņēma pistoli.— Tā ir mana. Es izšāvu uz krūmāja pusi, jo man likās, ka tur kāds ir.

Sekoja saspringta klusuma brīdis. Tad Sīberijs piecēlās. Atbildi meklējošā sejas izteiksme bija nozudusi. Viņš teica: — Hermione Šova bija bagāta sieviete. Es biju viņas advokāts. Es zinu, kāds ir viņas testaments, viņas materiālie apstākļi. Tagad, Džim, es baidos, ka man vajadzēs izpildīt savu dienesta pienākumu. Dod man pistoli.

8

VĒTRA drebināja un kratīja māju, lietus rībināja pa jumtu. Sīberijs Dženkinss piegāja pie Džima un paņēma pistoli, ietīdams to savā kabatlakatā. Nanija skatījās uz balto drānu un Sīberija iedegušajām, tievajām rokām, un viņu atkal pārņēma neticības vilnis. Viss likās nereāls, kā filmā; nekāda slepkavība nebija notikusi. Vēl nekad savā dzīvē viņa nebija redzējusi, kā saglabā lietiskos pierādījumus ar pirkstu nospiedumiem, lai nodotu tos policijai.

Bet — arī slepkavību viņa nekad nebija redzējusi. Ar šausmām un apjukumu viņa nodomāja: tas taču ir Džims! Viņi tur aizdomās Džimu, viņi jau izlēmuši, ka Džims nogalinājis sievieti. Bet arī Diks taču viņu ienīda! Viņš bija teicis bezcerīgā balsī: «Viņa mani ir sasaistījusi.»

Lai nu kā, bet Diks tomēr nebija viņu nošāvis — pat ne tādēļ, lai atbrīvotos no ienīstajām važām. Dikam bija alibi. Nanija no sirds vēlējās, lai Džimam būtu kaut uz pusi tik spēcīgs un pārliecinošs alibi.

Rojs strauji piecēlās un piegāja pie Džima.— Viss būs labi. Lode, kas nogalināja Hermioni, tiks pārbaudīta, un tad arī atklāsies, ka ar to nav šauts no Džima pistoles. Sis fakts pierādīs tavu nevainību, Džim.

Diks vēl aizvien neskaidru, taču ieinteresētu skatienu pētīja pistoli.— Vai kaut kas nav kārtībā? Es esmu policijas šefs. Es nevaru pieļaut, ka cilvēki staigā apkārt šaudīdamies.

Džims pienāca viņam klāt un paņēma aiz rokas.— Ir noticis kaut kas ļoti nopietns. Paklausies, Dik . . .

— Kur ir Hermione?— jautāja Diks.— Viņa tev vis neļautu niekoties ar pistolēm. Viņa tūlīt apturētu te jebkādu šaudīšanos.

Pēkšņi viņš ieraudzīja apkārtējo sastingušās sejas.— Kas noticis? Kāpēc jūs uz mani tā skatāties? Sī pistole . . .— Viņš saķēra aiz rokas Sīberiju.— Kaut kas ir atgadījies. Es taču redzu .. . Hermione? Tā nav mana pistole. Es to neesmu izdarījis.

Sīberijs metās uz šiem vārdiem kā suns uz kaulu.— Ko tu neesi izdarījis? Kas tas ir, ko tu neesi izdarījis?

Dusmīga un strupa atskanēja Dzima balss.— Tev nav tiesību uzdot viņam šos jautājumus. Viņš neko ar to nedomāja.

— Ko tu neesi izdarījis?— Sīberijs atkārtoja.

Diks jautāja skaidrā balsī:— Vai Hermione? Kas noticis? Viņa ir ievainota?

— Viņa ir mirusi,— teica Rojs.

Sīberijs strauji pagriezās pret Roju.— Es uzdošu Dikam jautājumus un darīšu to, kā pats uzskatīšu par pareizu.

— Uzmanīgi, Dik!— iekliedzās Džims un saķēra Diku, kas bija bāls kā krīts un izskatījās tuvu ģībonim. Džims iesēdināja Diku krēslā, tas paslēpa seju rokās, izdvesdams garu, vaidam līdzīgu drebelīgu skaņu.

Sīberijs noslaucīja pieri. Džims teica:—Jāliek viņam iedzert nedaudz kafijas. Tad viņš atkal būs runājams.

— Tā ir laba ideja.— Rojs pienāca pie Nanijas un saņēma viņas roku.— Negaiss jau ir gandrīz norimis. Tiklīdz tas būs pāri, es tevi aizvedīšu prom no šejienes. Kā būtu, ja jūs ar Džimu aizietu uz virtuvi un uzvārītu kafiju? Ar to jūs nevienam nenodarīsiet pāri. Mēs ar Sīberiju paveiksim to, kas šeit vēl darāms.

Viņš gribēja viņu dabūt laukā no istabas. Rojs gribēja viņu pasargāt — tas bija viņam tik raksturīgi. Nanija piecēlās un kopā ar Džimu gāja cauri hallei līdz durvīm, kas veda uz plašu virtuvi ar zemiem griestiem. Viņa iedomājās par šīs situācijas ironiju — viņa bija gribējusi parunāt ar Džimu vienatnē, un nu Rojs pats bija devis šādu iespēju.

Lai nu kā, tomēr Nanijai bija ļoti maz laika, lai pabūtu vienatnē ar Dzimu — kamēr pārējie pēc Sīberija norādījuma ātri un pamatīgi pārmeklēja māju. Viņi nevienu neatrada un, atkal pēc Sīberija ieteikuma, apskatīja Hermiones istabu un nelielo kabinetu blakus virtuvei.— Varbūt laupīšana,— teica Sīberijs,— ir par iemeslu slepkavībai.

Bet nekas nebija aiztikts: nelielais sienas seifs aizslēgts, rakstāmgalds neskarts.

— Un kā ar dārglietām?— jautāja Sīberijs.

Džims pakratīja galvu.— Viss, kas viņai piederēja, atradās seifā.

— Vai vēl kāds, izņemot Hermioni, zināja šifru?

— Es ne. Ja jūs to domājat. Šaubos, vai Hermione to kādam bija uzticējusi.

Virtuvi piepildīja kafijas siltais un mājīgais aromāts. Na-nija piegāja pie bufetes un izņēma tasītes un paplāti. Rojs zvanīja kādam pa telefonu, varēja dzirdēt viņa balsi.— Hallo, doktor — vai jūs dzirdat mani? Esmu pie Šoviem. Ir nošauta Hermione . . .

Sīberijs iegāja atpakaļ hallē. Nanija pasniedzās pēc paliktņa kafijas kannai, un šajā bridi ienāca Džims.— Vai tu pateici Rojam?

Viņa papurināja galvu.— Nebija laika. Pie mums bija Diks un Lidija.

— Tev viņam viss jāizstāsta. Atlikušas vairs tikai trīs dienas.

Rojs sauca no durvju puses:— Nanij, tūlit būs klāt Džibe. Viņš aizvedis tevi mājās.

— Dod šurp, es aiznesīšu.— Džims izņēma kafijkannu Nanijai no rokām. Nanija pacēla paplāti ar šķindošajām tasītēm, un Džims gāja viņai nopakaļ laukā no virtuves, nesdams kūpošo kafijas kannu. Negaiss, kā jau Rojs bija paredzējis, attālinājās. Ar tropiem raksturīgo pēkšņumu vējš un lietus bija pārmetušies uz jūru. Tik maza sala, nodomāja Nanija, ka jūra varētu to pārklāt vienā mirkli; tik maza, tikai daži cilvēki, un tomēr starp tiem ir slepkava.

Džims salēja kafiju.— Iedzer to, Nanij,— teica Rojs.— Tu jutisies labāk. Džībe būs šeit pēc dažām minūtēm ar furgonu. Es atbraukšu vēlāk.— Rojs satraukts pagriezās pret Slbe-riju:—Es domāju, ka braukt mašīnā pa ceļu ir pietiekami droši, kā tev šķiet?

Sīberijs īsi pamāja. Protams, tas, kurš nakts laikā caur krūmāju biezokņiem bija piezadzies un nošāvis Hermioni uz viņas mājas sliekšņa, neslaistījās pa ceļiem.— Tas ir Džībe,— teica Rojs, ieklausīdamies.— Džībe vai Riordans.— Viņš devās uz durvīm.

Tas bija Džībe, viņa tumšā seja izskatījās izbiedēta un jautājoša. Kamēr viņš kāpa augšup pa kāpnēm, zibinādama starmešus, steidzīgi tuvojās vēl viena mašīna.— Tas ir Riordans!— iesaucās Sīberijs.

— Tev labāk būtu braukt projām, dārgā,— Rojs teica. — Doktors . . .— Atkal Nanija saprata, ka Rojs grib viņu pasargāt no atbaidošās procedūras, ko prasīja slepkavības izmeklēšana.— Es aizvedīšu viņu līdz mašīnai,— steidzīgi piedāvāja Džims.— Iesim, Džībe.

Nanija nolika tasīti un gāja līdzi Džimam, turēdamās pie viņa siltās un drošās rokas, cauri plašajai, sajauktajai hallei. Lietus bija pārstājis, bet apakšā, uz ceļa viss slapji spīdēja mašīnu starmešu gaismā. Nanija uzmeta paviršu skatienu doktoram Riordanam, kas steidzīgi kāpa laukā no savas noplukušās automašīnas, ko pazina visa sala. Spēcīgais negaiss bija nomazgājis verandu tīru un spodru; patiešām — ja arī tur bija bijis kaut kas, kas varēja palīdzēt atrisināt šo mīklu — pēdu nospiedumi, kādi materiāli pierādījumi — tie jau bija aizskaloti.

— Būšu mājās vēlāk,— Rojs viņai teica.— Negaidi mani. Tomēr pasaki Aurēlijai. Džībe, parūpējies par Naniju.

— Jā, ser, mister Roj!— Džībe paskatījās uz doktoru, tad uz aizmugurē palikušo māju, un sāka smagi soļot blakus Nanijai uz furgonu. Nanijai nebija iespējams pārmīt ne vārda ar Džimu tā, lai to nedzirdētu Džibe. Ar mitru, nospiedošu aromātu piepildītajā tropu nakts klusumā skanēja vienīgi viņu soļu čirkstoņa uz gliemežvākiem klātā ceļa. Džims atvēra furgona durvis. Nanija ieslīdēja mašīnā pie stūres un sakārtoja baltos svārkus. Sī kleita — viņa bija to uzvilkusi, jo to atcerējās Džims.

Džībe ierāpās sēdeklī blakus Nanijai. Džims noņēma savu roku no viņējās; Nanija pārliecās pār stūri, tā likās auksta un mitra. Džima seja vājajā starmešu gaismā izskatījās bāla un saspringusi, acis ļoti tumšas.— Viss būs labi, Nanij. Tici man. Braucot uzmanies, nekur neapstājies. Redzēsimies rītdien.

Iekšdedzes dzinēja motors ierūcās ar sprakšķi, kas likās skaļš izvārgušajā klusumā pēc vētras.

Džims pakāpās atpakaļ, viņa masīvais stāvs skaidri iezīmējās gaišajā fonā. Mašīna, Nanijas rokas vadīta, lēnām sāka braukt, pagriezās ap līkumu, un prožektori apspīdēja pilošo lapotni, veidodami spocīgas ēnas uz baltā gliemežvāku ceļa.

Nanija izbrauca uz lielceļa. Tas bija diezgan šaurs un mirdzēja starmešu gaismā; vīdamies gar piekrasti kā maza civilizācijas lentīte, tas aizveda līdz ciematam, tālāk uz plantācijām, aizaugušo meža joslu un plašajiem, neapstrādātajiem laukiem. Nanija apbrauca apkārt milzīgajam žuburainajam ozolam, kas, starmešu apspīdēts, izskatījās kā dzīvs.

Biezās banānkoku ēnas gandrīz saplūda kopā ceļa pagriezienos un līkumos. Nanija pabrauca garām dzeloņainajai palmu jaunaudzei. Nākamajā pagriezienā no tumsas iznira spāņu bajonetu smailes, un beidzot nespodri baltas koraļļu rifa kontūras ceļa malā iezīmēja Bīdona īpašuma sākumu.

Nanija brauca pa šauro, riteņu izvagoto ceļu, kas veda garām cukura noliktavai un saimniecības ēkām; garām vairākām būdām. Kad viņa piebrauca pie plašajiem, baltajiem vārtiem mājas priekšā, Džibe satraukti ierunājās:— Mis Her-mija bija smaga rakstura sieviete. Daži ļaudis par viņas nāvi tikai priecāsies. Brauciet lēnām ap šo līkumu, mis Nanij. Te var būt slidens.

Viņa apbrauca apkārt savijušos palmu pudurim. Starmešu gaismā iznira lielās mājas stūris, uz kura milzīgi bambusi meta smalku ēnu tīklojumu.

— Daži ļaudis?— Nanija atkārtoja.

— Jā — daži ļaudis.

Daži ļaudis. Nanija pēkšņi aptvēra šo vārdu slēpto loģiku: Hermioni ir nogalinājis kāds no saliniekiem.

Kāds, kas dzīvoja uz šīs mazās, savrupās salas, viens no šīs ļoti ierobežotās pasaules iemītniekiem.

Burtiski tas nozīmēja — kāds no zemes īpašniekiem, kāds no draugiem, no tiem, ko satika diendienā, kopā pusdienoja, kopā spēlēja bridžu, kāds no kaimiņiem, ar ko visi dzīvoja lielākā vai mazākā saticībā; vai arī kāds no plašākās, bet tikpat miermīlīgās laukstrādnieku, kalpotāju un viņu ģimeņu kopas, kas dzīvoja savrup, izkliedēti pa salu un interesējās paši par savām lietām, pārtika un dzīvoja no cukura pārstrādes, kā ik viens uz šīs salas.

— Vai tu zini kādu, kas stipri neieredzēja Hermioni, Džībe?— Viņš nepacietīgi sakustējās krēslainajā pustumsā.

— O, nē, mis Nanij. Tomēr viņa bija sieviete ar smagu raksturu ... To zināja visi. Vai man aizvest mašīnu uz garāžu?

Ceļš viņiem tieši priekšā sazarojās. Viens no atzariem veda atpakaļ, vīdamies gar dārzu uz veco zirgu stalli, kas tagad kalpoja par garāžu, otrs — taisni uz priekšu, līdz gliemežvākiem nokaisītajam laukumam, aiz kura sākās kāpnes uz verandu. Tepat bija arī taciņa, pa kuru cauri dzīvžogam varēja aiziet līdz kāpnēm, un Nanija apturēja mašīnu.— Jā. Es izkāpšu šeit.

Visa māja bija spoži apgaismota, to varēja labi saredzēt caur koku lapotni, bet Nanijai apkārt melnoja krūmu garās ēnas. Džībe pārsēdās pie stūres, un aizmugurējās gaismas ātri izzuda aiz līkuma garāžas virzienā. No jūras puses bija dzirdamas garas nopūtas un viļņu šalkoņa, taču šeit tās šķita apslāpētas un klusinātas.

Nanijai nemaz negribējās pa šo taciņu iet uz māju.

Tā bija pēkšņa viņas iedoma. Māja bija pavisam tuvu, tās ugunis mirdzēja tepat priekšā; Nanija zināja katru takas līkumu, katru pakāpienu, kas veda uz verandu, viņa varētu aiziet līdz kāpnēm tikpat ātri, cik saskaitīt līdz desmit.

Taču šīs drūmās, neskaidrās ēnas likās pulcējamies viņai apkārt; tepat netālu cauri naktij bija piezagusies nāve.

Nanija dziļi ievilka elpu un devās uz kāpņu pusi, turēdama baltos svārkus tā, lai nepakluptu, tad pēkšņi sāka skriet, kurpēm ātri un viegli klaudzot pa apgaismoto taciņu.

Tās bija bailes! Skriedama caur šiem biezajiem dzīvžogiem, viņa atcerējās pēcpusdienas nemieru — tad Nanija to bija atvairījusi un noliegusi.

Bet tad taču bailēm nebija iemesla, arī tagad ne, jo slepkavība taču bija notikusi Midlroudā, nevis Bīdongeitā.

Tad kāpēc viņa bija baidījusies? Nedrīkstēja taču visu izskaidrot ar priekšnojautām. Bet varbūt tomēr šī liktenīgā un briesmīgā notikuma ēna jau bija pārlaidusies pār salu? Nani-jas soļi viegli klaudzēja uz taciņas, plīvojošie svārki čaukstēja tumsā.

īstenībā visticamāk, ka šajā brīdī viņa bija pilnīgā drošībā. Blīvās ēnas bija neapdzīvotas, biezie krūmāji nekaitīgi, lapas, kas viegli pieskārās Nanijas plecam, bija tikai lapas. Taču viņas sirds smagi dauzījās, kad viņa sasniedza verandas kāpnes, un viļņu šalkoņa bija kļuvusi skaļāka. Pītie krēsli un spilveni bija spožas gaismas apmirdzēti — nekas nebija mainījies, viss bija tāds pats kā agrāk. Nanija centās mierīgā gaitā

iziet cauri verandai, bet Aurēlija Bīdona bija sadzirdējusi viņas steidzīgos soļus un atvērusi durvis.

Aurēlijas biezie, sirmie mati bija sapīti pamatīgā bizē pāri plecam, viņas smagnējais augums ietīts zīda tērpā, tumšās acis nemiera pilnas.— Nanij, mana dārgā! Es tik ļoti uztraucos! Nāc iekšā, nāc iekšā, bērns .. . Vai viņa ir mirusi?

— Jā, Aurēlij, jā!

— Džībe teica, ka nošauta.

— Jā. .

— Protams, ka tas ir nelaimes gadījums!— Aurēlijas skaistās tumšās acis šķita iegremdējamies Nanijas acīs, meklējot patiesību un tai pašā laikā noliedzot to.— Nanij, tas noteikti bija nelaimes gadījums!— viņas balsī skanēja šausmas.

— Viņi saka, ka slepkavība!

— Slepkavība! Hermione — noslepkavota!

Viņai vajadzēja būt daudz uzmanīgākai un apdomīgākai, runājot ar Aurēliju, ar sirdsapziņas pārmetumiem nodomāja Nanija, redzēdama Aurēlijas nobālušo seju.

Nanija impulsīvi pastiepa roku.— Man ļoti žēl, Aurēlij. Tu droši vien labi pazini Hermioni.

Kādu brīdi Aurēlija skatījās uz viņu neko neredzošām acīm. Lejā liels vilnis atsitās pret krastu un atkal aizskalojās projām. Lustra vāji mirgoja. Mazliet nodrebējusi, Aurēlija likās atgūstam pašsavaldīšanos.— Jā, jā, protams. Es pazinu Hermioni jau gadiem ilgi. Es .. . Nanij, vai ir zināms, kas viņu nogalinājis?

— Nē.

Aurēlijas skatiens atmaiga un kļuva iejūtīgs.— Nabaga bērns. Tas noteikti bija drausmīgi. Džībe teica, ka tu aizvedi Diku mājās. Tev vajadzētu iet gulēt. Atnesīšu tev karstu pienu. Negribu vairs nomocīt tevi ar jautājumiem.

Tomēr vestibilā, kad Nanija jau kāpa augšup pa trepēm uz otro stāvu, Aurēlija viņu atkal apturēja.

— Vai nav palikuši kādi pierādījumi? Vai viņi tur kādu aizdomās?

— Džimu. Bet ne pierādījumu dēļ. Nē,— atteica Nanija. — Nē.

Tad atkal iestājās klusums; Nanijai likās, ka margas zem viņas plaukstas ir sviedrainas un vēsas. Lustras gaisma iezīmēja Aurēlijas sejā dziļas pelēkas rievas un tumšus riņķus ap acīm. Beidzot viņa noteica:— Labi, ej uz savu istabu, dārgā. Atnesīšu tev pienu.

Istaba Nanijai likās kā vienīgais patvērums. Viss bija gaismas pilns, zaļie un baltie krāsns podiņi spodri un vēsi. Gulta bija atklāta, un mīkstais moskitu tikls karājās pār to kā telts. Franču logi stāvēja atvērti rāmajai, negaisa nogurdinātajai naktij. Nanijas baltie rītasvārki bija uzlikti uz gultas, un no tiem nokarājās virves josta, sarkanās kurpes noliktas turpat pie gultas. Nanija vēlreiz ar izbrīnu nodomāja, ka istabā nekas nav mainījies.

Kas gan pašlaik notika Hermiones mājā?

Nanija izslīdēja laukā no plānās, baltās, lietū izmirkušās un saburzītās kleitas. Viņas sandales bija slapjas, arī mati vēl mitri no lietus. Nanija tos ķemmēja, kad ienāca Aurēlija, nesdama termosu un glāzi.

Viņa ielēja kūpošo, putojošo pienu glāzē.— Ja nevēlies, tev nav jārunā ar mani.

— Es gribu tev pateikt. Gribu izstāstīt visu . . .— Bet ne pilnīgi visu, ne to, kāpēc Džims atgriezās.

Malkodama karsto pienu, Nanija īsumā pastāstīja, kas noticis, un Aurēlija klausījās, domās iegrimusi, un, stāstam beidzoties, kādu brīdi nekustīgi sēdēja un lūkojās Nanijā. Tad viņa piecēlās, piegāja pie loga un tikpat domīgi laiciņu pastāvēja tur. Kādā no istabas kaktiem dūca moskīts; kukaiņi virpuļoja un planēja apkārt naktslampiņai; lejā dārzā neskaitāmas sīkas spārnotas būtnes miegaini čirkstēja un sanēja. Beidzot Aurēlija noteica pāri plecam:— Hermione bija smaga rakstura, stūrgalvīga sieviete; iespējams, viņu nošāva kāds no strādniekiem, ar ko viņa bija sastrīdējusies. Tas ir briesmīgi, taču tur vairs neko nevar līdzēt. Man ļoti žēl, ka tas notika tieši pirms kāzām. Laikam vajadzēs mainit mūsu plānus.

Nanija tik strauji ievilka elpu, ka aizrijās ar karsto pienu. Viņa klepoja, līdz acīs saskrēja asaras. Aurēlija smaidīdama maigi viņu uzlūkoja.— Tu liec lietā savu svētdienas rīkli. Tā man teica, kad es biju bērns. Jā, būs nepieciešams mainīt plānus. Svinības nedrīkst būt pārāk jautras un līksmas — tas nav vajadzīgs. Hermione . . . Bet baznīcas ceremonija būs tāda, kā iecerēts. Un pēc tam, es domāju, vienkārši ieturēsim nelielu kāzu maltīti.

— Aurēlija . . .— Nanija iesāka un apklusa. Ak, nē, Aurēlij, nekādu kāzu nebūs. Viss ir mainījies; pat vairāk, nekā tu domā; vairāk, nekā vispār kāds spēj iedomāties.

Aurēlija mīļi teica:— Kāzas notiks trešdien, kā jau plānots. Mana dārgā, es nemaz nespēju tev izteikt, cik laimīga jūtos.

Arī Roju tu darīsi laimīgu; viņš tevi loti mīl. Tu esi izmainījusi visu viņa dzīvi, un arī manu.

Aurēlija viegli uzlika roku uz Nanijas galvas un atglauda atpakaļ matus.— Līdz šim mana dzīve likās diezgan bezjēdzīga. Esmu uzturējusi šo māju Roja dēļ. Esmu šeit pavadījusi visu mūžu. Nekad neesmu bijusi precējusies; arī Rojs ne. Es gribētu redzēt bērnus skraidām pa šo māju. Nu tad ar labu nakti, mana mīļā. Pacenties, cik nu iespējams, aizmirst šos briesmīgos notikumus. Domā par Roju un jūsu kāzām. Atceries, ka atlikušas tikai trīs dienas.

Viņa piegāja pie termosa, ielēja vēl pienu un iedeva to Nanijai, kuras rīkle pēkšņi bija kļuvusi sausa.— Vai nevēlies vēl kaut ko?

Nanija pakratīja galvu. Aurēlija devās uz durvīm.— Es vēl pasēdēšu un pagaidīšu Roju. Tas viss tiešām ir šausmīgi, bet mēs neļausim ne tam, ne kam citam izjaukt kāzas. Pacenties aizmigt. Tev ir jābūt skaistai līgavai, tu jau zini.— Viņa vēlreiz pasmaidīja un piebilda:—Un tev ir jābūt laimīgai sievai, mana mīļā.— Tad Aurēlija izgāja laukā.

9

MAZLIET vēlāk, kad Naniju kā blāvs baldahīns apņēma moskītu tīkls un no dārza skanēja maigs miega orķestris no kukaiņu dūkšanas un sanoņas, viņa atcerējās Aurēlijas vārdus — laimīga sieva.

Roja laimīgā sieva, kas darīs dzīvi Bīdongeitā pilnskanīgu, veiksmīgu un mierīgu, kā to vēlējās Rojs un Aurēlija, kā to bija vēlējusies arī Nanija pati,— tāpat kā vecā grandiozā akmens māja, kas vēlējās, lai to piepilda dzīvība. Laimīga un pilnvērtīga laulība — gaisma, kas iedegta tukšā istabā. Tieši šādas laulības Nanija bija gribējusi — bet ne ar Roju.

Izrādījās, ka to visu izstāstīt Aurēlijai bija tikpat grūti kā Rojam.

Franču logs vēl aizvien stāvēja atvērts, aiz tā bija tumša, samtaina nakts; ap lampu virpuļojošo naktstauriņu mākonis kļuva aizvien lielāks, to viļņojošās ēnas plīvoja uz griestiem. Nanija piesardzīgi pabāza roku laukā no moskītu tīkla, nodzēsa gaismu un ieslīdēja atpakaļ, sakārtodama izjaukto tīklu. Līdz rītam tie visi būs nozuduši, kādas citas, varbūt ne tik spožas gaismas pievilināti.

Ko gan viņi tur Midlroudā pašlaik darīja? Tagad jau Džima mājā, mājā, kas būs viņiem kopīga visu atlikušo dzīvi!

Taču tā bija pārāk sāpīga vīzija. Nanija atvairīja to ar māņticīgu bijību, noglabāja dziļi sirdī, lai vēlāk droši varētu to izņemt laukā un aplūkot — tad, kad viss būs beidzies, kad briesmas būs garām un viņi varēs justies mierīgi.

Pieņemsim, ka Džims tiek apsūdzēts slepkavībā. Pieņemsim, ka viņš tiks nodots tiesai. Nanijas domas traucās uz priekšu, viņa nespēja tās apstādināt, un . . . pieņemsim, ka ļaunākajā gadījumā Džims pat tiek atzīts par vainīgu.

It kā pievilkdama grožus, Nanija apturēja mežonigo, auļojošo baiļu sajūtu. Galvenais ir Džima drošība. Viņai tikai vajadzēja izstāstīt Rojam un Aurēlijai par kāzām. Par to, ka trešdien kāzas nenotiks.

«Es aizsūtīšu uz baznīcu ziedus,» bija teikusi Lidija.

Cik savādi, ka visi šie sīkumi — gatavošanās, ziedi, ieceres, ielūgtie viesi, pielaikotā un gatavā kleita, kas karājās uz sasmaržota pakaramā — veidoja pretspēku, kas kā ūdens straume varēja aizskalot visus šķēršļus sev priekšā!

Nanija nebija iedomājusies par Hermiones nāvi kā ieganstu kāzu atlikšanai uz vēlāku laiku, līdz Aurēlija pati par to bija ieminējusies,— un Nanija prātoja, vai tas tagad varētu noderēt par pamatu kāzu atlikšanai vai ne. Sala bija maza, draugu loks neliels un ciešs, Hermiones dēļ būs izsludinātas sēras.

«Es ienīdu viņu,» bija teicis Džims. Un Diks, runādams un pateikdams vairāk, nekā viņš bija gribējis savā pašatklāsmes brīdi: «Pirms daudziem gadiem es biju iemīlējies ...» un tad: «Es ienīstu tevi. . . tomēr vēl aizvien esmu saistīts ar tevi.»

Džims un Diks ienīda Hermioni katrs citādākā veidā, katram bija savs iemesls. Varbūt bija vēl kāds, kas pret viņu naidīgi noskaņots?

Naids noveda lidz slepkavībai. Ienaids, strīdi, varmācība.

« Viena cilvēka gribas uzspiešana otram, jaukšanās otra plānos un draudi viņa dzīvei — lūk, kas bija tas, kas izraisīja slepkavību.

Taču Džima atklātais un neviltotais naids nemīkstinās viņa vainu policijas acīs. Viņi teiks — lūk, te ir cilvēks, kas ienīda Hermioni un to atklāti atzina.

Viņi arī teiks, ka Džims ir Hermiones brāļadēls, ka viņš ir mantojis nekustamo īpašumu un fonda naudu, ka Hermione būtu ļāvusi Džimam būt tikai marionetei, ko viņa raustītu aiz aukliņām, kamēr vien viņas rokas būtu stipras un kustīgas.

Tas viss vēl pastiprinās Džima vainu. Tomēr galvenais un svarīgais iemesls bija ienaids.

Varmācība, dusmas, ienaids. Dīvaina veida pašaizsardzība.

Arī Diks Fenbijs varētu būt nogalinājis Hermioni, lai glābtu savu dvēseli,— pārāk vājš un paguris viņas spēka ēnā, lai spētu sevi glābt citādā veidā.

Taču īstenībā Diks tomēr nevarēja viņu nogalināt. Vienmēr, izmeklējot slepkavību, radās tīri fiziskas dabas jautājums — vai kādam bija izdevība to izdarīt? Un Dikam šādas izdevības nebija.

Nanija satriekta atskārta, ka domā laikrakstu terminoloģijā, juridiskās izmeklēšanas valodā, kas agrāk viņai bija tikai tukši vārdi, bet tagad ieguva svarīgu un nozīmīgu lomu. Viens no tiem bija alibi. Un Dikam Fenbijam tāds bija, jo Diks tajā laikā, kad tika šauts uz Hermioni, kopā ar Naniju bija sēdējis mašīnā, izstieptas rokas attālumā no viņas. Tātad Diks Fenbijs nav nogalinājis Hermioni, pat tādēļ ne, lai paglābtos no lēnās, gausās un slēptās iznīcināšanas, ko Hermione bija centusies panākt.

Jā, bet kas tad viņu ir nogalinājis?

Kāds strādnieks, kas turēja uz Hermioni ļaunu prātu? Bet kurš no apmēram simta, kas gadiem bija strādājuši uz Hermio-nes zemes un ar ko viņa varēja sastrīdēties — un droši vien arī to darīja? Tas bija jāpārrunā, jāizšķiro, jāizsijā, visbeidzot jāidentificē visiem — gan policijai, gan cilvēkiem, kas dzīvoja uz šīs salas, kas pazina Hermioni, bija pavadījuši kopā ar viņu visus šos gadus.

Iespējams, tas nemaz nebija strādnieks. Varbūt vienkārši kāds, kas neieredzēja Hermioni. Un kas, tāpat kā Diks un Dzims, varēja dot nāvējošo triecienu, lai pasargātu sevi.

Kāds cits . . . Tomēr nemaz nebija daudz tādu cilvēku, kas Hermioni pazītu tik labi, lai spētu viņu ienīst. Slepkavībai noteikti piemīt kaut kāda intimitāte. Ienaids nozīmē baigu sadraudzību.

Laiks gāja, nakts tumsa kļuva dziļāka, kukaiņu kakofoni-jas temps mierīgāks un miegaināks, taču dienas notikumi — tik daudzi un tik nozīmīgi — vēl aizvien griezās ātrā un nerimstošā virpulī Nanijas domās. Un viņa bija cerējusi aizmigt! Kas tagad notika Midlroudā?

Nanija vēl gulēja vaļējām acīm, kad uz piebraucamā ceļa beidzot ierūcās mašīna. Viņa dzirdēja riteņu čirkstoņu un redzēja, kā starmeši uz brīdi izgaismoja viņas balkonu, franču logus un vīnstīgām apaugušo balustrādi, pirms mašīna pabrauca garām un apstājās uz gliemežvākiem klātā ovālā laukuma mājas priekšā.

Nanija sasprindzināja dzirdi un šķita saklausām balsis. Tātad Aurēlija lejā viņus joprojām gaidīja. Taču pagāja krietns laiciņš, uz kāpnēm atskanēja soļi. Tas, protams, bija Rojs: viņa ātros, smagos soļus varēja viegli pazīt. Un varbūt arī Aurēlija. Nanija ieklausījās — šķiet, nāca vēl kāds.

Vai tā bija policija? Sīberijs Dženkinss? Nanija piecēlās sēdus, un moskītu tīkls viegli pieskārās viņas sejai. Vestibila viņā galā bija dzirdama slāpēta balsu murdoņa un Roja smagie, ātrie soļi. Viņš apstājās pie Nanijas durvīm un klusi pieklauvēja.— Nanij!

— Esmu nomodā.— Viņa pastiepa roku un mēģināja uztaustīt naktslampiņu.

— Vai drīkstu ienākt?

— Jā, protams.— Nanija atrada slēdzi un iededzināja gaismu tieši tajā brīdī, kad Rojs atvēra durvis un ienāca iekšā.

— Vai ar tevi viss kārtībā, mīļā?

— Ai, jā, Roj. Kā jums tur gāja? Ko viņi izdarīja?— Vai viņi ir arestējuši Džimu? Sirds lēkāja un dauzījās, meklējot atbildi uz šo jautājumu.

Rojs nopūtās un noguris apsēdās kušetes kājgalī blakus Nanijai.— Vai tu dzirdēji piebraucam mašīnu? Es cerēju, ka nepamodināšu tevi.

Viņš izskatījās nomocījies: seja bija sakritusies, pusdienu tērps — baltā žakete un sarkanā josta — galīgi neiederējās šajā stundā; mētelis bija mitrs un saburzīts, viena piedurkne nosmērēta ar dubļiem.

— Es negulēju. Nevarēju aizmigt.

— Kā gan tu būtu varējusi aizmigt!— Rojs vēlreiz nopūtās, noņēma brilles un sāka tās lēnām slaucīt ar kabatlakatu.— Nu ja, tur vairs nekā nevarēja palīdzēt. Grūta lieta, nav šaubu.

— Vai ir zināms, kas viņu nogalinājis?

Rojs pašūpoja galvu.— Mēs neko vairāk neesam uzzinājuši. Piezvanījām uz Portailzu. Runājām ar pilnvaroto; viņš būs šeit no rīta kopā ar policiju.— Rojs atkal dziļi nopūtās, uzlika brilles un mierinoši uzsmaidīja Nanijai.— Neuztraucies taču tik ļoti par to. Viņi tikai palūgs tevi izstāstīt visu, ko tu redzēji, un ar to tas beigsies. Taisnību sakot, tuvojas īsta vētra. Tas lietus šonakt bija tikai tāda priekšspēle. Diez vai policijas pilnvarotais ilgi šeit uzturēsies. Mums visiem te ir tikai mazas

laivas, un neviens negribēs ar tām riskēt. Mēs pārāk labi pazīstam šis salas un jūru.

— Ko teica policijas pilnvarotais?

— Neko daudz. Viņš mazliet ir pazinis Hermioni. Piekrita, ka Džimam un Sīberijam bija jāienes viņa iekšā mājā. Viņš teica, lai pasaucam doktoru Riordanu, kurš apskatīs Hermioni; viņš ir salas medicīnas eksperts — bet to jau tu pati zini. Es teicu, ka mēs jau esam izsaukuši doktoru, un tad Riordans pats runāja ar pilnvaroto.

— Vai tā tiešām bija slepkavība?— Nanija pēkšņi saprata, ka līdz šim bija lolojusi sīku cerību, ka tā tomēr bijusi pašnāvība.

— Diemžēl jā. Nekas cits tas nevar būt. Nelaimīgā kārtā tā tas ir. Riordans teica, ka viņa nomirusi uzreiz. Tas ir vienīgais mierinājums.

— Ko vēl viņi teica?

— Vairs neko sevišķu. Bija slikta dzirdamība — kā parasti vētras laikā. Galvenais, kā viņi teica, ir apskatīt ķermeni, pārmeklēt to vietu — ko mēs arī izdarījām — vai nav kādi pierādījumi, kas palīdzētu atklāt šo noslēpumu. Arī Diks runāja; protams, viņš te ir atbildīgais. Un, kad viņš ir skaidrā prātā, viņam nav nekādas vainas. Viņi gribēja zināt, vai kaut kas nav nozagts. Mēs domājam, ka nē. Vēl viņi prasīja, vai Hermionei kāds nav draudējis.

— Draudējis! Un ko tu teici?

— Atbildēja Diks. Viņš teica «nē».

Tad kādu brīdi bija klusums. Likās, ka lēnā, monotonā dūkoņa laukā kļuvusi skaļāka. No kaut kurienes atskanēja attālināta balsu murdoņa. Rojs noguris paberzēja pieri un pasniedzis pēc cigaretes mazajā kristāla trauciņā uz naktsgaldiņa.— Vai tev nav iebildumu?

Nanija pakratīja galvu un vēroja, kā šķiltavu sīkā liesmiņa piešķīra Roja sejai sarkanīgu nokrāsu, radīdama īsu atspulgu viņa briļļu stiklos un skaistajās tumšajās acīs.— Skaidrs, ka patiesība drīz nāks gaismā. Hermiones strīds ar Džimu — nu jau droši vien visi uz salas zina, ka Džims devās projām un kāpēc viņš to darīja. Tāpat arī tas fakts, ka Hermione šovakar bija ieradusies šeit un sarīkojusi Dikam scēnu.

— Viņa atlaida Diku no darba.

— Jā, tomēr es domāju, ka viņa to nemaz negribēja. Katrā gadījumā Hermiones noslepkavošana neatdotu Dikam atpakaļ viņa darbu.

— Bez tam Dikam ir alibi,— lēnām noteica Nanija.— Viņš vēl palika šeit, kad Hermione devās projām. Viņš bija kopā ar mani mašīnā tajā brīdī, kad viņa tika nošauta.

Rojs diezgan izklaidīgi pamāja. Moskītu tīkls starp viņiem izskatījās kā blāva dūmaka, kā plīvurs. Rojs teica:— Man ļoti žēl, Nanij, ka tas viss notika taisni tagad. Tieši pirms mūsu kāzām.

Nekādu kāzu nebūs. Roj, Roj, piedod man. Nekādu kāzu, nekādu laulību . . . Nanija tā arī nepateica šos vārdus, taču tie jau bija viņai uz mēles, gatavi un pārdomāti. Viņa neveikli atgrūda nost moskītu tīklu.— Roj, man tev ir jāpasaka . . . man tev tagad ir jāizstāsta . . .

— Nerausti to tīklu, Nanij. Citādi varēsi visu nakti kauties ar moskītiem. Tā ir tropu nelaime. A, te nu tu esi, Džim.

Nanija pagrieza galvu un durvīs ieraudzīja Džimu, kas kvēlu skatienu lūkojās viņā.

10

DZIMĀM aiz muguras stāvēja Aurēlija. Rojs bija piecēlies.— Es atvedu Džimu uz šejieni. Viņš nevar palikt Midlroudā — kamēr vēl viss nav beidzies. Kamēr policija nebūs visu noskaidrojusi. Arī Dika būdā Džimam nebūtu, kur palikt. Viņš gan negribēja braukt, tomēr es viņu pierunāju. Bīdongeitā tev vieta atradīsies, Džim.

Džims neko neatbildēja. Arī Aurēlija klusēja. Džims, tāpat kā Rojs, izskatījās pārguris — mati sajaukušies, seja bāla.

Rojs pienāca pie Nanijas un smaidīdams lūkojās uz viņu. — Aurēlija grib, lai mēs visi dodamies pie miera. Ar labu nakti, mana mīļā. Jaukus sapņus, neskatoties ne uz ko. Tas viss neattiecas uz mums. Iegaumē to un liecies gulēt.

Rojs noliecās un viegli noskūpstīja Naniju caur plīvuru. Džims, kas bija stāvējis durvīs, panācās soli uz priekšu, bet, lai arī ko viņš bija gribējis Rojam teikt, tas viņu apsteidza, sacīdams:—Džim, gribu tev dot kādu padomu. Nestāsti vairs policijai neko par jūsu strīdu ar Hermioni. Es domāju . . .* tu jau pateici to Sīberijam, bet tas nekas, jo gan viņš, gan policija tik un tā būtu to uzzinājuši. Arī Diks to zināja. Taču draudi. . .

— Es teicu, ka nogalināšu viņu tad, ja palikšu šeit.

— Tu jau tā nemaz nedomāji — tomēr policijai tas būtu gards kumoss. Vārdi, kas tiktu citēti tiesas sēdē. Tikai es un Nanija dzirdējām, ka tu to teici. Neviens no mums to nestāstīs policijai. Tikai. . .— Rojs piegāja Dzimām klāt un uzlika roku viņam uz pleca,— tikai neizdari to pats!

Aurēlija teica:— Viss, sarunas izbeigtas. Ir jau ļoti vēls. Nāc man līdzi, Džim. Parādīšu tavu istabu.

Džims steidzīgi uzmeta Nanijai skatienu, kas neko neizteica. Rojs piebilda:—Aurēlijai taisnība. Ar labu nakti, Nanij.— Tad viņš nodzēsa galda lampu un aplika roku Džimam ap pleciem. Nanija tikai neskaidri varēja viņus saskatīt caur dūmakaino priekškaru, viņu silueti iezīmējās uz vestibila gaismas fona. Aurēlija droši soļoja abiem pa priekšu.

Rojs aizvēra durvis.

Vai Rojs būtu aicinājis Džimu, ja zinātu patiesību?

Nanija ātri un cieši iemiga, neredzēdama sapnī ne balto māju ar divām izliektām kāpnēm, kas veda uz verandu, ne arī motorlaivu, kas traucās pār zilajiem viļņiem un baltajām putām.

Klusi uzausa rits ar pērļainām, netverami draudīgām debesim, barometrs bija krities; jau pirms ausmas ar motorlaivu no Portailzas bija ieradies policijas komisārs un vēl divi vīri — tieši uz rīta kafiju; ziņas par slepkavību bija mistiskā veidā apceļojušas salu visā tās garumā un platumā. Viena no mazajām nēģeru kalponēm uzmodināja Naniju.

Plašajā istabā vēl aizvien bija tumšs, un kalpone iededza gaismu. Viņa turēja rokās tasi karstas, smaržīgas rīta kafijas, kas bija plantatora dzīves neatņemama sastāvdaļa, tāpat kā ražas pārbaude, un viņas piemīlīgā seja bija modra un ziņkārīga kā terjeram. Krustiņš, piekārts tievā ķēdītē uz kalpones kakla, sašūpojās, kad viņa pacēla moskītu tīklu. Viņas platie katūna svārki ar volāniem un blūze ar īsajām piedurknēm satraucoši nočaukstēja. Tāpat kā pārējie salas krāsainie, viņa runāja tīrā angļu valodā ar plato «e» un skaidri skanošiem līdzskaņiem — šīs īpatnības bija saglabājušās kopš 17. gadsimta, kad pirmie angļu ieceļotāji ieradās uz šīs salas. Tāpat kā pārējie, kalpone prata lietot arī žargonu, grūti saprotamu vietējo izloksni, kurai ar angļu valodu bija tikai attāla radniecība. Viņa teica:— Labrīt, lēdij. Saimnieks sacīja, lai jūs pamodina. Policija ir te.

«Lēdija», «mis» vai «kundze» vietā — tas arī bija raksturīgi salas valodai, tā bija daļa no Karību salu iedzīvotāju frazeoloģijas. Nē, lēdij; jā, lēdij; pateicos, lēdij. Nanija bija pakāpeniski pie tā pieradusi, tāpat kā pie agrās celšanās, kas piederēja pie plantāciju dzīves. Saulei lecot, darba diena jau bija sākusies; to prasīja nepieciešamība izmantot vēsās rīta stundas, pirms vēl nav iestājusies pusdienas svelme. Taču parasti Nanija gulēja mazliet ilgāk. Pāris reizes viņa bija dzērusi rīta kafiju kopā ar Roju, pirms viņš devās plantācijas agrajā apgaitā, taču tas nenotika bieži, jo Nanijai bija grūti pierast pie tik agrām rīta stundām — kad debesis vēl klāja pelēkas un melnas naksnīgas ēnas, visapkārt valdīja miers un klusums, kas klāja milzīgi plašo, tumšo ūdens virsmu, bet austrumu pamalē jau bija jaušama gaisma. Nanija samiegojusies sēdēja un jutās tā, it kā vispār nebūtu gulējusi. Viņa neizpratnē skatījās uz kalponi. Kad līdz apziņai nonāca vārds «policija», Nanija pēkšņi atjēdzās. Hermione! Džims!

Nanija paņēma pasniegto tasi. Nakts aiz balkona durvīm bija kļuvusi tikai nedaudz gaišāka.

— Laikam ir ļoti agrs.

— Jā, lēdij.

Nanija malkoja karsto, kūpošo kafiju.

— Policija? No Portailzas?

— Jā, lēdij. Policijas komisārs. Un vēl divi vīri.

— Kur viņi tagad ir?

— Verandā.

— Un misters Bīdons teica, lai tu pasauc mani?

— Jā, lēdij. Lūdzu, ātrāk. Viņi grib tikt projām, pirms sāksies vētra.

— Pasaki misteram Bīdonam, ka tūlīt būšu lejā.

— Jā, lēdij.— Kuplie svārki izplīvoja laukā pa durvīm, un mazā, slaidā roka tās klusi aizvēra. Nanija malkoja kafiju un bija pateicīga, ka tā varēja novilcināt laiku. Diezgan ātri to izdzērusi, viņa izslīdēja no moskītu tīkla ielocēm, noskaloja seju ar aukstu ūdeni, uzvilka kreklu un uzmeta uz pleciem sarkanu svīteri. Tad vēlreiz uz mirkli ielūkojās spogulī; atmiņā uzplaiksnīja vakardiena, kad viņa tāpat bija ieskatījusies spogulī pirms došanās lejā pie Dzima un ieraudzījusi pārmaiņas savā sejā, kurām — kā viņa tad bija sapratusi — tur nevajadzēja būt.

Nanijai noteikti bija jāparunā ar Roju. Viņas sirds ietrīcējās. Bija pagājusi vēl viena diena. Trešdiena bija pietuvojusies par 24 stundām.

Seja, kas raudzījās Nanijai pretī, bija bāla un uztraukta; zem acīm nelielas tumšas ēnas. Steidzīgi atglaudusi matus, Nanija skrēja lejā. Vestibilā un verandā iedegto lielo lustru gaisma izskatījās atbaidoša un auksta uz naksnīgo ēnu fona. Rītausma tikai nedaudz bija skārusi ūdens virsmu, un jūra likās atkāpusies tālu prom, sajaukusies ar ēnām. Mitrais, vēsais gaiss smaržoja pēc lietus, zaļumiem un jūras.

Pie verandas durvīm Nanija apstājās. Vīrieši sēdēja apkārt galdam, uz kura bija brokastu paliekas. Rojs, Džims un vēl trīs svešinieki. Viens no tiem — slaids, spēcīgs vīrs ar sarkaniem matiem un sarkanīgu iedegumu, haki krāsas krekliņā un šortos; pārējie divi uniformās. Vīrietis ar sarkanajiem matiem un iedegumu smēķēja un, šķiet, kaut ko runāja. Rojs sēdēja viņam pretī un klausījās, un likās, ka arī Džims, kura tumšie mati, taisnais deguns un zods izcēlās uz tumšpelēko ēnu fona aiz margām, klausās runātājā, ar dakšiņu vilkdams apļus uz galdauta. Nanija atvēra durvis, un Rojs, izdzirdējis viņu nākam, piecēlās. Šajā brīdī Džims pagriezās, pielēca kājās un nāca Nanijai pretī.

— Nanij,— teica Rojs,— piedod, ka liku tevi piecelt tik agri, mīļā.— Džims apstājās, un Rojs paņēma Naniju aiz rokas un pieveda pie galda. Nanija palūkojās uz Džimu, viņu acis sastapās, tomēr Džima skatienā Nanija neredzēja atbildi uz jautājumu, par ko viņi pirms tam runājuši un ko komisārs domā par šo slepkavību. Tas bija tikai īss, atturīgs mirklis. Džims izskatījās bāls un noguris; verandā valdīja saspringta, saspīlēta gaisotne, to nebija izmainījusi pat Nanijas ierašanās. Rojs iepazīstināja viņu ar vīriešiem pie galda, kas arī piecēlās.

—. . . majors Velss, mūsu apgabala policijas komisārs. Seržants Moriss, seržants Donegans. Sī ir mana līgava, major Vels; šonedēļ būs mūsu kāzas.

