Makkalova Kolina

Negantā kaislība

Kolina Makkalova

Negantā kaislība

PIRMĀ DAĻA

1

Nolicis uzkabi sev blakus zemē un apsvērdams, vai šeit tiešām ir viņa ceļa galamērķis, jaunais karavīrs šaubīdamies nolūkojās uz X nodaļas ieejas durvīm, uz kurām nebija nekāda uzraksta. Galējā celtne ēku pudurī — tā viņam bija norādījuši, laipni iesakot iet vien pa taku uz priekšu, un aizbildinājušies, ka esot ļoti aizņemti, un viņš bija atteicis, ka gan jau ceļu atradīšot pats. Ja neņem vērā ieročus, ko bataljona ieroču pārzinis vēl tikai vakar bija pievācis, visa manta viņam bija klāt — nesamais, ar ko tik ļoti aprasts, ka viņš vairs nejuta tā smagumu. Šī tad nu bija galējā ēka, bet — ja tā ir nodaļa, tad daudz mazāka par visām iepriekšējām, kurām viņš pagājis garām. Un arī klusāka. Tropo — jukušo nodaļa. Tad šādi viņam beidzies karš! Ak, vienalga, kā tas beidzies. Galvenais, ka beidzies.

Slepus pa kabineta logu viņu vērodama, māsa Lengtrija svārstījās starp īgnumu un zināmu valdzinājumu. īgņājās par to, ka pacients uzspiests brīdī, kad viņa klusībā cerējusi jaunus pacientus vairs nesagaidīt, — atnācēja ierašanās, iespējams, uz brīdi satricinās vāro līdzsvaru X nodaļā; valdzinājumu radīja apziņa, ka atnācējs ir nezināmais, kas būs jāiepazīst. M. E. Dž. Vilsons.

Viņš bija slavenas divīzijas slavena bataljona seržants; virs kreisās krūškabatas viņam bija grūti nopelnāmās Iz-cilnieka medaļas sarkanzilsarkanā lentīte, arī 1939.—1945. gada Kara Dalībnieka Zvaigznes, Āfrikas Zvaigznes (bez astotnieka) un Klusā Okeāna Zvaigznes lentītes; ap cepuri aptītais, gandrīz līdz baltai krāsai izbalējušais saules aizsargauts ar pelēko divīzijas iezīmi liecināja par piedalīšanos kaujās Vidējos Austrumos. Formas tērps apdilis, bet kārtīgi izmazgāts un izgludināts, platmalainā cepure reglamentam atbilstošā leņķī, pazodes lente kārtīgi nostiepta, pogas un sprādzes nospodrinātas. Augumā puisis nebija pārāk garš, bet spēcīgi veidots; kakls un roku delmi iedeguši tumši kā melnkoks. Viņš bija izkarojis ilgu karu, un, viņā noraugoties, māsa Lengtrija prātoja, kālab gan viņš atsūtīts uz X nodaļu. Viņš izskatījās mazliet nedrošs — varbūt tāds, kāds varētu izskatīties cilvēks, kas ieradis kustēties labi zināmā virzienā un nu pēkšņi iznācis uz nepazīstamas takas. Tomēr tā varētu justies jebkurš, nokļuvis pilnīgi svešā vietā. Ne viņa kustībās, ne uzvedībā nemanīja nekā no parastajām spilgtajām pazīmēm — ne apjukumu, ne orientēšanās traucējumus; viņš izskatījās pilnīgi normāls, un tā bija visai nenormāla parādība X nodaļā.

Piepeši viņš laikam nosprieda, ka pienācis laiks rīkoties, strauji pacēla no zemes savu mantību un sāka iet uz priekšu pa piebrauktuves rampu, kas veda uz palātas ieeju. Tai pašā mirklī māsa Lengtrija apgāja apkārt savam rakstāmgaldam un izgāja no kabineta gaitenī. Viņi sastapās gandrīz vienlaikus, kad puisis bija pavēris pret mušām piekārto aizsargpriekškaru un ienācis gaitenī. Reiz kāds pacients — tagad jau sen atveseļojies un atgriezies savā bataljonā — pa jokam bija izgatavojis šo priekškaru, iesiedams neskaitāmus alus pudeļu vāciņus nebeidzami garās makšķerauklās, un nu priekškarā nevis muzikāli tinkšķēja ķīniešu stikla krellītes, bet metāliski grabēja skārds. Tādā graboņā viņi sastapās.

— Sveicināti, seržant, es esmu māsa Lengtrija! — viņa sacīja, un viņas smaids uzņēma atnācēju X nodaļas pasaulē, kas bija arī viņas pasaule. Tomēr aiz smaida vēl joprojām trīsuļoja bažīgs satraukums, kas izpaudās ašajā, valdonīgajā žestā, ar kādu viņa pastiepa roku pēc dokumentiem; viņa jau bija pamanījusi, ka aploksne nav aizlipināta. Gatavie stulbeņi tur uzņemšanas kancelejā! Viņš droši vien kaut kur pa ceļam apstājies un visu izlasījis.

Nesamulsdams viņš nolika nesamo, lai militāri sveicinātu māsu, pēc tam noņēma cepuri un nevilcinādamies pasniedza viņai aploksni.

— Lūdzu, māsa! — viņš teica. — Man nemaz nevajadzēja lasīt, lai zinātu, kas tur sarakstīts.

Mazliet pagriezusies, māsa Lengtrija ar labi ietrenētu kustību ielidināja aploksni pa kabineta vaļējām durvīm, kur tā nokrita uz rakstāmgalda. No tā viņam vajadzēja saprast, ka māsa neliks viņam stāvēt kā stabam, kamēr pati rakņāsies pa viņa dzīvi. Gan jau vēlāk pietiks laika

.

.

iepazīt oficiālo versiju; šai brīdī jāpanāk, lai viņš justo» nepiespiesti.

— Vilsons — M. E. Dž.? — māsa jautāja, priecādamās par viņa rāmo izturēšanos.

— Vilsons — Maikls, Edvards, Džons, — viņš atbildēja, un par atbildi māsas iejūtībai viņa acīs iedzirkstījās viegis smaids.

— Vai parasti jūs sauc par Maiklu?

— Par Maiklu vai Maiku — vienalga.

Viņš labi valdīja pār sevi, vismaz tā šķita; tātad viņa pašapziņa nav iedragāta. Mīļo Dieviņ, māsa Lengtrija nodomāja, kaut nu pārējie viņu uzņemtu draudzīgi!

— No kurienes esat ieradies? — viņa vaicāja.

— No krietni patālas vietas, — puisis nedroši atteica.

— Klausieties, seržant, karš taču ir beidzies! Nu vairs nekas nav jāslēpj. Laikam no Borneo, bet no kura apvidus? Brenejas? Balikpapanas? Tarakenas?

— No Balikpapanas.

— Tad esat iegadījies šeit vislabākajā brīdī, — māsa mundri noteica un, iedama pa priekšu, ceļu rādīdama, pa šauro gaiteni devās uz nodaļas lielāko istabu. — Tūliņ būs vakariņas, un ēdiens te nav slikts.

X nodaļa bija salipināta no pārpalikumiem, it kā pēcgalā piemesta klāt gatavajam kompleksam un nebija ari paredzēta tādu slimnieku izmitināšanai, kuriem vajadzīga pilnīga medicīniska aprūpe. Ar desmit gultām tā jau bija pilnīgi aizņemta; ja ļoti nepieciešams, varēja iespiest divpadsmit līdz četrpadsmit, bez tam dažas gultas varēja uzstatīt arī verandā. Nodaļai bija garena taisnstūra veids, sienas no pārkaru dēļiem palsi brūnā krāsā, ko kareivji dēvēja par «mazbērna kaku», grīda no cietkoka dēļiem. Logus drīzāk varēja nosaukt par platām, neiestiklotam ailēm ar koka aizvirtņiem pret karstumu un lietu; ēku pārsedza palmu lapu jumts bez griestiem.

Nodaļas lielajā istabā šobrīd atradās tikai piecas gultas — četras ar galvgali pie sienas, kā slimnīcā klājas, bet piektā — gluži kā nomaldījusies — viena pati pie pretējās sienas, turklāt neatbilstoši slimnīcas kārtībai — nolikta gareniski.

Gultas bija vienkāršas, zemas lāviņas, glīti saklātas — šajos platuma grādos, protams, bez segām un segu pārvalkiem, vienīgi ar apakšpalagu un virspalagu no nebalināta audekla, kas no pamatīgas apstrādes veļas mazgātavā izbalojis baltāks par veciem kauliem. Sešas pēdas

ē

)

virs katras gultas galvgaļa bija piestiprināts tāds kā basketbola grozs, kurā neiedomājami sarežģītās kompozīcijās bija ieritināts un ielocīts jardu jardiem zaļa moskīttīkla. Katrai gultai blakus stāvēja vecs aizslēdzams skārda skapītis.

— Varat savas mantas nomest, luk, tur uz tās gultas, — sacīja māsa Lengtrija, norādīdama uz tālāko no četrām rindā stāvošajām gultām; tā atradās pie ārsienas, kur aizslēģotās logu ailes bija tiklab sānos, kā aizmugurē. Laba vieta, lai gulētājs varētu baudīt vēja spirgtumu. — Mantas sakārtosiet vēlāk, — viņa piebilda. — Nodaļā ir vēl pieci puiši, un es gribētu jūs iepazīstināt, kamēr vēl nav atnestas vakariņas.

Maikls nolika cepuri uz spilvena, sakrāva pārējās mantas gultā un pievērsās māsai. Viņam tieši pretī viena telpas daļa bija pilnīgi nožogota ar aizslietņiem, it kā aiz tiem gulētu kāds noslēpumains mirējs, taču māsa Lengtrija, mierīgi pamādama.un aicinādama viņu sekot, ar ierastu kustību ieslīdēja starp diviem aizslietņiem. Nekāda noslēpuma, nekāda mirēja tur nebija. Tikai šaurs, garš ēdamistabas galds ar solu katrā pusē un pēc izskata diezgan ērtu atpūtas krēslu galā.

Aiz galda bija durvis, kas veda uz verandu — kā apakšsvārka kruzulis tā aizstiepās gar visu ēkas sienu desmit pēdas plata un trīsdesmit sešas gara. Pie jumta dzegām bija piestiprināti bambusa pārjumi lietus aizturēšanai, bet pašreiz tie bija uzritināti. Balustrādi veidoja skrajs žodziņš gurnu augstumā. Grīda tāpat kā palātā bija no cietkoka un dobji atbalsoja Maikla zābakotos soļus. Gar mājas sienu cieši cita pie citas rindā stāvēja četras gultas, pārējo verandas telpu aizņēma visādi salasīti krēsli. Netālu no durvīm stāvēja palātā redzētā ēdamgalda dvīņubrālis, tikai vēl garāks, ari tam abās pusēs pa solam; daži krēsli bija sabīdīti pulciņā — likās, ka tā ir visiecienītākā vieta, kur piemesties. Gandrīz visa ēkas siena sastāvēja no vaļējām logu ailēm, lai telpā varētu iekļūt iespējami vairāk gaisa, jo, kaut gan veranda bija aizsargāta no musona, to tomēr ķēra dienvidrītu vējš.

Diena lēnām dzisa, taču vēl nebija zaudējusi pēdējo spožumu; siltas zeltainas un tumšzilas ēnas bija biezi sagūlušas aiz verandas balustrādes. Milzīgs, melns negaisa mākonis iepeldēja rieta gaismā un apstājās virs kokos-palmu galotnēm, kas uzmirdzēja kā mirgojoša Bāli dejotāju virtene. Gaiss vizmoja un virmoja zeltainos putekļos, likās, ka visa pasaule teju, teju nogrims saulstaru jūrā. Košs varavīksnes loks slējās augšup kā debess velves balsts, taču tika pašā vidū nežēlīgi pārlauzts un izdzēsts. Dienas tauriņi lidoja projām, nakts tauriņi šurp, bari satikās un izšķīrās, nelikdamies cits gar citu zinis, — gluži kā plīvojoši, mēmi rēgi. Palmu lapotnēs līksmi skanēja daudzu putnu treļļi.

Žēlīgā debess, nupat ies vaļā! — nodomāja māsa Leng-trija, seržantam pa priekšu ieiedama verandā. Nekad es nezinu, kā viņi izturēsies, jo viņu saprātīgo paklausību es spēju izskaidrot vienīgi instinktīvi, un tas ir nejēdzīgi. 'Man piemīt kaut kāda izjūta vai spēja, kas ļauj viņus saprast, bet ar prātu es neparko nespēju konstatēt, kas īsti tas ir.

Pirms pusstundas viņa bija tiem pateikusi, ka ieradīsies jauns pacients, un uzreiz jutusi viņu mulso netīksmi. Nekā cita viņa arī nebija gaidījusi; katru jaunpienācēju viņi uztvēra kā draudu un, kamēr pierada pie svešā un atguva līdzsvaru, parasti izturējās naidīgi. Un šī reakcija allaž bija tieši proporcionāla atnācēja stāvoklim ierašanās brīdī; jo vairāk viņas laika svešais tiem atņēma, jo dziļāks bija naidīgums. Pēdīgi viss izlīdzinājās, jo atnācējs pamazītēm no svešinieka kļuva par savējo, taču māsa zināja — līdz tas notiks, viņai neklāsies viegli.

Četri vīri sēdēja pie garā galda vai tā tuvumā; visi, izņemot vienu, bija novilkuši kreklus; piektais, visā garumā izstiepies, gulēja tuvākajā gultā un lasīja.

Viņiem ienākot, tikai viens piecēlās — garš, kalsns puisis, gadus trīsdesmit piecus vai mazliet vecāks, gaišiem, saules gandrīz balti izbalinātiem matiem, zilacains, tērpies pabālējušā aizsargkrāsas džungļu blūzē, kas bija apjozta ar audekla jostu, garās biksēs un tuksneša zābakos. Viņa pieklājīgā piecelšanās šķita gluži dabiska, bet attiecās vienīgi uz māsu Lengtriju — viņš tai uzsmaidīja, ar šo smaidu pilnīgi izslēgdams no uzmanības loka svešo atnācēju tai līdzās.

Jau pirmajā acumirklī Maikls ievēroja, kā viņi nolūkojas uz māsu: ne tik daudz ar mīlestību kā īpašnieka apziņā. Visvairāk Maiklu pārsteidza vīru nevēlēšanās paskatīties viņam acīs, kaut gan māsa Lengtrija bija saņēmusi viņu aiz rokas un pavilkusi uz priekšu, līdz viņš stāvēja tai blakus un grūti bija nepievērst viņam skatienu. Tomēr viņiem tas izdevās, pat vārgulīgajam puisim, kas bija atlaidies gultā.

— Iepazīstieties ar Nīlu Pārkinsonu, Maikli — sacīja

māsa Lengtrija, drosmīgi nelikdamās ievērojam īpašo gaisotni.

Maikls reaģēja gluži instinktīvi; ieraudzījis kapteiņa zīmotnes, viņš sastinga miera stājā kā sargkareivis.

Atbilde uz goda parādīšanu bija kā pļauka sejā.

— Dieva dēļ, neķēmojieties! — Nīls Pārkinsons iešņācās. — Te, X nodaļā, mēs visi esam ar vienu suku sukāti. Jukušajiem pakāpes vēl nav izdomātas.

Maikls bija priekšzīmīgi apmācīts; kamēr viņa augums no miera stājas atvilga brīvā stājā, sejā neparādījās ne mazākā reakcija uz rupjo sagaidīšanu. Viņš juta, kā māsa Lengtrija saspringst, jo, lai arī nolaidusi plaukstu no viņa delma, tā joprojām stāvēja viņam tik cieši blakus, ka viņš juta tās piedurkni skaramies pie savējās; it kā tā vēlētos mani kaut kādā veidā balstīt, Maikls nodomāja un tīšām atvirzījās mazliet nostāk. Tie ir viņa pirmie soļi šeit, un tie viņam jāsper pašam.

— Runā pats savā vārdā, kapteini — ieteicās cita balss. — Visi mēs neesam ar vienu suku sukāti un visi neesam jukuši. Sevi vari par tādu uzskatīt, ja tīk, bet ar mani viss ir kārtībā. Mani te iespundēja tāpēc, lai tiktu no manis vaļā. Es viņiem esmu bīstams.

Kapteinis Pārkinsons soli atkāpās, lai pagrieztos pret runātāju — lunkanu, nekaunīgu, žilbinošu.

— Un tu arī vari vākties pie velna, glumais nekriet-neli! — viņš uzsauca, un viņa balsī ietrīcējās naids.

Steigšus jāiejaucas, kamēr vēl nav par vēlu, nodomāja māsa Lengtrija; viņa bija satraukusies vairāk, nekā izrādīja. Likās, ka šī būs pavisam neciešama sagaidīšana, ja kāds te vispār tika ciešami sagaidīts. Viņi uzsākuši nejēdzīgu neirotiķu spēli, bet tieši šādu uzvešanos viņa vienmēr pārdzīvoja vissāpīgāk, jo mīlēja viņus un gribēja ar viņiem lepoties.

Tāpēc viņas balss skanēja dzedri, tīši zobgalīgi — viņa cerēja iegrozīt sīko saķeršanos tā, lai jaunatnācējs to neuztvertu aplam.

— Lūdzu piedošanu! — viņa sacīja. — Tātad atkārtoju — šis ir Nīls Pārkinsons. Tas kungs, kas nupat centās manis sacīto papildināt, ir Lūsijs Dedžits. Uz sola līdzās Nīlam sēž Mets Sojers. Mets ir akls un vēlas, lai to pasaku uzreiz. Lai vēlāk nerastos pārpratumi. Tur tālāk uz krēsla sēž Benedikts Meinārds, bet tas gultā ir Nagits Džounss. Un šis, kungi, ir mūsu jaunākais rekrūtis Maikls Vilsons.

Nu tas pateikts. Viņš ir nolaists ūdeni. Trausls cilvēk-kuģītis, trauslāks par vairumu pārējo (citādi jau nebūtu šeit), uzvilcis buras X nodaļā gaidāmajās vētrās, to uzplūdos un atplūdos. Lai Dievs viņam palīdz! Izskatās, it kā viņam nebūtu ne mazākās vainas, bet gan jau tā nav. Viņš liekas mierīgs, jā gan, bet laikam viņam tāda daba. Un viņā jaušams spēks, vēl nesalauzts atsperīgums. Un tā ir unikāla parādība manā praksē X nodaļā.

Viņa uzmeta visiem pēc kārtas bargu skatienu.

— Neesiet tik spuraini! — viņa sacīja. — Dodiet taču nabaga Maiklam kaut mazāko iespēju.

Atkritis uz sola, Nīls Pārkinsons iesmējās un sagriezis sāniski, lai, uzrunādams jaunāko rekrūti, ar vienu aci varētu vērot Lūšu.

— Iespēju? — viņš pārvaicāja. — Liecieties nu mierā, māsiņ! Kādas iespējas, ja cilvēks nokļuvis līdz šejienei? X nodaļa, šis brangais iestādījums, kur esat ieradies, seržant Vilson, īstenībā ir tāds ēnains elles priekškambaris. Miltons to dēvēja par muļķu paradīzi, un attiecībā uz mums tas ir trāpīgi teikts. Pasaulei un karam no mums ir akurāt tikpat daudz labuma, cik bullim no pupiem.

Viņš apklusa un vēroja, kādu iespaidu viņa daiļruna atstājusi uz Maiklu, kas vēl joprojām stāvēja blakus māsai Lengtrijai — stalts jauns vīrietis pilnā tropu karavīra ietērpā ar ieinteresētu izteiksmi, bet bez jebkāda apjukuma sejā. Parasti Nīls izturējās laipnāk nekā pašreiz un labprāt būtu uzņēmies kļūt par saikni starp jaunpienācēju un pārējiem. Taču Maikls Vilsons neiederējās X nodaļā. Viņā nebija nedrošības, emocionālas spriedzes, apmulsuma, nekā no visa tā, kas viņam varētu piemist, lai iederētos. Maikls Vilsons patiesi izskatījās kā jauns, bet daudz pieredzējis karotājs, kam visi pieci prāti mājās un nebūt nav nepieciešama māsas Lengtrijas skaidri saredzamā žēlsirdīgā aizgādniecība.

Kopš brīža, kad pirms pāris dienām tika saņemtas jaunās vēstis, ka beigusies karadarbība ar Japānu, Nīls bija sācis mocīties sajūtā, ka laiks viņu apsteidz, ka nav vēl bijis iespējams pieņemt saprātīgus lēmumus, ka spēki gan atgriežas, bet vēl nav pārbaudīti. Viss laiks, kas vēl atvēlēts Piecpadsmitajai bāzei un X nodaļai, viņam bija nepieciešams līdz pēdējai sekundei, un neviens jaunpienācējs nedrīkstēja radīt jaunus satraukumus.

— Manuprāt, jūs nemaz neizskatāties jucis, — viņš sacīja Maiklam.

— Es arī tā domāju, — iegruģinādamies piebilda Lūss un paliecās uz priekšu, lai piebikstītu neredzīgajam — mazliet ļaunīgi un mazliet par asu. — Vai tev viņš izskatās jucis, Met?

— Valdies! — nikni uzbrēca Nīls, iztraucēts no pārdomām.

Lūša gruģināšana pārgāja smieklos; viņš atmeta galvu un smējās rēkdams — smieklus, kuros bija vienīgi troksnis, bet nekādas jautrības.

— Pietiek! — asi uzsauca māsa Lengtrija. Viņa paraudzījās uz Nīlu, tad, nekādu palīdzību nesagaidījusi, pārlaida skatienu pēc kārtas visiem pārējiem. Tomēr viņu noraidījums bija vienprātīgs: viņi bija noņēmušies jaunajam pacientam izrādīties dzēlīgi, kašķīgi, juceklīgi. Šādos brīžos viņa mocījās nevarībā, kaut gan pieredze viņai bija iemācījusi neko ar varu tiem neuzspiest. Šādi untumi nekad nebija ilgi, un, jo spīvāk viņi niķojās, jo pārsvie-šanās uz pretējo pusi noritēja straujāk, kad sliktais noskaņojums pārgāja.

Grupas vērošanu viņa beidza ar Maiklu un pamanīja sev pievērstu viņa ciešo skatienu, kas ari māsu darīja mazliet nemierīgu, jo atšķirībā no vairuma jauno pacientu šis ar savu skatienu necēla aizsargmūri, aiz kura paslēpties, nelūdzās palīdzības. Maikls vienkārši raudzījās viņā kā daždien cilvēks, kas aplūko jaunu, neredzētu^ietu vai dzīvnieciņu, vai vispār kaut ko, kas ir emocionāli pievilcīgs, bet praktiski nav nenieka vērts.

— Piesēdiet! — viņa to mudināja un pasmaidīja, lai slēptu mulsumu par šādu sevis novērtējumu. — Būsiet noguris, tik ilgi stāvēdams.

Maikls uzreiz aptvēra, ka viņas atgādinājums par ilgo kājās stāvēšanu drīzāk ir norājums pārējiem nekā līdz-jušana viņam, un tas māsu pārsteidza. Šādi viņa tomēr piespieda Maiklu apsēsties krēslā iepretī Nīlam un pārējiem, tad apsēdās ari pati tā, lai redzētu Maiklu, Lūšu un Benediktu, un paliecās uz priekšu, neapzināti noglauzdama sava pelēkā formas tērpa krokas.

Pieradusi mazajā pulciņā uzmanību koncentrēt uz tiem, kam tā visvairāk vajadzīga, viņa ievēroja, ka Bens sāk izskatīties nemierīgs un samocīts. Mets un Nagits laimīgā kārtā nekad nelikās zinis gar Nīla un Lūša nemitīgo savstarpējo ķīvēšanos, bet Bens tādas nesaskaņas pārdzīvoja, un, ja viņa ļautu abiem tādā garā turpināt, viņš kļūtu grūtsirdīgs.

Lūša puspievērto acu skatiens kavējās pie viņas tādā šausminošā seksualitātē, ka pret to sacēlās gan viņas raksturs, gan audzināšana, gan darbā iegūtā pieredze, kaut arī tad, kad bija pieradusi nepatiku apspiest, viņa bija sākusi ar interesi pētīt, kāpēc vīrieši tā uz viņu skatās. Tomēr Lūss bija ārpuskārtas gadījums; viņai nekad nebija izdevies tikt pie īstas skaidrības, un dažkārt viņa pat jutās mazliet vainīga, ka nebija pietiekami pulējusies. Un viņa nebija pūlējusies tāpēc — kā pati sev vaļsirdīgi atzinās —, ka, uzturoties pirmo nedēļu X nodaļā, Lūss bija viņu grandiozi piemuļķojis. Tas, ka viņa ātri atjēdzās un nekas ļauns nenotika ne vienam, ne otram, neattaisnoja faktu, ka viņa nebija uzreiz pratusi uztrāpīt pareizo atrisinājumu. Lūsam piemita kaut kāda spēja modināt viņā biklumu, ko viņa nīstin nīda un centās neizrādīt.

Ar pūlēm novērsusi acis no Lūša, māsa vēlreiz palūkojās uz Benu; tas, ko viņa ieraudzīja garenajā, tumšajā, skumju sagrauztajā sejā, mudināja viņu paraudzīties pulkstenītī, kurš bija piestiprināts pie formas tērpa viņai uz krūtīm.

— Ben, vai jūs, lūdzu, nepaskatītos, kur palicis virtuvei dežurants? Vakariņas kavējas.

Bens strauji pielēca kājās, svinīgi palocīja galvu un nozuda mājas iekšienē.

It kā šī sarosīšanās būtu ievirzījusi Lūša domas citā gultnē, viņš izslējās taisnāk, atvēra dzeltenīgās acis un pievērsa skatienu Maiklam. No Maikla tas aizklīda pie Nīla, tad atgriezās pie māsas Lengtrijas, kur domīgi palika kavējamies; nu tajā vairs nebija seksualitātes.

Māsa Lengtrija nokremšļojās.

— Jūs rotā vesels lērums «makaronu», Maikl. Kad tad jūs stājāties uz strīpas? Pirmajā iesaukumā? — viņa jautāja.

Mati viņam bija apcirpti pavisam īsi un vizmoja kā palss metāls; galva bija skaisti veidota, seja — kalsna, gandrīz, vai kaulaina, tomēr_ nepavisam nelīdzinājās Benedikta miroņgalvas ģīmim. Ada ap acīm bija savilkušies smalkās krunciņās, divas dziļas grumbas iegrauzušās starp degunu un vaigiem. Tas bija vīrs, ne vairs zēns, tomēr grumbas likās pāragras. Jādomā, ka pēc dabas mērķtiecīgs. Acis viņam bija pelēkas, tomēr ne krāsā mainīgas kā Lūša acis, kas varēja uzdzalkstīt gan zaļas, gan dzeltenas, — pastāvīgi cieti pelēkas, ļoti mierīgas, ļoti savaldīgas, ļoti saprātīgas. To visu māsa Lengtrija uztvēra tanī sekundes simtdaļā.

cik vilkam vajadzēja, lai ievilktu elpu atbildei, un nemaz nepamanīja, ka visu pacientu, pat neredzīgā Meta, acis vēro viņu un viņas interesi par jaunpienācēju.

— Jā, es tiku pirmajā grūdienā, — atteica Maikls.

Nagits pilnīgi pameta novārtā apdriskāto medicīnas terminu vārdnīcu, ko bija izlicies uzmanīgi lasām, un pagrieza galvu, lai cieši paskatītos uz Maiklu; Nīla kustīgās uzacis pacēlās.

— Jūs esat ilgi karojis, — turpināja māsa Lengtrija, — veselus sešus gadus. Kā jums tagad ir ap dūšu?

— Priecājos, ka esmu ticis projām, — Maikls sausi atteica.

— Bet sākāt jūsmīgi.

— Jā.

— Kad sākāt par to domāt citādi?

Maikls paskatījās uz māsu tā, it kā viņas jautājums būtu naivs, tomēr, plecus paraustījis, laipni atbildēja:

— Tas taču ir katra pienākums.

— Hal Pienākums! — ņirdzīgi iesaucās Nīls. — Neķītrākā no visām kaislībām! Neziņa mūs tur ierāva un pienākums lika piedalīties. Es gribētu dzīvot tādā pasaulē, kur bērnos ieaudzinātu ticību, ka galvenais pienākums cilvēkam ir pašam pret sevi.

— Lai es izputu, ja savos bērnos ieaudzinātu tādu domu! — Maikls asi attrauca.

— Es nesludinu hedonismu un nesludinu, ka ētika vispār nav vajadzīga, — Nils nepacietīgi pārlaboja, — man vienīgi gribēt js pieredzēt pasauli, kas tik stipri necenstos nomaitāt jaunus cilvēkus, vairāk nekā.

— Viss kārtībā, esmu ar jums pilnīgi vienisprātis, — Maikls nomierinājies atteica. — Piedodiet, ka jūs pārpratu!

— Mani tas nepārsteidz, — iejaucās Lūss, kurš nekad nepalaida garām izdevību pakaitināt Nīlu. — Vārdi, vārdi, vārdi! Vai tā tu savāci visus savus trofeju skalpus, Nīl, — nogalināji ar runāšanu vien?

— Ko tu zini par nogalināšanu, aizmugures žurka? Tās nav pīļu medības! Tevi vajadzēja vilkšus ievilkt armijā, un tu kvieci kā aizdurts vepris, līdz izdevās iekūņoties siltā vietiņā patālāk no frontes. Nelabi metas, tevī klausoties!

— Ne tik nelabi kā man tevī, iedomīgais pūsli, — Lūss, zobus atiezis, noņurdēja. — Pagaidi vien, kādā jaukā rītā es brokastīs iebaudīšu tavus pautus.

Nila oma kā uz burvja mājienu pārvērtās, viņa acis

iedzirkstījās zobgalība.

— Mīļo vecīt, — viņš, vārdus gausi stiepdams, atteica, — tas nudien nebūtu pūliņu vērts. Tie ir pavisam sīciņi.

Nagits iespurcās, Mets palaida rēcienu, Maikls sāka skaļi smieties, māsa Lengtrija strauji nolieca galvu un gluži nelaimīga raudzījās sev klēpī.

Tad, atguvusi savaldību, viņa izbeidza mēļošanu, dzedri un noteikti ierunādamās:

— Kungi, pieci armijā nokalpotie gadi ir krietni uzlabojuši manu izglītību, bet mana pieklājības izpratne palikusi tāda pati, kā bijusi. Tāpēc es jūs lūgšu manā klātbūtnē rupji neizrunāties. — Viņa pagriezās pret Maiklu, uzmezdama tam niknu skatienu. — Tas attiecas arī uz jums, seržant!

Maikls nepavisam neiztrūkās.

— Tieši tā, māsa, — viņš padevīgi atbildēja un pasmaidīja.

Smaids bija tik neganti jauks, tik... normāls, ka viņa atsmaidīja pretī.

Lūss piecēlās; kustēdamies dabiski un vienlaikus it kā ar mākslotu grāciju, viņš ieslīdēja starp Nīlu un Benedikta tukšo krēslu un nekautrīgi sabužināja Maiklam matus. Maikls pat nemēģināja strauji atrauties, tikai pēkšņi saspringa ašā, vērīgā modrībā — varbūt likdams nojaust, ka zināmā virzienā jokus nepratīs? — pārsteigta nodomāja māsa Lengtrija.

— Apsveicu! — Lūss sacīja, zobgalīgi pavērsdamies pret Nīlu. — Man šķiet, tev radusies konkurence, Oksfordas universitātes kapteini! Manu dieniņu! Vēlu gan viņš iestājies spēlē, bet uzvaras vainags jau arī vēl nav saredzams, vai ne?

— Vācies jel ratā! — Nīls pārskaities attrauca, savilkdams rokas dūrēs. — Liecies mierā un vācies ratā!

Lūss lunkani — it kā bez kauliem — sāniski paspiedās garām Maiklam un māsai Lengtrijai un devās uz durvīm, kur pieri pierē saskrējās ar Benediktu un ieelsdamies atlēca atpakaļ kā apdedzinājies. Ātri atjēdzies un nicinct saraucis lūpu, tomēr nostājās malā un ceremoniāli paklanījās.

— Kāda sajūta, Ben, ja zini, ka esi slepkavojis sirmgalvjus un bērneļus? — viņš pajautāja un nozuda palātā.

Benedikts palika stāvam tik drausmīgi vientuļš, tik pamests, ka pirmoreiz kopš ierašanās X nodaļā Maikls juta

pamostamies dziļu aizkustinājumu; melno, izdzisušo acu skatiens satricināja viņu līdz sirds dziļumiem. Varbūt tāpēc, ka šis ir pirmais patiesais pārdzīvojums, ko šeit esmu izjutis, viņš nodomāja. Nabags! Viņš izskatās tā, kā es jūtos, — it kā kaut kas viņā būtu apdzēsis visu gaišumu.

Kamēr Benedikts šļūcošiem mūka soļiem, rokas sakrustojis, aizgāja līdz savam krēslam, Maikla skatiens viņam sekoja, cieši pētīdams tumšo seju. Tā bija tik sagrauzta, iekšējā pārdzīvojuma izdedzināta, ka modināja dziļu līdz-lūtību. Un, kaut arī nebija nekādas līdzības, Maikls neviļus pēkšņi atcerējās Kolinu — un viņam tik ļoti iegribējās palīdzēt, ka viņš ar gribasspēku piespieda izvairīgās acis atbildēt viņa skatienam; un, kad tas notika, viņš pasmaidīja.

— Neklausies Lūsā, Ben, — Nīls sacīja. — Viņš nav nekas vairāk kā paviegls knariņš.

— Viņš ir nešķists. — noteica Benedikts, izrunādams šo vārdu, it kā ilgi būtu to valstījis pa muti.

— lādi mēs visi esam — atkarībā no tā, kā kurš uz mums skatās, — Nīls rāmi piebilda.

Māsa Lengtrija piecēlās. Ar Metu un Nagitu Nīlam viss izdevās labi, bet, runājot ar Benu, viņš neprata uztaustīt isto pieeju.

— Vai noskaidrojāt, kas noticis ar vakariņām, Ben? — viņa apvaicājās.

Uz mirkli mūks pārvērtās par zēnu; Benedikta acis atsila un iepletās, neslēptā pieķērībā uzlūkojot māsu Leng-triju.

— Tūliņ būs klāt, māsiņ! Tūliņ būs! — viņš atsaucās un smaidīja pateicībā, ka māsa tieši viņu aizsūtījusi to uzzināt.

Viņa ar sirsnīgu skatienu paraudzījās uz Benu, tad novērsās.

— Es palīdzēšu jums novietot mantas, Maikl, — viņa uzbilda, ieiedama nodaļā. Taču vēl viņa nebija visu norunājusi ar verandā palikušajiem.

— Tā kā vakariņas ir aizkavējušās, kungi, man šķiet, būs labāk, ja ēdīsiet palātā, turklāt uzģērbsiet kreklus un norotīsiet piedurknes. Citādi neglābsieties no moskītiem.

Kaut arī Maiklam labāk būtu paticis palikt verandā, lai redzētu, kā vīri izturēsies, kad māsas nebūs klāt, viņš tomēr saprata šo piedāvājumu kā pavēli un aizgāja viņai līdzi uz palātu.

Viņa aizsargauts, mugursoma un uzkabe joprojām at-

radās gultā. Rokas uz krūtīm sakrustojusi māsa Lengtrija stāvēja, viņu vērodama, un konstatēja, ka ar savu mantību viņš rīkojas ļoti metodiski un kārtīgi: sākdams ar mugursomas mazo nodalījumu, izcēla no turienes zobu suku, krietni nomazgātu vērtīgu ziepju gabaliņu, tabaku, skūšanās piederumus un visu glīti saguldīja skapīša atvilktnē.

— Vai jums bija jelkāda nojausma, uz kurieni jūs sūta? — viņa jautāja.

— Nu, esmu pieredzējis krietni daudz puišu nojūdzamies, taču ne gluži tā. Šī tiešām ir jukušo... kā te mēdz teikt... tropo nodaļa?

— Jā, — viņa maigi apstiprināja.

Maikls noņēma virs mugursomas saritināto segu un tel-tenes pamatni, tad sāka celt ārā no somas zeķes, veļu, dvieli, tīros kreklus, garo un īso bikšu pāri. Darbodamies viņš atkal ierunājās:

— Ērmoti, ka tuksnesī no sliedēm nobrauc desmitreiz mazāk puišu nekā džungļos. Man šķiet, tas ir diezgan loģiski. Tuksnesis cilvēku neaprij; ar tuksnesi ir daudz vieglāk sadzīvot.

— Tāpēc jau šo kaiti dēvē par tropo... tropisko... džungļu kaiti, — māsa atteica, turpinādama viņu verot.

— Skapītī salieciet tikai to, kas jums nepieciešams. Tur, lūk, ir lielais skapis — tanī varat novietot visu pārējo. Atslēga glabājas pie manis, tiklīdz kaut kā ievāj adzēsies, pasauciet... Viņi nav tik nelādzīgi, kā jums varbūt likās.

— Viņiem nav nekādas vainas. — Viegls smaids pavīdēja glītās mutes kaktiņā. — Esmu bijis daudz trakākās vietās un situācijās.

— Jūs neļaunojaties?

Turēdams rokā rezerves zābaku pāri, Maikls izslējās taisni un paskatījās viņai tieši acīs.

— Karš ir beidzies, māsa. Drīz es tik un tā tikšu mājās, un pašreiz man viss tā noriebies, ka ir gluži vienalga, kur pavadu atlikušo laiku. — Viņš pārlaida acis istabai. — Šeit ir nesalīdzināmi omulīgāk nekā nometnē un arī klimats labāks nekā Borneo. Neatceros, kad esmu dabūjis izgulēties kārtīgā gultā. — Pacēlis roku, viņš noglauda moskīt-tīkla ieloces. — Ērtības kā mājās, un piedevām vēl mamma. Es tiešām neļaunojos.

Apzīmējums «mamma» iedzēla. Kā viņš uzdrīkstējās! Nekas, gan jau ar laiku manīs, ka ir kļūdījies. Viņa tUJ-pināja zondēt:

— Kāpēc jūs tomēr neļaunojaties? Jums vajadzētu ļaunoties, jo es varu apzvērēt, ka neesat tiopo.

Viņš paraustīja plecus un no jauna pievērsās mugursomai, kur grāmatu bija tikpat daudz kā rezerves apģērba; māsa ievēroja, ka viņš lieliski pratis visu sakravāt.

— Redziet, māsa, es nu jau gadiem ilgi esmu saņēmis daudz nejēdzīgu pavēļu. Ticiet man — pavēle ierasties šeit bija krietni jēdzīgāka nekā daudzas citas, ko esmu bijis spiests izpildīt.

— Vai gribat sacīt, ka atzīstat sevi par vājprātīgu?

Viņš klusu iesmējās.

— Nē! Ar manu prātu viss ir kārtībā.

Māsa Lengtrija apjuka; pirmoreiz, runādama ar pacientu, viņa vairs nesaprata, ko sacīt. Kad viņš atkal iebāza roku uzkabes somā, viņai pēdīgi ienāca prātā loģiska piebilde:

— Cik labi, ka jums ir tenisčības! Es nespēju vien noklausīties zābaku klaudzēšanā uz šīs cietās grīdas.

Pastiepusi roku, viņa pacilāja vairākas no gultā saliktajām grāmatām. Gandrīz tikai modernie amerikāņi. Stein-beks, Folkners, Hemingvejs.

— Neviena angļu rakstnieka? — viņa iejautājās.

— Es lāgā nespēju viņos ielasīties, — Maikls atteica, savākdams grāmatas, lai tās sabāztu skapītī.