Majors Velss uzmeta Nanijai vērigu, atklātu skatienu ar savām spožajām, mazajām, gaiši brūnajām acīm un palocījās.— ļoti patīkami, patiešām,— viņš teica.— Es jūs apsveicu, mister Bīdon. Biju jau dzirdējis par jūsu gaidāmajām kāzām. Cik žēl, ka šis nelaimīgais un satriecošais notikums atgadījies tieši tagad.

— Hermione daudzus gadus bija mūsu kaimiņiene,— teica Rojs.

— Ceru, ka tas nemainīs jūsu nodomus attiecībā uz kāzām,— pieklājīgi noteica majors Velss, ar savu spožo vērīgo skatienu lūkodamies Nanijā.

Rojs atbildēja:— Ak, nē. Viss notiks ļoti klusi.— Tad viņš uzrunāja Naniju.— Dārgā, šie džentlmeņi gribētu dzirdēt par tavu braucienu vakar vakarā uz Midlroudu. Viņiem nav daudz laika. Spriežot pēc prognozes, tuvojas vētra, un viņi gribētu nokļūt Portailzā, pirms jūra nav kļuvusi pārāk nemierīga.

Rojs atbīdīja Nanijai krēslu. Džībe atdipināja savās salmu tupelēs un nolika vēl vienu tasi kafijas uz galda Nanijai priekšā. Kas pa šo laiku bija noticis ar Džimu?

Majors Velss sāka veikli un laipni iztaujāt Naniju.— Cik es saprotu, jūs ieradāties pāris minūtes pēc tam, kad, kā apgalvo misters Šovs, viņš ir izdzirdējis šāvienu, un atradāt viņa tanti noslepkavotu. Vai jūs nevarētu man izstāstīt, ko jūs redzējāt un ko jūs darījāt?

Apgalvo. Šādi lietots, šis vārds likās aizvainojošs; tas liecināja par šaubām, radīja iebildumus. Nanija vēlreiz paskatījās uz Džimu — viņš sēdēja dziļi krēslā un smēķēja, noliecies uz priekšu, uzlicis vienu elkoni uz galda un iespiedis zodu plaukstā, ar neizdibināmu izteiksmi sejā.

— Vienkārši izstāsti viņiem, ko tu zini,— iedrošinādams teica Rojs.— Tas ir vajadzīgs protokolam. Es jau pateicu, ka Diks bija galīgi piedzēries un tu viņu aizvedi uz Midlroudu.

«Jāstāsta patiesība,» iepriekšējā naktī Džims bija teicis. Nanija dziļi ievilka elpu un visu izstāstīja, protams, ļoti īsos vārdos. Viņa bija piebraukusi pie kāpnēm; viņa bija atradusi tur Hermioni. Pa durvīm bija iznācis Džims.

Krastu apskaloja vilnis — tā baltā putu galotne bija pārsteidzošā kārtā radusies no melnā ūdens, ar skaļu troksni tas atsitās pret koraļļu rifu. Majors Velss jautāja:—Vai jūs dzirdējāt šāviena troksni?

— Nē.— Varbūt tā bija kļūmīga atzīšanās? Vai tā nevarēja kaitēt Džimam? Nanija saprata, ka, ja viņa būtu dzirdējusi šāvienu, tas apstiprinātu Džima liecību un attiecīgi arī slepkavības laiku.— Es sēdēju mašīnā,— Nanija piebilda.— Motora troksnis bija tik skaļš, ka diez vai es būtu varējusi kaut ko sadzirdēt.

— Tajā brīdī tu droši vien tikai izbrauci no Bīdongeitas,— teica Rojs.— Džimam bija laiks apskatīt Hermioni un piezvanīt diviem cilvēkiem, pirms tu atbrauci.— Viņš paskatījās uz majoru Velsu.— Viņa nemaz nevarēja to dzirdēt.

— Vai jūs nekur neredzējāt pistoli?— majors Velss jautāja.— Vai tās nekur nebija?

— Nē. Tikai...— «Jāstāsta patiesība,» Dzims bija teicis.

— Tikai Dzima pistoli. Hallē uz galda.

Nanija uz mirkli aizturēja elpu, bet tad majors Velss pamāja. Viņš jau zināja par Džima pistoli, tā ka viss bija kārtībā. «Jāstāsta patiesība,» bija teicis Džims. Vai viņi jau bija izvilkuši lodi, ar kuru nogalināta Hermione? Vai viņiem bija laiks un instrumenti, lai noskaidrotu, ka šī lode nav no Džima pistoles? Acīmredzot nē; viņi tikai nesen bija ieradušies.

— Vai tuvākajā apkārtnē jūs vairs nevienu neredzējāt? Izņemot misteru Šovu, es domāju. Varbūt kādu uz ceļa?

— Nē, nevienu.

Majora Velsa acis spīdēja kā divi asi, spoži dunči, taču tajās nebija nekādas izteiksmes.

— Vai nebija nekā tāda, ko varētu uzskatīt par pierādījumu?— viņš vaicāja pēc nelielas pauzes.

Nanija pakratīja galvu.— Nekā.

Tad atkal ierunājās Rojs:—Es negribētu jūs steidzināt, major, taču jūra kļūst nemierīga.

— Es zinu, es zinu,— komisārs piecēlās, uzlikdams salmenīcu, kas gulēja uz blakus galdiņa.— Domāju, labāk būs, ja aizbrauksim līdz Midlroudai un paskatīsimies tur. Vai esat gatavs, mister Sov?— viņa balss un manieres nemanāmi pārmainījās, runājot ar Džimu. Nanijai tas uzreiz kļuva skaidrs un, šķiet, arī pārējiem,— visi izskatījās apmulsuši, un starp viņiem kā priekškars nolaidās stindzinošas atturības gaisotne.

— Mašīna ir tepat,— teica Rojs un pagriezās pret Naniju.

— Dārgā, piedod, ka liku tevi pamodināt, taču visi ļoti steidzas. Sis negaiss . . .

Nanijai bija jāparunā ar Roju vienatnē; skaidrs, ka šobrīd tas nebija iespējams. Neko darīt, vajadzēja ļauties notikumu gaitai, un Nanija noskatījās, kā Rojs aiziet.

Džims gāja pirmais. Rojs mundri sekoja, augumā krietni garāks par sīko, muskuļoto policijas komisāru ar punainajiem ceļgaliem un sarkanajiem matiem. Viņu soļi dobji atbalsojās kāpnēs; starmešu spožumā krūmāju melnās un zilganās ēnas likās vēl tumšākas.

Debesis, drūmas un noslēpumainas, šķita karājamies tik zemu, ka gandrīz skāra mājas jumtu; tālumā pie austrumu apvāršņa tikko sāka iemirdzēties jūra.

Nanija lēnām apsēdās pie apgaismotā, piekrautā galda un šajā brīdī ieraudzīja Džimu skrienam augšup pa kāpnēm.— Es teicu, ka esmu aizmirsis savu salmenīcu,— viņš sacīja. — Paklau, mīļā, viss ir kārtībā. Man jāiziet tam visam cauri, bet būs jau labi.

Nanijai gribējās viņam cieši piekļauties, iztaujāt par visu; viņa gribēja rast mierinājumu Džima spēkā.— Vai tu esi drošs par to?

— Esmu.

— Majors Velss runāja kaut kā ļoti jocīgi.

Džims pievērsa skatienu uzlecošās saules vāji apmirdzētajai jūrai, tomēr atbildēja uzreiz:— Protams, viņam vajadzēs mani nopratināt. Taču viņš nedomā, ka slepkava esmu es. Un, ja viņš . . .

— Džim, pasaki man taisnību. Vai viņi tevi ir arestējuši? Vai viņi grib tevi arestēt?

Džims paskatījās viņai tieši acīs.— Tas ir viņu pienākums — aizturēt mani, lai nopratinātu. Viņi pat varētu izvirzīt pret mani apsūdzību. Tomēr viss nokārtosies. Es tev apsolu, mīļā. Tev man jātic. Tā, un nu par Roju un kāzām. Man tas viss ir jāizbeidz.

— Es vēl neesmu Rojam neko pateikusi. Nebija laika.

— Parunāsim ar Roju abi. Nu man ir jāiet, mīļā. Kur ir salmenīca? Ā, šeit.— Ātri paķēris cepuri, kas gulēja uz krēsla, Džims piebilda:— Neaizmirsti, ko es tev teicu.

Atceries, ka tev nav jāuztraucas. Atceries, ka viss būs kārtībā. Iegaumē, ka Džimu nevar apsūdzēt un tiesāt vai pat atzīt par vainīgu, jo viņš nav slepkava.

Nanija noskatījās, kā Džims pārskrēja pāri verandai un kā viņa tumšmatainā galva nozuda kāpnēs.

Ierūcās mašīna. Motora troksnis, ko slāpēja biezais dzīvžogs, pakāpeniski kļuva klusāks un beidzot izzuda no šosejas.

Pēc tam iestājās dziļš klusums; vēl aizvien valdīja tumsa, taču tuvojās saullēkts. Nanija vēl uz brītiņu apsēdās pie galda, lai iedzertu karstu kafiju un pavērotu negribīgi jūrā grimstošo nakti, kas vēl mēģināja paglābties uz salas. Aurēlija acīmredzot vēl gulēja. Kalpotāji bija tepat netālu, mājas virtuves gals spoži apgaismots, taču ilgu laiku nebija dzirdamas citas skaņas kā vien putnu kņada un viļņu šļaksti.

Iespējams, Nanija bija sēdējusi ilgāk, nekā gribējusi, sapinusies savās domās, iegrimusi pati savā dīvainajā pasaulē, kas neatšķīra dienu no nakts. Mazliet vēlāk Nanijai likās, ka viņa sāk uztvert mostošās plantācijas skaņas — tālumā tika iedarbināta fabrika, kaut kur rībēja rati un skanēja cilvēku balsis.

Taču pilnīgi apzināti viņa dzirdēja vienīgi viļņu šļakstus. Nanija atcerējās pamanām to nevienmērīgo ritmu, platās, nepakļāvīgās balto viļņu galotnes, kas mutuļoja augšup un lejup gar ēnaino krastmalu tepat pie mājas.

Jūra jau mirdzēja gaismas staros, kad Nanija beidzot piecēlās, pārgāja pāri verandai un nokāpa pa kāpnēm; zeme vēl aizvien bija krēslā iegrimusi, ēnas pie dzīvžoga biezas un neskaidras, nekustējās ne lapiņa. Vai tuvojās vētra? Domādama par to, Nanija turpināja ceļu pa balto gliemežvāku taciņu starp slapjo, biezo hibīciju un tamaraku dzīvžogu un augsto, šalcošo bambusu birzi. Kafija bija Naniju pilnīgi pamodinājusi, un tuvais negaiss radīja nervozu satraukumu; viņa apmetīs līkumu dārzā, tad dosies atpakaļ gulēt. Kas pašlaik varētu notikt Midlroudā?

Vai viņi arestēs Džimu?

Dzīvžogs veidoja biezu tuneli ar biezu lapotni. Nanijas soļi klusi čirkstēja uz baltās, gliemežvākiem klātās takas. Cik pārbiedēta viņa iepriekšējā naktī bija skrējusi pa šo taku, svārkiem čaukstot! Ari tagad gliemežvāku čirkstoņa veidoja sinkopētu ritmu ar viņas soļiem — kā viegla atbalss, kas sekoja ar nelielu nokavēšanos.

Negaiss bija piebirdinājis taku ar norautām lapām un salauztiem zariem. Nanija apstājās, lai paceltu nolauztu bu-ganvillas zariņu.

Viņa apstājās, bet soļu vieglā atbalss vēl aizvien bija dzirdama.

Vienīgi tā nemaz nebija atbalss. Kāds klusām gāja līdzi Nanijai pa dzīvžoga otru pusi.

11

NU Nanijas ķermenis piederēja kādai citai; viņas sirdī kliedza cita sieviete, norādīdama, ko lai dara; Nanija apsviedās un skrēja, ķerdamās un slīdēdama uz oļiem, skrēja un skrēja — kā sapnī, nevirzīdamās uz priekšu, visu laiku zem kājām bija slidenie oļi un abās pusēs dzīvžogs — tik augsts, ka viņa nespēja neko redzēt tam pāri, un lapotne tik bieza, ka viņa nevarēja saskatīt tai cauri nekādu kustību. Nanija sasniedza kāpnes un paskrēja garām apgaismotajam, notīrītajam galdam, pagrūda krēslus nost no ceļa, nometa salvetes, ko viesi bija atstājuši. Viņa neapstājās, kamēr nebija tikusi iekšā mājā, un, cīnoties pēc elpas, atbalstījās pret masīvo galdu, kas stāvēja pie kastaņbrūnās sienas.

Džībe, izdzirdējis Naniju, iznāca no ēdamistabas. Kad viņa izstāstīja, ka dārzā kāds ir, ka kāds zagšus gājis viņai līdzi pa dzīvžoga otru pusi, Džībe pašūpoja galvu, tad pazemīgi to nolieca un aizskrēja pēc Aurēlijas. Viņa tūlīt atsteidzās šurp — ar dziļām grumbām nogurušajā sejā — un lika Džībem pārmeklēt dārzu.

Līdz tam Džībe bija pret Nanijas vārdiem izturējies ar iecietīgu skepsi. Pēc Aurēlijas pavēles pārmeklēt dārzu tā pārauga nepatikā. Viņš tomēr paklausīja un pasauca virtuves zēnu Arčiju sev līdzi.

Aurēlija uztraukti uzlūkoja Naniju.

— Vai tās nevarētu būt tavas iedomas, Nanij?

— Dzīvžoga ārpusē kāds bija!

— Bet kas gan tas varētu būt?

— Es neredzēju. Dzīvžogs ir pārāk biezs.

Aurēlija brīdi pastāvēja, tad aizgāja uz ēdamistabu un atgriezās ar kafijas tasi. Viņa apsēdās pretim Nanijai un paskatījās laukā, pāri verandai. Gaisma jau bija uzaususi. Bija atnācis rīts, taču bez saules, apmācies, vienīgi pērļaina, netverama, draudīga gaisma.

— Kur ir Rojs? Un Džims?

— Atbraucis policijas komisārs no Portailzas. Visi ir Midl-roudā.

Aurēlija malkoja kafiju un ciešāk ietinās rītatērpā.

— Nanij, vai tu esi pārliecināta, ka dārzā kāds bija? Pagājušajā naktī tu pārdzīvoji briesmīgu šoku. Tas būtu dabīgi, ja tu justos nervoza . . .

— Tur kāds bija.— Tomēr Nanija jau sāka pati to apšaubīt un jutās nokaunējusies par savu bēgšanu.— Varbūt tas bija kāds no zēniem. Tomēr,— viņa meklēja vārdus,— soļi bija tik klusi un zaglīgi, it kā kāds negribētu, lai viņu ierauga. It kā . . .— It kā viņai kāds būtu slepeni pielavījies un izsekotu viņu, Nanija nodomāja. Viņa soļi bija klusi un draudīgi. Tomēr Nanija neteica to Aurēlijai. Tas skanētu muļķīgi, bailīgi un bērnišķīgi.

Aurēlija drūmi sarauca pieri un iedzēra vēl malku kafijas.— Tas droši vien bija kāds no kalpotājiem.

Nanija sabāza rokas dziļi bikšu kabatās, lai Aurēlija neredzētu, kā tās trīc.

Aurēlija atmeta savu smago pelēko bizi uz muguras un nopūtās.— Ko par šito visu domā policijas komisārs?

— Es nezinu.

— Tu teici, ka Džims kopā ar pārējiem aizbrauca uz Midlroudu?

— Jā.

— Zēl, ka Džims pagājušo nakti atgriežas uz salas. Tas runā viņam par sliktu.— Aurēlija aprāvās un ieklausījās. No mājas aizmugures atskanēja spalgas balsis, izsaucieni, soļu dipoņa.

— Kas tad tas?— iesaucās Aurēlija un aizsteidzās uz virtuvi. Nanija viņai sekoja.

Aurēlijai tuvojoties, balsis apklusa.

Džībe stāvēja kalpoņu, pavāru un Arčija ielenkumā, un visi pētīja priekšmetu, ko Džībe turēja rokās. Dārzā viņi nevienu nebija atraduši. Tomēr kāds tur ir bijis, jo zemē mētājies nazis.

Garais, asais niedru nazis ar plato asmeni, Džībes bailēs drebošajās rokās, izskatījās pēc dunča.

Viņš to bija atradis zemē blakus dzīvžogam. Iepriekšējā vakarā tā tur nebija, jo zālē nemanīja nospiedumus, kuriem tad vajadzētu būt. Naža rokturis nebija mitrs, ari asmenis nelikās ierūsējis.

Aurēlija visus izprašņāja; viņa aizsūtīja pēc dārznieka, tad iztaujāja Džībi, Arčiju, pavāru un kalpones.

Ja arī kāds kaut ko zināja par nazi, tas tika sekmīgi noklusēts. Taču šī noklusēšana pati par sevi jau bija riebīga. Plantācijā nazis bija visizplatītākais darbarīks; varētu atrast simtiem nevainīgu iemeslu, kāpēc tas mētājās uz zemes. Aurēlija lika ataicināt pārzini Smitsonu.

Viņš ieradās nekavējoties. Tas bija liela auguma vīrs ar nosvērtu izturēšanos, ar atklātiem, vaļsirdīgiem sejas vaibstiem un izskatījās neapmierināts par traucējumu. Noņemdams balto salmu naģeni, viņš paskaidroja Aurēlijai, ka esot pārraudzījis iekraušanas darbus. Aurēlija uzdeva īsus un precīzus jautājumus.

— Vai tu zini par nakts slepkavību, Smitson?

— Jā, mis Bīdona.

— Mis Nanijai likās, ka pirms brīža dārzā viņu kāds izseko. Viņa izbijusies atskrēja uz māju. Džībe dārzā nevienu neredzēja, bet viņš atrada šito.

Pārzinis skatījās uz nazi un klusēja.

— Vai kāds nav pazaudējis niedru nazi?

Viņš paraustīja plecus.— To ir grūti pateikt, mis Bīdona.

— Jā, es saprotu. Tomēr . . .— Aurēlija brīdi vilcinājās. — Kā ir ar strādniekiem? Vai kāds no viņiem nebija šorīt atnācis uz šejieni?

Izskatījās, ka pārzinis bridi pārdomā, mēģinādams atcerēties, vai visi strādnieki bijuši savās vietās. Beidzot viņš pakratīja galvu.— Nē, nedomāju vis, mis Bīdona. Visi bija savās vietās, pašlaik ir loti daudz darba.

— Tu esi labs pārraugs, Smitson,— teica Aurēlija.— Tu visu ievēro.

— Es cenšos, mis Bīdona.

— Labi,— Aurēlija atkal saminstinājās.— Ļoti labi, tad es tevi vairs neaizkavēšu.

Viņa vēlreiz uzmeta domīgu skatienu nazim.— Sis nazis varētu piederēt ikvienam uz mūsu salas.— Viņa paskatījās uz Džībi.— Vai tu esi pārliecināts, ka tur vairāk nekā nebija?

Džlbe noraizējies pamāja ar galvu. Smitsons ar savu flegmatismu un apdomību bija iemantojis autoritāti, ko ikviens uz salas respektēja. Viņš teica Aurēlijai:— Jūsu vietā, mis Bīdona, es visu darītu zināmu misteram Bīdonam.

— Jā, tev taisnība, Smitson. Viņam pašlaik ir darīšanas Midlroudā, bet . . . Jā, patiešām būs labāk, ja viņš tūlīt pat visu uzzinās. Paldies tev.

Smitsons īsi, bet iespaidīgi paklanījās un gāja projām. Viņa krekls bija mitrs un pielipis pie platās, muskuļotās muguras, zilie džinsi izbalējuši no karstās saules un biežās mazgāšanas. .

— Piezvanīsim Rojam,— teica Aurēlija.— Laikam to vajadzēja izdarīt uzreiz. Bet es nedomāju ... šī naža dēj viss nu ir izmainījies.— Viņa zvanīja pa veclaicīgo telefona aparātu, kas bija piestiprināts pie pieliekamā sienas — tik augstu, ka Nanijai vajadzētu pastiepties uz pirkstgaliem, lai to aizsniegtu. Sis bija vienīgais aparāts visā mājā.

Nanija varēja dzirdēt Roja izsaucienus, īsos, tiešos jautājumus, pauzi, kuras laikā Rojs acīmredzot stāstīja pārējiem, kas noticis. Kad viņš atgriezās pie telefona, Aurēlija palūkojās uz Naniju.— Viņš grib runāt ar tevi.

Nanija paņēma klausuli.— Jā, Roj . . .

— Nanij, dārgā, vai viss kārtībā?

— Jā, jā . . .

— Neej laukā no mājas. Es tūlīt atbraukšu. Pasaki Aurēlijai, lai liek Smitsonam visu pārmeklēt.

— Viņš ir aizņemts ar cukurniedru iekraušanu.

— Pie velna cukurniedres. Mīļā, vai tu neesi ievainota?

— Nē. Es jau nevienu īsti neredzēju. Es tikai dzirdēju . . .

— Kāds tur noteikti bija, un mēs viņu izkvēpināsim laukā. Es jau braucu . . .

Ja nu tās bija tikai Nanijas iedomas? Ja nu viņai izlikās, ka viņa dzirdējusi šo zaglīgo ceļabiedru?

— Roj, varbūt nazis tur vienkārši nejauši nomests?

No attāluma skanēja Roja balss — noteikta un uzmundrinoša —, izkliedēdama Nanijas šaubas: — Mēs to drīz noskaidrosim. Vai tu neiedotu vēlreiz Aurēliju?

Viņa iedeva klausuli Aurēlijai un pētīja viņas seju, kamēr no tālienes kā neskaidra, bet spēcīga murdoņa skanēja Roja balss. Nanija nevarēja saprast vārdus, un, kad Aurēlija beidzot nolika klausuli, viņa iesaucās:— Kas par lietu, Aurēlij, kas noticis?

Aurēlija vispirms rūpju pilnu skatienu nopētīja Naniju. — Viņi grib arestēt Džimu.

Likās, ka milža roka uzgūlusi Nanijas sirdij. Kāpēc viss notiek tik ātri? Kāpēc tieši Džimu?

Aurēlija lēni noteica:— Es pazīstu Džimu kopš bērnības. Viņš diezgan bieži ir bijis Midlroudā. Ja arī viņš ir nošāvis Hermioni, tad viņa pati bija Džimu tik tālu novedusi.

— Džims nevarēja viņu nogalināt!

Aurēlija ar asu, tiešu skatienu — tādu pašu kā Rojam — ilgi un vērīgi pētīja Naniju. Tad laipni teica:— Mana dārgā, tev nevajadzētu par to visu tik ļoti raizēties. Rojs palīdzēs Džimam, cik vien iespējams. Un, tici man, Rojam šeit ir liela ietekme. Un nu — tev vajadzētu iet augšā un atpūsties, tu taču piecēlies jau pirms saullēkta. Likšu, lai Smitsons atsūta vīrus, kas pārmeklēs dārzu.

— Ja nu viņi arestēs Džimu!— Nanija iesaucās.— Ja nu Rojs viņam nespēs palīdzēt. Ja . ..

— Nu, nu,— Aurēlija mierinoši aplika Nanijai roku un veda viņu uz vestibilu.— Neuztraucies par to tik ļoti, mēs nevienam neļausim izjaukt kāzas. Tā būs tava un Roja diena. Un, kā jau es tev teicu, viena no laimīgākajām dienām ari manā mūžā.

Nanija ātri uzskrēja augšā, it kā gribēdama aizbēgt no Aurēlijas vārdu radītās ainas, kaut arī tie bija domāti kā mierinājums. Nanija redzēja sevi ejot pie altāra kopā ar Roju, kamēr Džims bija kaut kur tālu projām, uz citas salas, arestēts, un gaidīja apsūdzību un tiesas spriedumu par slepkavību. Atkal Nanija sajuta, ka nu jau viss ir par vēlu, ka viņa vairs neko nevar darīt, lai izmainītu vai kontrolētu savu dzīvi, it kā viņa butu siks zariņš šajā krāču un nolemtības pilnajā notikumu straumē.

Tā nevarēja būt taisnība — Nanija izaicinoši un bezcerīgi teica pati sev. Pat, ja viņi arestēs Dzimu, aizvedīs viņu projām; pat tad, ja Džims tiks notiesāts — tik un tā Nanija viņu mīlēja un varētu gaidīt gadiem ilgi. Ja nu patiešām divpadsmit zvērinātie nolemj, ka viņš ir vainīgs!

Reizēm domas ir kā nezvēri, kas jādzen prom no sirds. Nanija mēģināja tikt galā ar šo uzmācīgo vīziju, bet tā gulēja kā slēptuvē paglābies uzbrucējs, kas kuru katru brīdi gatavs lēcienam.

Mazā nēģeru kalpone jau bija sakārtojusi istabu. Nanija izgāja uz balkona un paskatījās lejā uz dārzu ar tā svešādajiem tropu augiem, uz biezo, plato dzīvžogu, kur viņa bija staigājusi. Un kāds bija gājis viņai līdzi — zaglīgi un slapstīdamies kā zvērs, bēgot atstādams cilvēka darinātu ieroci.

Dārzs likās tāds pats kā parasti, vienīgi negaiss bija izkaisījis pa zemi norautās lapas un nolauztos zarus. Zaļums izskatijās spilgtāks un svaigāks šajā dīvaini pērļainajā gaismā; visi dzeltenie, sarkanie un purpursārtie tropu ziedi zaigoja vēl spožākās krāsās. Pāri visam gandrīz nekustīgs zemu peldēja melns cukurfabrikas mākonis.

Varbūt nazi tur nejauši nometis kāds no kalpiem, bet, uzzinājis par slepkavību un baidīdamies no soda vai arī kāda cita iemesla dēļ, kurš viņam likās svarīgs, tagad neuzdrošinājās atzīties.

Nebija taču nekāda pamata viņai uzbrukt, slepus piezogo-ties ar nazi rokā.

No saimniecības ēku puses kļuva dzirdamas balsis; gandrīz vai tajā pašā brīdī pa ceļu lielā ātrumā tuvojās mašina, tad tā piestāja pie vārtiem.

Bija atbraukuši Rojs, majors Velss un viens no policijas seržantiem. Rojs skrēja augšā pa kāpnēm.— Nanij . . .

Smitsona vīri bija sākuši pārmeklēt dārzu. Nanija dzirdēja viņu izsaucienus, redzēja skrejošās figūras. Viņa devās pretī Rojam, kas cieši satvēra viņu rokās.— Nanij, kas noticis? Ja kāds mēģinās tevi aizskart, es viņu pakāršu salas augstākajā kokā.— Roja rokas bija mierinošas un siltas, tas bija tuva drauga apskāviens. Kāpēc Nanija bija iedomājusies, ka tas ir vēl kaut kas vairāk? Majors Velss, stāvēdams durvīs, jautāja:— Mister Bīdon, vai es nevarētu viņai uzdot dažus jautājumus?

Rojs pagriezās.— Jā, jā, protams, major. Ja tu neiebilsti, Nanij.— Viņš paskatījās uz Naniju.— Lai ari kas tas bija, viņš ir tevi krietni pārbiedējis. Ja tu pašlaik negribi runāt — tas nekas. Majors pagaidīs.

— Baidos, ka nevarēšu gan to apsolīt, mister Bīdon,— majors Velss laipni, bet steidzīgi iebilda.— Redziet, ja nu tur patiešām kāds bija . . . Atvainojiet, mis Hovendena, bet mums ir jā ņem vērā jūsu . . . saspriegtie nervi. . .

— Paklausieties, ser,— teica Rojs.— Ja mis Hovendena saka, ka tur kāds bija, tad tur kāds tiešām arī bija!

— Ak, jā, protams. Es gribēju teikt... nu labi, varbūt jūs man pastāstītu, kas notika, ja jums nav nekas pretī. . .

Nu protams, ka tur nebija nekā, ko stāstīt — Nanijas soļu atbalss, nazis.

Majors Velss klausījās ar neizdibināmu izteiksmi sarkanajā sejā, viņa mazās, spožās acis likās ieurbjamies Nanijā. Kad viņa beidza, majors kādu brīdi sēdēja klusēdams. Pa balkona durvīm bija dzirdamas meklētāju balsis. Arī Rojs nogaidoši skatījās un klausījās.

Beidzot majors Velss izdvesa nopūtu.— Saprotiet mani pareizi — es neapšaubu jūsu vārdus,— viņš teica.— Un man nepatīk šī lieta ar nazi. No otras puses — godīgi runājot, mis Hovendena, vai jūs nedomājat, ka jūsu iztēle būtu varējusi jūs maldināt? Pēc pagājušās nakts notikumiem, pēc šoka, ko jūs pārdzīvojāt, kad atradāt mis Šovu? Nervi ir dīvaina lieta, jūs jau zināt.

Nanija pakratīja galvu. Redzēdams pārliecību viņas acīs, majors vēlreiz nopūtās un paskatijās uz Roju.— Ja arī tur kāds bija — pieņemsim to, ievērojot jūsu argumentus, tas taču nenozīmē, ka viņš gribēja uzbrukt mis Hovendenai.

— Tur bija tas sasodītais nazis,— teica Rojs.— Es dabūšu to nelieti rokā, lai arī ko tas man maksātu.

— Ar to nekas nebūs līdzēts, mister Bīdon. Es varu iedomāties, kā jūs pašlaik jūtaties, taču mums ir jāizturas saprātīgi. Patiesībā viss, uz ko varētu pamatoties izmeklēšana, ir mis Hovendenas sajūtas, briesmu radītais iespaids — kā viņa pati atzina, tas ir tikai iespaids — nezināma cilvēka soļu troksnis, un nazis, ko tur varētu būt aizmirsis jebkurš.

— Bet, ja nu tas tā nav? Ja nu — ak Dievs, major, vai jūs nesaprotat, ka slepkava vēl ir brivibā un staigā pa salu?

Majors Velss saknieba lūpas.— Tāpēc jau es esmu šeit. Un tāpēc es gribu arestēt Džimu Šovu.

— Bet es jau jums teicu . . .

— Mister Bīdon, man jāsaka, ka ar personiskām simpātijām, draudzības jūtām un tā tālāk nevar pierādīt nevainību. Šovs atzīst, ka bija sastrīdējies ar Hermioni — to viņš teica pagājušonakt Dženkinsam; to pašu viņš tikko stāstīja arī man. Acīmredzot viņi bija pamatīgi sastrīdējušies. Šovs piekrīt, ka aizbraucis no salas, lai naktī atkal atgrieztos — kad, ja viņam palaimētos, viņu neviens nepamanītu. Šovam nav nekāda pārliecinoša iemesla, kas attaisnotu viņa atgriešanos. Kā vienīgajam mantiniekam, Šovam pienākas liela fonda nauda. Viņš . . .

— Paklausieties, major,— iejaucās Rojs.— Vai jūs tiešām nesaprotat? Ja Hermiones slepkava atrodas brīvībā, slapstīdamies pa krūmiem un pakalniem, ja viņš šorīt ir mēģinājis uzbrukt Nanijai ar nazi, tad taču tas nevar būt Džims Šovs. Džims bija kopā ar jums, kad tas notika. Jūs iztaujājāt viņu vienatnē.

Nanijas sirds salēcās. Kā viņa to nebija iedomājusies? Alibi — kaut kas tāds, kas varētu attaisnot Džimu!

Tad viņa ievēroja, ka majora spožās, vērīgās acis, pētījoši raudzīdamās Nanijā, bija kļuvušas vēl spožākas un piesardzīgākas.— Liekas, mis Hovendenai tas jau bija ienācis prātā,— viņš noteica.

12

DOMAS var būt bīstamas. Domas — tie ir vārdi, un var runāt pašas par sevi tikpat skaidri, it kā būtu izteiktas. Tās ir pat bīstamākas par vārdiem, jo runājot meklē piemērotus izteicienus, rēķinās ar to, kāds būs citu cilvēku viedoklis.

Domas ir bīstamas, tomēr tās iespējams aizraidīt. Nanija saprata, ka šis uzbrukuma mēģinājums laikā, kad Džims bija kopā ar komisāru, ir liela priekšrocība Džimam. Tomēr viņa nebija izgudrojusi šos noslēpumainos soļus un nazi, šādi nolūki viņai pat neienāca prātā. Nanija jau gribēja kaut ko teikt, bet ieraudzīja, ka Rojs ir gluži sarkans no dusmām.

— Major Vels, vai jūs gribat teikt, ka apšaubāt mis Hovendenas vārdus?— viņš jautāja.

— Nu, nu, mister Bīdon . . .

— Jūs uzdrošināties iedomāties, ka viņa jums melojusi?

— Mister Bīdon, notiek slepkavības izmeklēšana. Es negribu apvainot mis Hovendenu melos. Es tikai saku — ja tiks pierādīts, ka viņu ir mēģinājuši ievainot, tas varētu attaisnot Džimu Šovu. Varbūt ne tik daudz kā pierādījums vai pierādījumu trūkums attiecībā uz mis Sovas slepkavību, cik salas iedzīvotāju uzskatos šajā lietā, policijas attieksmē, mūsu iekšējās pārliecības veidošanā, un tas nav mazsvarīgi. Jebkurš no Šova draugiem varētu nonākt pie šāda secinājuma un izgudrot šādu incidentu.

— Bet es jau jums teicu ... nu labi, palieciet pie saviem uzskatiem. Taču Nanija nav ieinteresēta par Džima Šova attaisnošanu. Viņa . . .

Majors Velss atkal pārtrauca Roju.— Cik labi jūs esat pazīstama ar Džimu Šovu?— viņš bez aplinkiem pajautāja Nanijai.

Pietiekami labi, lai mīlētu viņu visu mūžu un uzticētos viņam. Pietiekami labi, lai viņa dēļ melotu, ja tikai zinātu, kādā veidā. Nanijai gandrīz paspruka šie vārdi. Rojs atkal atbildēja Nanijas vietā:— Viņš ir bieži viesojies mūsu mājā, arī mēs esam bijuši pie viņiem uz pusdienām. Protams, Nanija censtos aizstāvēt Džimu, ja tas būtu iespējams. Visi, kas Džimu pazīst, darītu to pašu. Taču Nanija neizjūt pret viņu dziļāku interesi. Jūsu mājieni ar absurdi . . .

— Cik es saprotu, mis Hovendena, jūs aizvedāt Šovu motorlaivā līdz Elboubīčai. Vai viņš teica, ka ir nodomājis atgriezties?

Sis vismaz bija jautājums bez zemūdens klintīm.— Nē,— Nanija atbildēja.

Majors Velss, drūmi saraucis pieri, pievērsās Rojam.— Lūk, jautājums, uz kuru viņam nāksies atbildēt. Kādēļ viņš brauca atpakaļ?

— Ja Džims gribētu, tad varētu izgudrot simtiem iemeslu.

— Iespējams,— noteica majors Velss.— Vai, piemēram, nevarētu būt kādas meitenes dēļ? Šovs ir jauns, viņam noteikti ir draudzene. Varbūt tas arī bija īstais iemesls, kāpēc viņš sastrīdējās ar tanti! Ja viņš gribēja apprecēties un uzturēt sievu, bet Hermione Šova viņam lika šķēršļus, varēja būt par iemeslu . . .

— Nav godīgi no jūsu puses, major, izvirzīt šāda veida apsūdzību pret Džimu! Varat man ticēt, tas ir izslēgts! Pie tam vienīgā meitene uz salas ir mana līgava.

Nanijai likās, ka majors Velss klusēja pārāk ilgi, pirms atbildēja. Vai viņš bija nolasījis viņas domas? Bet tad majors nosvērtā balsī teica:— Nav jau viņai obligāti jādzīvo uz salas.

Rojs atbildēja:— Nav nekādas meitenes. Un neaizmirstiet, ka šorīt Džims bija kopā ar jums, kamēr kāds ar nazi .. .— viņš aprāvās un noslaucīja seju kabatlakatā.— Ak Dievs, major, vai tad jūs tiešām nesaprotat, ko tas nozīmē!

Majors Velss domīgi pamāja.— Es saprotu. Un nedrīkstu to atstāt bez ievērības. Varbūt darīsim tā, mister Bīdon. Lai jūsu vīri turpina pārmeklēt dārzu un lieciet viņus visus izvaicāt. Ja kāds svešinieks ir gājis pa ceļu vai slēpies starp palmām, vai citādi slapstījies šeit vai Šovu plantācijā, viņi to noteikti būs redzējuši.

— Un kā ir ar pirkstu nospiedumiem uz naža?

Majors Velss paraustīja plecus.— Nu jau katrs ir paturējis to rokās. Patiesība ir viena — ja arī tas bija mēģinājums nogalināt mis Hovendenu, Džimu Šovu tas vienalga neattaisno.

Rojs nopētīja majoru un īsi iesmējās.— Major Vels, esmu pavadījis uz salas visu savu mūžu. Šeit ir miermīlīgi, dievbijīgi ļaudis. Jā, Hermione tika nošauta. Viņas slepkava acīmredzot ir aizbēdzis. Tomēr es nevaru noticēt, ka uz salas slēpjas divi slepkavas. Tam neticēs neviena tiesa. Tas ir pret visām varbūtības un iespējamības teorijām.

— Un tomēr juridiski tas ir iespējams. Lai nu kā, pašlaik šis nav svarīgākais jautājums. Man jums jāsaka — kā vīrs vīram — ka esmu noskaņots jums piekrist. Mis Hovendena, es gribētu jums ko teikt. Ja cilvēks kādu ir nogalinājis — vienalga, vai tas noticis pēkšņās dusmās, strauji un impulsīvi, vai arī bijis iepriekš izplānots un pārdomāts —, tad viņu pārņem bailes, neprātīgas bailes. Viņš nepārtraukti domā, vai nav atstājis nozieguma vietā kādus pierādījumus. Viņš vēlreiz un vēlreiz cenšas iedomāties par iespējamiem caurumiem savās bruņās, jautā pats sev, vai kāds nebūtu varējis kaut ko redzēt vai dzirdēt, vai kāds neiedomājas, ka viņš ir slepkava, vai kāds netur viņu aizdomās. Brīžiem viņš ir tik pārliecināts, ka kādam noteikti ir kaut kas zināms, ka kāds ir atradis viņa atstātos pierādījumus, ka viņam vajadzētu iejaukties un neļaut nodot tos atklātībai. Viņam liekas, ka atkal kāds ir jānogalina, lai glābtu savu ādu. Tas gan nenotiek bieži. Tomēr

tā ir noticis un notiks. Vai jūs zināt, kas nogalināja Hermioni Šovu?

— Nē!— iesaucās Nanija.— Nē!

— Labi, tad padomājiet rūpigi — mēģiniet sakoncentrēt savas domas un atmiņu. Vai jūs nezināt kaut ko tādu, kas varētu kalpot par pierādijumu?

— Nē, nē, nekā tāda nav!

— Redziet, ja tas, ka esat dzīva, kādam traucē . . .

Rojs teica:— Bet major Vels, ja nu Hermiones slepkavība un uzbrukums Nanijai ir notikuši bez jebkāda iemesla? Ja nu tas ir kāds mežonis vai slepkava maniaks?

— Arī tas, protams, ir iespējams,— piekrita majors Velss. — Mums tas ir jāņem vērā.— Viņš piecēlās un palika stāvot, domās iegrimis. Tad pēkšņi pajautāja:— Mister Bīdon, ko jūs domājat par Diku Fenbiju?

— O, ar viņu viss ir kārtībā. Tiks cauri ar godu. Viņš nebūtu varējis nogalināt Hermioni. Pie tam viņš tajā laikā bija manā mājā. Dikam ir alibi.

— Es domāju — cik viņš ir spējīgs kā policijas virsnieks? Es gribu visu nodot viņa rokās. Vai viņš uzņemtos šādu atbildību?

— Protams, jā!

Tad majors Velss klusi piebilda:— Izskatās, ka šis notikums viņu ir dziļi satriecis. Kāda tad īsti šeit pirms tam bija situācija?

— Ā, tas ir sens stāsts. Diks atbrauca uz šejieni pēc pirmā pasaules kara, sāka strādāt pie Hermiones un iemīlējās viņā. Hermione viņu atraidīja. Diks palika šeit — laikam tāpēc, ka arvien vēl cerēja. Taču tas notika pirms daudziem gadiem. Protams, ka viņi ķildojās; laiku pa laikam viņa draudēja Diku atlaist. Tad tas atkal pārgāja. Ja jūs domājat, ka Diks varētu būt šāvis uz Hermioni — tas atkrīt, jo viņš bija šeit . . .

— Es zinu. Un pārējie? Varbūt viņa vēl kādu bija nāvīgi aizvainojusi?

Rojs paraustīja plecus.— Tas ir sarežģīts jautājums, major. Burtiski atbilde varētu skanēt tā: Hermione bija spējīga ikvienu novest līdz slepkavības izdarīšanai; taču, ja arī tas tā bija, es nezinu, kas un kapec to ir izdarījis.

Majors Velss bridi klusēja. Tad viņš piegāja pie loga un paskatījās ārā.— Līdz negaisam vairs nav tālu. Man steidzīgi jānokļūst Portailzā. Es nezinu, ko šeit pašlaik vēl varētu izdarīt. Es gribētu, lai Fenbijs pamēģina dabūt rokā pistoli, ar kuru ir nošauta Hermione, ja tas vispār ir iespējams. Tas nozīmē, ka jāpārbauda katra pistole un jānoskaidro, vai lode nav izšauta tieši no tās. Tas ir patiešām nogurdinošs darbs, neinteresants, apnicīgs, garlaicīgs, tomēr svarīgs, lai gan prasa daudz laika. Lai Riordans izvelk lodi, cik vien drīz iespējams. Vēl es vēlētos, lai Dženkinss pārskata viņas papīrus. Kā Hermiones advokātam viņam vajadzētu pārzināt viņas biznesa lietas. Arī tā ir ļoti garlaicīga nodarbošanās. Es patlaban esmu izdarījis visu, ko varēju. Vai jūs domājat, ka Diks Fenbijs būtu spējīgs turpināt šeit izmeklēšanu?

— Protams, ne bez jūsu palīdzības. Kas attiecas uz apnicīgajiem darbiem — jā, mēs varētu to visu paveikt.

— Varbūt jūs to izdarīsiet labāk nekā es,— teica majors Velss pēkšņā, atbruņojošā vaļsirdības uzplūdā.— Jūs labāk pazīstat savus cilvēkus. Viņi būs atklātāki pret jums nekā pret mani. Ja viņi kaut ko zina — un kādam taču vajadzētu kaut ko zināt —, drīzāk viņi to izstāstīs jums nekā man. Tā,— izskatījās, ka majors vēl cenšas sakopot savas domas.— Aizbrauksim vēlreiz uz Midlroudu un izdarīsim to, kas vēl būtu darāms. Es atsūtīšu jums līķa apskates rezultātus, teiksim, pēc trim četrām dienām.— Policijas komisārs brīdi vilcinājās, tad uzrunāja Naniju:— Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka izbailes, ko jūs tikko pārdzīvojāt, nebija jūsu iedomu vai fantāzijas radītas?

— Bet kā tad ar nazi?— jautāja Rojs.

— Jā, tas tiesa. Nazis. Bet tā varēja būt tikai sagadīšanās. Kā jūs domājat, mis Hovendena?

Nanija atbildēja:— Esmu pārliecināta, ka tur kāds bija. Es ļoti izbijos. Taču ievainot mani neviens nemēģināja.

Majors vēl brīdi vērīgi pētīja Naniju ar savu aso, spožo skatienu. Beidzot viņš īsi palocījās:—Pateicos,— tad pievērsās Rojam.— Els negribēju būt pārsteidzīgs, arestējot Šovu. Attiecībā uz mis Hovendenas baiļpilno pārdzīvojumu — viss sīki jāizpēta un jāiztaujā visi iespējamie cilvēki. Tomēr es vēlos, lai Šovs nepamet salu.

Roja seja noskaidrojās.— Dodu jums savu godavārdu, major, ka Džims Šovs nav nekāds slepkava un jūs drīz sapratīsiet, ka man ir bijusi taisnība. Nanij, dārgā,— Rojs maigi un sirsnīgi uzlika viņai roku uz pleca,— es aizsūtīju pēc Riordana, lai viņš apskata tevi. Pasaki, lai iedod tev nomierinošas zāles. Vai braucam, major?— Rojs noliecās un viegli noskūpstīja

Naniju uz vaiga. Mazais sarkanmatainais policijas komisārs stāvēja durvīs un gaidīja Roju, un tad viņi kopā devās projām.

Pa ceļam viņi apstājās, lai parunātu ar Smitsonu, Nanija no attāluma dzirdēja viņu balsu murdoņu. Šķiet, Smitsons un viņa vīri nebija atraduši zemē neko, kas liktos aizdomīgs vai arī tam nevajadzētu tur būt. Nanija dzirdēja, kā mašīna attālinājās pa gatvi un aizbrauca uz Midlroudas pusi, kur gaidīja Džims.

Vai policijas komisārs nebija noticējis viņas stāstam? Nani-jai tomēr likās, ka viņas pārdzīvoto briesmu patiesums pārliecināja komisāru vismaz par to, ka tā nebija Nanijas fantāzija vai iedoma. Un dīvaini — majora jautājumi bija drīzāk nostiprinājuši nekā iedragājuši Nanijas pārliecību. Tās nebija iedomas, kas lika Nanijai šausmās meklēt patvērumu mājā. Viņa neko nezināja par Hermiones slepkavu — tātad tas iemesls uzbrukt Nanijai, par ko bija ieminējies komisārs, nelikās loģisks. Tomēr nenoliedzami pastāvēja iespēja, ka tas ir slepkava maniaks; kāds mežonis, kā izteicās Rojs. Kāds, kurš pēkšņi pārtapis bīstamā zvērā, vēl jo bīstamākā tad, ja viņš saprot, ko ir izdarījis un apzinās, ka tiek meklēts pa visu salu.

Vajadzēja rēķināties arī ar to, ka uz salas varbūt vēl eksistē kādi atriebīgi spēki kopš sensenajiem, jau gandrīz aizmirstajiem varmācīgajiem laikiem. Nanijai ienāca prātā, ka šo iespēju būs ņēmis vērā aukstasinīgais un cietsirdīgais slepkava. Cik vienkārši viņam būtu izglābties no vajātājiem, ja izdotos ar netaisnīgu, šausminošu vieglumu tos novirzīt uz klusajām, ziedu ieskautajām ciema mājām, uz kalnu būdiņām, uz nelielajiem šur un tur gar meža malu izkaisītajiem zemes īpašumiem; uz meža biezokņiem, uz samudžinātajiem, kopā saaugušajiem krūmājiem, uz slepenajām alām un kalnu ieplakām.

Nanija izgāja uz balkona un palūkojās uz Midlroudas plantācijām un, protams, redzēja tikai koku zaļās galotnes. Debesis bija tik zemas, ka Nanijai šķita — tām varētu pieskarties ar roku. Tās bija pārdabiski klusas un mierīgas. Kokiem neietrīcējās neviena lapiņa, visi putni bija pieklusuši; pat pastāvīgā kukaiņu sanoņa un dūkoņa bija norimusi. Likās, ka visa dzīvā radība sajūt negaisa tuvošanos.

Cik vienkārši būtu kādam piezagties mājai pa palmu un spīdīgi zaļo mangrovju apakšu, caur plantācijas platajām banānkoku lapām, kas veidoja lielisku slēpni.

Nanija nolēma, ka vajadzētu atpūsties, kā bija ieteikusi Aurēlija; viņa pacentīsies aizmigt.

Kad trīs stundas vēlāk Aurēlija klusi pienāca pie durvīm un pasauca Naniju, viņa vēl aizvien bija nomodā un vēroja zemās pelēkās debesis un nekustīgo palmu lapotni uz to fona. Aurēlija bija atvedusi ārstu, kas mundrā gaitā ienāca istabā.

— Rojs teica, ka jūs pārdzīvojāt spēcīgas izbailes,— viņš teica.— Viņš palūdza, vai es nevarētu atnākt jūs apskatīt.

Doktors Riordans bija slaids, jauneklīgs vīrietis ar smalku, melnīgsnēju seju un nogurušām acīm. Viņš pārāk daudz strādāja un bija pārcietis nelielu malārijas lēkmi. Riordans dzīvoja viens pats mājā, kas kalpoja arī par ofisu, ambulanci un laboratoriju. Viņš spēlēja bridžu, lai izklaidētos, un nekad nevienam neatteica savu palīdzību. Nanija nodomāja, ka viņš izskatās noraizējies un saspringts. Doktors Riordans uztaustīja Nanijas pulsu.