Atkal viegls pretsitiens; pārvarot zināmu nepatiku, kas pašai šķita dabiska, māsa noprasīja:

— Kāpēc?

— Tā ir pasaule, ko es nepazīstu. Bez tam tur Vidējos Austrumos man negadījās satikt Austrālijas angļus, kas pārdotu grāmatas. Vairāk biju kopā ar jeņķiem.

Tā kā māsa Lengtrija pati bija lasījusi vienīgi angļus un nekad nebija atšķīrusi nevienu moderna amerikāņu autora grāmatu, viņa par to tālāk vairs nerunāja, bet atgriezās pie galvenā temata:

— Jūs teicāt — viss esot tā noriebies, ka gluži vienalga, kur pavadīsiet armijā atlikušo laiku. Kas īsti noriebies?

Maikls no jauna sasēja uzkabes auklas un pacēla tukšo mugursomu.

— Viss, — viņš atbildēja. — Tā ir nekrietna dzīve.

Viņa nolaida rokas gar sāniem.

— Vai jums nav bail atgriezties mājās? — viņa vaicāja, iedama pāri istabai pie skapja.

— Kāpēc lai man būtu bail?

Atslēgusi skapi, viņa pakāpās sāņus, lai viņš varētu tur novietot mantas.

— Pēdējos mēnešos es aizvien biežāk esmu ievērojusi, ka vairums manu pacientu un, starp citu, ari kolēģi bīstas no atgriešanās mājās. Bīstas, ka ilgajā prombūtnē pilnīgi zudusi ģimenes un piederības sajuta.

Visu salicis, Maikls izslējās un paraudzījās uz māsu.

— Šeit dzīvojot, tas varēja notikt. Šeit zināmā mērā ir mājas, tāda kā paliekama vieta. Vai arī jums ir bail atgriezties mājās?

Viņa samirkšķināja acis.

— Šķiet, ka ne, — viņa lēnām atteica un pasmaidīja. — Jūs esat ērmots tips. Vai jums pašam tā neliekas?

Viņš sirsnīgi atsmaidīja pretī. — Tas man ir sacīts ne vienreiz vien.

— Ja jums kas vajadzīgs, paprasiet! Tagad es iešu projām, bet ap septiņiem atgriezīšos.

— Paldies, māsa. Gan jau iekārtošos.

Viņas skatiens pārslīdēja Maikla sejai. Viņa pamāja.

— Man ari liekas, ka iekārtosieties, — viņa noteica. -

2

Dien‘nleks bija atvedis vakariņas un pērnās pa atpūtas istabu, ka rīb un klaudz; pirms došanas uz savu kabinetu māsa Lengtrija iegriezās atpūtas telpā un pamāja dieniniekam sveicienu.

— Ko šovakar ēdīsim? — viņa jautāja, izņemdama no trauku skapja šķīvjus.

Dieninieks nopūtās. — Laikam ceptus kartupeļus ar gaļu un dārzeņiem, māsiņ.

— Dārzeņu droši vien krietni vairāk nekā gaļas un kartupeļu.

— Es teiktu, ka tur viss sakults juku jukām. Pudiņš gan itin jēdzīgs — tādi kā ķiļķeni zeltainā sīrupā.

— Pudiņš ir labs, lai būtu kāds būdams. Tīri jāpabrīnās, kā pēdējos sešos mēnešos uzlabojušies ēdieni.

— Tiesa gan, māsiņ.

Kad māsa Lengtrija pagriezās pret spirta plītiņu, uz kuras mēdza pasildīt ēdienu pirms galdā celšanas, viņas uzmanību piesaistīja kaut kāda tikko jaušama rosīšanās viņas kabinetā; viņa nolika šķīvjus un nedzirdamiem soļiem aizsteidzās pa gaiteni.

Pie viņas rakstāmgalda noliektu galvu stāvēja Lūss, turēdams rokā aploksni ar Maikla dokumentiem.

— Lieciet to nost!

Viņš vienaldzīgi paklausīja, it kā aploksni būtu paņēmis gluži nejauši, garām ejot; ja viņš bija papīrus izlasījās, tad tas izdarīts agrāk — viņa skaidri redzēja, ka visi dokumenti atrodas aploksnē. Taču, paskatījusies uz Lūšu, viņa vairs nebija īsti pārliecināta. Ar Lūšu tā bija gatavā nelaime: viņš eksistēja tik daudzos līmeņos, ka droši vien pats nevarēja atšķirt, kurā pašreiz atrodas; tas, protams, nozīmēja tikai vienu: viņš mūždien bija spējīgs apgalvot, ka nekā ļauna nav darījis. Īstenībā viņš nebija cilvēks, kam būtu nepieciešams okšķerēt vai iet aplinku ceļus. Tomēr viņš rīkojās citādi.

— Kas jums te vajadzīgs, Lūs?

— Atvaļinājuma zīme vakaram, — viņš nevilcinādamies atteica.

— Jūs, seržant, diemžēl esat šomēnes saņēmis jau krietni vairāk vakara atvaļinājuma atļauju, nekā jums pienākas, — māsa dzedri aizrādīja. — Vai jūs lasījāt tos dokumentus?

— Māsa Lengtrija! Kā gan es būtu varējis kaut ko tādu darīt?

— Vienā jaukā dienā jums kāja paslīdēs, un tad man vajadzēs jūs pestīt laukā, — viņa noteica. — Bet tagaci, ja jau esat uz šo galu atnācis, palīdziet man salikt vakariņas galdā.

Tomēr pirms iziešanas no kabineta viņa paņēma Maikla dokumentus un ieslēdza tos augšējā atvilktnē, sodīdamās pati uz sevi par tik traku nolaidību, kādu nespēja atcerēties pieļāvusi jelkad agrāk visā savas darbības laikā. Varēja gan pacensties ieslēgt papīrus drošībā, pirms veda Maiklu uz palātu! Varbūt Maiklam taisnība: karš pārāk ieildzis, tāpēc ari viņa sāk pieļaut kļūdas.

3

— Pateicamies Dievam tam Kungam par ēdienu un dzērienu, ko baudīsim, — Benedikts noskaitīja pilnīgā klusumā, tad pacēla galvu.

Vienīgi Lūss nebija licies dzirdam pateicības lūgsnu un jau ēda, it kā būtu kurls.

Pārējie nogaidīja, līdz Benedikts apklust, un tikai tad ņēma rokā nažus un dakšiņas, lai ķertos pie visai nenoteiktā izskata masas savos šķīvjos; ne Benedikta lūgsnai, ne Lūša izlēcienam viņi nepievērsa uzmanību. Šī norise

M

acīmredzot jau sen zaudējusi svaigumu, kāds tai kādreiz varbūt piemitis, domāja Maikls, juzdams smaganas iekņudamies no neierastā ēdiena. Taču šeit cienāja arī ar kārumiem. Ar pudiņu.

Veidot spriedumu par katru jauniepazītu cilvēku grupu Maiklam bija kļuvis par ieradumu, par izdzīvošanas noteikumu un vienlaikus par rotaļu. Viņš bija pasācis derēt pats ar sevi uz iedomātām naudas summām par savu spriedumu pareizību; viņš labprātāk nodarbojās ar šādu spēlīti nekā pieļāva atziņu, ka pēdējos sešos gados derību likme īstenībā bijusi viņa paša dzīvība.

Skaidrs — X nodaļas iemītnieki ir jukuši, tomēr ne vairāk jukuši kā daudzi citi, ko viņš pazinis. Tie gluži vienkārši ir cilvēki, kas cenšas sadzīvot šeit ar citiem cilvēkiem, un viņiem tas izdodas apmēram tikpat labi kā jebkur citur pasaulē. Ja tie līdzinās viņam, tad tas nozīmē, ka viņi ir pāri spēkiem noguruši no kara un vīriešiem, vīriešiem, vīriešiem...

— Kāpēc tu esi šinī nodaļā, Maik? — pēkšņi, acīm ieziboties, noprasīja Benedikts.

Maikls nolika karoti, jo bija ticis galā ar pudiņu, un no kabatas izvilka tabakas kārbiņu.

— Es tik tikko nepiebeidzu vienu tēvaini, — viņš atbildēja, vilkdams no paciņas ārā rīsu papīra lapiņu. — Un būtu arī piebeidzis, ja apkārt nebūtu bijuši citi tēvaiņi, kas mani savaldīja.

— Tad jau tas, jādomā, nemaz nebija ienaidnieks, — ieminējās Nīls.

— Nē, tas bija mūsu pašu rotas virsseržants.

— Un vairāk nekā? — jautāja Nagits, pie katra kumosa drausmīgi vaikstīdamies.

Maikls iztrūcies paraudzījās uz viņu. — Vai tev nelabi?

— Nē, man ir trūce, — Nagits atteica tonī, kas liecināja par pilnīgu padevību liktenim. — Tā man klājas vienmēr, kad jānorij kumoss.

Tas tika pavēstīts ļoti svinīgi — apmēram tikpat svinīgi, kā Benedikts bija skaitījis lūgsnu; Maikls ievēroja, ka pārējie, arī Lūss, tikai draudzīgi pavīpsnā. Tātad sīkais puisis ar seska ģīmīti šeit ir labi ieredzēts.

Uztinis un aizkūpinājis cigareti, Maikls atliecās un aizlika rokas aiz pakauša — solam nebija atzveltnes, pret ko atspiest muguru, — un lūkoja izdibināt, kādi šie vīri ir. Bija gluži patīkami atrasties svešā vietā, kur visapkārt svešas sejas; dienot sešus gadus vienā bataljonā, visi bija

kļuvuši tik pazīstami, ka pē<\ smakas varēja pateikt, kurš

nopirdies.

Neredzīgais, kam varēja būt krietni pāri trīsdesmit, nekā daudz neteica un nekā daudt nejautāja. Pretēji Nagitam, kas, likās, bija pulciņa talismans. Katrai rotai bija savs laimes talismans, kālab lai tāds nebūtu X nodaļai?

L.ūss viņam laikam neiepatiksies — bet šķita, ka Lūss nepatīk nevienam. Nagitā nebija nekā, kas rosinātu domāt, ka viņš jelkad bijis frontē. Maikls nevienam nevēlēja ņemt dalību kaujās, tomēr puiši, kas bija pieredzējuši kaujas, bija citādi, turklāt ne drosmes, apņēmības vai spēka ziņā. Kauja nespēja radīt šīs īpašības, ja cilvēkam to nebija, nedz arī tās iznīcināt, ja bija. Kaujas drausmas sniedzās daudz dziļāk un bija daudz sarežģītākas. Kad pienāca brīdis raudzīties nāvei acīs, izsvērt dzīvības vērtību. Kad cilvēkam atklājās viņa paša bojāejas niecība. Kad cilvēks saprata, kāds viņš egoists, jo pateicās savai laimes zvaigznei, ka lode trāpījusi kādam citam, nevis viņam. Kad cilvēks padevās māņticībai. Kad uzkrita mokas un pašpārmetumi, tiklīdz kauja bija beigusies, jo tad ikviens kļūst pats sev par zvēru un par statistiku tiem, kas nosaka viņa kareivja likteni...

Nīls runāja. Maikls sevi piespieda klausīties, jo Nīls bija respektējama persona. Ilgi karojis. Viņa karalauks bija tuksnesis, un viņš izturējās kā īsts karavīrs.

— ... cik es māku spriest, mums te atlicis uzturēties vēl nedēļas astoņas, — Nīls sacīja. Maikls bija klausījies tikai ar vienu ausi un tagad saprata, ka Nīls runā par X nodaļas pastāvēšanas ilgumu.

Ieinteresēts viņš ļāva skatienam slīdēt no sejas uz seju, un viņa apziņā aizvien skaidrāk nostiprinājās atklājums, ka vēsts par nenovēršamo atgriešanos mājās vīriem nepatīk. Aklais Mets nudien nodrebēja drausmās! Tiešām dīvaini ļaudis, viņš nodomāja, atcerēdamies māsas Lengtrijas piezīmi, ka tie bīstoties no atgriešanās.

Māsa Lengtrija ... Milzīgi sen viņam nebija gadījies saskarties ar sievietēm, tāpēc viņš īsti nesaprata, ko pret māsu Lengtriju jūt. Karš visu sagriezis ar kājām gaisā; viņam nācās ļoti grūti domāt par sievietēm kā amatpersonām, par sievietēm, kuru rokās bija tāda noteikšana, kādu pirms kara nekur neatcerējās manījis. Par spīti māsas laipnībai un rūpēm, skaidrs, ka viņa pieradusi būt par priekšnieci un nemaz nejūtas neērti, valdot pār vīriešiem. Tiesa, viņai par godu jāteic, ka priekšnieces tie-

sības viņa necenšas tīksmfgi izbaudīt. Viņa patiesi nav varmāka, pat ne maiga varmāka. Tomēr Maiklam šķita ērmoti būt saskarē ar sievieti, kas mierīgi runāja viņa valodā, domāja tādas pašas domas, un viņš pat neuzdrošinājās sev iegalvot, ka iepazinis karu vairāk nekā viņa, jo visdrīzāk ticams, ka arī viņa ne vienreiz atradusies uguns joslā. Viņai bija sanitārā korpusa kapteiņa sudrabotās zīmotnes, un tā bija augsta dienesta pakāpe.

X nodaļas puiši viņu laikam dievināja; kad māsa pirmoreiz bija ievedusi Maiklu verandā, viņš uzreiz bija izjutis naidīgumu, likumīgo īpašnieku kritisko vērtējumu, redzot ierodamies potenciālu akcionāru. Viņš nosprieda, ka tieši tas bijis palātas iemītnieku ākstīgās, nenormālās uzvedības cēlonis. Ko niekus, viņiem tiešām nevajadzētu uztraukties! Ja Nīlam taisnība, tad droši vien viņi te neuzkavēsies tik ilgi, lai jaunpienācēja dēļ vajadzētu ko mainīt līdzšinējā hierarhijā.

Maikls nevēlējās nekā cita kā vien tikt projām no kara, no armijas, atbrīvoties no vispēdējām atmiņām par aizvadītajiem gandrīz sešiem gadiem. Un, kaut arī viņš priecājās par pārcelšanu uz Piecpadsmito bāzi, viņu nepavisam nesajūsmināja doma, ka nākamos divus mēnešus varbūt vajadzēs nogulšņāt slimnīcā; te atliks pārāk daudz laika domāšanai, pārāk daudz laika atmiņām. Viņš bija vesels, viņam nebija ne mazāko garīgo traucējumu; to viņš zināja, un to zināja arī veči, kas viņu bija atsūtījuši uz šejieni. Bet šie nabaga velni X nodaļā cieta mokas, tas bija redzams viņu sejās, dzirdams viņu balsīs. Ar laiku viņš uzzinās, kāpēc. Starplaikā jāpietiek ar izpratni, ka viņi visi ir mazliet jukuši vai vismaz bijuši tādi. Ja ne vairāk, viņam jācenšas kļūt noderīgam.

Tāpēc, kad pēdējais ēdējs bija ticis galā ar pudiņu, Maikls piecēlās, savāca netīros traukus un tad devās iepazīties ar atpūtas istabas tuvāko apkārtni.

4

Vismaz sešreiz dienā māsa Lengtrija šķērsoja teritoriju, kas šķīra māsu dzīvojamās telpas no X nodaļas, turklāt abas pēdējās reizes ceļu iznāca mērot pēc tumsas iestāšanās. Dienā viņa priecājās par iespēju izlocīt kājas, bet tumsa viņai nepatika; bērnu dienās viņa pat bija ļoti baidījusies no tumsas un liegusies gulēt istabā,

kur nedega naktslampiņa; tagad viņa, protams, sen bija spēcinājusies savaldībā un spēja pārvarēt tik muļķīgas, nepamatotas bailes. Un tomēr, ejot pa nometni tumsā, viņa visu laiku pūlējās domāt par kaut ko konkrētu un spīdināja elektrisko lukturīti. Ja ne, tad tumšās ēnas šķita pārāk ļaunas un draudīgas.

Pēc Maikla Vilsona iepazīstināšanas ar X nodaļas iemītniekiem viņa bija izgājusi no nodaļas, kad vīri sēdās pie vakariņām, un devusies uz ēdnīcu, lai arī pati ieturētu maltīti. Tagad, mirdzinot takā niecīgu gaismas strēli, viņa devās atpakaļ uz X nodaļu, lai pavadītu savā valdījumā to brīdi, ko uzskatīja dienas ritumā par vistīkamāko, — īso laika sprīdi starp savām vakariņām un laiku, kad palātā jānodzēš gaisma. Šovakar viņa sevišķi gaidīja šo brīdi, jo jauns pacients allaž izraisīja viņas interesi un asināja domas.

Viņa prātoja par dažāda veida sāpēm. Likās, tas bija ļoti sen, kad viņa bija sacēlusies pret savu priekšnieci, kas viņu bija norīkojusi darbā X nodaļā, nikni pretojusies nesatricināmajai dāmai, aizbildinādamās, ka viņai neesot pieredzes ar garīgi slimiem pacientiem, — un patiesi viņa nebija gribējusi nokļūt ar tiem saskarē. Toreiz viņai tas bija šķitis kā sods, pļauka sejā — armijas nepateicība par gadiem, kas nostrādāti piefrontes hospitāļos. Tur bija sūra dzīve — gulēšana teltī uz kailas zemes, putekļi tuksnešainos apvidos un dubļi mitrajās vietās, pūliņi pašai noturēties veselai, lai varētu kopt slimos tādā klimatā un tādos apstākļos, kas bez žēlastības sagrauž ikvienu. Tās bija šausmu un ciešanu dzirnas — nedēļas, kam nebija gala un kas kļuva par gadiem. Tomēr tās ciešanas bija citādas. Dīvaini — sirds lūza aiz žēlabām par kareivi, kam vairs nebija roku, par saārdītu iekšu jūkli, par sirdi, kas piepeši apklususi un stingst atdzisušās krūtīs, un tomēr — tie bija fiziski faits accomplis*. Beigts un pagalam. Atlika vienīgi savākt, ko bija iespējams savākt, un apraudāt to, kuru nebija iespējams glābt, un, traucoties tālāk uz priekšu, vienmēr uz priekšu, censties visu aizmirst.

Turpretim X nodaļā sāpes radās no tā, ka cieta gars un prāts, lāgiem nesaprasts, lāgiem piesmiets vai atraidīts. Pati viņa pārcelšanu uz X nodaļu bija vērtējusi kā savu profesionālo spēju un uzticīgi nokalpoto gadu noniecinājumu. Tagad viņa zināja, kālab jutusies tik aizvainota.

1 Notikuši fakti (lr.)

Viņa ieskatīja, ka pienākumu pildot gūtās fiziskās sāpes un miesas kroplība kaut kādi atklāj cietējā labākās jūtas. Piefrontes hospitāļos nokalpotajos gados kareivju varonība un vīrišķīgais cēlums bija plosījuši viņas sirdi gandrīz līdz izmisumam. Turpretī nervu sabrukumā nebija nekāda cēluma, tas bija necienīgs, tas liecināja par rakstura vājumu.

Tādā noskaņojumā viņa bija ieradusies X nodaļā — nepatikā viebdamās, gandrīz vēlēdamās, kaut spētu savus pacientus ienīst. Vienīgi dziļā slimnieku kopējas ētika un lielā pienākuma apziņa nebija pieļāvusi mainīt ierasto izturēšanos. Pacients galu galā bija un palika pacients — slimam garam tāpat nepieciešama reāla palīdzība kā slimai miesai. Stingri apņēmusies, ka neviens nedrīkstēs viņu vainot nolaidībā, viņa aizvadīja pirmās dienas X nodaļā.

Vienīgi tas, ka Piecpadsmitajā bāzē neviens neinteresējās par X nodaļas slimniekiem, pārvērta Honoru Leng-triju no uzraudzes slimnieku kopējā, kas pārāk pieķērusies saviem aprūpējamiem, lai būtu vienkārši rūpīga uzraudze. Tādā slimnīcā kā Piecpadsmitā bāze nekad nebija daudz X tipa slimnieku, jo tā atradās pārāk tuvu īstajām kauju vietām, lai nodarbotos ar līdzsvaru zaudējušiem. Vairums X nodaļā nokļuvušo pacientu bija pārcelti turp no citurienes, piemēram, Nagits un Benedikts. Slimniekus ar smagām psihiskām traumām parasti nogādāja tiešā ceļā atpakaļ uz Austrāliju; tie, kurus pārcēla uz X nodaļu, bija vājāk traumēti, ar slēptākiem simptomiem. Armijā gan bija arī daži psihiatri, taču neviens no tiem nedarbojās tādās slimnīcās kā Piecpadsmitā bāze, vismaz māsai Leng-trijai tādi nebija zināmi.

Tā kā īstu kopšanu pacientiem vajadzēja maz vai nemaz, viņa savu tiešām ievērojamo saprātu un neizmērojamo enerģiju, kas viņu bija padarījusi par tik labu medicīnas māsu, sāka veltīt problēmai, ko pati dēvēja par «X sāpēm». Un secināja, ka izzināt, ko X pacienti pārdzīvo kā īstas sāpes, nozīmē pavērt ceļu pilnīgi jaunai ārstēšanas praksei.

X sāpes nozīmēja prāta aizklīšanu no smadzenēm; amorfā, viltīgā novirze balstījās uz abstrakcijām. Taču šī vaina nebija mazāk reāla, nedz arī mazāk sapostīja citādi veselu organismu kā fiziskas sāpes vai bojājumi. Tās bija bezjēdzīgas, draudīgas, grūti paciešamas, bezsatura sāpes; tās neizsakāmi gurdināja, un to iespaids bija daudz notu-

rfgāks Rekā jebkādām fiziskām ciešanām. Un par šo kaiti medicīnai bija zināms mazāk nekā par jebkuru citu.

Honora Lengtrija atklāja sevī kaislu, fanātisku interesi par pacientiem, kas zināmu laiku uzturējās X nodaļā, nevarēja vien nobrīnīties par to bezgalīgo dažādību un atklāja arī to, ka viņai piemīt talants palīdzēt pacientiem pārvarēt ciešanu vissmagāko posmu. Protams, viņa piedzīvoja arī neveiksmes; būt labai slimnieku kopējai nozīmē uzņemt tās mierīgi, ja vien paliek apziņa, ka esi darījusi visu, ko spēji. Viņa apzinājās, ka ir neapmācīta un nekompetenta, taču vienlaikus saprata arī, ka viņas klātbūtne X nodaļā lielā mērā labvēlīgi ietekmējusi pacientu labsajūtu.

Viņa bija uzzinājusi, ka nervu enerģijas patēriņš iztukšo daudz vairāk nekā vissmagākais fiziskais darbs; bija iemācījusies regulēt savas darbības tempu, uzkrāt milzīgas pacietības rezerves. Un izpratni. Pat pēc tam, kad bija jau pārvarējusi ne visai spēcīgos aizspriedumus pret pacientu «rakstura vājumu», viņai tomēr nācās sadurties ar viņu šķietami neierobežoto egocentrismu. Viņai, kas visas agrās jaunības gadus bija veltījusi rosmīgai, labprātīgai pašaizliedzībai, bija gaužām grūti samierināties ar atziņu, ka pacientu nemitīgā pašapliecināšanās īstenībā norāda vienīgi uz nepilnvērtības kompleksu. Gandrīz visu to viņa bija uzzinājusi no personiskās pieredzes, jo nebija neviena, kas viņu pamācītu, un ļoti maz bija grāmatu, kur smelties zināšanas. Taču Honora Lengtrija no tiesas bija dzimusi slimo kopēja; viņa cīnījās, meklēja, uzsūca, turklāt bija kvēli iemīlējusies jaunajā slimnieku kopšanas metodē.

Bieži vien daudz ilgāk, nekā viņa cerēja un gaidīja, neradās nekāds taustāms pierādījums, ka viņa tiešām piekļuvusi pacientam. Un, kad lūzums notika, viņa bieži neizpratnē minēja, vai tas patiesi ir panākts ar viņas pašas pūliņiem. Tomēr viņa zināja, ka ir palīdzējusi. Ja kaut mirkli vajadzētu par to šaubīties, viņa jau pirms daudziem mēnešiem būtu lūgusi pārcelšanu uz citu vietu.

Kad lukturīša staru kūlis krita uz lieveni, māsa Lengtrija izslēdza gaismu un devās pa dēļu slīpni uz priekšu tik klusu, cik vien klusu ar zābakotajām kājām bija iespējams.

Viņas kabinets atradās apakšstāva gaitenī pa kreisi, mazs sešu kvadrātpēdu būcenītis ar divām aizvirtņu ar-

sienām. Istabiņā tik tikko pietika vietas mazam galdiņam, ko viņa izmantoja par rakstāmgaldu, pašas krēslam vienā un apmeklētāja krēslam otrā galdiņa pusē. Un šaurai «L» veida spraugai, kur bija iespiests dēļu plaukts ar divām aizslēdzamām atvilktnēm, ko viņa izmantoja par kartotēkas skapi. Augšējā atvilktnē glabājās uzziņas par visiem karavīriem, kas uzturējušies X nodaļā kopš tās izveidošanas, — sevišķi daudz to nebija; viņa bija saglabājusi ziņas par visiem, kas bija no nodaļas izrakstīti. Apakšējā atvilktnē viņa turēja nedaudzos medikamentus, ko pulkvedis Akselbante bija uzskatījis par vajadzīgu nodot viņas rīcībā, — paraldehīdu tabletēs un paraldehīdu injekcijām, APC, morfiju, dažus nervu nomierināšanas līdzekļus un lielu pudeli Chateau Tanunda brendija.

Māsa Lengtrija noņēma platmalaino cepuri, getras, noāva zaldātu zābakus un kārtīgi nolika tos aizdurvē, tad no klūgu groziņa, kur viņa glabāja dažus personiskus sīkumus, pēc kuriem darba gaitā varēja rasties vajadzība, izņēma sandales un uzāva tēs kājās. Tā kā Piecpadsmitā bāze atradās vietā, kas oficiāli ietilpa malārijas zonā, personālam pēc tumsas iestāšanās bija pavēlēts apģērbties no pirkstu galiem līdz papēžiem — šai nejēdzīgajā karstumā tas dzīvi padarīja vēl mazliet nejēdzīgāku. Faktiski jūdzēm tālu visā apkārtnē izsmidzinātais DDT odu briesmas bija gandrīz likvidējis, tomēr rīkojums par ikvakara tun-tuļošanos netika atcelts. Dažas emancipētākās māsas arī dienā valkāja pelēkās džungļu virsjakas un garās bikses, apgalvodamas, ka tās esot daudz ērtākas nekā svārki. Taču tās, kuras, līdzīgi māsai Lengtrijai, lielāko daļu kara bija pavadījušas piefrontes hospitāļos, kur garās bikses bija obligātas, izmantoja relatīvo dzīves greznību Piecpadsmitajā bāzē, lai valkātu mazliet sievišķīgāku formas tērpu.

Bez tam māsai Lengtrijai bija sava teorija. Viņa domāja, ka pacientiem nāk par labu skatīties uz sievieti, kam mugurā kleita, nevis tāds pats formas tērps kā viņiem. Arī attiecībā uz trokšņiem viņai bija teorija, tāpēc viņa vakaros tiklab pati novilka zābakus, kā arī puišiem neļāva auties zābakos, kamēr tie uzturējās telpās.

Pie sienas aiz apmeklētāju krēsla bija piesprausta zīmētu ģīmetņu kolekcija — skaitā kādas piecpadsmit: Nīla pārskats par puišiem, kas viņa laikā uzturējušies X nodaļā vai uzturējās tur vēl tagad. Paceļot galvu no darba, viņas skatiens atdūrās tieši pret šo uzskatāmo atklāsmi; tiklīdz

kāds pacients nodaļu atstāja, viņa attēls tika izņemts no vidusrindas un piesprausts attālāk pie sienas. Pašlaik vidus-rindā atradās piecas sejas, taču tur vēl atlika brīva vieta sestajai, pat lielāka, nekā nepieciešams. Nelāgi vienīgi tas, ka sesto viņa nebija gaidījusi uzrodamies tieši tagad, kad Piecpadsmitā bāze sāka strauji tukšoties, kad karš bija beidzies un lielgabali apklusuši. Un tomēr šodien bija ieradies Maikls — jauns objekts Nīla pētīgajai acij. Viņa ieprātojās — diezin ko Nīls Maiklā saskatīs' — un pati ar interesi gaidīja to dienu, kad šī skatījuma rezultāts būs piesprausts viņai pretī pie sienas.

Apsēdusies viņa atbalstīja zodu plaukstā un sāka vērot zīmējumus vidus rindā.

«Tie ir mani,» viņa pieķēra sevi pie pašapzinīga konstatējuma un tūliņ aprāvās, atvairīdama tik bīstamu pieņēmumu. Kopš paša sākuma X nodaļā viņa bija sapratusi, ka «es» nav vēlams un pacientiem labu nedara. Māsa galu galā bija ja ne tieši viņu tālākā likteņa noteicēja, tad vismaz atbalsta punkts šeit pavadāmajā laikā. Un tur slēpās liela vara, jo līdzsvars X nodaļā bija gaužām vārs veidojums; viņa, māsa, stāvēja tai punktā, kur tas varēja sasvērties uz vienu vai otru pusi, un viņai vajadzēja noregulēt, lai svaru kausi nosvērtos pareizi. Viņa allaž centās iegrožot savu varu, to pārāk nelietojot un uz to nebalstoties. Tikai dažkārt, kā, piemēram, šai brīdī, apjausma, ka viņai tā pieder, kļuva par atziņu un mazliet pašpaticīgi skatījās tieši acīs. Bīstami! Laba slimnieku kopēja nekad nedrīkst iedomāties, ka ir Dieva sūtīta, vai uzskatīt, ka tieši viņas nopelnu dēļ slimnieks izveseļojies. Tiklab garīga, kā fiziska veselība dzimst slimniekā pašā.

Šādā brīdī ieteicams ar kaut ko nodarboties. Viņa piecēlās, izvilka saitīti, kas bija iestiprināta bikšu iekškabatā un kam galā bija atslēgu saišķis, sataustīja augšējās atvilktnes atslēgu, atslēdza atvilktni un izņēma no tās Maikla slimības vēsturi.

5

Kad tfīls Pārkinsons ienāca — reizē ar sava klauvējiena atbalsi —, viņa patlaban bija atkal apsēdusies; aploksne neatvērta gulēja galda. Nīls atslīga apmeklētāju krēslā un ļoti nopietni paraudzījās uz māsu

Lengtriju. Viņa, pie šī skatiena pieradusi, tikai pasmaidīja un gaidīja.

Taču šīs acis, pie kuru skatiena viņa bija pieradusi, nekad viņu neuzlūkoja draudzīgas patikas vienkāršībā: ik tikšanās reizē tās viņu sadalīja sastāvdaļās un atkal salika kopā — neba iekārē, bet tā, kā mazs puišelis mēdz izjaukt vismīļāko rotaļlietu, lai izdibinātu tās noslēpumus. Nīlam nekad neapnika viņu atklāt no jauna, un par šo atklāsmi viņš priecājās ik vakaru, kad ienāca viņas būcenītī pasēdēt un intīmi patērzēt.

Viņa nebija žilbinoša daiļava un nevarēja apmierināt jutekliskas alkas pēc skaistuma. Tomēr viņa bija jauna un viņai bija burvīga sejas āda, tik dzidra, ka zem tās varēja nojaust tumšus asinsvadus, kaut arī pretmalārijas zāles bija to iekrāsojušas mazliet dzeltenīgu. Vaibsti bija samērīgi, pasīki, vienīgi acis, tikpat silti brūnas kā mati, lielas un rimtas, ja vien viņa nebija saniknota; tad tās dzirksteļoja. Viņai bija īstas slimnieku kopējas augums — smuidrs, bet plakanām krūtīm, ļoti glīts, garas, stingri muskuļotas kājas ar smalkām pēdām un potītēm kā daždien cilvēkam, kas pastāvīgi kustas un fiziski strādā. Dienā, kad viņa nēsāja kleitu, iecietinātā māsas lakatiņa ieloces veidoja jauku ietvaru sejai; vakarā, kad kleitu nomainīja garās bikses, viņa valkāja pēc reglamenta noteikto platmalaino cepuri ar nojukušām malām, bet palātā parasti gāja bez galvassegas. īsos, viļņainos matus viņa pastāvīgi turēja kārtībā, par to mazgāšanu ar šampūnu, apgriešanu un sakārtošanu atdodama daļu savas dāsnās alkohola devas saimniecības daļas kaprālim, kas privātā dzīvē bija frizieris un labprāt frizēja bāzes medicīnas māsas.

Tā izskatījās virspuse. Iekšienē viņa bija cieta kā rūdīts metāls, inteliģenta, daudz lasījusi dārgā meiteņu privātskolā ieteikto literatūru, turklāt visai slīpēta. Viņa bija noteikta, stingra un, par spīti laipnībai un sirsnīgai izpratnei, kaut kā klīniski ieslēgusies pati savā čaulā. Viņa piederēja saviem pacientiem, nodevās tiem, tomēr nekad neatklāja to, ko slēpa sevī, lai tas bija kas būdams. Tas cilvēkus spēja padarīt vai trakus, bet iespējams, ka daļēji tieši tas izskaidroja viņas neatvairāmo pievilcību Nīla acīs.

Droši vien nebija viegli atrast vienkāršāko un pareizāko izturēšanās veidu saskarsmē ar kareivjiem, kuriem viņa no jauna atgādināja pusaizmirstu sugu — sievietes. Tomēr viņa lieliski bija tikusi ar to galā, nekad neļāva nevienam rast pat niecīgāko ieganstu seksuālai vai romantiskai inte-

resei, vienalga, Ka lo nosauktu. Viņas oficiālais tituls bija «māsa», pacienti viņu sauca par māsiņu, un tāda viņa arī pastāvīgi centās būt — māsa, kam viņi visi ļoti mīļi, bet kas negrib pilnībā dalīties ar viņiem savā jūtu dzīvē.

Tomēr Nīlu Pārkinsonu un Honoru Lengtriju saistīja ciešāka saprašanās. Tas nekad netika apspriests, pat ne reizi atklāti pieminēts, tomēr abi zināja, ka tad, kad karš būs beidzies un viņi atgriezušies civilā dzīvē, viņš no viņas vaļā nelaidīsies un viņa no šīs neatlaidības nevairīsies.

Viņi abi bija cēlušies no ļoti labām ģimenēm un audzināti, stingri respektējot pienākuma nianses, tā ka ir vienam, ir otram bija nepārprotami skaidrs: personiskajām vēlmēm jāatkāpjas pienākuma priekšā. Tanī laikā, kad viņi sastapās, karš diktēja nepārkāpjamus attiecību noteikumus, ko viņi arī ievēroja, zinādami, ka piesardzību varēs atmest tikai pēc kara.

Sai nākotnei Nīls ticēja un gaidīja to ar ilgām, kas bija smeldzīgākas par vienkāršu vēlēšanos; no visas sirds viņš ilgojās beidzot piepildīt savu dzīvi, jo ļoti mīlēja Honoru. Nīlam nebija tik stiprs raksturs kā viņai, bet varbūt gluži vienkārši viņa jūtas viļņoja spēcīgāk, tādēļ viņam gaužām grūti nācās noturēt attiecības māsas Lengtrijas nospraustajās robežās. Tomēr viņš nekad tās nepārkāpa vairāk kā vienīgi ar skatienu vai kādu piezīmi, nespēdams ne iedomāties, ka varētu jauno sievieti apskaut vai noskūpstīt, jo zināja: tiklīdz viņš to uzdrošinātos, sekotu pavēle izvākties, lai arī viņš ir pacients. Sieviešu iesaistīšana karadarbībā tika uzskatīta par nevēlamu, pieņēma vienīgi medicīnas māsas; Honora Lengtrija zināja — armija dāvājusi viņai uzticību, kas nepieļauj intīmas attiecības ar vīrieti, kurš ir tiklab pacients, kā arī karavīrs.

Nīls tomēr ne mirkli nešaubījās par viņu vārdos neizteikto saprašanos; ja māsa Lengtrija nedomātu tāpat un to neatzītu, viņa uz vietas būtu no klusā pielūdzēja atkratījusies, juzdama, ka pienākums liek viņai tā rīkoties.

Būdams bagātu, Melburnas sabiedrībā ievērojamu vecāku vienīgais dēls, Nīls Longlends Pārkinsons bija audzināts pēc visiem sava laika un savas zemes — Austrālijas — sabiedriskajiem likumiem un kļuvis par jaunekli, kas vēl angliskāks par angli. Viņa valodā nebija ne mazāko austrāliešu izcelsmes pazīmju; tā bija noapaļota un noslīpēta labāk par jebkura angļu aristokrāta valodu. No Džīlongas

BB

ģimnāzijas viņš bija devies taisnā ceļā uz Angliju, u* Oksfordas universitāti, ar izcilību beidzis Vēstures fakultāti un kopš Oksfordas dienām nebija uzturējies dzimtajā pusē vairāk kā dažus mēnešus. Viņš kāroja kļūt par gleznotāju, tādēļ pēc Oksfordas apmetās Parīzē un vēlāk Pelo-ponēsā, kur pavadīja interesantu, bet mierīgu laiku, ko satrauca vienīgi kāda itāliešu aktrise ar saviem vētrainajiem apciemojumiem; tā bija viņa mīļākā, kaut labāk būtu vēlējusies kļūt viņa sieva. Laikaposmos starp šiem emocionāli nogurdinošajiem apciemojumiem viņš iemācījās runāt grieķu valodā tikpat tekoši, kā runāja angliski, franciski un itāiiski, aizrautīgi gleznoja un uzskatīja sevi vairāk par Anglijas nekā par Austrālijas emigrantu.

Precības neietilpa viņa plānos, kaut gan viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk tik un tā vajadzēs apprecēties, gluži tāpat kā zināja visa sava turpmākā dzīves gājuma nolemtību. Taču jauneklim, kam nav vēl ne trīsdesmit, šķiet, ka viņam pieder mūžība.

Un tad viss piepeši, katastrofiski pārvērtās. Pat Grieķijā, Peloponēsā, kādu brīdi jau bija klīdušas čukstus valodas par kariem, un tad viņš saņēma vēstuli no tēva, oficiālu, saltu vēstuli; tā paziņoja, ka brīvās klejoņa dienas beigušās, ka viņa pienākums pret ģimeni un sabiedrību prasa, lai viņš tūdaļ atgrieztos mājās, kamēr tas vēl iespējams.

Tā viņš 1938. gada nogalē sēdās kuģī un aizbrauca uz Austrāliju, atgriezās zemē, kuru gandrīz vairs nepazina, lai sastaptu vecākus, kas viņam šķita tik tāli un maz mīlami kā jebkuri viktoriāniski sīkmuižnieki, kas tie patiesībā arī bija, tikai nevis karalienes Viktorijas sīkmuižnieki, bet gan Viktorijas zemes sīkmaņi.

Atgriešanās Austrālijā sakrita ar viņa mūža trīsdesmito gadskārtu, robežstabiņu, kuru pat tagad, pēc vairāk nekā septiņiem gadiem, viņš nespēja atcerēties, nejūtot no jauna tās drausmas, kas viņu bija plosījušas kopš tā gada maija. Tēvs! Nežēlīgais, burvīgais, spēcīgais, neticamas enerģijas pārpilnais vecais kungs! Kāpēc tēvs nebija dzemdinājis veselu baru dēlu? Neiedomājami šķita, ka viņš radījis tikai vienu, turklāt pusmūžā. Cik smaga nasta — būt Longlenda Pārkinsona vienīgajam dēlam, no kura gaida, lai viņš turētos blakus vai pat tiktu priekšā Longlendam Pārkinsonam!