— Tās vienkārši bija izbailes,— Nanija teica.

Riordana seja satumsa:— Es ceru, ka tas tiešām nebija

nekas vairāk, es pat esmu par to pārliecināts. Jūs neizskatāties pēc jaunas histēriskas sievietes.

— Viņa nepavisam nav histēriska jauna sieviete!— iesaucās Aurēlija. Viņa bija apģērbusies, izskatījās mierīga un savaldīga, pat skaista savā smilškrāsas zīda tērpā, ar akurātā bizē sapītiem matiem, pērļu auskariem ausīs un vecmodīgiem granātakmens gredzeniem pirkstos.— Tas patiešām bija šausmīgi.

Riordans īsi pamāja. Aurēlija jautāja:— Ko viņi tur Midl-roudā dara?

— Es nezinu. Man bija jāaizbrauc, lai paspētu nokļūt pie pāris slimniekiem.— Viņš palaida vaļā Nanijas roku un atvēra somu.

Aurēlija aplaizīja lūpas.— Vai jūs . . . izdarījāt ar Her-mioni to, kas bija nepieciešams?

Riordans uzmeta viņai skatienu pāri atvērtajai somai. — Es izvilku lodi, ja jūs gribējāt uzzināt tieši to.

— Lodi? Ā, lodi! Vai jūs . . . No kuras pistoles tad tā bija?

— To es jums nemāku pateikt. Neesmu nekāds šaujamieroču eksperts. Lūk, mis Hovendena, es atstāšu jums nomierinošas tabletes.

— Vai jūs to lodi atdevāt komisāram?— turpināja izprašņāt Aurēlija.

— Vēl ne. Es tikos ar komisāru, tad apmeklēju dažus slimniekus un drīz vien atgriezos, lai izvilktu lodi. Tad es atbraucu šurp.— Viņš noguris nopūtās.— Protams, pats svarīgākais būs atrast pistoli, no kuras šī lode izšauta.

— Jūs taču apskatījāt Hermioni, vai ne? Vai esat pārliecināts, ka tā patiešām bija slepkavība? Vai tā nevarēja būt pašnāvība?— Riordans noliedzoši pakratīja galvu.— Spriežot pēc ievainojuma — nē. Bez tam, es šaubos, vai Hermione būtu taisījusi pašnāvību. Kad es viņu redzēju vakar pēcpusdienā, viņa bija pie labas veselības un izskatījās ar sevi apmierināta.

— Jās viņu redzējāt!— iesaucās Aurēlija.

Riordans uzlika uz galda nelielu aploksni un aizvēra somu.— Protams. Es braucu no ciema kopā ar Lidiju Basetu, un viņa šeit izkāpa.

— Vai tad Hermione bija slima?

— Nē taču. Viens no viņas kalpu zēniem.— Riordans apklusa un apmulsis sāka skatīties grīdā — it kā viņu būtu satraukusi kāda doma; aizgaiņājis to, Riordans turpināja: — Viņš bija kritis — neliels smadzeņu satricinājums, nekas vairāk. Pēc kāda laiciņa viss būs kārtībā. Nu labi, tagad iedzeriet šo, mis Hovendena. Un otru pusdienlaikā.— Tad pēkšņi Riordans sniedza Nanijai roku.— Ja šis nazis nav nomests nejauši, tad jums tiešām ir paveicies. Jūs varēja nogalināt.

Nanija nodomāja — tas taču ir nedabiski, briesmīgi, tas vienkārši nevarēja notikt, vismaz ar mani ne! Viņa ielika savu roku doktora vēsajā, šaurajā plaukstā.— Nav taču nekāda iemesla . . . nevienam nav pamata mani nogalināt . . .— Pat šie vārdi šķita briesmīgi un nereāli.

Doktors Riordans drūmi sarauca pieri.— Dažreiz iemesls nemaz nav nepieciešams. Kādreiz viss notiek bez kādas jēgas . . . bez iemesla . . .— Viņš apklusa un ieklausījās.

Pa ceļu tuvojās mašīna.— Izklausās pēc Roja,— Riordans noteica. •

Aurēlija izgāja uz balkona un paskatījās lejup.— Jā, tas ir viņš,— tad atgriezās istabā.— Tie vīri no Portailzas arī kopā ar viņu. Kāpšu lejā — viņi taču vēl nav ēduši lenču. •

Kad Aurēlija aizgāja, Riordans atkal nopūtās un aiztaisīja somas slēdzi.— Tā lode pašlaik ir manā somā,— viņš teica ar skumju vaļsirdību.— Taisnību sakot, es gribētu tikt no tās vaļā. No šīs lodes ir atkarīga cilvēka dzīvība. Tas ir lietiskais pierādījums.

Kāds skrēja augšup pa kāpnēm. Nanija jau zināja, ka tas ir Džims, pat tad, kad viņš vēl nebija ienācis pa durvīm. Nanija devās viņam pretī, un doktors Riordans viņai sekoja, cieši turēdams rokā somu. Tajā pašā brīdī viņus pārsteidza netverama pārmaiņa ārpusē, kaut kas līdzīgs vieglai kustībai, karstai vēja pūsmai, kas izskrēja cauri istabai. Arī gaisma izmainījās — kļuva mazliet tumšāka un draudīgāka, priekšmetu apveidi likās savādāki, sagrozīti un nepareizi.

Bet Džims jau stāvēja durvīs, tāds pats kā parasti, vienīgi viņa seja uz pēkšņi satumsušā vestibila fona šķita ļoti bāla. Doktors Riordans pagriezās un paskatījās uz balkona pusi. Ārpusē palmas šalca un locījās. Viņš noteica:— Negaiss ir klāt.

13

D2IMS steidzīgi ienāca istabā.— Nanij, kas notika? Viņi man teica ...

— Ar viņu viss ir kārtībā,— atbildēja doktors Riordans. — Viņa ir pārdzīvojusi vienīgi izbailes.

Džims pat nepaskatījās uz Riordanu.— Sis nazis . . .

Doktors atkal atbildēja Nanijas vietā:— Iespējams arī, ka tā bija nejaušība, taču tikpat labi varēja būt slepkavības mēģinājums. Mēs vismaz nezinām, kas tas īsti bija. Galvenais, ka viņa ir izglābusies.

Vēl viena spēcīga, karsta vēja brāzma pāršalca palmas un izskrēja cauri istabai. Bet Džima staltais, drošais stāvs likās kā vienīgais uzticamais balsts visā pasaulē; likās, ka viņa klātbūtne uzceļ Nanijai apkārt cietoksni, kurā nav ne murgu, ne šausmu, ne zaglīgu soļu aiz dzīvžoga. Sis cietoksnis bija tik aicinošs un stiprs, ka Nanija uz mirkli apšaubīja, vai šīrīta izbailes bijušas pamatotas.

Viņa aprauti ierunājās:— Tas bija muļķīgi no manas puses — tā skriet; man labāk vajadzēja pagaidīt un paskatīties . . .

Džima pelēkās acis kļuva tumšākas.— Tas ir visprātīgākais, ko tu savā dzīvē esi izdarījusi,— viņš īsi noteica.

Doktors Riordans piebilda:— Nu ja, šajos notikumos var atrast arī kaut ko priecīgu un patīkamu. Vai nu tas ir bijis kāds stulbs un izbijies laukstrādnieks, ko pieķēruši tur, kur nevajag, un nu viņam ir bail atzīties, vai arī tas, kurš nošāva

Hermioni,— vienalga, Džim, tas var nākt jums par labu. Ja vien pastāv iespēja, ka viņš gribēja nodarīt ko ļaunu, tas var jūs attaisnot.

Džims paskatījās uz doktoru, un viņa seja nedaudz noskaidrojās.— Paldies, Riordan, es sāku saprast, ka būt galvenai aizdomās turamai personai nav sevišķi patīkami. Man noteikti būs jāizjūt uz savas ādas visa izmeklēšanas procesa gaita. Cerams, ka mēs beidzot atklāsim, kas nogalinājis Hermioni. Esmu nolēmis palikt dzīvot uz šīs salas.

Riordana vājā seja apmācās; viņš pacēla vienu no šaurajām, melnajām uzacīm.— Pirmām kārtām jums ir jāpaliek dzīvam! Jums jāpanāk, lai jūs būtu brīvs no aizdomām, un tikai pēc tam jāuztraucas par to, kas tad ir nošāvis Hermioni — tā darītu es, ja būtu jūsu vietā, Džim. Pašlaik pats svarīgākais ir izglābt savu ādu. Jā,— viņš piebilda diezgan bargi,— tieši tā es domāju.

— Lode mums palīdzēs atklāt patiesību,— teica Džims.

Riordans vēl aizvien likās kluss un nepielūdzams.— Eksper-

tize pierādis, ka lode nav no jūsu pistoles, tomēr tā nevarēs apstiprināt, ka jūs neturējāt rokās to pistoli, no kuras tika šauts.

— Daudz kas kļūtu skaidrs,— teica Džims,— ja tiktu atrasta tā pistole.

— Pagaidām taču meklējumi ir neveiksmīgi?

Džims noguris paraustīja plecus.— Tikt vaļā no pistoles ir pārāk vienkārši. Tomēr viņi vismaz ir sākuši to meklēt. Gan jau to kaut kur atradīs.

Protams, ka Džims to teica tikai tādēļ, lai Nanija nezaudētu cerību. Doktors Riordans noteica:—Džim, pārāk uz to nepaļaujieties. Ja es gribētu tikt vaļā no pistoles vai kaut kā tamlīdziga, es to izdarītu ātri vien — iemestu jūrā vai noslīcinātu purvā! To var noslēpt mangrovju biezoknī! Vai tad tur to kāds atradīs?

— Mēs varētu vismaz noskaidrot, vai kādam nav pazudusi pistole.

Riordans kādu brīdi pārdomāja, tad pakratīja galvu.— Var jau būt, var jau būt. Ja paveiksies. Bet pat tad, ja jus atradīsiet pistoli, vēl vajadzēs noskaidrot, kas ar to ir šāvis.

Džims pamāja un piepeši uzsmaidīja Nanijai.— Gan jau viss atrisināsies. Vajag taču būt kaut kur kādam pieturas punktam. Citādi nemaz nevar būt.

Arī Nanija pasmaidīja, kā iedrošinot Džimu, cerēdama, ka lūpas nenodos bailes viņas sirdī. Doktors Riordans, noslēdzot sarunu, teica:— Es arī noteikti tā ceru. Jūsu dēļ, Džim. Vai jūs gribētu redzēt to lodi? Man jānodod tā majoram Velsam . . .

— Vai tad jums tā jau ir rokās? Komisārs nosprieda, ka jums nav bijis laika to izvilkt, un viņš . . . ziniet, viņš ir aizbraucis!

— Aizbraucis! Kā!

— Atpakaļ uz Portailzu. Tikko. Viņš gribēja tikt projām, pirms nav sākusies vētra. Vismaz viņš jau bija gatavs prombraukšanai, kad es kāpu augšā. Mums jāskrien lejā — varbūt viņš vēl ir šeit. Viņam vēl nevajadzētu būt projām. Komisāram bija ļoti nepieciešama šī lode!

Džims steidzīgi izgāja laukā vestibilā, un doktors Riordans, pārsteigumā iekliegdamies, skrēja viņam pakaļ. Taču Džims atgriezās un apstājās durvīs. Riordans metās lejā — uz kāpnēm bija dzirdami viņa soļi. Džims saņēma Nanijas rokas. — Nanij, vai ar tevi viss ir kārtībā?

— Jā, protams. Sai lodei ir svarīga nozīme. Komisārs jāaiztur . . .

— Nāc man līdzi . . .

Tomēr bija jau par vēlu. Kad viņi nokļuva līdz verandai, tad ieraudzīja doktoru Riordanu stāvam pie margām un lūkojamies lejā uz molu.— Viņš ir aizbraucis,— noteica ārsts.— Redziet . ..

Džims un Nanija nostājās viņam blakus.

Jūra bija melna kā tinte, kas izlijusi no gigantiskas tintnīcas. Viļņi steigā bēga viens no otra, baltās putas atsitās un izšķīda pret akmeņaino krastu, un pazuda pie mangrovju savītajām saknēm. Rojs stāvēja uz mola, viņa siluets asi un skaidri izdalījās uz dzeltenās gaismas fona. Policijas komisāra motorlaiva joņoja pa viļņiem uz Bīdonrokas pusi un tad tālāk, pa šo tintes melno, jau vētras sabangoto jūru uz Portailzu.

— Viņš to ļoti prasmīgi vada,— teica Riordans, vērodams laivu.

Stiprais vējš un putojošās jūras šalkoņa apslāpēja motora troksni. Komisāra un abu seržantu figūras kļuva neskaidras un saplūda vienā tumšā punktā. Jo tālāk jūrā viņi brauca, jo spēcīgāk viļņi mētāja laivu — augšup un lejup, atkal augšup un lejup.

Rojs sāka kāpt pa kāpnēm uz verandu.

— Kur ir lode?—jautāja Dzims, vērodams Roja slaido stāvu, kas turējās pretī spēcigajām vēja brāzmām.

Ārsts pamāja ar galvu uz somas pusi.— Tur.

— Kāda tā ir? Kura kalibra?

— Es nezinu. Bija tikai viena lode, un tā pati, man liekas, acumirklī nogalināja Hermioni, tā tika izšauta no neliela attāluma.— Riordans izskatījās noraizējies.— To noteikti vajadzēja nodot majoram Velsam.

— Nu to vairs nekādi nav iespējams izdarīt.

— Nē, bet . . .— ārsts nopūtās.— Es pats neko nevaru ar lodi iesākt. Arī Fenbijs ne. Mēs nevaram to pareizi nofotografēt, tur vajadzīgs īpašs aparāts.

— Neizlaidiet to no rokām,— teica Džims,— jo tas pagaidām ir vienīgais pierādījums, kas var palīdzēt mums kaut ko noskaidrot visā šajā lietā.

Noklaudzēja vestibila durvis — īsa, asa skaņa brūkošo ūdens lavīnu un šalcošo palmu trokšņu jūklī. Pāri verandai viņiem pretī nāca Aurēlija.— Kur ir Rojs? Vai majors Velss ir aizbraucis?— viņa izskatījās samulsusi un centās atglaust atpakaļ nepaklausīgu matu šķipsnu; šajā brīdī no kaut kurienes, varbūt no nekurienes attraucās vēl viena karsta vēja brāzma, noraudama platās banānkoku lapas, saviļņodama biezo, spīdīgo mangrovju audzi, un aizvirpuļoja, pieskardamās viņu sejām.

Rojs kāpa augšup pa verandas kāpnēm, un Aurēlija viņu sagaidīja ar jautājumu:— Roj, vai viņš aizbrauca?

— Viņš devās atpakaļ uz Portailzu. Tā mums, paldies Dievam, būs neliela atelpa.— Rojs atkrita vienā no krēsliem un aizdedzināja cigareti, ar grūtībām nosargādams sīko šķiltavu liesmiņu no vēja, kas likās pūšam no visām pusēm. Džībe taisīja ciet slēģus no iekšpuses, nostiprinādams tos ar milzīgiem aizbīdņiem, kas bija īpaši paredzēti, lai pasargātu pret orkānu vējiem. Kaut kur kāds iedomājās apsist neaizsargātos logus ar dēļiem, un bija dzirdama ritmiska, steidzīga āmura klaudzoņa, kas pievienojās vispārējam troksnim. Bija jau jāpaceļ balsis, lai tās nenoslāptu vēja un viļņu dunoņā.

Aurēlija norūpējusies vaicāja:—Ko tas viss nozīmē, Roj? Kāpēc komisārs nolēma aizbraukt? Kad viņš būs atpakaļ?

— Tiklīdz beigsies negaiss. Pašreizējā brīdī viņam vairs nebija šeit ko darīt. Izmeklēšanas sēde notiks nākamnedēļ — protams, atkarībā no apstākļiem. Viņš atstāja norādījumus Dikam . . .

— Norādījumus?— ārsts asi pajautaja.— Kādus norādījumus?

— Nu, iztaujāt visus — ko viņi tonakt ir darījuši. Veikt izmeklēšanu. Mēģināt atrast pistoli. Mums visiem viņam jāpalīdz. Īstenībā jau ar šo lietu būtu jānodarbojas mums pašiem.— Rojs uzmeta īsu, vērtējošu skatienu jūrai un debesīm un tad piecēlās.— Man ir jāsatiek Smitsons. Tūlīt sāksies īsta vētra, par to nav šaubu. Ar šīm neparedzētajām vētrām ir viena nelaime. Nekad nevar zināt, kā tas beigsies.

— Arī man ir jāiet.— Doktors Riordans devās uz kāpņu pusi.— Man vēl jānokļūst pie dažiem slimniekiem, kamēr iespējams.

— Vispirms mums visiem ir jāpaēd,— Aurēlija teica apņēmīgā tonī.— Viss jau ir uz galda. Nelielas uzkodas. Ap šo laiku mēs nevaram neko lielu piedāvāt, tomēr kaut kas jums ir jāieēd . . .

Līdz ar pieaugušo vētras aurošanu un viļņu šņākšanu, līdz ar dīvaino un baismo gaismu bija izgaisusi tā laika izjūta, kas mērāma stundās un minūtēs. Likās, ka viņi ir nokļuvuši svešā pasaulē, kurai bija pašai savi noteikumi un principi, kur laika ritējums nesaistījās ar pulksteņu eksistenci, pasaulē, kuru neviens nepārvaldīja un nekas neierobežoja. Šķita, ka sala visā tās apslēptā neizdibināmā izturībā, tās nelokāmā tieksmē augt un zaļot, sala ar akmeņainajām klintīm, ar purviem un ziedošajiem kalniem, saraudama pierastās un pazistamās saites ar zemi, aizpeld pati savā tumšajā un bezveidīgajā orbītā.

Jau lenča laikā ikdienišķā, labi pazīstamā ēdamistaba ieguva svešādu un neskaidru apveidu un ēnas.

Patiesībā tas nebija ne lenčs, ne arī pusdienas; tā bija barības uzņemšana satumsušajā pasaulē, degošu un mirgojošu sveču gaismā, pie aizvērtiem milzīgiem orkānu slēģiem, krēslainā pustumsā, kas nebija pat nokrēsla, bet priekšlaicīgs, visu pārklājošs aptumsums.

Viņi steidzīgi ēda, un atkal visus pārņēma sajūta, ka laikam vairs nav robežu. Nanijai likās , ka viņi te sēž jau stundām ilgi, kamēr Džībe pasniedza šķīvjus ar aukstiem ēdieniem, auksto gaļu, lielus artišoka gabalus, zeltainus, sarkanus un purpursārtus augļus, kuru nosaukumus Nanija vēl aizvien nezināja. Saruna bija tik saraustīta un koncentrēta galvenokārt uz tematiem par vētru un to, kas tagad būtu darāms, ka Nanijai, kas nebija pieradusi pie kritiskiem stāvokļiem uz salas, tā šķita nesaprotama. Taču, tāpat kā Hermiones slepkavība bija likusi katram aizmirst savas personīgās problēmas, šoreiz domas par tuvo vētru ņēma virsroku pār centieniem atrisināt Hermiones nāves noslēpumu.

Tomēr tad, kad negaiss būs pāri, personiskie jautājumi atkal kļūs svarīgi, un katrs satrauktās Aurēlijas vārds, katrs Roja skatiens atgādināja Nanijai par viņas stāvokli šajā mājā — nu jau par kļūdaino stāvokli. Ko gan viņi teiks, ko viņi darīs, kad uzzinās, cik tas ir bijis nepatiess? Kad uzzinās, kā viņa domā atbildēt uz viņu laipno attieksmi, viņu patīkamo viesmīlību, viņu iecietīgajām rūpēm un mīlestību?

Džims sēdēja pa kreisi no Aurēlijas un vairāk klusēja nekā runāja. Roja vieta bija galda galā, šaudīgajā sveču gaismā viņš bija līdzīgs vienam no saviem senčiem apzeltītajā rāmī pie sienas. Viņam mugurā bija plantatora haki krāsas krekls. Lidz Nanijas apziņai pēkšņi nonāca doktora Riordana filozofiskā noskaņojumā izteiktie spriedelējumi par laika apstākļiem.

—. . . vistrakākais ir tas,— viņš runāja,— ka cilvēki izstrādā likumus, plānus un ieceres, tad nenokurienes uzpūš neliels vējš, pieņemas spēkā, virpuļo ātrāk un ātrāk, piepeši izraujas no valgiem un, traukdamies visam pāri, iznīcina visu, kas gadījies tam ceļā, un mēs esam bezspēcīgi kaut ko mainīt. Mūs ir radījusi daba, mēs vēl aizvien esam saistīti ar zemi, par spīti gadsimtiem, ko mēs saucam par civilizāciju. Nu gan man ir jābrauc. Pateicos, Aurēlij, man patiešām vajadzēja kaut ko ieēst.

Arī Rojs piecēlās.— Nu jau negaiss ir klāt.

— Nu, gan jau kaut kā.

— Ja jums ir izdevīgāk pa nakti palikt šeit, kad būsiet beidzis savus darbus, nāciet droši. Tas piekrastes ceļš uz Bīdonroku var būt bīstams . . .

— Jā, es zinu. Paldies, Roj. Tad jau redzēs.

Aurēlija piebilda:—Negaiss ātri būs pāri — kā jau šajā gadalaikā. Tas noteikti drīz beigsies. Vai tev tā neliekas, Roj? Man gribētos, lai trešdiena būtu skaidra un saulaina.

Rojs, viesmīlīgi pavadīdams Riordanu līdz durvīm, to nedzirdēja. Džims piecēlās, un viņa īsais, Nanijai veltītais skatiens likās sakām: nu ir pienācis laiks visu Rojam izstāstīt.

Arī Nanija strauji piecēlās. Viņas sirds uztraukumā lēca ārā no krūtīm. Tai pašā laikā Nanija jutās arī atvieglota. Pēc pāris mirkļiem vissliktākais, visgrūtāk izrunājamais būs pateikts. Aurēlija, joprojām nodarbināta ar domām un iecerēm, kas viņai likās reālas un nemainīgas, ko nevarēja izjaukt ne vētra, ne slepkavība, noraizējusies teica:—Nanij, es piezvanīju uz ciemu. Pasta kuģis šorīt neesot atbraucis — viņi baidījušies no vētras. Tātad arī tava paciņa vēl nav

pienākusi.

Paciņa. Nanija skatījās uz Aurēliju neko neredzošām acīm, bet viņa, šūpodama galvu un smaidīdama, piebilda:— Nanij, mīļā, tur taču ir tavas dārglietas. Tavas mātes pērles. Tām jau sen vajadzēja būt šeit.

Ak jā, protams — viņas mātes pērles, ko uzvilkt kopā ar balto kleitu un cepuri ar vieglo plīvuru, kuri gaidīja savu dienu Aurēlijas lielajā skapī. Nožēla laikam padziļināja Nani-jas acu vienaldzīgo, neizteiksmīgo skatienu, jo Aurēlijas zobgalīgo smaidu nomainīja laipnība un labvēlība:— Mīļā, tu nedrīksti tik daudz domāt par tiem šausmīgajiem vakardienas notikumiem. Mums jādzīvo tā, it kā nekas nebūtu atgadījies. Ja tevi uztrauc negaiss — pie tā ar laiku pierod. Protams, pagaidām tev tas viss liekas svešs un biedējošs, bet mēs esam pārcietuši daudz spēcīgākas vētras, nekā solās būt šī. Arī tu pie tā pieradīsi, mana mīļā. Uz šīs salas tā ir ikdienišķa un neatņemama dzīves sastāvdaļa. Nav no kā baidīties.

Viņa mierinoši paplikšķināja Nanijai pa roku un pagriezās, lai dotu Džībem norādījumus attiecībā uz mājas darbiem. Nanija gāja Dzimām līdzi uz vestibilu. Visur bija iedegtas gaismas, tomēr tās nespēja kliedēt drūmo nokrēslu, ko radīja milzīgie aizvērtie un aizbultētie slēģi un šai stundai nedabiskā gaisma, kas papildināja savādo noskaņu, kura bija pārņēmusi visu salu. Lustras neskaidri mirgoja, to kristāla piekariņi likās blāvi; vecās riekstkoka tapetes izskatījās tumšākas.

Troksnis, viļņiem sitoties pret krasta klintīm starp man-grovju saknēm, nu bija kļuvis skaļāks. Sis tomēr vēl nebija īstais laiks runāt ar Roju. Vestibilā bija ienācis Diks Fenbijs. Vilkdams nost lietusmēteli, viņš aizelsies smagi elpoja, stāvēdams blakus doktoram Riordanam, kas paņēma savu somu no garā galda un dziļi ievilka elpu, pirms atvēra lielās durvis un izgāja laukā nemierīgajā, vētrainajā naktī.

Kad durvis viņam aiz muguras bija aizvērušās, no bibliotēkas istabas, kur viņa acimredzot bija nolikusi savu lietusmēteli, matus kārtodama, iznāca Lidija Baseta. Viņas sarkanie mati bija vēja sajaukti, zaļā kleita likās neparasti spilgta.

— Lidija!— iesaucās Rojs.— Kā tu šeit nokļuvi?

— Es viņu atvedu,— teica Diks.— Vēl nelīst. Kad tas pa īstam sāksies, būs plūdi. Mūs pagaidām ir skārusi tikai negaisa ārējā mala. Man šķiet, ka tas brāzīsies tieši pāri salai.

Lidija izpurināja savus biezos viļņainos sarkanos matus un sakārtoja zaļo kleitas jostiņu.— Es ceru, ka neesmu šeit negaidīts viesis, Roj. Pirms kāda laiciņa centos tevi sazvanīt, bet tad garām brauca Diks, es ieraudzīju viņu un uzsaucu, vai viņš nevarētu mani atvest šurp. Vai tu neiebilsti, ka es palieku šeit, kamēr vētra būs garām? Vai Aurēlijai nav nekas pretī . . .?

— Es ļoti priecāšos,— atbildēja Rojs.— Ļoti. Ja tikai man tas būtu ienācis prātā, es pats tevi būtu uzaicinājis. Šādā bridi nav labi atrasties vienai savā mājā. Liekas, vētra būs spēcīgāka nekā tās parasti ir šajā gadalaikā. Un, kamēr nav atrasts Hermiones slepkava, uz salas neviens nevar justies īsti drošs. Tas ir labi, ka tu atbrauci uz šejieni.

Lidija smaidīdama uzmeta skatienu Nanijai.— Vai tu esi pārliecināta, ka tev nav nekas pret manu klātbūtni? Es domāju, nu, tagad, tieši pirms kāzām? Ja vien jūsu plāni nav mainījušies?

— Kāpēc lai tie mainītos?— Rojs īsi pajautāja. Nākamā vēja brāzma bija tik spēcīga, tik alkatīga — it kā izsalkusi, tā likās sašūpojam mājas vecās, izturīgās sienas līdz pašiem pamatiem. Rojs, arī visi pārējie, ieklausījās. Tad viņš piebilda:— Izskatās, ka nebūs labi. Es vēl gribēju satikt Smitsonu . . .

Džims steidzīgi noteica:— Es iešu tev līdzi . . .

No ēdamistabas durvju puses atskanēja pārsteigtās Aurēlijas sauciens:—Lidij!

Lidijas zaļās acis lustru gaismā spoži mirdzēja.— Aurēlij, Rojs man atļāva šeit palikt. Ceru, ka neapgrūtināšu jūs. Atklāti sakot, viena pati es jūtos ļoti neomulīgi — pēc tā, kas vakar notika.

— Ak tā,— Aurēlijas balss bija neskanīga un neizteiksmīga, Nanija sajuta tajā vēsumu.— Protams, ja jau tu esi šeit, tad tev jāpaliek.

Lidijas acis iedzirkstījās vēl spožāk. Viņa jau pavēra lūpas, lai kaut ko teiktu, kad Rojs sarosījās:—Nu labi, tad iesim, Džim.— Viņi neaizkavējās, lai uzvilktu lietusmēteļus, bet steidzās laukā. Džims turēja durvis, cīnoties pret karstā vēja triecienu, tepat tuvumā bija bangainā, šņācošā jūra, kuras dunoņa nu bija kļuvusi vēl skaļāka. Vējš brāzās cauri mājai, draudoši to satricinādams. Džims nepaskatījās uz

Naniju; kad viņš izgāja laukā, vējš piekļāva viņa kreklu pie krūtīm un nošķindināja griestu lustras. Lidija atkal pacēla roku, lai kārtotu matus. Viņa sacīja:— Tas ir ārkārtīgi laipni no tavas puses, Aurēlij. Man patiešām bija ļoti bail palikt vienai.

— Vai tev ir līdzi soma?— jautāja Aurēlija.

— Tā ir šeit.— Diks iegāja bibliotēkas istabā un iznesa brūnu teļādas somu. Lidija, acīm spoži mirdzot, piebilda:— Kā tu redzi, esmu sagatavojusies uz palikšanu.

— Parādīšu tavu istabu,— neskanīgā balsī teica Aurēlija.

— Šeit . . .

Viņa devās uz kāpņu pusi un Lidija, brīdi pastāvējusi — ar greizu smaidu uz lūpām un dusmu uzzibsnījumu acīs —, paraustīja plecus un devās līdzi Aurēlijai. Diks paskatījās uz ēdamistabas durvīm.

— Esmu izsalcis,— viņš nopūtās.— Nanij, ir kaut kas, ko es tev gribētu pateikt. Es atvainojos par pagājušo nakti.

— Aizmirsti to, Dik. Uz galda vēl palicis šis tas ēdams. Labāk ej un kaut ko iekod . . .

— Es biju lempis. Hermijai taisnība.

— Džībe!— virssulaiņa baltais uzvalks jau nozuda pieliekamā durvīs, un Nanija sauca viņu atpakaļ.— Lūdzu, atnes šķīvi majoram Fenbijam . . .

Atkal atjaunojās sajūta, ka laikam nav nozīmes; Nanija atkal sēdēja labi pazīstamajā ēdamistabā, kas tomēr tāda nelikās, it kā nogaidoši klausīdamās mežonīgi niknajā palmu šalkoņā un slēģu drebēšanā. Diks ēda lēni un likās tik noguris, it kā katra kustība prasītu piepūli. Viņš neko neteica un pabeidza maltīti tikai tad, kad atgriezās Rojs un Džims. Rojs ienāca pa ēdamistabas durvīm, un bija redzams, ka Džims viņam vēl neko nav pateicis.

Nanija to saprata tūlīt.

Varēja redzēt, ka vējš ir ļoti spēcīgs — Roja biezie mati bija izspūruši, brilles viņš turēja rokās, taču skatiens vēl aizvien pauda laipnību un pieķeršanos. Viņš atzinīgi noteica:

— Labi, ka beidzot esi dabūjis kaut ko ieēst, Dik. Sī bija grūta diena. Atklāti sakot, es priecājos, ka uznāca vētra, un mēs tikām vaļā no Velsa. Ir daudz labāk, ja varam paši nokārtot savas lietas. Sī taču ir mūsu sala.

Diks pamāja. Nanija dziļi ievilka elpu, piecēlās un piegāja pie Roja. Bija tā, it kā viņu vadītu kāds augstāks spēks, kas noradītu, kur iet un ko darīt, ka kustēties un ka runāt. Viņa vaicāja:— Vai mēs nevarētu aiziet uz tavu kabinetu?

Rojs uzmeta Nanijai satrauktu skatienu, it kā nojauzdams kaut ko neparastu viņas acīs vai vārdos.— Jā, protams,— viņš beidzot atbildēja un gāja pa priekšu cauri vestibilam uz kabinetu, gar kura sienām rindojās grāmatas. Dzims jau tur gaidīja.

Rojs izskatījās apjucis, viņa seja bija ļoti nopietna. Viņš uzmeta skatienu vispirms Džimam, tad Nanijai.— Kas noticis? Jūs gribat man ko teikt? Kaut ko . . .— Viņa skatiens kļuva ass un vērīgs.— Laikam jūs kaut ko redzējāt vakarvakarā. Kādus pierādījumus . . .

Nanija vēlreiz dziļi ievilka elpu.— Roj, man tev tas ir jāpasaka. Piedod man . . . Kad es apsolījos kļūt par tavu sievu, es vēl nezināju ... es nesapratu . .. es to atklāju tikai vakar . . .— Nanijai īsti labi neizdevās neko paskaidrot, viņa nespēja atrast piemērotus vārdus.

Rojs jautāja:— Kas noticis, Nanij? Vai tu saņēmi sliktas ziņas no mājām? Kas . . .

— Nē, nē . . . Roj, tas attiecas uz mūsu kāzām.

— Mūsu kāzām! Ko tu gribi teikt?— Pēkšņi viņš paskatījās uz Džimu un noprasīja:— Kāds Džimam ar to visu sakars?

Džims ar nopietnu sejas izteiksmi paspēra soli uz priekšu un uzlika roku uz Roja rakstāmgalda.— Roj, es mīlu Naniju. Mēs gribam apprecēties.

Pēc ilgstoša klusuma brīža Rojs lēni noteica:— Tad tāpēc tu atgriezies. Majors Velss jau teica, ka šajā lietā ir iejaukta kāda meitene.

— Paklausies, Roj . . . ļauj mums tev visu izstāstīt . . .

— Pagaidi,— Rojs viņu pārtrauca, noņēma brilles un paberzēja pieri.— Tātad tāpēc tu atgriezies,— viņš atkārtoja.

14

VĒJA un viļņu brāzmas mutuļodamas traucās pāri salai, drebinādamas māju, bet bibliotēkā valdīja klusums. Tā bija tumša veclaicīga istaba ar tīkkoka paneļiem, plauktiem ar grāmatām vecos ādas vākos, ar mahagonija rakstāmgaldu un zaļa abažūra lampu.

Klusēdams Rojs piegāja pie grozāmā krēsla un apsēdās, uzlicis elkoņus uz apdilušajiem melnajiem ādas roku paliktņiem. Uz Džimu viņš neskatījās, arī uz Naniju ne, vienīgi, saliecies uz priekšu, sēdēja un pētīja galda virsmu.

Džims pārtrauca klusumu:—Mēs pat domājām, ka kaut kas tāds varētu notikt. Tici man, Roj. Es biju paredzējis aizbraukt, un šis bija viens no iemesliem. Es nebiju domājis atgriezties. Taču, kad es uzzināju, ka arī Nanija mani mīl, viss izmainījās.

Vējš Džimam aiz muguras tik spēcīgi purināja slēģus, ka likās, it kā tas gribētu ielauzties iekšā istabā, mājā; it kā būtu apvainojies, ka cilvēki liek šķēršļus viņa ceļā un apņēmies tikt ar tiem galā.

Beidzot Rojs sāka ar piepūli runāt, vēl aizvien pētīdams savu rakstāmgaldu:— Es nevaru piespiest Naniju apprecēties ar mani, ja viņa to negrib.

— Es labi apzinos, kādā stāvoklī es pašlaik atrodos,— teica Džims.— Taču es tikšu attaisnots, viņiem ir mani jāattaisno. Un tad . . .

Rojs drūmi noteica:— Par slepkavību cilvēki tiek pakārti.

— Es nenogalināju Hermioni.

It kā nebūtu dzirdējis Džima atbildi, Rojs draudīgi turpināja:— Mūsu likumu mašinērija strādā lēni. Uz mūsu salas tā darbojas caur . . . nu, vispirms caur Diku un Sīberiju, jo viņi ir amatpersonas, un arī caur mani, jo man šeit ir zināma ietekme. Tomēr beigās vēl ir jābūt tiesai un tiesas spriedumam. Els necenšos tevi iebaidīt, Džim. Negribu, lai tu tiktu pakārts par Hermiones noslepkavošanu. Pat tādā gadījumā, ja tu tiešām esi viņu nošāvis. Hermione ir mirusi, un nekas vairs nav labojams; Dievs ir liecinieks, ka viņa pati tevi izaicināja . . .

— Es neesmu viņu nogalinājis,— Džims stūrgalvīgi atkārtoja.

— Nu labi, es tev ticu. Bet . . . Nanij — tas man bija liels trieciens. Pašlaik par to labāk nerunāsim — es nedomāju, ka jūs gribējāt, lai tas tā notiek. Tomēr — mums viss vēlreiz jāapdomā.

Džims aplaizīja lūpas, un, uzmetis Nanijai izmisušu skatienu, teica:— Bet kāzas . . .

Viņiem aiz muguras atskanēja Aurēlijas balss:—Kāzas, kā jau norunāts, protams, būs trešdien.

Neviens no viņiem nebija Aurēliju pamanījis, iekams viņa neierunājās. Nanija pagriezās un ieraudzīja viņu stāvam durvīs — gara auguma, iespaidīgu. Lampas gaisma nesniedzās līdz istabas galam, tas bija tīts ēnainā pustumsā, un Aurēlija savā smilškrāsas kleitā ar bālo seju izskatījās pēc rēga. Viņas acis dusmās liesmoja. Viņa teica:— Džim, es tev uzticējos. Es teicu, ka pazīstu tevi kopš zēna gadiem, teicu, ka tu nebūtu spējigs nogalināt Hermioni. Bet, ja tu vari kaut ko tādu nodarīt Rojam, savam labākajam draugam, tad tu esi spējīgs uz visu. Nanijas dēļ, mana brāļa dēļ, es pieprasu, lai kāzas notiktu!

Džims paspēra soli uz viņas pusi, bet Aurēlija atraidīja viņu ar naida pilnu žestu.— Tu vairs neesi draugs ne man, ne Rojam. Viņš centās tev palīdzēt. Es centos tev palīdzēt. Tu zemiski esi izmantojis tās priekšrocības, ko deva mūsu laipnība un viesmīlība, ko tu vienmēr esi baudījis mana brāļa mājā; ļaunprātīgi izmantojis Nanijas jaunību un pieredzes trūkumu. Tas ir nepiedodami, Džim, un es nekad neatteikšos no saviem vārdiem. Tu esi izjaucis,— Aurēlija steidzīgi izlaboja kļūdu,— tu esi centies izjaukt Roja un Nanijas kāzas, tu esi centies atņemt savam draugam sievu. Bet es tev neļaušu to izdarīt.

Džims atbildēja lēnā, nosvērtā balsī:— Jūs nevarat likt Nanijai kādu apprecēt, ja viņa to nevēlas. Jā, varbūt es esmu pelnījis visus šos pārmetumus. Tomēr mēs mīlam viens otru . . .

— Mīlat viens otru!— Aurēlija nicīgi iesaucās.— Mīlat viens otru! Tu nemaz nezini, ko nozīmē mīlestība, ja vari būt tik nodevīgs! — Viņa pagriezās uz Nanijas pusi, acīs atkal liesmoja dusmas un aizskarts lepnums.— Pasaki viņam, Nanij. Pasaki, ka tu kļūsi Roja sieva. Pasaki, ka būsi laimīga šeit, šajā mājā. Pasaki, ka vairs nekad negribi viņu redzēt — viņu,— Aurēlija kliedza,— cilvēku, kurš tiek turēts aizdomās par slepkavību! Viltus draugs! Melis, krāpnieks . . . slepkava!

— Nē, Aurēlij,— iesāka Džims, bet Aurēlija atkal pagriezās pret viņu, dusmīgi pārtraukdama Džima teikumu.— Tu draudēji nogalināt Hermioni! Es dzirdēju visu, ko tu teici tovakar, kad ieradies šeit, šajā mājā, kas tev deva pajumti pēc Hermiones slepkavības. Tu esi draudējis, ka nogalināsi Hermioni. Nanija un Rojs dzirdēja, kā tu to teici. Es izstāstīšu visu policijai.

Policija! Majors Velss, viņš bija teicis, ka te iejaukta kāda meitene; ka tādā gadījumā, ja Džims gribētu apprecēties, aizdomas pret viņu pastiprinātos. Nanija iesaucas: — Ne, Aurēlij, nē! Tu nedrīksti to darīt! Ak, Aurēlij, piedod man! Es . . .

— Piedot!— arī Aurēlija kliedza.— Piedošana nevar labot tavus nodarījumus.— Tad viņa uz bridi apklusa un šķita kaut ko pārdomājam, pirms turpināja mierīgākā balsī:—Roj, tev tas viss ir jāizbeidz. Tu nedrīksti pieļaut, ka Nanijas bērnišķīgie uzskati, emocijas, viss, kam nav reāla pamatojuma, ietekmē tavu un Nanijas dzīvi. Gan jau viņa tiks tam pāri tavā uzraudzībā un ar tavu gādību.— Tad Aurēlija atkal pievērsās Džimam:—Ja tu patiešām mīlētu Naniju, tu būtu par to pateicīgs. Kā tu uzdrošinājies lūgt Nanijas roku, kad pats esi tik tuvu karātavām!— Viņa strauji ievilka elpu un turpināja:— Tu draudēji Hermionei! Teici, ka nogalināsi viņu. Tu atgriezies un . . .

Rojs atgrūda krēslu un piecēlās.— Izbeidz, Aurēlij. Izbeidz taču!— Viņa balss aizlūza. Kādu brīdi brālis un māsa skatījās viens uz otru — līdzīgi savās dusmās. Tad Rojs turpināja rāmākā balsī:— Es saprotu, ka tu gribi tikai labu, Aurēlij. Tomēr es tev neļaušu neko stāstīt policijai. Mēs nevaram pieļaut, ka lietas risinās šādi.

— Ko tad tu domā darīt?— jautāja Aurēlija.— Tā arī visu atstāt un nedarīt neko? Pieļaut, ka tavas kāzas tiek izjauktas? Ļaut Nanijai ilgoties pēc cilvēka, kurš tūlīt tiks tiesāts par slepkavību? Lai visa sala smejas par tevi — tevi, Roju Bīdonu? Pāris dienas pirms kāzām . . .

Rojs atteica:— Es nezinu, ko lai dara. Tas ir tik ļoti negaidīti — tomēr man jārīkojas tā, lai Nanijai būtu labi, un, ja tas nozīmē, ka man jāglābj Džims no karātavām, tad es tā arī darīšu.

— Roj, tu esi muļķis,— saniknota iesaucās Aurēlija.

Nanija piesteidzās pie Roja, uzlika savu plaukstu uz viņa

rokas, un Rojs palūkojās lejup uz to — uz Nanijas kreiso roku, kurā mirdzēja zils safīrs.

Aurēlija nevienmērīgi ievilka elpu un iesaucās:—Ko tas nozīmē? Ko tu gribi darīt?

— Es vēl nezinu. Mums viss ir jāapdomā. Un pašlaik mums taču ir jāizmeklē slepkavība.

Aurēlija dusmās pacēla rokas:— Es neparko nepadošos. Viss jau ir nokārtots. Nanija jau ir tikpat kā tava sieva. Un Džims ir tikpat kā notiesāts par slepkavību . . .

— Tieši to,— atteica Rojs,— mēs nedrikstam pieļaut. Un tagad . . .— Viņš apklusa un ieklausījās, arī pārējie piepeši saprata, ka nu vētra sākusi plosīties tik baismīgi, ar tādu milzīgu un aizvien pieaugošu spēku, ka šķita — tā grib atgādināt, cik visi ir bezspēcīgi un pilnīgi pakļauti tās varai.

Aurēlija teica mierīgākā balsī — it kā vētra būtu apslāpējusi viņas niknumu:— Diks grib ar tevi parunāt. To es arī nācu pateikt. Un ir atbraucis Sīberijs Dženkinss. Viņš ir izpētījis visus Hermiones papīrus un dokumentus.

Bija jau vēls, sabiezējusi krēsla. Vēl aizvien bija tāda sajūta, ka visus aizrāvusi straume, kas neatzīst ne pulksteņu, ne cilvēku izmērīto laiku. Rojs teica:— Džim, atliksim mūsu sarunu uz vēlāku laiku. Svarīgākās lietas jānokārto vispirms.

Džims jutās tāpat, kā pirms brīža Nanija. Viņš pienāca klāt Rojam, kurš negaidīti pirmais pasniedza roku. Viņi īsi un bez vārdiem sarokojās. Rojs teica Aurēlijai:—Pasaki Dikam, ka es tūlīt būšu.

Taču Aurēlija stāvēja durvīs tik nesatricināma savā apņēmībā, ka šķita neuzvarama.

— Tu nostādi mani šausmīgā situācijā,— viņa teica.— Tu zini, ko tas nozīmēs Džimam, ja es izstāstīšu policijai patiesību. Kāpēc tad tu man liec to darīt?

— Tu nedzirdēji, kā Džims draudēja Hermionei,— atteica Rojs.— Tu tikai dzirdēji mūs par to runājam! Viņi neatzīs pierādījumus, kas ir baumu līmenī . . .

— Tā ir sofistika,— atcirta Aurēlija, atvairīdama Roja argumentu.— Tu dzirdēji, kā viņš draudēja nogalināt Her-mioni. Arī Nanija dzirdēja. Ja jūs uzstāsieties tiesā kā liecinieki, jūs to nevarēsiet noliegt.

Džims piegāja viņai klāt. Klusā, gandrīz vai laipnā balsī viņš teica:— Tas nenotiks, Aurēlij. Esmu pārliecināts, ka tikšu attaisnots, ja tiks atrasts tas, kurš nošāva Hermioni. Nebūs vairs nekādu šaubu vai aizdomu, visi pavedieni būs rokā. Bet tas neesmu es, kas viņu nogalināja . . .

— Tu nevari apprecēt Naniju. Par to savukārt parūpēšos es.

No vestibila, pāri Aurēlijas plecam, atskanēja Dika Fenbija

balss:— Roj, ir atbraucis Sīberijs.

Svarīgākās lietas vispirms. Slepkavībai piederēja briesmīgs pārākums, šausminoša priekšrocība pār visu citu. Nani-jas un Džima acis sastapās skatienā, kas vēl neko neizteica, tikai uzdeva jautājumus.

Aurēlija pirmā izgāja laukā — gara auguma, iespaidīga, nepielūdzama, katru viņas kustību caurstrāvoja dusmas un apņēmība.

Vecmodīgajā, oficiālajā, sasmakušajā un nemājīgajā viesistabā vestibila galā — kas, iespējams, tika iekārtota jau tad, kad cēla māju, un kopš tiem laikiem vairs nebija pārveidota,— gaidīja Sīberijs Dženkinss. Viesistabā bija palisan-dra atzveltnes krēsli ar sārtiem, apvalkātiem muarē spilveniem, sīkas apzeltītas lādītes ar gliemežvākiem, papīra preses, Ķīnas figūriņas un miniatūras. Tur stāvēja arī turku dīvāni ar bārkstīm, nelieli, smagi palisandra dīvāni un apaļi galdi ar marmora virsmu. Vienā no krēsliem sēdēja Lidija, viņas sarkanie mati un acis mirdzēja.

Diks savās smalkajās, diezgan nedrošajās rokās turēja papīru kaudzi, un viņa acis mazajā, nogurušajā sejā lūdza piedošanu.

— Komisārs lika, lai es to izdaru,— viņš teica.— Tas šķiet muļķīgi. Bet viņš teica, ka man tas jādara.

— Ko tad viņš tev lika darīt?— Aurēlija strupi uzrunāja Diku. Un, kamēr viņš atbildēja, Aurēlija vēroja viņu ar aukstu, aizvainojošu dusmu pilnu skatienu. Papīru kaudzē bija komisāra piezīmes attiecībā uz iepriekšējās nakts notikumiem — tas, ko bija iespējams noskaidrot, ko stāstījuši Hermionei tuvi cilvēki, tie, kas pēdējie bija viņu redzējuši, tie, kuri, iespējams, bija strīdā ar Hermioni vai arī varēja sniegt kādu informāciju par slepkavību.

Diks noteica ar zināmu cieņu:— Es esmu policijas šefs. Varbūt, ka es nezinu pietiekami daudz par šo atgadījumu, tomēr es darīšu, ko varēšu.

Rojs apsēdās pie viena no marmora galdiņiem; viss sāka izskatīties pēc formalitātes.— Turpini,— teica Rojs.

Šķita, ka laiks velkas ļoti lēni; īstenībā viss notika diezgan ātri, un nebija gandrīz nekā tāda, ko katrs no viņiem jau nezinātu. Bet Dika īsās, noteiktās frāzes un kailie fakti izklausījās jauni, neparasti un svešādi, tie tā vien prasījās, lai tos pārbaudītu. Tas bija tāds kā kopsavilkums par vakardienu, ieskaitot Hermiones pēcpusdienas apmeklējumu Bīdongeitā un tās nolūku, kā arī Hermiones ierašanos vēlu vakarā, kas pamudināja Diku atgriezties Midlroudā.