Tas, protams, nebija izdarāms. Ja vien vecais vīrs būtu sapratis, ka pats ir īstais cēlonis, kāpēc Nīls nespēj ar viņu mēroties! Viņam nebija vecā vīra strādnieku šķiras

cilmes ar tās spīvumu un cīņasprieku, tās vietā viņš bija aplaimots ar mātes izsmalcinātību; Nils apzinājās savu bezspēcību jau kopš tā vecuma, kad cilvēkam sāk veidoties uzskati par sevi un savu vidi.

Pašos pirmajos padsmitnieka gados Nīls atskārta, ka tēvu mīl vairāk nekā māti, par spīti tēva vienaldzībai pret viņu un mātes nejēdzīgi pārspīlētajai lutināšanai. Neiedomājams atvieglojums bija tikt projām uz internātskolu un sākt veidot rakstu, pēc kura viņš dzīvoja kopš pirmā semestra Džīlongas ģimnāzijā līdz trīsdesmitajai dzimšanas dienai. Kālab cīnīties pret apstākļiem, kas ir neuzveicami? Par tiem nav jāliekas zinis, tiem jāiet apkārt ar līkumu. Kļūstot pilngadīgs, Nīls ieguva savā rīcībā mātes naudu — tās viņam pietika liku likām. Viņš dzīvos pats savu dzīvi tālu projām no Melburnas un vecākiem, vīs ligzdu pats pēc sava prāta.

Kara draudi to visu sagrāva. Izrādījās, ka tomēr eksistē šis tas, par ko nevar nelikties zinis, kam nevar apiet apkārt ar līkumu.

Viņa dzimšanas dienas mielasts izvērtās par grandiozām, ļoti oficiālām svinībām; viesu sarakstā bija daudz jaunu, smalku dāmu, debitanšu, ko māte bija izraudzījusi par vēlamām precību kandidātēm savam dēlam. Bija divi arhibīskapi — anglikāņu un Romas katoļu baznīcas pārstāvji, viens augsts ierēdnis no pavalsts leģislatūras un viens no federālās pārvaldes, viens slavens modes dakteris, Lielbritānijas pilnvarotais koloniju ministrs un Francijas sūtnis. Viesus, protams, bija ielūgusi māte. Mielasta laikā Nīls tikpat kā neievēroja ne jaunās dāmas, ne augstās amatpersonas — godīgi sakot, lāgā nepamanīja pat mātes klātbūtni. Visa viņa uzmanība bija pievērsta tēvam, kas sēdēja galda attālākajā galā un skadrām, zilām acīm bez mazākās godbijības vērtēja viesus. Nīls pats nesaprata, kā var tik labi nojaust, kas norisinās tēva galvā, bet viņam tas gauži iepatikās un modināja vēlēšanos meklēt iespēju izrunāties ar sīko, vecīgo vīru, kas no sevis nebija dēlam piešķīris nekā cita kā vienīgi acu veidu un krāsu.

Vēlāk Nīls saprata, cik pats bijis zaļš tik vēlīnā dzīves posmā, — kad tēvs, sagaidījis, līdz kungi beidzot piecēlās, lai piebiedrotos dāmām dzīvojamā istabā, paņēma viņu zem rokas, viņš šo žestu izjuta ar īsti puicisku prieku.

— Lai viņi iztiek bez mums, — vecais vīrs noteica un zobgalīgi iespurcās. — Mātei būs ko pasūkstīties par mūsu nozušanu.

Bibliotēkas istabā, kas bija piestūķēta ar grāmatām ādas iesējumos — Longlends Pārkinsons tās ne reizi nebija atvēris, nemaz nerunājot par lasīšanu, — viņš pats apsēdās klubkrēslā, bet dēls atmetās uz ķeblīša viņam pie kājām. Telpa bija patumša, taču tumsa nespēja noslēpt smagā mūža pēdas vecā vīra grumbainajā sejā, nedz arī apdzēst samocīto izteiksmi skadrajā, kā akmens cietajā, plēsonīgajā skatienā. Aiz šī skatiena bija vērojams saprāts, kas dzīvoja savu — no cilvēkiem, emocionāla vājuma, morāles likumiem neatkarīgu dzīvi. Sai brīdī Nīls saprata, ka mīl tēvu, un nespēja pats sev izskaidrot nesaderību — kālab gan mīlēt cilvēku, kuram mīlestība nav vajadzīga?

— Nekāds labais dēls tu neesi bijis, — vecais bez ļaunuma ierunājās.

— Zinu.

— Ja es būtu iedomājies, ka vēstule var tevi atsaukt mājās, būtu jau sen to uzrakstījis.

Nīls pastiepa uz priekšu rokas un noraudzījās uz tām: garas plaukstas ar slaidiem pirkstiem, maigas kā meitenei, gluži bērnišķīgas — tādas rokas ir vienīgi tad, ja nepazīsti darbu, kurš līdz pašām dzīlēm būtu nozīmīgs smadzenēm, kas kontrolē rokas; gleznošana viņam tik daudz nebija nozīmējusi.

— Tā nebija tava vēstule, kas mani pārveda mājās, — viņš gausi sacīja.

— Kas tad? Karš?

— Nē.

Sienas lampa tēvam aiz muguras apspīdēja viņa sār-teno, pliko galvvidu, mezdama ēnu sejā, kurā acis kvēloja, taču asā mutes švīka palika cieši sakniebta.

— Izrādījās, ka es neesmu derīgs, — Nīls noteica.

— Kam neesi derīgs? — Cik raksturīgi tēvam — tulkot pateikto drīzāk dinamiski nekā morāli.

— Neesmu jēdzīgs gleznotājs.

— Kā tu to zini?

— To man pateica viens, kas zina. — Vārdi sāka ritēt raitāk. — Biju sagleznojis pietiekami daudz diezgan plašai skatei — vienmēr tiku kārojis iesākt ar blīkšķi, nevis izkārt vienu bildi te, otru tur. Tāpēc aizrakstīju uz Parīzi draugam, kam pieder galerija, kur biju nodomājis sarīkot pirmo izstādi, un, tā kā viņš gribēja pavadīt atvaļinājumu Grieķijā, tad labprāt atbrauca paskatīties, ko esmu savācis. Un viņam nepatika — tas ir viss, kas sakāms. «Ļoti glīti,» viņš teica, «tiešām, ļoti, ļoti jaukas bildītes. Bet trūkst

oriģinalitātes, trūkst spēka, trūk~t instinktīvas temata izjūtas.» Tad viņš man ieteica, lai pievēršos komercglez-niecfbai.

Ja arī veco vīru dēla sirdssāpes aizkustināja, viņš to neizrādīja, tikai sēdēja un vēroja.

— Armija tev dikti nāks par labu, — viņš pēdīgi ieteicās.

— Tu gribi sacīt — padarīs mani par vīru?

— Lai tā notiktu, vajadzētu sākt no ārpuses un darboties virzienā uz iekšu. Es domāju, ka tam, kas ir iekšā, jādod iespēja izkļūt ārā.

Nīls sarāvās. — Bet ja nu iekšā nekā nav?

Vecais vīrs paraustīja plecus un viegli, vienaldzīgi pavīpsnāja.

— Vai tādā gadījumā labāk nebūtu skaidri uzzināt, ka tur nekā nav? — viņš vaicāja.

Ne ar pušplēstu vārdu netika minēts, ka Nīls varētu pārņemt ģimenes darbības lauku; viņš zināja, ka tādai runāšanai nebūtu nozīmes. Viņam nezin kāpēc likās, ka tēvs neuztraucas par uzņēmumu, ka tēvu neinteresē, kas ar to notiks, kad viņa rokas atlaidīs grožus. Pret dinastijas varenību Longlends Pārkinsons izturējās vienaldzīgi, tāpat kā izturējās vienaldzīgi pret sievu un dēlu. Viņš neprasīja, lai dēls sevi apliecina, nejuta tuvību ar dēlu, kas nespēja to, ko spēja viņš; tēvam nebija nepieciešams stimulēt savu pašapziņu, prasot, lai dēls kļūst par tādu vīru kā viņš, lai dēls sasniedz to, ko viņš ir sasniedzis. Precēdams Nīla māti, viņš, bez šaubām, zināja, kādus pēcnācējus var no tās sagaidīt, un viņam tas bija vienaldzīgi; apprecēdamies viņš iekļuva tai sabiedrībā, kurā ar precību palīdzību bija tīkojis iekļūt. Longlends Pārkinsons allaž rīkojās pats sev par patikšanu.

Tomēr, sēdēdams un vērodams tēvu, Nīls pamanīja gan mīlestību, gan līdzjūtību, un tā viņu ievainoja līdz pašai sirdij. Vecais vīrs gluži vienkārši neticēja, ka Nīlā ir kāda vērtība, — un vecais gaužām labi prata vērtēt raksturus.

Tā Nīls nokļuva armijā — protams, virsnieka pakāpē. Karam sākoties, viņu nosūtīja uz Ziemeļāfriku; tas viņam sagādāja milzīgu prieku, jo tur viņš jutās daudz iederīgāks nekā savā dzimtajā zemē, bez mazākajām pūlēm iemācījās arābiski un vispār prata visnotaļ būt noderīgs. Viņš kļuva

par ļoti spējīgu un apzinīgu karavīru, turklāt bija izcili drošsirdīgs; kareivji viņu cienīja, priekšnieki labi ieredzēja, un pirmoreiz mūžā viņš sāka pats sev patikt. Galu galā manī tomēr ir kaut kas no vecā kunga, viņš līksmi nosprieda un gaidīja kara beigas, iztēlodamies, kā atgriezīsies mājās pieredzes rūdīts, noslīpēts līdz tādam asumam, kuru, kā viņam likās, tēvs uzreiz pratīs saskatīt un atzinīgi novērtēt. Vairāk par visu pasaulē viņš vēlējās, lai tās plēsējputna acis uzlūkotu viņu kā līdzvērtīgu.

Tad sekoja Jaungvineja un Salas — karš, kas viņam vairs nepatika ne tuvu tik labi kā karš Ziemeļāfrikā. Tur viņš saprata, ka gluži velti uzskatījis savu nobrieduma procesu par pilnīgi pabeigtu; līdz šim viņš bija vienīgi nodevies karaspēlēm. Kā tuksnesis bija viņa dvēseli atbrīvojis, džungļi to iežņaudza, laupīja visu līksmi. Bet tie viņu arī spēcināja, izvērsa dienasgaismā kaut kādu stūrgalvīgu izturību, ko viņš sevī nebija pat nojautis. Nu viņš pēdīgi beidza tēlot lomu, beidza rūpēties par to, lai radītu labu iespaidu citu acīs, jo vajadzēja meklēt spēka rezerves sevī, lai izdzīvotu pats un izdzīvotu viņa kareivji.

Visam pienāca gals kādā neauglīgā un nenozīmīgā, bet ļoti asiņainā kaujā 1945. gada sākumā. Viņš pieļāva kļūdu, un kareivji par to samaksāja. Lepnā pašapziņas celtne sabruka vienā drausmīgā mirklī. Ja vien tie būtu sacēlušies pret viņu, vainojuši viņu, viņš būtu to pārcietis vieglāk — tā viņš pats vismaz domāja —, bet visi, sākot ar dzīvajos palikušajiem viņa rotas kareivjiem un beidzot ar komandieri, viņam piedeva! Un, jo vairāk tie centās iestāstīt, ka viņš neesot vainīgs, ka ikvienam lāgiem varot misēties, jo smagāk viņam kļuva. Kad vairs nebija, pret ko cīnīties, viņam sametās solis, viņš sabruka, un viss biju cauri.

1945. gada maijā viņu nosūtīja uz X nodaļu. Ieradies viņš raudāja un bija tik izmisis, ka ne apjauta, ne interesējās par to, kur atrodas. Vairākas dienas viņam ļāva darīt, ko pats gribēja, un viņš gribēja vienīgi ierauties sevī, trīcēt, raudāt, bēdāties ... Pēc tam būtne, kas pelēcīga un neievērojama bija rēgojusies kaut kur nomaļus, sāka ielauzties viņa bēdās, sāka uzmākties līdz apnikumam. Nelaidās vaļā, centās viņu pierunāt un pat piespieda ēst, liedzās atzīt, ka viņa nelaime ir kaut kas īpašs un izcils, piespieda viņu uzturēties kopā ar pārējiem pacientiem, kad viņš negribēja nekā cita kā vienīgi iespundēties savā būcenitī, uzdeva viņam darbus, bakstīja un urdīja viņu,

runāja vienā gabalā — sākumā par visu ko, vēlāk par viņu pašu, kam viņš, protams, deva priekšroku.

Sāka mosties īstenības apziņa — vispirms gausi jo gausi, tad piepeši vienā rāvienā pamodās pavisam. Nīls sāka ievērot arī lietas, kas neattiecās tieši uz viņu, pamanīt pārējos pacientus un apkārtni. Radās interese par X nodaļas fenomenu un par māsu Honoru Lengtriju.

Nu māsa viņa apziņā bija ieguvusi vārdu un identitāti. Sākumā Nīlam viņa lāgā nepatika, jo bija pārāk lietišķa un nepievērsa vajadzīgo uzmanību viņa vienreizīgumam. Bet, tikko viņš bija nospriedis, ka tā ir tipiska armijas medmāsa, viņa sāka atkust, viņas rīcībā atklājās sirsnība un maigums — tas bija kaut kas pilnīgi svešs visam pēdējos gados piedzīvotajam, un viņš tajā būtu grimtin iegrimis, ja vien viņa to pieļāvusi. Taču viņa to neparko, neparko nepieļāva. Tikai tad, kad Nīls jau uzskatīja sevi par izveseļojušos, viņā modās atskārta, cik prasmīgi tā par viņu bija cīnījusies.

Viņu vairs nevajadzēja sūtīt uz Austrāliju tālākai ārstēšanai. Tomēr arī atpakaļ uz karaspēka daļu viņu nesūtīja. Komandieris acīmredzot ieskatīja, ka labāk viņu atstāt turpat; divīzija patlaban nepiedalījās aktīvā karadarbībā, tātad viņš nebija nepieciešams.

Uzspiestā atpūta X nodaļā Nīlam daudzējādā ziņā ļoti patika, jo tā viņš varēja palikt māsas Lengtrijas tuvumā, kura tagad pret viņu izturējās vairāk kā pret kolēģi nekā pret pacientu un ar kuru viņam sāka veidoties attiecības, kam nebija nekā kopēja ar X nodaļu. Taču kopš tā brīža, kad Nīls bija konstatējis, ka ir izveseļojies un var atgriezties dienestā, viņu sāka grauzt šaubas. Kāpēc viņu neaicina atpakaļ? Un tūdaļ viņš pats atrada atbildi: tāpēc, ka viņam vairs nevar uzticēties; ja karadarbība atsāktos, viņš nebūtu spējīgs uzņemties komandu, ietriektu nāvē vēl vairāk kareivju.

Kaut arī visi to noliedza, Nīls zināja, ka tieši tas ir īstais iemesls, kāpēc viņš vēl joprojām ir X nodaļas gūsteknis. Viņš vēl nespēja saprast, ka neiroze nav izzudusi, ka tagad tā izpaužas asā savu spēju apšaubīšanā. Ja karš tiešām uzliesmotu no jauna, viņš droši vien būtu atgriezies savā vienībā un būtu turējies godam. Nīla traģēdija bija tā, ka karš patiesi bija beidzies un līdz ar to beidzies viņa aktīvais dienests.

Viņš paliecās uz priekšu, izlasīja uzvārdu uz aploksnes, kas gulēja māsai priekšā uz galda, un saviebās.

— Tā kā ar mietu pa pieri, vai ne, — uzņemt viņu tagad, kad viss cauri?

— Tiešām! Nu, redzēs, kā būs ar to mietu. Man viņš nelikās no tādiem, kas sacels lielu nemieru.

— Arī es tā domāju. Šķiet ļoti rāms. Man viņš liekas mazliet līdzīgs papagailim, kas atkārto iekaltus teikumus.

Māsa Lengtrija iztrūkusies novērsa skatienu no loga un palūkojās uz Nīlu; parasti viņš nemēdza izsacīt ne tik muļķīgas, nedz arī kritiskas piezīmes par nodaļas puišiem.

— Es gan domāju, ka Maikls ir kārtīgs puisis,.— viņa noteica. Negaidīts un neizskaidrojams piktums uzšāvās un tūliņ spruka laukā, pārsteigdams viņus abus.

— Kas ir, māsa Lengtrija! — viņš spēji iesaucās. — Jums viņš iepaticies? Manuprāt, viņš nemaz nav jūsu tips.

Viņas īgnumu nomija smiekli.

— Iepaticies? Nē, Nīl! Tas nav jūsu cienīgi, mīļais, vecais draugs! Jūs runājat kā Lūss, un tas nenozīmē komplimentu. Kālab jūs esat tik negants pret nabaga puisi?

— Es vienkārši esmu greizsirdīgs, — viņš pasmiedamies atteica un izvilka no kabatas cigarešu etviju. Tā bija gluda, masīva zelta etvija ar stūrī iegravētiem iniciāļiem un izskatījās varen dārga. Neviens cits nodaļas iemītnieks nesmēķēja fabrikā ražotas cigaretes, bet pašreiz te arī nebija neviena virsnieka.

Atvāzis etviju, Nīls piedāvāja māsai cigareti, turēdams otrā rokā šķiltaviņas gatavībā.

Viņa nopūtās, tomēr cigareti paņēma un ļāva viņam to aizdedzināt.

— Neparko, neparko nedrīkstēju ļauties pierunāšanai slepus ar jums sasmēķēt, kamēr esmu darbāl Priekšniece mani pakārs, noslīcinās un saplosīs. Starp citu, man tūliņ jūs jāsūta projām. Jāizburas cauri Maikla papīriem, pirms ierodas pulkvedis Akselbante.

— Dieviņ tētīt! Nesakiet tikai, ka tas mums vēl šovakar uzkritīs kaklā!

Viņa draiski pasmaidīja. — Nē, kaklā viņš uzkritīs man, ne jums.

— Un kas gan mūsu varonīgajam virsaitim liks mērot tik garu ceļu tumšā vakarā?

— Protams, Maikls. Es piezvanīju un lūdzu viņu atnākt šurp. Man nav nekādu rīkojumu par Maiklu. Nezinu, kā-

2*

3.1

pēc viņš atrodas Piecpadsmitajā bāzē un kāpēc atšķūrēts uz X nodaļu. Man tas nepavisam nav skaidrs. — Pēkšņi viņa nopūtās un atlaidās krēslā. — Nez kādēļ šķiet, ka šodien bija diezgan nejauka diena.

— Ja jautātu man, es gan teiktu, ka X nodaļā vispār nav jauku dienu, — Nīls drūmi noteica un paliecās uz priekšu nopurināt pelnus gliemežvākā, ko māsa lietoja par pelnutrauku. — Es te, iksā, būšu nokvernējis gandrīz piecus mēnešus, māsiņ. Citi atnāk un aiziet, bet es ziedu kā lilija uz mēslu čupas — mūžīgi mūžam.

Un tad tā atkal bija klāt — X nodaļas sāpe abos. Tik žultaini rūgti viņai bija redzēt pacientu ciešanas, apzināties, ka nespēj novērst ciešanu cēloni, jo tas sakņojās viņu pašu iekšējās pretrunās. Ar smeldzi sirdī viņa bija nākusi pie atziņas, ka ar to, ko spēja slimnieku labā darīt slimības akūtajā stadijā, gandrīz nekad nepietika ilgajam periodam, kad viņi bija gandrīz, bet vēl ne pilnīgi veseli.

— Jūs zināt, ka bijāt galīgi sabrucis, — viņa maigi ierunājās, saprazdama, ka viņas mierinājums ir tukša skaņa. Un zināja, ka nu sāksies bieži atkārtotā saruna,

’kurā Nīls sevi šaustīs par savām vājībām un viņa pūlēsies — kā parasts, veltīgi — viņu pārliecināt, ka tās nav nepārvaramas.

Viņš nicīgi savilka degunu.

— Tas sabrukums man bija nezin cik sen, un jūs to zināt. — Izstiepis rokas visā garumā uz priekšu, Nīls savilka plaukstas dūrēs, līdz muskuļi saspringa un izcēlās zem ādas, — nenojauzdams, ka māsa, vērodama šo mazo fiziskā spēka rotaļu, izjūt spēju tīksmes dzēlienu. Ja viņš to zinātu, tad droši vien nenoturētos un mēģinātu nostiprināt viņu abu attiecības, apskaudams un noskūpstīdams māsu Lengtriju, — bet viņa gandrīz nekad neļāva jūtām atspoguļoties sejā. — Karavīrs no manis droši vien vairs neiznāks, — viņš turpināja, — bet kaut kur taču es varētu būt kaut kam noderīgs! Ai, māsiņ, man tik drausmīgi, drausmīgi apnicis X nodaļā! Es taču neesmu garā vājš!

Kaislais izsauciens māsu sāpīgi saviļņoja — kā visu viņu skaudrās žēlabas. Viņa nolieca galvu un nodūra acis.

— Nu jau vairs nebūs ilgi. Karš beidzies, un mēs drīz vien posīsimies mājup. Es zinu, ka mājas jums nav īstais atrisinājums, un saprotu, kāpēc tās jūs biedē. Bet ticiet jel man, kad saku, ka jūs uzreiz atradīsiet pamatu zem kājām, tiklīdz dzīve mainīsies, tiklīdz jums būs pilnas rokas darba.

3 f

— Kā lai es atgriežos mājās? Tur mājās ir atraitnes un bāreņi, kas par tādiem kļuvuši manas vainas dēļ! Ko es teikšu, sastapis kāda tā karavīra atraitni? Es taču viņus nogalināju! Ko es viņai varēšu teikt? Ko darīt?

— Teiksiet un darīsiet to, kas būs pareizākais. Padomājiet, Nīl! Tie ir tikai rēgi, kurus jūs izmantojat, lai sevi spīdzinātu, — un tikai tāpēc, ka te X nodaļā jūs nezināt, ko iesākt ar brīvo laiku. Man apnicis jums atgādināt — beidziet jel sevi spīdzināt —, bet jūs augām dienām to vien darāt.

Nīls nebija noskaņots viņu uzklausīt un ar tīri perversu tīksmi nodevās savai iedomai.

— Mana nekompetence bija tieši vainīga vairak nekā divdesmit kareivju nāvē, māsa Lengtrija! Viņu atraitnes un bāreņi nav rēgi, ticiet man!

Tik kaismīgi izmisušu viņa Nīlu nebija redzējusi kopš daudzām nedēļām; droši vien vainīga Maikla ierašanās. Mācai nenāca ne prātā atvedināt Nīla šāvakara izturēšanos pašai uz sevi; jauna pacienta ierašanās vecos allaž satrauc. Un Maikls bija īpašs gadījums — viņš nebija vadāms, nebija no tādiem, kas pakļausies Nīla virsvadībai, — bet Nīlam patika valdīt palātā, noteikt tās izturēšanās veidu.

— Tās domas jums jāatm°t, Nīl, — viņa paskarbi ierunājās. — Jūs esat gudrs un krietns cilvēks un bijāt gudrs un krietns virsnieks. Piecus gadus jūs bijāt priekšzīmīgs. Un tagad paklausieties, ko jums teikšu! Nekur nav konstatēts, ka zaudējumi radās tieši jūsu kļūdas dēļ. Jūs esat karavīrs un zināt, cik sarežģīta norise ir katra kauja. Turklāt — tas ir noticis! Jūsu kareivji ir pagalam. Un pats mazākais, ko esat viņiem parādā, ir — dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Ko gan jūs varat līdzēt tām pašām atraitnēm un bāreņiem, sēdēdams te, manā būcenī, gauzdamies un žēlodams nevis viņus, bet sevi? Nekur nestāv rakstīts, ka dzīve vienmēr noritēs pēc mūsu prāta. Mums gluži vienkārši jāpieņem viss — kā labais, tā ļaunais. Jūs pats to zināt! Un nu vienreiz pietiek!

Drūmais noskaņojums gaisa acīm redzami, viņš pasmaidīja, pasniedzās, saņēma viņas roku un pieglauda tai vaigu.

— Kārtībā, māsiņ, ziņojums saņemts! Centīšos but labāks puisītis. Nezinu, kā jūs to darāt, bet man šķiet — jūsu seja panāk vairāk nekā vārdi. Jūs vienmēr protat atņemt sāpes. Un ja vien jūs zinātu, ko man nozīmē jūsu

klātbūtne X nodaļā! Bez jums... — viņš paraustīja plecus, — ak, nespēju nemaz iedomāties, kā man būtu pagājis tas laiks šeit!

Nīls sacīja — viņa vienmēr protot atņemt sāpes. Bet kā, ar ko? Labu darīt vien ir par maz; viņas saprātam vajadzēja zināt šo formulu, tomēr tā neparko nedevās rokā.

Pieri saraukusi, māsa pāri mazajam galdiņam raudzījās jaunā vīrieša sejā, gudrodama, vai ir saprātīgi viņu tā mazliet iedrošināt, kā viņa mēdza darīt. Ak, būtu jel iespējams pilnīgi nošķirt personiskās jūtas no dienesta pienākuma! Vai viņa, tik intīmi draudzējoties, tiešām dara Nīlam vairāk laba nekā ļauna? Cik, piemēram, nupat notikušajā izrādē bija tīšas viltības, lai piesaistītu sev viņas uzmanību? Uztverot Nīlu vairāk kā vīrieti, nevis kā pacientu, viņa zaudēja pareizo perspektīvu; šādā veidā viņas domas varēja vairāk aizklīst nākotnē nekā kavēties pašreizējā situācijā, bet visus spēkus vajadzēja veltīt tieši pašreizējai situācijai. Tiesa, pastāvēja burvīga iespēji pasapņot, kā miera laikā veidosies viņas un Nīla attiecības, sākot ar pirmo skūpstu un tālāk līdz brīdim, kad viņa izlems, vai tiešām precēties ar viņu, — bet nodoties tādām domām tagad, šeit, bija aplam. Aplam, aplam!

Kā vīrietis viņš Honorai šķita pievilcīgs, aizraujošs, interesants. Viņa pasaule bija ļoti līdzīga viņas pasaulei, un tas padarīja viņu draudzēšanos loģisku. Viņai patika Nīla izskats, uzvedība, audzināšana, cilme un ģimene. Un viņai pat vairāk nekā patika Nīla personība, ja neņem vērā pašreizējo nelaimīgo apsēstību. Kad viņš stūrgalvīgi aizrakās atpakaļ līdz asiņainajai slaktiņa dienai, it kā tā būtu nolēmusi visu viņa nākamo dzīvi nebeidzamām sērām, Honora Lengtrija sāka šaubīties par kopīgas nākotnes iespēju. Viņa negribēja savu jūtu kapitālu tērēt emocionāla kropļa labā, kaut ari šī kroplība būtu saprotama un izskaidrojama. Viņa gribēja, viņai vajadzēja cilvēku, ar ko dzīvot kā līdzīgam ar līdzīgu, nevis tādu, kas balstītos pret viņu un vienlaikus pielūgtu viņu kā dievību.

— Tālab jau es šeit esmu, lai atņemtu sāpes, — viņa pavirši atbildēja un saudzīgi atvilka roku, negribēdama viņu aizvainot. Viņas otra roka joprojām gulēja uz Maikla dokumentiem; nu viņa tos pacēla.

— Piedodiet, ka raidu jūs projām, Nīl, bet man vēl jāpastrādā.

Nīls piecēlās un iztrūcies raudzījās lejup uz viņu.

— Jūs vēlāk vēl ienāksiet pie mums, vai ne? Tas jaunais taču nevar to aizkavēt?

Viņa pārsteigta pacēla acis.

— To nekas nevar aizkavēt! Vai esat kādreiz piedzīvojis, ka es vakarā neieietu pirms gulētiešanas izdzert tasi tējas? — viņa vaicāja, uzsmaidīdama Nīlam, tad atkal nolieca galvu pār Maikla dokumentiem.

6

Zibinādams kabatas lukturīti, pulkvedis Volless Donaldsons taustīja ceļu uz teritorijas viņu galu un jutās nejēdzīgi aizvainots. Patiesi gatavā riebeklība! Miera laikā, kad aptumšošanas noteikumi atcelti, priekšniecība tomēr vēl neparūpējas kaut vai par minimālu teritorijas apgaismošanu! Arī slimnīcas korpusi grima pilnīgā tumsā, jo nebija apdzīvoti.

Pēdējos sešos mēnešos Piecpadsmitās bāzes galvenais hospitālis bija nožēlojami sarucis, ja runā par pacientiem, taču nepavisam ne teritoriāli — it kā resns cilvēks būtu nokrities svarā un, kļuvis tievs, joprojām būtu spiests valkāt resnuļa drānas. Šo slimnīcu pirms mazliet vairāk nekā gada bija sākuši būvēt amerikāņi, taču pēc tam tie tūliņ bija gājuši uz priekšu, pamezdami nepabeigtās, tikai daļēji iekārtotās celtnes austrāliešiem, kas caur Rietum-indijas salām devās uz priekšu rietumu virzienā.

Kara karstākajā periodā hospitālī ar labu gribu varēja ievietot piecsimt pacientu — trīsdesmit ārstiem un pusotra simta māsām un sanitārēm tad bija tik daudz darba, ka brīvi brīži kļuva par nesasniedzamu sapni. Nu apdzīvotas bija vairs tikai divpadsmit palātas. Un, protams, X nodaļa pie pašas skaistās palmu birzs, kura tās īpašniekam holandietim savā laikā bija ļāvusi sapelnīt krietnu naudu ar kopru. No trīsdesmit dakteriem bija atstāti vairs tikai pieci vispārējie un speciālie ķirurgi, pieci vispārējie un speciālie ārsti un viens vienīgs patologs. Tikai trīsdesmit māsas vēl šaudījās plašajā medicīnas māsu mītnē.

Tā kā pulkvedis Donaldsons bija neiropatologs, viņam bija uzdots pārzināt X nodaļu, kad Piecpadsmitā bāze bija nokļuvusi austrāliešu rokās. Allaž gadījās iemantot saujiņu psihiski traumētu karotāju; kad katls sāka burbuļot, tos nosmalstīja un ievietoja X nodaļā.

Pirms kara pulkvedis Donaldsons bija labi nopūlējies,

līdz ticis pie personiskās prakses Makveristritā un izcīnījis savu vietu Sidnejas lepnāko, taču arī untumaināko mediķu speciālistu vidū. Laimīga spekulācija biržā 1937. gadā, kad pasaule lauzās ārā no krīzes žņaugiem, bija viņam sagādājusi naudu, lai nopirktu minēto praksi Makveristritā; augstie honorāri par vizītēm lielajās slimnīcās tikko sāka ieplūst, kad Hitlers jau ielauzās Polijā. Kopš tā brīža viss pārvērtās; dažkārt ārsts Donaldsons pieķēra sevi pie bažīgām domām par to, vai dzīve jebkad vairs būs tāda kā pirms 1939. gada. Pieņemot par izejas punktu elles caurumu, ko sauca par Piecpadsmito bāzi, pēdējo no veselas elles caurumu sērijas, šķita neiespējami, ka jelkas vēl kādreiz varētu kļūt tāds, kāds bijis. Arī viņš pats.

Viņa sociālā cilme bija lieliska, taču krīzes gados ģimenes naudas iekrājumi bija drausmīgi strauji gājuši mazumā. Par laimi, viņa brālis bija birkas mākleris un lielā mērā uzņēmās atbildību par dzimtas atveseļošanu. Tāpat kā Nīls Pārkinsons, arī viņš runāja bez mazākā austrāliešu akcenta; viņš bija studējis Sidnejas universitātē, bet prakses laiku pēc universitātes beigšanas nostrādājis Anglijā un Skotijā, un viņam labāk patika sevi uzskatīt par angli nekā par austrālieti. Nevarētu sacīt, ka viņš tieši kaunējās, ka ir austrālietis, — viņš tikai labāk vēlējās būt anglis.

Ja cilvēkam var but kāds sevišķi iecienīts naida objekts, tad sieviete, pie kuras pulkvedis Donaldsons patlaban devās, bija par tādu uzskatāma. Māsa Honora Lengtrija. Knīpa, tikko trīsdesmit gadu veca, profesionāla medicīnas māsa, tomēr armijas vajadzībām neapmācīta; tiesa gan, pulkvedis zināja, ka viņa kalpo armijā kopš 1940. gada sākuma. Šī sieviete bija neuzminama mīkla; viņa runāja nevainojami, acīmredzot bija baudījusi ļoti labu izglītību un praktizējusies tiešām ļoti labā slimnīcā. Tomēr viņai trūka disciplīnas izjūtas, pienācīgas godbijības un sapratnes par savu kalpotājas stāvokli. Ja pulkvedis būtu pilnīgi godīgs pats pret sevi, tad būtu atzinies, ka māsa viņu biedē kā pēdīgo nabagu. Saskarsmē ar viņu vajadzēja saņemt kopā visus prāta un gara spēkus un turēties, cik jaudas. Tikpat beigu beigās tā viņu aizvien apstrādāja tik brutāli, ka pagāja vairākas stundas, iekāms viņš atguva līdzsvaru.

Viņu kaitināja pat no alus pudeļu vāciņiem darinātais duivju aizkars, kas pasargāja palātu pret mušām. Nekur citur kā X nodaļā tāda ērmība nebūtu pie]autaL bet virsmāsa, lai ari stulba, veca ķesele, allaž izturējās pret X nodaļu pagalam iecietīgi. Nodaļas pastāvēšanas sākumā kāds pacients, apnicis klausīties, kā virsmāsa strostē māsu Lengtriju, bija rīkojies vienkārši un efektīgi — piegājis un pārplēsis priekšnieces formas kleitu no apkakles līdz stērbelei. Galīgi dulns, protams, — viņš nekavējoties tika iesēdināts kuģī un aiztransportēts uz Austrāliju, bet virsmāsa kopš tā laika kā no uguns sargājās aiztikt kādu X nodaļas pacientu.

Apgaismotajā gaitenī varēja saredzēt, ka pulkvedis Vol-less Donaldsons ir gara auguma elegants vīrietis, gadu piecdesmit vecs, ar grādīgu dzērienu cienītājiem raksturīgo sejaskrāsu. Viņam bija militārajam reglamentam atbilstoši apcirptas ūsas, bet pārējā sejas daļa nevainojami noskūta. Eļļainie, sirmie mati, kad cepure bija noņemta, veidoja dziļu gropi ap to vietu, kur bija iespiedusies cepure; mati nebija ne biezi, ne cieti. Acis — palsi zilas un mazlietiņ izvelbtas, tomēr sejā vēl varēja manīt kādreizējā glītuma pēdas; augums spēcīgs, platiem pleciem, vēders gandrīz nemaz neizspiedies. Nevainojami pašūtā tradicionāla piegriezuma uzvalkā viņš droši vien bija izskatījies iespaidīgs; tikpat nevainojami pašūtajā formas tērpā viņš vairāk izskatījās pēc feldmaršala nekā jebkurš no īstajiem maršaliem.

Māsa Lengtrija tūliņ iznāca viņam pretim, ieveda viņu savā kabinetā un laipni uzaicināja apsēsties apmeklētāju krēslā, taču pati neapsēdās — atkal viena no viņas sīkajām viltībām, pulkvedis īgni nodomāja; vienīgi šādā veidā viņa varēja noskatīties uz stalto vīru no augšas.

— Man jāatvainojas, ser, ka jums vajadzēja nākt visu garo ceļu šurp, bet šis puisis ... — viņa viegli pacilāja papīrus uz galda, — ieradās šodien, un, tā kā man nekāda rīkojuma no jums nebija, nodomāju, ka jums par viņa uzņemšanu nekas nav zināms.

— Apsēdieties, māsa, apsēdieties! — pulkvedis viņai uzsauca tieši tādā balsī, kādā būtu nokomandējis nepaklausīgu suni.

Sejas izteiksmei nemainoties, māsa Lengtrija apsēdās savā krēslā; pelēkajās biksēs un karavīra žaketē viņa izskatījās kā jauns, slaiks kadets. Pirmais raunds bija bei-

dzies māsas labā: viņa bija izprovocējusi pulkvedi uz pirmo rupjību.

Klusēdama viņa tam piestūma tuvāk dokumentus.

— Nē, es netaisos tagad tos izskatīt, — viņš untumaini pretojās, — pastāstiet man īsumā, par ko ir runa!

Māsa Lengtrija palūkojās uz viņu bez īgnuma. Lūss pēc pirmās tikšanās ar pulkvedi bija piešķīris tam iesauku — pulkvedis Akselbante, un tā viņam piederējās tik labi, ka liptin pielipa. Nez vai viņš zina, ka Piecpadsmitajā bāzē itin visi viņu aiz muguras dēvē par pulkvedi Akselbanti, māsa prātoja un nosprieda, ka laikam nezina vis. Niecinošu iesauku viņš nemūžam nebūtu ignorējis.

— Runa ir par seržantu Maiklu Edvardu Džonu Vilsonu, kuru turpmāk saukšu par Maiklu, — viņa mierīgi paskaidroja. — Divdesmit deviņus gadus vecs, armijā dienējis kopš kara sākuma — Ziemeļāfrikā, Sīrijā, Jaungvi-nejā, Salās. Nav nekāda ieraksta par garīgiem satricinājumiem, ko būtu radījusi piedalīšanās kaujās, tieši otrādi — viņš bijis sevišķi labs un drošsirdīgs karavīrs, apbalvots ar medaļu «Par izcilu dienestu». Pirms trim mēnešiem diezgan nejēdzīgā sadursmē ar ienaidnieku kritis viņa vienīgais tuvais draugs. Kopš tā laika viņš turējies nomaļus no citiem.

Pulkvedis Akselbante dziļi un smagi nopūtās, neslēpdams savas ciešanas.

— Turpiniet vien, turpiniet, māsa!

Viņa turpināja bez īpaša satraukuma:

— Maikls tiek turēts aizdomās par garīgu nestabilitāti, jo pirms nedēļas nometnē noticis nelāgs incidents. Viņš sakāvies ar vienu apakšvirsnieku. Šāda rīcība tiek uzskatīta par ļoti neparastu abiem. Ja biedri nebūtu bijuši klāt un atrāvuši Maiklu no virsseržanta, tad virsseržants tagad būtu pagalam. Pēc incidenta Maikla vienīgais paskaidrojums bijis tāds, ka viņš gribējis virsseržantu nogalināt un būtu to nogalinājis. To viņš atkārtojis vairākkārt, bet tuvāk izteikties liedzas.

Kad rotas komandieris mēģinājis izdibināt notikuma cēloni, Maikls liedzies atbildēt. Turpretī virsseržants bijis ļoti runīgs. Apsūdzējis Maiklu, ka tas esot mēģinājis viņam tuvoties homoseksuālā nolūkā, un pieprasījis ierosināt tiesas prāvu. Izrādās, ka Maikla kritušajam biedram gluži noteikti bijusi homoseksuāla novirze, bet, vai Maikls šai sakarā personiski iesaistīts, par to domas dalās. Virsseržants un viņa piekritēji kategoriski pastāv uz to, ka abi

bijuši mīlnieki, turpretī vairums rotas karavīru tikpat kategoriski apgalvo, ka Maikls kritušajam bijis vienīgi draugs un aizstāvis.

Bataljona komandieris ļoti labi pazinis visus trīs, jo tie bataljonā dienējuši ilgi — Maikls un kritušais puisis kopš bataljona izveidošanas, virsseržants — kopš Jaungvinejas. Komandieris nospriedis, ka Maiklu nekādā ziņā nedrīkst nodot tiesai. Viņš ieskatījis par labāku pieņemt, ka Maikls pārdzīvo īslaicīgu prāta aptumsumu, un norīkojis viņu uz ārstu komisiju; tā atzinusi, ka Maiklam ir garīgi traucējumi, lai kāds būtu to cēlonis. Pēc tam viņš iesēdināts lidmašīnā un atgādāts šurp. Uzņemšanas nodaļas virsnieks viņu taisnā ceļā atsūtījis uz X nodaļu.

Pulkvedis Akselbante šķobīgi saknieba lūpas un vēroja māsu Lengtriju. Viņa atkal ieņem subjektīvu nostāju — kāds nejēdzīgs paradums!

— Rīt es izmeklēšu seržantu Vilsonu savā kabinetā. Jūs pati viņu varat aizvest turp, māsa. — Viņš uzmeta skatienu kailajai, vāji spīdošajai spuldzei virs rakstāmgalda. — Tad arī ieskatīšos dokumentos. Nesaprotu, kā jūs vispār varat kaut ko salasīt šādā apgaismojumā — es nudien nevarētu! — Krēsls viņam kļuva pārāk ciets un neērts, viņš berzās uz tā ar dibenu, knosījās un nikni rauca pieri.

— Man riebjas šādi seksuāli iekrāsoti gadījumi, — viņš pēkšņi noteica.

Māsa Lengtrija bija nevērīgi virpinājusi pirkstos zīmuli; pēc šiem vārdiem viņas pirksti konvulsīvi sažņaudza to.

— Man no sirds jūsu žēl, ser, — viņa sacīja, necenzdamās slēpt sarkasmu. — Seržantam Vilsonam nav vieta X nodaļā, viņam vispār nebūtu jāatrodas slimnīcā. — Balss viņai ietrīsējās, viņa nepacietīgi tvēra ar roku matos un mazliet sajauca kārtīgās, brūnās cirtas. — Manuprāt, ir gatavā nejēdzība, ja sakaušanās un ļoti apšaubāma apsūdzība drīkst sabojāt dzīvi jaunam cilvēkam, ko jau tā satriekusi drauga nāve. Man visu laiku jādomā par to, kā viņš pašreiz jūtas. Esmu pārliecināta — ja viņš šobrīd ir apmaldījies drausmīgā miglā, tad šādā veidā nekad nespēs no tās izkļūt. Jūs neesat ar viņu runājis, bet es esmu. Un viņam absolūti nekas nekait — ne garīgi, ne seksuāli, ne kaut kādā citā veidā. Tiesā jāsūdz tas ārsts, kas viņu atsūtījis šurp, nevis viņš. Laupīt seržantam Vilsonam iespēju pierādīt savu taisnību, iespundējot viņu X nodaļā, — tas ir kauns un negods visai armijai!

Pulkvedis, kā parasts, juta, ka nespēj cīnīties ar šādu

uzstājīgu nekaunību; tik augsta ranga persona kā viņš vispār nemēdza ielaisties strīdos. Tā nešpetnā runāja ar viņu tā, it kā uzskatītu sevi par viņam līdzīgu gan pēc izglītības, gan pēc intelekta! Varbūt bija liela aplamība piešķirt medicīnas māsām virsnieka pakāpi — tikpat aplam kā pieļaut lielo autonomiju tādās slimnīcās kā Piecpadsmitā bāze. Un stulbās, baltās galvassegas arī nekam nederēja. Tādus baltus lakatus vajadzētu ļaut valkāt vienīgi mūķenēm, un vienīgi mūķenes būtu uzrunājamas par māsām.

— Nu, nu, nomierinieties, māsa, — viņš bilda, cenzda-,mies apvaldīt dusmas un runāt saprātīgi. — Es jums piekrītu, ka apstākļi šķiet mazliet neparasti, bet karš ir beidzies. Jauneklim šeit droši vien neiznāks uzturēties ilgāk par pāris nedēļām. Un jūs pati zināt, ka viņš būtu varējis nokļūt daudz nelāgākā vietā nekā X nodaļa.

Zīmulis aizlidoja pa gaisu un, atsities pret galdiņa stūri, dobji noskanēja uz grīdas, nokrizdams cieši blakus pulkvedim, kas klusībā minēja — diezin vai tēmējums iznācis labs vai slikts. Stingri ņemot, viņam tagad vajadzētu iesniegt ziņojumu virsmāsai; māsu korpusa priekšniece bija vienīgā, kas drīkstēja sodīt savus kadrus. Taču pēc gadījuma ar pārplēsto kleitu priekšniece pret māsu Leng-triju izturējās ļoti godbijīgi. Debestētīt, kas par jezgu izceltos, ja viņš sūdzētos!

— X nodaļa ir elles priekškambaris! — izsaucās māsa Lengtrija — niknāka, nekā pulkvedis viņu jebkad bija redzējis. Viņā modās ziņkāre. Šķiet, seržanta Vi'lsona ķibeles uz māsu apbrīnojami spēcīgi iedarbojušās; būs visai interesanti to puisi rīt apskatīt.

Pati sevi uzkurinādama, māsa turpināja:

— X nodaļa ir elles priekškambaris! Pacientus, ar kuriem neviens nezina ko iesākt, iegrāmato X nodaļā un aizmirst! Jūs esat neiropatologs. Es esmu māsa ar vispārēju izglītību. Mums nav ne attiecīgās pieredzes, ne kvalifikācijas. Vai jūs zināt, kas ar šiem cilvēkiem darāms? Es nezinu, ser! Es taustos! Cenšos visiem spēkiem, bet diemžēl saprotu, ka ar to ir par maz. Ik mīļu rītu sāku ar lūgsnu — lūdzos, kaut spētu aizvadīt dienu, garīgi nesalaužot nevienu no šiem trauslajiem, nelaimīgajiem cilvēkiem! Mani karavīri X nodaļā ir pelnījuši daudz vairāk, nekā es vai jūs varam tiem dot, ser.

— Pietiek, māsa! — pulkvedis Donaldsons uzsauca, juzdams zem ādas kāpjam augšup karstu tvīkumu.

— O nē, es vēl neesmu beigusi, — viņa mierīgi, ne aci nepamirkšķinādama, atteica. — Piemēra labad nerunāsim vairs par seržantu Vilsonu. Paraudzīsimies uz pārējiem X nodaļas pastāvīgajiem iemītniekiem. Metu Sojeru pārcēla šurp tad, kad neiroloģiskajā nodaļā neprata atrast organisku bojājumu, no kā cēlies viņa aklums. Diagnoze — histērija. To jūs pats noteicāt. Nagitu Džounsu atveda no vēderdobuma un krūšukurvja slimību nodaļas pēc divām laparotomijas operācijām ar tādu slimības vēsturi, ka visa palāta vai prātu zaudēja no viņa vaimanām. Diagnoze — hipohondrija. Nīlam, tas ir, kapteinim Pārkinsonam, bija vienkāršs nervu sabrukums, ko pareizāk būtu nosaukt par skaudrām bēdām, taču viņa daļas komandieris domā, ka viņu vajadzētu pasaudzēt, un tā Nīls te kvern mēnešiem. Benedikts Meinārds gandrīz sajuka prātā, kad viņa vads bija atklājis uguni uz kādu ciemu, bet vēlāk izrādījās, kca tur nav bijis neviena japāņa, tikai vesels pulks vietējo sieviešu, bērnu un sirmgalvju. Tā kā ap to laiku, kcd. sākās viņa psihiskās problēmas, viņam bija viegla ievainojuma skramba galvā, viņu steigšus nogādāja neirclo-ģiskajā it kā ar kontūziju un pēc tam pārsūtīja šurp. Diagnoze — dementia praecox. Faktiski es pret šo diagnozi neiebilstu. Bet tas nozīmē, ka Benam jānokļūst pie ekspertiem Austrālijā, jātiek pareizi ārstētam un koptam. Un Lūss Dedžits — kālab īsti viņš atrodas šeit? Viņa dokumentos nav nekādas diagnozes! Taču mēs abi zinām, kt-pēc viņš atrodas šeit. Tāpēc, ka viņš bija izspiedējs, šantažēja savu komandieri, piespiezdams to darīt visu, ko vien gribēja. Taču to pierādīt neizdevās, un kungi neprata izdomāt nekā cita kā nosūtīt viņu uz šejieni līdz tam laikam, kad šaudīšanās būs beigusies.

Pulkvedis pietrausās kājās, aiz apspiestā niknuma pietvīcis tumši sarkans.

— Māsa, jūs esat bezkauņa!

— Vai tas jums izklausās bezkaunīgi? Lūdzu piedošanu, ser! — viņa sacīja, atguvusi nesatricināmo mieru, kas viņai bija tik raksturīgs.

Piegājis pie durvīm, pulkvedis Akselbante vēl kavējās, skatīdamies uz māsu.

— Pulksten desmitos seržantam jābūt manā kabinetā, un neaizmirstiet pati viņu atvest! — Acīm zibsnījot, viņš centās kaut ko izdomāt, kādu trāpīgu vārdu, ar ko tikt cauri šai nesatricināmajai sienai.

— Man šķiet ērmoti, ka seržants Vilsons, acīm redzami priekšzīmīgs karavīrs ar augstiem apbalvojumiem, nokarojis frontes ugunslīnijā sešus gadus, nav ticis augstāk par seržantu.

Māsa Lengtrija jauki pasmaidīja.

— Bet, ser, visi mēs nevaram būt lielie, baltie virsaiši, kādam jānoņemas arī ar melno darbu!

7

Kad pulkvedis bija aizgājis, māsa Lengtrija palika nekustīgi sēžam pie rakstāmgalda, pēc dusmu izvirduma izjuzdama vieglu, šķebenu nelabumu; piere un Virslūpa bija norasojusi saltiem sviedriem. Cik stulbi — tā brukt virsū tam tipam! Jēgas nekādas, viņa tikai atklājusi savas izjūtas, kaut drīzāk vēlējās, lai viņš par tām nekā nezinātu. Un kur palikusi savaldība, kas viņai allaž ļāva uzvarēt strīdos ar pulkvedi Akselbanti? Runāt ar šo cilvēku par X nodaļu un tās upuriem nozīmēja vienīgi velti zaudēt laiku. Viņa nespēja atcerēties, ka vēl kādreiz būtu uz pulkvedi tā noskaitusies. Viss, protams, sākās ar izjusto «slimības vēstures» aprakstu. Ja pulkvedis būtu atnācis mazliet vēlāk, kad viņa jau būtu paguvusi apvaldīt emocijas, izvirduma nebūtu bijis. Taču viņš ieradās dažas sekundes pēc tam, kad viņa tikko bija nolikusi malā Maikla dokumentus.

Lai tas armijas dakteris, kas aprakstījis gadījumu ai Maiklu, bija kas būdams — atmiņā viņa nespēja saistīt parakstu ar seju, ko varbūt pazītu, — viņš bija labs sti-lists. Lasot viņa atstāstu, visas darbības personas atdzīvojās. It ipaši Maikls, kuru viņa nu tiešām bija iepazinusi, īsais palātā sarunās pavadītais brīdis bija devis vielu dažādām hipotēzēm, tomēr neviena nespēja sacensties ar īstajiem notikumiem. Cik drausmīgi vajadzēja justies nabaga puisim, un kāda netaisnība! Viņš droši vien ir ļoti nelaimīgs.

Lasīdama aprakstītās lapas, māsa Lengtrija neviļus iepina stāstā pati savas izjūtas; tik gauži viņa juta līdzi Maiklam par zaudēto draugu, ka kaklā sakāpa ciets kamols un krūtīs iedzēla skaudra smeldze. Un tad ieradās pulkvedis Akselbante, un tas viss nāca pār viņa galvu.

X nodaļa sāk mani sagrauzt, viņa nodomāja; šinī īsajā brīdī esmu sagrēkojusi pret itin visiem māsu uzvedības likumiem, sākdama ar neatļautu emociju iejaukšanu darbā un beidzot pārkāpdama subordinācijas noteikumus.*

Taču vainīga bija atmiņā iespiedusies Maikla seja. Viņš spēja visu pārvarēt, pārvarēja visu, pat nometināšanu X nodaļā. Parasti māsa visvairāk pārdzīvoja savu pacientu garīgos satricinājumus, taču šoreiz viņu pagalam nomāca tāda cilvēka nelaime, kuram kā pacientam atbalsts nebija nepieciešams. Tas zināmā veidā bija brīdinājums. Viens no viņas spēcīgākajiem līdzekļiem, kas sargāja no personisko jūtu līdzdalības, bija pieņēmums, ka pacienti ir slimi, bēdu sagrauzti, ievainojami un tas viss viņus kā vīriešus padara mazvērtīgus. Nē, viņa nebaidījās no vīriešiem, nedz ari no personiskas saskares, taču, lai palīdzētu, labai medicīnas māsai jāprot sevi nošķirt no slimniekiem. Nav jā-norūuās pret jūtām vispār, bet jānorūdās pret vīrieša un sievietes attiecībām. Pietiekami nelāgi ir, ja šada problēma rodas ar parastu pacientu, bet gluži neciešami, ja runa ir par psihiski slimu pacientu. Nils viņas prātu bija stipri nodarbinājis, un viņa vēl joprojām nejutās pārliecināta, vai rīkojusies pareizi, ļaudamas domam par to, ka vjņi varbūt satiksies arī pēc kara, taču mierināja sevi ar domu, ka Nīls ir gandrīz pilnīgi vesels, X nodaļa teju, teju beigs pastāvēt, turklāt viņa vēl joprojām parvalda situāciju tiktāl, ka nepieciešamības gadījumā spēj doinat par Nilu kā par slimu, bēdu sagrauztu un ievainojamu dvēseli.

Esmu taču tikai cilvēks, māsa nodomāja. Nekad neesmu to aizmirsusi, nekad! Un tas ir tik grūti.

Viņa nopūtas, izslējās un atvairīja pārdomas par Nīlu un Maiklu. Bija vēl par agru iet uz nodaļu; viņas satraukums vēl nebija norimis, seja nebija atguvusi parasto krāsu Zīmulis — kur palicis zīmulis, ar ko viņa metusi pulkvedim? Cik neiedomājami aprobežots cilvēks! Viņš pat nespēja aptvert, kādu briesmīgu muļķību izradīja, brīnīdamies, kāpēc Maikls nav ieguvis augstāku dienesta pakāpi. Diezin kur viņš visus pēdējos sešus gadus slēpies? Māsas Lengtrijas zināšanas par citām armijām bija visai niecīgas, taču pēc sešiem gadiem, kas nokalpoti Austrālijas armijā, viņai bija skaidrs, ka viņas dzimtene izaudzinājusi daudz ļoti izcilu cilvēku, gudru, vadīt spējīgu un visādā ziņā apdāvinātu vīru, kādi armijā nepieciešami, bet kuri tomēr netiecās pēc augstākas pakāpes par seržantu. Varbūt tam bija zināms sakars ar šķiras apziņu, kaut arī nepavisam ne sliktā nozīmē. Viņi, šķiet, jutās apmierināti ar sasniegto stāvokli un neredzēja nekādu vajadzību pakāpties augstāk. Un, ja Maikls Vilsons nepiederēja pie šiem cilvēkiem, tad viņa bija smagi kļūdījusies savos vērojumos.

Vai pulkvedim nekad neviens nebija stāstījis par Maiklam līdzīgiem puišiem? Droši vien ne — ja vien viņš tīšām nav ķēries pie salmiņa, lai sabojātu viņai omu! Pretīgais pulkvedis Akselbante! Cik neciešami viņš izrunā patskaņus — apveļ tos vēl apaļīgāk nekā Nīls. Bija muļķīgi tā apskaisties uz viņu. Drīzāk vajadzēja viņu nožēlot. Piecpadsmitā bāze atrodas tik tālu no Makveristrītas, un viņš taču nudien vēl nav tādos gados, kad draud vecuma plānprātība. Ir vēl arī diezgan izskatīgs un zem savas glaunās uniformas droši vien izjūt tās pašas alkas un vajadzības kā pārējie vīrieši. Baumo, ka viņam esot bijusi mēnešiem ilga mīlas dēka ar operāciju māsu Hīteru Konoliju. Droši vien, jo vairumam ārstu ir šādas sīkas aizraušanās, un ar ko gan lai viņi aizrautos, ja ne ar māsām? Lai viņam veicas!

Zīmulis bija paripojis zem galda; viņa aizrāpoja tam pakaļ, nolika to vietā un atkal apsēdās. Diezin par ko Hītera ar viņu sarunājās? Jādomā, ka viņi taču arī sarunājās. Nevarēja tak vienā gabalā tikai mīlēties. Miera laikā praktizēdams kā neiropatologs, Volless Donaldsons galvenokārt bija interesējies par kaut kādām neizprotamām mugurkaula smadzeņu kaitēm ar neizrunājamiem, gariem nosaukumiem; varbūt viņi runāja par tām, nožēlodami, ka negadās sastapties ar noslēpumainām mugurkaula smadzeņu slimībām arī šai slimnīcā, kur ar mugurkauliem iznāca pavisam citāda sastapšanās — kad tos bija skārusi, sašķaidījusi vai citādi sakropļojusi lode vai granātas šķemba. Varbūt tie runāja par viņa sievu, kas Vok-lūzā vai Belvihilā neļauj izdzist ģimenes pavardam. Vīrieši labprāt mēdz stāstīt mīļākajām par savām sievām, apmēram tā, kā mēdz vienam draugam stāstīt par otru, skumstot, ka nav iespējams savest abus kopā. Vīrieši allaž bija pārliecināti, ka viņu sievas un mīļākās kļūtu par ciešām draudzenēm, ja vien sabiedrības likumi to pieļautu. To varēja itin labi saprast, citādi vēl varētu nodomāt, ka viņi neprot sev izraudzīties sievietes.

Vēl tagad Honora Lengtrija ar sarūgtinājumu atcerējās, ka viņas mīļākais tā tika darījis. Aizrautīgi stāstīja par sievu, bezmaz vai apraudādamies, ka sabiedrības aizspriedumi neļauj abām sadraudzēties, jo bija pārliecināts, ka viņas viena otru dievinātu. Noklausījusies pirmos trīs teikumus, kuros mīļākais notēloja savu sievu, Honora skaidri zināja, ka viņai šī sieviete riebtos. Taču viņa parak labi saprata, ka prātīgāk ir to nepieminēt.

Cik sen, cik ļoti sen tas bija! Tik sen, ka laiks nebija mērojams aizritošās minūtēs un sekundēs, bet gan auga pēkšņiem lēcieniem kā milzu kukainis, kas lobās ārā no apvalka un, parādīdamies arvien vairāk, ik brīdi izskatās citāds, jo nokļuvis citādā pasaulē, kur ikreiz valda citādas izjūtas.

Viņš bija konsultants savā specialitātē viņas pirmajā darbavietā, Sidnejas slimnīcā. No jaunās ārstu paaudzes — speciālists ādas slimībās. Gara auguma, tumšmatains, glīts, gadus trīsdesmit piecus vecs. Protams, precējies. Ja kādai neizdodas noķert dakteri .tarp jaunajiem praktikantiem, tad vēlākos gados neviens vairs nav dabūjams. Un Ho-norai ar praktikantiem nelaimējās, jo tiem patika skaistākas. temperamentīgākas, seksuālas tukšgalves. Tikai ap trīsdesmit mūža gadiem viņiem sāka apnikt divdesmit gadu vecumā izraudzītās.

Honora Lengtrija tolaik bija nopietna jaunava, pati labāka savas māsu skolas kursā. Viena no tām, par kurām aizvien mazliet brīnās, kāpēc viņa nolēmusi kļūt par māsu, nevis par ārsti, kaut ari tika uzskatīts, ka ceļš uz medicīnu sievietēm ir pārāk ērkšķains. Viņa bija augusi bagātā iermā, baudījusi izglītību vienā no Sidnejas vislabākajām internātskolām. Māsu skolu viņa bija izvēlējusies, sākumā vēl skaidri nesaprazdama, kāpēc, tomēr saprazdama tik daudz, lai zinātu, ka ilgojas pēc fiziskas un garīgas tuvības ar cilvēkiem un ka, kopjot slimniekus, to atradīs. Slimnieku kopšana bija cēla un dāmai piedienīga nodarbošanās; viņas vecāki jutās iepriecināti un arī atviegloti, kad viņa atteicās no piedāvājuma mācīties tālāk.

Pat kļuvusi par māsu praktikanti — par novici, kā viņas tika dēvētas, — Honora vēl nevalkāja brilles, nekļuva lempīga un iedomīga sava gudrā prāta dēļ. Gan internātskolā, gan mājās viņa nebija vairījusies no sabiedrības, tomēr nopietni nevienā puisī nebija ieskatījusies un četros māsu skolas gados nodzīvoja apmēram tāpat — apmeklēja visus deju vakarus, nekad nedabūja neievērota sēdēt malā, gāja ar dažādiem jaunekļiem uz kafejnīcu vai kinoteātri, tomēr ne ar vienu nopietnāk neaizrāvās. Slimnieku kopšana viņai šķita interesantāka.

Pēc skolas absolvēšanas viņu nosūtīja darbā par māsu uz Sidnejas labāko slimnīcu, un tur viņa satika savu ādas slimību speciālistu, kas arī tikai nupat bija ticis amatā. Viņiem no paša sākuma gadījās strādāt kopā; jaunajam ārstam patika viņas ātrā uztvere; viņa to drīz vien pamanīja. Daudz, daudz vēlāk viņa pamanīja, ka patīk ārstam arī kā sieviete. To viņa atskārta tikai tad, kad pati jau bija iemīlējusies.

Viņš aizrunāja kāda sava drauga — vecpuisī dzīvojoša jurista — dzīvokli vienā no augstceltnēm Elizabetes ielas lejgalā un aicināja Honoru tur ar viņu satikties. Un viņa bija ar mieru, skaidri zinādama, uz ko ielaižas. Dvēseles mokās viņš reiz visu izstāstīja — tik tieši un godīgi, ka viņai tas šķita brīnišķīgi. Neesot ne mazākās iespējas, ka viņš varētu šķirties no sievas un apprecēt viņu, tomēr mīlot viņu un izmisīgi vēloties sakaru ar viņu.

Uz godīgiem pamatiem nodibināts, šis sakars pēc di padsmit mēnešiem ar godu izira. Viņi satikās, kad vien varēja sagudrot aizbildinājumu — un dažkārt tas nemaz nebija viegli; ādas slimību speciālistam nevar gadīties negaidīti izsaukumi kā, piemēram, ķirurgam vai akušierim; reiz viņš jokodams ieminējās: patiesi, neesot vis dzirdēts, ka ādas ārsts būtu izcelts no gultas pulksten trijos naktī, ja kādam akūti iekaisusi pūtīte uz vaiga. Arī Honor~i nebija viegli izbrīvēties, jo viņa vēl bija tikai jaunākā māsa un nevarēja prasīt īpašas priekšrocības dežūru sadalē. Viņiem izdevās satikties apmēram reizi nedēļā, dažkārt pat ne biežāk kā reizi trijās vai četrās nedēļās.

Honorai Lengtrijai likās visai pikanti domāt par sevi nevis kā par sievu, bet gan ka par mīļāko. Sievas drošība šķita pārāk rāma un remdena; ap mīļākajām turpretim pastāvīgi vēsmoja noslēpumainas burvības aura. Īstenība tomēr tādus augstumus nesasniedza. Viņu tikšanās iznāca zaglīgas un īsas; nepatīkami bija atzīt, ka neilgos brīžus gandrīz pilnīgi aizpilda mīlēšanās, neatstājot laiku garīgai tuvībai. Nevarēja sacīt, ka viņai sekss nepatiktu vai ka viņa to uzskatītu par savas pašcieņas pazemošanu. Honora ātri apguva mīlas mākslu un bija pietiekami saprātīga, lai jaunās zināšanas pilnveidotu un izmantotu tā, ka varēja gan seksuāli iepriecināt mīļāko, gan baudīt pati. Tomēr sīkās vaļsirdības druskas, ko viņš pameta, lai tā varētu dziļāk viņā ielūkoties, bija pārak niecīgas un palika neizmantotas tāpēc vien, ka pietrūka laika.

Un tad vienu dienu Honora bija viņam apnikusi. Viņš to tūdaļ vēsi un mierīgi pateica, nemeklēdams savai uzvedībai nekāda aizbildinājuma. Honora viņa uzteikumu tikpat mierīgi uzklausīja, uzlika galvā cepuri, paņēma cimdus un aizgāja. Kā no sveša, vienaldzīga cilvēka.

Sāpēja gan, nejauki sāpēja! Visvairāk sāpēja tas, ka īstenībā viņa palika neziņā. Kāpēc viņam tas bija sācies, un kāpēc viņš bija nolēmis to pārtraukt? Optimistiskākajos brīžos viņa lūkoja sev iestāstīt, ka viņš rīkojies, sirds mudināts, ka pārāk dziļi viņu iemīlējis, lai spētu paciest sakara paviršību. Taču tad, kad gribēja būt pret sevi patiesi godīga, viņa atzina, ka īstais iemesls bija situācijas neērtība, kam vēl pievienojās apstākļu uzspiestā vienmuļība, kādā viņu sakars sāka ieslīdēt. Viņa saprata arī, ka ir vēl viens cēlonis: viņas pašas izjūta, ko viņa aizvien mazāk prata noslēpt, proti, ka nenozīmē viņam neko vairāk kā vien pārmaiņu gultā. Lai piesaistītu mīļoto uz visiem laikiem, viņai būtu vajadzējis veltīt viņam visu laiku un visus spēkus, kā to droši vien darīja viņa sieva.

Nē, tāda sievišķīga akrobātika viņai nelikās pūliņu vērta. Viņai dzīvē bija darāms daudz kas vairāk, lai to veltītu vienīgi patmīlīga vīrieša iepriecināšanai. Lielākā daļa sieviešu gan labprāt izvēlējās tādu dzīvi, bet Honora Lengtrija zināja, ka tas nav viņas ceļš. Viņa nenīda vīriešus, vienīgi juta, ka būtu galīgi aplam ar kādu no tiem apprecēties

Tā viņa turpināja kopt slimniekus un rada darbā to prieku un piepildījumu, ko nebija radusi mīlestībā. Savu darbu viņa dievināja. Viņai ļoti patika satraukums, rosība, seju pastāvīgā mainība, interesantās problēmas, bez kurām dzīve nodaļā nebija iedomājama. Labākie draugi, kuru viņai arī netrūka, saskatījās un galvu vien grozīja. Skaidrs — slimo kopšanas blusa nabaga Honorai iekodusi pamatīgi.

Ar laiku droši vien būtu sekojušas jaunas mīlas dēkas, un varbūt kāda no tām būtu bijusi pietiekami nopietna, lai Honorai Lengtrijai mainītos uzskati par precēšanos. Taču visu izjauca karš. Tolaik viņai bija divdesmit pieci gadi. Viņa bija viena no pirmajām māsām, kas labprātīgi pieteicās, un līdz ar pirmo dienu armijā vairs neatlika laika domāt pašai par sevi. Viņa bija kalpojusi piefrontes hospitāļos Ziemeļāfrikā, Jaungvinejā, Salās, un tur bija izdzisušas visas normālās dzīves pēdas līdz pēdīgam. Kas tā bija par dzīvi! Darbdienas — tik prasīgas, tik aizraujošas, pārmaiņu pilnas, ka viņa zināja: nekas vēlāk vairs nebūs salīdzināms ar šo darbu. Aktīvās armijas medmāsas

—_____.. . jJbtr ■

bija pavisam īpaša kategorija, un Honora Lengtrija tai piederēja ar sirdi un dvēseli.

Taču savu tiesu šie gadi arī paņēma. Fiziski viņa tos izturēja labāk nekā vairums pārējo, jo bija gan stipra, gan saprātīga. Arī garīgi viņa bija izturējusi labāk nekā vairums citu, tomēr, nokļūdama Piecpadsmitajā bāzē, atviegloti uzelpoja. Viņu gan bija gribējuši nosūtīt atpakaļ uz Austrāliju, bet šo uzbrukumu viņa bija veiksmīgi atsitusi, pārliecināta, ka ar savu lielo pieredzi un stipro veselību Piecpadsmitajā bāzē varēs dzimtenei kalpot labāk, nekā atgriežoties Sidnejā vai Melburnā.

Pirms pusgada, kara grūtībām mazinoties, bija radušies brīvi brīži, lai padomātu un apsvērtu, ko iesākt ar turpmāko dzīvi. Un māsa Lengtrija sāka šaubīties, vai atgriešanās mierlaika slimnīcā viņu spēs apmierināt. Reizēm ienāca prātā arī doma par personiskāku, asāku, intīmāku jūtu dzīvi, nekā darbs spēja dot.

Ja nebūtu pagadījies Lūss Dedžits, viņa nebūtu spējusi atsaukties Nīlam Pārkinsonam. Kad ieradās Lūss, Nīls vēl bija smaga nervu sabrukuma stāvoklī. Honora par viņu domāja vienīgi kā par pacientu. Toties Lūss viņu kaut kā bija izprovocējis — vēl tagad viņa skaidri neizprata, kā īsti. Viņš iesoļoja X nodaļā, izskatīdamies tik vesels, tik mierīgs, tik pašapzinīgs un tik nemaldīgi pārliecināts par situāciju, kādā nokļuvis, ka viņai aizrāvās elpa. Divas dienas Lūss viņu apbūra, valdzināja, lika justies tā, kā viņa gadiem nebija jutusies: sievišķīga, iekārojama, burvīga! Taču Lūss bija tāds, kāds bija, — un pats sagrāva viņas ilūziju, sākdams spīdzināt sīku, nelaimīgu ierindnieku, kurš tolaik bija ievietots nodaļā pēc pašnāvības mēģinājuma. Atklājums, ka viss nav zelts, kas spīd, Ho-norai gandrīz lika pamest māsas dienestu — protams, nepamatoti pārspīlēta reakcija, kā viņa pati vēlāk atzina. Bet tobrīd tas šķita tik nozīmīgi. Par laimi, Lūss tā arī neuzzināja, cik spēcīgu iespaidu atstājis uz māsu Leng-triju; tā, bez šaubām, bija viena no retajām reizēm viņa dzīvē, kad viņš palaida izdevību garām. X nodaļa viņam vēl bija sveša, visas sejas jaunas, un viņš par vienu vienīgu dienu nokavēja brīdi, kad būtu varējis nostiprināt attiecības ar māsu Lengtriju. Kaut gan pēc tam viņš vērsa pret māsu visu savas burvības spēku, tā viņu atsita asi, bez mazākās žēlastības, nemaz nerēķinādamās ar to, ka viņš ir pacients.

Taču pat šī nelielā atkāpe no parastās attieksmes iezī-

mēja pārmaiņu sākumu. Varbūt tā bija apziņa, ka karS tikpat kā uzvarēts un ka trakā dzīve, kādu viņa visus šos gadus dzīvojusi, iet uz galu; varēja ari būt, ka Lūss gluži kā «Ērkšķrozītes» princis bija pamodinājis viņu no miega, kurā viņa pati sevi bija iebūrusi. Tomēr kopš tā brīža viņa palaikam neapzināti ļāva domām aizklīst no darba,

Un, kad Nils Pārkinsons sāka atjēgties no depresijas un pievērst viņai uzmanību un Honora ievēroja, cik viņš pievilcīgs cilvēks, cik pievilcīgs vīrietis, viņas stūrgalvīgā pārliecība par savu profesionālo vēsumu pamazām sāka drupt. Nīls viņai ārkārtīgi iepatikās; patlaban viņa juta mostamies mīlestību. Nīls nebija savtīgs, nebija egocentrisks, apbrīnoja viņu, uzticējās viņai. Un mīlēja viņu. Iedomātā kopdzīve ar Nīlu, kad karš būs beidzies, šķita kā svētlaime, un, jo straujāk šī dzīve tuvojās, jo kvēlāk viņa to gaidīja.

Ar dzelžainu pašdisciplīnu viņa bija sevi piespiedusi nekad nepievērsties Nīlam kā vīrietim, nekavēties ar skatienu pie viņa lūpām vai rokām, neiztēloties ne skūpstus, ne tuvību. To nedrīkstēja, citādi tas jau būtu noticis. Un tas būtu nejēdzīgi. Piecpadsmitā bāze nebija īstā vieta, kur uzsākt mīlas sakaru, ko iecerēts turpināt mūža garumā. Honora zināja, ka Nīls jūt to pašu, citādi nebūtu valdījies. Un bija itin jauki staigāt kā virves dejotājai pa spriegu saprāta virvi, kas nostiepta pāri karstajām vēlmēm, ilgām, iegribām, izliekoties vispār neredzam vīrieša kaislo vēlēšanos ...

8

Kad māsa Lengtrija pameta savu kabinetu un pa šauro gaiteni aizgāja līdz palātai, viņai vēl nebija ne jausmas, ka X nodaļas vārīgais līdzsvars jau sācis ļodzīties.

Palātā valdīja klusums; viņa pašķīra divus aizslietņus un iegāja atpūtas telpā. Nīls sēdēja uz sola blakus viņas krēslam. Viņa mierīgi apsēdās savā ierastajā vietā galda galā un uzmeta skatienu četriem sēdētājiem.

— Kur ir Maikls? — viņa iejautājās, juzdama krūtīs ietrīsamies bailes, — muļķe gatavā, vai tiešām jau prātu izkūkojusi, tik viegli noticēdama viņa garīgajam veselumam? Karš vēl nebija galā, un X nodaļa vēl nebija beigusi pastāvēt. Parasti viņa jaunuzņemtu pacientu pir-mājā dienā nekad tik ilgi neatstāja bez uzraudzības. Vai Maikls būs nelaimes vēstnesis? Vispirms, ar viņu pļāpājot, nevērīgi pamest uz galda dokumentus un tagad nenosargāt pašu cilvēku ...

Laikam viņa bija nobālējusi; visi četri sēdētāji bija ziņkārīgi pagriezušies pret māsu — tas nozīmēja, ka piedevām viņa nav valdījusi ari pār balsi, citādi Mets neko nebūtu ievērojis.

— Maikls aizgāja uzvārīt tēju, — Nīls atteica, izvilka no kabatas etviju un pastiepa to visiem biedriem pēc kārtas. Māsa zināja, ka Nīls nepieļaus nesmalkjūtību, piedāvādams viņai cigareti ārpus viņas būcenīša. — Izskatās, ka mūsu jaunākajam rekrūtim patīk darbs, — viņš turpināja, pasniegdams visiem uguni ar savām šķiltavām. — Pēc vakariņām viņš novāca netīros šķīvjus un palīdzēja dieniniekam tos nomazgāt. Tagad viņš vāra tēju.

Māsai Lengtrijai satraukumā bija izkaltusi mute, bet viņa pat neuzdrošinājās aplaizīties, lai vēl vairāk nesaasinātu uzmanību uz savu reakciju.

— Un kur ir Lūss? — viņa jautāja.

Mets klusu iesmējās. — Aizklīdis savās runča gaitās.

— Ceru, ka viņš nepārnāks visu nakti, — piebilda Benedikts, un lūpas viņam nervozi noraustījās.

— Es gan ceru, ka pārnāks, — atteica māsa Lengtrija un uzdrošinājās norīt siekalas.

Maikls ienesa tēju lielā, vecā kannā, kas bija pieredzējusi labākas dienas; tagad tā bija neganti apdauzīta un krietni sarūsējusi tajās vietās, kur emalja nodrupusi. Viņš to nolika uz galda māsai Lengtrijai priekšā, tad aizgāja atpakaļ uz atpūtas istabu paņemt dēli, kas kalpoja par paplāti. Uz tā bija saliktas sešas apdauzītas krūzes, viena salocījusies tējkarote, veča sausā piena kārba ar cukurgraudiem un daudz cietusi alvas krūžele ar atšķaidītu sauso pienu. Uz paplātes greznojās arī skaista, ar roku apgleznota un zeltījumiem rotāta porcelāna tase, apakštase un sudraba tējkarotīte ar gravējumiem.

Māsa uzjautrināta ievēroja, ka Maikls apsēžas otrā pusē uz sola pretī Nīlam, varbūt nezinādams, ka tā ir Lūsam rezervēta vieta. Lai notiek! Lūsam nāks par labu ieraudzīt, ka jaunpienācējs nav ar pliku roku ņemams. Bet kāpēc galu galā Maiklam vajadzētu no Lūša baidīties? Maiklam nekas nekaitēja, viņš necieta no stresa un baismajām nojautām, kas parasti mocīja X nodaļas iemītniekus pirmajā laikā pēc ierašanās. Viņam Lūss noteikti šķita

drīzāk smieklīgs nekā biedīgs. Ja es izmantoju Maiklu par normāluma standartu, viņa nodomāja, ari es laikam esmu mazliet jukusi, jo mani Lūss uztrauc. Viņš man nedod mieru kopš tā brīža, kad pēc sākotnējās apmātības es atjēdzu, ka viņš zināmā mērā ir morāls idiots, psihopāts. Es no viņa bīstos tāpēc, ka sākumā viņš mani apmāja un es viņā gandrīz iemīlējos. Mani savaldzināja viņa šķietamā normālība. Gluži tāpat mani valdzina Maikla nor-mālība. Vai arī šoreiz savā pirmajā spriedumā par Maiklu esmu kļūdījusies?

— Manuprāt, tās krūzes ir mūsu, bet tasīte un apakštase domāta jums, māsa, — minēja Maikls, raudzīdamies uz viņu.

Viņa pasmaidīja.

— Tās tiešām ir manas. Tās man uzdāvināja dzimšanas dienā.

— Kad jums ir dzimšanas diena? — viņš nekavējoties apvaicājās.

— Novembrī.

— Tad nākamo jūs jau svinēsiet mājās. Cik gadu jums tad paliks?

Nīls bīstami saspringa, Mets arī. Nagits neteica nekā, tikai svētbijīgi skatījās. Benedikts šķita vienaldzīgs. Māsa Lengtrija likās drīzāk apjukusi nekā apvainojusies, taču, iekams viņa paguva atbildēt, Nīls iejaucās:

— Kas tev daļas, cik viņai gadu?

Maikls samirkšķināja acis. — Vai nebūs pareizāk, ja atbildēs viņa pati? Viņa neizskatās tik veca, lai to pārvērstu par valsts noslēpumu.

— Viņa ir ganuskuķis, — teica Mets. — Jūs runājat par māsu Lengtri/u. — Balss viņam sašutumā drebēja.

— Cik veca tad jūs kļūsiet novembrī, māsa Lengtrija? — jautāja Maikls, turklāt pavisam bez izaicinājuma, tikai tā, it kā uzskatītu pārējos par pārāk viegli aizkaitināmiem un gribētu pierādīt savu neatkarību.

— Man būs trīsdesmit viens, — viņa vienkārši atteica.

— Un jūs neesat precējusies? Arī ne atraitne?

— Nē. Esmu vecmeita.

Galvu strauji papurinādams, Maikls iesmējās.

— Nu nē, pēc vecmeitas jūs gan neizskatāties!

Gaisotne sabiezēja; visi bija traki apskaitušies par

Maikla pārdrošību un viņas iecietīgo pieļāvību.

r— Man kabinetā ir kārba ar biskvītiem, — māsa Leng-trija nesteidzīgi ierunājās. — Vai kāds ir ar mieru aiziet tiem pakaļ?

Maikls tūliņ piecēlās.

— Ja vien jūs man pateiksiet, kur tos atrast, es labprāt aiziešu.

— Paskatieties uz plaukta zem grāmatām. Tā ir glikozes kārba, uz vāka etiķete ar uzrakstu «Biskvīti». Kādu tēju jūs dzerat?

— Bez piena, divus graudiņus cukura. Paldies!