— Kas tad to ir pateicis majoram Velsam?— jautāja Aurēlija.

— Es pats,— atteica Diks.— Es izstāstīju patiesību par visu.

— Vai tu pateici, ka viņa tevi atlaida no darba?

— Protams.— Viņš pašūpoja galvu, vērodams Aurēliju.

— Es nenogalināju Hermioni. Un, kā saka Džims, vienīgais, kas mums jādara, ir jāstāsta patiesība.

— Nu labi,— noteica Aurēlija, vēl aizvien dusmodamās.

— Man nav, ko tur pielikt. Es nepiedalījos pusdienās. Es visu laiku biju savā istabā; es pat neredzēju Hermioni. Esmu ārpus aizdomām.

— Arī tas šeit ir,— teica Diks.— Vai man turpināt?

Visi atkal klausījās Dikā, kamēr ārpusē aiz slēģiem virpuļoja un trakoja vētra. Nanijai bija tāda sajūta, ka notikumiem šajā formālajā atskaitē par Hermiones slepkavību nav nekāda sakara ar viņu. Džims bija pametis salu un tad atgriezies; viņš bija atradis Hermioni mirušu. Viņš bija dzirdējis šāvienu; pa telefonu viņš bija aicinājis pārējos palīgā. Rojs bija pie Lidijas.

Šajā brīdī Lidija iejaucās:— Els lūdzu, lai viņš paliek uz kādu pusstundu. Els gribēju uzzināt Roja domas par to, vai man nevajadzētu ieguldīt naudu kaut kur citur.

— Pareizi,— piekrita Diks un tad lasīja tālāk. Lidija nervozi šūpoja savu kurpē ieauto kāju, viņas zaļās acis spoži mirdzēja. Sīberijs domīgi paberzēja savu plikpauraino galvu. Rojam tika pastāstīts par slepkavību, kad viņš atgriezās mājās, un Rojs tūlīt devās uz Midlroudu. Līķis jau bija aiznests . . .

Šoreiz Džims pārtrauca Diku.— Mums viņa bija jāienes iekšā.

— Es jau to izskaidroju majoram Velsam,— teica Rojs.

— Es pastāstīju, ka jūs nevarējāt Hermioni tā tur atstāt — pusdienu tērpā, sandalēs, ne ar ko neapklātu — kamēr lietus gāza straumēm. Turpini, Dik.

Ne Dika balsī, ne skatienā nebija jūtamas nekādas pārmaiņas. Visi uzmanīgi klausījās, visus aizrāva viņa nogurusī, aizsmakusi balss. Svarīgākās lietas vispirms, bija teicis Rojs; pārējais uz laiku jānoliek pie malas, jo pašlaik nozīmīgākais ir slepkavības izmeklēšana, uz brīdi nāve bija kļuvusi par galveno noteicēju viņu dzīvē.

Tad sāka runāt Sīberijs Dženkinss, un Nanija atjauta, ka Diks ir beidzis. Viņa ievēroja, ka Sīberijs izskatās slims un satriekts; tik bālu ādas krāsu, tik dīvaini sarucis un sakrities, ka Nanijai kādu brīdi likās, ka viņš patiešām ir slims. Iespējams ari, ka Siberija sāpju pilnā, izbiedētā izskata iemesls bija aizkavējies šoks. Un arī nogurums: Siberijs taču bija augšā visu nakti, arī visu dienu viņš bija pavadījis Midlroudā, pārmeklēdams Hermiones papīrus.

Pat Siberija balss šķita asa un nelīdzena. Viņš patiešām izskatijās pēc cilvēka, kurš sagrīļojies no spēcīgas, negaidītas vēja brāzmas, un Nanija pēkšņi iedomājās, vai viņš nav bijis tuvs Hermiones draugs. Varbūt'Siberijs, tāpat kā Diks, kādreiz bijis iemīlējies jaunajā un skaistajā Hermionē? Bet, ja tā būtu taisnība, visi to būtu zinājuši un kāds par to būtu ieminējies.

Siberijs sēdēja, pētīdams paklāju, lai izvairītos no pārējo vērīgajiem skatieniem, saraustīti un izklaidīgi stāstīdams viņiem par Hermiones testamentu, ko visi jau tāpat zināja. Šovu fonda naudu, Midlroudā un viss viņas personiskais īpašums pārgāja Džima rokās.

— Personiskais īpašums!— Džims pārsteigts iesaucās.— Es nemaz nezināju, ka Hermionei piederēja kaut kas īpašs.

— Dārglietas?— ieinteresēta jautāja Lidija.

Siberijs, pētīdams paklāju, pakratīja galvu.— Nauda,— viņš teica.— Un bankas bilance.— Siberijs brīdi vilcinājās, it kā pārdomātu savu nākamo paziņojumu, un tad turpināja: — Hermiones bankas bilance ir sliktāka, nekā es gaidīju; taču viņa lielāko daļu no saviem ienākumiem ieguldīja atkal Midlroudā — ne vienmēr saprātīgi, viņa bija taupīga sīkumos, bet dažkārt izšķērdīga lielās lietās. Mums tas būs jāpārbauda — ja iespējams. Hermione bija ļoti noslēpumaina un, cik es zinu, nekad nav vedusi rēķinus. Viņa lepojās ar savu atmiņu. Ir grūti visu pārbaudīt, jo viņa norēķinājās skaidrā naudā. Viņa . . . taisnību sakot, Hermionei palika skaidra nauda — tajā viņa maksāja visus rēķinus un izmantoja to, kur vien varēja. Tā bija viena no Hermiones dīvainībām.

Visi skatījās uz Sīberiju, bet viņš pētīja paklāju.

Beidzot Rojs jautāja:—Cik liels ir parāds bankai?

Siberijs nelaimīgs paraustīja plecus.— Iespējams, ka parāda nav, vismaz nekas nav par to zināms. Es vienīgi biju gaidījis, ka Hermionei ir diezgan liela summa depozītu noguldījumos. Tomēr tā tas nav; iespējams, ka rēķins ir nolīdzināts. Varbūt viņas nodokļu rēķini kaut ko parādīs, varbūt arī ne. Hermione var būt izdarījusi ar savu naudu visu ko — vai arī viņai necik nebija. Ņemot vērā to, ka viņa lietoja skaidru naudu, mēs, iespējams, nekad negūsim priekšstatu par patieso stāvokli. Tomēr mēģināsim. Bet tā ir testamenta summa.

Un Nanija pēkšņi iedomājās: skaidra nauda. Nauda viņas krokodilādas somā, banknotes 1200 dolāru vērtībā. Izgaisušas. Pazudušas. Viņas skaidrā nauda.

Nanija nebija par to teikusi ne Rojam, ne Aurēlijai. Slepkavības fakts bija aizēnojis visu pārējo, tā bija kā barjera, kas ierobežoja ikdienas normālo, pierasto dzīves ritējūmu. Svešs, bīstams un murgains ceļa līkums.

Bet 1200 dolāru kaudzītei Nanijas brūnajā krokodilādas somā viņas istabā augšstāvā varbūt nemaz nebija nekāda sakara ar Hermiones noslepkavošanu. Aurēlija aicināja izbeigt šo dīvaino formālo sapulci.

— Tagad ēdīsim vakariņas,— viņa teica.— Tās jau ir galdā. Liec nost tos papīrus, Dik. Mēs vairs šonakt neko nevaram izdarīt.— Viņa ieklausījās vēja auros. Arī pārējie klausījās, un Aurēlija noteica:— Tev šonakt jāpaliek šeit, Sīberij. Šādā laikā nav iespējams nokļūt līdz ciemam.

Arī pārējie tam piekrita; vairāk nekas nebija izdarāms. Vakariņas bija pēcpusdienas maltītes atkārtojums, vienīgi vētra kļuvusi mežonīgāka, pieņēmusies spēkā; tā bija tik nevaldāma, tik draudīga, ka atkal šķita gūstam virsroku pār slepkavību. Vakariņu laikā, smagi elpodams, izmircis un novārdzis, parādījās doktors Riordans.

— Visur ir nolauzti koki,— viņš teica.— Sī ir vistrakākā vētra, kādu esmu piedzīvojis. Es pieņemu tavu ielūgumu, Roj, ja tas aizvien vēl ir spēkā. Ceļš uz Bīdonroku ir aizsprostots.

Aurēlija uzklāja galdu arī Riordanam. Māja drebēja un elsoja, un šķita, ka jūra cenšas sagraut to līdz pašiem pamatiem. Aurēlija, kuras skatiens vēl aizvien bija apņēmīgs un dusmu pilns, atkal pārņēma vadību savās rokās un sūtīja visus gulēt.— Šonakt mēs vairs neko nevaram darīt,— viņa atkārtoja un nepielūdzamā balsī piemetināja:— Un, spriežot pēc tā, kā ārdās vētra, rīt no rīta mēs jau varbūt būsim ieskaloti jūrā.

Zem slēģiem jau bija sakrājušās ūdens peļķītes; pasaule ārpus mājas atgādināja tumšu, milzīgu vēja un ūdens mutuli, izmisīgu un mokošu dabas cīņu ar to. Īstenībā vētra vēl nemaz nebija sasniegusi savu kulmināciju;taču tā bija pārklājusi visam nogaidošu, paralizējošu smagumu.

Nanijai neradās izdevība parunāt ar Džimu vienatnē. Rojs ar savu parasto maigumu novēlēja viņai labu nakti, ne ar vārdu nepieminēdams Džimu vai viņu sarunu. Arī Aurēlija, ienākusi Nanijas istabā pārbaudīt, vai balkona slēģi ir aizvērti pietiekami cieši, izturējās tāpat kā vienmēr. Viņa nelika manīt, ka viņu attiecībās kaut kas būtu mainījies.— Ar labu nakti, dārgā,— Aurēlija mierīgi noteica.— Nebaidies no vētras . . .

Māja šūpojās kā kuģis jūrā, to kratīja un dauzīja no visām pusēm. Cilvēkus tās iekšpusē bija nohipnotizējis vētras troksnis un spēks, un absolūts fiziskais nogurums. Laikam gan neviens visā mājā necerēja aizmigt, un tai pašā laikā neviens nespēja pretoties šim tumšajam un aicinošajam noguruma uzplūdam.

Tomēr uz salas eksistēja kāds — kāda neredzama parādība —, kas bija izvairījies no šīs paralīzes; tas negulēja, bet ceļoja cauri naktij no Midlroudas plantācijas uz Bīdon-geitu.

Kaut kad naktī pieliekamajā sāka zvanīt telefons.

Nanija, kuras istaba atradās kāpņu galā, izdzirdēja to un devās lejā, lai paceltu klausuli.

Vēl pa pusei aizmigusi, viņa paklausīja šim ilgstošajam, pavēlošajam, valdonīgajam signālam. Nanija pilnībā apzinājās tikai šo neatlaidīgo, pieprasošo zvanu; viss pārējais — blāvi apgaismotais vestibils, kāpnes, tukšais, plašais apakšējais koridors — šķita nereāls. Mājai apkārt plosijās vētra. Asais, griezīgais telefona zvans skanēja kā disonance uz monotonā aurojošās vētra fona. Ēdamistabas vidū Nanija piepeši apstājās — pieliekamais bija apgaismots.

Tātad telefona zvanu ir dzirdējis vēl kāds! Kāpēc viņš neatbildēja uz šiem neatlaidīgajiem signāliem? Nanija uzmanīgi virzījās tuvāk atvērtajām pieliekamā durvīm. Tad atkal apstājās — kā mēnessērdzīgais, kas ar šausmām atskārtis, ka pamodies aizas malā.

Misiņa plāksne uz durvīm bija sviedraina un auksta, kad Nanija tai pieskārās. Viņas vieglais zīda tērps virmoja ap kājām, kurās bija spilgti sarkanas rītakurpes. Logi rībēja un čīkstēja, un tumšā jūra rēca kā bīstams, izbadējies zvērs. Taču tas bija iekļuvis arī mājā, atceļojis no Midlroudas uz Bīdon-geitu. Pieliekamajā bija Sīberijs Dženkinss, bet viņš neatbildēja uz telefona zvanu, jo gulēja, nevarīgi saļimis, turpat tuvumā uz grīdas. Viņa seja bija sašļukusi pār roku. Sīberijs bija noslepkavots, un nazis bija nomests turpat blakus uz grīdas.

NANIJA atkal jutās kā mēnessērdzīga, tikai tagad viņa skrēja.

Vestibila spogulis radīja acumirklīgu atspulgu — sieviete ar bālu seju un izbiedētām acīm, plīvojošos baltos svārkos. Vētra sitās durvīs kā pārdroša, izmisusi būtne. Tā virmoja vestibilā, šķindinādama lustras un sekoja Nanijai augšup pa kāpnēm. Nanija dauzījās pie kādām aizvērtām durvīm tikpat neprātīgi un izmisīgi kā negaiss. Viņa paskatījās pār plecu, un atklāja, ka īstenibā viņai kāpnēs neviens nebija sekojis, mēģinādams satvert viņas svārku malu.

Tad pēkšņi vestibilā bija Rojs, Džims, arī visi pārējie.

Rojs vilka mugurā sarkanu peldmēteli; Džims skrēja vienās biksēs, kailiem, iedegušiem pleciem. Parādījās arī Diks Fenbijs, doktors Riordans un Lidija — viņas sarkanie mati bija savēlušies un melnā zīda rītakleita cieši piegulēja viņas jaukajam augumam, spožās, zaļās acis mirdzēja. Nanija vēl aizvien jutās tā, it kā stāvētu bezdibeņa malā un nesaprastu, kā viņa tur nokļuvusi.

Visapkārt valdīja satraukums un nemiers, neviens nejutās īsti drošs; skanēja tikai jautājumi, izsaucieni, aprauti vārdi; pēkšņi vīrieši metās lejā, un Nanija kopā ar Lidiju palika stāvam kāpņu galā, nu visur bija iedegtas gaismas, skanēja skaļas balsis un steidzīgi soļi, tad pēkšņi tie apklusa, it kā negaisa apdullināti, un no lielāka attāluma vairs nebija dzirdami.— Man ir bail kāpt lejā,— čukstēja Lidija.— Man bail . . . Nanij, vai tu esi pārliecināta, ka viņš bija miris?

Nanija laikam kaut ko bija atbildējusi, jo Lidija tik strauji ievilka elpu, ka tas izklausījās pēc apspiesta kliedziena. Tad vestibila galā parādījās Aurēlija, steidzīgi iznirdama no ēnainās pustumsas spožajā gaismā, viņas tumšās acis liesmoja, seja bija pietvīkusi, uz pleca lēkāja lielā pelēkā bize.

— Aurēlij, ir nogalināts Sīberijs,— iesaucās Lidija.

— Els jau zinu, es dzirdēju, ko jūs runājāt.

— Nanija viņu atrada. Viņa saka, ka zvanīja telefons . . .

— Els kāpšu lejā.

Lidija saķēra viņas roku.— Ak, nē, Aurēlij . . .

Aurēlijas tumšās acis nicīgi uzzibsnīja.— Vai tu domā, ka es baidos?— Viņa atbrīvojās no Lidijas tvēriena un sāka kāpt

lejā pa kāpnēm, turēdamās pie margām ar spēcīgo, iedegušo roku.

Viņas noskatījās, kā Aurēlija aiziet; kad pelēkā bize un platie pleci bija izzuduši aiz margu staba, Lidija iekunkstējās un apsēdās kāpņu galā, apņemdama ap ceļiem melno rītakleitu. Gan viņa, gan Nanija uzmanīgi klausījās, tomēr vienīgās skaņas, ko viņas dzirdēja, bija ārpusē trakojošā vētra. Lidija bija noliekusi galvu uz priekšu, un viņas biezos sarkanos matus apspīdēja gaisma. Seja šķita stūraina, it kā plēsīga; viņas zaļo acu skatiens bija piekalts apakšējā vestibila redzamajai daļai; tā sēžot un vērojot, Lidija atgādināja pie peles alas pacietībā saspringušu kaķi.

Nieki, nodomāja Nanija, zobodamās par savām iedomām. Blēņas! Viņa apsēdās blakus Lidijai.

Laiks gāja, taču no mājas aizmugures vēl aizvien nebija dzirdama ne skaņa. Beidzot Lidija mazliet pakustināja ceļgalus.

— Liekas, ka no šīm šausmām neviens nevar izbēgt, tās apdraud mūs visus,— viņa aizsmakušā balsī noteica. Tad strauji paskatījās uz Naniju.— Kas nogalināja Sīberiju?

Nanija pašūpoja galvu. Arī viņa, tāpat kā Lidija, stingi vēroja šo nelielo redzamo vestibila daļu, klausījās un gaidīja. Lidija jautāja:—Vai tu nevienu neredzēji?

— Nē . . .

— Kā tu domā, cik ilgi viņš jau tur gulēja miris?

Nanijai bija auksti. Gaiss mājā likās vēss un mitrs. Vēl

vakar viņai bija licies, ka šī māja klausījās un kaut ko gaidīja, tieši tāpat, kā tagad viņas ar Lidiju.

Atmiņas uzplaiksnīja un atkal izgaisa; arī tās ir bijušas iedomas. Māja taču nespēja iepriekš paredzēt, ka tajā notiks kaut kas tik briesmīgs un noslēpumains — šeit, šajās biezajās sienās, aiz kurām trakoja vētra.

Lidija neatlaidīgi centās saņemt atbildi uz savu jautājumu. Viņa pievērsa Nanijai savu stūraino seju un ieurbās viņā ar pētījošu skatienu.— Kā tev liekas, cik ilgi viņš jau tur gulēja miris? Vai tuvumā vairs neviena nebija? Nekādu trokšņu, nekā? Vai tev nav kāda nojausma, kas to varētu būt izdarījis?

Pat Nanijas lūpas šķita aukstas un nejūtīgas. Viņa centās atbildēt Lidijai:— Es dzirdēju telefona zvanu un gāju pacelt klausuli. Es vēl īsti nebiju pamodusies. Pieliekamajā dega gaisma. Tiklīdz es piegāju pie durvīm, tā ieraudzīju viņu. Nevienu citu es nekur neredzēju.

Šajā nakti Nanijai vēl daudz reižu nācās atkārtot savu stāstu. Savās domās viņa to darija vēl biežāk, mēģinādama atcerēties kādu sikumu, kas ļautu konstatēt kādu neievērotu faktu, cerot, ka tas palidzēs atklāt patiesību.

Lidija neko neteica. Klusuma brīdis ievilkās, tad pārtapa par kaut ko, kas vairs nebija pasīvs klusums, bet gan pētošs, uzbāzīgs, kas jau pats bija kā jautājums. Nanija paskatījās uz Lidiju, kas vēroja Naniju ar spožu, domīgu skatienu. Kādu mirkli likās, ka šis skatiens sasaista tik cieši, ka viņas varētu pieskarties viena otrai, kaut ari neviena no viņām nebija pakustējusies. Ko gan Lidija grib teikt?— domāja Nanija. Ko tas nozīmē? Kas tik ļoti divains ir viņas acīs?

Lidija aplaizīja lūpas.— Es biju nomodā. Kā gan šādā naktī var gulēt? Tomēr es nedzirdēju, ka zvanītu telefons. Tu saki, ka tu to dzirdēji?

— Jā.

— Un kāpi lejā, lai paceltu klausuli?

— Jā ...

— Vai tev neliekas, ka tas bija . . . mazliet pārdroši no tavas puses? Tumsā. Pēc tam, kad noslepkavota Hermione. Pēc tā, kas — kā tu pati stāstīji — ar tevi notika šorīt. Vai tev nebija bail?

Lidijas acis kaut kas dīvaini iemirdzējās — pavīdēja un atkal pazuda, pieplaka un noslēpās kā mazs dzīvnieciņš. Nanija, to vērodama, lēnām noteica:— Es nezinu. Es biju pusaiz-migusi. Jā, šķiet, ka man būtu bail, ja es pa īstam būtu pamodusies.

— Bet tev taču vajadzēja būt nomodā — tu uzvilki rītakleitu, kurpes . . .— Lidijas spožais skatiens pievērsās tām un tad atkal Nanijas sejai.— Tu nokāpi lejā. Tu taču nevarēji staigāt miegā!— teica Lidija un īsi iesmējās.

Taču īstenībā Nanija tā ari bija jutusies. Viņa tikai pa pusei apzinājās, ko dara. Telefons bija zvanījis tik pavēloši, ka Nanija paklausīja, it kā mājā viss būtu bijis kā parasti. It kā tur nebūtu šo briesmīgo juku; nebūtu baiļu; nebūtu guvusi virsroku miglainā, svešā, ēnu pilnā pasaule, kur nepastāvēja nekādi likumi, nebija drošu un zināmu taku.

— Es nedomāju par bailēm. Arī par slepkavību ne . . .

Lidijas aprautie smiekli atgādināja nervozu elpu. Viņas

zobi bija mazi un diezgan asi. Nanijai atkal prātā atausa vārds «plēsīgs».

— Savādi, ka tev nemaz nebija bail. Un, ja tā labi padomā, divaini ir ari tas, ka tu atradi Hermioni tikai dažas minūtes pēc tam, kad viņa tika nošauta. Un tagad Sīberiju .. .

Savādi; tomēr tas viss bija noticis pavisam dabiski, ne jau tāpēc, ka kāds to bija izplānojis; ne tāpēc, ka taka, kuru viņa bija izvēlējusies, būtu neizbēgama. Nanija bija braukusi pie Hermiones, lai aizvestu mājās Diku; gājusi pie telefona tādēļ, ka tas bija zvanījis, un viņa vēl nebija pieradusi pie tā, ka visu laiku ir jābaidās. Kā gan var pierast pie kaut kā tik briesmīga un nejēdzīga kā slepkavība!

Lidijas acis nekaunīgi pavīdēja aizdomas. Viņa teica:

— Daži varbūt nodomās, ka tā nav tikai sagadīšanās,— un ar neslēptu naidu paskatījās Nanijā.

Naids! Bet tam taču nebija iemesla, nebija pamatojuma; nekā cita kā tikai Lidijas skatiens. Ienaids bija tikpat grūti aptverama parādība kā slepkavība. Tomēr Nanija nevarēja arī to atmest kā vienkāršu iedomu tēlu.

— Ko tu ar to domā, Lidij? Ko tu gribi teikt?

Lidija piemiedza acis.— Es neko negribu ar to teikt, Nanij. Es nedomāju, ka tu esi nogalinājusi Hermioni. Kāpēc lai tu to darītu? Vai arī Sīberiju — tas nekas, ka viņš varbūt bija atklājis kaut ko svarīgu attiecībā uz Hermiones nāvi.

— Tad tu nedrīksti tā runāt, Lidij.

— Un kurš tad man varēs aizliegt domāt un runāt to, ko es gribu? Varbūt Rojs? Tu ceri, ka viņš tevi aizstāvēs?

Piepeši tas sāka atgādināt bērnišķīgu scēnu — viņas ķildojās kā divas skolnieces. Pēkšņā pagurumā Nanija noteica:

— Ak, Lidija, izbeidz. Ir muļķīgi tā strīdēties. Tu taču nedomā, ka es nogalināju Hermioni. Arī es nedomāju, ka tu to izdarīji.

— Lai arī kas ir nošāvis Hermioni, viņš tiks pakārts! Vai tu esi padomājusi par to? Un, ja pakārs nevainīgu cilvēku — arī tā būs slepkavība!— Viņa sausi ievilka elpu un cieši savija kopā rokas. Likās, ka vētra spēcīgi šūpo māju. Vīrieši nāca atpakaļ. Nanija izdzirdēja Džima, pēc tam Roja balsi lejā, vestibilā.

Viss atgādināja sapni, tikai asi un spilgti fokusētu, kur viena aina nomainīja otru.

Nanija un Lidija devās lejā pa kāpnēm, gandrīz neapzinādamās, ka kustas; vīrieši kaut ko pārsprieda, arī Aurēlija piedalījās sarunā, katrs centās izteikt savas domas, un tas, ko viņi runāja, tas, kā viņi kustējās, kadri, kas izveidojās, izjuka un kārtojās no jauna, radīja nereālu vidi, kurā darbojās un nomainīja viena otru spilgtas, asi iezīmētas detaļas un nianses — piemēram, skats, kā Aurēlija apsēdās vienā no milzīgajiem atzveltnes krēsliem, atspiezdama galvu rokā un vērdamās tukšumā. Džims uzkāpa augšā un atgriezās, vilkdams svīteri. Doktors Riordans Roja pidžamā, kas viņam bija daudz par lielu, arī devās uz augšstāvu un pēc pāris minūtēm nonāca lejā, pilnīgi apģērbies. Roja sarkanais peldmētelis bija vietām samircis, un Diks Fenbijs, kura biezie mati bija slapji un savēlušies, bet mazā seja ļoti bāla, stāvēja, ietinies lietusmēteli, uz kura mirdzēja lietus lāses,— jo viņi bija aiznesuši Slberija ķermeni uz vienu no plantācijas saimniecības ēkām patālāk no mājas un atstājuši tur, lai vēlāk nosūtītu uz ciematu. Viņi bija lauzušies cauri vētrai, lai to izdarītu, tāpat kā bija nopūlējušies, lai ienestu Hermioni iekšā mājā. Sīberijs, acīmredzot, bija miris no pēkšņa, nāvējoša trieciena, iespējams, no aizmugures, tajā brīdī, kad stāvēja gaidīdams pie telefona. Negaisa troksnis nebija ļāvis sadzirdēt slepkavas tuvošanos. Liekas, Sīberijs bija nomiris uzreiz. Slepkava bija nozudis un, izņemot nazi, nebija atstājis nekādus pierādījumus. Skaidri bija redzams tikai viens, un Rojs to beidzot izteica skaļi.

— Tā ir viena velna padarīšana,— viņš sacīja, smagi atkritis krēslā pie rakstāmgalda un atbalstījis galvu rokā tāpat kā Aurēlija.— īsta velna padarīšana! Vienas no sētas durvīm stāvēja vaļā; tas, kas nogalināja Sīberiju, varēja netraucēti gan iekļūt mājā, gan iziet laukā. Taču — ja to neņem vērā — te nu mēs visi esam, tepat šajā mājā. Hermiones tuvākie draugi. Un Sīberija.— Rojs nopūtās un paberzēja zodu.— Veidojas nepatīkama situācija.

Aurēlijas lielās tumšās acis uzliesmoja, paskatoties uz Roju, tad atkal apdzisa. Lidija iesaucās griezīgā balsī:— Nepatīkama! Dievs augstais, Roj! Viņi apgalvos, ka to izdarījis kāds no mums. Viņi teiks, ka Sīberijs noteikti kaut ko ir zinājis .. . to, kas ir Hermiones slepkava!

Bija atgriezies doktors Riordans; viņš drūmi paskatījās uz Lidiju.— Iespējams, ka viņš to tiešām zināja.

Lidija nobālēja, pēc tam dusmās piesarka.— Tas ir tas pats, kas apgalvot, ka viens no mums ir slepkava!

Doktors Riordans likās satriekts un nomākts. Ne uz vienu neskatīdamies, viņš grūtsirdīgi noteica:— Sīberijs vienmēr turējās savrup no pārējiem. Šķiet, ka es biju viņa labākais draugs. Viņš bija miertiesnesis, arī Hermiones advokāts, par viņas darījumiem Sīberijs zināja vairāk nekā jebkurš cits. Acīmredzot tas tiešām ir saistīts ar Hermiones nāvi.

Rojs nepacietīgi iejaucās:— Es jums saku, ka diez vai Siberijs kaut ko zināja! Citādi viņš šovakar būtu mums to pateicis. Viņš to nebūtu paturējis pie sevis . . .

— Baidos, ka tieši to viņš arī bija nodomājis darīt,— teica Riordans.— Esmu gandrīz pārliecināts, ka tā tas bija. Vienīgi — tas bija komisārs, kam Sīberijs gribēja visu izstāstīt.

— Telefona zvans neko nenozīmē!— ietiepās Rojs.

Džima melnie mati bija slapji un salipuši šķipsnās. Viņš

parāva uz leju savu zilo džemperi, aizdedzināja cigareti un atturīgā tonī iesāka:—Mēs varam pieņemt, ka tā tas bija. Meitene telefonu centrālē jau nemelos. Sīberijs bija centies Portailzā sazvanīt majoru Velsu. Tas noteikti bija kaut kas ļoti svarīgs, ko viņš gribēja teikt, kas tāds, ko nevarēja atlikt uz vēlāku laiku. Sīberijs labi pārzināja salu, viņam nebija šaubu, ka vētras laikā ir ļoti grūti dabūt savienojumu; droši vien viņam bija sakāms kaut kas tik neatliekams, tik nozīmīgs, ka viņš visiem spēkiem centās to izdarīt, cerēdams, ka viņam tas izdosies. Dievs vien zina, ko viņam vajadzēja — varbūt palīdzību. Ja tā,— Dzims bargi noteica,— palīdzība ir nokavējusies. Kamēr Sīberijs gaidīja, kad meitene dabūs savienojumu un atzvanīs, kāds ir Sīberiju apstādinājis — par katru cenu, lai tikai viņš nevarētu runāt ar Velsu. Apklusināja viņu — nogalināja ar to, kas gadījās pa rokai.

Aurēlija paskatījās uz Dzimu.— Tu runā tā, it kā tu to labi zinātu. Tā, it kā būtu redzējis.

Džims īsi piemetināja:—Tas ir vispieņemamākais cēlonis Sīberija nāvei. Protams, var būt arī citi izskaidrojumi; šis ir pirmais, kas man ienāca prātā.

Aurēlijas tumšo acu skatiens šaudījās pa istabu un tad apstājās pie Dika Fenbija, kas stāvēja, atbalstījies pret grāmatu plauktu, sabāzis rokas kabatās, pārlicis vienu kāju pāri otrai, nelaimīgi savilktu seju. Aurēlija teica:— Nu, Dik, tu esi policijas šefs. Ko tu tagad domā darīt?

Viņi bija pārgājuši uz Roja bibliotēkas istabu. Viss — vecās grāmatas, metāla gravējumi, baltie, nobružātie Elizabetes laikmeta ģipša krūšutēli — likās viņus vērojam.Ārpusē vētrainajā naktī ne uz mirkli neaprima jūras dārdoņa; vējš drebināja un kratīja abu lielo logu slēģus. Piepeši Nanija apjauta, ka visi runā pilnā balsī, lai pārkliegtu āra troksni. Dika sejā ievilkās dziļas krunkas, viņš neveikli pavirzījās, bet neskatījās uz Aurēliju.— Ko tu domā darīt?— Aurēlija vēlreiz pajautāja, un Diks atbildēja:— Es vēl nezinu.

Ja neskaita ārpusē trakojošo vētru, brīdi valdīja pilnīgs klusums. Droši vien katrs no klātesošajiem domās atkārtoja Aurēlijas jautājumu un neatrada labāku atbildi kā Diks.

Diks pakustējās, drūmi skatīdamies uz paklāju. Viņš atkal pārlika vienu kāju pār otru un teica:— Es nezinu, ko lai dara. Es domāju, ka meitenei taisnība. Viņa ir ļoti kārtīga un zina par salu un tās iedzīvotājiem vairāk nekā jebkurš cits.

— Meitene pie komutatora? Telefoniste?— jautāja Lidija, pēkšņi pacēlusi galvu.

Diks pamāja, vēl aizvien skatīdamies grīdā.— Viņa saka, ka Sīberijs pats pasūtījis sarunu ar Portailzu; viņa pazīst Sīberija balsi. Bez tam, viņš arī pats pateicis viņai, kas viņš ir un no kurienes zvana. Sīberijs teicis, ka grib runāt ar policijas komisāru; viņš uzstājis, ka tas esot steidzami un viņam noteikti jādabū šis savienojums. Meitene atbildējusi, ka mēģinās to izdarīt, tomēr baidoties, ka tas nebūs iespējams. Viņa teikusi, ka pēc brīža piezvanīs un paziņos, kā viņai veicies. Apmēram pusstundu viņai tā arī nebija izdevies dabūt savienojumu, un meitene zvanīja uz šejieni, lai pateiktu to Sīberijam. Viņa esot zvanījusi vairākas reizes un tad pārstājusi. To arī bija dzirdējusi Nanija.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis — pilns šaubu, nenoteiktības un jautājumu. Beidzot Lidija ātri, aprautiem vārdiem ierunājās, pievērsusi Rojam savas mirdzošās acis:— Tas ir ļoti dīvaini, ka neviens cits nedzirdēja telefonu zvanām.

Rojs paskatījās uz viņu, lēni paceldams zodu no rokām. Visu acis lūkojās uz Lidiju. Naids? domāja Nanija. Vai tas ir iespējams, ka Lidijas sejā pavīdēja naids? Džims jautāja:— Ko tu gribi teikt, Lidij?

Viņa paraustīja pievilcīgos plecus, tie sakustējās tā, ka melnie satina rītasvārki ievirmojās un iemirgojās.— Es neko negribu teikt. Jums nav uz mani tā jāskatās. Es neapsūdzu Naniju ne Hermiones, ne Sīberija noslepkavošanā. Es tikai saku, ka viņa bija pirmā, kas atrada gan vienu, gan otru.

Tagad arī Dzima skatienā liesmoja dusmas:— Nu, un kas par to?

— Ak, nekas, pilnīgi nekas!— iesaucās Lidija.— Es jau teicu — nedomāju, ka Nanija kādu no viņiem būtu nogalinājusi .. .

— Sieviete nebūtu varējusi nonāvēt Sīberiju! Tu neredzēji, kāds viņš tur gulēja. Nazis viņam bija iedurts no mugurpuses. Viņa galva . . .

— Pietiks!— ievaidējās Aurēlija.

— Nu labi,— atteica Dzims.— Bet man nepatīk tas, kā Lidija runā.

— Es tikai sacīju, cik dīvaini, ka neviens cits nav dzirdējis telefona zvanu. Es jau teicu Nanijai, ka nesaprotu, kā viņa uzdrošinājās kāpt lejā viena pati. Man būtu bail . . .

— Viņas istaba ir tieši pie kāpnēm,— teica Rojs.— Tā atrodas salas pusē, uz jūru iziet pretējās puses logi, Nanijai vajadzēja dzirdēt telefonu. Viņa to arī dzirdēja.

— Nu, skaidrs, tā jau laikam būs,— atteica Lidija.— Acīmredzot tā.— Viņa atspieda muguru pret krēsla atzveltni, tad atkal noliecās uz priekšu, pāri mazajam galdiņam, lai izņemtu no kokoskoka lādītes cigareti, un ar drebošiem pirkstiem to aizdedzināja.

Džims, vērodams viņu, sāka runāt lēni un tikpat nosvērti kā iepriekš:— Arī es nezinu, ko lai dara, tāpat kā Diks un jebkurš no jums. Bet es nedomāju, ka mēs kaut ko panāksim ar šādiem mājieniem un apvainojumiem. Esmu pārliecināts, ka Sīberija rīcībā bija kādi pierādījumi, ko viņš gribēja nodot komisāram, un, man liekas, tie ir bijuši ļoti svarīgi un nozīmigi. Es pat domāju, ka Sīberijs zināja, kas ir nogalinājis Hermioni, un to arī gribēja pateikt. Pie tam .. .— Džims apklusa, padomāja un negaidīti piebilda:— Viņš tā izskatījās!

— Izskatījās tā?— Aurēlija atkārtoja.— Tas ir absurds!

Bet viņš tiešām tā bija izskatījies. Nu arī Naniju pārsteidza

šī doma. Sīberija nogurušajā sejā, viņa novērstajās acīs bija atspoguļojies šausminošs un pārsteidzošs atklājums. Bet kāds atklājums? Kā viņš līdz tam bija nonācis?

Diks sausi noprasīja:— Kas tad viņu nogalināja, Džim,— ja jau tu tik daudz zini?

— Ja es zinātu arī to, es būtu kaut kā rīkojies,— Džims nesatricināmi atbildēja.

Aurēlija sacīja:— Es biju gatava tevi aizstāvēt, Džim. Pat tad, ja tu būtu nogalinājis Hermioni, es būtu domājusi, ka viņa pati tevi izaicināja. Bet Sīberijs nekad nevienu nav aizvainojis.

Džima sejā lēni sakāpa tumšs sārtums. Viņš teica Aurēlijai: — Es neesmu nogalinājis Sīberiju, Aurēlij. Lai gan varu to apliecināt vienīgi ar savu godavārdu, tā tomēr ir patiesība.

— Tu nevari to pierādīt,— Aurēlija atcirta, pētīdama Džimu ar ilgstošu, drūmu skatienu.

— Es to izdarīšu,— atbildēja Džims, un šajā brīdī vēl viena mežonīga vēja brāzma satricināja un sašūpoja māju, uzmācās kā negaidīts viesis, nevēlams ciemiņš, atgādinot visiem par savu spēku un varu, kam viņi, tāpat kā visa sala, bija pakļauti. Viņi negribīgi nogaidīja. Sīkā ūdens peļķīte zem viena no logiem kļuva lielāka. Aurēlija, izklaidīgi to vērodama, noteica:—Jāpasaka Džībem, lai saslauka.

Rojs smagi uzrausās kājās.— Džimam taisnība. Viņam jāpierāda, ka nav nogalinājis Sīberiju. Tādēļ mums jāatrod tas, kurš to izdarījis. Man liekas — kāds varētu būt iekļuvis mājā un ienesis nazi — kāds, kam bija jābaidās no Sīberija. Ikviens uz salas zina, ka viņš ir oficiāla persona. Ikviens varēja iedomāties, ka šis Sīberija zvans komisāram ir ļoti nozīmīgs. Mums pagaidām ir grūti pateikt, kurš to izdarījis, tomēr šis nazis liek domāt, ka tas ir kāds, ko Hermione ļoti nokaitinājusi, kāds, kuram bija ļauns prāts uz . . .

Doktors Riordans pakratīja galvu. Viņš bija sēdējis, atspiedies pret galdu. Nu viņš piecēlās un iztaisnojās. Vājš, noguris un pārpūlējies, tomēr kaut kas viņa žestā lika visiem ieklausīties.— Piedodiet, Roj, bet tas neies krastā. Lode, kas nogalināja Hermioni, ir izzagta no manas somas. To nevarēja izdarīt ne pustraks laukstrādnieks, ne slepkava maniaks, ne piedzēries saniknots kalps.

16

ATKAL pie viņiem, neviena neaicināts, bezkaunīgi bija ielauzies kāds gars, parādība, kas nu vecajā, cienīgajā apdilušajā bibliotēkas istabā jutās — cik šausmīgi bija to apzināties — kā mājās. Iespējams, ka tas jau pirms laba laika bija šeit slepeni ielavījies, tikai netika sazīmēts un atklāts; nu tā esamība bija neapšaubāma un aizskaroša. Šoreiz tā nebija vētra, kas plosījās aiz loga, ne arī nāve, kas staigāja savus tumšos un neredzamos ceļus no Midlroudas uz Bīdongeitu. Sai parādībai bija savs vārds — savstarpējs aizdomīgums.

Tas uzliesmoja tikpat tieši un ātri kā elektriskā strāva pāriet no viena pola uz otru — vienīgi šajā gadījumā tā pārgāja no viena cilvēka uz otru, it kā katrs no istabā esošajiem būtu apveltīts ar magnētisku spēju piesaistīt aizdomas. Šajā mirklī iespējamais atrisinājums, neapšaubāmi ērtā teorija par Hermiones bijušo kalpotāju, par laukstrādnieku vai kādu virtuves zēnu — par kādu, kas dzērumā atcerējies izbijušu pārestību, nošaudams Hermioni mežonīgā un aukstasinīgā atriebības uzplūdā, pēc tam pielavīdamies Nanijai pie dzīvžoga, jo viņam likās, ka Nanija ir viņu redzējusi; triekdams nazi ar slepkavīgu un brutālu apņēmību pār Sīberija galvu tāpēc, ka, kā teica Rojs, uz salas nebija neviena, kas nezinātu un nebaidītos no Sīberija ietekmes un varas —,šajā mirklī visas šīs noslēpumainās, bet ļoti izdevīgās un, iespējams, arī eksistējošās personas, šīs teorijas tika atliktas malā, un to saprata ikviens. Vienīgais pāri atlikušais atrisinājums bija redzams pārāk skaidri.

Nanijas rokas drebēja, klēpī saliktas. Viņa nevēlējās skatīties uz Riordanu; viņa negribēja skatīties ne uz Diku, ne Roju, ne Aurēliju, ne Lidiju, pat ne uz Džimu. Nanija negribēja skatīties ne uz vienu, tomēr skatījās un redzēja, ka arī pārējie jūtas tāpat. Visu acīs atspoguļojās apkaunojošs, mokošs jautājums. Viņu taču bija tik maz, nodomāja Nanija. Tik to cilvēku loks, kas atradās šajā mājā, kas zināja par lodi, kuriem bija iespēja to paņemt. Diks, Rojs, Aurēlija, Džims — un viņa pati. Nanija nebija pievienojusi savu vārdu šim īsajam sarakstam; to izdarīja citi, tāpat kā Nanija bija pieskaitījusi viņu vārdus. Likās, ka istaba salīgojas, ka vecais, plānais paklājs aizslīd projām; Nanija uzlika rokas uz krēsla rokturiem un nesajuta tos kā cietu māteriju. Viņas pirksti ieķērās krēslā, un Džims, skatīdamies uz Naniju, mazliet pasmaidīja un pašūpoja galvu.

Istaba pārstāja līgoties; atgriezās pārliecība un paļāvība.

Laikam jau ikviens bija atvairījis auksto, ložņājošo baiļu sajūtu. Istabā bija manāms kaut kas līdzīgs rosībai. Lidija nodzēsa cigareti, ko bija turējusi rokā, un aizdedzināja citu. Aurēlija dziļi ievilka elpu un atgāzās krēslā. Diks iztaisnoja kājas, izņēma rokas no kabatām un atkal salika atpakaļ. Rojs atspiedās pret sava grozāmā krēsla atzveltni tā, ka tas iečīkstējās, un pārtrauca klusumu ar jautājumu:— Vai jūs esat par to pārliecināts, Riordan?

Ārsts pat nepakustējās.— Pilnīgi pārliecināts.

— Vai tad jūs toreiz izņēmāt to laukā?

Riordans īsi un pārliecinoši pamāja.

— Kad?

— So pēcpusdien.

Rojs drūmi sarauca pieri.— Jūs taču teicāt majoram Vel-sam, ka jums nebūs laika to tik ātri izdarīt.

— Jā, tiešām. Man vajadzēja vispirms apskatīt pāris slimnieku. Tomēr es tiku ar to galā ātrāk, nekā cerēju.— Doktors Riordans paraustīja plecus.— Kāda tam nozīme?

— Dieva dēļ, kāpēc tad jūs to neatdevāt Velsam?

— Es biju nodomājis to izdarīt. Es nezināju, ka viņš tik steidzīgi brauks projām.

— Jums vajadzēja viņam to atdot.

Doktors Riordans ar nepacietīgu žestu atvairīja šos vārdus.

Džims teica:— Riordans vairs neko nevar līdzēt. Skaidrs ir tas, ka lode pazudusi. Un man tā bija nepieciešama. Varbūt, ka tas arī nav tik svarīgi; iespējams, ka ar to neko nepierādītu. Tomēr tā apliecinātu, ka nav derīga vienīgajai pistolei, kas ir atrasta, proti, manējai. Un, ja man kaut mazliet uzsmaidītu veiksme, varbūt būtu iespējams noteikt, no kādas pistoles šī lode ir izšauta ... ja vien mēs kādreiz atrastu šo pistoli.

— Tikpat labi tā varēja būt arī no tavas pistoles,— teica Aurēlija.— Es jau nesaku, ka tā tas ir. Bet tādā gadījumā tu noteikti gribētu tikt no tās vaļā.

Aurēlijai, protams, bija taisnība; taču Džims nezaudēja savaldīšanos.— Tici man, Aurēlij, esmu ieinteresēts, lai lode tiktu atrasta.

Rojs nosvērti teica:—Neapvaino Džimu, Aurēlij. Ja viņš būtu šāvis uz Hermioni, viņš būtu atbrīvojies no savas pistoles.

— Kā?— Aurēlija iedzēla.— Nevar taču pistoli sadedzināt!

— Viņš to būtu varējis noslēpt krūmos . . . iemest jūrā; pazudušajai lodei ir svarīga nozīme. Tas ir pierādījums ar mīnusa zīmi, tomēr labāks nekā nekas. Sī lode varētu norādīt, ka nav izšauta no tavas pistoles, Džim . . . kaut gan, protams, tu varētu būt šāvis uz Hermioni arī no citas pistoles. Tā viņi sacīs. Bet mēs varbūt varētu noteikt, kas tā bijusi par pistoli, un pat, kam tā ir piederējusi un kas ir šāvis. Es piekrītu — mums jāsameklē lode.— Rojs paskatījās uz ārstu.— Tomēr, godīgi sakot, es nedomāju, ka to paņēmis kāds no mums, kā jūs to likāt saprast, doktor Riordan. Skatieties pats — padomājiet! Man jau nu noteikti tā nebija vajadzīga. Es pat nezināju, ka jums tā ir. Un es neticu,— Roja acīs iegailējās dusmas,— man patiešām grūti noticēt, ka, piemēram, to paņēmusi mana māsa; ka Diks, policijas šefs, gribēja to nozagt vai ka viņš patiešām būtu to izdarījis, vai arī, ka viņam bija kādi iespējami motīvi, lai to darītu. Nanija droši vien pat nezina, kāda izskatās lode un pie tam viņa . . .— Rojs pēkšņi aprāvās. Viņa mīl Džimu — viņš jau gandrīz gribēja teikt. Nanija grib ar viņu apprecēties; viņa darītu visu, lai palīdzētu Džimam, nevis lai viņu apdraudētu. Nanija gandrīz vai fiziski sajuta to šķērsli, kas lika Rojam apklust; šis nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta; nekas vēl nebija īsti izlemts. Rojs steidzīgi turpināja:—. . . viņa par katru cenu gribētu palīdzēt Džimam, tieši tāpat kā es, kā Aurēlija, kā . . . nu, neviens no mums nevēlas, lai Dzims tiktu pakārts par Hermiones slepkavību.

Bet Aurēlija, Nanijai ienāca prātā, nu gan negrib glābt Džimu; vairs ne.

Doktors Riordans sakrustoja rokas, paskatījās uz tām un teica:— Un kā ar Hermiones slepkavu? Vai jūs domājat, ka viņam nav pilnīgi vienalga, kurš tiks pakārts, ja vien viņš tā var paglābt savu ādu?

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad ārsts piebilda, aizvien vēl skatīdamies uz savām rokām:— Un vēl kāda lieta. Tas, ko teica Aurēlija. Es tam piekrītu; līdz šim es biju Džima pusē. Bet tagad — ja nu lodi ir paņēmis Džims? Ja nu tā ir no viņa pistoles?

Rojs atgrūda krēslu un piecēlās. Viņš bija dusmās pietvīcis, tumšās acis liesmoja.— Tikpat labi varētu arī pieņemt, ka jums tā lode nemaz nav bijusi! Vai arī jūs atbrīvojāties no tās aiz jums vien zināmiem iemesliem! Es nesaku, ka jūs nošāvāt Hermioni. Es tikai gribu teikt, ka jūs esat iepīts šajā lietā tāpat kā mēs visi un ka arī jūs bijāt šajā mājā šonakt, kad tika nogalināts Sīberijs.

— Man bija šī lode,— nesatricināmi atbildēja ārsts.— Un tā ir pazudusi. Ja tai nebūtu bijusi nekāda nozīme, tad tā nebūtu izzagta no manas somas.

Diks nemierīgi sakustējās un satrauktā balsī, it kā nebūtu gluži drošs par savu autoritāti, teica.— Paklausieties, Riordan, pacentīsimies visu mierīgi apdomāt. Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka lode jums bija līdzi? Ka jūs neatstājāt to savā kantorī.