Kad Maikls aizgāja, pie galda iestājās absolūts klusums. Māsa Lengtrija nesteidzīgi salēja krūzēs tēju, bet vīri pūta gaisā dūmu mutuļus no cigaretēm tā, it kā ar tiem censtos izpūst visu uzkrājušos niknumu. Maikls atgriezās ar biskvītu kārbu, tomēr neapsēdās, bet apstaigāja galdu, visiem pa kārtai piedāvādams biskvītus. Likās, ka parastais skaits katram ir četri, tāpēc, nonācis pie Meta, viņš pats ar savu roku izņēma četrus biskvītus un maigi novietoja tos uz galda zem vienas no Meta bezdarbīgi sakrustotajām plaukstam. Tad piestūma krūzi Metam tik tuvu pie rokām, lai tas sajustu siltumu, kas plūda no tējas. Pēc tam apsēdās ieblakus māsai Lengtrijai un uzsmaidīja viņai ar neslēptu patiku un uzticēšanos, kas likās tik aizkustinoša un nepavisam neatgādināja Lūšu.

Visi pārējie sēdēja klusēdami, sevī ierāvušies, vērīgi, tikai šoreiz māsa to nepamanīja; viņa bija pārāk aizņemta, atbildot Maikla smaidam un domādama, cik viņš jauks, cik spirdzinoši brīvs no parastā dāsnā iztēloto šaušalu un nedrošības komplekta. Viņa nespēja iedomāties, ka Maikls viņu jebkad varētu izmantot savu personisko emocionālo mezglu atmudžināšanai, kā to darīja citi.

Nagits skaļi ievaidējās, saķēra vēderu un niķīgi atgrūda tējas krūzi.

— Vai Dieviņ, nu es atkal esmu pagalam! Oooooi, māsiņ, man atkal sākas intersuscepcija vai divertikulīts!

— Mums paliks vairāk, — itin bezjūtīgi noteica Nīls, pagrāba Nagita krūzi un salēja tēju pats savā iztukšotajā krūzē. Tad paņēma Nagita četrus biskvītus un veikli, kā kārtis dalīdams, nometa katram priekšā pa vienam.

— Bet, māsiņ, man ir briesmīgi nelabi! — Nagits žēli stenēja.

— Ja tu visu dienu nevalstītos pa gultu, burdamies medicīnas vārdnīcās, tev klātos daudz labāk, — drūmā balsī aizrādīja Benedikts. — Tas ir neveselīgi. — Saviebies viņš pārlaida skatienu galdam, it kā kaut kas viņam ļoti nepatiktu. — Te iekšā ir neveselīgs gaiss, — viņš noteica, tad piecēlās un cēli izgāja verandā.

Nagits, čokurā sarāvies, sāka atkal vaidēt.

— Jūtu līdzi, Nagit! — māsa Lengtrija mierinot sacīja. — Vai negribat aiziet uz manu kabinetu un tur mani pagaidīt? Tiklīdz varēšu, aiziešu pie jums. Gaidīdams varat, ja vēlaties, pārbaudīt pulsu un paskaitīt izelpas.

Nagits naski piecēlās, saķēra vēderu, it kā baidīdamies, ka tas pārsprāgs, un, uzvaras apziņā starodams, uzlūkoja pārējos.

— Nu, redzat? Viņa zina! Viņa zina, ka es neizliekos! Laikam mans vecais čūlas kolīts atkal sadumpojies. — Un steigšus iztipināja ārā.

— Cerams, ka nav pārāk ļauni, — Maikls nobažījies ieminējās. — Viņš tiešām izskatās slims.

— Ha! — noelsās Nīls.

— Viņam nekas nekait, — māsa paskaidroja pavisam mierīgi.

— Viņam tikai dvēsele slima, — negaidot ierunājās Mets. — Nabaga dumiķītis noilgojies pēc mammas. Šī ir vienīgā vieta, kur viņam patverties, un mēs ar viņu auklējamies māsiņas dēļ. Ja tiem, kam vara, būtu arī sajēga, tie viņu jau pirms diviem gadiem būtu aizfraktējuši uz mājām pie mātes. Bet nē — un tāpēc viņam bez mitas sāp mugura, sāp galva, sāp vēders un sāp sirds. Un viņš trupē gluži tāpat kā mēs visi.

— Trupēt ir īstais vārds, — īgni piezīmēja Nīls.

Brieda negaiss. Puiši ir līdzīgi vējiem un mākoņiem

šajos platuma grādos, nodomāja māsa Lengtrija, ļaudama skatienam slīdēt no sejas uz seju. Kas viņus pašlaik izprovocējis? Kas licis pieminēt trupēšanu?

— Nu, bet mums taču ir māsa Lengtrija, tātad pavisam slikti nemaz nevar būt! — mundri iesaucās Maikls.

Nīls spontāni iesmējās; varbūt negaiss tomēr aizvilksies garām.

— Bravo! — Nīls uzsauca. — Beidzot mūsu vidū gadījies džentlmenis. Nu, māsiņ! Atspēkojiet šo komplimentu, ja protat!

— Kāpēc man vajadzētu to atspēkot? Es nemaz tik pārāk daudz komplimentu nesaņemu.

Šie vārdi Nīlam iedzēla, tomēr viņš paliecās uz priekšu, izskatīdamies gluži omulīgs.

— Kādi salti meli! — viņš maigi sacīja. — Jūs gauži labi zināt, ka mēs jūs bērtin apberam ar komplimentiem.

Bet par tādu samelošanos jūs gan varētu mums atzīties, kālab jums pašai jānīkst X nodaļā. Laikam taču esat sagrēkojusies.

— Esmu, tiešām esmu! Manu sirdi spiež drausmīgi smags grēks — man patīk X nodaļa. Ja man nepatiktu, tad — jūsu zināšanai — nekas mani nespētu šeit aizturēt.

Mets strauji piecēlās, it kā pie galda viņam pēkšņi būtu kļuvis nepanesami, droši Jcā redzīgs aizgāja līdz galda galam un viegli uzlika roku māsai Lengtrijai uz pleca.

— Esmu noguris, māsiņ, tāpēc novēlēšu jums labunakti. Vai nav jocīgi? Šis ir viens no tiem vakariem, kad gandrīz gribas ticēt: rītrītā pamodīšos un atkal visu redzēšu.

Maikls grasījās celties kājās, lai palīdzētu Metam iziet caur aizslietņu barjeru, bet Nīls pastiepa roku pāri galdam, viņu aizturēdams.

— Viņš atradīs ceļu. Tikpat labi kā mēs.

— Gribat vēl tēju, Maikl? — māsa Lengtrija apvaicājās.

Maikls pamāja un patlaban grasījās kaut ko sacīt, kad

aizslietņi no jauna sašūpojās. Caur tiem ieslīdēja Lūss un atkrita uz sola blakus Nīlam, kur tikko bija sēdējis Mets.

— Brīnišķīgi! Esmu klāt uz tējas dzeršanu.

— Kā nelabo piemin ... — nopūtās Nīls.

— Tā viņš ir klāt, — Lūss apstiprināja. Aizlicis rokas aiz pakauša, viņš atliecās un puspievērtām acīm vēroja trijotni. — Skat, kāda omulīga sabiedrība! Redzu, ka sīkmaņi jau noziedējuši, palikuši tikai dižgabali. Vēl nav desmit, māsiņ, neskatieties pulkstenī! Vai jūs skumstat par to, ka neesmu nokavējies?

— Nepavisam, — māsa Lengtrija rāmi atteica. — Es zināju, ka pārnāksiet laikā. Neesmu vēl piedzīvojusi, ka jūs atnāktu kaut minūti pēc desmitiem, ja jums nav atvaļinājuma zīmes, vai arī vispār pārkāptu jelkādus noteikumus.

— Nerunājiet par to tik sērīgi! Tad man tūliņ jādomā, ka jums nebūtu lielāka prieka kā nosūdzēt mani pulkvedim Akselbantem.

— Man par to nebūtu nekāda prieka, Lūs. Tā, draugs, ir jūsu vislielākā raize. Jūs tik traki cenšaties panākt, lai cilvēki par jums domātu visļaunāko, ka vārda tiešā nozīmē piespiežat tos domāt visļaunāko tāpēc vien, lai jūs tos uz brīdi liktu mierā.

Lūss nopūtās, paliecās uz priekšu, atspieda elkoņus uz galda un atbalstīja zodu plaukstās. Zeltaini rudie mati, biezi un viļņaini, mazliet par garu parastai atpakaļ atsu-kātai vai šķirtnes frizūrai, pārkrita pār pieri. Kāda viņš gan absolūta pilnība, māsa Lengtrija nodomāja un notrīsēja dziļā pretīgumā. Varbūt viņš ir pārāk pilnīgs ... vai arī tas viss nav dabisks. Viņai bija aizdomas, ka Lūss piekrāso uzacis un skropstas tumšākas, varbūt pat izplūkā uzacis un kaut kādi veicina skropstu augšanu, taču nevis aiz seksuālas perversitātes, bet gan aiz pārmērīgas iedomības. Zeltainās, mirdzošās acis bija ļoti lielas un atradās krietni patālu viena no otras zem uzacu lokiem, kas šķita pārāk tumši, lai būtu dabiski. Deguns kā asmens — taisns, plāns, pie nāsīm simetriski paplezdamies platāks. Vaigu kauli līdzinājās augstiem strukturāliem balstiem, paši vaigi zem tiem iekrituši. Mute — gan pārāk stingra, lai izskatītos jutekliska, — bija tik asi iezīmēta kā skulptūrai.

Nav nekāds brīnums, ka jutos kā paralizēta, viņu pirmoreiz ieraudzījusi... Bet nu mani vairs nevaldzina ne šī seja, ne arī staltais augums vai vispār viņa krāšņais ķermenis. Ne tā, kā mani valdzina Nīls un, ja padomā, ari Maikls. Ar Lūšu kaut kas nav lāgā, ar viņu pašu, — tas nav ne vājums, ne arī kāds atsevišķs trūkums, bet kaut kas kopumā, kaut kas dziļš, iekšējs un tāpēc neizdeldējams.

Viņa mazliet pagrieza galvu, lai paraudzītos uz Nīlu, kurš blakus jebkuram vīrietim, izņemot Lūšu, bija uzskatāms par glītu. Gandrīz tie paši vaibsti, tikai ne tik pla-kātiski kā Lūsam. Vairums izskatīgu vīriešu būtu vēl glītāki, ja viņiem būtu Nīla smalki veidotā seja, taču, ja tādas smalkas līnijas parādītos Lūša ģīmī, viņš no skaista vīrieša pārvērstos par plēsīgu zvēru. Tās neradītu pareizo iespaidu. Liecinātu drīzāk par izvirtību nekā par dzīves pieredzi, drīzāk par jūtelību nekā par īstām ciešanām. Bez tam Lūss kādreiz aptaukosies, kas nekad nenotiks ar Nīlu. Sevišķi viņai patika Nīla acis — dzidri zilas ar burvīgām skropstām. Un uzacis viņam tādas, ka ikvienai sievietei gribētos ar pirksta galu tās glāstīt un glāstīt bez gala aiz tīra pieskaršanās prieka.

Maikls bija gluži citāds. Viņu varēja uzskatīt par ļoti labu senā romieša modeli. Drīzāk raksturs nekā skaistums, drīzāk spēks nekā iecietība. Cēzarisks tēls. Viņā jautās izteikts vienreizīgums, kas lika manīt: gadiem esmu rūpējies par citiem kā pats par sevi, esmu izgājis cauri debesīm un ellei, tomēr esmu sveiks un vesels un piederu tikai pats sev. Jā, viņa nosprieda, Maikls ir ļoti pievilcīgs.

Lūss vēroja māsu. Viņa to juta un atkal pievērsās viņam, Jaudama sejas izteiksmei sastingt vēsā vienaldzībā. Viņa bija stiprākā, un Lūss to zināja. Viņš tā arī nebija spējis izdibināt, kāpēc cietis neveiksmi, un viņai nenāca ne prātā atklāt ne savu sākotnējo aizraušanos, nedz arī cēloņus, kas to atvēsinājuši.

Šovakar viņš, kā par brīnumu, nebija tik modrs; nevarēja teikt, ka viņš kļuvis ievainojams, drīzāk likās, ka viņam gribētos būt žēlojamam.

— Es šovakar satiku vienu meiteni no savas puses, — Lūss stāstīja, zodu vēl joprojām balstīdams plaukstās. — Iedomājieties to gaisa gabalu no Sīkmiestiņa līdz Piecpadsmitajai bāzei! Patiesībā viņa bija tā, kas atcerējās mani. Labi gan. Es viņu nebūtu pazinis. Trakoti pārvērtusies. — Viņš ļāva rokām noslīdēt un ierunājās aizrautīgā, smalkā meitenes balsī, uzburdams tik spēcīgu ainu, ka māsa Lengtrija neviļus jutās gluži fiziski ierauta tikšanās norisē.

— Mana māte esot viņas mātei mazgājusi veļu, un es esot stiepis veļas grozu. Viņas tēvs esot bankas direktors — tā viņa sacīja. — Lūša balss atkal pārvērtās, kļuva dobjāka un ieguva ļoti labu, izsmalcinātu intonāciju. — Tas viņam droši vien palīdzēja krīzes laikā iemantot daudz draugu, es sacīju, tiesības liegt vai atjaut pagarināt ķīlu-zīmes .. . Labi gan, ka manai mātei nebija nekā, ko ieķīlāt, es sacīju. Es esot nežēlīgs, viņa sacīja, un šķita, ka tūliņ apraudāsies. Nekā tamlīdzīga, es sacīju, tā ir tikai tīra patiesība! Nepavērs to pret mani, viņa sacīja, un lielās, melnās acis peldēja asarās... Kā gan es jelkad varētu kaut ko vērst pret tik glītu meiteni, es sacīju ... — Viņa lūpās pazibēja smīniņš — ass kā bārdasnazis. — Tā nu vairs nebija tīra patiesība. Man tomēr ir kaut kas, ko vērst pret viņu.

Māsa Lengtrija bija pārņēmusi Lūša pozu — atbalstījusi elkoņus uz galda un zodu plaukstās — un aizrautīgi vēroja, kā viņš ar mīmiku un žestiem attēlo sarunu.

— Jūs esat briesmīgi dzēlīgs, Lūs, — viņa maigi ierunājās. — Droši vien bija traki aizvainojoši stiept bankas direktora veļas grozu.

Lūss paraustīja plecus un centās atgūt parasto nicīgo bezbēdību, bet viņam tas neizdevās.

— Jā-ā, kas tad galu galā nav aizvainojoši? — Acis papletās un uzzibsnīja. — Kaut gan bankas direktora veļas grozi vai daktera, vai skolas pārziņa, anglikāņu draudzes

60

mācītāja vai zobārsta veļas grozi nebija ne pustik mokoši, cik mokošs bija kurpju trūkums, kad vajadzēja iet uz skolu. Viņa gāja tai pašā skolā. Kad viņa pateica, kas ir, es sāku viņu atcerēties un atcerējos pat kurpes, kādas viņa valkāja. Mazas, melnas lakādas kurpītes kā Šērlijai Templai — ar siksniņām un melnām zīda saitītēm. Manas māsas bija daudz glītākas par visām citām meitenēm, arī par viņu, bet tām nebija tādu kurpīšu.

— Vai jums nekad neienāca prātā, ka tās kurpjainās varbūt apskauda jūs un jūsu brīvību? — jautāja māsa Lengtrija, cenzdamās atrast kaut ko, kas viņam palīdzētu ieraudzīt savu bērnību gaišākās krāsās. — Atceros, ka tolaik, kad biju vēl par mazu internātskolai un gāju pamatskolā, es vienmēr izjutu skaudību. Man arī bija apmēram tādas kurpītes kā tai bankas direktora meitai. Un diendienā man gadījās redzēt puikas ar basām kājām cilpojam pa dadžiem pieaugušiem aplokiem, ne aci nepamirkšķinot. Kā man tolaik gribējās nomest kurpes un darīt tāpat!

— Dadži! — Lūss pasmaidīdams iesaucās. — Tīrais joks, tos biju pavisam aizmirsis! Sīkmiestiņā dadžiem bija pus-collu gari dzelkšņi. Es vilku tos ārā no pēdām, tik tiešām ne aci nepamirkšķinot. — Tad viņš saslējās staltāk un uzmeta viņai neganti niknu skatienu. — Bet ziemā, mana mīļā smalki skolotā, labi barotā un glauni ģērbtā māsa Lengtrija, ziemā mani papēži, pēdapakšas un lieli sasprēgāja, — šis vārds nosprakšķēja kā šāviens, — un aaasi-ņoja ... — šis vārds lēnām noritēja viņam pār lūpām, — no aukstuma. No aukstuma, māsa Lengtrija! Vai jūs zināt, ko nozīmē salt?

— Jā, — viņa atteica, pieveikta, tomēr arī mazliet apskaitusies par rupjo uzbrukumu. — Tuksnesī es salu. Cietu gan badu, gan slāpes. Džungļos cietu no karstuma. Un slimoju ... biju par vārgu, lai noturētu iekšās ēdienu un dzērienu. Un tomēr darīju, ko vajadzēja darīt. Es neesmu izlutināta lellīte. Un neesmu arī vienaldzīga pret jūsu sūro bērnību. Ja izrunājos aplam, lūdzu, piedodiet! Bet doma, ko gribēju izteikt, ir pareiza.

— Jūs mani žēlojat, bet man nevajag jūsu žēlošanas! — Lūss iesaucās sāpināts, juzdams spīvu naidu.

— Netrāpījāt! Es jūs nežēloju. Kādēļ lai es jūs žēlotu? Ir taču vienalga, no kurienes esat nācis. Svarīgi ir, kurp ejat.

Taču smeldzīgais pašatklāsmes noskaņojums Lūsam jau bija pārgājis, viņš atkal kļuva jautrs, skadrs un pļāpīgs.

— Lai nu bija, kā bija, bet, pirms mani nogrāba armijā, es tik un tā valkāju labākās kurpes, kādas par naudu nopērkamas! Tas bija toreiz, kad aizbraucu uz Sidneju un kļuvu par aktieri. Lorenss Olivjē — ne tur ko pielikt, ne atņemt!

— Kāds bija jūsu skatuves vārds, Lūs?

— Lūsijs Šeringems, — viņš izteiksmīgi nodeklamēja, — kamēr atskārtu, ka afišām tas par garu. Nomainīju to pret Lūsiju Ingemu. Lūsijs — gluži labs vārds teātrim, arī radiofonam, bet, kad tikšu Holivudā, Lūsiju nomainīšu prēt kaut ko amerikānisku. Retu vai Toniju. Ja mans veidols vairāk nosliesies uz Kolmena vai Flinna pusi, itin labi izklausīsies arī vienkārši Džons.

— Kāpēc ne Lūss? Skan diezgan efektīgi.

— Neiet kopā ar Ingemu, — viņš apsvēra. — Ja es palieku Lūss, tad Ingems jānomaina. Bet doma nav slikta. Lūss, hm ... Lūss Diablo kutinātu meitenītēm nervus, kā jums šķiet?

— Dedžits nederētu?

— Dedžits! Kas nu tas par vārdu! Kā aitu ganam! — Seja Lūsam noraustijās, it kā viņš būtu atcerējies ko tādu, kas gadu gaitā pabālējis. — Ai, māsiņ, bet es biju labs aktieris! Tikai par jaunu. Nepaguvu iemīt pietiekami dziļu vagu, kad mani jau aizsauca karalis un tēvzeme. Kad atgriezīšos, būšu par vecu ... Manā vietā uz skatuves grozīsies kāds glums sīkmanis ar paaugstinātu asinsspiedienu vai bagāts tēvadēls. Tas nudien nav taisnīgi!

— Ja jūs patiešām bijāt labs aktieris, tad tam nebūs nekādas nozīmes, — māsa mierināja. — Jūs izcīnīsiet savu vietu. Gan jau kāds pamanīs jūsu spējas. Kāpēc jūs neuzstājāties kādā no varietē grupām, kad tās tika izveidotas?

Lūss sašuta. — Es esmu nopietns aktieris, nevis mūzik-holu komediants! Tie, kas vervēja artistus šitām grupām, paši bija no vecajiem vodeviļas tipiem. Tie meklēja vienīgi žonglierus un stepa dejotājus. Tā nav jaunu cilvēku darīšana.

— Tik un tā jūs savu panāksiet, Lūs. Zinu, ka panāksiet! Ja kāds grib kaut ko tik ļoti, kā jūs gribat strādāt par aktieri, tam jāpiepildās!

Tad māsa Lengtrija izdzirda kaut kur patālāk kādu žēlojamies; negribīgi viņa izraisījās no burvestības tīkla, kurā Lūss bija viņu ietinis, atkal gandrīz iemīlinādams sevī.

Kaut kur viņas kabineta tuvumā Nagits nežēlīgi vaimanāja; droši vien viņš uzmodinās Metu.

— Māsiņ, esmu pavisam beigts! — viņš gaudās pilnā rīklē.

Viņa piecēlās un patiesā nožēlā paraudzījās uz Lūšu.

— Man tiešām loti žēl, Lūs, bet, ja es tagad neaiziešu turp, jūs visi vēlāk naktī dabūsiet par to ciest.

Viņa bija jau gandrīz pie durvīm, kad Lūss sacīja:

— Nav svarīgi. Es taču galu galā neesmu pavisam beigts.

Viņa seja atkal sakritās — sarūgtināta un bezcerīga; brīnišķīgo, īso, atzīšanas un slavas apstaroto mirkli bija nolaupījis niķīga bērna brēciens pēc memmes. Un mem-mīte, kā jau visām memmītēm pieklājas, tūliņ steidzās apčubināt to, kam apčubināšanas vajadzēja visvairāk. Lūss blenza uz savu krūzi ar atdzisušo tēju, kurai pa virsu bija savilkušies bieza, nejauka piena plēve. Riebumā viņš pacēla krūzi un ļoti lēnam un apdomīgi apvērsa to virs galda otrādi.

Tēja ar šalti pašķīda uz visām pusēm. Nīls pielēca kājās, lai glābtos pats un glābtu bikses. Maikls tikpat žigli pamuka no galda otras malas. Lūss palika sēžam, nelikdamies ne zinis par savām drēbēm, vērojot pienaino šķidrumu plūstam pāri galda malai un notekam uz grīdas.

— Uzkop, nejēga! — Nīls caur zobiem noņurdēja.

Lūss palūkojās augšup un iesmējās.

— Piespied mani! — viņš atcirta, piešķirdams abiem vārdiem neciešami nicīgu asumu.

Nīls nodrebēja. Tad stīvi izslējās un sašķieba nobālējušās lūpas.

— Ja man nebūtu augstāka pakāpe kā tev, es ar lielāko prieku tevi piespiestu un vēl šņukuru tev tur izberzētu. — Pagriezies uz papēža, viņš drīzāk nejauši nekā apzināti atrada spraugu starp aizslietņiem un nevis izstreipuļoja, bet kā akls izmeimuroja ārā.

— Laimīgu ceļu! — Lūss nosauca viņam pakaļ. — Diedz tik prom, kapteini, glābies ar visām savām zīmotnēm! Tev vienkārši pietrūkst dūšas!

Muskuļi Lūša rokās atslāba, kļuva šļaugani. Gausi viņš pavērsa galvu atkal uz galda pusi un ieraudzīja, ka Maikls, sadabūjis lupatu, slauka nolieto galda virsu. Lūss, aiz brīnumiem sastindzis, noskatījās.

— Stulbeni, āmurgalva! — viņš teica.

Maikls neatbildēja. Viņš paņēma pieslaucīto lupatu un tukšo krūzi, salika visu uz paplātes, vienaldzīgi to pacēla un aizgāja uz atpūtas telpu. Lūss palika viens sēžam pie galda, gaisma un uguns viņā nodzisa un izplēnēja, un viņš visiem spēkiem cīnījās, lai nesāktu raudāt.

9

Pati pēc savas vēlēšanās māsa Lengtrija strādāja pilnu, vairākās daļās sadalītu dienas dežūru. Kad apmēram pirms gada, tūliņ pēc Piecpadsmitās bāzes izveidošanas, tika iekārtota X nodaļa, priekšnieces dežūru sarakstā palātas pacientu apkopšanai bija paredzētas divas māsas. Otra māsa bija trausla un neizdarīga, un gluži nepiemērota darbam ar X nodaļas pacientiem. Tā nostrādāja vienu mēnesi, tad viņas vietā atnāca liela, trokšņaina, skarba māsa, kas garīgā ziņā vēl nebija pārsniegusi niķīgas skolnieces līmeni. Tā noturējās nedēļu, tad lūdza pārcelšanu — neba tāpēc, ka viņai personiski būtu kas nodarīts, bet pēc tam, kad bija pārbijusies, redzēdama, kā māsai Lengtrijai klājas ar trakojošu pacientu. Trešā māsa bija varen ātras dabas un špetna. Pagāja pusotra nedēļa, un māsa Lengtrija karsti lūdza, lai jauno aizvāc. Virsmāsa gaužām atvainojās un apsolīja nekavējoties atsūtīt citu palīdzi, tiklīdz kādu piemērotu atradīšot. Taču neatsūtīja. Māsa Lengtrija tā ir neuzzināja, vai priekšniece nebija varējusi nevienu atrast vai vienkārši bija aizmirsusi.

Māsai Lengtrijai iepatikās strādāt X nodaļā vienai, kaut arī šādi vajadzēja ziedot darbam daudz vairāk spēka un miega, — un viņa vairs neatgādināja, ka būtu vajadzīga otra māsa. Ko gan lai viņa šeit, Piecpadsmitajā bāzē, iesāktu ar brīvdienām? Nekur taču nebija, kur aiziet. Un, tā kā viņa nepiederēja pie tām, kam patīk ballītes vai kuras aizraujas ar sauļošanos — bet tās abas bija vienīgā izklaides iespēja, ko Piecpadsmitā bāze spēja piedāvāt, — viņa deva priekšroku savu pacientu sabiedrībai. Pieredzējusi trīs pārinieces, viņa palika strādāt viena, pārliecināta, ka nodaļas iemītnieku labsajūtai ir lietderīgāk saņemt rīkojumus no vienas māsas un ievērot vienas, nevis divu māsu noteikto kārtību. Viss šķita skaidrs: karā viņa nebija iesaistījusies, lai kalpotu savām interesēm vai

64 '

sevi nepiedienīgi lutinātu; lai kalpotu tēvzemei tad, kad tā ir briesmās, jāatdod no sevis pats labākais, jāpilda savs pienākums, cik vien labi iespējams to pildīt.

Ne reizi māsai Lengtrijai neienāca prātā, ka, patstāvīgi pārvaldot X nodaļu, viņa nostiprina savu vienpersonisko varu; šaubu ēna ne reizi neaptumšoja viņas domas, ne arī nojausma, ka viņa varētu pacientiem nodarīt ļaunu. Kā viņas pašas bezrūpīgā jaunība viņai laupīja spēju gan ar sirdi, gan prātu saprast, ko nabadzība spēj nodarīt tādam cilvēkam kā Lūss, tā pieredzes trūkums neļāva s'askatīt daudzās X nodaļas īpatnības, vērtēt, kāda ietekme uz tām ir viņas valdīšanai, viņas attiecībām ar pacientiem. Apzinādamās, ka atbrīvo labi apmācītu māsu citam darbam, māsa Lengtrija turpināja, kā bija sākusi. Kad viņu uz mēnesi aizsūtīja atvaļinājumā, viņa bez īpašiem sirdēstiem nodeva pacientus aizstājējas ziņā; atgriezusies un ieraudzījusi nodaļā jaunas sejas, viņa mierīgi atsāka darbu no tās vietas, kur bija to pametusi.

Darba diena viņai parasti sākās rītausmā vai mazliet agrāk; šajos platuma grādos dienas gan ziemu, gan vasaru bija gandrīz vienādi garas, un tas šķita ērti. Ap saullēktu viņa devās uz nodaļu — krietni agrāk nekā virtuves dieninieks, kam vajadzēja gādāt par brokastīm. Dažkārt dieninieks vispār neieradās. Ja neviens no pacientiem vēl nebija piecēlies, viņa tiem pagatavoja agro rīta tēju, sazieda maizi ar sviestu un cēla gulētājus augšā. Rīta tēju viņa iebaudīja kopā ar tiem un, kamēr vīri aizgāja uz pirtsmāju nomazgāties dušā un noskūties, piekārtoja noliktavu un atpūtas istabu. Ja dieninieka vēl joprojām nebija, viņa sagādāja arī brokastis. Ap pulksten astoņiem viņa tās ieturēja kopā ar pacientiem un lika tiem sakārtoties dienai: palīdzēja saklāt gultas un norīkoja augumā garākos, tādus kā Nīlu vai Lūšu, salocīt moskīt-tīklus pareizās krokās. Virsmāsa pati bija izgudrojusi tīkliem dienas locīšanas veidu, un visi zināja: ja tā, atnākusi pārbaudīt kādu palātu, redzēs, ka tīkli pareizi salocīti, tad parasti nekā cita vairs neievēros.

Nodaļā, kur nebija guļošu slimnieku, kārtības uzturēšana nekādas grūtības nesagādāja, dieniniekam ar to nevajadzēja nopūlēties. Māsas Lengtrijas vērīgajā un metodiskajā uzraudzībā paciņnti paši parūpējās par tīrību, lai

65

3 - 606 ;f

dieninieki varētu darboties tur, kur tie vairāk nepieciešami; liela labuma no tiem tikpat nebija.

Sīkās neērtības, kas cēlās no X nodaļas piebūvei līdzīgā veidojuma, sen bija novērstas tā, lai visi būtu apmierināti. Nīlam kā daždien virsniekam bija piešķirta kādreizējā ambulances istabiņa, sešas pēdas plats un astoņas pēdas garš kabūzītis līdzās māsas Lengtrijas kabinetam. X nodaļā nevienam nebija nepieciešama intensīva ārstēšana, un bāzē nebija arī psihiatra, kas nodarbotos ar kaut kādu metafizisku terapiju. Tāpēc ambulanci parasti piešķīra virsniekam, ja pacientu vidū tāds gadījās. Ja māsai Lengtrijai ievajadzējās paārstēt kādas sīkākas kaites, kas pacientiem nebija retums, piemēram, cērmes, sasitumi, augoņi vai diatēze, viņa aprūpēja slimos savā kabinetā. Ja pacientam uznāca malārijas recidīvs vai tropu enterīta lēkme, tas tika apkopts paša gultā vai asākos slimības uzliesmojuma gadījumos pārvests uz fizisku kaišu ārstēšanai piemērotāku nodaļu.

Šajās ēkās nebija tualetes telpu ne slimniekiem, ne personālam. Higiēnas apsvērumu dēļ staigājošo slimnieku un personāla vajadzībām Piecpadsmitās bāzes teritorijā noteiktos atstatumos bija izrakti dziļi ateju grāvji; tos ik dienu dezinficēja un periodiski izdedzināja ar benzīnu vai petroleju. Nomazgāties staigājošie pacienti varēja īpaši izbūvētās celtnēs, ko sauca par pirtsmājām; X nodaļas pirtsmāja atradās ap divsimt jardu aiz nodaļas ēkas, un agrāk to bija izmantojušas arī citas nodaļas. Tās jau kopš pusgada bija slēgtas, tāpēc pirtsmāja un arī tuvīnā ateja piederēja X nodaļas puišiem vieniem pašiem. Noliktavas telpā glabājās urīna pudeles, «šīberi» ar visiem vākiem un ekskrementu trauks — tas neganti oda pēc dezinfekcijas zālēm un tika lietots pavisam reti. Ūdeni palātas vajadzībām uzkrāja jumta augstumā paceltā rievota skārda tvertnē, kas apgādāja ar tekošu ūdeni atpūtas telpu, noliktavu un agrāko terapijas istabu.

Kad nodaļā viss bija sakārtots, māsa Lengtrija atgriezās savā kabinetā un sēdās pie rakstu darbiem — veidlapām, apkārtrakstiem, veļas saraksta un kārtējiem ierakstiem slimību vēsturēs. Tajos rītos, kad X nodaļai bija kārta iet uz produktu telti — īstenībā skārda namiņu, kas allaž tika turēts aiz atslēgas un atradās saimniecības nodaļas pārziņā, — māsa Lengtrija devās turp kopā ar vienu no pacientiem, lai sakamptu, ko var. Viņa bija konstatējusi, ka gājieniem uz produktu telti vispiemērotākais pavadonis ir Nagits; viņš izskatījās sīks un nenozīmīgs, bet, kad viņi atgriezās palātā, bija pratis malu malas savā apģērbā piestūķēt ar šokolādes tāfelēm, pudiņa vai cepumu kārbām, smalkā sāls un talka pulvera paciņām, tabaku, cigarešu papīriņiem un sērkociņu kastītēm.

Augstā priekšniecība — virsmāsa, pulkvedis Akselbante, intendantūras pulkvedis un citi — parasti mēdza ierasties vēlās rīta stundās. Ja gadījās mierīgs, priekšniecības netraucēts rīts, māsa Lengtrija sēdēja ar saviem puišiem verandā un tērzēja vai arī visi kopā sēdēja klusēdami.

Kad slimniekiem atnesa pusdienas — atkarībā no virtuves izdarīguma tas notika apmēram pusvienos —, viņa pameta nodaļu un devās ieturēt azaidu personāla ēdnīcā. Pēcpusdienu viņa parasti pavadīja savā istabā, lasīdama vai lāpīdama pacientu zeķes, pielabodama virskreklus vai veļu; dažkārt, ja gaiss bija pietiekami spirgts un sauss, viņa uz brīdi atlaidās gultā. Ap četriem viņa iegriezās māsu kopīgajā atpūtas istabā izdzert tasi tējas un patērgāt; tā bija viņas vienīgā sabiedriskā saskarsme ar kolēģēm, jo ēdienreizēs ēdnīcā tam gandrīz nekad neatlika laika.

Pulksten piecos viņa atgriezās nodaļā, lai pārraudzītu puišu vakariņu maltīti, pēc tam devās uz māsu ēdnīcu, lai apmēram ceturksni uz septiņiem paēstu pati. Ap septiņiem viņa atkal bija ceļā uz nodaļu — pavadīt dienas vispatīkamākos brīžus. Nīla apciemojums kabinetā, kopā ar viņu izsmēķētā cigarete, arī citu puišu apciemojumi, ja viņiem radās vēlēšanās parunāties.. . Pēc tam viņa ierakstīja dienas pēdējās, parasti svarīgākās piezīmes slimību vēsturēs. Mazliet pēc deviņiem kāds uzvārīja ūdeni vēlīnajai tējas tasei, ko viņa tukšoja kopā ar pacientiem pie garā galda atpūtas telpā aiz aizslietņiem. Desmitos pacienti sāka posties naktsguļai, un pusvienpadsmitos māsa Lengtrija gāja projām.

Tagad, protams, nekas nelāgs parasti nenotika un viņai bija viegla dzīve. X nodaļas karstajā periodā viņa bija aizvadījusi palātā daudz vairāk laika un pirms aiziešanas devusi slimniekiem miegazāles. Ja nodaļā bija pacients, kam pēkšņi varēja uznākt lēkme, naktī dežurēt palika die-ninieks vai naktsmāsa, taču tik slimus pacientus te ilgi neturēja, vienīgi tad, ja bija vērojama strauja atlabšana. Vispār X nodaļā allaž izveidojās komanda, kuras vērtīgākie locekļi bija paši pacienti; māsa neatcerējās tādu laiku, kad nebūtu bijis vismaz viens pacients, kas spēja pieskatīt citus, kamēr viņas nebija klāt, un viņa bija kon-

»*

statējusi, ka šie cilvēki ir daudz labāki palīgi nekā jebkurš no personāla, kas ierodas izpalīdzēt atsevišķos gadījumos.

Šādas komandas priekšrocības viņa vērtēja ļoti augstu, jo galvenās raizes sagādāja darba trūkums pacientiem. Pārvarējis slimības akūto stadiju, pacients bija spiests ilgu laiku nīkt pilnīgā bezdarbībā, iekams tika atzīts par galīgi izveseļojušos. Nekādas nodarbošanās! Tādiem cilvēkiem kā Nīls Pārkinsons klājās labāk, jo viņiem bija talants, lai gan tikai retais prata gleznot. Māsa Lengtrija nevarēja iemācīt pacientiem nekādu amatu, pat ja rastos iespēja sadabūt materiālus. Dažiem radās vēlēšanās grebt koku vai adīt, vai izšūt, un to viņa veicināja, cik spēja. Tik un tā X nodaļa bija gaužām neinteresanta uzturēšanās vieta. Tāpēc māsa bija pārliecināta — jo vairāk izdodas iesaistīt puišus ikdienas dzīvē, jo svētīgāk viņiem pašiem.

Tovakar, kad X nodaļā ieradās Maikls, māsa Lengtrija, kā allaž, izgāja no sava kabineta ceturksni pēc desmitiem, turēdama labajā rokā kabatas lukturīti. Palātā visas spuldzes bija izdzēstas, izņemot vienu, kas joprojām vēl dega virs garā galda tālākā gala. To viņa pati izdzēsa, nospiezdama slēdzi šaurajā gaitenī pie nodaļas galvenās ieejas. Vienlaikus viņa iededza kabatas lukturīti, vēršot staru kūli pret grīdu.

Visapkārt valdīja klusums, varēja dzirdēt vienīgi gulētāju elpu. Interesanti, ka pašreizējā grupā nebija neviena krācēja; dažkārt māsa ieprātojās — diezin vai tikai tas nav viens no svarīgākajiem iemesliem, kāpēc vīri, par spīti to īpatnībām un ķīviņiem, tomēr it labi satiek. Vismaz miegā viņi cits citu netraucēja, katrs varēja aizklīst savos vientuļajos sapņu ceļos. Nez vai Maikls krāc? Viņa paša labā jācer, ka ne. Ja viņš krāks, citiem noteikti radīsies pret viņu nepatika.

Kopš aptumšošanas noteikumus vairs nevajadzēja ievērot, nodaļā nekad nebija pavisam tumšs. Spuldze gaitenī māsai aiz muguras palika degam visu nakti, tāpat arī spuldze tā ceļa galā, kas veda uz tualeti un pirtsmāju; šīs gaismas atblāzma iespīdēja pa logiem, pie kuriem stāvēja Maikla gulta. Visi moskīttīkli bija nolaisti lejup un vieglās krokās nokarājās pār katru gultu kā greznu katafalku pārsegi. Skats patiešām bija mazliet baiss — nezināmi karavīri aizmiguši visgarākajā un visdziļākajā miegā, un ap viņiem tinas tumši mākoņi kā dūmi no bēru sārtiem.

Daudzajos darba gados māsa Lengtrija bija iemācījusies regulēt lukturīša gaišumu; viņa aizsedza ar pirkstiem stiklu, lai apslāpētu staru kūļa spilgtumu, tā ka tas noplaka līdz tumšam sārtumam un šaurām baltas gaismas strēlītēm pirkstu starpās.

Vispirms viņa piegāja pie Nagita gultas un pavērsa slāpēto gaismu pret moskīttīklu. Nudien bērniņš! Protams, guļ, kaut gan rīt viņai stāstīs, ka visu nakti nav ne aci aizvēris. Par spīti karstumam, pidžama bija glīti aizpogāta līdz pat kaklam, palags kārtīgi uzvilkts līdz padusēm. Ja viņam nebija aizcietēj urna, tad katrā ziņā mocīja caureja; ja galva kādu brīdi deva mieru, tad mugurā iemetās lauzējs; ja āda nebija iekaisusi un asiņaina kā jēla gaļa, tad neizbēgami bija gadījušies milzu augoņi uz dibena. Laimīgs viņš jutās vienīgi tad, kad viņu mocīja kādas sāpes, vienalga, īstas vai iedomātas. Nagits nekad nešķīrās no sadriskātas medicīnas terminu skaidrojumu vārdnīcas, ko bija kaut kur nočiepis pirms ierašanās X nodaļā; šo vārdnīcu viņš zināja no galvas. Šovakar māsa bija darījusi to pašu, ko vienmēr, — izturējusies laipni un līdzjūtīgi, labprāt ielaidušies dzīvā diskusijā par to, kuras kaites simptomi patlaban ir pārsvarā, bijusi ar mieru palīdzēt — iedot caurejas zāles, tableti pret sāpēm, ieziest un ieberzēt, īsi sakot, ārstēt viņu ar līdzekļiem, kādus viņš pats izvēlējās. Ja arī viņam jelkad radās aizdomas, ka tabletes, mikstūras, injekcijas, ar ko viņa neskopojās, nav īstas, viņš par to nekad neieminējās. Nudien tīrais bērns!