Ārsts viņam uzmeta nievājošu skatienu.— Protams, ka esmu pārliecināts; izstāstīšu jums arī visu pārējo. Es izvilku lodi, ieliku to aploksnē un aploksni somā. Gribēju to atdot majoram Velsam. Es apmeklēju pāris slimnieku un ierados šeit pie mis Hovendenas. Velss aizbrauca ātrāk, nekā es biju gaidījis. Pēc tam, kad viņš bija prom, mēs ieturējām nelielu maltīti; to visu jūs jau zināt. Kamēr es ēdu, mana soma bija palikusi vestibilā. Es atstāju to tur, pirms devos augšā nomazgāt rokas, un pēc tam gāju tieši uz ēdamistabu. Kad braucu projām, paņēmu somu līdzi. Es atgriezos kopā ar somu un neizlaidu to no acīm. Tad atkal uz brīdi es to atstāju vestibilā, bet paņēmu līdzi, kad devos augšā uz guļamistabu. Tomēr tam visam nav nekādas nozīmes. Patiesība ir tāda, ka ikviens no jums ļoti vienkārši varēja izņemt lodi no somas.

— Un kas zināja, ka jums tā ir?— pajautāja Diks.

— Laikam gan ikviens to noprata vai varēja uzminēt. To zmāja mis Hovendena; viņa redzēja aploksni. Ari mis Bīdona zināja,— viņš paskatījās uz Aurēliju, kas pievērsa ārstam lielo, tumšo acu skatienu un smagi pamāja,— tu, Dik, biji vestibilā, kad es iznācu pēc lenča no ēdamistabas. Lidija bija bibliotēkas istabā. Ikvienam no jums bija iespēja paņemt lodi.

Lidija apslāpēti iešņukstējās.— Es to neņēmu! Es neko par to nezinu! Jūs varat pārmeklēt manu istabu, jūs varat pārmeklēt .. .

Aurēlija griezīgi iesmējās, it kā pēkšņi uz āru būtu izlauzies kāds negants spēks, kas līdz šim bija apspiests. Taču viņas seja palika drūma un, tāpat kā ārstam, pauda izsmieklu.— Pārmeklēt?— viņa iesaucās.— Šajā mājā! Tik sīku priekšmetu kā lode?

— Galvenais ir tas,— sausi atteica Riordans,— ka tā ir pazudusi.

Pēkšņi Dzims pievērsās ārstam:—Jums bija divi jautājumi. Bet tas jau vēl nav viss. Kas tad bija tas, ko zināja Sīberijs? Kad viņš to atklāja? Vai viņš kādam teica, ko ir noskaidrojis? Un, ja tā, tad kam?

Rojs pārtrauca Džimu:— Citiem vārdiem — kas nogalināja Siberiju?

Džims pamāja.— Pareizi. Es cenšos atcerēties, ko Sīberijs šonakt teica un darīja. Viņš noteikti kaut ko zināja jau tad, kad mēs šeit sēdējām un runājām. Tātad — kas tas bija? Un kurš pēdējais redzēja Siberiju? Kurš pēdējais runāja ar viņu? Ja kaut kāds pierādījums atklājās vēlāk, tad kādā veidā? Kad? Kurš zināja to, ko zināja Sīberijs?

Rojs atkal atgrūda savu grozāmo krēslu un piecēlās.— Ja arī kāds to zina, Džim, tad diez vai viņš atzīsies,— Rojs nopūtās, brīdi pastāvēja, pētīdams galda virsmu, tad pagriezās pret Diku.— Sasodīts, ja es zinātu, ko lai tagad dara! Els nespēju noticēt, ka kāds no mums ir nogalinājis Siberiju. Tas ... Es vienkārši nespēju tam noticēt, un viss.

— Un kā tad ar lodi?— jautāja Riordans.

Diks nemierīgi sakustējās.— Es personīgi uzskatu, ka, šā vai tā, lodes pazušanai nav jāpiešķir tik liela nozīme,— viņš teica.— Kā jau jūs teicāt — tas ir kā pierādījums Džima labā, tad tikai ar mīnusa zīmi. Kamēr mēs nezinām, no kuras pistoles tā nākusi, tas vispār nav nekāds pierādījums. Pa to laiku, man šķiet, mums vajadzētu pārliecināties, vai mājā nav kaut kas aizdomīgs.

— Ir jau par vēlu,— atcirta Aurēlija.— Lai kas arī nogalināja Sīberiju, viņš nesēž un negaida, kamēr viņu noķers, viņš jau sen ir nozudis krūmos. Mēs viņu nekad neatradīsim.— Aurēlijas balsī skanēja nesatricināma pārliecība par teikto. Un šajā brīdī tika atjaunots nezināmā, noslēpumainā slepkavas tēls.

Tajā visā bija kāda neapstrīdama loģika. Diks, satraukumā saraucis savu sīko, krunkaino seju, izteica to vārdos.— Savā laikā Hermione ir ķildojusies gandrīz ar ikvienu šīs salas iedzīvotāju. Mēs varētu atcerēties un pārbaudīt ļoti daudz šādu strīdu, pat draudu, un tik un tā neatrastu cilvēku, kas nogalinājis Hermioni.

Džims lēni noteica:— Ir arī iespējams, ka mēs maldāmies. Varbūt tam nav nekāda sakara ar ķildām un strīdiem. Varbūt tā bija atriebība vai arī kaut kas tamlīdzīgs . . .— Viņš apklusa, sadrūmis un apmulsis, un tad nedroši turpināja:— Kaut kas, ko viņa bija darījusi, bet ko nedrīkstēja pieļaut. Kāds, ko viņa aizvainoja, kuram draudēja.

Dika vaigos parādījās sārtums.— Nu ja, es varu pats pateikt, ko jūs visi pašlaik domājat. Jūs turat aizdomās mani, jo man bija jāglābj savs saprāts! Savs ķermenis! Sava dvēsele!— Diks pēkšņi sāka kliegt spalgā, trīcošā balsī.— Bija tādas reizes, kad man likās, ka es varētu Hermioni nogalināt. Tajos brīžos, kad es apzinājos, par ko esmu pārvērties. Tad, kad likās, ka nav nekādas izejas, kad es neko nespēju izdarīt. Kad redzēju, ka grimstu arvien dziļāk un dziļāk . . .

Dika rokas, pleci, viss viņa ķermenis trīcēja. Rojs piegāja pie Dika un uzlika plaukstu viņa rokai, bet Diks turpināja kliegt savā spiedzošajā, sirdi plosošajā balsī:— Es gribēju viņu nogalināt. Viņa zināja, cik bezpalīdzīgs es esmu. Viņa tīksminājās ar savu varu pār mani. Hermione bija pats nelabais, un es gribēju viņu nonāvēt. Bet es to neizdarīju.— Diks nokratīja nost Roja roku un pievērsa visiem savu izmisušo, neprātīgo skatienu.— Jūs taču man ticat, vai ne? Vai jūs man ticat?

Dzims steidzīgi atbildēja:— Neuztraucies par to, Dik. Mēs zinām, ka tu neesi nogalinājis Hermioni.

Dika spožais, traģiskais skatiens pievērsās Džimam.— To pašu viņa būtu izdarījusi arī ar tevi. Tā viņai bija spēle; sacensības, kurās viņai bija jāuzvar. Hermione visus turēja savā pakļautībā un būtu novedusi tevi turpat kur citus.

Džims teica:— Tev taču ir alibi, Dik. Visi zina, ka tu neesi nogalinājis Her . . .

Diks spalgi iesaucās:—Kā tu zini, ka neesmu? Neviens neredzēja, ko es darīju te; šajā mājā. Jā, es biju šeit, kā jau teicu. Els iedzēru pāris malku no karafes. Taču Džibe mani neredzēja. No šejienes nav tālu līdz Midlroudai — ja iet pa taisno pāri banānu plantācijai, ja neiet pa ceļu. Es varēju aizskriet līdz turienei, nošaut Hermioni, atgriezties šeit, izlikties par piedzērušu, un neviens neko nepamanītu.— Diks vēlreiz uzmeta visiem savu spožo, skumjo skatienu un piebilda:

— Neizliecieties tikai, ka jums visiem tas nemaz nebija ienācis prātā.

Džims uzrunāja Roju:— Mēs vairs neko nevaram šonakt iesākt.

Diks dziļi ievilka elpu. Pārējie centās uz viņu neskatīties, lai ļautu viņam nomierināties. Protams, ka Džimam taisnība. Visu nervi bija saspringti, visi bija viegli aizkaitināmi, bailes atgādināja izģindušu rēgu, kas ar galvu uz leju metas ūdeni no robainām klintīm.

Rojs jau devās uz durvju pusi.— Tomēr mums jābūt pārliecinātiem, ka atlikušo nakts daļu mūs vairs nekas neapdraud.

Izrādījās, ka Diks vēl nebija beidzis. Viņš piegāja pie durvīm un, uzlicis roku uz aizšaujamā, uzrunāja pārējos. Diks stāvēja paceltu galvu, un viņa balsī bija jūtama pārliecinoša, ietiepīga savas varas apzināšanās:—Galvenais ir tas, ka es zinu, ka neesmu nogalinājis Hermioni. Un es esmu policists. Sīberijs . . .— Diks ar grūtībām norija siekalas un turpināja:

— Tagad rīkošos es. Man ir jādara tas, ko es uzskatu par pareizu.

Aurēlija piecēlās un tuvojās durvīm tā, it kā gribētu atgrūst Diku malā.— Ko tieši tu ar to gribēji teikt?— viņa jautāja.

Diks paskatījās uz Džimu un tad pievērsa skatienu paklājam.— Man ir jāarestē Džims.

17

PROTAMS, ka Džims. Viņš bija vienīgā aizdomās turamā persona. Džims, kurš kopā ar visiem bija šajā mājā, kurš varēja būt runājis ar Sīberiju vienatnē, kamēr citi nebija to redzējuši. Džims, ko nebija arestējis majors Velss, jo — kā Nanijai ienāca prātā — Rojs bija veiksmīgi pret to iebildis . . tāpēc, ka kāds bija sekojis viņai pie dzīvžoga, atstājis nazi, tā apliecinot savu esamību, un visi bija noticējuši Nanijas stāstam, pieļaudami, ka Džimam ir nepārliecinošs, niecīgs, tomēr alibi... un arī tāpēc, ka Džims nevarēja aizbēgt; jebkurā brīdī komisārs varēja pastiept roku un aizsniegt Džimu. Pat labā laikā no salas būtu bijis diezgan grūti tikt projām, jo tās ostas un lidostas, no kurām varētu aizbraukt, bija labi zināmas un pieejamas policijai. Neviens nespētu tik vienkārši izsprukt no policijas nagiem. Vētras laikā tas vispār nebija iespējams. Kas aizbrauktu no salas nelielā laiviņā, tas nekad nenokļūtu līdz citai salai.

Dika apmākusies seja bija savilkta dīvainas nožēlas izteiksmē, kurai netrūka arī apņēmības. Tāda tā vēl nekad nebija izskatījusies. Kaut kas jauns bija arī Dika stājā, viņa pleci bija iztaisnoti, viņš nesatricināmi stāvēja tieši durvīs. Diks pēkšņi bija kļuvis cits cilvēks.

Vai tāpēc, ka bija zudusi Hermiones nospiedošā ietekme? Vai šis bija tas Diks, kāds viņš bijis pirms tam, kad Hermiones neremdināmās alkas pēc varas bija salauzušas viņa spēku un gribu?

Nu šis drošais un apņēmīgais Diks bija kļuvis draudīgs.

Nanija paskatījās uz Džimu.

Arī viņš saprata, ka ar Diku notikušas pārmaiņas. Ar apbrīnu un godbijību balsī, neskatoties uz Dika tagadējo draudīgo noskaņojumu, Džims teica:— Dod man mazliet laika, Dik.

Diks, bēdīgi skatīdamies grīdā, papurināja galvu.— Pierādījumi ir pret tevi, Džim. Els tur neko nevaru darīt.

— Tu vari dot man mazliet laika.

Rojs atgrūda krēslu, piecēlās un piegāja pie Dika, uzlikdams roku tam uz pleca.— Paklausies, Dik. Es vēršos pie tevis kā pie drauga. Nedari neko tādu, kas tev būs jānožēlo. Nearestē Džimu. Ne tagad. īstenībā tu taču netici, ka viņš ir izdarījis kaut ko tik šausmīgu. Nu, tad vadies pēc intuīcijas.

Diks neatbildēja uzreiz. Pēc brīža viņš pievērsa Rojam satrauktu skatienu.— Roj, tā ir slepkavība. Tieši šeit, šajā mājā — slepkavība. Sīberijs neko tādu nebija pelnījis!

— Es zinu, Dik. Es to zinu. Bet apdomā labi — vai Sīberi-jam tiks līdzēts, ja pakārs nevainīgu cilvēku?

Diks ietiepīgi purināja galvu.

— Man ir jādara tas, ko esmu apsolījis. Jā, es atļāvu Hermionei ņemt virsroku pār sevi. Esmu bijis gļēvulis. Es to zinu. Tomēr es aizvien vēl esmu vīrietis un kādreiz biju karavīrs.

— Labi jau, labi, Dik. Tomēr pagaidi. Pagaidi mazliet. . .— Rojs vilcinājās. Pēkšņi viņa seja noskaidrojās.— Nu es zinu! Pistole! Atliec pagaidām Džima arestu, Dik, un ļauj sameklēt pistoli, ar kuru tika nošauta Hermione.

Diks atkal papurināja galvu. Džims pētīja Diku ar tādu sejas izteiksmi, kas Nanijai pēkšņi likās ļoti dīvaina. Šķita, viņš mēģina kaut ko saprast. Ko bija teicis Rojs? Ko bija centies pateikt Diks ar saviem patiesībā neloģiskajiem protestiem, kas tomēr savādā kārtā bija pārliecinājuši visus par viņa nevainību? Vai tāds bija Dika nolūks?

Ja nu Diks ir nogalinājis Hermioni, cik atbaidoši vienkārši viņam, policijas šefam, būtu glābt pašam sevi, apsūdzot citu! Ja nu viņš apvaino Džimu slepkavībā . . . Apsūdzība pret Džimu jau tā bija tik spēcīga, ka pat visniecīgākais papildu pierādījums varētu ietekmēt tiesu. Cik vienkārši būtu sameklēt šādu sīku pierādījumu . . . viltotu.

Aurēlija nikni teica:— Dikam taisnība. Tas ir viņa pienākums. Viņam taisnība . . .

Rojs pārtrauca Aurēliju:—Dik, mēs varētu noslēgt darījumu. Dod mums 24 stundas; 12 stundas.

— Priekš kam?— jautāja Diks.

— Lai atrastu pistoli.

— Tas ir neiespējami! Jūs nevarēsiet to izdarīt.

— Tu tik un tā neko nezaudēsi.

Aurēlija bija sašutusi. Atkal parādījās viņas apslēptais negantais spēks, ko Nanija pirms brīža bija pirmo reizi pamanījusi gruzdam viņas lielajās tumšajās acīs. Aurēlija kliedza trīcošā balsī:— Tu vari arestēt Džimu, kad vien vēlies. Izdari to tagad. Bet pārmeklē māju! Tas, kurš nogalinājis Sīberiju, vēl aizvien varbūt ir te . . . gaida noslēpies . . . vēlēdamies nogalināt vēl kādu. Vai tu pieļausi, lai viņš noslepkavo mūs mūsu gultās?— Atkal tika piesaukts nelūgtais, neskaidrais, zaglīgais šausmu tēls.

Rojs teica:—Laikam gan viņai taisnība, Dik.

Diks pēkšņi padevās:— Labi, Roj. Ja Džims nemēģinās aizmukt, esmu ar mieru gaidīt, kamēr man būs iespējams parunāt ar Velsu. Džim, tu tiec atbrīvots uz goda vārda . . .

Aurēlija atkal iejaucās ar dziļu, satrauktu kaislību, ko viņā bija atraisījusi nakts, tāpat kā tā bija atļāvusi trakot vētrai tur, laukā.— Jūs nekad neatradīsiet pistoli! Šoreiz tu kļūdies, Dik. Tu to nožēlosi.— Tā bija nekonsekvence, kas Aurēlijai varbūt nemaz neienāca prātā, bet tā pasvītroja viņas naidu pret Dzimu. Aurēlija pagriezās pret Roju.— Tu teici, ka durvis bija vaļā. Man likās — tu tās biji aizslēdzis.

Rojs paraustīja plecus.— Puse no atslēgām ir pazaudētas. Mēs taču nekad neslēdzām māju. Tam nav nozīmes. Tik lielā mājā kā šī! Ja kāds gribēs iekļūt, viņam tas nesagādās nekādas grūtības.

Aurēlijas acis liesmoja.— Tu nedrīksti neko nedarīt. Tev jāgādā par mājas drošību. Aizver visus slēģus, aizbultē durvis . . .— Viņa pieskrēja tuvākajam logam, paraustīja slēģus un nikni aizšāva aizbīdni.

Vīri pārmeklēja māju. Gādājiet par drošību, bija teikusi Aurēlija. Atvairiet ārējos ienaidniekus. Bet vai briesmas »nedraudēja no iekšienes?

Cauri vētras auriem Nanija klausījās smago, nevienmērīgo soļu troksnī, durvju klaudzienos, balsīs. Ārā vēl aizvien bija ļoti tumšs, visur bija iedegtas gaismas; tomēr Nanija juta, ka jau tuvojas rīts.

Aurēlija palīdzēja meklējumos. Lidija stāvēja, atspiedusies pret durvīm, klausījās, smēķēja un izskatījās dziļi domās iegrimusi. Neviens tā arī netika atrasts. Pēc Aurēlijas neatlaidīgā pieprasījuma visas durvis, visi logi, istaba pēc istabas, tika aizslēgti vai aizbultēti un pat aiznagloti. Tas prasīja laiku; āmura klaudzieni Roja rokās dobji atbalsojās pa visu māju, te tuvāk, te tālāk, brīžiem tos apslāpēja vēja brāzmas un viļņu rēkoņa, tad, negaisa troksnim attālinoties, neparastā gājiena skaņas atkal kļuva skaļākas — kā nepielūdzams akmens viesis, kā atriebējs.

Vai Nanija jau iepriekš bija nojautusi šīs atmaksas kārās parādības tuvošanos? Vai arī māja to bija jutusi, kad klausījās un nogaidīja?

Nanija atkal sev teica — tās taču ir iedomas; toreiz vēl nevajadzēja ne no kā baidīties.

Smagie un atriebīgie āmura klaudzieni apklusa. Vispirms vestibilā atgriezās Rojs, tad doktors Riordans, pēc tam Džims un Diks Fenbijs.

Rojs noteiktā balsī secināja:— Nu mēs esam darījuši visu, kas vien iespējams. Tagad galvenais ir mazliet atpūsties.

Pārējie klusi un padevīgi piekrita. Nanija devās lidzi Aurēlijai un Lidijai augšā pa kāpnēm, atstādama vīriešus lejā, vestibilā. Divi no viņiem sēdēs tur visu atlikušo nakti — tā visi bija nolēmuši, un, ja negaiss vēl nebūs beidzies, tad tie abi pa dienu gulēs un divi citi sargās māju un tās iemītniekus.

Dīvaina apsardze — diez vai tā bija nepieciešama pēc tam, kad māja ir pārmeklēta un tik pamatīgi nobultēta un aizslēgta. Džims un Rojs ievilka vestibilā divas kušetes.

— Tikpat labi ari mēs varam palikt nomodā,— teica Lidija, nonākusi līdz kāpņu galam.— Vienalga, ir jau gandrīz rīts. Nedomāju, ka te kāds varēs gulēt.

Doktors Riordans izdzirdēja viņas teikto.— Labāk pacentieties aizmigt,— viņš sacīja, noraidoši sakniebis lūpas.— Mums ir jāsaglabā skaidras galvas. Un stipri nervi. Lai nezaudētu pašsavaldīšanos.

— Ar maniem nerviem viss ir kārtībā,— atteica Lidija un kāpa atkal lejā.

Tomēr viņai bija taisnība attiecībā uz to, ka mājā visu atlikušo nakti neviens negulēs. Pāris stundas vēlāk Nanija vēl aizvien apģērbusies sēdēja pītajā krēslā, ietinusies dūnu segā, ko bija izņēmusi no lielā vecā skapja un kas smaržoja pēc kampara.

Negaisa spēks nemitīgi pieauga. Vēja brāzmas kļuva nežēlīgi varmācīgas, paisums cēlās, milzīgo, kūleņojošo viļņu dārdoņa ieskāva salu no visām pusēm, iznirdami no tumšās dzelmes, tie ar izsalkušiem, plēsīgiem baltiem pirkstiem mēģināja sakampt visu, ko varēja aizsniegt. Buganvillas uz balkona bija saplosītas skrandās, banānkoki plantācijā izrauti ar saknēm un gulēja izmētāti un saplakuši; palmas saspriegtas pie saknēm tā, it kā būtu apveltītas ar mežonīgu dzīvotspēju; kāds koka zars nokrakšķēja tik tuvu balkonam, ka Nanijai likās, it kā tas gribētu ielauzties mājā; istabas griestu stūrī arvien lielāks un lielāks auga mitrs plankums, ko radīja dakstiņu jumta malā izveidojies caurums. Šķita, ka visa apkārtējā pasaule un daba apvienojušās slepenā sazvērnieciskā līgā.

Nanijai tomēr bija izdevies iegrimt pusmiegā, kad viņu iztraucēja Dzims, kas klauvēja pie durvīm un sauca viņas vārdu. Viņš ienāca iekšā brīdī, kad Nanija jau bija piecēlusies sēdus, izbiedēta par negaidīto ierašanos. Dzimām rokās bija paplāte un neliels sudraba svečturis.

— Vai viss kārtībā?— viņš jautāja.— Nekur vairs nedeg gaismas. Ir pārrautas līnijas.— Džims nolika paplāti uz galda un iededzināja sveci, ieskatīdamies Nanijai sejā pāri trīcošajai sveces liesmiņai.— Atnesu tev kafiju.

Viņa piecēlās, pīdamās dūnu segā.— Džim! Ko mēs tagad darīsim?

Džims saņēma Nanijas rokas, viņa plaukstas bija siltas un mierinošas. Mums jābūt skaidrām galvām, ārsts bija teicis — nezaudēsim pašsavaldīšanos. Taču Džims nešaubīgi zināja, kā Nanija bija jutusies visas šīs garās, pelēkās, drūmās stundas. Brīdi viņš klusējot turēja Nanijas rokas, tad atsēdināja viņu atpakaļ krēslā, aplikdams viņai apkārt dūnu segu un ieliedams kafiju.— Ņem, iedzer,— Džims teica.— Pēc tam parunāsim.

— Džim, kas nogalināja Sīberiju?

— To es nezinu.

— Tu ne, es arī ne. Tad paliek tikai pāris cilvēku visā mājā un neviens no viņiem .. . neviens no viņiem nevarētu būt slepkava . . .— Nanija juta, ka viņas balss aizlūst.

Arī Džims to sadzirdēja.— Nomierinies, Nanij. Arī es par to esmu domājis. Ikviens šajā mājā ir pie pilna prāta un spēj atbildēt par savu rīcību. Tāda ir mana un arī Riordana pārliecība. Es viņam to jautāju. Man liekas, ka viņam jau nu tas būtu jāzina. Pie tam, es ikvienu šeit labi pazīstu; viņi visi ir tādi paši kā parasti, izņemot, protams, to, ka nobijušies. Bet pie pilna prāta. Tāpēc izmet šīs domas no galvas. Dzer labāk kafiju.

Sveces liesma plīvoja, un tās atspīdums mirdzēja Džima acīs. Nanija pielika karsto tasi pie lūpām. Džims turpināja: — Es runāju ar Roju, kamēr mēs abi sēdējām tur lejā. Viņš uzskata, ka vienīgais, ko pašlaik var darīt, ir gaidīt, līdz negaiss būs pāri. Arī telefons vairs nestrādā, un uz to nav ko cerēt. Mēs pat nevaram nokļūt līdz ciema telefonistam. Ceļš gar piekrasti ir nelietojams. Izskatās, ka vētra trako tieši pie mūsu salas, un Rojs saka, ka tad, kad mūs sasniegs tās centrs, viss nedaudz norims, bet pēc tam, iespējams, vētrai būs orkāna spēks.

— Lode, Džim! Kas noticis ar lodi? To noteikti paņēmis kāds, kas atrodas mājā.— Džima skatienā parādījās dīvaina izteiksme.— Godīgi sakot, es domāju, ka to izdarījis Diks.

Nanija apsēdās taisni, apstulbusi skatīdamās Džimā. — Diks!

Džims pamāja.— Es gan neesmu pārliecināts. Man tikai tā liekas.

— Bet kāpēc?

— Tāpēc ka .. . nu, viņš neko nedarīja, lai to atrastu. Viņš teica, ka tas nevienam neko nedos; izskatījās, ka viņš kaut kā pārāk steidzīgi un sparīgi grib pārtraukt šo lietu.— Jā,— noteica Džims,— man liekas, ka lodi ir paņēmis Diks.— Džims izņēma cigaretes un pacēla svečturi. Sveces liesma apgaismoja viņa iedegušo seju. Džima piere bija mazliet saraukta, tumšās uzacis veidoja taisnu līniju, mute apkārt cigaretei saspringta. Viņš nolika sveci atpakaļ uz galda, un Nanija jautāja:— Kāpēc lai Diks būtu ņēmis lodi?— un pati jau zināja atbildi.

— Tāpēc, ka tā ir no viņa pistoles,— atteica Džims.

Viņi abi brīdi klusēja. Tad Džims lēni teica:— Viņi meklēja

pistoli pa visu Midlroudu. Protams, to jau nav grūti noslēpt, tomēr Dika būdā nebija nevienas. Nav zināms, vai viņam vispār tāda kādreiz bijusi. Es to neesmu redzējis, un arī pavārs Džonijs neesot. Skaidrs, ka viņš bija pārbijies, tomēr — tā nu viņš teica.

— Un Diks . ..

— Diks apgalvo, ka viņam pistoles neesot bijis.

— Tas taču nevar būt!

— Arī es šaubos, vai bijušajam virsniekam, kurš dzīvo plantācijā un strādā par pārvaldnieku, tiešām nav pistoles. Lodes pazušana norāda, ka to ir paņēmis kāds, kas grib pārtraukt pistoles, ar ko nošauta Hermione, meklēšanu, vai arī iznīcināt iespēju pierādīt, ka lode nav no manas pistoles.

— Bet, ja Dikam bija pistole un ja Hermione ar to ir nošauta . . .

Džims viņu pārtrauca.— Kāds varēja to paņemt bez Dika ziņas.

— Tātad, pat ja pistole tiks atrasta, tas neko nelīdzēs.

Džima sejā parādījās piesardzīga izteiksme.— Tomēr,—

viņš noteica.— Tomēr. Nanij, es gribētu, lai tu atceries, kas notika pirms pāris dienām vai pat vēl ātrāk. Apdomā, vai nebija kaut kas tāds, kas tev likās . . . nu, dīvains, tāds, kas tevi varbūt pārsteidza. Kaut kas savāds . . . Arī es esmu centies izdomāt, ko Sīberijs tādu bija uzzinājis. Esmu pārliecināts, ka tieši tāpēc viņš arī tika nogalināts, man liekas, tas mūs uzvedīs, kā teikt, uz pareizā ceļa. Es uzdevu jautājumus; mēs visi uzdevām viens otram jautājumus; cik es saprotu, Sīberijs uzkāpa augšā līdz ar pārējiem un, neko īpašu nevienam nepateicis, aizgāja gulēt. Ja arī viņš ar kādu vēlāk ir runājis, to neviens nezina vai arī negrib atzīt. Esmu neskaitāmas reizes pārdomājis un atcerējies visu, ko Sīberijs runāja un darīja; nevaru atrast nekādu atrisinājumu; varbūt tu to vari? tomēr, to visu atceroties, man ir sajūta, ka Sīberijs zināja, kas ir nogalinājis Hermioni, varbūt viņš to atklāja vēlāk. Es nezinu, kāpēc man tā liekas.— Džims apklusa, domās iegrimis, tāpat kā Nanija cenzdamies atsaukt atmiņā katru vissīkāko detaļu, visnenozīmīgāko faktu, ko Sīberijs tiem bija izklāstījis. Beidzot Džims pašūpoja galvu:—Hermiones testamentā nebija nekā tāda, kas mums sagādātu pārsteigumu. Šķiet, Sīberijs bija izbrīnīts par to, ka Hermiones atstātā naudas summa ne gluži saskan ar to, cik patiesībā vajadzēja būt, bet, no otras puses, tas nav nekāds pierādījums, ka notikusi zādzība . . .

Zādzība!— Ai, Džim, no mana kabatas portfeļa kāds ir paņēmis naudu. Tu teici, lai pamēģinu atcerēties, kas pēdējā laikā noticis dīvains vai slikts, vai. . .

Džima skatiens pēkšņi bija kļuvis tēraudciets.— Ko tu ar to gribi teikt?

Nanija steidzīgi viņam visu izstāstīja. Viņa piecēlās, piegāja pie kumodes un, plīvojošās sveču gaismas apspīdēta, izņēma krokodilādas somu, parādīja Džimam kabatas portfeli un izstāstīja visu, ko zināja. Džims paņēma to, un, piegājis tuvāk svecei, rūpīgi izpētīja šauro naudas maku, pieliecis iedegušo, nopietno, vērīgo seju tuvāk maigajai, trīcošajai sveces liesmai.

Balkona stikli drebēja tā, it kā tos purinātu un grūstītu akla milža roka, meklēdama ieeju mājā. Džima melnie mati bija izjukuši; viņš bija noskuvies un pāri svīterim uzvilcis žaketi; likās, ka arī Džimu skārušas pārmaiņas. Viņa zoda līnijas šķita asākas un stingrākas, vairāk nobriedušas. Arī Diks bija izmainījies, tikai citādā veidā. Drīzāk bija atklājusies Dika patiesā būtība, kas daudzus gadus slēpusies zem maldinošā ārējā veidola. Iespējams, ka patiešām slepkavība bija norāvusi pieklājīgās, izsmalcinātās ikdienas maskas. Na-nija, piemēram, līdz šim rītam nebija zinājusi, ka Lidija viņu ienīst; nebija saskatījusi Aurēlijas apslēpto tieksmi pēc varmācības.

Džims jautāja:— Vai vairāk nav nekā tāda sevišķa? Nekā?

— Nē. Izņemot . ..— Nanija vilcinājās, un Džims paskatījās uz viņu.

— Izņemot ko? Pastāsti man . . .

— Tas nav nekas svarīgs. Es biju . . . varbūt noilgojusies pēc mājām, varbūt vēl nebiju pieradusi pie šī nama ... Es . . .

— Stāsti taču, Nanij.

— Es biju mazliet nobijusies. Man likās, ka māja . . . nu, ka tā novēro mani. Un klausās. Tas bija muļķīgi!— Viņa apsteidza Džima iespējamos jautājumus.— Tam nebija nekāda pamata. Nekāda iemesla, nekā.

Bet Džims viņai neko nejautāja. Viņš atdeva Nanijai kabatas portfeli un, kamēr viņa gāja līdz atvilktnei, negaidīti teica:—Es gribētu parunāt ar to puiku no Midlroudas.

— Ar puiku? Tu domā Džoniju? . . .

— Nē, mēs viņu jau iztaujājām. Viņš teica, ka neko nezina par slepkavību, un es viņam noticēju. Nē, ar otru — to, kuram bija smadzeņu satricinājums.

Tas zēns, ko doktors Riordans bija devies apskatīt, vezdams Lidiju no ciema uz Bīdongeitu! Nanija atcerējās to, it kā pārlēkusi pāri laika un notikumu bezdibenim. Viņa nesaprašanā jautāja:— Bet kādēļ, Džim?

Džima sejā pēkšņi parādījās noslēgta, atsvešināta izteiksme.— Vienkārši tāpēc, ka viņš varētu kaut ko zināt. Tajā pēcpusdienā ar viņu notika kaut kāds nelaimes gadījums. Es pajautāju par to Riordanam. Viņš atbildēja, ka Hermione viņam zvanījusi un teikusi, ka, acīmredzot, zēns nokritis pa kāpnēm un zaudējis samaņu. Hermione esot viņu tur atradusi. Tas noticis, kamēr tu brauci kopā ar mani līdz Elbovai; vai arī atpakaļceļā — nu, vienalga, kaut kad ap to laiku. Riordans saka, ka zēnam esot viegls smadzeņu satricinājums, un viņi negribēja, ka zēns tiek izprašņāts, kamēr nav vēl vesels, un tā kā viņš bija bez samaņas tajā brīdī, kad nošāva Hermioni, tad viņa iztaujāšana arī neko nedotu. Bet nu es . . .— Džims apklusa un bija tik dziļi iegrimis domās, ka no viņa sejas nekas nebija nolasāms.

Nanijas atmiņā uzplaiksnīja šis baltās, izliektās kāpnes. Vai Hermione bija atradusi bezsamaņā kāpņu apakšā pakritušo zēnu tikai dažas stundas pirms tam, kad pati tika nošauta un nokrita šo kāpņu augšdaļā? Nanija iesaucās:—Kāda tur var būt sakarība, kāda . . . ?

— Es gribu viņu redzēt,— atkārtoja Džims, un teikuma vidū bez jebkāda brīdinājuma atvērās durvis un istabā ienāca Aurēlija Bīdona.

Viņa atkal bija ģērbusies savā smilškrāsas zīda kleitā ar zaļu šalli uz pleciem. Viņas seja aiz noguruma bija krīta bālumā, taču tajā joprojām trīsuļoja dusmu negantais spēks, kam viņa bija ļāvusi vaļu pirms brīža. Aurēlija uzmeta Džimam niknu skatienu.— Es gribu ar tevi runāt. Es gribu runāt arī ar Naniju.— Viņas tumšās lielās acis meta zibšņus te uz vienu, te uz otru.— Nanij,— viņa beidzot teica,— es biju tavs draugs. Els uzaicināju tevi paciemoties savā mājā, es ielūdzu tevi kā sava brāļa nākamo sievu. Paklausies, ko es tagad teikšu. Cik ilgi tu pazīsti Džimu? Tikai kopš tā brīža, kad ieradies šeit. Tu esi ļoti bagāta. Domā, ka Džims to nezina?

Nanija sāka smieties — pavisam negaidīti un bez nodoma. Viņa paskatījās uz Džimu un redzēja, ka arī viņš, pa pusei smaidīdams, lūkojas Nanijā. Viņa gribēja kaut ko atbildēt, bet tur patiešām nebija, ko teikt.

Aurēlijas rokas, sakrustotas klēpī, nervozi kustējās. — Tavā pirkstā ir mana brāļa gredzens. Nanij, es pieprasu, lai kāzas notiek. Pat . . .— viņa apklusa, dziļi ievilka elpu un dedzīgi iesaucās,— pat ne Roja dēļ. Els nevaru atļaut tev — kamēr esi manā aizbildniecībā — saistīties ar . . . cilvēku, kurš puslīdz droši tiks apsūdzēts slepkavībā.

Aurēlijas atklātība, vaļsirdība, viņas sāpes bija atbruņojošas. Nanija atbildēja tikpat nopietni un atklāti:— Aurēlij, pat ja Džimu arestēs kā slepkavu, man ir viņam jāpalīdz. Bet viņš tiks atbrīvots, jo nav vainīgs.

Aurēlija ar nepacietīgu žestu pārtrauca Naniju.— Tev ir mani jāklausa! Es tev saku — tā, lai to dzird arī Džims,— tev jāpadomā par savu naudu. Džimam tā ir nepieciešama; viņš pats to ir atzinis. Viņš ir bez darba; viņam nepiederētu pilnīgi nekas, ja Hermione netiktu nogalināta.

Džims klusi ierunājās — tā, it kā viņam būtu žēl Aurēlijas:— Ticiet man — mani neuztrauc, vai Nanija ir bagāta vai nabaga, vai . . . vai vienalga kas. Tam nav nozimes, jo es viņu mīlu,— Dzims piebilda, mazliet piesarcis.

— Tu viņu mīli!— iesaucās Aurēlija.— Tu, kas izlikies par Roja draugu! Ja nebūtu bijis Roja, tu jau būtu arestēts!

No durvju puses atskanēja Roja balss:—Vai drīkstu ienākt?— Aurēlija strauji pagriezās, Rojs piegāja klāt un uzlika roku viņai uz pleca.— Aurēlij, es dzirdēju visu, ko tu teici. Džims nav nekāds pūra mednieks.

— Nanija ir ļoti bagāta. Jebkurš jauns cilvēks priecātos par iespēju iegūt tik daudz naudas. Džimam nepieder it nekas . . .— Aurēlija īgni teica, bet Rojs saspieda ciešāk viņas plecu, un Aurēlija apklusa. Tad viņš teica, skatīdamies uz Naniju:— Mīļā, šis nav īstais laiks, lai tev to pateiktu. Es gribēju, lai tu to uzzinātu tikai pēc kāzām.

Vestibilā kāds bija pienācis pie durvīm. Nanija tikai neskaidri to nojauta, jo nenovērsa acis no Roja. Džims saņēma Nanijas roku. Viņa nesteidzīgi jautāja:—Roj, ko tu gribi teikt?

— Es negribēju tev to pagaidām stāstīt. Bet kādreiz tev tik un tā tas būtu jāuzzina. Redzi, Nanij, dārgā, tu nemaz neesi bagāta. Tavs tēvs neko nav atstājis. Pilnīgi neko.

Aurēlija ar dziļu vaidu ievilka elpu. Rojs vēl piemetināja: — Atvaino, Nanij. Bet cilvēki, kas tevi patiešām mīl, tam nepiešķir nekādu nozīmi.

Džims kā sargājot aplika Nanijai apkārt roku.

Aurēlija triumfējoši pacēla galvu.— Redzi, Nanij? Naudai nav nozīmes. Rojs to zināja. Es ne, bet . ..— Viņa saņēma Nanijas roku un dedzīgi un saviļņoti paziņoja:—Mūs neuztrauc nauda. Tā esi tu pati, ko Rojs mīl. Aizmirsti savu aizraušanos ar Džimu. Tici man, tas nav nekas vairāk kā aizraušanās. Rojs ir pierādījis tev savu mīlestību. Jūsu laulība būs stabila, ilgstoša un laimīga.

Durvīs kaut kas sakustējās. Tā bija Lidija, un viņa smējās. Viņa iesaucās:— Ak, Aurēlij, un tu vēl negribēji, ka Rojs apprecētos ar mani. Tu ienīdi mani un gadiem ilgi cīnījies pret mani. Bet Nanija ... o, jā, Nanija bija ideāla līgava. Ja neskaita to, ka viņa grib precēties ar citu. Kā nu tu jūties, Aurēlij? Vai'tu vēl aizvien mani ienīsti?—jautāja Lidija un ilgi smējās, tad aizlika mutei priekšā roku, it kā beidzot sapratusi, cik savādi un histēriski skan šie smiekli drūmu ēnu un vētras pārņemtajā mājā.

PLĪVOJOŠAJĀ sveces gaisma viņu sejas izskatījās savādas; izmainījušās un grūti pazīstamas tās blāvoja istabas ēnainajā pustumsā.

Lidijas nedabiskajos, spiedzošajos smieklos bija jaušamas briesmas. Tie atgādināja no grimstoša kuģa trauslā, vētras svaidītā laiviņā paglābušos ceļotājus — katra neapdomīga kustība varēja izjaukt nedrošo līdzsvaru. Aurēlija paspēra soli uz Lidijas pusi un apstājās, jo Lidija pati sajuta šīs briesmas un ar savu bālo roku vēl ciešāk aizspieda sārto muti. Aizlauztās skaņas izdzisa viņas kaklā. Lidija ar apbrīnas vērtu cienību saņēma sevi rokās. Viņa uzlika savu ar lūpukrāsu nosmērēto roku uz sarkanajiem matiem un tos sakārtoja. Tad pagriezās pret Naniju un bez aplinkiem noprasīja:— Vai tā ir taisnība? Tu gribi apprecēties ar Džimu?

Pēkšņi likās, ka abas sievietes — Nanija un Lidija — ir aizmirsušas visu apkārtējo pasauli, attālinājušās no pārējiem un viņas vieno kaut kas kopīgs.— Jā,— atbildēja Nanija.

Lidija, nepievērsdama citiem nekādu uzmanību, nošķirdama sevi un Naniju no apkārtējiem, sāka stāstīt:— Es mīlu Roju jau sen. Tāpēc es arī paliku šeit dzīvot. Bet Aurēlija mani ienīda. Man nav naudas, izņemot nelielu ikgadēju renti. Es . . . Viņa ienīda mani. Viņa cīnījās, lai nepieļautu mūsu laulības, kamēr . . . Nanij, laiks ir sievietes ienaidnieks. Tu vēl esi par jaunu, lai to saprastu. Bet es visu mūžu esmu mīlējusi Roju. Domas par jūsu kāzām bija neizturamas. Es ierados šeit pēdējo reizi tajā naktī, kad tika nošauta Hermione. Es atbraucu uz pusdienām. Es biju bezpalīdzīga un izmisusi. Hermione to zināja un tāpēc izsmēja mani. Tu to neievēroji, bet es gan. Es . . .

Rojs mēģināja izjaukt viņu izolēto esamību.— Lidija, izbeidz . . . Lidij, dārgā. Tev nav jāstāsta visas šīs lietas . . .

Lidija pat nepamirkšķināja savas briljantspožās zaļās acis.— Nanij, ja nu viņi arestē Džimu! Ja nu viņš tiek pakārts . . .

— Viņi nevar, viņi to nedarīs . . .

— Viņi var gan! Ja Džims ir nevainīgs, tad tā arī būs slepkavība. Tiks pakārts nevainīgs cilvēks!

Aurēlija iekliedzās:— Netici viņai, Nanij! Rojs nekad nav viņu mīlējis. Viņš nekad nav viņu gribējis . . .

Lidija atcirta:—Viņa ir greizsirdīga; tāda viņa ir bijusi vienmēr. Aurēlija nekad nav gribējusi redzēt mani Bldongeitā kā Roja sievu. Viņa zināja, ka tad valdniece šajā mājā būtu es nevis viņa. Tu esi jauna; tu vēl esi bērns. Viņa pakļautu tevi sev . . .

— Tā nav taisnība!— kliedza Aurēlija.— Kā tu vari tā melot, Lidij? Kā tu vari? . . .

Lidija ne uz vienu neskatījās, tomēr bija dzirdējusi, ko teica Aurēlija un atbildēja:— Es nemeloju. Sirdsapziņa — cik tā ir dīvaina lieta, sirdsapziņa! Ko tā jums atļauj un ko aizliedz! Savādas lietas — pret jūsu gribu . . .— Spožums viņas acīs bija izdzisis; nu skatiens kļuva miglains un neizteiksmīgs. Rojs nopietni sacīja:—Lidija, tu nedrīksti tā runāt. Ja viņa grib precēties ar Džimu, es nestāšos ceļā.

Nanija pēkšņi iesaucās, saprazdama patiesību:—Lidij, viņš tevi mīl. Viņam bija žēl manis, bet Rojs mani tomēr nemīlēja. Visu laiku tikai tevi.

Aurēlija strauji pārtrauca Naniju, viņas balsī skanēja bezgalīgs izaicinājums, kas neatzina nekādus argumentus:

— Rojs mīl tevi, Nanij. Viņš varēja apprecēties ar Lidiju jebkurā laikā. Viņa melo, apgalvodama, ka es to centos izjaukt. Es nebūtu traucējusi Rojam darīt to, ko viņš pats grib. Es tev saku, ka viņš mīl tevi. Tu būsi viņa sieva. Tas vienīgi ir Lidijas kārtējais mēģinājums atgūt Roju. Viņš . . .

Rojs iejaucās:— Izbeidz, Aurēlij! Tu un Lidija nekad neesat varējušas ciest viena otru . . .

— Viņa mani ienīst,— aizsvilās Lidija.

Rojs turpināja:— Tas nav tas, par ko šobrīd būtu jārunā.— Viņš maigi, gandrīz vai lūdzoši pastiepa roku pret Lidiju.

— Lai paliek, Lidij. Mēs varam parunāt, ja tu gribi, bet vēlāk.

Lidija atvairīja viņa roku. Tad ar pārsteidzošu pašcieņu pagriezās un izgāja no istabas.

Neviens nerunāja, kamēr Lidijas paceltā, sarkanmatainā galva, piemīlīgais graciozais stāvs izzuda vestibila tumsā. Istabas stūros kustējās plīvojošās sveces liesmas ēnas. Aurēlija palūkojās uz Naniju un, atguvusi savu parasto cienīgo izturēšanos, teica:— Aizmirsti par Lidiju. Tas, ko viņa teica, netraucēs tev kļūt par Roja sievu. Tici man, mīļā.

Un Aurēlija tikpat klusi, mierīgi un nosvērti kā Lidija izgāja laukā.

Rojs skarbi noteica:— Lidija un Aurēlija nekad nav varējušas sadzīvot. Lidija .. . man jaizstāsta tev patiesība, Nanij. Viņas sacītajā ir daļa taisnības, pareizāk sakot, bija. Bet tas viss pieder pagātnei. Lidija . . .— Rojs saminstinājās, viņa sejā atspoguļojās nožēla un sirdsapziņas pārmetumi, un Dzims viņu pārtrauca ar nobrieduša vīra nopietnību, kas nesen bija iezīmējusies viņa uzvedībā:—Nanija kļūs mana sieva, Roj. Tev ne par ko nav viņai jāatskaitās.

— Nu labi,— Rojs atkal skarbi noteica,— bet viņa nevar precēties ar tevi, kamēr tu neesi izkļuvis no šis ķezas. Es nezinu, kas Dikam uznācis. Viņš ir kļuvis pavisam cits cilvēks. Diks ienīda Hermioni. Tagad viņš par katru cenu grib kādu pakārt par viņas slepkavību.

— Mani,— īsi piebilda Džims.

— Jā, šai vētrai ir viena priekšrocība; tā ļauj mums atvilkt elpu, dod iespēju kaut ko izdarīt.— Rojs, pieri saraucis, sāka kaut ko izklaidīgi meklēt kabatā.— Kur es esmu nolicis to advokāta vēstuli ... to, kurā gāja runa par Nanijas naudu. Tu šo ziņu uzņēmi ļoti vīrišķīgi, Nanij. Es neesmu bagāts; tomēr tava nauda vai tās trūkums man neko nenozīmē, un es gribu, lai tu to zinātu ... Es kādreiz domāju ... un arī vēl tagad domāju, ka varētu tevi darīt laimīgu.

— Es to zinu, Roj. Paldies tev . . .— Nanija nespēja atrast īstos vārdus, lai izteiktu visu, kas bija uz sirds. Tomēr Rojs visu saprata un, uzsmaidījis Nanijai, turpināja:— Izskatās, ka tavs tēvs, Nanij, vienkārši ir notriecis visu savu kapitālu līdz pēdējam centam. Viss, kas pārdodams no īpašuma — es baidos, ka arī tavas mātes dārglietas — aizies parādu nomaksai. Viņš bija izšķērdīgs; bet es nedomāju, ka jelkāds, kas pazina tavu tēvu, viņu nosodīs.— Beidzot Rojs atlocīja vēstuli, ko bija izvilcis no kabatas.

— Tā pienāca, Nanij,— viņš teica,— kad tu aizvedi Džimu ar laivu — pirms Hermione ... Es atļāvos to izlasīt, jo domāju, ka varbūt vajadzēs steidzami atbildēt ar telegrammu. Tad sākās visi šie notikumi, un man negribējās tevi vēl vairāk sāpināt.

— Te ir, jūs abi varēsiet to izlasīt,— turpināja Rojs.— Tas ir viss, ko es zinu šajā sakarā. Ja tur vēl kaut kas ir glābjams, viņi to darīs. Tā ir laba firma, labāka nemaz nevar būt.

Sī vēstule bija kā atblāzma no citas pasaules, un šķita, ka tai nav nekādas nozīmes tajā ellē, kur viņi pašlaik bija iemesti. Papīra lapa čaukstēja Dzima rokās. Advokāta vārds likās sen pazīstams, taču tas neatstāja nekādu iespaidu uz Naniju. Vēstules čaukstoņa likās mazāk reāla nekā logu slēģu klabēšana. Nanija teica pati sev, ka nu viņa vairs nav nekāda mantiniece, un sadzirdēja tikai atsevišķas frāzes no Džima lasītā.

Tomēr tās bija vienkāršas un pārliecinošas, patiesībā būtu pieticis ar pašu firmas nosaukumu, kuras advokātus viņa pazina jau gadiem ilgi. Brauns un Hogarts nekad nekļūdījās, viņi būtu uzskaitījuši katru peniju no Nanijas tēva iztērētās naudas un visu nekustamo īpašumu, un tikai tad rakstījuši Nanijai. Vējš lauzās logos, kratīja māju, un pāri šim troksnim skanēja Džima balss: «... Jūsu tēva atstātais īpašums . . . mēs jau vairākus gadus zinājām par mistera Hovendena investīciju slikto stāvokli un ieteicām viņam samazināt izdevumus. Mums ļoti žēl . . . stingra un precīza uzskaite . . . nekādu zaudējumu vai neveiksmīgu ieguldījumu . . . diemžēl mēs esam spiesti to saukt par izšķērdību . . . parādi . . . bankas parādzīmes . . . Jūsu mātes dārglietas . . . darījām visu iespējamo . . . patiesi mēģinājumi glābt kaut nelielu daļu. Jūsu uzticīgie . . .»

Džims salocīja vēstuli.

Rojs teica:— Pasaule ir pilna pārmaiņām; viņš to nesaprata.

Tomēr, jau būdams tuvu nāvei, viņš bija par to domājis un tas viņu uztrauca; viņš gribēja, lai Nanija būtu nodrošināta; viņš bija ataicinājis Roju. Nanija teica:— Viņš gribēja, lai tu apprecētos ar mani, Roj. Nu es to saprotu.

— Ja arī tas tā bija, viņš neko nav man teicis,— atbildēja Rojs.— Ir tikai viens iemesls, kāpēc es tevi lūdzu, lai kļūsti mana sieva, Nanij.

Nanija lēni teica:— Tagad es redzu, kur tas ir novedis — viņš bija nepārspējams naudas tērēšanā.— Viņas atmiņā uzplaiksnīja šīs jautrās un fantastiski izšķērdīgās dzīves ainas. Izbraucieni ar laivām, ar īrētām lidmašīnām, automašīnām, jahtām, vasaras brīvdienas Bārhārborā vai Skotijā, ziemas brīvdienas Floridā vai Kannās, vieglprātīgie, neapdomīgie izdevumi, bez kā nebija iedomājama Nanijas tēva dzīve.

— Varbūt tomēr kaut kas ir palicis,— mierināja Rojs.

Nanija pakratīja galvu.— Es labi pazistu šo firmu. Viņi

neko nebūtu atstājuši neievērotu; viņi ir uzskaitījuši katru peniju.

Džims jautāja, skatīdamies Nanijā:—Te bagāta, te nabaga — vai tev nav vienalga?— Vienalga! Nanija ieskatījās

Džimam acīs, un šajā skatienā bija viņas atbilde, jo Džims piepeši pasmaidija un pavisam vieglprātīgi un pavirši secināja:— Tātad viss kārtībā.

Rojs ierunājās:— Sī vēstule pienāca vakar, un negribēju līdz kāzām tev neko teikt. Es baidījos par tevi. Es gribēju, lai tā mums abiem būtu laimīga diena. Labi, parunāsim par to vēlāk. Vējš ir mazliet pierimis. Varam nedaudz atvilkt elpu. Riordans grib apraudzīt pāris slimniekus. Viņš ir traks — tādā laikā iet ārā . . .

Rojs izgāja vestibilā un aizvēra durvis, tad Džims cieši apskāva Naniju un piekļāva sev klāt tā, ka viņa varēja uzlikt galvu Džimam uz pleca.— Es rūpēšos, lai tev nekā netrūktu. Man ir pietiekami daudz naudas priekš mums abiem — jahtas un caunādas jau neiznāks, bet . . .

— Es gribu tikai tevi,— Nanija to pateica tik dedzīgi, ka tas izklausījās bērnišķīgi, un viņas balss aizlūza; Džims negaidīti iesmējās, pacēla Nanijas galvu un viņu noskūpstīja. — Es mīlēšu tevi visu mūžu — visu mūžu, Nanij . . .

Bet ārpus maģiskā apļa, kas viņus ieskāva, māja atkal šķita skatāmies un klausāmies. Netverami, ar neparastu neatlaidību tā atgādināja viņiem par pastāvošajiem šķēršļiem, par satriecošo noslēpumu, kura lieciniece tā bija, un par draudiem, ko šis noslēpums viņiem radīja.

Arī Džims to sajuta. Viņš piespieda uz mirkli vaigu Nanijas galvai — tas bija kā mierinošs apsolījums, tad teica:— Man ir jāsatiek Riordans. Es tūlīt būšu atpakaļ.

Gaismai apspīdot Džima melno galvu, viņš nozuda vestibila tumsā. Vīnstīgas sitās pret slēģiem kā nepacietīgi pirksti, kas meklē ieeju. Nanija brīdi stāvēja, domās iegrimusi, tās pat nebija domas, drīzāk sajūtas — Džima apskāviens, skūpsts —, pirms viņa saprata, ka Džima vārdos par to, ka viņam jāsatiek Riordans, bija kaut kas neparasts. Cik dīvaini, ka Džims bija tik strauji aizgājis prom. Jā, bet kas tieši tur bija tik savāds?

Ko viņš bija nodomājis darīt?

Nanija zināja atbildi uz šo jautājumu: Džims gribēja noskaidrot, ko bija uzzinājis Sīberijs. Bet kāds tam sakars ar Riordanu?

Visticamāk, ka tas nemaz nebija materiāls pierādījums, tāds, ko var palikt zem mikroskopa, nofotografēt, izanalizēt, kas pārtaptu par bultu, kas norādītu uz slepkavu.

Negaisa ātrums bija izmainījies. Vēja brāzmas vēl bija spēcīgas, bet vairs ne tik mežonīgas; lietus lāses krita vienmērīgi un smagi. Sveces liesma līdzeni plīvoja; tās gaisma un nerimstošais lietus aiz loga darīja Naniju miegainu. Pēc brīža viņa, pati to neapzinādamās, bija ietinusies dūnu segā un, klausīdamās līdzenajā, nebeidzamajā lietus lāšu ritmā, iegrimusi trauksmainā miegā.

Tomēr arī miegā Nanija juta vētras gaitu, tā atkal bija kļuvusi ātrāka. Pamostoties viņa saprata pavisam skaidri, ka atelpas periods ir garām. Mežonīgi virpuļojošā atvara ārējā mala vēlās pāri salai ar jaunu postošu vilni, vētra bija tikai nedaudz atkāpusies, t lai kā tīģeris ar atjaunotiem spēkiem sagatavotos jaunam lēcienam.

Nanijai bija zudusi laika sajūta. Aiz slēģotajiem logiem neskaidri vīdēja dīvaina krēsla, sveces liesma ņirbēja un plīvoja, veidojot istabas kaktos kustīgas ēnas. Nanijas vēstule Honorijas tantei — likās, ka tā rakstīta pavisam citā laikmetā —, blāvoja puskrēslā un atkal izzuda, kad sīkā, zeltainā liesmiņa sāka mirgot, izplēnēja un gandrīz apdzisa, tad atkal atdzīvojās.

Nanija nesūtīs tantei šo vēstuli. Viņa iedomājās par Roju un Lidiju, šoreiz jau pavisam skaidri un ar iekšēju pārliecību. Tas ir gandrīz droši, ka Rojs kādreiz ir mīlējis Lidiju. Bija pagājis laiks, un Aurēlija droši vien nebija ļāvusi notikt viņu kāzām. Tomēr Lidija acīmredzot vēl aizvien mīlēja Roju. Kādu brīdi Nanija bija pārliecināta, ka arī Rojs dziļi sirdī saglabājis mīlestību pret Lidiju. Viņš ir bijis patiess savās jūtās pret Naniju. Rojs būtu bijis viņai uzticīgs; arī par to Nanija bija pārliecināta. Taču var būt, ka to mīlestību, ko vīrietis velti tikai vienai sievietei savā mūžā, jau sen bija saņēmusi Lidija.

Un atkal Nanijai likās, ka tā vēl arvien pastāv — iespējams, ka Rojs pats to nemaz neapzinās. Aurēlijas noslāpēta un apdzēsta, tomēr joprojām dzīva. Nanija atcerējās to vakaru, kad Lidija neaicināta bija ieradusies uz pusdienām. Nanija nebija aizmirsusi viņu smieklus un kopējās atmiņas: Rojs, kā jau vīrietis, neapzinājās to, ko pauda viņa acis. Kā Nanija jau toreiz to nesaprata?

It kā smaga nasta būtu novēlusies no sirds. Naniju vairs nenomāca apziņa, ka viņa ir kļuvusi neuzticīga Rojam.

Kur gan palicis Džims? Ko viņš pašlaik dara? Nekas nebija dzirdams, visu pārmāca vēja brāzmas. Mājā viss likās tukšs un kluss. Nanija piecēlās un uzlika svečturi uz tualetes galdiņa. Tad nomazgājās, apģērbās, sasukāja matus un paskatījās uz apzeltīto suku. Sīkā briljanta monogramma spīdēja un mirgoja sveces gaismā. Cik ļoti tas bija raksturīgi viņas tēvam! Un Nanija jutās pateicīga par to, ka viņš bija tieši tāds, savas romantiskās un valdzinošās paaudzes pārstāvis. Bet Nanijas mazāk romantiskajā, taču tikpat ideālistiskajā laikmetā nauda bija daļēji zaudējusi savu oreolu.

Nanijai nebija vajadzīga bagātība; viņu neinteresēja ne dārglietas, ne . . . viņas domas pēkšņi aprāvās. Džimam būs nepieciešami advokāti; tas viņai nebija ienācis prātā.

Vai viņi atļaus Džimam izmantot Hermiones atstāto naudu, lai aizstāvētu pašam sevi, ja viņš tiks tiesāts par slepkavību? Droši vien ne. Tie 1200 dolāri, kas tika paņemti no Nanijas brūnās krokodilādas somas, būtu tagad noderējuši. Vai viņa nevarētu tos kaut kā atgūt? Viņa taču var vismaz mēģināt.

Nanija paņēma sveci un izgāja vestibilā. Uz galda blakus kāpnēm sudraba svečturī stāvēja vēl viena svece; tālāk viss garais gaitenis grima dziļā tumsā. Atkal Nanijai bija tāda sajūta, ka māja ir pilnīgi tukša. Bet no apakšstāva vestibila plūda gaisma, un kāpnes ar margām meta dziļas, tumšas ēnas. Lejā atzveltnes krēslā, uzlicis galvu uz rokām, sēdēja Rojs, un viņam blakus uz galda stāvēja milzīgs senlaicīgs svečturis, tajā pilēdamas un kūpēdamas dega vaska sveces. Ieraudzījis nākam Naniju, Rojs piecēlās.

— Nanij! Es domāju, ka tu guli.

Nanija apsēdās, uzlikusi mazo sveci uz galda.— Māja likās pilnīgi tukša,— viņa noteica.— Kur visi palikuši?

Rojs nopūtās.— Riordans teica, ka viņam jāaprauga daži slimnieki un aizbrauca pa to laiku, kad vētra bija pierimusi. Viņš drīz būs atpakaļ — ceļi visur ir aizsprostoti. Aurēlija, man šķiet, guļ. Arī Lidija. Vismaz es neesmu viņas redzējis. Džims . . .— Rojs noguris paberzēja pieri un turpināja: — Džims devās uz Midlroudu. Diks, to atklājis, noskaitās uz mani par to, ka esmu viņu atlaidis, un aizskrēja Džimam pakaļ. Džims nekur nevar aizbēgt. Šādā vētrā to nevarētu izdarīt neviens. Bet Dikam ir kaut kāds garīgs satricinājums; viņš teica, ka tas esot tas pats, kas lauzt solījumu un ka viņš atvedīšot Džimu atpakaļ roku dzelžos . . .— Rojs atkal nopūtās.— Es nesaprotu, kas ar Diku ir noticis. Viņš ienīda Her-mioni. Bet tagad sāk likties, ka viņš nolēmis Hermioni atriebt.

Sveču liesmas plīvoja tā, ka ēnas viņiem visapkārt nepārtraukti kustējās. Arests, advokāti, nauda!

Rojs kā atvainodamies uzlika savu plaukstu uz Nanijas rokas.— Esmu visu apdomājis, Nanij. Lidija . . .

— Tu viņu mīli, Roj. Tā bija Aurēlija, kurai vajadzīgas mūsu kāzas.

— Aurēlija . . .— Rojs uz mirkli apklusa un tad nesteidzīgi turpināja:— Viņa vienmēr man bijusi vairāk kā māte, nevis māsa. Es ļāvu viņai mani pārāk daudz ietekmēt. Nu es to saprotu.

Nanija pēkšņi paliecās uz priekšu:—Roj, man ir nozagta nauda.

— Nauda! Ko tu ar to gribi teikt?

Rojs klausījās, kamēr Nanija ātri izstāstīja par naudas pazušanu — klausījās ar aizvien pieaugošu nopietnību.— Neviens no kalpotājiem nekad neko nav ņēmis,— viņš beidzot teica.— Es brīnos . . .— Rojs apklusa tik pēkšņi, ka Nanija izjuta satraukumu.— Kas ir Roj? Ko tu gribēji teikt?

— Es pat īsti nezinu. Man likās . . . teiksim, varbūt tam ir kaut kāda sakarība ar Hermiones slepkavību. Vai arī Sībe-rija!— Rojs apsvēra šo iespēju, tad pakratīja galvu.— Tomēr nē, es tādu nesaskatu. Lai nu kā . . . vai tu tās banknotes pazītu, Nanij, ja atkal ieraudzītu?

— Man šķiet, ka jā. Lai ieliktu kabatas portfelī, man tās ir jāsaloka, lūk, šādi,— Nanija parādīja.— Kāds gan tam var būt sakars ar . . . ar slepkavību!

— Es nezinu. Bet tas ir dīvaini. Kaut kas nav tā, kā vajag,— Rojs brīdi padomāja, tad strauji piecēlās.— Iešu pajautāt Džībem. Neuztraucies, es viņu neaizvainošu . . .— Rojs viegli pieskārās Nanijas vaigam, smaidot ielūkojās viņai acīs un aizgāja cauri ēdamistabai uz virtuvi. Mežonīgais vējš kratīja māju. Sveces liesma dūmoja, te pieplakdama, te atkal pieņemdamās spēkā. Džimam un Dikam drīz vajadzētu būt atpakaļ. Varbūt viņi nevar sasniegt māju šādā vētrā.

Toties doktors Riordans jau bija atgriezies.

Viņa soma stāvēja uz sola blakus durvīm, un kūpošo sveču liesmas uz brīdi apspīdēja spožo slēdzi.

Kur tad ir pats Riordans? Nanijai ienāca prātā, cik tas ir dīvaini, ka Rojs nebija pamanījis ārsta ierašanos. Impulsa vadīta, viņa piecēlās un devās uz bibliotēkas istabu. Tur neviena nebija. Uz rakstāmgalda liesmoja svece. No ēnainās pustumsas Naniju vienaldzīgi vēroja ģipša krūšutēls. Jūra šalca tik spēcīgi, ka likās apdraudam māju līdz pašiem pamatiem. Kad Nanija pagriezās, lai ietu atpakaļ uz vestibilu, viņu uz mirkli pārņēma neskaidra sajūta, ka kāds iet viņai pa priekšu.

Tomēr tā bija tikai sajūta — pārejoša, netverama un maldīga. Kastaņbrūnās sienas izskatījās mitras un nokvēpušas. Vestibilā bija jūtams jūras un lietus aromāts — it kā kaut kur būtu vaļā durvis.

Parasti veranda bija galvenā telpa, kur visi uzturējās. Nu Nanija bija nokļuvusi līdz mazlietotajām un nepazīstamajām istabām, kas negaidīti iznira no pelēkās pustumsas. Māja izskatījās vēl lielāka, it kā pilna ar neparastām, tukšām alām. Kaut kur ir jābūt doktoram Riordanam.

Nanija piegāja pie veclaicīgās dzīvojamās istabas, kurai bija raksturīgas simetriskas proporcijas; tā bija tumša un tukša. Naniju pārņēma dīvaina nepacietības un bezpalīdzīgas neatlaidības sajūta. Pašā vestibila galā atradās neliela telpa — Aurēlijas šujamistaba — ar pītām mēbelēm un logiem uz dārza pusi, un Nanija steidzās uz turieni, papēžiem klaudzot pa flīžu grīdu.

Sasniegusi to, viņa redzēja nespodru gaismu; tajā pašā mirklī Nanija sajuta kaut kādu kustību — it kā kāds ietu viņai pa priekšu, tepat tuvumā, pavisam blakus; šī sajūta bija tik spēcīga, ka Nanija palūkojās visapkārt. Brīdī, kad viņa pagriezās, visas gaismas lēni izdzisa. Gaisā bija jūtama vienīgi sveču dūmu smarža, un vēja brāzmas rībināja loga rūtis. Pati nezinādama kāpēc, Nanija noprata, ka starp viņu un pārējo mājas daļu kāds bija nostājies, aizšķērsojot viņai ceļu atpakaļ.

19

VĒTRAS laikā bija satumsusi visa pasaule. Aizvērto un aizbultēto slēģu dēļ māja likās vēl drūmāka un krēslaināka, taču patiesībā laukā nemaz nebija nakts. Kad Nanijas acis pierada pie tumsas, viņa pakāpeniski sāka atšķirt neskaidros, sabiezējušos priekšmetu apveidus. Gaisā bija izplatījusies asā sveces dūmu smarža. Ēnainajā, pelēkās puskrēslas piepildītajā istabā nebija jaušama nekāda kustība. Bet sveces taču nenodziest pašas no sevis. Nanija, sasprindzinājusi dzirdi, atkāpās līdz durvīm.

Pagāja mirklis, tad vēl viens. Viņa neuzdrīkstējās pakustēties, visniecīgākais troksnis taču varēja viņu nodot, norādot kādai neskaidrai un nenoteiktai parādībai Nanijas atrašanās vietu.

Tā tas turpinājās samērā ilgi, un Nanija sāka apdomāt situāciju, kurā bija nokļuvusi. Tur neviena nebija; māja taču tika aizslēgta un nobultēta. Sveces bija izdzisušas — tomēr pie tā bija vainīgs spēcīgais caurvējš, kas plandīja sveču liesmas, lidz tās apdzisa. Māja bija šķitusi līdzīga tukšām, neapdzīvotām alām; taču patiesībā tur bija cilvēki. Aurēlija, Lidija, Rojs, doktors Riordans. Nanijai atliktu vienīgi saukt pēc palīdzības. Pat ja kāda no šīm miglainajām parādībām pēkšņi atdzīvotos, Nanija varētu kliegt.

Bet tur jau neviena nebija. Dūmakaina puskrēsla spiedās iekšā pa cieši aizvērtajiem slēģiem. Nenoteiktie krēslu apveidi, neskaidrās durvju kontūras, tumšais blāķis, kas izrādījās dīvāns, pamazām atkal atguva konkrētas formas.

Un kļuva redzams, ka istabā bija vienīgi blāvi, nedzīvi un klusējoši priekšmeti un vairāk neviena. Tas bija muļķīgi — stāvēt, bailēs sastingušai, iedomājoties to, kā nemaz nebija.

Nanija pakustējās... un uz pirkstgaliem, soli pa solim, izstieptām rokām taustījās gar vēso, mitro sienu, saklausīdama vienīgi savu svārku mīksto pieskārienu pie kājām. Viņas rokas sastapa tukšumu.

Tā bija ieeja dzīvojamā istabā, kas veda prom no vestibila, no nenoteiktās, kustigās, drūmās tumsas starp kāpnēm un vietu, kur bija stāvējusi Nanija. Piepeši šī istaba likās kā vienīgais drošais patvērums, un Nanija taustīdamās, ļoti klusi, ļoti uzmanīgi ap durvju stenderi ieslīdēja tajā iekšā. Istabā bija jūtams kaltētu rožlapiņu un mitra mūra aromāts. Nanijas rokas atrada nelīdzeno, grubuļaino sienu. Viņa pagaidīja, ieklausījās un mēģināja atcerēties garās, plašās dzīvojamās istabas iekārtojumu — ar portretiem zeltītos rāmjos, ar bārkstīm rotātiem krēsliem un dīvāniem.

No tumsas iznira masīvs, smags, lempīgs priekšmets — tas bija krēsls. Vestibilā, Nanijai aiz muguras, nebija dzirdama ne skaņa. Neskatoties uz to, viņa izlēma nogaidīt — pavisam klusi, drošā stūrī, kamēr, nu . . . kamēr kas? Kamēr kāds nāks; kamēr tiks iedegtas sveces; kamēr no vestibila atskanēs kāda pazīstama balss. Nanija piesardzīgi virzījās gar sienu, tālāk no durvīm. Krēsls ieguva pavisam noteiktu apveidu, viņa uzlika uz tā roku, zīda auduma pieskāriens šķita nomierinošs. Apgājusi apkārt krēslam, Nanija turpināja attālināties no durvīm. Viņa uztaustīja ceļu garām galdam, uz kura stāvēja lampa, garām dīvānam un vairākiem krēsliem. Tad atkal brīdi pastāvēja un ieklausījās. Vēl aizvien nebija dzirdama ne skaņa. Pa labi no Nanijas vajadzēja būt kaminam un tam blakus nelielai kušetei. Viņa piesardzīgi taustījās tajā virzienā, un tad atskanēja kaut kāds troksnis — it kā pa grīdu slīdētu kāju ķeblītis.

Tad atkal viss bija kluss.

Tomēr sveces nevar izdzist pašas no sevis; kāju ķeblīši neslid pa grīdu, kad paši iedomājas.

Sākās šausminoša paslēpju spēle. Kur šajā juceklīgajā tumsā kāds bija paklupis pret ķeblīti?

Nanija pagriezās, ieklausījās, tad vēlreiz pagriezās un pēkšņi zaudēja orientēšanās spēju. Ja viņa pakustēsies, tad var iekrist tieši rokās tam, kas medīja viņu šajā tumsā.

Tomēr bija taču kaut kas, ko viņa bija nodomājusi darīt. Tajos maldīgas drošības mirkļos Nanija bija nolēmusi, ka var taču sev kaut kā palīdzēt, kaut kā . . . ak, jā. Viņa bija gribējusi kliegt.

Bet kliedzot Nanija tikai nodotu sevi. Pie tam viņas balsi apslāpētu vētras auri. Nanija nebija par to iedomājusies. Pat, ja kāds dzirdētu un steigtos palīgā, būtu jau par vēlu. Sīberijam Dženkinsam toreiz nebija laika, viss notika bez brīdinājuma. Hermione bija stāvējusi uz savas mājas kāpnēm, un arī nebija gaidījusi uzbrukumu.

Viņa, Nanija, bija brīdināta. Bet viņu pārņēma panika un, paspērusi vienu neuzmanīgu soli, Nanija atdūrās pret galdu, un kaut kas iešķindējās — vai nu pelnutrauks, vai cigarešu lādīte, vai kāds no Aurēlijas greznumnieciņiem. Sī skaņa likās asa un skaidra — kā likteņa brīdinājums.

Mirkli valdīja klusums; tad Nanija sadzirdēja steidzīgu, vieglu soļu tuvošanos. Galds, kas viņu bija nodevis, tagad Naniju pasargāja. Viņa izstiepa rokas, mēģinādama to satvert, un negaidīti uztaustīja cieto, polsterēto dīvāna atzveltni. Nanija noslīga ceļos tam aizmugurē.

Viņa pieplaka tam, piespiedusi vaigu rupjajam audumam. Soļi apklusa. Likās, ka pat istabas gaiss uzmanīgi ieklausās; tad soļi klusi, nedroši atkāpās.

Nanija gaidīja, atspiedusies pret divāna balstu. Labu laiku istabā nebija dzirdama ne skaņa. No šejienes klausoties, jūras šalkoņa šķita attālinātāka, slēģu rīboņa istabas galā vājāka. Domas, atbrīvojušās no briesmu radītā stinguma, sāka drudžaini drūzmēties Nanijas galvā. Kas vēl bija šeit, istabā, tāpat kā Nanija nogaidīdams un tikpat uzmanīgi kā viņa klausīdamies, vai nedzirdēs kādu nodevīgu kustību vai elpas vilcienu? Vai tas bija kāds svešinieks, neredzams un tik ļoti izdevīgs gan Aurēlijai, gan viņiem visiem — kura eksistences idejai viņi tik apņēmīgi bija pieķērušies, uzveldami tam savas neatrisinātās problēmas —, svešinieks, kurš neizdibināmā veidā iekļuvis viņu mājā? Tas nebija tik neiespējami šajā milzīgajā namā, kas izpleties uz visām pusēm, ar tik daudzām durvīm, logiem un koridoriem. Vai arī tas bija kāds no mājas iemītniekiem?

Taču šeit bija tik maz, tik šausmīgi maz cilvēku — Rojs, Aurēlija, Lidija, doktors Riordans, Džībe.

Nanija klausījās, aizturējusi elpu, mēģinādama nomierināt dobji pukstošo sirdi, un cauri viņas domām traucās jautājumu virkne. Vai tā nebija Aurēlija, kas smagi — un neatlaidīgi — zagās pa tumsu, medīdama upuri kā liels nikns zvērs? Aurēlija, kas pēkšņi bija atklājusi savu apslēpto nežēlību, spēku un dusmas. Bet kāpēc? Viņas draudzība ar Naniju taču palikusi tikpat stipra, viņa vēl aizvien vēlējās, lai notiktu Roja un Nanijas kāzas. Aurēlija Nanijai bija izrādījusi labvēlību un pieķeršanos.

Lidija bija teikusi, ka Aurēlija būtu jutusi nenovīdību pret viņu kā pret Roja sievu. Vai Lidija ar to gribēja teikt, ka Aurēlija justu nenovīdību pret ikvienu, kas apprecētos ar Roju? Vai varētu būt tā, ka Aurēlijas izrādītā pieķeršanās, viņas atbalsts Roja un Nanijas precībām ir bijuši tikai vārdi, kas slēpj patiesās jūtas?

Nanija steidzīgi noraidīja šo pieņēmumu. Viņa apšaubīja, vai ir pamats vainot Aurēliju tādā liekulībā. Nanijai izklausījās, ka kāds taustās pa tumsu, un viņa pieplaka ciešāk dīvānam.

Pie tam Aurēlijai nebija nekāda iemesla nogalināt Her-mioni, un viņa nebija to pat redzējusi slepkavības vakarā.

Vai varbūt bija? Ja neņem vērā Aurēlijas pašas teikto, vai tad vēl kāds zināja, kur viņa bijusi un ko darījusi tajā vakarā? Un vai visu šo gadu laikā, kamēr viņa un Hermione dzīvojušas kaimiņos, pastāvīgi redzēdamas viena otru,— vai starp viņām nevarēja gruzdēt kāds apslēpts ienaids, spējīgs pēkšņi eksplodēt kā pulvera muca? Un tomēr pret Aurēliju nebija nekādu pierādījumu.

Aurēlija, Rojs, Lidija. Rojs, kas arī pazina Hermioni visus šos gadus, kam tāpat varēja būt iemesls, lai viņu ienīstu, kas būtu varējis nogalināt Sīberiju ar vienu vienīgu naža atvēzienu. Vai Aurēlija to spētu izdarīt? Nanija iedomājās Aurēlijas spēkpilno ķermeni; tad atcerējās Lidijas izturību un neatlaidību, ko apslēpa auguma graciozās līnijas. Bet Rojs bija vīrietis; fakts, ka vardarbīgu slepkavību ir pastrādājis vīrietis, likās vairāk pieņemams. Vai nebija ierasts uzskatīt, ka sieviete slepkava drīzāk izmantotu indi?

Jautājumi, minējumi, pieņēmumi nāca pār Naniju kā naža dūrieni tumsā. Ja nu Rojs, dziļi sirdī mīlēdams Lidiju (lai gan bija ļāvis Aurēlijai atrunāt viņu no kāzām), bija dzirdējis Hermiones slēpto izsmieklu, ja nu tas viņu saniknoja, un, instinktīvi aizsargādams sievieti, ko mīlēja, pats nezinādams, ka tas tā ir, Rojs bija sastrīdējies ar Hermioni; ja nu viņš to bija nošāvis! Rojs, kas, aizkavēdams Džima arestu, bija viņu aizstāvējis un darījis visu iespējamo, lai Džims netiktu apvainots slepkavībā. Ja Rojs būtu nogalinājis Hermioni, vai viņš nemēģinātu novelt atbildību uz Džimu vai jebkuru citu, lai tikai pats izbēgtu no briesmīgā soda? Vai Rojam — tāpat kā jebkuram — būtu sirdsapziņas pārmetumi, ja vajadzētu glābt savu ādu? Iespējams, ka būtu; droši vien tāpēc viņš tik dedzīgi aizstāvēja Džimu. Sirdsapziņas pārmetumi!

Tomēr, atcerējusies Sīberiju, Nanija noraidīja šo pieņēmumu. Tam, kurš bija spējīgs uz šādu slepkavību, nebija sirdsapziņas pārmetumu, viņš vienkārši tādus nepazina.

Aurēlija, Rojs, Lidija! Naniju pārņēma reibinošs neticības vilnis un kaut kas līdzīgs nožēlai. Vai viņa tiešām bija turējusi kādu no viņiem aizdomās par slepkavību? Kaut kur mājā bija arī doktors Riordans — par to liecināja vestibilā atstātā soma.

Tad vēl bija Diks Fenbijs, kas varēja būt un varēja arī nebūt aizbraucis Džimam pakaļ uz Midlroudu; viņš varēja būt slepeni atgriezies. Vai, lai nogalinātu Hermioni, viņam nebija svarīgāki iemesli par tiem, kas tika piedēvēti Džimam? Fenbijs, kas varēja būt nozadzis lodi, kam, iespējams, bija arī pistole? Viņš pats bija ieminējies par to, kādā veidā būtu varējis nogalināt Hermioni un pēc tam aizstāvējis savu nevainību ar pierādījumiem, kas šķita pārliecinoši. Taču Diks varēja būt nobijies un sācis viltīgu tēlošanu. Kurš varēja būt nogalinājis Sīberiju? Šķiet, tam bija jābūt cilvēkam, kas ļoti izmainījies kopš Hermiones nāves; un, visbeidzot, tam, kas bija tik nežēlīgs savā apņēmībā uzvelt vainu par Hermiones slepkavību Džimam.

Tomēr Nanija noraidīja arī šis aizdomas. Ja arī Diks bija tēlojis, viņš to bija darījis pārāk labi. Un, galu galā, Diks kādreiz bija mīlējis Hermioni tik ļoti, ka, ja arī pēc tam bija sācis viņu ienīst, tomēr nespēja saraut važas, ar kurām Hermione viņu saistījusi. Ja Dika apņemšanās nodot tiesai Hermiones slepkavu bija kā nodeva iekšējai vēlmei atriebt sievieti, ko viņš kādreiz bija mīlējis, tad viņš nevarēja būt nogalinājis Hermioni.

Nanija atcerējās, cik patiesi bija Lidijas izbīlis un šausmas. Viņas zaļās acis niknumā liesmoja, jūtot Hermiones vārdos izteikto dzēlienu, bet tajās atspoguļojās neviltotas šausmas pēc Sīberija noslepkavošanas. Vēl svarīgāks bija fakts, ka Lidija mīlēja Roju, vēlējās ar viņu apprecēties, bija atbraukusi tovakar uz pusdienām, lolodama pēdējo cerību, ka izdosies atrunāt Roju no kāzām ar Naniju. Cita nodoma Lidijai tajā vakarā nevarēja būt. Pat senais naids pret Hermioni bija zaudējis savu asumu.

Atkal vārdu saraksts šķita pārāk īss. Atlika vienīgi doktors Riordans un Džībe. Riordans bija redzējis Hermioni tajā pēcpusdienā un pats to arī atzina; taču Hermioni bija redzējuši visi un Džims pat atklāti sastrīdējies ar viņu. Iespējams, mazs noslēpums saistījās ar zēnu, kurš bija nokritis pa kāpnēm un pie kura bija devies doktors Riordans, pa ceļam atvezdams Lidiju uz Bīdongeitu. Varēja arī gadīties, ka ārstu kaut kādā veidā aizvainojusi Hermiones cietsirdība un tieksme pēc varas — tā, ka viņš jutās apdraudēts; kaut kas tāds, ko Hermione bija uzzinājusi un kas ļāva viņas sīkajām, spēcīgajām rokām turēt Riordanu savā varā. Taču tas bija tikai minējums. Visā plašajā atklājumu klāstā nebija neviena, kas norādītu uz šādas varbūtības iespējamību. Un vienīgais pierādījums — ja to vispār var par tādu saukt —, ko būtu iespējams vērst pret Riordanu, bija viņa klātbūtne, viņa paziņojums, ka lode ir pazudusi, un, protams, viņa soma, kas liecināja par noslēpumaino atgriešanos. Vai tas bija doktors Riordans, kas kaut kur tepat tumsā stāvēja un gaidīja, sperdams soļus tik viegli un klusi, ieklausīdamies Nanijas visniecīgākajā elpas vilcienā?

Nanija atraidīja arī šo pieņēmumu, un atlika vairs tikai Džībe. Viņš bija teicis, ka ir daži cilvēki, kas nenožēlotu Hermiones nāvi. Pēc tam, kad Nanija bija sākusi viņu izvaicāt, Džībe kļuva nerunīgs un izvairīgs. Bet vai tad Džībes teiktais nebija visiem jau tāpat labi zināms? Vai viņa izvairīšanās nebija veca, pieredzējuša un padevīga kalpotāja diplomātiska un pieklājīga atturība?

Pēkšņi Nanija apjēdza, ka istabā ir ļoti kluss un ka tā tas ir jau labu laiku. Tā tupot, viņas locekļus bija pārņēmis stingums. Cik ilgi turpinās šis pilnīgais, absolūtais klusums? Vai tiešām istabā vairs neviena nebija?

Nanija gaidīja, klausījās un tad piesardzīgi pacēla galvu. Viņa redzēja vienīgi dūmakaino pustumsu ar blīvākām ēnām, kas iezīmēja galdus un krēslus. Viss stāvēja pavisam mierīgi, dziļās nokrēslas piepildītajā istabā nebija jaušama ne mazākā kustība vai troksnis. Nanija pagaidīja vēl brīdi, un tad šo klusumu piepildīja kaut kas vēl daudz spēcīgāks un valdonīgāks par saprātu, un tā bija mūžveca vientulības sajūta. Nanija sajuta, bet nespēja izskaidrot, kā viņa to zina, ka istabā vairs neviena nav, izņemot viņu pašu, un šī apziņa likās tikpat pamatota kā briesmu nojauta pirms tam.

Bet Nanija vēl nespēja tam noticēt; viņai vajadzēja kaut kā pārbaudīt šo faktu, lai pilnībā par to pārliecinātos. Nanija piecēlās un novilka no kājas vienu kurpi, un, brīdi neizlēmīgi pastāvējusi ar to rokās, viņa viegli aizmeta kurpi šķērsām pāri istabai.

Bija dzirdams neliels klaudziens un brīkšķis, kurpei atsitoties pret kādu mēbeli. Un tad klusums. Nekādas skaņas, ne steidzīgu soļu, pilnīgi nekā.

Nanija secināja, ka viņas bērnišķīgā, tomēr nebūt ne muļķīgā viltība bija izdevusies. Bet drošības pēc viņa vēl pagaidīja — ja nu šis nezināmais arī pielieto viltību? Tad ļoti piesardzīgi, ļoti klusi, pieturējusi svārkus tā, lai tie neskartos klāt dīvānam, Nanija izstiepa roku un, taustīdamās, lai neuzskrietu kādam galdam vai krēslam, gāja uz durvju pusi. Viens solis, tad otrs, tad viņa atkal ieklausījās, pēc tam spēra nākamo soli. Tagad Nanija jau labi orientējās tumsā. Viņa zināja, kur ir kamīns, kur dīvāns, kas bija viņu noslēpis no pārējās istabas daļas un durvīm uz vestibilu. Tomēr šķita, ka pagāja ilgs laiks, kamēr Nanija sasniedza atklāto laukumu, kas iezīmēja durvis. Viņas rokas bija aukstas un trīcēja, elpa ķērās kaklā. Pie ieejas vestibilā Nanija atkal brīdi pagaidīja; nekur nebija nekādas gaismas, nedega neviena svece, nebija dzirdama ne skaņa. Tomēr viņa zināja, kur jābūt kāpnēm.

Viņa ielūkojās tumsā, bet redzēja vienīgi biezākas, blīvākas mēbeļu un sienu ēnas. Nanija dziļi, bet nedroši ievilka elpu. Tad noliecās un novilka arī otru kurpi, pirms devās tālāk

pa vestibilu, kas nu piepeši likās ļoti plašs un neapsargāts. Vētras troksnis šeit bija skaļāks nekā istabā, no kuras Nanija tikko bija izgājusi — viņa pat nedzirdētu, ja kāds sekotu. Naniju pārņēma vēlēšanās skriešus mesties tajā virzienā, kur vajadzētu būt kāpnēm, un viņa tik tikko spēja apvaldīt sava ķermeņa dziņu. Nanija paspēra pāris soļus un ieklausījās; vēl aizvien nebija dzirdamas ne balsis, ne arī kāda kustība, ne zaglīgi soļi tumsā. Viņa sasniedza kāpnes ātrāk, nekā bija cerējusi, un, paklūpot pret apakšējo pakāpienu, pieķērās pie kāpņu staba. Nanijai pašai šis troksnis likās ļoti skaļš. Brīdi pagaidījusi, sirdij smagi dauzoties, Nanija atbalstījās pret kāpņu kolonnu, un tad, rokai lēni slīdot pa margām, sāka kāpt augšā. Pusceļā atskanēja Aurēlijas balss: — Kas tur nāk?

Nanija apstājās.

No visām pusēm viņu ieskāva tumsa; Nanijas roka sažņaudza margas tā, it kā būtu tur piesalusi. Viņa nevarēja parunāt; viņa to nemaz negribēja darīt. Kur bija Aurēlija? Kur viņa pirms tam bija bijusi?

No lejas, no tumsas atkal, šoreiz jau skaļāk, savā spēcīgas kaislības saviļņotajā balsī Aurēlija jautāja:— Kas tur ir? Kāpēc nekur nedeg gaisma? Kur ir sveces? Kas? . . .— Arī Aurēlija asi un vērīgi klausījās un tad vēlreiz jautāja:— Kas tur ir?

Un Nanija, palaidusi vaļā margas, pārvarējusi baiļu radīto sastingumu, viegli un ātri ar basajām kājām skrēja augšā, nogriezās ap stūri un droši sameklēja tumsā savas istabas durvis.

Viņa ieslīdēja iekšā, uztaustīja atslēgu un — tas šķita kā brīnums — atrada arī aizšaujamo un, aizvērusi durvis, tās aizslēdza. Tad, gandrīz raudādama, sirdij smagi sitoties, atbalstījās pret durvīm.

Aurēlija?

Pēc brīža Nanija atcerējās sveci, kas bija degusi vestibilā, kad viņa kāpa lejup. Un svečturi, ko pati bija tur nonesusi un atstājusi uz galda blakus lielajam sudraba daudzžuburim. Nu ja, līdz tam viņa vairs nevar nokļūt.

Bet Nanijai nepatika arī viņas tumšā istaba, kurā ar vēl tumšākām kontūrām iezīmējās milzīgās gultas taisnstūris un mazliet blāvāks laukums — durvis, kas veda uz balkonu. Vai kaut kur istabā vēl bija sveces?

Logu stikli trīcēja un drebēja; lietus lāses ārpusē uz balkona atgādināja smagus solus. Laikam kāds no slēģiem bija attaisījies, tad spēcīgi — pat pārāk spēcīgi — dauzījās pret sienu. Vējš izklausījās pēc balss, kas sauc viņas vārdu.

Tā patiešām bija balss, un tas bija Džims. Tumsā uztaustīdama ceļu, Nanija skriešus metās pie balkona.

20

NANIJA uztaustīja logu aizbīdņus, tie bija smagi un nepadevīgi. Ārpusē trakoja vētra, un Džims atkal iesaucās:— Nanij .. . Nanij . ..— tad pēkšņi aizbīdnis paslīdēja un durvis uz balkonu atvērās. Vējš un lietus lauzās istabā, un arī Džims, kura sejas bālais ovāls vīdēja tumsā, jau bija iekšā, Nanija juta viņa slapjā lietusmēteļa pieskārienu. Džims ar plecu aizvēra slēģus, pieklusinādams vētras troksni. Salīdzinājumā ar trakojošā negaisa pārņemto ārpasauli krēslainā istaba likās klusa. Nanija dzirdēja Džima smago elpu un saredzēja viņa neskaidro apveidu.

— Tā tik ir vētra,— teica Džims, cīnīdamies pēc elpas.— Es uzrāpos augšā pa režģiem, kas ir vienā balkona galā. Un pārlecu pāri margām.

— Džim . . .

— Kas par lietu? Nanij, kas noticis?

Džims nometa slapjo lietusmēteli uz grīdas un pastiepa rokas pretī Nanijai. Viņa neskanīgi iesaucās:— Tur kāds ir . . . mājā ... apakšā .. .

Džims sapurināja Naniju aiz pleciem. Viņa balss skanēja asi, saspringti un izbiedēti.— Ko tu gribi teikt? Ātrāk, izstāsti man ...

Ārpusē trakojošā vētra, tumšā, noslēpumainu un svešādu ēnu pilnā istaba un Džims — spēcīgs un pavisam reāls, spējīgs pasargāt Naniju no jebkuriem draudiem. Viņa cieši piespiedās klāt Džimam un izstāstīja visu, kas bija stāstāms, un tas piepeši likās smieklīgi maz.

Bet Džims vēl aizvien tajā pašā saspringtajā un uzstājīgajā tonī vaicāja:—Aurēlija? Tā bija Aurēlija?

— Džim, mājā taču ir arī citi cilvēki. Rojs un Lidija, un doktors Riordans. Vismaz viņa soma ir šeit. . .

— Vai tu redzēji Riordanu?

— Nē . ..

— Vai Diks arī ir šeit?

— Rojs teica, ka viņš aizgājis tev pakaļ. Uz Midlroudu.

Džima balss ieguva bargu, nepielūdzamu nokrāsu:— Es jau

domāju, ka tā būs. Es izdarīju visu, kas man bija tur jādara un atgriezos cauri banānu plantācijai. Viss atgādina kaujas lauku. Sala izskatās kā apšaudīta ar artilērijas zalvēm. Es gribēju nokļūt atpakaļ, pirms nav kļuvis vēl sliktāk. Nanij . . .— Džims apklusa. Viņa sejas neskaidrās kontūras šķita stingas un nekustīgas, dziļu pārdomu nomāktas. Pēc brīža Džims turpināja:— Nanij, vai toreiz, kad tev kāds sekoja aiz dzīvžoga un izbiedēja tevi — vai toreiz bija tāpat? Es domāju — vai tev bija tāda pati sajūta?

Tik negaidīts jautājums apmulsināja Naniju. Taču arī viņas tūlītēja atbilde pārsteidza Naniju pašu.— Nē.

— Kāda tad bija atšķirība?

— Es nezinu. Es pat nesaprotu, kāpēc tā atbildēju. Vēl. . .

— Jā, lūdzu turpini.

Nanija pēkšņi teica:—Toreiz — man liekas, mani gribēja tikai pabiedēt. Tā arī notika. Bet tagad — tas bija kaut kas cits. Tās bija reālas briesmas, Džim, tas bija . . .— Patiesība uzzibsnīja ar tik šausminošu spožumu, ka Nanijas vārdi tā arī palika neizteikti uz lūpām. Džims teica:—Tevi kāds gribēja noslepkavot.

Logu stikli Džimam aiz muguras trīcēja tik biedinoši, it kā tas, par ko viņi runāja, stāvētu tepat ārpusē un gribētu atkal ielauzties iekšā un parādīt savu atbaidošo būtību. Džims teica:— Paklausies, Nanij . . . nē, pagaidi, ir vajadzīga gaisma. Kur ir kāda svece? A, tu teici, ka atstāji to lejā. Dabūsim citu. Tu nevari palikt šeit tumsā.— Džims izvilka sērkociņus, Nanija tikai neskaidri spēja saskatīt, kā viņa roka meklē tos pa kabatām. Tomēr sērkociņi izrādījās slapji, tos nebija iespējams aizdedzināt. Džims sāka taustīties gar milzīgo gultu un vairs nebija redzams tās otrā malā; tad atskanēja sauss sprakšķis, un Džima rokā iemirgojās sīka liesmiņa, apgaismodama viņa iedegušo seju, tumšos matus, kas spīdēja no slapjuma, un iekustinādama šaudīgas ēnas istabas stūros. Otrā rokā Džims turēja paciņu ar banknotēm.

Nanija kaut ko teica un pienāca viņam tuvāk; banknotes bija pārlocītas kādu collu vai divas no apakšējās malas — tā, ka turējās visas kopā. Džims jautāja, vērodams Naniju vājajā, rožainajā gaismā:—Vai tā ir tava nauda?

— Džim! Kur . . . ?

Kamēr Nanija skatījās uz naudas zīmēm Džima rokās, sīkā liesmiņa bija nonākusi līdz viņa pirkstiem. Dzims nometa šo sērkociņu un aizdedzināja citu.— Vai tu esi par to pārliecināta? Vai tu skaidri atceries, ka tās bija pārlocītas tieši tā?

— Tās izskatās līdzīgas manējām. Tās. . . pagaidi, es paņemšu kabatas portfeli. Jā, tās ir manas...

— Nemeklē tagad to maku. Ar to viss ir puslīdz skaidrs. Tā ir tava nauda.

— Kur tu to atradi?

— Man to iedeva tas kalpu zēns. Tas, kuram ir smadzeņu satricinājums. Viņš naudu nozadzis Hermionei.

— Hermionei! Kā viņa tās dabūjusi? Kā viņa varēja . . . ?

— Viņai tās bija, un, atklājusi, ka zēns tās paņēmis, viņa sacēla skandālu un, kad viņš gribējis aizmukt no Hermiones un meties pāri verandai, tad nokritis pa kāpnēm. Pašlaik viņš jau ir pie samaņas, ar viņu var parunāt. Tā tas notika. Un tad Hermione zvanīja Riordanam.

Sērkociņš atkal bija izdedzis, Džims to nometa, un istabā iestājās melna tumsa. Bija tāda sajūta, it kā sienas pienākušas tuvāk un draudoši klausītos. No tumsas atkal barga un nepielūdzama skanēja Džima balss:— Tas vēl nav viss, ko viņš man pastāstīja. Man bija taisnība attiecībā uz to pistoli, Nanij. Tā piederēja Dikam. Zēns zināja visu, kā tas esot noticis. Pirms pāris mēnešiem Diks aizdevis Hermionei savu pistoli. Sim zēnam — viņu sauc Hepijs — ir jādara dažādi mājas darbi. Tas otrs, Džonijs, ir virtuves zēns. Hepijs ir bijis gan Hermiones darbistabā, gan guļamistabā. Viņš zina, ka pistole piederējusi Dikam, jo Hepijs ir redzējis, kā viņš to tīra un arī dzirdējis, kā Hermione un Diks par to runājuši. Bet viņš zina tikai to, ka Hermione bija aizņēmusies pistoli, nevis to, priekš kam viņai tā vajadzīga.

— Viņa aizņēmās tāpēc, ka no kāda baidījās!— iesaucās Nanija.

— Ļoti iespējams.

Baidījās. Tomēr ne no šā, ne no tā neviens nebaidās. Tātad kāds viņai ir draudējis.— No kā viņa baidījās?

Džims turpināja:— Nu ir pavisam viegli iztēloties, kas tonakt notika. Hermione bija iznākusi pretī kādam, kurš bija ieradies Midlroudā, gribēdams viņu nogalināt. Viņai rokā bija šī pistole. Slepkava Hermionei to atņēma. Iespējams, ka starp viņiem notika cīņa; varbūt, ka viņa nemaz nebija paredzējusi tādu pavērsienu. Nav pat izslēgts, ka Hermione gaidīja kādu citu. Droši vien — gandrīz noteikti, ka tas, kas viņu nogalināja, zināja, ka Hermionei ir pistole . . .

— Diks to zināja!

— To varēja zināt arī kāds cits. Varētu būt arī tā, ka Hermione pati bija ar to plātījusies, izaicinot tos, ar kuriem strīdējās, īsi sakot, apmēram tā: «Man ir pistole — es varu sevi aizstāvēt.» Protams, varbūt, ka tā nemaz nebija; iespējams, mēs to nekad neuzzināsim. Skaidrs ir vienīgi tas, ka Hermionei pistole tika noņemta. Viņas spēki bija vājāki nekā uzbrucējam. Acīmredzot vai nu ar varu, vai ar viltību pistole nonāca slepkavas rokās, un Hermione tika ar to nošauta.