Nākamā bija Meta gulta. Maigi sārtenā lukturīša gaisma pakavējās pie viņa aizvērtajiem plakstiem, liegi apspīdēja kalsnos vaibstus, kas pauda vienkāršu, vīrišķīgu cieņu. Māsai bija skumji, viņu uzskatot, jo viņa nenieka nespēja darīt šā cilvēka labā. Aizvirtņi starp viņa smadzenēm un acīm bija cieši aizdarīti un ne stariņu nelaida cauri. Viņa bija centusies Metu pārliecināt, lai pieprasa no pulkveža Akselbantes regulāru iknedēļas neiroloģisku izmeklēšanu, bet Mets atteicās. Ja aklums ir īsts, viņš sacīja, tas mani tik un tā reiz nobeigs, bet, ja tas ir tikai šķietams, kā viņi domā, kālab tad uztraukties? Uz naktsskapīša stāvēja fotogrāfija — sieviete mazliet pāri trīsdesmit gadiem; mati augstu sasukāti pēc labākajiem Holivudas paraugiem, maza, balta Pītera Peņa apkaklīte ap tumšās kleitas kakla izgriezumu. Viņai apkārt — gluži kā dekorācija — trīs

mazas meitenītes ar tādām pašām Pītera Peņa apkaklītēm, klēpī ceturtais bērniņš — šķiet, tāds, kas tikko sāk iet kājiņām. Cik dīvaini, ka tieši viņš, kurš nevar redzēt un varbūt nekad vairs neredzēs, ir vienīgais, kas tur dārgu savu mīļo cilvēku attēlu. Kaut gan, kopš māsa Lengtrija strādāja X nodaļā, viņa bija ievērojusi, ka šeit vairāk nekā citās nodaļās izvairās pieminēt tuviniekus un retāk redzamas to ģīmetnes.

Benedikts miegā nepavisam nebija tāds kā Benedikts nomodā. Nomodā viņš bija kluss, rāms, apvaldīts, sevī ierāvies. Miegā, nespēdams īsti atpūsties, viņš mētājās ar rokām, kunkstēja. Par viņu māsa raizējās visvairāk: kaut kas nezināms viņu no iekšienes grauza kopā, un viņš nespēja grauzēju savaldīt. Viņa netika Benediktam klāt; nevarētu teikt, ka viņš būtu naidīgs, nē, tāds viņš nekādā ziņā nebija, taču laikam nekad īsti neklausījās un, ja klausījās, tad, šķiet, nesaprata. To, ka viņu moka arī seksuāli instinkti, māsa apjauta pietiekami skaidri, lai vienu dienu sāktu ar viņu par to runāt. Kad viņa bija pajautājusi, vai viņam kādreiz ir bijusi meitene, viņš strupi bija atteicis, ka ne. Kāpēc ne? Viņa nebija atlaidusies, paskaidrodama, ka neesot domājusi meiteni gultā, bet gan labi pazīstamu meiteni, mīļu draudzeni, ar kuru vēlāk varbūt gribētos pat apprecēties. Toreiz Benedikts tikai paskatījās uz viņu, savilcis ģīmi nepārprotamā riebumā. «Meitenes ir netīras,» viņš atteica un vairāk — ne vārda. Benedikts bija raižu bērns gan šā, gan arī citu iemeslu dēļ.

Vēl nepiegājusi pārbaudīt Maiklu, māsa sakārtoja aizslietņus ap garo galdu, jo tie atradās pārāk tuvu Maikla gultai, ja viņam rastos vajadzība naktī piecelties. Salocījusi vēdeklī, vipa tos nostūma pie sienas. Šinī gultā labu laiku neviens nebija gulējis; šī vieta nebija iecienīta, jo tuvējos logos iespīdēja gaisma.

Māsa nopriecājās, ka Maikls nav ietērpies pidžamas jakā. Cik saprātīgi šādā klimatā! Viņa raizējās par Meta un Nagita stūrgalvību — tie neparko nešķīrās no ciešām naktsdrēbēm. Lai viņa runāja ko runādama, nekādi nebija iespējams pārliecināt Metu un Nagitu iet gulēt bez jakām — viņi nopogāja tās ciet līdz kaklam. Viņa prātoja, ka varbūt atmiņas par sievietēm — sievu vai māti, kas viņiem simbolizēja X nodaļai tik tālās, civilizētās pasaules pieklājību un ieturību, — viņus rosināja uz tādu rīcību.

Maikls bija uzgriezis palātai muguru, acīmredzot gaisma viņu netraucēja. Tas labi, tātad pret gultas novietojumu viņš neiebildīs. Seju nevarēja saredzēt, tad vajadzētu iet gultai apkārt, taču māsai likās nepiedienīgi skatīties aizmigušajam Maiklam sejā, tāpēc viņa palika stāvam, kur stāvējusi. Maigā gaisma rotājās uz gulētāja muguras un plecu ādas, nozibsnīja pret metāla ķēdīti, kurā viņam ap kaklu karājās «biļetes uz viņpasauli» — identifikācijas zīmes, divas nespodras metāla plāksnītes, no kurām viena bija paslīdējusi uz priekšu, bet otra atkritusi uz spilvena gulētājam aiz muguras. Pēc tām viņu pazītu, ja no viņa vēl atrastu tik daudz, lai viņpasaules biļetēm būtu, uz kā karāties; vienu tad noņemtu un kopā ar mantām aizsūtītu piederīgajiem, bet otru, nenoņemot no kakla, dotu līdzi kapā .. . Nu tas vairs nevar notikt. Karš beidzies. Nu tas nekādā ziņā vairs nevar notikt.

Uz viņu Maikls bija noraudzījies, it kā nespētu viņu ņemt par pilnu, it kā viņa no dabiskas lomas būtu pārgājusi nepiedienīgā, pretdabiskā. Ne gluži: «Diedz projām, meitenīt, spēlēties ar mantiņām,» — bet drīzāk: «Ej vien atpakaļ pie tiem nabaga velniem, kas bez tevis nevar iztikt. Man tu neesi un nekad nebūsi vajadzīga.» Bija tā, it kā viņa būtu atsitusies pret mūri. Vai pēkšņi sadūrusies ar svešu, nepazīstamu spēku. Un arī vīri to juta un saprata, ka Maikls neiederas X nodaļā.

Viņa nostāvēja pie Maikla gultas ilgāk, nekā pati apzinājās, nemanot pavērsusi lukturīti pret gulētāja pakausi, tad, kreiso roku neviļus pastiepusi, nogludināja un noglauda tīkla krokas.

Viņu iztraucēja viegla kustība istabas otrā malā. Pagriezusies uz to pusi, viņa pie pretējās sienas saskatīja Lūša gultu, jo pati bija atstūmusi aizslietņus nostāk no galda. Lūss kails sēdēja uz gultas malas, vienu celī saliektu, paceltu kāju aptvēris abām rokām, un vēroja viņu skatāmies uz Maiklu. Viņa tik pēkšņi atkāpās, it kā būtu pieķerta kādās slepenās, nejaukās seksuālās izdarībās, un nopriecājās, ka palāta tumša un nav saredzams viņas pietvīkums.

Garu mirkli viņi pāri istabai skatījās viens uz otru gluži kā duelanti, novērtēdami pretinieka spēkus. Tad Lūss mainīja pozu — kāja nolaidās pie zemes, rokas noslīdēja gar sāniem, bet vienu roku viņš pacēla un viegli pamāja māsai it kā zobgalīgu sveicienu. Sāniski paslīdējis zem tīkla malas, viņš nozuda gultā. Viņa itin mierīgi pārgāja palātas otrā pusē, pieliecās un rūpīgi sabakstīja tīkla malas zem matrača. Taču rīkodamās viņa kustējās tā, lai nebūtu jāskatās Lūsam sejā.

Nekad viņa negāja pārbaudīt Nilu, ja vien viņš pats nepasauktu, un to viņš nedarīja; nokļuvušam šai tversmes vietā, viņa dzīve piederēja vienīgi viņam pašam. Nabaga Nīls, vienīgi tik daudz viņa spēja tā labā darīt!

Viss bija kārtībā; māsa Lengtrija vēl iegriezās savā kabinetā apmainīt sandales pret zābakiem un getrām un uzmaukt galvā platmalaino cepuri. Viņa noliecās, pacēla groziņu un iemeta tajā divus pārus kapzeķu, ko bija pievākusi no Maikla mantām, jo tās bija ar steigu lāpāmas. Pie ārdurvīm viņa bez vismazākās skaņas izlocījās caur grabuļu aizkaru un izgāja ārā. Lukturītis tagad neaizsegts spīdināja viņai ceļu pāri teritorijai uz māsu mītni. Pusvienpadsmit. Vienpadsmitos viņa būs nomazgājusies dušā un sagatavojusies gulētiešanai, bet pusdivpadsmitos laimīgi laidīsies sešu stundu ilgā, neviena netraucētā miegā.

Nodaļas pacienti viņas prombūtnē nebija pilnīgi neaizsargāti; ja ieskanējās iekšējās trauksmes zvans, kas māsā Lengtrijā darbojās tikpat nemaldīgi kā ikvienā labā slimnieku kopējā, viņa devās uz palātu pati un palūdza, lai naktsmāsa, patrulējot no palātas uz palātu, pamet vērīgāku skatienu uz X nodaļas pusi. Taču naktsmāsa, nemaz negaidījusi māsas Lengtrijas brīdinājumu, allaž vismaz vienreiz ielūkojās X nodaļā. Un visļaunākajam gadījumam vēl atlika telefons. Pēdējos trijos mēnešos ne reizi nebija samilzusi krīze, tāpēc māsai miegs šonakt bija salds.

OTRA DAĻA

l

Apmeklējums pie pulkveža Akselbantes nekā jauna nedeva, tieši kā māsa Lengtrija bija paredzējusi. Pulkvedis jo pamatīgi pārbaudīja Maikla ķermeni, nelikdamies ne zinis par dvēseli vai prātu. Viņš to taustīja, izklausīja, bikstīja, dunkāja, knaibīja, izklauvēja, bakstīja, kutināja, klaudzināja, un Maikls visu izturēja nesatricināmā pacietībā. Pēc pavēles aizvēra acis un pielika pirkstu pie degungala, tad, nepagriežot galvu, grozīja acis, lai izsekotu ātri uz vienu un otru pusi, uz augšu un leju kustinātam zīmulim. Nostāvēja ar kopā saliktām kājām un aizvērtām acīm, nogāja pa vienu grīdas dēli, izlēkājās vispirms uz vienas, tad uz otras kājas, izlasīja visus burtus uz plāksnes pie sienas, ļāva pārbaudīt redzes laukus, atbildēja uz jautājumiem vārdu asociācijas testā. Pat intensīvo, ķermeniski tuvo pārbaudi, kad pulkveža asinīm pieplūdušās acis caur oftalmoskopu ielūkojās Maikla acs dziļumos, viņš panesa mierīgi; māsa Lengtrija, sēdēdama un visu noskatīdamās, uzjautrināta konstatēja, ka Maikls nesaraujas pat no saskarsmes ar pulkveža nepatīkami smakojošo elpu.

Pēc tam Maiklu izsūtīja ārā pagaidīt, bet māsa Lengtrija palika kabinetā un noskatījās, kā pulkvedis ar īkšķi brauka augšlūpas iekšpusi; viņai tas vienmēr asociējās ar deguna urbināšanu, kaut gan pulkvedim tas bija tikai ieradums domāšanas procesa stimulācijai.

— Tūliņ šopēcpusdien uz mugurkaula punkciju, — viņš beidzot lēnām noteica.

— Kāpēc tad to? — māsa Lengtrija iejautājās, nepaguvusi savaldīties.

— Kā, lūdzu, māsa?

— Es jautāju: kāpēc tad to? — Ek, lai galu galā iet par visu banku! Viņa bija sākusi, un viņas pienākums bija

pacienta labā to pabeigt. — Seržantam Vilsonam neiro-loģiski absolūti nekas nekait, un jūs to zināt, ser! Kāpēc ļaut nabaga puisim mocīties ar galvassāpēm un nīkt gultā, ja viņš ir apskaužami vesels, ievērojot apstākļus un klimatu, kādā viņam bijis jādzīvo?

Nebija pulkveža spēkos tik agri no rīta ar strīdnieci cīnīties. Iepriekšējā vakara nelielā uzdzīvīte ar viskija pudeli un māsu Konoliju pēc salēkšanās ar Lengtriju bija labi noderējusi, taču padarīja domu par cīkstiņa atsākšanu pilnīgi nepanesamu. Visdrīzākajā laikā viņš savilks galus kopā un norēķināsies, bet šī nav tā diena.

— Labi, māsa, — viņš dzedri atteica, nolikdams pildspalvu un aizvērdams seržanta Vilsona slimības vēstures aktu vākus. — Mugurkaula punkcijas pēcpusdienā nebūs. Arlaburītu!

Viņa aši piecēlās.

— Arlaburītu, ser! — viņa noteica un izgāja.

Kad viņa — mazliet par strauju — izšāvās no klīnikas barakas patīkami svaigajā gaisā, Maikls, kurš viņu bija gaidījis, sāka iet līdzās.

— Un tas ir viss?

— Tas noteikti ir viss! Ja vien jums nepiemetīsies kaut kāda mistiska mugurkaula smadzeņu kaite ar neizrunājamu nosaukumu, tad varu (' oši solīt, ka ar pulkvedi Akselbanti jums vairs jāsastopas nebūs, izņemot inspekcijas palātā un viņa kārtējo iknedēļas vizīti.

— Ar kādu pulkvedi?

Viņa sāka smieties. — Akselbanti — ar tādu iesauku viņu apveltīja Lūss, un tā viņam pielipa. īstajā vārdā viņš ir Donaldsons. Jācer vienīgi, ka «Akselbante» neaizies viņam līdzi uz Makveristrītu.

— Jāatzīst, ka šī vieta un cilvēki sagādā aizvien jaunus pārsteigumus.

— Droši vien ne vairāk kā jūsu paša vienība un bataljons?

» — Vienībai un manam bataljonam bija viena vaina, —

sacīja Maikls, — es pārāk labi pazinu visas sejas, dažas pat gadu gadiem. Neba visi, kas tur kalpoja no paša sākuma, krita kaujās vai invaliditātes dēļ tika demobilizēti. Pārvietojoties vai dodoties kaujās, vienmuļību nemana. Taču es gandrīz visus pēdējos sešus gadus nodzīvoju tādās kā nometnēs. Nometnes tuksneša smilšu vētrās, musona lietos, pat džungļos. Vienmēr tikai karstās vietās. Lāgiem man bija jādomā par fronti Krievijā — nezin

kāda jušana būtu tādā īsti aukstā nometnē, un es tiešām sāku par to sapņot. Vai nav ērmoti, ja cilvēka dzīve var kļūt tik drausmīgi vienmuļa, ka viņš drīzāk sapņo par citāda veida kara nometni nekā par mājām un meitenēm? Es gandrīz cita nekā nepazīstu kā vienīgi nometnes.

— Piekrītu, ka vismokošākais karā ir vienmuļība. Tā pati nelaime ir arī X nodaļā. Gan man, gan puišiem. Es no laba prāta uzņemos garas darba stundas; ja es to nedarītu, tad nojūgtos. Runājot par puišiem, jāteic, ka viņi ir fiziski veseli un spējīgi nostrādāt pilnu darba dienu. Bet viņi to nevar. Tāpēc ka nekāda darba nav. Ja būtu darbs, viņi garīgi kļūtu možāki. — Viņa pasmaidīja. — Bet nu jau vairs nebūs ilgi. Drīz vien visi dosimies mājup.

Maikls zināja, ka pacienti nemaz nepriecājas par atgriešanos mājās, tomēr neteica nekā, tikai soļoja blakus māsai pa bāzes teritoriju.

Māsa Lengtrija iedama domāja, ka Maikls ir patīkams ceļabiedrs. Viņš nepielieca godbijībā galvu kā Nīls, nedz arī izrādījās kā Lūss vai niķojās kā Nagits. Šai ceļā viņš izturējās pavisam dabiski un biedriski, gandrīz kā virs ar vīru. Tas varbūt izklausījās dīvaini, bet sajūta bija laba.

— Vai jums ir arī kāda mierlaika nodarbošanās, Maikl? — viņa ievaicājās, nogriezdamās no īstā ceļa, k s veda uz X nodaļu, un iziedama uz takas, kura aizvijas starp divām pamestām barakām.

— Jā. Esmu lopkopības fermeris. Man pieder trīssimt akru zemes upes ielejā — Hanterā pie Meitlendas. Pagaidām tur saimnieko māsa ar vīru, bet viņi labprāt gribētu atgriezties Sidnejā, tāpēc, mājās pārbraucis, es atkal ņemšu visu savās rokās. Mans svainis ir īsts pilsētnieks, bet, kad sākās iesaukums, viņš noprieda, ka labāk slauks govis un celsies līdz ar gaiļiem nekā vilks mugurā mundieri un ļaus sevi nošaut. — Maikla sejā pavīdēja viegla nicināšana.

— Tātad vēl viens laucinieks mūsu palātā! Nu mēs būsim pārsvarā. Nīls, Mets un Nagits ir pilsētnieki, bet nu, kad esat ieradies jūs, mēs būsim četri lauķi.

— No kurienes esat jūs?

— Manam tēvam pieder īpašums pie Jasas.

— Un tomēr jūs nokļuvāt Sidnejā tāpat kā Lūss.

— Sidnejā gan, bet ne kā Lūss.

Viņš pasmaidīja un uzmeta tai sānisku skatienu.

:— Piedodiet, māsa.

— Sakiet vien «māsiņ» tāpat kā visi pārējie! Agrāk vai vēlāk tāpat pie tā nonāksiet.

— Labi, māsiņ, teikšu.

Viņi uzkāpa zemā, ar asas zāles skupsnām apaugušā 6milšu paugurā, uz kura vietvietām auga slaidas kokos-palmas; paugura otrā pusē bija pludmale. Tur viņi apstājās; spirgtais vējiņš iekrita māsas Lengtrijas galvassegā.

Maikls izvilka no kabatas smēķēšanas piederumus un notupās, kā parasti dara laucinieki; māsa Lengtrija notupās viņam blakus, uzmanīdamās, lai kurpes nepiesmeļas ar smiltīm.

— Kad ieraugu tādu skatu, man Salas vairs neliekas tik nepanesamas, — viņš teica, tīdams cigareti. — Vai nav brīnumaini? Reizēm tev šķiet, ka nespēsi izturēt vairs nevienu moku dienu, cīnoties ar moskītiem, dubļiem, sviedriem, dizentēriju un drudzi, bet tad pamosties un ieraugi, ka šorīt ir burvīgākā diena, kādu Dievs jebkad izdomājis, vai arī ieraugi šādu ainu, vai notiek kas cits, un tu nospried, ka tik briesmīgi ga i galā nemaz nav.

Līcī bija pilnīgi tukšs jauks šauras pludmales laukumiņš ar pelēkbrūnu smilti, kas pašā ūdens malā bija tumšāka, jo tur paisums atkāpdamies bija atstājis mitras pēdas. Līcis izskatījās kā viens garš zemesraga sāns, jo kreisajā pusē tas izzuda gaisā un ūdenī, bet labajā pusē izsīka man-grovju audzē, ozdams pēc puvuma. Ūdens bija dzidrs, bālgani zaļš ar baltu^ virsmu un pilnīgi nekustīgs. Tālu selgā pacēlās rifs, kur putoja baltas bangas.

— Šis ir pacientu līcis, — māsa sacīja, atmezdamās uz papēžiem. — Rītos te ir aizliegtā zona, tāpēc te arī neviena nav. Toties katru pēcpusdienu starp vieniem un pieciem viss līcis pieder jums. Ap to laiku es nebūtu varējusi jūs šurp atvest, jo no vieniem līdz pieciem sievietēm aizliegts šeit rādīties. Tādā veidā armijai nav jūs jāapgādā ar peldbiksēm. Dieninieki un citi ierindnieki arī tanī laikā nāk šurp. Ja maniem puišiem nebūtu iespējas pakavēt laiku šeit, viņi nekad neizvesejotos.

— Vai jums arī ir savs līcis, māsiņ?

— Zemesraga otrā malā ir mūsējais, bet mums nav tā laimējies kā jums. Priekšniece neatļauj bez kostīma peldēties.

— yecā ragana!

— Ārstiem un virsniekiem arī ii savs līcītis zemesraga

mūsu pusē, bet no mūsējā to šķir paugurs. Tie pacienti, kam ir virsnieka pakāpe, var peldēties gan še, gan tur.

— Vai dakteri peldas kostīmos?

Māsa Lengtrija pasmaidīja. — Nudien, nav ienācis prātā pajautāt. — Tupot viņai bija notirpušas kājas, un viņa paraudzījās pulkstenī, lai būtu iemesls piecelties. — Labāk iesim atpakaļ. Šodien gan nav virsmāsas apgaitas rīts, tomēr neesmu jums vēl iemācījusi, kā jāsaloka moskīt-tīkls. Pirms azaida jums vēl būs stunda laika pamācīties.

— Kur nu veselu stundu! Man viegla galva, iemācīšos ātrāk, — Maikls atteica, negribēdams vēl iet projām, negribēdams šķirties no patīkamās iespējas pakavēties sievietes sabiedrībā.

Taču viņa papurināja galvu un pagriezās uz iešanu, piespiezdama Maiklu darīt to pašu.

— Ticiet man, jums vajadzēs krietni ilgāk par stundu. Kamēr neesat pamēģinājis tīklu pareizi ielocīt, jūs nezināt, cik tas grūti. Es ļoti labi zinu, kādas pūles tas prasa man, — gandrīz gribētos ieteikt pulkvedim Akselbantem, lai izmanto virsmāsas iecienīto krokojumu par testu normālu prāta spēju pārbaudei.

— Kā jūs to domājat? — Maikls sāka iet viņai blakus, notraukdams no biksēm smilšu graudiņus.

— Daži X nodaļas pacienti to nespēj izpildīt. Piemēram, Benedikts nespēj. Mēs visi esam nopūlējušies viņam to iemācīt, un viņš labprāt gribētu iemācīties, bet neparko nespēj uzķert īsto paņēmienu, kaut gan nemaz nav muļķis. Viņš māk virsmāsas tēmu apstrādāt visērmīgākos un brīnumainākos variantos, tikai ne tā, lai būtu viņai īsti pa prātam.

— Jūs esat ārkārtīgi godīga pret visiem.

Māsa Lengtrija apstājās un nopietni paskatījās viņam acīs.

— Man nav nekāda pamata but citādai, Maikl. Vai nu jums tas patīk, vai ne, vai jūs te iederaties vai ne, vai jūtaties piederīgs vai ne, tikpat jūs esat X nodaļā līdz tam brīdim, kamēr mēs visi brauksim uz mājām. Un jūs drīz vien sapratīsiet, ka mūsu X nav vieta, kur runāt aplinkus.

Viņš pamāja, tomēr neteica nekā, tikai skatījās uz māsu, it kā tas, ko ieraudzījis, kļūtu interesantāks; skatienā bija vairāk cieņas nekā iepriekšējā dienā.

Pēc mirkļa māsa Lengtrija novērsa acis un gāja tālāk, taču drīzāk it kā pastaigājoties, nevis savā ierastajā, straujajā solī. Viņai patika izbaudīt pārmaiņu vienmuļajā dzīves

ritmā un neierasto saskari. Uzturoties kopā ar Maiklu, viņai nebija jāraizējas par to, kā pacients jūtas, kopā ar viņu varēja atslābināties no saspringuma un iedomāties, ka viņi vienkārši kaut kur satikušies.

Diemžēl pārāk drīz aiz kāda no tukšajiem korpusiem iznira X nodala. Nīls bija iznācis ārā viņus sagaidīt. Tas māsu Lengtriju mazliet apmulsināja; viņš izskatījās kā pārāk piesardzīgs tētis, kas pirmoreiz atļāvis savai atvasei vienai pašai nākt mājās no skolas.

2

Pēcpusdienā Maikls otrreiz aizgāja uz līcīti, šoreiz kopā ar Nīlu, Metu un Benediktu. Nagits liedzās iet līdzi, un Lūss nebija nekur atrodams.

Drošība, ar kādu kustējās Mets, Maiklu pārsteidza; viņš pamanīja, ka pietiek ar vieglu Nīla pieskārienu pie delma vai plaukstas, lai neredzīgais droši zinātu, kurp jāiet; Maikls skatījās un iegaumēja, lai varētu Metam palīdzēt, ja Nīla kādreiz nebūs klāt. Pirtsmājā Nagits bija sīki jo sīki Maiklam skaidrojis, ka Mets īstenībā nemaz neesot akls, ka acīm neesot nekādas vainas, bet Maikls tam nenoticēja un bija pārliecināts, ka Meta aklums ir īsts. Ja viņš to simulētu, tad noteikti ietu klupdams krizdams. Taču Mets izturējās ar dziju pašcieņu, viņā nebija nekā mānīga.

Plašajā, smilšainajā liedagā, kur pat tūkstotis cilvēku nespētu radīt biezu pūli, gulšņāja un rosījās ap pussimt vīriešu. Visi bija kaili, daži sakropļoti, daži ar rētām. Slimniekiem, kas sāka atveseļoties pēc malārijas vai citām pārciestām tropu slimībām, līdzi bija atnākuši arī dieni-nieki un citi ierindnieki no personāla, tādēļ trīs pilnīgi veselie vīrieši no X nodaļas sevišķi acīs nedūrās. Tomēr Maikls ievēroja, ka puiši paši it kā nodalās atsevišķās grupās, no kurām katra cenšas turēties vienkopus: neiro-loģiskie, plastiskās operācijas pārcietušie, ar kaulu, ādas vai vēdera dobuma kaitēm vai vispār ārstējamie; arī personāls turējās savrup.

«Jukušie» noģērbās patālāk no citām grupām, lai neviens neiedomātos sacīt, ka tie grib slepus noklausīties, ko runā, un ņēmās vai stundu peldēt jūrā, kurā ūdens bija tik silts kā mazbērna vanniņā un nedeva spirdzinājumu. Pēc tam viņi atgriezās smiltīs nožāvēties; ķermeņus kā elegants vizmojums klāja sīka sāls kristālu kārtiņa. Maikls pacēlās sēdus, lai uztītu cigareti, aizkūpināja to un pasniedza Metam. Nīls mazliet pasmaidīja, bet nekā neteica, tikai vēroja Maikla mierīgās rokas, kad tas uztina cigareti arī sev.

Cik jauka pārmaiņa pēc frontes nometnes, domāja Maikls, samiegtām acīm pret sauli noraudzīdamies vieglajās zilgano dūmu strūkliņās, pirms tās vējpūtā saira un izgaisa. Cik patīkami būt kādā citā sabiedrībā, nevis savā bataljonā, kaut gan šī ir pavisam īpaša sabiedrība, turklāt to pārvalda sieviete! Tā bija viņa pirmā tik ciešā saskarsme ar sievieti kopš sešiem gadiem. Tik ilgā laikā pilnīgi aizmirsies, kā viņas staigā, kā smaržo, cik atšķirīgas mēdz būt. Ģimenīgu noskaņu X nodaļā radīja tieši māsa Lengtrija, par kuru neviens, pat Lūss, nerunāja jēli vai bez cieņas. Skaidrs — viņa bija dāma un tomēr kas vairāk nekā dāma. Dāmas, kurām nebija nekā cita, ko parādīt, kā vienīgi smalkas manieres un atturīga uzvedība, viņu nekad nebija interesējušas, bet māsai Lengtrijai piemita, kā viņš sāka nomanīt, tādas pašas īpašības kā viņam, kā vairumam vīriešu. Viņa nebaidījās izteikt savas domas, nebaidījās no vīriešiem tāpēc vien, ka tie ir vīrieši.

Sākumā viņš par to bija mazliet apskaities, tomēr, būdams pietiekami godīgs, atzina, ka vaina meklējama viņā pašā, nevis māsā: kāpēc gan sievietēm nedrīkst piederēt teikšana un augsts stāvoklis, ja viņas spēj ar to tikt galā? Viņa to spēja un tomēr bija sievišķīga un ļoti, ļoti jauka. Bez kāda acīm redzama viltus viņa cieši turēja grožos savu vīriešu visai raibo sabiedrību. Tie viņu mīlēja, patiesi mīlēja. Tas nozīmēja, ka visi viņā saskatījuši sievieti. Maikls sākumā nebija raudzījies uz māsu Lengtriju kā uz sievieti, taču pēc vienas dienas un divām personiskām sarunām sāka apjaust viņas dzimumu. Nē, tā nebija vēlēšanās nomest viņu garšļaukus un iegūt, tās bija kaut kādas jaukākas, smalkāk svērtas izjūtas — vēlēšanās lēnām, ar dziļu prieku ievērot viņas lūpas, kaklu, plecus, kājas... Vīrietis izkalst, ja viņš nevar sevi remdēt citādi kā vien ar masturbāciju, kas vienmēr rada vainas izjutu, turpretī, redzot augu dienu tuvumā sievieti, viņš jut dzīvības sulas atdzīvojamies; domas sāk pacelties pāri nesasniedzamu sapņu līmenim. Māsa Lengtrija nebija skaists attēls, viņa bija Īsta. Tomēr Maiklam nešķita, ka viņa apbrīnai būtu jelkāds sakars ar to, ka frontē trūcis sie-

viešu. Viņa piederēja pie sabiedrības krējuma, bija bagāta fermera meita, tāda sieviete, kādu viņš privātā dzīvē nemaz nebūtu sastapis.

Nabaga Kolins — tas māsu Lengtriju būtu ienīdis. Ne tā, kā viņu nīda Lūss, jo Lūss ienīzdams viņu iekāroja, tvīka viņu pazemot. Lai jau iei/^sta vien pats sev, ka tas, ko jūt pret māsu Lengtriju, ir naids, jo tā viņu negrib, — un to, ka viņu negrib, Lūss nekādi nespēja saprast. Kolins bija citāds. Un tā bija Kolina nelaime. Viņi abi bija turējušies kopā kopš kara sākuma. Maikls no paša sākuma juta līdzi Kolinam, jo Kolins bija no tiem, kurus citi puiši knābā, paši nesaprazdami, kas tos kaitina, — vienkārši izgāž niknumu, jo pastāvīgi jūtas saniknoti, — apmēram tāpat mušas uzbrūk zirgam. Un Maikla dabā bija vienmēr kādu aizsargāt, jau bērnībā viņš vācis un aizstāvējis visus pazemotos un apvainotos.

Kolins bija meitenīgi smalks un mazliet par glītu, un negants karotājs, kas tomēr pastāvīgi cieta sava izskata un savu jūtu dēļ; laikam tāpat klājās arī Benediktam. Nospiezdams izsmēķi smiltīs, Maikls domīgs ļāva skatienam kavēties pie Benedikta. Milzīgs nemiers slēpās Benedikta sīkajā augumā — mokas, dvēseles meklējumi un kaisla sacelšanās, viss tāpat, kā bija Kolinam. Maikls būtu ar mieru saderēt uz jebkuru summu, ka arī Bens ir bijis negants karotājs, viens no tiem kareivjiem, kas izskatās kā miera eņģeļi, iekams tos pārņem kaujas kaisme, tad tie kļūst traki un cīnās kā teiksmu varoņi. Puiši, kas pūlas paši sev kaut ko pierādīt, parasti ir neganti karotāji, it īpaši, ja garīgi konflikti vēl pastiprina jūtu mulsumu.

Sākumā Maiklam vienkārši bija Kolina žēl — uz to mudināja tas pats vecais aizstāvja instinkts, bet, kad aizritēja mēnesis pēc mēneša un viena zeme sekoja otrai, viņu starpā izveidojās īpatnēja tuvība un draudzība. Viņi abi cīnījās plecu pie pleca un labi sadzīvoja nometnē; abi bija atskārtuši, ka atvaļinājumā nekāro ne meitās iet, ne līdz nesamaņai piedzerties, un tā viņu kopā turēšanās izvērtās dabiska un tīkama.

Tomēr labvēlība reizēm var padarīt aklu, un ar Maiklu tā notika. Tikai Jaungvinejā viņam atvērās acis un viņš saprata Kolina grūtās problēmas. Rotā bija ieradies jauns apakšvirsnieks, dūšīgs, pašapzinīgs, diezgan bļaus-tīgs pulka virsseržants, kurš drīz vien izraudzījās Kolinu par mērķi apcelšanai. Maiklu tas sevišķi neuztrauca; viņš zināja, ka pratīs novilkt robežu, ko neviens neuzdroši*

nāsies pārkāpt. Arī virsseržants to zināja un necirta pār strīpu. Kolinam tēmētie uzbrukumi bija visai niecīgi, nekas vairāk par vārdiem vai dažu labu niecinošu skatienu. Maikls pacietīgi gaidīja, zinādams, ka jau nākamajā kaujā virsseržants iepazīs maigo, meitenīgo Kolinu pavisam no citas puses. ^

Tāpēc Maikls kādu #Tenu piedzīvoja īstu šoku, ieraudzījis Kolinu rūgti raudam; vajadzēja daudz pacietības un lielu zondēšanu, līdz viņš izdibināja, kas noticis: virsseržants Kolinam tuvojies homoseksuālā nolūkā, un tas Kolinu mocīja vairāku iemeslu dēļ. Viņš atzinās, ka viņam tiešām piemītot šādas tieksmes. Viņš zinot, ka tas ir slikti, nedabiski, un pats sevi par to nicinot, bet līdzēt nespējot. Tikai viņš nekārojot virsseržantu, viņš kārojot Maiklu.

Maikls nenovērsās no drauga, nekā tam nepārmeta, tikai neizsakāmi noskuma un juta draugam līdzi tādā maigumā, kādu pieļāva ilgā draudzība un patiesā pieķērība. Kā gan iespējams novērsties no labākā drauga, ar kuru kopā tik daudz izciests? Viņi ilgi runāja, un beigu beigās Kolina atzīšanās viņu draudzībā nekā nemainīja, varbūt vienīgi to vēl nostiprināja. Maiklam nebija šādu tieksmju, taču viņš nespēja grozīt savus uzskatus par Kolinu tāpēc vien, ka viņam tās bija. Tāda ir dzīve, tādi ir cilvēki. Karš un kara apstākļi, toreiz nodomāja Maikls, viņu piespieduši dzīvot tādā vidē, kādu viņš civilajā dzīvē neparko neciestu; vienīgā izeja no šiem apstākļiem ir nāve — vārda vistiešākajā nozīmē. Ja gribi dzīvot, mācies būt iecietīgs; kamēr cilvēku pašu liek mierā, tikmēr viņam nav jābāž deguns sava tuvākā darīšanās.

Tomēr bija ļoti grūti paciest no drauga tādu mīlestību; Maikls juta, ka viņa atbildība par Kolinu pēkšņi kļuvusi daudz lielāka. Viņa pilnīgā nespēja atsaukties Kolina jūtām tā, kā draugs to vēlētos, spieda viņu vēl vairāk rūpēties par Kolinu, rosināja viņā aizstāvja dziņu. Kopā viņi bija vaigu vaigā skatījuši nāvi, gājuši kaujās, cietuši grūtības, badu, vientulību, ilgas pēc mājām, slimības — pārāk daudz, lai to visu aizmirstu kā nebijušu. Šo nespēju pilnā mērā atbildēt uz mīlestību ar mīlestību Maikls juta kā smagu vainas nastu, ko varēja atvieglot vienīgi ar palīdzību un draudzību tādās robežās, kādas pieļāva viņa paša daba. Un, kaut arī pilnīga laime, ko sniegtu seksuāla tuvība, Kolinam palika neaizsniedzama, pēc šīs dienas Jaun-gvinejā viņš apbrīnojami atplauka.

Kad Kolins gāja bojā, Maikls nespēja noticēt tam, ko

acis rādīja, — lidojošs trāpījums, sīka metāla skabardziņa, kas, pārspējot skaņas ātrumu, caur īsi apcirptajiem matiem bija ietriekusies skaustā; Kolins vienkārši atslīga guļus un nomira — pavisam klusu, bez asinīm, bez nejaucības. Maikls ilgi sēdēja draugam blakus, cieši ticēdams, ka ļenganā roka tomēr atbildēs viņa rokas spiedienam; pēdīgi biedriem ar varu vajadzēja izšķirt abas rokas — dzīvo un mirušo — un pārliecināt Maiklu celties un atmest cerības kādreiz vēl ieraudzīt dzīvību rāmi aizmigušajā sejā. Tā izskatījās cildena, norimusi, svētuma svaidīta, neuzvarēta. Nāve būtu to kaut kādi pārvērtusi. Nāve vienmēr pārvērta, atslābināja, iztukšoja. Maikls vēl joprojām nesaprata, vai tiešām mirušais Kolins izskatījies aizmidzis vai arī viņa paša acis to bija pārvērtušas tā, ka nāve likusies kā parasts miegs. Bēdas viņš bija pārdzīvojis arī pirms tam, bet vēl nekad tādas bēdas kā šīs.

Kad pirmais izmisums par Kolina nāvi bija noplacis, Maikls pārbijies atklāja, ka blakus neciešamajām bēdām viņā iemājojusi brīnišķīga atvieglojuma sajūta. Viņš bija brīvs! Smacējošais pienākums pret kādu, kas vājāks par viņu, bija zudis. Kamēr vien Kolins dzīvoja, šis pienākums bija Maiklu nomācis. Var jau būt, ka tas viņu nebūtu kavējis meklēt mīlestību citur, bet viņš zināja, ka Kolins būtu viņam stāvējis ceļā, nespēdams pretoties kārdinājumam paturēt savas īpašnieka tiesības uz viņu. Tātad īstenībā nāve bija kļuvusi par atpestītāju, un tas viņu pagalam nomocīja.

Pēc tam viņš mēnešiem ilgi turējās nomaļus, cik atļāva viņa īpašais stāvoklis bataljonā; tik slavenā kaujas bataljonā kā viņējais bija daudz pārdrošu karotāju, taču Maikls bija kaut kas vairāk nekā pārdrošs karotājs. Rotas komandieris viņu dēvēja par dzimušu karavīru, ar to gribēdams uzsvērt tādas pakāpes militāru profesionālismu, kāds sastopams tikai retumis. Karošana Maiklam bija darbs, ko viņš darīja nekļūdīgi, jo ticēja ne vien pats sev, bet arī šā darba cēlajam mērķim. Viņš rīkojās aukstasinīgi, nepadodamies pat visspēcīgākajam izaicinājumam, un tas nozīmēja, ka uz viņu var pilnīgi paļauties, jo viņš nekad nezaudēs galvu un darīs, kas jādara, nedomādams par sekām, pat ja likme būtu paša dzīvība. Ja pavēlēts, viņš raka tranšeju, ceļu, zemnīcu vai kapu; viņš devās ieņemt neieņemamas pozīcijas, bet arī uzņēmās atbildību par atkāpšanos, ja uzskatīja to par nepieciešamu; nekad viņš nesūdzējās, nekad necēla ķildu, nekad neapstrīdēja pavēli, pat

ja bija jau nolēmis to apiet. Biedrus viņš prata nomierināt, stiprināt garā, iedrošināt. Kareivji sāka domāt, ka viņš ir nenogalināms, un ticēja, ka kopā ar viņu vienmēr piedzīvos veiksmi.