— Tas zēns zināja, ka viņai ir pistole. Hepijs zināja . . .

— Slepkavības brīdī viņš gulēja bezsamaņā.

— Varbūt viņš bija to kādam pastāstījis!

— Tas ir iespējams. Arī Diks varētu būt to kādam pateicis. Runa ir par to, ka tā pistole ir pazudusi. Galu galā droši vien atklātos, ka lode ir no tās pistoles. Nu es esmu pārliecināts, ka lodi paņēma Diks. Viņš zināja, ka Riordans to jau ir izvilcis. Droši vien viņš par katru cenu gribēja to atgūt. Diks atbrauca šurp; soma stāvēja vestibilā. Lidija iegāja bibliotēkas istabā novilkt lietusmēteli. Dikam bija izdevība ieskatīties somā, un tur viņš ieraudzīja to, ko meklēja: somā bija lode. Tas ir tikai pieņēmums, bet man šķiet, ka tieši tā arī notika.

— Vai tas bija Diks, kas nogalināja Hermioni?

Dzims neatbildēja uz Nanijas jautājumu.— Nanij, man steidzīgi jānokārto dažas lietas. Es gribu, lai tu paliec šeit, un vēl es gribu, lai tu atceries . . . tas, kas notika pie dzīvžoga, tas nazis.. . izskatās, ka tas viss ir bijis inscenējums. Ļoti apšaubāms. Es pat nezinu kāpēc . . . nē, es zinu. Es sāku domāt — ja tas patiešām būtu bijis uzbrukums tev, slepkava nebūtu vilcinājies un gaidījis, kamēr tu sāksi skriet uz māju. Hermione tika nogalināta ātri un prasmīgi, arī Sīberijs. Izklausās briesmīgi, tomēr tāda ir patiesība. Bet tu biji tālu no mājas, pilnīgi viena — nekādu šķēršļu. Un viss beidzās vienīgi ar tavu izbīli un zālē atstāto nazi — kas pierādīja, ka tev bijusi taisnība un tev patiešām kāds sekojis. Nazis uzvedināja uz domām, ka tas bijis kāds pustraks strādnieks, slepkavīgs maniaks vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet šoreiz viss ir savādāk. Es pat nezinu, kāpēc man tā šķiet. Pirms tam tev nekas nedraudēja; bet nu es domāju . . . labi, sameklēšu priekš tevis kādu gaismu.— Džims taustīdamies devās pie rakstāmgalda. Aizdedzinājis sērkociņu, viņš palūkojās visapkārt un atvēra atvilktni.— Kaut kur taču jābūt svecēm.

Arī Nanija piegāja pie rakstāmgalda. Vēstule tantei vēl aizvien gulēja turpat un pievērsa sev Nanijas uzmanību. Viņai ienāca prātā, cik neparedzēti ir attīstījušies notikumi:— Es to rakstīju tad, kad tu todien vēl nebiji atnācis. Rakstīdama es sapratu, ka . . .

Džima skatiens izklaidīgi slīdēja pa balto lapu ar skaidrajiem, melnu tinti rakstītajiem vārdiem. Sērkociņa liesma maigi atblāzmoja viņa seju, vaigu kaulus un zodu. Kaut kas bija saistījis Džima uzmanību, un viņš nepamanīja, ka sīkā liesmiņa jau sasniegusi pirkstu galus. Ar klusu izsaucienu Džims nometa sērkociņu zemē.

— Džim, ko tu tur izlasīji? Kas ar tevi notika?

— Nē, nekas. Es. . . Nanij, tev būs jādara tas, ko es teikšu.— Šķita, ka tumsa kļuvusi vēl biezāka un necaurredzamāka; Nanija tikko spēja saskatīt Džima sejas kontūras un taisno plecu līniju. Droši vien pēkšņās tumsas dēļ viņa balss likās tik izbiedēta:— Man šis tas vēl jāizdara. Nanij, tu paliksi šeit. Apsoli man.

— Ko tu gribi darīt?

— Vai durvīm ir aizšaujamais?

— Jā . ..

— Tad aizbultē tās.

Bija jūtams, ka Džims ir par kaut ko pārliecināts, un Nanija iesaucās:— Džim, vai tu zini, kas viņu nogalināja?

Džims neatbildēja, un Nanija saķēra viņa rokas, sajuzdama mēteļa rupjo audumu.— Tu zini!

— Man liekas, es zinu, kāpēc tika nogalināta Hermione,— Džims teica.— Man šķiet, ka zinu . . . bet es nevaru to pierādīt, kamēr . . .— Viņš apklusa un kaut ko pārdomāja. Vēja brāzmas sitās logos un purināja vīnstīgas. Tad Džims gandrīz čukstus, it kā pie sevis, noteica:— Kamēr vien Diks nav atgriezies no Midlroudas. Kamēr . . .— Viņš saņēma Nanijas rokas.— Dari, kā es teicu. Aizbultē durvis. Es drīz būšu atpakaļ.

Pēkšņi atvērās durvis un viņus apspīdēja žilbinoša gaisma. Kabatas baterijas staru kūlis bija vērsts viņiem tieši acīs; tas iezīmēja istabas priekšmetu kontūras tik asi, ka tie likās sveši un nepazīstami. Nanija samiedza acis. Džims jautāja:—Dik, tas esi tu?

Tas bija Diks, viņš ienāca istabā, turēdams rokā bateriju. Gaisma vāji atstarojās viņa grumbainajā sejā un spožajās, pat pārāk spožajās acīs. Dika balss skanēja rupji un saspīlēti:

— Atvaino, Nanij. Es jau domāju, ka Džims būs šeit. Džim, man tevi jāarestē . . .

Džims teica:— Dik, es zinu par pistoli.

Kabatas baterijas gaisma viegli ietrīcējās; sekoja īsa pauze. Džims turpināja:— Kalpu zēns zināja, ka Hermione to ir aizņēmusies. Tomēr Midlroudā neatradās neviena pistole. Tu paņēmi lodi. Hermione tika nošauta ar tavu pistoli, Dik.

Atkal brīdi valdīja klusums; šoreiz gaismas kūlis nekustējās, bet neatlaidīgi spīdēja viņiem acīs. Džims vēl piebilda:

— Tas bija inkriminējošs pierādījums, Dik. Es nevainoju tevi, ka esi paņēmis lodi. Bet tu nevari mani arestēt. . .

— Es nevaru?— jautāja Diks.— Tu nošāvi Hermioni. Nevis es. Varbūt tas arī tika izdarīts ar manu pistoli, bet varbūt arī ne. Toties tagad man ir cita — Velss man to iedeva gadījumam, ja vajadzēs tevi arestēt. Man ir viņa norādījumi. Viņš lika tevi arestēt, ja kaut kas notiks — vienalga kas. Sīberijs tika noslepkavots, un tad šopēcpusdien tu biji Midlroudā, un Dievs vien zina, ko tu tur darīji, lai noslēptu pierādījumus. Velss man deva norādījumus,— atkārtoja Diks tajā pašā rupjajā, nelīdzenajā tonī,— un iedeva man pistoli. Nāc šurp, Džim.

Džims jautāja:— Kas vēl zināja, ka Hermionei ir tava pistole? Kāpēc viņa to aizņēmās? No kā viņa baidījās?

Diks atbildēja:—Ja arī Hermione no kāda baidījās, man viņa to nestāstīja. Es arī nezinu, vai viņa kādam teica, ka viņai ir pistole. Bet tev gan to vajadzēja zināt, Džim. Tu dzīvoji tajā mājā. Tu daudzas reizes varēji būt to redzējis.

Džims jautāja:— Kur ir Riordans?

— Es nezinu. Nāc, Džim .. .

Piepeši Džims padevās. Mierīgi un diezgan ātri viņš piegāja pie durvīm. Dika kustības bija saraustītas, viņš pagriezās tā, lai gaisma apspīdētu Džimu — bet viņa rokas brīvi nokarājās, viņš nemaz nemēģināja atņemt Dikam ne kabatas bateriju, ne pistoli. Pie durvīm, kur spilgtā gaisma spīdēja viņam tieši sejā un atstarojās acīs, atmirdzēdama arī slapjajos melnajos matos, Džims teica Nanijai:—Atceries, ko es tev teicu. Es atgriezīšos . . .

Neticami, bet Dikam Fenbijam tiešām bija pistole. Nanija to pamanīja, kad Džims pagriezās un Dikam pa priekšu izgāja vestibilā. Tā neskaidri blāvoja tumsā — īsa, kvadrātaina — un galīgi neiederējās Dika Fenbija rokā.

Viņa pleci aizsedza gaismu un Džimu; pustumsā Nanija pastiepa roku, aizvērdama durvis un, gandrīz nedomājot, tās aizbultēja, kā bija licis Džims. Tad, zaudējusi spēkus, atspiedās pret tām.

Tā viņa nekustēdamās nostāvēja ilgāku laiku. Likās, ka viss Nanijas ķermenis un prāts atteicās pieņemt to, ko viņa bija redzējusi un dzirdējusi — kā Džims paklausīgi aiziet projām kopā ar Diku Fenbiju. Arestēts. Un vēl pistole Dika rokā.

Šķiet, tā bija patiesība, ko viņš teica par majora Velsa norādījumiem,— tā Nanija pēc brīža iedomājās. Tā kā Diks bija apgalvojis, ka viņam neesot pistoles, majors Velss to viņam bija aizdevis; Diks bija noklusējis, ka viņa pistoli aizņēmusies Hermione.

Kāpēc Hermione baidījās? Sis jautājums kā bulta izšāvās cauri Nanijas domām un atkal izgaisa.

Ja tā bija Dika paša pistole, to būtu iespējams identificēt. Varētu pārbaudīt arī visus šos stāstus par majora Velsa norādījumiem, par viņa pistoli. Bet nē, diez vai Diks meloja.

Ko Džims tagad darīs? Kā viņam vispār izdosies kaut ko izdarīt, ja Diks savā atgūtajā apņēmībā, kas novērsa aizdomas no viņa paša, tagad apsargāja Džimu, ieslēdzis to kādā istabā. Kamēr pats Diks, zinādams, ka Džims ir noskaidrojis patiesību par pistoli, ar ko nošauta Hermione, mēģinās aizbēgt no atbildības.

Diks labi pazina salu. Ja arī kāds spētu izbēgt šāda mežonīga, visu nopostoša orkāna laikā, tad tas būtu Diks. Bet tas tikai pierādītu viņa vainu. Nē, Diks nebēgs projām. Viņš uzvels visu atbildību Džimam.

Klaudzēja slēģi; pāris koku bija nogāzti šķērsām pāri balkonam, likās, ka vējš tos laiku pa laikam purina un čīkstina. Istaba bija kļuvusi vēl tumšāka; vētras satrauktā nakts bija tapusi dziļāka un drūmāka. Džims bija kaut ko teicis par svecēm.

Nanija sakustējās un, aizgājusi līdz galdam, meklēja sērkociņus. Nolauztie koku zari atkal iečīkstējās; vējš saniknots sitās pret slēģiem. Nanija atrada kastīti ar sērkociņiem, vienu no tiem aizdedzināja un savādā stindzinošā apjukumā atklāja, ka palikuši tikai trīs sērkociņi. Sargādama liesmiņu, Nanija pārmeklēja atvilktnes un rakstāmgaldu, taču viņai nācās aizdedzināt vēl vienu sērkociņu, iekams viņa pārliecinājās, ka istabā nav nevienas sveces. Bet blakus taču vēl bija vannas istaba. Nanija iegāja tajā — tā bija liela un veclaicīga, un vienīgās durvis bija ieeja guļamistabā. Nanija izlietoja priekšpēdējo sērkociņu, lai ieskatītos milzīgajā, veclaicīgajā, pie sienas piestiprinātajā aptieciņā. Arī tur nebija sveču; vairs nebija, kur meklēt. Nanija atgriezās guļamistabā un piepeši atcerējās, ka nebija aizbultējusi logus pēc tam, kad Džims bija no balkona ienācis viņas istabā. Varbūt viņš pats tos aizbultēja? Pēkšņas panikas pārņemta, viņa steidzās pie logiem. Pusceļā apstājusies, Nanija ieklausījās, pati nezinādama, kāpēc. Bija palicis tikai viens sērkociņš, viņa to aizdedzināja ar ātru, asu žestu un impulsīvi pacēla to izstieptā rokā, skatīdamās visapkārt.

Viss bija tāds pats kā agrāk; nekas nebija mainījies. Nanija piegāja pie loga un uzlika roku uz aizšaujamā.

Viņa tā arī neuzzināja, vai tas ir ciet vai ne, jo atkal iečīkstējās koks. Taču tas nemaz nebija uz balkona; tas bija tepat istabā.

Tas nevar būt.

Sērkociņam uzliesmojot, Nanija pagriezās. Čīkstēja lielā, augstā drēbju skapja durvis.

Čīkstēja un bija mazliet pavērušās — kādu collu vai divas.

Kamēr Nanija skatījās, tās lēni, gandrīz nemanāmi vērās vaļā. Sērkociņš viņai rokā uzzibsnīja un nodzisa.

21

— PALIEC tur un nekusties!

Slēģi drebēja, koks ... nē, durvis — durvis bija tās, kas čīkstēja, lielā drēbju skapja durvis! Tepat tumšajā istabā!

Tās vēlreiz iečīkstējās, un bija jūtama neliela, viegla šalkoņa skapja iekšpusē. Cik dīvaini klusa un zaglīga tā bija!

Nanija tomēr pakustējās un pati nesaprata, kā bija atkāpusies līdz pat sienai un tālāk vairs netika.

— Es tev teicu, nekustēties!

Vai viņa jau bija sākusi nemanāmi slīdēt gar sienu uz durvju pusi?

Nanija dzirdēja pašas balsi — neapvaldītu un griezīgu — saucam:— Bet kāpēc . . . kāpēc . ..

Atbildes nebija, un Nanija atkal sāka virzīties gar sienu uz durvīm, un tad pati sev par pārsteigumu negaidīti iekliedzās.

No tumsas parādījās kāda roka un aizspieda viņai muti, tad kā lelli pagrūda pret krēslu. Nanija strauji paliecās uz priekšu, un tajā brīdī ar lielu troksni apgāzās galds. Viņai bija zudusi spēja kaut ko sadzirdēt; viss bija reibinoša tumsa . . . Beidzot Nanija saklausīja vārdus:

— Es paņēmu Dika pistoli. Visi teiks, ka to ir izdarījis viņš. Viss būtu citādāk, ja tu nebūtu mani tā piekrāpusi. Ja tev būtu tā nauda, ko tev vajadzēja saņemt. Daudz citādāk: testaments; tu būtu paslīdējusi uz klintīm vai noslīkusi, braucot ar laivu. Nebūtu tik sarežģīti kā tagad. Kā es varēju zināt, ka tavs tēvs ir notriecis visu savu naudu! Kā es varēju zināt, ka no tevis Bīdongeitai nekāda nauda netiks! Bet gan jau es izķepurošos. Man, tāpat kā agrāk, piederēs mana māja, stāvoklis sabiedrībā . . . Izglābjot no karātavām Dzimu, es atgūšu un saglabāšu visu. Man vajadzīgs Džims — un, ja nebūtu tevis, viņš būtu bijis drošībā: lidmašīnā, ceļā uz Ņujorku, brīvs no jebkurām aizdomām. Bet gan jau es palīdzēšu viņam tikt cauri. Vienīgais šķērslis esi tu, tu un tava nolādētā naudas slēptuve. Tu . . .

Nanija atkal iekliedzās:— Roj ... Roj ... nē ... !

Un tad šī tumšā vardarbības un mežonīgās brutalitātes tieksme pārvērtās drūmu šausmu straumē, kas appludināja Naniju. Viņu pārņēma akla, neprātīga vēlēšanās izglābties. Slēģi rībēja un sitās viens pret otru. Nē — tās bija durvis, durvis uz vestibilu: tās kāds raustīja!

Bet draudu un nežēlības straume vēl aizvien plūda tepat tumsā — smacējoša un stindzinoša.

— Es šaušu. Nevis uz tevi, bet uz Džimu. Pat uz Džimu, ja man tas būs jādara. Līdzko tu pakustēsies, līdzko tu teiksi kaut vārdu, lai viņus brīdinātu, es šaušu!

Skapja durvis aizvērās, un iestājās klusums. Ārpusē, vestibilā, vairākas balsis sauca Naniju, atkārtoja viņas vārdu. Pirms tam Nanija nebija to dzirdējusi un tagad nedomādama paklausīja, kaut kā aizkļūdama līdz durvīm; viņa taustījās gar tām un nevarēja atrast. . . kaut ko ļoti svarīgu . . . tikpat svarīgu kā dzīvība . . . ak, jā. Aizšaujamais! Slēdzis! Neliels metāla gabaliņš.

— Nanij, Dieva dēļ atver durvis!— Džima balss skanēja tik pavēloši un valdonīgi, ka Nanijas pirksti atrada aizšaujamo un pabīdīja to, durvis atsprāga vaļā. Džims un doktors Riordans metās iekšā istabā, piepildīdami to ar žilbinošu gaismu. Rior-dans turēja rokā milzīgu svečturi ar degošām, mirgojošām svecēm, viņš bija pacēlis to tik augstu, ka visas ēnas izgaisa. Nanija neuzdrošinājās palūkoties, vai skapja durvis ir aizvērtas vai nav. Viņa nedrīkst ļaut Džimam tām tuvoties, viņam jāturas no tām tālāk, Nanijai jāmēģina izvilināt viņus no istabas.

Bet Džims un Riordans jau bija istabā, un Nanija nezināja, kā lai dabū viņus laukā. Džims bija piegājis pie loga. Nanijas sirds strauji sitās. Džims atradās tieši pretī skapim. Džim! sauca katra Nanijas ķermeņa šūniņa, nāc atpakaļ, nāc atpakaļ!

Viņa vairs nespēja domāt; jāizgudro kaut kāds iegansts. Bet tas viss, jebkura atrunāšanās, būs dzirdama. Nanijai vispirms jādabū Džims prom no skapja, tad jādomā ... jādomā . . . jādomā . . .

Doktors Riordans ziņkārīgi pētīja Naniju. Viņa šaurā seja izskatījās novājējusi un saspringta plīvojošo sveču liesmu spožumā. Viņš teica:— Tas jūs šokēs. Vajadzētu jūs vispirms tam sagatavot. . .

Nanija bez skaņas kustināja lūpas:—Es zinu... es zinu . ..— un tas likās šausmīgi, ka viņai tas jāsaka, kad tepat stāvēja Džims — tik spēcīgs, tik mīļš, tik drošs un nepiekāpīgs — pārāk dārgs, lai kļūtu par šāviena mērķi. Bet viņa nemaz nespēja parunāt — vārdi nebija dzirdami; Nanijas rīkle bija sausa un lūpas aukstas kā ledus. Arī Džims, tāpat kā Riordans, vēroja Naniju ar dīvainu skatienu: acis piemiegtas, seja stinga kā marmors. Džims izskatījās dusmīgs! Doktors Riordans asā, metāliskā balsī, kas pāršķēla vētras aurus un baismas, teica:— Es būšu galvenais aculiecinieks. Es redzēju, kā tika paņemta pistole no vietas, kur tā noslēpta — dārzā zem krūma. Džims pirms došanās uz Midlroudu šo pēcpusdien lika man Roju novērot. Viņš teica, ka Hermiones slepkava noteikti gribēs savākt pistoli, ar ko viņa tika nogalināta. To es arī darīju, bet tad viņš nozuda mājā. Tur es viņu vairs nevarēju atrast. . .

«Viņš ir šeit,» domās iesaucās Nanija. «Viņš ir tepat istabā!»

—. . . tas ir neapšaubāms pierādījums, tā ka jums nāksies tam noticēt. Jūs tas šokēs, bet šis fakts vairs nav apstrīdams. Vienīgi tas, kurš nogalināja Hermioni, varēja zināt, kur ir noslēpta pistole. Vienīgi . . .

Dzims pēkšņi pārtrauca ārstu — viņš vēl aizvien izskatījās svešāds, briesmīgi sadusmots:— Izstāsti viņai visu, Riordan. Pasaki, kas notika.— Tomēr Džims pat nepakustējās, viņš stāvēja pilnīgi mierigi. Nanija lūdzoši pastiepa viņam pretī rokas, bet šķita, ka Džims tās neredz. Riordans turpināja: — Nu labi .. . Sākšu visu no sākuma . . .

Nanija gandrīz nedzirdēja, ko viņš saka. Ārsts runāja par naudu, ko kalpu zēns bija paņēmis no Hermiones; bet to jau viņa zināja. Džims pēkšņi teica:— Apsēdies, Nanij. Tu izskaties tik . . . bāla; apsēdies tajā krēslā blakus Riordanam.

Ārsts saņēma viņas roku; nākamajā mirklī Nanija jau sēdēja dziļajā krēslā. Nu viņa varēja labi saskatīt skapja durvis; vai šaurā, melnā sprauga nebija kļuvusi platāka? Nanija uzdrošinājās vēlreiz paskatīties uz to pusi, tomēr netika skaidrībā. Doktors Riordans teica:— Būs labāk, ja jūs to zināsiet. . . man ļoti žēl . . . ļoti. . . Hermioni nogalināja Rojs.

Bet Nanija to jau zināja. Viņa zināja par Roju Bīdonu no Bidongeitas — ar viņa tumšo vardarbības tieksmi, ar viņa apslēpto, ārkārtīgi izteikto nežēlības dziņu. Cilvēku, kas bija nodomājis apprecēt bagātu sievu. Kas bija izplānojis, ko darīt ar viņas testamentu. Plānojis nejaušu paslīdēšanu uz klintīm, nelaimes gadījumu ar laivu. Nauda.

Nanijas nauda . . . kas vairāk neeksistēja. Viņa atkal mēģināja kaut ko teikt, bet pār lūpām nenāca ne skaņa. Džims sāka runāt ātri un atsvešināti. Viņa vārdi atplūda līdz Nanijas apziņai līdzās stindzinošo šausmu straumei, kas pirms tam bija viņu pārņēmusi. Kāpēc Džims tā runāja — gandrīz vai vienaldzīgi, daudz nedomādams par to, ko saka, izklāstīdams faktus tā, it kā tiem nebūtu nekāda sakara ne ar viņu, ne ar Naniju. Viņai jādabā Džims projām no durvīm.

Ja viņa pakustētos, ja izietu laukā vestibilā.. . varbūt izliktos, ka zaudē samaņu . . . nē, nē, es šaušu, bija teicis Rojs. Un viņš jau bija nogalinājis divus cilvēkus.

Džims neapklusa ne mirkli, vārdi skanēja bezpersoniski un tukši:—...un viņš droši vien bija Hermionei apsolījis, ka dabūs naudu no tevis. Es domāju, ka Rojs paņēma tavus 1200 dolārus tāpēc, lai nomierinātu Hermioni. Viņa uzminēja, ka Rojs aizdevis man naudu lidmašīnas biļetei, droši vien viņš bija teicis, ka varēs atdot Hermionei parādu tikai pēc jūsu kāzām. Esmu gandrīz pārliecināts, ka pa to laiku, kamēr mēs braucām uz Elboubiču, šeit ir noticis nikns strīds. Man liekas — Rojam bija nepieciešams izzagt naudu no tava kabatas portfeļa un iedot Hermionei kā apliecinājumu tam, ka pārējo viņa dabūs tūlīt pēc laulībām ar bagāto sievu. Un vienīgais iemesls, kāpēc Rojs to darīja — viņam pašam nebija ne centa un viņš pilnībā atradās Hermiones nagos. Notikumi strauji sekoja viens otram: Rojs atklāja, ka tev vairs nekas nepieder, uzzināja, ka arī es braucu projām, un Hermione trakoja un pieprasīja savu naudu. Rojam vajadzēja iegūt laiku, atkratīties no Hermiones, nomierināt viņu. Tajā pēcpusdienā — kamēr mēs bijām ceļā uz Elboubīču — Rojs uzzināja, ka tu vairs neesi bagāta līgava; tajā dienā pienāca advokātu vēstule. Brīdī, kad viņš izstāstīja tev par šo vēstuli, Nanij,— es sapratu, ka Rojs ... ka kaut kas te nav kārtībā. Redzi, viņš bija to atvēris un izlasījis. Lai gan vēstule bija adresēta tev. Ja viņam pajautātu, Rojs noteikti būtu izgudrojis kādu iemeslu, kāpēc ir to darījis; tomēr svarīgākais ir fakts, ka viņš bija atvēris vēstuli. Tā es sapratu, ka Rojs nepacietīgi gaida konkrētas ziņas, kas apstiprinātu cerības uz tava tēva milzīgo mantojumu.

Doktora Riordana jautājums pārtrauca Džima bezpersonisko vārdu plūsmu:— Kā jūs zināt, ka naudu paņēmis tieši Rojs?

Neskatoties uz vienaldzīgo izskatu, Džims uzmanīgi ieklausījās ārstā, tad atbildēja:— Rojs iedeva man naudu lidmašīnas biļetei. Man vēl ir viena no tām banknotēm. Daļu no otras es atdevu laiviniekam, kas atveda mani atpakaļ uz Bīdona salu. Tās bija divas simtdolāru banknotes. Tā, kas man ir palikusi, ir ielocīta tāpat kā tās, ko bija nozadzis Hepijs. Viņam bija desmit simtdolāru banknotes.

— Tātad, ja es pareizi saprotu,— teica doktors Riordans, — Rojs paņēma no Nanijas naudu ur iedeva to Hermionei, lai viņa kādu brīdi liktu Rojam mieru, kamēr viņš atradīs kādu izeju. Viņš nepateica Hermionei, ka Nanija nebūs vis tā bagātā sieva, uz ko viņš bija cerējis. Pēc tam, kad jūs ar Naniju aizbraucāt uz Elbovu, Hermione atgriezās mājās un atklāja, ka Hepijs ir nozadzis naudu. Protams, viņa nogaidīja, kad varēs to atdabūt mierīgākā ceļā, lai neviens neko neuzzinātu par viņu ķildu — gadījumā, ja Hepijs neizveseļotos. Tas man ir skaidrs,— noteica Riordans.— Vienīgais, ko es nesaprotu — kāpēc Rojam bija vajadzīga sveša nauda un kāpēc viņš atdeva to Hermionei, un . . .

Kaut kas iečīkstējās — pavisam noteikti un skaidri. Nanija neskatījās uz to pusi, viņa neuzdrīkstējās pat īsu mirkli palūkoties uz skapi.— Džim,— Nanija čukstēja, bet Džims atbildēja Riordanam:— Ir tikai viens iemesls — ļoti vienkāršs un skaidri redzams. Rojs bija parādā Hermionei.

— Rojs!— doktors Riordans neticīgi iesaucās.— Rojs!

— Ja kāds nozog otram 1200 dolāru, tad tikai tāpēc, ka viņam pašam nav naudas,— atteica Džims.— Citu iemeslu es neredzu.

— Bet. . . vai nav bijis kāds rakstisks apliecinājums . . . parādzīme?

— Ja arī ir, Rojs to ir iznīcinājis.

— Viņš to nebūtu paspējis: Rojam vairs nebija laika to izdarīt pēc tam, kad viņš nošāva Hermioni. Kaut gan — varbūt Rojs viņu piekrāpa. Varbūt viņš teica, ka viņam ir nauda. Varbūt Rojs pamudināja Hermioni izņemt parādzīmi no seifa.

Džims diezgan skaļi un skaidri teica:— Iespējams, mēs to nekad neuzzināsim; svarīgākais pierādījums ir pistole.

— Jā, es redzēju, kā Rojs paņem pistoli; par to nav nekādu šaubu. Droši vien viņš to paņēma līdzi pēc tam, kad nošāva Hermioni, domādams, ka aizdomu gadījumā viņam izdosies novirzīt tās uz Diku. Varbūt Rojs nemaz negribēja nogalināt Hermioni. Šķiet, viņa ar pistoli rokā bija pienākusi pie durvīm, tad abi saķildojās, Rojs to atņēma Hermionei un . . .

Durvīs stāvēja Diks Fenbijs, viņš visu laiku bija klausījies un nu ierunājās. Nanija nemaz nebija manījusi, ka Diks ir šeit.

Viņš teica:—Ja kāds aizņēmās no Hermiones kaut centu, viņš nodeva sevi viņas nagos uz visu atlikušo dzīvi un, kad Hermione gribēja kaut ko panākt. . .— Diks apklusa, tad iesaucās:—Bet tieši to viņa arī darīja! Tajā vakarā, kad atbrauca man pakaļ. Hermione izsmēja Roju, teica, ka viņš esot vecās skolas džentlmenis, ka viņš esot uzticams, uz viņu varot paļauties, viņš vienmēr turot doto vārdu .. . Tādā garā! Hermiones teiktais skanēja kā draudi, katrs vārds atgādināja dunča dūrienu. Tad nu Rojs devās pie Hermiones un viņi saķildojās. Un Sīberijs uzminēja .. .

— Sīberijs zināja,— teica Džims.— Man šķiet, es saprotu, kā viņš nonāca līdz šādam atklājumam. Es vairākkārt esmu pārdomājis mūsu pēdējo sarunu ar Sīberiju. Bija divas lietas, kuru dēļ es sāku turēt aizdomās Roju. Pirmkārt, sandales . . .

— Sandales!

— Hermiones zaļās rītakurpes. Tās bija viņai kājās, kad mēs ienesām Hermioni iekšā. Tās nokrita, un Nanija tās kaut kur noslēpa. Atceros, ka iedomājos par tām, bet nekur nevarēju atrast. Taču Rojs — kurš ieradās vēlāk —, runādams vakar ar Siberiju, pieminēja Hermiones zaļās sandales. Kā viņš varēja par tām zināt? Viņam bija jābūt redzējušam Hermioni. Otrkārt, Lidijas apgalvojumi. Lidija bija Roja alibi. Viņš teica, ka esot bijis kopā ar viņu un viņi runājuši par to, vai Lidijai nebūtu vērts ieguldit naudu kaut kur citur; bet Sīberijam bija jāzina, ka visi Lidijas ienākumi ir viņas ikgadējā rente un tur neko nav iespējams mainit. Sīberijam to vajadzēja zināt.

Diks iebilda:— Varbūt Rojs to teica tikai tāpēc, ka negribēja atklāt, par ko viņi ar Lidiju runājuši. Tā ka šis fakts neko nepierāda.

— Man liekas, tas ierosināja Siberiju uz ... uz domām par to,— teica Džims,— tā bija kā atslēga visam pārējam. Un protams, ka Sīberijs zināja, ka Nanija drīz gatavojas rakstīt testamentu. Pat pārāk drīz. Patiesibā jau pirms kāzām.

— Par labu Rojam?— Diks jautāja Nanijai, bet viņa neuzdrošinājās palūkoties uz Diku, jo zināja, ka tad, ja pacels galvu, viņas skatiens aizklīdīs tur, kur nedrīkst.

Džims turpināja:— Es to uzzināju tikai pirms pāris minūtēm. Nanija par to bija piemirsusi. Taču tas bija rakstīts viņas nepabeigtajā vēstulē.

— Vai tev jau bija aizdomas uz Roju, pirms es pateicu, ka redzēju viņu paņemam pistoli?— jautāja doktors Riordans.

Dzima vārdi atkal izskanēja skaļi un skaidri:— Es nojautu kaut ko nelāgu tad, kad Rojs tik ļoti centās mani glābt. Katru reizi, kad man draudēja briesmas tikt apsūdzētam slepkavībā, kaut kas to vienmēr aizkavēja. Es sāku justies tā, it kā . . . nu, it kā kaut kur kāds censtos mani aizstāvēt un pasargāt. It kā,— Džims drūmi noteica,— kādam vajadzētu, lai es tiktu glābts. Un šis kāds vienmēr izrādījās Rojs.— Tagad Džima teiktajā nebija neviena nejauša vai nepārdomāta vārda; likās, ka viņš runā plašai auditorijai.— Un šis apšaubāmais gadījums ar nazi vakardien no rīta, kad Nanija pastaigājās gar dzīvžogu! Ja kāds būtu gribējis viņu nogalināt, viņš nebūtu palaidis garām šādu izdevību. Bet viss beidzās ar to, ka komisārs toreiz atbrīvoja mani no aresta, jo notikuma brīdī es atrados kopā ar viņu.

— Vai tu domā, ka to izdarīja Rojs?

— Man liekas, ka jā. Viņam bija tāda izdevība; viņš varēja izskriet pa taisno cauri banānu plantācijai un atgriezties pirms Aurēlijas telefona zvana. Tajā reizē Rojs nemēģināja nodarīt pāri Nanijai. Viņš tikai gribēja, lai tas izskatītos tā, it kā slepkava ir bijis šeit tajā brīdī, kad es biju kopā ar komisāru. Tas nostrādāja, viss nokārtojās. Un šodien viņš apsolīja sameklēt pistoli, jo tikai tas ļautu apsūdzēt mani slepkavībā, un Rojs zināja, cik nopietns būtu šis apvainojums, ja tas apstiprinātos. Tiklīdz tu to izdarīji, Dik, viņš teica, ka atradīs citu pistoli. Kad es to izdzirdēju, tad nodomāju, ka Rojs droši vien ir kaut kur noglabājis šo pistoli. Viņš nebija to nekur izmetis; viņš to noslēpa gadījumam, ja vajadzētu attaisnot vai nu sevi, vai mani.

— Jā, es jau zinu — tu man to teici. Riordans izdarīja to, ko tu viņam liki; nu man viss ir skaidrs. Tu ierosināji viņam izgudrot kādu ieganstu, kas ļautu Riordanam iziet no mājas, pēc tam atgriezties un novērot Roju, un Rojs izvilka manu pistoli. Taču es vēl aizvien nespēju tam noticēt!

— To viņš darīja,— teica Dzims,— lai atkal glābtu mani no aresta. Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka Rojs gribēja mums iestāstīt, ka atradis to tavā istabā, Dik, vai arī kādā citā vietā, kas liktu aizdomām novirzīties uz tevi. Man šķiet, Rojs bija cerējis, ka tu pirmais atradīsi Hermioni, Dik. Liekas, viņš gribēja, lai galu galā tu izrādītos tas grēkāzis. Rojs kaut kā bija dabūjis zināt, ka Hermionei ir tava pistole.

— Varbūt, ka es pats viņam to pateicu ... es neatceros . . . varbūt Hermione to bija izstāstījusi!— Diks paberzēja acis un negaidīti noteica:— Nekur mājā Roja nav. Es jau visur skatījos. Viņa šeit nav.

Ak, nē. Tu maldies. Rojs ir šeit, un viņam ir pistole! Viņš ir tik tuvu . . . pavisam blakus!

Nanija pakustējās, pati nezinādama, ko nolēmusi darīt, un Lidija, kas nepamanīta bija ienākusi, Dikam aiz muguras jautāja:—Kur ir Rojs? Man ar viņu jārunā. Es... Kas noticis? — Lidijas spožais skatiens ātri pārslīdēja no vienas sejas uz otru, un viņa visu saprata. Lidija pastiepa roku, lai atbalstītos pret durvju stenderi: viņa tikko turējās kājās. Džims saudzīgi teica:— Mēs esam uzzinājuši patiesību, Lidij. Tev tikai bija aizdomas, taču Hermioni patiešām nogalinājis Rojs.

Lidijas lūpas trīcēja; viņa aizžņaugtā balsī atzinās:— Es nebūtu pieļāvusi, lai tevi pakar, Džim. Es mīlu Roju. Es vienmēr esmu viņu mīlējusi. Bet es negribu, lai tu ciestu viņa vietā. Es būtu izstāstījusi patiesību.

— Vai tad Rojs nebija kopā ar tevi, kad tika nošauta Hermione?— Jautāja doktors Riordans.

— Rojs man lika visiem stāstīt, ka mēs esam bijuši kopā. Viņš teica, ka neesot nogalinājis Hermioni, bet man visiem jāsakot, ka viņš esot bijis pie manis. Rojs patiešām bija ienācis uz neilgu laiku. Mēs ... mēs sastrīdējāmies, kad sākām runāt par viņa kāzām. Rojs gribēja apprecēties ar Naniju, jo viņam bija vajadzīga Nanijas nauda. īpašums draudēja izputēt. Rojs nezināja, pie kā griezties pēc palīdzības. Viņš ir lepns ... tik lepns. Un tad Nanijas tēvs — viņas bagātais tēvs, kā domāja Rojs,— bija pie miršanas. Tā nu Rojs aizbrauca uz turieni un atgriezās kopā ar Naniju, pēc tam paziņoja, ka viņam jāapprec Nanija naudas dēļ.

— Un tajā naktī?— jautāja Džims.— Kas toreiz īsti notika?

— Tad man pat prātā neienāca, ka Rojs nogalinājis Hermioni. Viņš atveda mani mājās; es ienīdu domu par viņa kāzām. Es . .. pēc tam mēs sastrīdējāmies un Rojs aizbrauca projām savā mašīnā, bet pēc neilga laika atgriezās. Viņš teica,— Lidijas balss drebēja,— viņš lūdza piedošanu, viņš esot atgriezies, lai salīgtu mieru. Vēlāk, kad es uzzināju, ka Hermione noslepkavota, Rojs pārliecināja mani — ja mēs teiksim, ka esam sastrīdējušies, tas .. . tas atklās . . . tad Nanija uzzinātu, ka mēs...— sārtums lēni sakāpa Lidijas sejā, — esam saķildojušies, viņš teica. Viņš negribot, lai Nanija uzzinātu, ka viņš mani mīlot. Tāpēc, teica Rojs, mums nevajadzētu nevienam stāstīt, ka esam strīdējušies, ka viņš esot uz pusstundu kaut kur aizbraucis un pēc tam atgriezies. Rojs uzstāja — mums jāsakot, ka visu laiku esam bijuši kopā. Els tam noticēju; protams, ka es noticēju. Līdz brīdim, kamēr tik briesmīgā veidā netika nogalināts Sīberijs; kamēr es šodien neuzzināju, ka Nanijai nav naudas, ka Rojs jau bijis par to informēts un nav man neko teicis. Bet es ... jā, es viņu mīlu. Vēl aizvien mīlu. Tomēr ir tāda lieta, ko sauc par sirdsapziņu. Es nedrīkstēju pieļaut, ka tevi pakar.

Jā, tieši to viņa bija domājusi — to, ko sauc par sirdsapziņu. Nanija uzdrīkstējās uzmest īsu skatienu skapim; no turienes nebija dzirdama ne skaņa un nebija jūtama nekāda kustība. Vai kāds varēja iedomāties, ka slepkava gaida tepat tuvumā!

Džims jautāja:—Tātad Rojam bija vajadzīga Nanijas nauda?

— Viņam tā patiešām bija nepieciešama. Rojs bija parādos līdz ausīm; skaidra nauda, viņš teica; viņam tā noteikti esot jāatdod vai arī viņš zaudēšot plantāciju.

— Kas viņam aizdeva šo naudu?

— Es nezinu,— Lidija sastomījās.— Es tikai domāju, ka tā varēja būt Hermione. Man tā liekas tāpēc, ka tas, kā viņa runāja tajā vakarā — pirms tam, kad tika noslepkavota ...— pēkšņi Lidija ieslīdēja dziļi krēslā un, aizlikusi sejai priekšā rokas, sāka raudāt.— Ko jūs tagad gribat darīt? .. .— viņa šņukstēdama saraustīti vaicāja.

Nanija vēlreiz paskatījās uz skapi un piecēlās. Viņas rīkle bija nejūtīga, lūpas sastingušas, un Džims, viņu vērodams, metās pie skapja durvīm, kas jau vērās vaļā.

Lidija iekliedzās, un pret istabas sienām nodārdēja šāvieni. Rojs jau atradās starp Džimu un Diku, sākās cīniņš, viņš pagrūda Diku pret krēslu, izrāvās no Džima tvēriena. Atkal atskanēja šāvieni, šoreiz tēmēti griestos. Lidija kliedza un kliedza, un Rojs ar spēcīgu izrāvienu atbrīvojās no vajātājiem un pieskrēja pie logiem. Tie bija vaļā. Rojs izlēca uz balkona. Ārpusē trakoja vējš un lietus, auroja vētra, pēc tam bija vienīgi nakts, vējš, lietus un balkona durvju klaudzieni, tām sitoties pret sienu. Un Lidijas kliedzieni.

Nanija zināja. Viņa zināja, ka Džimam rokā ir pistole. Diks rausās kājās, berzēdams žokli. Doktors Riordans noteica: — Lai viņš iet.

Nanija pēkšņi bija atguvusi spēju runāt.— Tu zināji. . . Džim, tu zināji, ka viņš bija šeit!

Džims paskatījās uz Naniju un piegāja viņai klāt.— Protams, jā,— viņš teica.— Es redzēju tavas acis .. . sarkano plankumu tavā sejā. Es nogaidīju. Es... gribēju, lai Rojs dzirdētu visus pierādījumus, ko esam atklājuši.— Džims maigi pieskārās Nanijas sejai.— Kad es to ieraudzīju, es ... zaudēju galvu. Mani vairs neuztrauca, kas notiks ar Roju.

— Viņš nav pelnījis žēlastību,— doktors Riordans bargi teica.

— Viņš atgriezīsies .. .— Nanija čukstēja.

— Nē. Viņš nenāks atpakaļ.

Diks domīgi jautāja:— Džim, kāpēc Rojs tik ļoti centās glābt tevi? Viņš taču mierīgi varēja visu atbildību uzvelt tev. Iejaukdams šajā lietā mani un manu pistoli, viņš tikai pievērsa sev aizdomas. Ja viņš nebūtu to darījis...

Džims atbildēja:— Ar mani Rojs saistīja vienīgo cerību atgūt zaudēto. Atgriezties. Glābt savu plantāciju. Riordans teica, ka Rojs nebija gribējis nogalināt Hermioni; varbūt tomēr bija — zemapziņā, tikai viņš pats to noliedza. Redziet, ja Hermioni novāktu no ceļa, es būtu viņas mantinieks. Un mēs — Rojs un es — bijām plānojuši apvienot abas plantācijas, veidot kopīgu saimniecību. Līdz ar to būtu glābts Roja īpašums, viņa māja, viņa pašcieņa, viss, kā dēļ viņš dzīvoja. Kad Rojs tajā pēcpusdienā uzzināja, ka Nanija ir bez naudas, tad, man šķiet, Rojs izlēma kaut ko darīt. Taču es atgriezos. To viņš nebija gaidījis. Rojs bija cerējis, ka man būs nevainojams alibi. Tā bija svarīgākā viņa plāna sastāvdaļa. Es mantotu Hermiones īpašumu un būtu ar pateicību uzņēmis piedāvājumu sadarboties, un neviens neturētu mani aizdomās par Hermiones slepkavību, jo es tajā brīdī būtu atradies lidmašīnā, kur daudzi būtu mani redzējuši. Rojam bija mani jāglābj, citādi visi viņa plāni izjuktu. Ja viņi mani pakārtu, Rojs zaudētu visu. Viņam bija mani jāglābj.

Es nogalināšu pat Dzimu. Pat Dzimu .. . Tieši tā Rojs bija domājis.

Tagad Nanija to atcerējās. Un tad viņa ieraudzīja durvīs stāvam Aurēliju. Viņa visu bija dzirdējusi: nu arī Aurēlija saprata.

Viņa iesaucās:— Es jau baidījos no tā! Man bija bail. Rojs nebija nekāds plantators, Džim. Vienmēr viņam viss gāja šķērsām. Tā ir bijis visus šos gadus. Bet Rojs bija tik lepns, tik lepns.— Aurēlija paskatījās uz Naniju.— Es gribēju, lai jūs apprecētos. Es cerēju, ka Rojs būs laimīgs ar tevi; jā, viņš būtu dabūjis tavu naudu, tā viņam palīdzētu — tu jau droši vien ievēroji, ka šajā plantācijā ir nepieciešams ieguldīt līdzekļus. Bet galvenais — es gribēju, lai tu kļūtu Roja sieva. Nu ja, viņš ir pēdējais no Bīdoniem Bīdongeitā. Uz kurieni viņš ies, Džim? Ko viņš tagad darīs?

Šķiet, visi skatījās viens uz otru, tomēr neviens nelūkojās otram tieši acīs. Diks lēnām piegāja pie Aurēlijas.— Tā būs labāk,— viņš teica un pavadīja Aurēliju laukā no istabas. Lidija piecēlās, uz viņas sejas vēl mirdzēja asaras. Viņa arī izgāja — steidzīgā solī, augsti paceltu galvu.

Pēc brīža doktors Riordans teica:— Viņš būs paņēmis motorlaivu. Tā man šķiet. Viņš domā, ka varēs cīnīties ar vētru.— Ārsts paskatījās vispirms uz Naniju, tad uz Džimu.

— Es tikai nesaprotu, kāpēc Rojs gribēja nogalināt Naniju — ja tieši to viņš bija nodomājis darīt šo pēcpusdienu.

Jā, tieši to viņš bija gribējis darīt, nodomāja Nanija. Tieši tā viņš bija izplānojis — pēc tam, kad apprecēšos ar viņu un sastādīšu testamentu. Paslidēšu uz klintīm. Vai arī negadījums ar laivu.

Džims bija piegājis pie loga un pāri plecam teica:— Tāpēc, ka Nanija varētu identificēt naudu — tas ir skaidrs. Rojam vajadzēja viņu nogalināt, pirms kāds atrastu naudu un Nanija pastāstītu, ka tā ir izzagta no viņas maka. Tā būtu pārāk droša ķēdīte. Citādi viņš nebūtu Naniju aizticis.

Jā, bet tik un tā Rojs kādreiz būtu viņu nogalinājis; viņa sirdi jau melnoja vardarbības dīgli. Neuzmanība, nelaimes gadījums uz slidenajiem akmeņiem. Nauda, kuras Nanijai nemaz nebija; kāzas, testaments... Bet Hermione nespēja pretoties šai kaķa un peles rotaļai, kas viņu tik loti aizrāva — taču šoreiz Hermiones medījums ņēma virsroku pār viņu pašu.

Visi sarunājās, izsekodami briesmīgos, nenovēršamos slepkavību līkločus, pārdomādami sikumus, kurus viņi nekad nenoskaidros: Šīberijs bija uzzinājis, ka Rojs ir vainīgs; kad un kā Siberijs bija atklājis Rojam savas aizdomas; vai starp viņiem bija notikusi saruna; varbūt Rojs vienkārši nobijās, kad Siberijs bija tik slepeni un draudīgi centies sazvanīt policijas komisāru? Nanija nemierīgi grozījās krēslā, te klausīdamās sarunā, te atkal iegrimdama domās. Piepeši Džims teica:— Redziet — Nanijai bija no kaut kā bail. Man šķiet, kad tas nonāca līdz manai apziņai, kad Nanija teica — viņai liekoties, ka māja skatās un klausās, es sapratu, ka ir kaut kas, no kā viņa baidās, bet nespēj izteikt, kas tas ir,— tad man radās pārliecība: priekšmets nevar izsaukt bailes, bailes var radīt cilvēks. No Roja strāvoja apslēpta nežēlība, baigs spēks. Viņš spēja to savaldīt un kontrolēt, kad gribēja; tomēr Nanija bija sajutusi to klātbūtni. Viņa baidījās, bet pati nezināja, kāpēc.

— Džim,— Nanija viņu uzrunāja un devās viņam pretī.

— Džim,— viņa vēlreiz sacīja un apstājās. Kādreiz Nanija izstāstīs viņiem abiem to, ko bija teicis Rojs. Bet ne tagad.

Džims pienāca pie Nanijas. Viņš apskāva viņu un piekļāva viņas galvu savam plecam.

Nanija juta, ka ārsts ir izgājis. Viņa piespieda galvu ciešāk Džima plecam.

— Šķiet, ka laiks mainās,— pēc brīža Džims teica.— Ieklausies — vējš norimst. Rīts būs saulains. Un tad kādu dienu . . . pavisam drīz, mīļā, mēs lidosim uz mājām, tieši pretī zilajām debesīm.— Džims apklusa, kaut ko pārdomādams, tad piebilda: — Mēs būsim tik tuvu debesīm, cik vien iespējams. Un pēc tam mēs atgriezīsimies Midlroudā. Atpakaļ mājās.

Grants Alens

GADĪJUMS ar briljanta aproču pogām

- Aizbrauksim uz Šveici,— sacīja lēdija Vandrifta.

Neviens, kas pazīst Amēliju, nebūs izbrīnīts, ka mēs to arī izdarījām. Neviens nav spējīgs komandēt seru Čārlzu, izņemot viņa sievu. Toties Amēliju nav spējīgs komandēt neviens.