Kad desants Borneo bija nostiprinājies, viņu reiz sūtīja kādā gluži parastā uzdevumā; tā kā bataljonā virsnieku bija pamaz, virsseržantu, kas bija uzmācies Kolinam, norīkoja par operācijas vadītāju. Izbrauca trīs laivas ar kareivjiem. Viņiem vajadzēja doties uz līci, izcelties malā un nostiprināties. Iepriekšējā izlūkošana bija noskaidrojusi, ka japāņu tai apvidū nav. Taču, kad viņi nokļuva norādītajā vietā, izrādījās, ka japāņi tur ir gan, un vairāk nekā puse kareivju krita vai tika ievainoti. Viena laiva neskarta tika projām, kareivjus krastā neizsēdinot, otru nogremdēja šāviņi. Maikls, vēl viens seržants un virs-seržants paguva piesteigties un sapulcēt dzīvos un vieglāk ievainotos; par visiem kopā tie sanesa smagi ievainotos trešajā laivā, kas vēl bija vesela. Dodoties atpakaļ, viņi pusceļā sastapa glābšanas komandu, kas veda medikamentus, plazmu un morfiju; pirmā, japāņu uguns neskartā laiva bija atgriezusies bāzē un ziņojusi par nepieciešamo palīdzību.

Virsseržants ļoti smagi pārdzīvoja tik daudzu krietnu kareivju zaudējumu, vainodams sevi, jo tā bija viņa pirmā patstāvīgā kaujas operācija. Un Maikls, atcerēdamies Jaun-gvinejas dienas un Kolinu, uzskatīja par savu pienākumu darīt visu iespējamo, lai virsseržantu nomierinātu. Atbildes reakcija bija zibenīga; virsseržants šos uzmanības pierādījumus uzņēma vārda tiešā nozīmē atplestām rokām. Uz piecām drausmīgām minūtēm Maikls sajuka prātā — dzimušais karavīrs, kas nekad neļāva vāju kaislībām, nu nokļuva kaislību varā. Prātā viņam pazibēja viss riebīgais cikls — neatbildēta mīlestība, sāpīga kalpošana, viņš pats upuris un cēlonis vienlaikus... un pēkšņi viņš ienīda virsseržantu tik neganti, kā nekad nevienu nebija ienīdis. Ja pirms tam šis tips nebūtu uzmācies Kolinam, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, jo Kolinam nekad nebūtu pieticis drosmes Maiklam vienkārši atzīties.

Par laimi, Maikla vienīgais ierocis bija rokas, taču ar spēku, ārprāta niknumu un priekšrocību, ko deva pārsteigums, būtu vairāk nekā pieticis, ja virsseržants nebūtu paguvis iekliegties pēc palīdzības un ja palīgi nebūtu gadījušies tuvumā.

Kad trakums noplaka, Maikls jutās pilnīgi satriekts.

ttt

Visos armijā nokalpotajos gados viņš ne reizi nebija alcis nogalināt, nekad nebija guvis no tā apmierinājumu, nekad nebija jutis pret saviem pretiniekiem naidu. Tomēr, sagrābjot rokās virsseržanta kaklu, viņš bija izjutis tādu baudu, ko varēja pielīdzināt vienīgi seksuālai kulminācijai, — saspiezdams ar īkšķiem balsenes skrimšļus, izbaudījis tieši šo sajūtu; viņu bija pārmākusi tā pati bezjēdzīgā miesaskāre, ko viņš vienmēr bija nicinājis citos.

Vienīgi viņš pats zināja, kā bija juties šai varmācības mirklī, un, to apzinādamies, nolēma nepretoties sekām. Viņš liedzās attaisnot savu rīcību, liedzās jelko paskaidrot, pateica vienīgi, ka gribējis nogalināt.

Bataljona komandieris, viens no labākajiem virsniekiem, kādus kareivjiem laimējies piedzīvot, ilgi tērpināja Maiklu personiskā sarunā. Vēl bija klāt vienīgi pulka ārsts, izcils dziednieks un ļoti humāns cilvēks. Viņi pastāstīja Maiklam, ka lieta, viņus apejot, nodota divīzijas virspavēlniecībai; virsseržants nolēmis griezties tiesā un neesot pierunājams jautājumu nokārtot tepat bataljonā.

— Stulbais draņķa gnīda! — bataljona komandieris šķendējās.

— Viņš šinīs dienās ir stipri uzbudināts, — iebilda Maikls; viņam pašam vēl joprojām uznāca nervu lēkmes, un tad viņš bija bīstami tuvu raudām.

— Ja jūs tā turpināsiet, viņi jūs notiesās, — brīdināja pulka ārsts, — un jūs zaudēsiet visu, ar ko, karam beidzoties, varētu lepoties.

— Lai taču mani tiesā, — Maikls gurdi atteica.

— Saņemieties, Maik! — uzsauca bataljona komandieris. — Jūs esat desmit tādu virsseržantu vērts un pats to zināt.

— Es gribu prom no visa, — sacīja Maikls, aizvērdams acis. — Dievs žēlīgais, man viss ir līdz kaklam — karš, puiši, itin viss!

Abi virsnieki saskatījās.

— Jums acīm redzami nepieciešams kārtīgi atpūsties, — aši noteica pulka ārsts. — Tas ir viss. Ko jūs teiktu par jauku, ērtu gultu jaukā, mierīgā aizmugures slimnīcā un jauku, piemīlīgu māsu, kas jūs aprūpētu?

Maikls atvēra acis. — Tas skan kā prieka vēsts, — viņš sacīja. — Kas man jādara, lai turp nokļūtu?

— Jāturpina uzvesties kā jukušam, — pulka ārsts smiedamies atbildēja. — Es jūs nosūtīšu uz Piecpadsmito bāzi

kā pacientu ar psihiskiem traucējumiem. Jūsu dienesta gaitas aprakstā tas neatspoguļosies — to mēs jums apsolām. Bet jūsu draugam virsseržantam tas aplauzīs ragus.

Līgums tika noslēgts. Maikls nodeva savu ieroci un munīciju, armijas sanitārajā mašīnā tika aizvests uz lidlauku un no turienes lidmašīnā nogādāts Piecpadsmitajā bāzē.

Jauka, ērta gulta jaukā, mierīgā aizmugures slimnīcā ar jauku, piemīlīgu māsu, kas par viņu rūpēsies. Bet vai māsa Lengtrija atbilda definīcijai — jauka, piemīlīga māsa? Viņš drīzāk bija iedomājies gadus četrdesmit vecu, apaļīgu, mammīgu, nopietnu sievu. Nevis šmaugu, mazu radījumu ar sīkiem kauliem, ne vecāku kā viņš pats, cienīgāku nekā brigādes ģenerālis un ar gudrāku galvu nekā maršalam.

Viņš atjēdzās no sapņošanas un pamanīja, ka Benedikts, acis nemirkšķinādams, raugās viņā, un neviļus neslēptā draudzīgumā pasmaidīja, pirms trauksmes zvans paguva viņu brīdināt. Nē, vairs nemūžam! Pat ne šī nabaga nožēlojamā puiša dēļ, kas raugās viņā ar noklīduša, izsalkuša suņa skatienu! Nekad, nekad vairs! Laikus pamanīt nozīmē laikus apbruņoties, tādēļ šoreiz viņš pratīs nospraust drošas robežas skopai draudzībai, jo vienīgi tādu spēj piedāvāt. Nē, Maikls nebija noturējis Benu par homoseksuāli. Benam gluži vienkārši ļoti vajadzēja drauga, bet no pārējiem neviens par viņu neizrādīja ne mazāko interesi. Jābrlnās par to nebija. Benam piemita tāds salts nesaderības gars, kādu Maikls dažkārt bija puišos ievērojis, — tā dēļ tie allaž palika bez draugiem. Vairumā tie gan bija ne tik daudz uzsvērti atturīgi, cik pārsteidza ar ērmotu uzvedību — sludināja ticību vai sāka runas par tematiem, par kādiem vīrieši nemēdz runāt. Meitenes tie, jādomā, pārbiedēja līdz nāvei. Bens viņam šķita esam no tiem puišiem, kuru jūtu dzīve bijusi pilnīgs tuksnesis, turklāt tukšuma sākotne meklējama viņos pašos. Nebija brīnums, ka Bens iemīlējis māsu Lengtriju, — tā pret viņu izturējās normāli, turpretī pārējie viņu uzskatīja par kaut kādā veidā nepilnīgu. Tas, ko viņi nojauta Benā, to neizprotot, un ko varbūt saskatīja gana pieredzējušais Nīls, bija neganta varmācība. Žēlīgā debess, kas tas bijis par kārotāju!

Sai mirklī Bens pārvērtās; seja it kā saruka, nāsis iepletās, acis kļuva stiklainas; Maikla acu priekšā seja sastinga kā akmenī. Maikls ziņkārīgi pagrieza galvu, lai paska-

tītos, ko Benedikts tur ieraudzījis. Tālumā bija parādījies Lūss un no līča gala, cēli drasēdams, tuvojās viņiem; Lūss patiesi drasēja. Gāja, kājas augstu celdams, afektēti parodēdams godasardzes soli, pilnā mērā apzinādamies savu lieliskumu; viņa zeltainais augums vizēja saulē, viņa faila garums un apmēri kaitināja visus pludmalē sapulcējušos vīriešus, modinot mazvērtības izjūtu un vienlaikus nicinājuma pilnu skaudību.

— Nešķīstenis, — noteica Nīls, urbdamies ar gariem, mezglainiem kāju pirkstiem smiltīs kā kurmis, kas grasās ierakties zemē. — Debestiņ, pietiktu jel man aknu reiz ar bārdasnazi nošķērēt viņam to bagāžu!

— Kaut es jel reizi varētu viņu apskatīt! — ilgu pilnā balsī ierunājās Mets.

— Skatiņš ir to vērts! — Maikls smiedamies apstiprināja.

Lūss pienāca klāt, graciozi pagriezās un palika pie gulētājiem stāvam; ar vienu roku viņš it kā izklaidīgi maigi braucīja gludās, spalvām neapaugušās krūtis.

— Vai kāds negrib uzspēlēt tenisu? — viņš jautāja, vienā rokā šūpodams iedomātu raketi.

— O! Vai te ir tenisa laukumi? — Maikls patiesi pārsteigts ievaicājās. — Es labprāt ar tevi uzspēlētu.

Lūss uzmeta viņam aizdomīgu skatienu, tad lēnām sāka apjaust, ka piedāvājums nav domāts nopietni.

— Tu, lielībmaiss, laikam gribi mani paķert? — viņš vēl šaubīdamies uzbilda.

— Kāpēc ne? — Maikls smiedamies attrauca. — Ir jau, aiz kā ķert.

Mets un Nīls skali ierēcās, arī Benedikts, čokurā sarāvies, bikli ķiķināja, bet tuvākā kompānija, ausis spicēdama, atbalsoja smējienu. Lūss vienu mirkli stāvēja galīgi apjucis, lāgā nesaprazdams, kā reaģēt. Tad, ātri attapies, paraustīja plecus un sāka iet uz ūdensmalu, it kā viņam tas sen jau būtu bijis prātā.

— Labi teikts, Maik, — viņš pār plecu attrauca, — va-ren labi. Priecājos, ka esi to pamanījis.

— Kā gan cilvēks lai nepamana tādu pīlāru? Es sākumā noturēju to par atlūzušu gabalu no Sidnejas ostas tiltal — Maikls nosauca viņam pakaļ.

Nu tuvākais gulētāju bariņš atmeta izlikšanos, ka saruna tos neinteresē, un sāka skali smieties. Lūša dižais brīdis bija pārvērties par farsu. Nīls sagrāba pilnu sauju smilšu un sajūsmināts trieca tās uz Maikla pusi.

— Augstākā atzīme, vecīt! — viņš uzsauca, smieklu asarām pieplūdušās acis slaucīdams. — Kā man gribētos, lai to būtu pateicis es!

Pēcpusdienā pēc pieciem atgriezusies nodaļā un konstatējusi, ka viņas aprūpējamie nepārprotami nolēmuši uzņemt Maiklu draudzīgi, māsa Lengtrija jutās kā uzvaras svētkos. Viņai likās ārkārtīgi svarīgi, lai puišiem Maikls iepatiktos. Viņa gan nebija līdz galam izdomājusi, tieši kāpēc tas ir tik svarīgi, tomēr šķita, ka tas Maiklam vairāk nepieciešams nekā pārējiem.

Pašā sākumā Maikls bija rosinājis viņā ziņkāri, tad vēlēšanos aizstāvēt pret netaisnību un — visbeidzot — nenoslēpjamu interesi. Neziņā minēdama, kā Maikls iejutīsies X nodaļā, māsa Lengtrija visvairāk raizējās par nodaļas virsaiti Nīlu. Nīls nebija sagaidījis jaunatnācēju sirsnīgi; viņš gan pats par sevi zobojās, tomēr pēc dabas bija vadonis, autokratiska personība; pārejie puiši, pat Lūss, viņam pakļāvās, tātad Nīla varā bija pārvērst X nodaļu tiklab par debesim, kā par elli vai par elles priekškambari.

Redzot, ka Nīls pret Maiklu nu izturas kā pret līdzīgu, māsa izjuta dziļu pateicību. Tagad ar Maiklu viss būs kārtībā, un līdz ar to visiem būs labi.

Ienāca Benedikts un bija sajūsmināts, uzzinājis, ka Maikls spēlē šahu. Šahs acīmredzot bija Bena vienīgā laicīgā izprieca, bet Nīlu tas garlaikoja un Nagitu biedēja; Mets teica, ka viņam paticis spēlēt, kad varējis redzēt lauciņus un figūras, bet tagad visu laiku paturēt prāta stāvokļus un gājienus esot par grūtu. Lūss spēlēja labi, bet nespēja atturēties novest melnos pret baltajiem tik nesakarīgā cīņā starp labo un ļauno, ka Benu satrauca stiprāk, nekā māsa Lengtrija atzina par lietderīgu, tāpēc viņa tam aizliedza spēlēt ar Lūšu.

Noskatoties, kā Benedikts pēc vakariņām omulīgi iekārtojas uz sola pretī Maiklam, bet uz galda viņiem priekšā novietots šaha dēlītis ar figūrām, māsa Lengtrija juta, ka beidzot dzīve X nodaļā atkal rit pareizās sliedēs. Cik patīkami, ja ir sabiedrotais, viņa apmierināta nodomāja un bija pārāk godprātīga, lai noliegtu, ka Maiklam lieliski veicas ar pacientu, kuram viņa, kā pati visu laiku apzinājās, nebija spējusi palīdzēt.

Lūsam piemita ne viena vien kaķa īpašība: viņš ne tikai kustējās kā kaķis, bet spēja ari kā kaķis tumsā redzēt. Tāpēc viņam nemaz nebija līdzi kabatas lukturīša, kad viņš drošā gaitā slīdēja starp pamestajām barakām, dodamies uz kādu noteiktu vietu medmāsu līcī; šo līci no pārējā liedaga nošķīra augsta, klinšaina grēda, kura pacēlās no ūdens un kuru māsa Leng-trija Maiklam bija kļūdīgi minējusi kā zemesragu.

Lūss ļoti labi zināja, ka armijas policija kļuvusi laiska; karš beidzies, Piecpadsmitā bāze — klusa kā pamests grausts, par ko tā drīzumā pārvērtīsies, un arī gaisā nemanīja nekādus trauksmainus trokšņus. Armijas policijas jutīgo antenu rādītāji reģistrēja nulli.

Šovakar Lūss devās uz svarigu satikšanos; viņš jutās spēka pilns, viegls un gandrīz sāpīgi dzīvs. Jā, jā, mazā jaunkundzīte no Sīkmiestiņa! Nebija viegli nācies to pierunāt uz šādu tikšanos, un pēdīgi tā bija piekritusi, vienīgi saprazdama, ka nav citas iespējas satikties ar Lūšu kā tikai slepus vai arī visu acu pnekšā medmāsu ēdnīcas verandā. Viņai bija virsnieka pakāpe, bet viņš tikai vienkāršs kareivis; pavirša satikšanās ar vecu skolasbiedru bija pieļaujama, taču jebkādi intīmāki kontakti izpelnītos asus priekšnieces aizrādījumus, varbūt pat disciplināru sodu, jo virsmāsa militārās ētikas jautājumos bija īsta fanātiķe. Lūsam tomēr bija izdevies norunāt satikšanos līcī pēc tumsas iestāšanās, un nu viņš vairs ne drusku nešaubījās par notikumu turpmāko norisi; vislielāko šķērsli viņš jau bija pārvarējis.

Nebija mēness, kas viņus nodotu, tomēr debesis pār šo mierīgo tumsas klaidu mirdzēja pārvarīgā spožumā; blāvās miglas strēles un zvaigžņu puduri ap Galaktikas asi klusā, saltā gaismā staroja pār pasauli, to apsudrabodami. Lūsam nenācās grūti pazīt meitenes augumu starp apkārtējām, vēl tumšākajām ēnām, un viņš klusītēm slīdēja uz priekšu, līdz nostājās viņai blakus.

Meitenei aizrāvās elpa.

— Es nedzirdēju tevi nākam! — viņa, viegli nodrebēdama, iesaucās.

— Nevar taču būt, ka tu tik siltā laikā salsti, — viņš ieteicās, paberzdams zosādu uz viņas dilba draudzīgā, paviršā pieskārienā.

— Tie būs nervi. Neesmu radusi šeit zagties ārā

tumsā — tas ir pavisam citādi nekā mājās, Sidnejā, izzagties no māsu mītnes.

— Nomierinies, viss ir labi! Mēs taču tikai apsēdīsimies kādā ērtākā vietiņā un uzpīpēsim. — Paņēmis meiteni pie elkoņa, Lūss tai palīdzēja noiet līdz liedaga smiltīm un apsēdās pietiekami atstatu, lai to iedrošinātu.

— Man nepatīk bičot, bet vai tev nav kāda fabrikas cigarete? — viņš jautāja, baltajiem zobiem pazibot pustumsā. — Es varētu tev uztīt no sava krājuma, bet tā varbūt tev nebūs pa garšai.

Viņa pačamdījās jakas kabatā un izvilka cigarešu paciņu. Lūss no tās izņēma cigareti, sargādamies, lai pirksti nesaskartos ar meitenes roku. Tad viņš tomēr piešķīra situācijai zināmu intimitāti — aizkūpināja cigareti savās lūpās, tad pasniedza to viņai. Pats sev viņš sameklēja tabaku un nesteidzīgi uztina smēķi.

— Vai kāds neieraudzīs mūsu uguntiņas? — meitene jautāja.

— Iespējams tas būtu, bet maz ticams, — Lūss mierīgi atteica. — Šejienes māsiņas ir rāma tauta, un policisti parasti neatklīst uz tādām vietām kā šī. — Viņš pagrieza galvu, lai sazīmētu meitenes profilu.

— Kā tagad izskatās mūsu vecajā pilsētā?

— Mazliet patukši.

Viegli tas nenācās, bet viņš tomēr apjautājās:

— Kā klājas manai mātei? Un māšelēm?

— Kad tu pēdējo reizi saņēmi no viņām ziņas?

— Pirms pāris gadiem.

— Kā? Vai viņas tev neraksta?

— Raksta — visu laiku. Es vienkārši viņu vēstules nelasu.

— Kāpēc tad izliecies interesējamies un vaicā?

Atjautas dzirkstelīte Lūšu pārsteidza.

— Nu, mums taču abiem par kaut ko jārunā, vai ne? — viņš maigi atvaicāja un pasniedzās, lai pieskartos viņas rokai. — Tu nervozē?

— Tu esi tāds pats, kāds biji skolā.

— Nepavisam. Kopš tiem laikiem daudz ūdens aiztecējis jūrā.

— Vai bija ļoti briesmīgi? — viņa līdzjūtīgi apvaicājās.

— Tu domā — karā? Dažreiz jā. — Viņš atcerējās kanceleju, kur bija vadījis dienas tīkamā, mierīgā darbā kopā ar mīkstčaulīgo majoru, kas oficiāli bija viņa kungs un pavēlnieks, kaut gan faktiski bija otrādi. Tad nopūtās.

po

— Katram taču jāstāv savā vietā.

— Protams ... es zinu.

— Cik labi šeit ieraudzīt senu draugu, — viņš pēc īsa klusuma brīža atkal ierunājās.

— Es ari priecājos. Biju tik laimīga, kad kadru nodaļa man atļāva pierakstīties armijā, bet neiznāca tā, kā biju iedomājusies. Protams, ja karš vēl turpinātos, viss būtu citādi. Piecpadsmitā bāze ir traki garlaicīga vieta.

Viņš klusu iesmējās. — Ļoti pareiza definīcija.

Jautājums, kas viņai dega uz mēles, izspruka pēkšņi un neviļus, pirms viņa paguva to apturēt vai izteikt smalkjūtīgāk:

— Kāpēc tu esi X nodaļā, Lūs?

Atbilde viņam bija gatava jau kopš tā mirkļa, kad viņš saprata, ko nolēmis darīt ar Sīkmiestiņa jaunkundzīti.

— Kaujas lauka pagurums — vienkārši un skaidri, — viņš atteica un smagi nopūtās. — Tas atgadās pat pašiem labākajiem no mums.

— Nabaga Lūs!

Drausmīgāku dialogu gudrodams neizgudrosi, viņš nodomāja. Bet tāda ir dzīve. Nav vērts tērēt Viljamu Šekspīru, kur var iztikt ar Lūšu Dedžitu.

— Nu, tagad tev ir siltāk? — viņš apvaicājās.

— Daudz siltāk. Te taču ir pat karsti.

— Kā būtu, ja mēs izpeldētos?

— Tagad? Man nav līdzi peldkostīma.

Pauzīte, kamēr noskaita līdz četri, tad:

— Ir pavisam tumšs, es tevi nevarēšu saredzēt. Pat ja redzētu, es neskatīšos.

Viņa, protams, zināja tikpat labi kā Lūss, ka piekrišana šeit ar viņu satikties vienlaikus ir piekrišana visām brīvībām, ko viņš nolēmis sev atļaut; tomēr rituālie gājieni jāievēro, rituālās atbildes jāsaņem. Citādi sirdsapziņa nebūs nomierināta, senču gari nebūs pabaroti. Viņa tvīktin tvīka pēc Lūša un bija apņēmusies katrā ziņā viņu iegūt, bet viņš nedrīkstēja iedomāties, ka tas sasniedzams lēti un viegli.

— Labi, bet tikai tā, ka tu ej ūdenī pirmais un apsolies tur palikt, kamēr es iznākšu ārā un apģērbšos, — viņa vilcinādamās sacīja.

— Norunāts! — Lūss iesaucās, pielēca kājās un izlobījās no drēbēm ar tādu veiklību kā daždien cilvēks, kas ir mācīts ātri pārģērbties.

Meitene negribēja ūdenī no viņa noklīst, tāpēc arī stei-

dzēs, cik spēja, tomēr nebija vēl pieradusi pie zābakiem un getrām, un tas viņu kavēja.

— Lūs! Kur tu esi? — viņa čukstēja, iebridusi ūdeni līdz ceļiem un bīdamās, ka teju, teju viņu satvers puiciskā grābienā.

— Esmu tepat! — viņš drošinādams atsaucās no kaut kurienes itin tuvu, tomēr pat nemēģināja viņu sagrābt.

Atviegloti nopūzdamās, meitene brida dziļāk, līdz arī pleci bija zem ūdens.

— Jauki, vai ne? — viņš jautāja. — Nāc šurp, aizpeldēsim abi kopā gabaliņu tālāk.

Meitene sekoja viņam pa fosforescējošo sliedi, peldēja spēcīgiem vēzieniem un pirmoreiz mūžā izjuta sava kailā ķermeņa kairo brīvību, kad ap to glaudās ūdens. Tas viņu pārlieku satrauca; viņa pagriezās un sāka peldēt atpakaļ uz krastu, neredzēdama, vai viņš vēl peld uz priekšu vai seko viņai.

Viss līdzinājās burvestībai, brīnišķam sapnim, un prāts lidoja ķermenim pa priekšu, jau iemīlējies Lūsā. Nebūdama nepieredzējusi jaunava, viņa zināja, kas notiks, un zināja arī, ka šoreiz būs labāk, nekā jebkad viņas dzīvē bijis, jo šoreiz to darīs viņš.

Sajūta, ka viņa sagūstīta burvestībā, kļuva jo spēcīgāka, kad pa acu galam viņa ieraudzīja Lūšu turpat līdzās; sataustījusi pamatu zem kājām, viņa nostājās un gaidīja skūpstu. Taču Lūss tikai pacēla viņu uz rokām un nesa ārā no ūdens, nesa uz vietu, kur bija nometis savas drēbes, un noguldīja viņu uz tām. Viņa pastiepa tam pretī rokas, tas noslīga viņai līdzās un paslēpa seju viņai pie kakla. Sajutusi viņa zobus, meitene izlieca muguru un tīksmē iekunkstējās, bet drīz vien kunkstieni pārvērtās par apspiestu sāpju vaidu, jo tie nebija maigi, viegli kodieniņi. ļjūss viņai koda, pa īstam koda mēmā, zvērīgā mežonībā, ko viņa sākumā pacieta, domādama, ka viņš izslāpis pēc viņas un tūliņ aprims. Taču mokas nemitējās, kļuva nepanesamas; viņa sāka lauzties, lai atbrīvotos, tomēr nespēja izrauties no Lūša ciešā, neiedomājami spēcīgā skāviena. Par laimi, viņš atlaidās no kakla un sāka, gan mazāk sāpīgi, kost vienā krūtī, bet, kad zobi atkal iecirtās negantāk, viņa vairs nespēja apvaldīt šausmu kliedzienu, jo pēkšņi iedomājās, ka Lūss nolēmis viņu turpat uz vietas nogalināt.

Lūs, nevajag! Lūdzu, lūdzu! Lūdzams, ne! Man sāpl %Vārgā, žēlīgā lūgšanās tomēr savu panāca, jo viņš pierima un sāka skūpstīt krūtiņu, ko vēl nupat bija tik briesmīgi apstrādājis. Taču skūpsti bija pavirši un ātri apsīka.

Likās, ka tomēr būs labi. Viņa nomurmināja, ka viņas agrīnā mīlestība atgriezusies un ilgas piepildīsies. Luss pacēlās viņai pāri un atspiedās uz rokām, tad valdonīgi papleta viņas ceļus un iespiedās starp tiem. Juzdama pieskārienus, viņa pastiepa roku un ietrīcēdamās novadīja visu, kur nākas, tad gribēja satvert viņa plecus un novilkt viņu lejup, sajust viņa svaru, viņa ādu, viņa roku apskāvienu. Tomēr viņš nelaidās lejup, palika izstieptas rokas atstatumā no viņas, balstījās uz delnām, pieskardamies viņai vienīgi tad, kad pats to ieskatīja par vajadzīgu, it kā baidītos, ka lieka saskarsme varētu novērst viņa enerģiju no darāmā. Pirmais spēcīgais grūdiens viņai sāpēs aizrāva elpu, bet viņa bija jauna, nobriedusi, iztvīkusi un sāka iekļauties viņa ritmā.

Un bija brīnišķīgi, kaut gan viņa ilgojās pēc apskāviena, bet viņš netuvojās, un varbūt tāpēc pagāja minūtes desmit, līdz viņa sagaidīja orgasmu, toties tas izvērtās pārāks un neprātīgāks par visu, ko viņa bija piedzīvojusi, spazmas viņa juta no žokļiem līdz kāju pirkstiem, gandrīz kā epilepsijas krampjus.

Bezgala pateicīga, ka viņš tik ilgi valdījies, lai izpatiktu viņai, meitene cerēja, ka tūliņ sekos viņa orgasms, bet nekā. Lūss tikai nikni un varmācīgi turpināja un turpināja. Viņai uzmācās pagurums, kas sāka gandrīz žņaugt... viņa vairs nespēja to izturēt.

— Dieva dēļ, Lūs! Pietiek! Pietiek!

Viņš tūliņ paklausīja, atvilkās, kulmināciju nesagaidījis. Tas bija briesmīgi. Vēl nekad viņa nebija jutusies tik nelāgi, jo viņai bija nolaupīta saldā uzvaras apziņa. Nevarēja čukstus viņam uzdot mūžīgo, nekad neizpaliekošo jautājumu: «Vai tev bija labi?» Skaidrs, ka nebija.

Taču meitenes dabā nebija nodoties pārdomām par citu cilvēku rīcību; ja viņš nav guvis apmierinājumu, tā ir viņa, nevis viņas problēma. Viņa vēl palika guļam, cerēdama, ka Lūss viņu noskūpstīs, apmīļos, bet viņš to nedarīja; kopš brīža, kad tas viņu bija pacēlis rokās, līdz pašām beigām — neviena skūpsta, it kā pieskaršanās viņas lūpām varētu sabojāt visu prieku. Prieku? Vai viņš vispār jelkādu prieku bija izjutis? Noteikti, citādi nemaz nevarēja būt!

Viņa pagriezās uz sāniem un, uz elkoņa atspiedusies, sāka taustīties pēc cigaretēm. Tiklīdz viņa bija tās sameklējusi, arī Lūss pastiepa roku; meitene izvilka cigareti no paciņas un paliecās to aizkūpināt, lai sniegtu viņam. Sērkociņš apgaismoja viņa seju — tā bija pilnīgi bez izteiksmes; garas, tumšas skropstas aizēnoja skatienu; viņš dziļi ievilka dūmu, un sērkociņš no straujās elpas nodzisa.

Tā, nu tai stulbajai draņķei vajadzētu justies apmierinātai, viņš nodomāja, atlaizdamies guļus, salikdams rokas aiz pakauša un turēdams cigareti viegli sakniebtās lūpās. Drātē viņas, kamēr sāk brēkt pēc žēlastības, tad viņām vairs nav tiesību sūdzēties vai kritizēt. Cik ilgi turpināt, tas viņam raizes nesagādāja. Ja vajag, kaut visu nakti. Viņš nicināja pašu aktu, nicināja skukes, nicināja pats sevi. Akts bija vajadzīgs tam rīkam, kas viņam kājstarpē, bet viņš jau pirms daudziem gadiem bija zvērējis pats nekļūt nevienam par rīku. Viņš ir rīkotājs. Pavēlnieks, bet viņas — verdzenes; vienīgie, ko viņš nespēj saliekt, ir tādi kā Lengtrija, kas daudz nedomā par pavēlniekiem un vergiem. Dieviņ, ko viņš gan dotu, lai tikai piedzīvotu, ka Lengtrija, ceļos nokritusi, lūgtos par vienu vai visām .. . Pavēlnieks un verdzenes ...

Viņš paskatījās pulkstenī un ieraudzīja, ka ir jau pāri pusdesmitiem. Jāiet projām, lai paspētu laikā atgriezties. Viņš negribēja iepriecināt Lengtriju ar iespēju ziņot par viņu pulkvedim Akselbantem. Pastiepis roku, viņš līdzas-gulētājai viegli uzšāva pa dibenu.

— Posies, mīlīt, man jāiet! Ir jau vēls.

Lūss palīdzēja meitenei saģērbties un darīja to tik pamatīgi kā visprasmīgākā kalpone: cejoj nometies, savilka zābakiem auklas, aplika getras. Noputināja viņai smiltis no drēbēm, saraustīja, kā nākas, pelēko formas jaku, sasprādzēja jostu, sakārtoja platmalaino cepuri. Viņa paša drēbes vietumis bija samirkušas ar jūras ūdeni, bet viņš bezrūpīgi ieslīdēja tajās.

Viņš aizgāja pavadīt meiteni līdz māsu mītnes robežai; paņēmis viņu zem rokas, veda pa tumsu ar tik bezpersonisku rūpību, ka meitene neganti pārskaitās.

— Vai es drīz tevi atkal satikšu? — viņa jautāja, kad viņi bija nonākuši galā.

Viņš pasmaidīja. — Zināms, mana mīļotā.

— Kad?

— Pēc dažām dienām. Mēs nedrīkstam pārak aizrauties, lai mūs nepieķer. Aiziešu tevi oficiāli apciemot verandā pie jūsu ēdnīcas, tad arī kaut ko sagudrosim. Norunāts?

Viņa pacēlās pirkstgalos, bikli noskūpstīja Lūšu uz vaiga, tad viena pati aizgāja atlikušo ceļa gabaliņu.

Viņš tūliņ pārvērtās par kaķi un pazuda tumsa, vairīdamies no gaismas plankumiem, un, iedams gar ēkām, turējās pie pašas sienas.

Un turpināja domāt par to, par ko bija domājis visu mīlēšanās laiku: seržants Vilsons, varonīgais pediņš... Varētu vai derēt, ka uz X šo atsūtījis kāds notrūcies komandieris, lai pats paglābtos no kauna, ja iznāktu tiesas darbi... Jā, jā ... Nudien, aizvien dullākus sāk sūtīt uz X nodaļu.

Viņš, zināms, bija pamanījis, ka Lengtrija jauno pacientu uzskata par īstu zelta gabaliņu. Skaidrs, piepūtis šai pilnu galvu. Viņa, protams, netic ne vārdam, kas rakstīts seržanta papīros, neviens sievišķis nenoticēs, it īpaši, ja tas tips ir tik vīrišķīgs un stalts kā seržants Vilsons — īsts vecmeitas sapņu piepildījums. Atliek gan jautājums: vai seržants Vilsons ir Lengtrijas sapņu piepildījums? Lūss diezgan ilgi bija domājis, ka šī privilēģija pieder Nīlam, bet nu viņš vairs neņēmās to droši apgalvot. Viņš pats sevis labā vēlējās, kaut Lengtrija labāk izšķirtos par seržantu nekā par kapteini, labāk par Vilsonu nekā par Pār-kinsonu. Ja tā notiktu, viņam būtu vieglāk izdarīt to, ko ieplānojis. Nospiest Lengtriju pie zemes.

Tad viņš sāka just pavēderē negantas sāpes, kas sakāpa pat galvā, un apstājās, lai tukšas barakas sienmalē nolaistu ūdeni. Bet, kā parasts, neko nespēja iztecināt; pastāvīgi vajadzēja vai stundām mocīties, lai izčurātos. Līdz izmisumam ilgi viņš noņēmās ar savu godalgojamo eksponātu, murdzīja to un berzēja, gaidīdams iztekam strūklu. Viss velti. Vēlreiz pametis skatienu rokaspulkstenī, viņš redzēja, ka ilgāk vairs nedrīkst kavēties; vajadzēs vien vēl dažas minūtes pieciest sāpes.

trešā daļa

1

Maikls bija nodzīvojis X nodaļā nedēļas divas, kad māsai Lengtrijai sāka uzmākties dīvainas priekšnojautas. Tēs nebija tīkamas nojausmas, ka gaidāms kas labs, bet gan slimīgas, neskaidras, uzmācīgas baismas, kam nebija absolūti nekāda reāla pamata īstenībā. Īstenība, gluži pretēji, bija saskanīga un jauka. Nekādu neredzamu pazemes straumju; Maikls patika visiem, un arī Maiklam patika visi. Puiši nebija saspringuši un jutās daudz omulīgāk, jo Maikls visus aptecēja, visur pielika roku un darīja to ar priecīgu prātu. Māsai Lengtrijai viņš paskaidroja, ka nespējot visu laiku tikai lasīt, ka varot jau pagozēties pludmalē, tomēr viņam katrā ziņā vajagot darīt arī kaut ko mērķtiecīgu. Cik iespējams, viņš salaboja ūdensvadu, iedzina naglas, kur vajadzēja, sakārtoja visu, kas kārtojams. Krēslam māsas kabinetā uzradās pašdarināts spilventiņš — arī Maikla laipnības izpausme; grīda gandrīz vai spīdēja, atpūtas istaba allaž bija uzposta

Un tomēr viņas nemiers nerimās. Maikls ir sava veida katalizators, viņa prātoja, pēc dabas nekaitīgs, bet X nodaļā ... kas zina? Jā, viņš patika visiem, un viņam patika visi. Un nebija nekādu zemūdens straumju. Un tomēr pēc Maikla ierašanās nodaļā bija kļuvis citādi, kaut gan viņa nekādi nespēja izdibināt, kas īsti kļuvis citāds. Varbūt pati gaisotne.

Karstums izvērtās neizturams. Pilnīgs bezvējš; gaiss milza; visniecīgākā, vislaiskākā kustība izraisīja sviedru plūdus, un okeāna ūdeņi aiz rifa satumsa īgni zaļgani; apvārsnis nomācās. Līdz ar pilnmēnesi sākās lietus — divas dienas no vietas lija drausmīgām, nemitīgām straumēm, kas gan pieplacināja putekļus, toties uzraudzēja dubļus. Viss sāka pelēt: moskīttīkli, palagi, aizslietņi, grāmatas, zābaki, drēbes, koka priekšmeti, maize. Tā kā pludmale nebija pieejama, trakā pelēšana paglāba puišus no bezdarbības, jo māsa Lengtrija uzstāja, lai ar spirtā samitrinātām lupatām visu laiku neatlaidīgi slaucītu pelējumu nost. Viņa izdeva stingru rīkojumu, ka zābaki vai sandales pacientiem jānoauj, tikko ienākušiem pa galvenajām vai sāndurvīm, tomēr kaut kādā neizprotamā veidā dubļi iekļuva nodaļas malu malās, un arī tas bija pašiem jāpiekopj ar spaiņiem, beržamām sukām un grīdlupatām.

Pats lietus, par laimi, prātu nenomāca kā vēlākajos, ilgstošajos lietus periodos. Kamēr lielie lieti vēl nebija sākušies, pašreizējais gandrīz spēja pacilāt garu, modināt cilvēkos sava spēka apziņu. Kad musons atnes garos lietus, to ietekme ir briesmīgāka nekā jebkuru citu laika apstākļu ietekme. Lietus spēks kļūst nežēlīgs, pārmāc visu, cilvēki ņudz un šaudās kā nevarīgas skudras pa pūzni.

Taču šis lietus vēl neievadīja musonu perioda sākumu, un, kad debesis noskaidrojās, pat par Piecpadsmito bāzi nosauktais neizskatīgo ēku puduris gluži negaidot izskatījās glīts, nomazgāts, noskalots un noslaucīts.

Tā, tam nu mēs būtu tikuši pāri, nodomāja māsa Lengtrija un jutās gaužām atvieglota. Galu galā viņu satraucis vienīgi lietus! Pacientiem tas vienmēr uzbrūk šādā veidā. Nu viņai arī.

— Cik muļķīgi! — viņa uzbilda Maiklam, pasniegdama tam spaini ar duļķainu ūdeni.

Viņš patlaban sakārtoja noliktavas telpu, bet grīdas berzēji, darbarīkus nolikuši, verandā baudīja godam nopelnītu atpūtu.

— Kas ir muļķīgi? — viņš jautāja, izlēja ūdeni notekā un ar lupatu izslaucīja skārda spaini.

— Man visu laiku likās, ka briest kaut kas nelabs, bet laikam jau brieda tikai lietus. Pēc tik ilga tropos nodzīvota laika man gan vajadzēja to zināt. — Viņa atspieda muguru pret stenderi un vēroja Maiklu, ārkārtīgo pamatīgumu, ar kādu viņš darīja katru vismazāko darbiņu, un cik glīti un kārtīgi viss padarītais izskatījās.

Izplājis lupatu pār spaiņa malu žāvēties, viņš izslējās un uzjautrināts paskatījās uz māsu.