Iesākumā radās nelielas grūtības, jo mēs nebijām iepriekš pasūtījuši numurus viesnīcās un bija pats sezonas vidus; taču beigās grūtības tika pārvarētas, kā parasti, ar zelta atslēdziņu; un galu galā pēc neilga laiciņa mēs iekārtojāmies Lucernas viesnīcā «Schweitzerhof», vienā no viskomfortablākajām visā Eiropā.

Mūsu kompānija sastāvēja no četriem cilvēkiem — sera Čārlza, Amēlijas, manis un Izabellas. Mūsu istabas bija otrajā stāvā, ar skatu uz ezeru; un tā kā nevienam no mums nevarēja novērot ne vismazāko simptomu tai mānijai, kas izpaužas trakā vēlmē pārvarēt nepārvaramas kalnu virsotnes ar nekam nederīgu sniegu, tad es uzdrošinos apgalvot, ka mēs visi ļoti jauki pavadījām laiku. Lielākoties mēs vaļojāmies ezerā uz maziem jaukiem tvaikonīšiem; un, ja nu mēs tiešām izvēlējāmies uzkāpt kādā kalnā, tad tas bija Rigi vai Pilāts, kur mūsu muskuļu vietā visu paveica motori.

Kā jau parasti, viesnīcā bija daudz ļaužu, kuri izrādīja īpaši dedzīgu vēlēšanos būt jauki pret mums. Ja jūs gribat redzēt, cik draudzīga un apburoša ir cilvēce, tad vienkārši pamēģiniet uz kādu nedēļu kļūt par labi pazīstamu miljonāru, un tad jūs šo to uzzināsiet. Lai kur arī neietu sers Čārlzs, visur viņu ielenc apburoši un nesavtīgi cilvēki, kas visi par to vien sapņojuši, kā iepazīties ar tik ievērojamu personu, un kam visiem ir zināmas vairākas vietas, kur lieliski varētu ieguldīt naudu vai veikt kristieša labdarības misiju. Mans pienākums, kā svainim un sekretāram, ir ar pateicību noraidīt lieliskās ieguldījumu iespējas un uzliet vēsa saprāta šalti labdarības objektiem. Pat es, kā jau liela vīra pabalstu izsniedzējs, esmu ļoti pieprasīts. Ne vienreiz vien man nācies uzklausīt naivus stāstiņus par «nabaga draudzes mācītāja palīgiem Kamber-lendā, zināt, mister Ventvort,» vai atraitnēm Kornvolā, trūcīgiem dzejniekiem, kam rakstāmgaldos guļ sarakstītas, bet nepublicētas poēmas, un jauniem gleznotājiem, kam nepieciešams tikai kāda labvēļa elpas dvesiens, lai viņu priekšā atvērtos izcilas akadēmijas durvis. Tad es smaidu un rādu gudru ģīmi, tai pašā laikā pielietojot auksta ūdens dušiņu; taču es nekad nestāstu par šiem gadījumiem seram Čārlzam, izņemot tās retās, gandrīz neiespējamās reizes, kad man liekas, ka tur patiešām kaut kas ir.

Kopš mūsu nelielā piedzīvojuma ar Gaišreģi Nicā sers Čārlzs, kas jau pēc dabas ir piesardzīgs, vēl vairāk uzmanās no iespējamiem krāpniekiem. Un, lūk, bija sagadījies tieši tā, ka viesnīcā «Schweizerhof» pie komplekso pusdienu galda — Amēlijas untums ir ēst pie komplekso pusdienu galda — viņa saka, ka nevarot ciest atrasties visu dienu istabās «iespiesta starp ģimenes locekļiem»— mums pretī sēdēja draudīga izskata vīrs ar tumšiem matiem un acīm; sevišķi izcēlās viņa kuplās uzacis, kas kā jumtiņš slējās virs acīm. Sākotnēji manu uzmanību šīm uzacīm pievērsa kāds patīkams neliela auguma mācītājs, kas sēdēja mums blakus, teikdams, ka tās veidotas no biezām sarainām spalvām, kādas (kā viņš mums sacīja) Darvins esot konstatējis mūsu senčiem pērtiķiem. Ļoti jauks puisis, šis jaunais mācītājs ar svaigo seju: viņš atradās kāzu ceļojumā kopā ar savu mazo, mīlīgo sieviņu, glītu skotu meiteni, kas runāja ar apburošu akcentu.

Es ciešāk paskatījos uz uzacīm. Pēkšņi man iešāvās prātā kāda doma.— Vai jums liekas, ka tās ir viņa paša?— es pajautāju mācītājam.— Vai arī tikai pielīmētas — maskēšanās nolūkos? Tik tiešām izskatās pēc tādām.

— Tu taču negribi teikt. . .— Čārlzs iesāka un pēkšņi aprāvās.

— Jā gan,— es atbildēju.— Gaišreģis!— Tad es aptvēru savu kļūmi un sāku muļķīgi blenzt grīdā. Jo, atklāti sakot, Vandrifts jau sen man bija piekodinājis neko nestāstīt Amālijai par mūsu nepatīkamo piedzīvojumu Nicā: viņš baidījās, ka, ja viņa kaut reizi dabūs par to dzirdēt, tad viņam nāksies par to dzirdēt līdz pat savai nāves stundiņai.

— Kāds Gaišreģis?— mācītājs apjautājās ar garīdzniekam raksturīgu ziņkārību.

Es pamanīju, ka vīrs ar kuplajām uzacīm tā savādi sarāvās. Čārlza skatiens bija piekalts man. Es nezināju, ko atbildēt.

— Ah, kāds vīrs, ko mēs pagājšgad sastapām Nicā,— es izstomīju, cenzdamies izskatīties pēc iespējas vienaldzīgāks. — Kāds zellis, par kuru daudz runāja, tas arī viss.— Un es pārgāju uz citu sarunu tematu.

Taču mācītājs, kā tāds ēzelis, neļāva man pievērsties kam citam.

— Vai viņam bija tādas uzacis?— viņš klusiņām apjautājās. Mani pārņēma dusmas. Ja tas patiešām bija Pulkvedis Klejs, tad mācītājs pilnīgi acīmredzami vedināja viņu uz pēdām, tā apgrūtinādams mūsu izredzes viņu noķert — tagad, kad varbūt bija radusies tāda iespēja.

— Nē, nebija,— es īgni atteicu,— es par to ieminējos tikai tā, garāmejot. Sis noteikti nav tas vīrs. Esmu kļūdījies.— Un es viņam maigi piebikstīju ar elkoni.

Mazais mācītājs bija pārāk naivs, lai kaut ko saprastu.— A, skaidrs,— viņš atbildēja, ar gudru ģīmi cītīgi klanīdams galvu. Tad pagriezās pret sievu un uztaisīja tādu grimasi, ka vīram ar uzacīm tas noteikti nepagāja secen.

Par laimi, politiskā diskusija, kas bija aizsākusies galda viņā galā, atnāca arī līdz mums un uz brīdi novērsa uzmanību. Mūs izglāba šis burvju vārdiņš — Gladstouns. Sers Čārlzs iedegās diskusijas karstumā. Es varēju atviegloti uzelpot, jo redzēju, ka Amēlijas ziņkārība plūda pāri malām.

Taču pēc pusdienām, biljarda istabā, vīrs ar kuplajām uzacīm piemānījās man klāt un sāka runāties. Ja viņš tik tiešām bija Pulkvedis Klejs, tad acīmredzami ne mazākā mērā neturēja uz mums ļaunu prātu par tiem pieciem tūkstošiem mārciņu, ko bija izkrāpis. Gluži otrādi, viņš šķita pilnīgi gatavs izkrāpt mums vēl piecus tūkstošus, ja vien rastos tāda izdevība. Jo, lūk, viņš tūdaļ stādījās priekšā kā doktors Hektors Makfersons, vienīgais milzu koncesiju saņēmējs no Brazīlijas valdības Amazones augštecē. Viņš ņēmās man gari un plaši stāstīt par milzīgajiem minerālu resursiem šajā Brazīlijas īpašumā — sudrabs, platīns, īstie rubīni un, iespējams, pat dimanti. Es klausījos un smaidīju: es jau zināju, kas sekos. Vienīgais, kas nepieciešams šo lielisko koncesiju attīstībai, ir tikai mazliet vairāk kapitāla. Zēl taču noskatīties, kā platīns tūkstošiem mārciņu vērtībā un veselas autokravas ar rubīnu sadrūp zemē vai tos aiznes upe — un tikai tādēļ, ka pietrūkst dažu simtu, lai tos pienācīgi apstrādātu. Ja viņš tagad zinātu kādu, kas var investēt naudu, tad varētu ieteikt — nē, nevis ieteikt — piedāvāt unikālu iespēju nopelnīt, teiksim, četrdesmit procentu, ar vislielākajām drošības garantijām.

— Katram jau es to nepiedāvātu,— piezīmēja doktors Hek-tors Makfersons, iztaisnodams muguru,— bet, ja man iepatiktos kāds, kam būtu lieka naudiņa, es varētu palīdzēt novīt viņam ligzdiņu mērkaķa ātrumā.

— Ļoti nesavtīgi no jūsu puses,— es sausi atteicu, piekaldams skatienu viņa uzacīm.

Pa to laiku mācītājs ar seru Čārlzu spēlēja biljardu. Viņa skatiens sekoja manējam, līdz arī uz brīdi apstājās pie pērtiķ-veidīgajām spalvām.

— Mākslīgās, acīmredzami mākslīgās,— viņš teica bez skaņas, un man jāatzīstas, ka neesmu redzējis kādu tik labi runājam tikai ar lūpu kustībām: varēja saprast katru viņa vārdu, kaut arī pār lūpām nenāca ne skaņas.

Turpmākajā vakara gaitā doktors Hektors Makfersons pielipa man kā sinepju plāksteris un neatgāja ne soli. Un bija vēlēšanās tikt no viņa vaļā tāpat kā no sinepju plākstera. Amazones augštece man jau bija līdz kaklam. Savulaik esmu izbradājies pa rubīnu raktuvēm (prospektos, protams) tik daudz, ka, jau uzmetot acis rubīnam, man kļūst nelabi. Kad Čārlzs reiz neierastā devīguma uzplūdā uzdāvināja savai māsai Izabellai (ko man bijis tas gods apprecēt) rubīnu kaklarotu (ar mazvērtīgiem akmeņiem), es pierunāju Izabellu apmainīt tos pret safīriem un ametistiem, iestāstīdams viņai, ka tie labāk izceļ viņas sejas krāsu. (Starp citu, viens nulle manā labā, ka es iedomājos Izabellas sejas krāsu.) Līdz tam laikam, kad devos pie miera, biju gatavs noslīcināt jūrā Amazones augšteces zemes un nodurt, nošaut vai noindēt, vai kā citādi iznīcināt vīru ar koncesijām un mākslīgajām uzacīm.

Visas trīs nākamās dienas viņš ik pa brīdim atkal un atkal devās uzbrukumā. Viņš man bija apnicis līdz nāvei ar saviem rubīniem un platīnu. Viņš nevēlējās, ka kāds kapitālists pats nodarbotos ar raktuvju izmantošanu; nē, viņš labprātāk darītu to pats uz sava rēķina, dodams kapitālistam prioritātes akcijas no savas fiktīvās firmas un drošības naudu no koncesijām. Es tikai klausījos un smaidīju; klausījos un žāvājos; klausījos un kļuvu rupjš; tad pavisam pārstāju klausīties, taču viņš turpināja dīkt. Kādu dienu uz tvaikonīša es iesnaudos, un, kad pēc desmit minūtēm pamodos, viņš vēl joprojām dīca:— Un ir aprēķināts, ka platīna ieguve no tonnas būs . . .— esmu aizmirsis, cik īsti mārciņu, unču vai gramu. Sīs kvantitatīvās analīzes detaļas jau sen vairs mani neinteresē: tāpat kā vīrs, kurš «neticēja spokiem», es esmu redzējis pārāk daudz analīžu.[1]

Mācītājs ar svaigo sejas krāsu un viņa sieva gan bija pavisam citādi. Viņš bija Oksfordas universitātes absolvents un spēlēja kriketu; viņa savukārt — žiperīga skotu meiča, kam apkārt vējoja Hailendu svaigā elpa. Es viņu saucu par Balto Viršu Ziediņu. Viņu uzvārds bija Brabazoni. Miljonāri ir tā pieraduši mūždien būt dažnedažādu mantkāšu ielenkumā, ka, sastapuši vienkāršus un dabiskus jaunus ļaudis, viņi priecājas par tīri cilvēciskām, neviltotām attiecībām. Mēs ar medusmē-nešniekiem devāmies ekskursijās un rīkojām piknikus. Viņi bija tik atklāti savā mīlestībā un tik naivi, ka mēs visi viņiem patiešām pieķērāmies. Bet, kad vien es nosaucu jauko meiteni par Balto Viršu Ziediņu, viņa ikreiz izskatījās pārsteigta un sacīja: «Ak, mister Ventvort, nu ko jūs!» Mēs bijām labākie draugi. Kādu dienu mācītājs piedāvājās mūs pavizināt laivā pa ezeru, un skotu meiča apgalvoja, ka protot airēt tikpat labi kā viņš. Taču mēs šo viņu priekšlikumu nepieņēmām, jo airu laivas atstāj nelabvēlīgu ietekmi uz Amēlijas gremošanas orgāniem.

— Simpātisks puisietis, tas Brabazons,— sers Čārlzs reiz ieminējās, kad mēs divatā atpūtāmies uz mola,— nekad nerunā par savām beneficijām vai ziedojumiem. Šķiet, ka viņš it nemaz nebēdā par paaugstinājumu. Saka, ka esot pilnīgi apmierināts savā lauku draudzē: iztikai pietiek, un vairāk viņam nevajagot; viņa sievai ir mazdrusciņ, pavisam mazdrusciņ naudas. Šodien es viņam apjautājos par nabadzīgajiem ļaudīm viņa draudzē, lai viņu pārbaudītu: parasti šie mācītāji cenšas izspiest kaut ko priekš saviem trūcīgajiem. Mana stāvokļa cilvēki zinās, cik daudz patiesības ir teicienā, ka šī sabiedrības šķira vienmēr ir kopā ar mums. Un ko tu domā — viņš man saka, ka viņa draudzē vispār neesot neviena nabaga!

Visi pārtikuši fermeri un veselīgi algādži, un vienīgais, no kā viņš baidās, ir tas, ka kāds varētu atnākt un padarīt viņus par nabagiem. «Ja man šodien kāds filantrops Empinghamā iedotu piecdesmit mārciņas,» viņš teica, «es jums saku, ser Čārlz, es nezinātu, ko ar tām darīt. Šķiet, nopirktu Džesijai pāris jaunu kleitu, kas viņai tikpat nepieciešamas kā ikvienai citai meitenei ciematā — tas ir, nav nepieciešamas it nemaz.» Lūk, Sim, manu zēn, kas par mācītāju! Kaut mums Seldonā tāds būtu!

— Jā, viņš patiešām negrib no tevis neko izspiest,— es piekritu.

Tajā vakarā pie pusdienu galda norisinājās kāds interesants atgadījums. Vīrietis ar kuplajām uzacīm atkal sāka runāt ar mani pāri galdam par savām apnicīgajām koncesijām Amazones augštecē. Es viņu centos apklusināt, cik vien pieklājīgi varēdams, kad pēkšņi pamanīju Amēlijas skatienu. Aina bija amizanta. Viņa visādi nopūlējās, ar zīmēm rādīdama Čārlzam, lai viņš pievērš uzmanību mazā mācītāja dīvainajām aproču pogām. Es arī uzmetu tām aci un tūlīt konstatēju, ka tās bija pārāk neparastas tik vienkāršam cilvēkam kā viņš. Katra sastāvēja no mazītiņa zelta stienīša, kas ar tievu tāda paša materiāla ķēdīti piestiprināts — ja mana pieredzējusī acs neviļ — pirmšķirīgam briljantam. Pie kam lielam, spožam un izcili noslīpētam briljantam. Tai pašā brīdī man bija skaidrs, kas Amēlijai prātā. Viņai piederēja briljanta kaklarota, kas nākot no Indijas, taču tai trūka divu akmeņu, lai tā derētu Amēlijas diezgan pilnīgajam kaklam. Viņa jau ilgu laiku meklē divus briljantus, kas iederētos šajā kaklarotā, taču viņas dārgakmeņu neparastā forma un vecmodīgais slīpējums līdz šim nebija ļāvis viņai atrast neko piemērotu, vismaz nesabojājot kādu citu oriģinālu rotaslietu.

Skotu meiča uztvēra Amēlijas skatienu un labsirdīgā uzjautrinājumā mīļi pasmaidīja.— Paskat, Dik, vēl viens savaldzinātais!— viņa iesaucās, savā dzīvīgajā manierē vērsdamās pie vīra.— Lēdija Vandrifta skatās uz tavām briljanta aproču pogām.

— Ļoti skaisti dārgakmeņi,— Amēlija atzina bez mazākās piesardzības. (Ne visai gudrs izteikums, ja viņa vēlējās tos nopirkt.)

Bet simpātiskais mazais mācītājs bija acīmredzami pārāk naiva dvēsele, lai izmantotu viņas misēkli savā labā.— Jā, tie patiešām ir lieliski akmeņi,— viņš atteica,— ļoti labi akmeņi, ja ņem vērā, ka tie, taisnību sakot, nemaz nav briljanti. Tie ir ļoti labs vecmodīgs austrumnieku pakaļdarinājums. Mans vecvectēvs tos nopirka par dažām rūpijām pēc aplenkuma Seringapatamā no kāda sipaja^2, kas tos bija nolaupījis Tipū sultāna pilī. Viņš, tāpat kā jūs, domāja, ka dabūjis īstu mantu. Taču, kad tos apskatīja eksperti, tad izrādījās, ka tie ir tikai imitācija — lai arī ļoti prasmīga imitācija; runā pat, ka tie ir tik lieliska imitācija, ka pats Tipū tos nopircis kā īstus. Taču to īstā vērtība ir — nu, teiksim, augstākais piecdesmit šiliņu.

Kamēr viņš runāja, Čārlzs lūkojās uz Amēliju un Amēlija lūkojās uz Čārlzu. Viņu acis varēja izlasīt veselus sējumus. Arī Amēlijas kaklarota esot nākusi no Tipū kolekcijas. Tāpēc abi vienlaicīgi nonāca pie viena un tā paša slēdziena. Sie divi dārgakmeņi indiešu pils ieņemšanas karstumā acīmredzot bija atrauti no pārējiem.

— Vai jūs, lūdzu, varētu tos noņemt?— Čārlzs laipni apvaicājās. Viņš runāja lietišķā tonī.

— Protams,— mazais mācītājs smaidot atbildēja.— Esmu pieradis ņemt tos nost. Tos vienmēr ievēro. Kopš aplenkuma laikiem tie vienmēr pāriet mantojumā no viena ģimenes locekļa pie otra, ne jau tāpēc, ka tiem būtu kāda vērtība, bet, zināt, lai padarītu kolorītāku visu šo stāstu; un visi vienmēr grib apskatīt tos tuvāk, tāpat kā jūs. Pat eksperti iesākumā kļūdās. Taču tie ir pakaļdarinājums, absolūts austrumnieku pakaļdarinājums, vairāk nekas.

Viņš tos. noņēma un pasniedza Čārlzam. Anglijā nav labāka dārgakmeņu pazinēja par manu svaini. Es uzmanīgi viņu vēroju. Viņš tos pamatīgi nopētīja, vispirms ar neapbruņotu aci, tad ar nelielas kabatas lupas palīdzību, ko viņš vienmēr nēsā līdzi.— Apbrīnojama imitācija,— viņš nomurmināja, pasniegdams tos Amēlijai.— Nav nekāds brīnums, ka tie var piemānīt nepieredzējušus vērotājus.

Taču pēc toņa, kādā viņš to teica, es tūlīt nopratu, ka viņš bija pārliecināts par dārgakmeņu īstumu un lielo vērtību. Es pārāk labi zinu, kā Čārlzs mēdz kārtot darījumus. Viņš uzmeta Amēlijai skatienu, kas nozīmēja: «Tie ir tieši tie akmeņi, ko tu tik ilgi esi meklējusi.»

Skotu meiča jautri pasmējās.— Viņš tiem redz cauri, Dik. Es biju pārliecināta, ka sers Čārlzs kaut ko saprot no briljantiem.

Amēlija pagrozīja tos rokā. Es pazīstu arī Amēliju; un, redzot, kā viņa uz tiem skatās, es sapratu, ka viņa ir nolēmusi tos iegūt. Un, ja Amēlija ir nodomājusi kaut ko dabūt sev, tad tie cilvēki, kas stāv viņai ceļā, darītu prātīgi, aiztaupot sev pūles turēties viņai pretī.

Briljanti bija ļoti skaisti. Vēlāk mēs atklājām, ka mazā mācītāja aprēķins izrādījās pilnīgi pareizs: šie akmeņi tiešām nāca no Amēlijas kaklarotas, kas bija veidota Tipū mīļākajai sievai, kam, iespējams, piemita tikpat daudz apburošu īpašību kā manai mīļotajai svainei. Reti var sastapt tik lieliskus briljantus. Tādi izraisa vispārēju apbrīnu kā starp zagļiem, tā starp dārgakmeņu pazinējiem. Amēlija man vēlāk pastāstīja, ka saskaņā ar leģendu sipajs izzadzis kaklarotu pilī no maisiņa un pēc tam dēļ tās cīnījies ar kādu citu sipaju. Acīmredzot kautiņā divi akmeņi pazuduši un tos atradusi un pārdevusi kāda trešā persona, kas visu to redzējusi, bet kam nav bijis ne mazākās nojausmas par sava laupījuma patieso vērtību. Amēlija jau vairākus gadus bija pūlējusies tos sameklēt, lai papildinātu savu kaklarotu.

— Lieliska imitācija,— sers Čārlzs atzīmēja, atdodams tos

atpakaļ.— Patiešām vajadzīgs pirmklasīgs eksperts, lai atšķirtu tos no īstiem. Lēdijai Vandriftai pieder kaklarota ar tādiem pašiem akmeņiem, tikai īstiem; un, tā kā šie ir tik līdzīgi un pēc izskata pilnīgi iederētos viņas kaklarotā, man nebūtu nekas pretī samaksāt jums par šo pārīti, teiksim, desmit mārciņas. ,

Misis Brabazona izskatījās sajūsmināta.— Ai, Dik, pārdod tos viņam,— viņa iesaucās,— un par to naudu nopērc man brošu! Tev taču tikpat labi var noderēt vienkāršas aproču pogas. Desmit mārciņas par diviem mākslīgiem akmeņiem! Tā taču ir liela nauda.

Viņa to pateica tik mīlīgi, ar savu jauko skotu akcentu, ka es nespēju iedomāties, kā Diks varētu viņai atteikt. Taču viņš to tomēr izdarīja.

— Nē, mīļā Džesa,— viņš atbildēja.— Jā, es zinu, ka tie ir bezvērtīgi; taču priekš manis tiem ir noteikta sentimentāla vērtība — kā jau es tev bieži esmu teicis. Mana mīļotā māte tos valkāja kā auskarus, bet, kad viņa nomira, es liku tos izveidot kā aproču pogas, lai vienmēr varētu nēsāt sev līdzi. Bez tam, tiem ir arī vēsturiska un ģimeniska vērtība. Mantojums vairākās paaudzēs, lai arī cik bezvērtīgs, tomēr paliek mantojums.

Te iejaucās doktors Makfersons.— Mums ir pamats domāt, ka vienā manā koncesiju daļā driz tiks atklāta jauna Kimber-lija. Ser Čārlz, jebkurā brīdi, kad jūs vēlēsities apskatīt manus dimantus — kad tos atradis — man būs lielākais gods nodot tos jūsu vērtējumam.

Sers Čārlzs vairs nevarēja to paciest.— Ser,— viņš teica, lūkodamies uz doktoru Makfersonu ar savu visbargāko skatienu,— pat ja jūsu koncesijas būtu tik piebāztas’ar dimantiem kā jūras braucēja Sindbada ieleja, es ne uz to pusi neskatītos, jo man pārāk labi pazīstama pārsālīšanas prakse.— Un viņš glūnēja uz vīru ar biezajām uzacīm ar tādu skatienu, it kā būtu gatavs viņu vai dzīvu aprīt. Nabaga doktors Hektors Makfersons acumirklī apklusa. Mazliet vēlāk mums tapa zināms, ka viņš ir pilnīgi nekaitīgs vājprātīgais, kas staigā apkārt pa pasauli, visiem stāstīdams par savām rubīnu raktuvēm un platīna rifiem, tāpēc ka bankrotējis un sajucis prātā, spekulēdams ar abiem, un tagad rada mierinājumu iedomātās subsīdijās Birmā, Brazilijā vai kādā citā vietā, kas viņam šķita piemērota. Un viņa uzacis galu galā izrādījās dabas dāvana. Mums bija neērti par šo incidentu; taču visādi blēži parasti tā apstāj seru Čārlzu, ka tie viņu jau sen būtu noslaucījuši no zemes virsas, ja viņš nedarītu visu, lai sevi aizstāvētu.

Kad mēs bijām atgriezušies atpakaļ savā salonā, Amēlija atkrita dīvānā.— Čārlz,— viņa iesāka traģēdijas karalienes balsī,— tie ir īsti briljanti, un es nekad vairs nespēšu būt laimīga, kamēr tos nedabūšu.

— Jā, tie ir īsti briljanti,— Čārlzs piekrita.— Un tu tos dabūsi, Amēlij. Tie ir vismaz trīs tūkstoš mārciņu vērti. Bet es iesākumā piesolīšu par tiem krietni mazāku summu.

Un tā, nākamajā dienā Čārlzs sāka kaulēties ar mācītāju. Taču Brabazons nevēlējās no tiem šķirties. Viņš apgalvoja, ka neesot nekāds naudas rausējs. Mātes dāvana un ģimenes relikvija viņam esot dārgāka nekā simts mārciņu, ko Čārlzs piedāvājot. Čārlza acis iegailējās.— Bet ja es dotu divi simti?— viņš pieglaimīgi apjautājās.— Kas tā jums būtu par izdevību! Jūs varētu uzbūvēt vēl vienu spārnu ciemata skolai!

— Mēs nesūdzamies par telpu trūkumu,— mācītājs atteica. — Nē, nē, es tos nepārdošu.

Tomēr viņa balsī varēja just zināmu svārstīšanos, kad viņš domīgi paskatījās uz aproču pogām.

Čārlzs neatlaidās.

— Viens simts vairāk vai mazāk man neko nenozīmē,— viņš sacīja,— un manai sievai tie ir ļoti iepatikusies. Katra vīrieša pienākums ir izpatikt savai sievai — vai ne tā, mister Brabazon? Es piedāvāju jums trīs simti.

Mazā skotiete sasita plaukstas.

— Trīs simti mārciņu! Ak, Dik, padomā tikai, kādas iespējas tās mums sniegs un ko visu mēs varētu ar tām izdarīt! Nu, lūdzu, atdod tos viņam!

Viņa izklausījās neatvairāma. Taču mācītājs papurināja galvu.

— Tas nav iespējams,— viņš teica.— Tie ir manas mīļotās mātes auskari! Tēvocis Obrijs būtu ļoti dusmīgs, ja uzzinātu, ka esmu tos pārdevis. Els neuzdrīkstētos skatīties viņam acīs.

— Vai viņam gaidāms mantojums no tēvoča Obrija?— sers Čārlzs jautāja Baltajam Viršu Ziediņam.

Misis Brabazone iesmējās.— No tēvoča Obrija! Ak, Dievs, nē! Nabaga vecais mīļais tēvocis. Vecītim nav ne penija pie dvēseles, izņemot viņa pensiju. Viņš ir izbijis pasta darbinieks.— Viņas smiekli skanēja kā zvārgulīši. Viņa tiešām bija apburoša sieviete.

— Es nu gan jūsu vietā pārāk neuztrauktos par to, ko domās tēvocis Obrijs,— sers Čārlzs noteica.

— Nē, nē!— mācītājs iebilda.— Nabaga vecais tēvocis Obrijs! Man prātā nenāktu darīt ko tādu, kas varētu viņu sadusmot. Un viņš to noteikti pamanītu.

Mēs devāmies atpakaļ pie Amēlijas.— Nu, dabūjāt?— viņa jautāja.

— Nē,— sers Čārlzs atbildēja.— Vēl ne. Bet viņš jau pamazām sāk padoties. Tagad viņš jau svārstās. Pats jau pārdotu, bet baidās, ko par to teiks «tēvocis Obrijs». Gan jau sieva viņu pierunās un rīt mēs beidzot mantiņu dabūsim.

Nākošajā rītā mēs ilgi palikām savā salonā, kur vienmēr ēdām brokastis, un lejā nokāpām tikai pirms kopējām brokastīm, jo mēs ar seru Čārlzu visu rītu kārtojām korespondenci. Kad mēs beidzot nonācām lejā, šveicars pienāca pie Amēlijas un nodeva viņai mazu sievišķīgi salocītu zīmīti. Viņa to paņēma un izlasīja. Viņas seja saduga.— Nu, redzi, Čārlz,— viņa iesaucās,— tu esi palaidis garām izdevību! Tagad es vairs nekad nespēšu būt laimīga! Viņi ir aizbraukuši ar visiem briljantiem!

Čārlzs paķēra zīmīti un izlasīja. Tad pasniedza to man. Tā bija īsa, bet nepārprotama:

Ceturtdiena, 6-os no rīta

Dārgā lēdija Vandrifta! Ļoti lūdzu piedodiet, ka aizbraucam tik steidzīgi, no jums neatvadījušies. Mēs tikko kā saņēmām briesmīgu telegrammu — Dika mīļotā māsa ir bīstami slima un guļ drudzī uz gultas Parīzē. Es gribēju no jums atvadīties — jūs visi bijāt tik laipni pret mums, bet jābrauc projām ar rīta vilcienu, šausmīgi agri, un ārkārtīgi negribējās jūs traucēt. Varbūt, ka mēs atkal kādreiz satiksimies — lai gan, ņemot vērā to, ka mēs dzīvojam tādā tālā ziemeļu nostūrī, tas neliekas diez cik ticami; bet, vienalga, mēs jūs vienmēr atcerēsimies ar pateicības jūtām.

Sirsnīgi jūsu —

Dzēsi ja Brabazone

P. S. Mīļi sveicieni seram Čārlzam un tiem jaukajiem Ventvortiem. Uzdrīkstos nosūtīt jums vienu skūpstu.

— Viņa nav norādījusi adresi,— Amēlija piezīmēja, ļoti sadrūmusi.

— Varbūt, ka šveicars zina,— ieminējās Izabella, skatīdamās pāri manam plecam.

Mēs devāmies pie šveicara.

Jā, džentlmeņa adrese esot God. Ričards Pepls Brabazons, Holmbuša Kotedža, Empinghama, Nortamberlenda.

Vai ir kāda adrese Parīzē? Jā, nākamo desmit dienu laikā «Hôtel des Deux Mondes» Operas avēnijā.

Amēlija izlēma tūlīt.

— Jākaļ dzelzs, kamēr karsta,— viņa iesaucās.— Sī pēkšņā slimība viņu medusmēneša beigās un vēl desmit dienu uzturēšanās dārgā viesnīcā droši vien paplicinās mācītāja maciņu. Tagad viņš mīļuprāt pārdos savus briljantus un tos varēs dabūt par trim simtiem. Protams, bija muļķīgi no Čārlza puses piedāvāt uzreiz tik daudz, bet tagad jau vairs atpakaļceļa nav.

— Ko tad tu iesaki darīt?— Čārlzs jautāja.— Rakstīt vai sūtīt telegrammu?

— Ak, cik tie vīrieši gan ir neaptēsti!— Amēlija iesaucās. — Vai tad tā ir lieta, kas kārtojama ar vēstuļu vai — vēl mazāk — telegrammas palīdzību? Taču nē. Simoram tūlīt jādodas uz Parīzi — ar nakts vilcienu. Un, tiklīdz viņš tur

nokļūs, tūlīt jārunā ar mācītāju vai misis Brabazoni. Labāk jau misis Brabazoni. Jo viņai nav šo muļķīgo, sentimentālo jūtu pret tēvoci Obriju.

Protams, sekretāra pienākumos neietilpst nodarbošanās ar briljantu uzpirkšanu. Bet, ja reiz Amēlija ir kaut ko ieņēmusi galvā, tad tur vairs neko nevar līdzēt. Un tā jau tajā pašā vakarā es atrados vilcienā ceļā uz Parīzi, lai nākamajā rītā izkāptu no ērtā guļamvagona Strasbūras stacijā. Man bija uzdots, tā teikt, dzīvam vai mirušam, atgādāt briljantus uz Lucernu, piedāvājot jebkuru nepieciešamo summu līdz pat divarpus tūkstošiem mārciņu.

Ieradies «Hôtel des Deux Mondes», sastapu mazo mācītāju un viņa sievu ļoti uztrauktus. Viņi pastāstīja, ka visu nakti pavadījuši pie slimās māsas; jāsaka, ka bezmiega nakts pēc ilgā brauciena vilcienā bija viņus stipri nomocījusi. Viņi izskatījās bāli un pārguruši, jo sevišķi misis Brabazone — viņa bija tik sanīkusi un noraizējusies, ka vēl vairāk atgādināja Balto Viršu Ziediņu. Man bija ļoti neērti tādā brīdī uzbāzties viņiem ar savu piedāvājumu, bet es aptvēru, ka Amēlijai, acīmredzot, taisnība — naudiņa, ko viņi bija atlikuši savam ceļojumam, droši vien gāja uz beigām, un neliels papildinājums noteikti būtu vairāk nekā vēlams.

Es uzmanīgi ierunājos par lietu. Sacīju, ka tas ir lēdijas Vandriftas untums. Viņa uzdomājusi iegūt šos nieciņus. Un bez tiem nekustēs ne no vietas. Taču mācītājs bija stūrgalvīgs. Viņš joprojām bāza man acīs savu tēvoci. Trīs simti? Nē, nekad! Mātes dāvana; neiespējami, mīļo Džesij! Džesija lūdzās, viņa teica, ka esot ļoti pieķērusies lēdijai Vandriftai; taču mācītājs negribēja neko dzirdēt. Es uzmanīgi paaugstināju summu līdz četriem simtiem. Viņš drūmi purināja galvu. Viņš joprojām apgalvoja, ka runa neesot par naudu. Runa esot par pieķeršanos. Es sapratu, ka šajā virzienā vairs neko nepanākšu. Izmēģināju citu ceļu.— Sie akmeņi,— es teicu,— domāju, ka man tas jums jāpasaka — šie akmeņi ir īsti. Sers Čārlzs ir par to pārliecināts. Nu sakiet, vai gan vīrietim jūsu stāvoklī piedien nēsāt šādus lielus dārgakmeņus, kas maksā vairākus simtus mārciņu, kā vienkāršas aproču pogas? Ja jūs būtu sieviete — jā, lūdzu! Bet vīrietim? Vai tas maz ir vīrišķīgi? Un jūs vēl esat kriketa spēlētājs!

Viņš paskatījās uz mani un iesmējās.— Vai tiešām nekas nespēs jūs pārliecināt?— viņš iesaucās.— Tos ir pārbaudījuši vai pusducis juvelieru, un mēs zinām, ka tie ir mākslīgi. Un es nevaru jums tos pārdot kā īstus, lai ari kā vēlētos. Es to vienkārši nevarētu izdarīt.

— Nu labi,— es teicu, paiedams viņam solīti pretim.— Teiksim tā. Sie dārgakmeņi ir mākslīgi. Bet lēdijai Vandriftai ir nepārvarama un neizskaidrojama vēlēšanās tos iegūt sev. Nauda viņai nav no svara. Viņa ir jūsu sievas draudzene. Vai jūs nevarētu parādīt labu gribu un pārdot tos par tūkstoš mārciņām?

Viņš papurināja galvu.— Tas nebūtu pareizi,— viņš teica, — es pat varu piebilst, ka tas būtu noziedzīgi.

— Bet mēs uzņemamies visu atbildību,— es iesaucos.

Viņš bija nelokāms.— Kā mācītājs,— viņš teica,— es jūtu,

ka nevaru to darīt.

— Varbūt jūs pamēģinātu, misis Brabazone?— es pajautāju.

Simpātiskā mazā skotiete paliecās uz priekšu un sāka čukstēt. Viņa runāja pieglaimīgi un uzstājīgi. Viņa bija apburoša. Es nedzirdēju, ko viņa teica, bet šķita, ka viņš beidzot sāk padoties.— Es ļoti gribētu, lai lēdija Vandrifta tos dabū,— viņa nomurmināja, pagriezusies pret mani.— Viņa ir tik jauka!— Un viņa izņēma pogas no vira aprocēm un pasniedza tās man.

— Cik?— es pajautāju.

— Divi tūkstoši?— viņa jautājoši paskatījās uz mani. Tas gan bija liels lēciens, nu, bet tādas jau ir tās sievietes.

— Darīts!— es atteicu.— Jūs piekrītat?

Mācītājs nokaunējies pacēla acis.

— Es piekrītu,— viņš lēni teica,— bet tikai tāpēc, ka Dže-sija tā vēlas. Bet kā mācītājs un lai novērstu kaut kādus pārpratumus, es gribētu, lai jūs uzrakstāt apstiprinājumu, ka pērkat tos pēc mana skaidra un nepārprotama apgalvojuma, ka tie ir mākslīgie nevis īstie dārgakmeņi, un ka jums nav nekādu pretenziju.

Apmierināts es tos iebāzu maciņā.

— Protams,— es teicu, izvilkdams papīra lapu. Čārlzs ar savu nekļūdīgo darījuma cilvēka instinktu jau bija šādu lūgumu paredzējis un iedevis man parakstītu vienošanos.

— Jūs ņemsiet čeku?— es apjautājos.

Viņš bridi apdomājās.

— Nē, labāk Francijas banknotes,— viņš atbildēja.

— Ļoti labi,— es atteicu.— Es tās tūdaļ atnesīšu.

Cik ļoti gan daži cilvēki uzticas citiem! Viņš man atļāva iziet — ar dārgakmeņiem kabatā!

Sers Čārlzs bija iedevis man tukšu čeku, kas nedrīkstēja pārsniegt divarpus tūkstošus mārciņu. Es to aiznesu mūsu aģentiem un samainīju pret Francijas banknotēm. Mācītājs tās saņēma ar patiku. Un es priecīgs devos atpakaļ uz Lucernu, noprazdams, ka esmu dabūjis šos briljantus vismaz par tūkstoti lētāk par to īsto vērtību!

Lucernas dzelzceļa stacijā mani sagaidīja Amēlija. Viņa bija acīmredzami stipri uztraukta.

— Tu tos atvedi, Simor?— viņa jautāja.

— Jā,— es atbildēju, ar triumfu izvilkdams savu ieguvumu no kabatas.

— Ārprāts!— viņa iesaucās, kāpdamās atpakaļ.— Vai tu domā, ka tie ir īsti? Vai esi pārliecināts, ka viņš tevi nav piemānijis?

— Pilnīgi pārliecināts,— es atteicu, tos pētīdams.— Attiecībā uz briljantiem neviens mani nevar apšmaukt. Kāpēc gan tu šaubies?

— Tāpēc, ka es runājos ar misis O’Heigenu, un viņa man teica, ka esot tāds populārs triks — viņa par to izlasījusi grāmatā: blēdim pieder divi komplekti, viens īstais, bet otrs — mākslīgais, un, rādīdams īstos, viņš tev iesmērē neīstos, pie tam izlikdamies, ka pārdod tos ļoti nelabprāt.

— Tev nav ko uztraukties,— es atteicu.— Es pazīstu briljantus.

— Es nenomierināšos,— Amēlija nomurmināja,— kamēr tos nebūs redzējis Čārlzs.

Mēs devāmies uz viesnīcu. Pirmo reizi dzīvē es redzēju, ka Amēlija nervozē, pasniegdama tos Čārlzam. Viņas aizdomas bija lipīgas. Es baidījos, ka viņš, ātrumā zaudējis savaldīšanos, varētu izmest kādu noniecinošu vārdu, kā viņš parasti dara, ja kaut kas neiet tā kā vajag. Taču, kad es pateicu cenu, viņš paskatījās uz tiem ar smaidu uz lūpām.

— Tas ir par astoņsimt mārciņām mazāk nekā to patiesā vērtība,— viņš apmierināts noteica.

— Tu nešaubies par to īstumu?— es jautāju.

— Ne mazākā mērā,— viņš atbildēja, joprojām tos pētīdams.— Tie ir īsti dārgakmeņi, tieši tādi paši kā Amēlijas kaklarotā.

Amēlija atviegloti nopūtās.— Es uzkāpšu augšā,— viņa lēni teica,— un nonesīšu lejā savu kaklarotu, lai jūs varētu salīdzināt.

Pēc mirkļa viņa bija atpakaļ, pilnīgi bez elpas. Amēliju nebūt nevar nosaukt par slaidu, un es nekad neesmu redzējis viņu tik ātri kustamies.

— Čārlz! Čārlz!— viņa sauca.— Zini, ir noticis kaut kas šausmīgs! Ir pazuduši divi no maniem akmeņiem. Viņš tos ir nozadzis no manas kaklarotas un pārdevis man atpakaļ!

Viņa turēja kaklarotu izstieptā rokā. Diemžēl tā bija patiesība. Trūka divu dārgakmeņu, un šie divi tieši iederējās tukšajā vietā!

Beidzot man atausa gaisma. Es saķēru galvu.— Žēlīgais Dievs,— es iesaucos,— mazais mācītājs taču ir Pulkvedis Klejs!

Arī Čārlzs saķēra galvu.— Un Džesija — Baltais Viršu Ziediņš — šī nevainīgā mazā skotiete! Man visu laiku likās, ka esmu kaut kur dzirdējis viņas balsi, neskatoties uz jauko Hailendu akcentu. Džesija taču ir Pikardē kundze!

Mums nebija it nekādu pierādījumu; taču, tāpat kā komisārs Nicā, mēs instinktīvi jutām, ka tā ir taisnība.

Sers Čārlzs bija pilns apņēmības noķert blēdi. Sī otrā krāpšana piedeva viņam dūšu.— Vissliktākais ir tas,— viņš sacīja,— ka šim vīram ir metode. Viņš nemaz nepiepūlas, lai mūs piemānītu — viņš liek mums pašiem nopūlēties, lai mēs tiktu piemānīti! Viņš tikai izliek slazdu — un mēs pa galvu pa kaklu metamies tajā iekšā! Rīt, Sim, mēs braucam uz Parīzi.

Amēlija viņam paskaidroja, ko teikusi misis O’Heigena. Čārlzs, kā parasts, uzņēma to ļoti prātīgi.— Tagad man ir skaidrs, kāpēc šis nelietis izmantoja tieši šo triku mūsu pievilināšanai. Ja mēs būtu turējuši viņu aizdomās, viņš varētu parādīt, ka dārgakmeņi ir īsti, un tādā veidā izbēgt no atmaskošanas. Tas vienkārši bija aJzsegs, lai novērstu mūsu uzmanību no nolaupīšanas fakta. Viņš devās uz Parīzi, lai būtu nost no acīm brīdī, kad tas atklāsies, un varētu aizlaisties. Kāds nepārspējams blēdis! Šitā apvest mani ap stūri divas reizes pēc kārtas!

— Kā gan viņi tika pie manas dārglietu lādītes?— Amēlija iesaucās.

— Jā, es arī gribētu to zināt,— Čārlzs atbildēja.— Tu to vienmēr nomet pa roku galam.

— Bet kāpēc tad viņš nenozaga uzreiz visu kaklarotu?— es apjautājos.

— Tāpēc ka viņš ir pārāk viltigs,— Čārlzs atteica.— Sitas bija daudz gudrāk. Nebūtu viegli tikt vajā no tik lielas lietas. Pirmām kārtām, dārgakmeņi ir lieli un vērtīgi; otrām kārtām, tie ir labi pazistami — katrs dārglietu tirgotājs ir dzirdējis par Vandriftu kaklarotu un redzējis tās attēlus. Sie akmeņi ir, tā teikt, iezīmēti. Nē, viņš rīkojās daudz gudrāk — paņēma tikai divus un piedāvāja tos vienīgajai personai uz zemeslodes, kas to bija gatava nopirkt bez kādām aizdomām. Viņš atbrauca uz šejieni, jau labi sagatavojies: viņš jau iepriekš bija licis pagatavot aproču pogas, kuru forma atbilstu akmeņiem, un, kad nozaga akmeņus, viņam tikai atlika ielikt tos savās vietās. Patiešām brīnumgudrs triks. Goda vārds, es gandrīz vai apbrīnoju šo puisi!

Pats būdams lietišķs cilvēks, Čārlzs prata novērtēt citu cilvēku prāta spējas.

To, kā Pulkvedis Klejs bija uzzinājis par kaklarotu un kā ticis tai klāt, mēs uzzinājām daudz vēlāk. Par to es šeit nestāstīšu. Visu uzreiz nevajag — tas ir labs princips, un es pie tā pieturos. Bet nevar noliegt, ka uz brīdi viņš mūs pilnīgi izsita no sliedēm.

Mēs tomēr devāmies viņam pakaļ uz Parīzi, iepriekš telegrafējot Francijas bankai, lai aiztur banknotes. Taču viss bija veltīgi: tās, izrādās, bija samainītas jau pusstundu pēc tam, kad es viņam tās iedevu. Un, kā mēs uzzinājām, mācītājs ar sievu bija atstājuši hoteli un devušies nezināmā virzienā jau tajā pašā pēcpusdienā. Un, kā jau tas mēdz notikt ar Pulkvedi Kleju, viņš izgaisa izplatījumā, neatstādams aiz sevis nekādas pēdas. Citiem vārdiem sakot, viņi, bez šaubām, mainīja savu ārējo izskatu un uzradās kādā citā vietā jau kā pilnīgi citas personas. Katrā ziņā, neviens nekad vairs nav dzirdējis par tādu personu kā god. Ričards Pepls Brabazons, un, ja jau būsim atklāti, tad arī tāds ciemats kā Empinghama Nortam-berlendā vispār neeksistē.

Mēs paziņojām par šo lietu Parīzes policijai. Viņi neizrādīja ne vismazāko līdzjūtību.— Nav nekādu šaubu, ka tas ir Pulkvedis Klejs,— sacīja policists, ar kuru mēs runājāmies, — taču jums nav pamata celt pret viņu apsūdzību. Cik es, cienītie, saprotu, jūs esat viens labāks par otru. Jūs, mesjē Sevaljē, gribējāt nopirkt briljantus par neīstu akmeņu cenu. Un jūs, kundze, baidījāties, ka būsit nopirkusi neīstus akmeņus par briljantu cenu. Un jūs, sekretāra kungs, mēģinājāt dabūt akmeņus par puscenu. Viņš piemānīja jūs visus, šis drošsirdīgais Pulkvedis Gumija — kā mēdz teikt, tāds tādu pazīst.

Tā, bez šaubām, bija patiesība, lai arī ne pārāk mierinoša.

Mēs atgriezāmies hoteli. Čārlzs nikni pūta dūmus.— Tas nu patiešām ir par daudz!— viņš nerimās.— Kāds pārdrošs nelietis! Taču vairāk viņš mani neapmānīs, manu dārgo Sim. Es tikai ļoti ceru, ka viņš mēģinās to atkal. Tas tik būtu lieliski — viņu noķert! Nākošreiz es viņu noteikti pazītu, neskatoties ne uz kādu maskarādi. Ir tik nejēdzīgi, ka esmu ļāvies iekrist divas reizes pēc kārtas. Bet tas nenotiks vairs nevienu reizi, kamēr vien es dzīvoju! Nekad vairs, to es tev pasaku!

— Jamais de la vie!'—nomurmināja kurjers, kas stāvēja mums blakus hallē. Mēs sēdējām zem nojumes lielajā hoteļa verandā. Un es jau sāku ticēt, ka šis kurjers patiesībā ir Pulkvedis Klejs vienā no savām daudzajām maskām.

Bet iespējams, ka viņš mums jau sāka rādīties visur.

Jamais de la vie (franču vai.)— nekad dzīve

1

Izteiciens, piedēvēts Koulridžam: «Esmu redzējis pārāk daudz spoku, lai tiem ticētu.*

2

Sipajs — vietejo iedzīvotāju kareivis Indija (vest.)

Content

Eberharts M. Dž. Negaisa nams

1

2

3

4

5

6

8

9

10

11

12

13

14

16

17

19

20

21

1