— Domāju gan, ka vajadzētu. — Maikls pasniedzas viņai garām, kur aizdurvē uz naglas karājās viņa krekls, un uzvilka to mugurā. — Bet ar laiku tā var klāties visiem. Te nekas nenotiek pa druskai. Neatceros, ka, dzīvodams mājās, kādreiz būtu kļuvis ērkšķīgs, bet te esmu pieredzējis, ka lāgiem prātā nāk tīri slepkavīgas domas.

— Vai toreiz ar jums tā notika?

Smaidošās acis uz mirkli satumsa, tad smaidīja atkal.

— Nē.

— Ja tas nebija lietus, kas tad?

•— Tas lai paliek manā ziņā, — viņš miermīlīgi atteica.

Māsai iesitās sārtums vaigos. — Šajos apstākļos tam jābūt arī manā ziņā. Kālab jūs negribat saprast, ka labāk ir izrunāties? Jūs esat tikpat iecirtīgs kā Bens.

— Es neesmu jūsu pacients, — Maikls atteica un sarosījās tā, it kā gribētu, lai māsa paiet viņam nost no ceļa.

Viņa nepakustējās. Palika stāvam, kur stāvējusi. Drīzāk satraukta nekā dusmīga.

— Skaidrs, ka jūs, Maikl, esat mans pacients! Nestrīdos — ļoti stabils pacients, bet katrā ziņā ir bijis nopietns iemesls sūtīt jūs uz X nodaļu!

— Iemesls tiešām bija nopietns. Es mēģināju nogalināt cilvēku, — viņš rāmi sacīja.

— Kādēļ?

— Atbilde ir manos dokumentos.

— Mani tāds pamatojums neapmierina. — Ap lūpām viņai iezīmējās skarbs vaibsts. — Es neprotu iztulkot jūsu papīrus. Jūs neesat homoseksuāls.

— Kā jūs to zināt? — viņš dzedri vaicāja.

Māsa Lengtrija dziļi ievilka elpu, tomēr skatījās Maiklam tieši acīs. — Zinu, — viņa sacīja.

Viņš, galvu atmetis, sāka smieties.

— Lai paliek, māsiņ, — man nav svarīgi, kāpēc esmu šeit, kālab jums par to jāraizējas? Es gluži vienkārši priecājos, ka esmu šeit, tas ir viss!

Viņa atkāpās no durvīm un pagājās dziļāk telpā.

— Jūs izvairāties no atbildes, — viņa lēni sacīja. — Ko jūs gribat noslēpt? Kas ir tik slēpjams, ka jūs to nespējat man atklāt?

Vienu mirkli viņš iztrūkās, ka var zaudēt piesardzību, un māsa ieraudzīja ļoti nogurušu, mazliet apmulsušu un dziļi iekšienē satrauktu cilvēku. To redzot, viņa pēkšņi jutās atbruņota.

— Nē, nevajag, nepūlieties man atbildēt, — viņa teica, draudzīgi pasmaidīdama.

Maikla seja atmaiga viņai vien veltītā sirsnībā, un viņš sacīja:

— Es gluži vienkārši neesmu no runātājiem, māsiņ, kad jārunā pašam par sevi. Es nevaru nekā pateikt.

— Vai bīstaties, ka es varētu jūs tiesāt?

— Nē. Bet, lai runātu, jāprot atrast īstos vārdus, un man nekad nevedas tos atrast. Vismaz ne pareizajā laikā. Ap pulksten trim no rīta tie visi būs klāt tieši tur, kur man vajadzīgi.

— Tā klājas visiem. Bet jums tikai jāiesāk. Es jums palīdzēšu, jo patiešām gribu palīdzēt.

Acis pievēris, Maikls nopūtās. — Māsiņ, man nevajag palīdzības!

Viņa atteicās no cīņas — pagaidām. — Tad pastāstiet, ko jūs domājat par Benediktu, — viņa mudināja.

— Kāpēc jūs par Benu jautājat man?

— Tāpēc, ka jums ar viņu ir tādi panākumi, kādu man nekad nav bijis. Esmu par to ļoti priecīga. Taču jūtu arī ziņkāri.

— Benedikts ... — Viņš domīgi nolieca galvu. — Es nupat jums sacīju, ka lāgā neprotu izteikties. Ko es par viņu domāju? Man viņš patīk. Man viņa žēl. Viņš nav vesels.

— Vai tas atvedināms tikai uz notikumu tanī ciemā?

Maikls papurināja galvu. — Nē, nē! Viss sniedzas daudz

senākā pagātnē.

— Vai tāpēc, ka viņš tik agri zaudējis vecākus? Vai varbūt vainīga vecmāmiņa, kas viņu audzinājusi?

— Iespējams. Grūti pateikt. Man šķiet, Bens skaidri nezina, kas viņš ir. Un, ja arī zina, tad nesaprot, kā pret sevi izturēties. Nezinu. Neesmu psihiatrs.

— Es arī ne.

— Jums izdodas ļoti labi.

— Ja gribu būt īsti godīga, jāteic, ka Bens ir vienīgais, par kuru es raizēšos, kad vairs nebūs Piecpadsmitās bāzes.

— Jūs domājat — kad viņu atlaidīs no armijas?

— Jā. — Viņa meklēja īstos vārdus, negribēdama Maiklu aizvainot, jo viņš tik ļoti noņēmās ar Benu. — Redziet, es neesmu pārliecināta, vai Bens spēs dzīvot patstāvīgi. Tomēr man neliktos godīgi arī ieteikt, lai viņu patur ārstniecības iestādē.

— Jūs gribat sacīt — vājprātīgo namā? — Maikls jautāja, nespēdams noticēt.

— To es tiešām gribēju sacīt. Tas ir vienīgais, kas pie mums pastāv tādiem cilvēkiem kā Bens. Bet es vēl nespēju par to izšķirties.

— Jūs kļūdāties! — Maikls iesaucās.

— Varbūt kļūdos. Tāpēc arī vilcinos.

— Tas viņu nogalinātu.

— Jā. — Seja viņai bija skumja. — Kā redzat, man* darbs nav piens ar inedutiņu.

Maikls pastiepa roku, satvēra māsas Lengtrijas plecu un sapurināja.

— Tikai, lūdzama, neizšķirieties steigā! Un neuzsāciet nekā, iekams neesat aprunājusies ar mani!

Roka bija smaga; viņa pagrieza galvu un paskatījās uz to.

— Benam kļūst labāk, — viņa sacīja, — un tas ir jūsu nopelns. Tāpēc es ari ar jums par to runāju. Neraizējieties!

Uz sliekšņa stāvēja Nils.

— Mēs jau domājām, ka jūs abi esat aizpeldējuši pa notekreru, — viņš jautri teica.

Māsa Lengtrija atkāpās nostāk no Maikla; tā roka nošļuka no viņas pleca, kad viņš ieraudzīja Nīlu.

— Gluži pa notekreni vis ne, — viņa atteica, uzsmaidīja Nīlam un paraudzījās viņā gandrīz kā atvainodamās — pēc tam sadusmojās pati uz sevi par to, ka juta vajadzību atvainoties. Un vēl nesaprotamāku iemeslu dēj sadusmojās arī uz Nīlu.

Maikls palika stāvam, kur stāvējis, un novēroja, kā Nīls tādā kā īpašnieka apziņā izvedina māsu Lengtriju ārā no noliktavas. Tad nopūtās, paraustīja plecus un abiem nopakaļ izgāja verandā. Personiskai sarunai X nodala bija uz mata tikpat piemērota vieta kā parādes laukuma vidus. Ikvienam te vajadzēja par visiem visu zināt; daļēji tas attiecās arī uz māsu Lengtriju. Ja puiši nezināja, kur viņa atrodas, ar ko ir kopā, tad nelikās mierā, līdz viņu atrada. Lāgiem viņi nodevās aritmētiskiem aprēķiniem, lai noskaidrotu, vai māsiņa savu laiku sadala godīgi viņiem visiem. Visiem? Tiem, kuri ir tā vērts. Nīls bija liels meistare galvas rēķinos.

2

Nākamās dienas rītā laiks bija apsviedies tik burvīgi dzidrs, ka visi jutās pacilāti. Beiguši sakopšanos, vīri -izgāja verandā, bet māsa Lengtrija devās uz savu kabinetu, lai ķertos pie rakstu darbiem. Pēcpusdienā viņi atkal drīkstēs aiziet uz pludmali, un ļaužu tur droši vien būs pārpārēm. Tikai tad, kad pludmale nebija pieejama, X nodaļas pacienti apjēdza, cik daudz nozīmē iespēja atbrīvoties no drēbēm un rūpēm, izslēgt domāšanu, peldēties, sauļoties un nogrimt tīksmē trulumā.

Arī pašreiz, kad vēl vajadzēja paciesties atlikušo rīta cēlienu, nemanīja parasto gurdinošo apātiju, visi gaidīja brīdi, kad tiks uz pludmali. Lūss bija atlaidies vienā no verandas gultām, Nīls pierunāja Nagitu un Benediktu uzspēlēt kārtis, Maikls aizveda Metu uz verandas viņu galu, kur aiz māsas Lengtrijas kabineta loga stāvēja pāris krēslu — pietiekami nomaļus, lai viņi varētu justies netraucēti.

Mets gribēja nodiktēt vēstuli sievai, un Maikls pats bija pieteicies par sekretāru. Pagaidatn misis Sojera vēl nezināja par Meta aklumu; viņš cieši pastavēja uz to, ka sievai nav jāzina, ka pats grib viņai to pateikt un ka nevienam nav tiesību viņam to liegt. Aiz līdzjūtības māsa Lengtrija bija apsolījusi šo lūgumu ievērot — viņa nojauta īsto cēloni: tā bija izmisīga cerība, ka pirms sastapšanās ar sievu būs noticis brīnums un aklums pārgājis.

Kad vēstule bija uzrakstīta, Maikls to balsī lēnām nolasīja:

«Un, tā kā roka man vēl nav īsti sadzijusi, mans draugs Maikls pieteicās uzrakstīt Tev šo vēstuli manā vietā. Tomēr neuztraucies! Viss labi virzās uz priekšu. Tu taču saproti — ja ievainojums būtu nopietns, es jau sen būtu aizsūtīts atpakaļ uz Sidneju. Lūdzama, neraizējies par mani! Apmīļo un nomutē Margaretu, Mēriju, Džounu un mazo Pamelu no tētiņa un saki, ka nu vairs ilgi nav jāgaida uz tikšanos. Es ļoti ilgojos pēc jums. Rūpējies par sevi un meitenēm! Tavs mīlošais vīrs Metjū.»

Visas uz mājām rakstītās vēstules iznāca samākslotas; vīri, kuri tās rakstīja, taču nebija domājuši savā mūžā aizklīst tik tālu no mājām, lai saviem mīļajiem sakāmo vajadzētu izlikt uz papīra. Turklāt visu lasīja cenzori un nekad nevarēja zināt, kādi šie cenzori būs. Tāpēc vairums karavīru centās izteikties pieklājīgi un neitrāli, pārvarēdami kārdinājumu atklāt savas sāpes un rūgtumu. Un gandrīz visi rakstīja uz mājām tā, kā raksta uz neciešamu internātskolu nosūtīti bērni; tur, kur cilvēks jūtas laimīgs un nodarbināts, vēlēšanās sazināties ar mīļajiem tālumā strauji apsīkst.

— Vai tā būs labi? — Maikls bikli apvaicājās.

— Domāju, ka labi.

— Ielikšu aploksnē un pirms pusdienām iedošu māsiņai. Misis Ursulai Sojerai... Kā bija adrese, Met?

— Dramoinā, Fingltona ielā deviņdesmit septiņi.

Lūss pārslāja pāri verandai un iezvēlās tuvumā stāvošā

meldru krēslā.

— Paskat vien, mazais lords Fauntlerojs atkal ķēries pie labiem darbiem! — viņš izaicinoši noteica.

— Ja tu sēdēsi tai krēslā, kad tev kājās īsās bikses, drīz būsi strīpains kā cietumnieks, — piebilda Maikls, iebāzdams Meta vēstuli kabatā.

— Ha, lai nelabais ar tām strīpām!

— Runā rāmāk un nebļausties, Lūs! — aizrādīja Mets, ar roku ļoti precīzi pamādams uz māsas Lengtrijas kabineta pusi.

— Nemūc vēl projām, Maik! Man arī ir vēstulīte Meta sievai, varēsi to nosūtīt kopā ar savējo, — sacīja Lūss, runādams tik klusu, ka teikto sadzirdēt varēja tikai viņi trīs. — Gribat, lai nolasu? «Cienītā kundze, vai Jums ir z'ināms, ka Jūsu vīrs ir akls kā pūce dienā?»

Mets pietrūkās kājās tik strauji, ka neizdevās viņu aizkavēt, bet Maikls iestājās starp satracināto neredzīgo puisi un viņa spīdzinātāju un cieši saturēja Metu.

— Neuztraucies, vecīt! Viņš vienkārši ākstās. Nomierinies! Tas neko nenozīmē, klausi mani! Tādu vēstuli viņš gribēdams nevarētu nosūtīt. Neviens cenzors to nelaistu cauri.

Lūss jautri vēroja izrādi un pat nemēģināja pievilkt uz priekšu izstieptās kājas, kad redzēja, ka Maikls grib Metu aizvest pie galda, kur sēž pārējie. Taču Maikls nelikās to manām, aizvadīja Metu apkārt izstieptajām kājām, un viss beidzās mierīgi.

Kad abi bija aizgājuši — Mets pie galda un Maikls uz palātu —, piecēlās arī Lūss un, piegājis pie verandas treliņiem, pārliecās pār tiem un piešķieba galvu, lai pa vaļējo logu skaidrāk sadzirdētu Maikla un māsas Lengtrijas balsis; ja kāds no kabineta paraudzītos ārā, viņa stāvoklis un poza neliecinātu, ka viņš noklausās, tomēr sadzirdēt viņš varēja. Tad kabineta durvis aizbērās un atkal iestājās klusums. Aizslīdējis garām kāršu spēlmaņiem, Lūss iegāja palātā.

Maiklu viņš sastapa atpūtas telpā apziežam maizi ar svīestu. Svaiga, kraukšķīga maize bija vienīgais kulinārais iepriecinājums, ko Piecpadsmitā bāze varēja saviem iemītniekiem piedāvāt; tas bija uzradies tikai nesen. Tiklab pacienti, kā personāls patērēja lielus daudzumus šis maizes, kad vien tika klāt, jo tā bija ļoti garda. Ap pulksten deviņiem, kad dzēra vēlo vakara tēju, no bagātīgās dienas devas nekad vairs nebija atlicis ne kumosa.

Šī «atpūtas telpa» nebija ne virtuve, ne ēdamistaba, tikai vieta, kur uzglabājās nelieli pārtikas krājumi, tika turēti un mazgāti trauki. Pie sienas starp vienu loga aili un noliktavu atradās primitīvs darba galds un trauku skapis. Zem loga bija izlietne, bet uz galda gabaliņu nostāk no izlietnes — spirta pavards. Nekādu saldējamo ierīču nebij-a; no jumta sijas virvē kā ķīniešu lukturis laiski šūpojās stiepļu pinuma grozs gaļas uzglabāšanai.

Galda tālākajā stūrī atradās neliels sterilizators, kurā māsa Lengtrija vārīja injekciju piederumus un šādus tādus sīkus instrumentus, ja tādus ievajadzējās — tas gadījās ļoti reti. Kārtības labad viņai allaž bija divas sterilas šļirces un injekciju adatas, kā arī adatas brūču sašūšanai, moskītu pincete un parastā pincete gadījumam, ja pacients būtu sevi savainojis vai steigšus nomierināms ar injekciju vai ari tam būtu uzbrukts, vai arī tas būtu mēģinājis izdarīt pašnāvību. Nodibinot X nodaļu, bija risinājušās karstas debates par to, vai pacientiem var atstāt skūšanās piederumus, jostas un citus potenciālus dzīvības iznīcināšanai izmantojamus priekšmetus un vai virtuves naži nebūtu turami aiz atslēgas. Tomēr beigu beigās tāda piesardzība tika atzīta par nepraktisku, un tikai vienu vienīgu reizi pacients bija izmantojis kādu no šiem priekšmetiem pašnāvības mēģinājumam — par laimi, neveiksmīgi. Par viena pacienta uzbrukšanu otram vispār nebija runas, jo pacientus, kas neatbilda Piecpadsmitās bāzes noteikumiem, šeit neatstāja.

Tiklīdz satumsa, atpūtas telpā sāka ņudzēt prusaki; visrūpīgākā higiēna nespēja tos iznīdēt, jo tie ielidoja no āra, līda augšā pa caurulēm, krita zemē no jumta seguma, reizēm uzradās it kā no nekurienes. Kas vien prusaku ieraudzīja, to nosita, bet tā vietā tūliņ parādījās jauni. Nīls bija pasācis ik nedēļu sarīkot lielās medības, kad ikvienam, izņemot Metu, vajadzēja nomaitāt vismaz divdesmit prusaku, un tas, jādomā, palīdzēja noturēt prusaku populāciju ciešamā līmenī. Un, tā kā drūmā, nelielā telpa vienmēr tika turēta ļoti tīra, barības guvums kukaiņiem bija niecīgs.

īsu brīdi Lūss nostāvēja, vērodams Maiklu, tad iebāza roku kabatā, izvilka smēķēšanas piederumus un sāka tīt cigareti. Kaut ar! Maikls augumā bija par piecām collām īsāks nekā sešas pēdas un divas collas garais Lūss, abi spēkā izskatījās līdzīgi — platām krūtīm un pleciem, ievilktu, šmaugu vidukli.

Pagriezis galvu uz kreiso pusi, Lūss redzēja, ka māsas Lengtrijas kabineta durvis pretim atpūtas telpai ir cieši aizdarītas.

— Es laikam gan nekādi nevaru tevi nokaitināt, ko? — viņš jautāja Maiklam, iebāzis tabakas kastīti atpakaļ kabatā un ar abām rokām virpinādams grīstē tabaku; pie apakšlūpas karājās maza rīsa papīra plēksnīte, kas, viņam runājot, plīvoja.

Tā kā Maikls negrasījās atbildēt, Lūss atkārtoja jautājumu tādā tonī, ka ikviens neviļus salēktos: — Tā nu es nekad nevarēšu tevi īsti nokaitināt, ko?

Maikls nesalēcās, bet atjautāja pretī:

— Kāpēc tev to vajag?

— Tāpēc, ka man patīk cilvēkus kaitināt. Tad visma* dzīve nav tik riebīgi vienmuļa.

— Būtu labāk kavējis laiku, darīdams kaut ko derīgu. — To Maikls izteica visai kodīgā tonī; viņš vēl nespēja aizmirst pāridarījumu Metam.

Pusuztitā cigarete nepabeigta nokrita zemē, papīriņft tika izspļauts un aizlidoja; Lūss vienā lēcienā šķērsoja istabu un cieti sagrāba Maiklu pie augšdelma, apgriezdams viņu apkārt.

— Ko gan tu iedomājies? Neuzdrošinies mani mācitt

— Kaut ko tamlīdzīgu tev laikam kādreiz nācies deklamēt uz skatuves, — Maikls sacīja, mierīgi lūkodamies Lūsam acīs.

Varbūt minūti viņi tā nostāvēja, blenzdami viens uz otru.

Tad Lūša roka atslāba, taču nelaidās vaļā, plauksta aptvēra Maikla bicepsu un sāka maigi slīdēt pār sarkanajiem plankumiem, kur ciešais tvēriens bija saspiedis ādu.

— Tevī kaut kas ir, Maikl, vai ne? — Lūss čukstēja. — Māsiņas mīļotais zilacainais puisītis — un tā tālāk ... tevī tomēr kaut kas ir, kas viņai nemaz nepatiktu ... Bet es zinu, kas tas ir, un es zinu, kas šai lietā darāms ...

Balss skanēja glaimīgi, gandrīz kā hipnotizējot, roka slīdēja lejup gar delmu, sasniedza plaukstu un piespieda atlaist nazi. Ne viens, ne otrs neelpoja. Taču, kad Lūša seja liecas tuvāk, Maikla lūpas pavērās, viņš caur sa-

kostiem zobiem asi ievilka gaisu, un acis viņam iezvē-

rojās.

Troksni viņi abi izdzirda reizē un pagriezās. Uz sliekšņa stāvēja māsa Lengtrija.

Lūša roka vienaldzīgi atkrita no Maikla plaukstas, bez steigas, pavisam nevainīgi; pēc tam viņš vienkārši pakāpās soli sānis.

— Vai vēl neesat galā, Maikl? — māsa Lengtrija vaicāja, balsij notrīcot, taču viņas izturēšanās bija mierīga, pat acis rāmas.

Maikls no jauna satvēra nazi. — Tūliņ būšu, māsiņ.

Lūss atkāpās, garām iedams, uzmeta māsai Lengtrijai ļauni smējīgu skatienu un izgāja ārā. Aizmirstā cigarete palika uz grīdas, tabakas plūksniņas un papīriņš viegli plīvoja vēsmā.

Dziļi ievilkusi elpu, māsa Lengtrija iegāja dziļāk telpā, pati nesamanīdama, ka nemitīgi brauka plaukstas gar kleitu. Viņa nostājās tā, lai redzētu Maiklu profilā; viņš grieza apziestās sviestmaizes kumosos un krāva tos kaudzē uz šķīvja.

— Ko tas viss nozīmē? — viņa jautāja.

— Neko. — Viņa balss skanēja vienaldzīgi.

— Vai varat droši to teikt?

— Pavisam droši, māsiņ.

— Vai viņš ... mēģināja jums uzmākties?

Maikls novērsās, lai uzlietu tēju; trumulis uz spirta pavardiņa burbuļoja kā negudrs, pietvaikodams jau tā smacīgo gaisu. Žēlīgais Dievs, kāpēc cilvēki neliek viņu mierā?

— Man uzmākties? — viņš atjautāja, ar atbildes trulumu cerēdams māsu atvairīt.

Viņa izmisīgi centās ievirzīt domas un satrauktās jūtas daudzmaz pārvaldāmā gultnē, apzinādamās, ka diezin vai kādreiz bijusi tik uzbudināta, līdzsvaru zaudējusi.

— Klausieties, Maikl, — viņa ierunājās, šoreiz balsij neietrīsoties, — es esmu pieaugusi meita un negribu, lai mani piespiež atkal justies kā mazam skuķēnam. Kāpēc jūs esat ieņēmis prātā pret mani izturēties tā, itin kā tas, par ko jūs domājat, manam prātiņam nebūtu aptverams? Es jums jautāju vēlreiz — vai Lūss jums uzmācās? Nu — vai tā bija?

— Nē, māsiņ, tiešām ne. Viņš tikai uzvedās kā jau Lūss. — Maikla lūpu kaktiņā iegūla vārs smaids. — Viss ir vienkāršāk par vienkāršu. Lūss gribēja mani nokaitināt. Vismaz pats tā sacīja. Bet es esmu jau agrāk sastapis tādus kā Lūss. Vienalga, kā es tiktu provocēts, es nekad vairs nezaudēšu varu pār sevi. — Viena roka viņam savilkās dūrē. — Es nedrikstu! Bīstos domāt, ko es tad varētu izdarīt.

Cik savādi! Ari Lūss bija lietojis tos pašus vārdus. Māsas Lengtrijas skatiens aizķērās pie Maikla kailā pleca, pie gaišajiem matiņiem krūšu redzamajā pusē; nebija pasakāms, vai sīkās pērlītes, kas klājās pār ādu, ir sviedri vai garaiņi. Pēkšņi viņa aiz bailēm vairs nespēja paskatīties Maiklam acīs, galva sareiba, pakrūtē iesmeldzās tukšums, uznāca tāds nespēks un apjukums kā pusaugu skuķei, kas pirmoreiz tiek cieši apskauta.

Viņa nobāla un sazvārojās. Maikls, domādams, ka māsa Lengtrija tūdaļ ģībs, strauji pielēca viņai klāt un tik spēcīgi satvēra ap vidukli, ka viņas kājas gandrīz vairs neskārās pie zemes. Viņa vairs neapjauta nekā cita kā vienīgi Maikla roku, sānu un plecu un pārbijusies juta sevi kaut ko uzbangojam, kas sāpīgi sažņaudza krūtis un krūšu galus savilka cietus kā akmens.

— Ak Dievs ... nē! — viņa iekliedzās, atbrīvojās un, iesvilusi negantās dusmās pret Lūšu, sāka ar dūri klusu dauzīt pa galdu.

— Briesmonis! — viņa sakostiem zobiem to apsūdzēja. — Viņš ir ar mieru visu salauzt tikai tāpēc vien, lai redzētu, kā tas lūst!

Satraukta nebija viņa vien; arī Maiklam drebēja roka, kad viņš to pacēla, lai noslaucītu nosvīdušo seju; neuzdrošinādamies paskatīties māsai Lengtrijai acīs, viņš aizgriezās, pūlēdamies savaldīt nemierīgo elpu.

— Saskarsmē ar Lūšu ir tikai viena iespēja, — viņš sacīja. — Nedrīkst pieļaut, lai viņš jūs nokaitina.

— Viņu vajadzētu uz pusgadu aizsūtīt rakšanas darbos!

— Tas derētu ari man. X nodaļā tas derētu mums visiem, — Maikls klusu noteica un, jau savaldījies, paņēma paplāti. — Nāciet, māsiņ! Izdzersiet tasīti tējas, un jums uzreiz kļūs labāk.

Ar pūlēm viņa izmocīja smaidu un paskatījās uz Maiklu, pētīdama, vai kaunēties vai justies atviegloti, un meklēja viņa sejā drošinājumu. Taču, ja neņem vērā acis, seja bija pilnīgi neizteiksmīga, un arī acis pauda tikai satraukumu; redzokļi bija stipri palielināti. Bet tas varēja būt ari Lūša dēļ.

Lūša nebija ne palātā, nedz ari verandā. Kāršu spēlmaņi labprāt pameta spēli, kad ieraudzīja tējkannu, jo bija šo brīdi jau krietni ilgi gaidījuši.

— Jo trakāk svīstu, jo vairāk gribas tējas, — sacīja Nīls, vienā paņēmienā iztukšojis krū/i un pastumdams to, lai dabūtu vēl.

— Jums, draudziņ, atkal pienācis laiks ieņemt pāris sāls tabiešu, — ieteicās māsa Lengtrija, pūlēdamās piešķirt balsij vajadzīgo jautrību un nosvērtību.

Nīls uzmeta viņai ašu skatienu, pārējie arī.

— Vai jums kaut kas kait, māsiņ?

Viņa smaidīdama papurināja galvu.

— Neliela Lūša tipa otensīva. Kur viņš palicis?

— Man ir tāda jušana, ka viņš devies līča virzienā.

— Pirms vieniem? Tas nemaz neizskatās pēc Lūša.

Nagils iesmējās, un abi izvirzītie priekšzobi viņu no

tiesas padarīta līdzīgu sīkam grauzējdzīvniekam.

— Vai tad es sacīju, ka viņš aizgāja peldēties? Un vai pieminēju, kura līča virzienā? Viņš tāpat vien aizgāja pastaigāties. Ja sastaps smuku jaunkundzīti — nu, tad viņi apstāsies un patērzēs, vairāk nekā.

Maikls skali nopūtās un uzsmaidīja māsai Lengtrijai, it kā sacīdams: nu, es taču jums teicu, ka nav jāuztraucas, — tad atliecies pacēla rokas un aizlika tās aiz pakauša; cietie krūšu muskuļi saspiinga, padušu matiņi, sviedros samirkuši, izskatījās gluži tumši.

Māsa Lengtiija juta, ka asinis atkal aizplūst no sejas; viņa ar pūlēm uzmanīgi nolika tasi uz apakštasītes, lai tēja neizlītu. Smieklīgi, viņa nodomāja, stūrgalvīgi cenzdamās savaldīties. Neesmu taču skolasskuķis! Esmu pieaugusi, piedzīvojusi sieviete!

Nīls saspringa, pastiepa roku, nolika to uz viņas rokas.

— Saturieties, māsiņ! Kas jums noticis? Drudzis?

— Laikam gan. Sakiet. — vai iztiksiet, ja aiziešu agrāk? Vai varbūt palūgt priekšniecei, lai līdz pēcpusdienai kādu atsūta pie jums?

Nīls pavadīja māsu uz palātu, bet pārējie, arī Maikls, satraukti palika sēžam pie galda.

— Dieva dēļ, nesūtiet nevienu pie mums! — Nīls lūdzās.

— Ja jūs to izdarīsiet, mēs nudien norausimies no streņģes. Bet kā jūs pati jūtaties? Būs labāk, ja es jūs pavadīšu līdz jūsu miteklim.

— Nē, Nīl, tas tiešām nav vajadzīgs! Šaubos, vai tas ir kas vairāk nekā mazs sagurums. Varbūt karstums vainīgs. Rīts bija tik vēss un sauss, bet pašreiz atkal rauj elpu ciet. Pēcpusdienā nosnaudīšos — un viss būs labi. — Viņa pavēra grabošo aizkaru un pār plecu uzsmaidīja Nilam. — Uz redzēšanos vakarā!

— Vienīgi tad, ja jutīsieties labāk, māsiņ. Un, ja ne, arī tad neraizējieties un, lūdzu, nesūtiet nevienu šurp! Nodajā viss būs mierīgi kā kapā.

3

Māsas Lengtrijās istaba bija viena no desmit rindā sabūvētām istabām Piecpadsmitajai bāzei raksturīgajā stilā — cita pie citas, un visām gar malu viena gara veranda. Visai nedrošā konstrukcija stāvēja uz pāļiem desmit pēdu virs zemes. Četrus mēnešus māsa Lengtrija bija vienīgā iedzīvotāja visā blokā, kas nebūt nenorādīja uz viņas nesabiedriskumu, bet gan uz pieaugušas sievietes ārkārtīgajām ilgām pēc savrupības. Kopš iestāšanās armijā 1940. gadā viņa piefrontes hospitāļos bija allaž dzīvojusi šaurā teltī kopā ar trim citām māsām. Ierodoties Piecpadsmitajā bāzē, viņai sākumā bija licies, ka nokļuvusi paradīzē, kaut arī šai pašā istabā bija jādzīvo kopā ar otru māsu un viss bloks vai līgojās no trokšņa, kāds rodas, daudzām sievietēm dzīvojot pārāk cieši blakus. Tāpēc nebija brīnums, ka pēc tam, kad māsu skaits saruka, atlikušās iekārtojās, cik tālu vien iespējams cita no citas, lai baudītu brīnišķo vientulības laimi.

Iegājusi istabā, māsa Lengtrija steigšus devās pie skapīša, parāva augšējo atvilktni un izkratīja no nembutāla pudelītes pusotru tableti. Turpat uz skapīša stāvēja karafe ar vārītu ūdeni un ačgārni uzmauktu bieza stikla glāzi; viņa ielēja glāzē mazliet ūdens un aši norija tableti, lai nepagūtu apdomāties. Zem acīm, kas raudzījās viņai pretim no apsūbējušā spoguļa, bija tumši loki, pašas aci3 tukšas, skatiens tukšs... Viņa sevi piespieda nekā nedomāt, līdz iedarbosies nembutāls.

Ar ierastu kustību māsa Lengtrija izvilka abas garās spraudes, kas saturēja galvassegu, noņēma stīvo rotu no sasvīdušajiem, taisnajiem matiem un iesēdināja to tukšā krēslā, kur tā palika, sastingusi kā mēms izsmiekls. Tad viņa apsēdās uz gultas malas, atraisīja darba kurpju auklas un kārtīgi novietoja kurpes labi tālu no gultas, lai neuzkāptu tām virsu, kad celsies, un tikai pēc tam sāka atbrīvoties no formas tērpa un apakšveļas.

Aizdurvē uz naglas karājās kokvilnas rītakleita ar neskaidru austrumniecisku rakstu; viņa uzmeta to mugurā un aizgāja uz nemīlīgo, miklo pirtsmāju nomazgāties dušā. Pēdīgi, tira un kārtīgi ieģērbusies platā kokvilnas pidžamā, viņa apgūlās gultā un aizvēra acis. Nembutāls sāka iedarboties, radās sajūta kā pēc pavairāk iebaudīta džina — reibums un viegls šķebenums. Taču beidzot sāka nākt miegs. Viņa nopūtās un pūlējās pārvarēt apziņu, cīnījās ar domu: vai esmu viņā iemīlējusies, vai arī tas ir kas cits, ko nepavisam nevar nosaukt par mīlestību? Bet varbūt es gluži vienkārši pārāk ilgi esmu bijusi šķirta no normālas dzīves, esmu pārāk stingri tīšām nomākusi visas fiziskās jūtas? Tī patiesi varētu būt. Jācer, ka tā ir. Ne jau mīlestība. Ne jau šeit. Ne jau ar viņu. Viņš man nešķiet no tiem vīriešiem, kam mīlestība kaut ko nozīmē.

Tēli sāka migloties, šūpoties, saplūst; aizmiegot viņa dziļā pateicībā vēl nodomāja, ka būtu debešķīgi, ja nevajadzētu nekad vairs pamosties, nekad, nekad .. .

4

Tovakar ap pulksten septiņiem ierodoties X nodaļā, māsa Lengtrija pie pašām ārdurvīm sastapa Lūšu, kas jau grasījās veikli pašauties garām; viņa bargi aizstājās tam ceļā.

— Es gribu mirkli ar jums parunāt, lūdzu!

Viņš pablisināja acis.

— Ai, māsiņ, cik žēl! Man norunāta satikšanās.

— Aiziesiet vēlāk. Nāciet līdzi, seržant!

Lūss, kājās stāvot, noskatījās, kā viņa noņem platma-laino cepuri ar sarkanpelēki svītroto lenti un pakar to uz naglas, kur dienā mēdza pakārt savu sarkano apmetni; viņam māsa labāk patika vakara formas tērpā — mazs zaldātiņš viscaur pelēkā.

Apsēdusies pie galdiņa, māsa paskatījās uz viņu un redzēja, ka viņš, rokas pār krūtīm sakrustojis, atspiedies pret durvju stenderi, gatavs tūliņ izslīdēt laukā.

— Nāciet iekšā, seržant, aizveriet durvis un nostājieties, kā nākas! — viņa skaidri pavēlēja un pagaidīja, līdz pavēle tika izpildīta. Tad turpināja: — Gribu, lai jūs man precīzi paskaidrojat, kas šorīt atpūtas telpā notika starp jums un seržantu Vilsonu.

Lūss paraustīja plecus un nogrozīja galvu.

— Nekas, māsiņ.

— Nekas, māsa. Man gan tas neizskatījās kā nekas.

— Pēc kā tad jums tas izskatījās? — viņš jautāja, vēl joprojām smaidīdams, it kā saruna viņu drīzāk uzjautrinātu nekā mulsinātu.

— Izskatījās, it kā jūs tuvotos seržantam Vilsonam homoseksuālos nolūkos.

— To es arī darīju, — Lūss vienkārši atteica.

Pārsteigumā viņa uz mirkli apklusa, meklēdama vārdus,

tad jautāja:

— Kādēļ?

— O, tas bija vienīgi eksperiments, nekas vairāk. Viņš ir mīkstais. Gribēju redzēt, ko viņš darīs.

— Tā ir neslavas celšana, Lūs!

Viņš iesmējās. — Lai tad Maiks sūdz mani tiesā! Ticiet man — viņš ir pamatīgi miksts.

— Tas nav nekāds izskaidrojums, kāpēc tieši jums vajadzēja viņam uzmākties. Vai jums tā nešķiet? Bet, ja nerunājam par seržantu Vilsonu, — jūs taču nepavisam neesat homoseksuāls.

Lūša straujā sakustēšanās lika viņai neviļus parauties atpakaļ; sāniski atbalstījies ar gurnu, viņš apsēdās uz galda malas, pieliekdams seju tik tuvu viņas sejai, ka skaidri varēja saredzēt viņa acu varavīksneņu struktūru — dažādo krāsu plankumiņus un punktiņus, kas tām piešķīra hameleoniskās īpašības; zīlītes bija papletušās, tajās staroja atspulgi. Sirds māsai Lengtrijai sāka lēkšot tā, kā bija lēkšojusi pirmajās divās nodaļā aizvadītajās dienās; viņa apreiba, jutās kā hipnotizēta, gandrīz kā noburta. Tomēr Lūša turpmākie vārdi viņu izrāva no apmātības varas.

— Mīļā, es esmu visāds, — viņš klusu runāja, — visāds, kādu vien vēlaties! Jauns, vecs, vīriešu, sieviešu dzimuma — man gluži viens pīpis.

Viņai riebumā aizrāvās elpa.

— Rimstiet! Nerunājiet tā! Jūs esat nolādēts cilvēksl

Seja pieliecās vēl tuvāk, viņai uzvēdīja Lūša tīrā, veselīgā smarža.

— Klausiet, māsiņ! Izmēģiniet mani! Vai zināt, kas jūs nomoka? Jūs vēl neesat nevienu izmēģinājusi. Kāpēc nesākt ar vislabāko? Un vislabākais esmu es, patiesi esmu — ak, sieviete, es likšu jums drebēt un kliegt pilnā balsi un lūgties: vēl, vēl! Jūs pat iedomāties nevarat, ko es spēju jums dot. Klausiet, māsiņ, pamēģiniet ar mani! Tikai pamēģiniet! Neaizsviediet sevi par velti kādam mīkstajam vai pagurušam pseidovaronim, kam nekas vairs neceļas! Izmēģiniet mani! Es esmu visaugstākā klase.

— Lūdzu, ejiet projām! — viņa teica; nāsis viņai drebēja.

— Man parasti nepatīk skūpstīties, bet j-ūs es skūpstīšu. Klausiet, māsiņ, noskūpstiet mani!

Nebija vietas, kur atkāpties; krēsla atzveltne tā spiedās sienā, ka viņa tik tikko spēja iespraukties, lai apsēstos. Taču viņa tik spēji atgrūda krēslu, ka tas atsprāga pret palodzi, un pati atliecās atpakaļ tādā sašutumā, ka Lūss to vairs nevarēja pārprast.

— Ārā, Lūs! Tūliņ ārā! — Viņa pašāva roku mutei priekšā — likās, viņa tūliņ vems, — un nenolaida acu no kārdinātāja sejas, it kā vērtos vaigā pašam nelabajam.

— Lai notiek! Izniekojiet sevi, ja tīk, — viņš noteica, piecēlās un saraustīja erekcijas izspīlētās bikses. — Kāda muļķe jūs gan esat! No tiem jums nekāda prieka nebūs — ne no viena, ne no otra. Tie nav vīrieši. Šeit es esmu vienīgais vīrietis.

Kad Lūss bija izgājis, viņa ar stingu skatienu blenza aizvērtajās durvīs, it kā pētīdama, kā tās darinātas, līdz juta, ka šausmas un bailes pamazām noplok un ļoti, ļoti gribas raudāt, vienīgi durvju vērošana palīdzēja novaldīt asaras. Viņa bija izjutusi Lūša varu, trako gribu par katru cenu iegūt kāroto. Un sāka prātot, vai tieši to nav izjutis arī Maikls atpūtas telpā, lūkodamies spīvajās āža acīs.

Nīls pieklauvēja, ienāca un aizvēra durvis, vienā rokā kaut ko slēpdams aiz muguras. Vēl neapsēdies ciemiņu krēslā, viņš izvilka cigarešu etviju un pāri galdam piedāvāja māsai Lengtrijai cigareti. Saskaņā ar rituālu viņai vispirms vajadzēja mazliet vilcināties, taču šovakar viņa ķertin paķēra cigareti un paliecās uz priekšu pēc uguns, it kā kāre būtu par lielu, lai raizētos par rituāliem.

Viņai sakustoties, uz grīdas noskrapstēja zābaki. Nīls pacēla vienu uzaci.

— Neatceros, ka jūs jelkad būtu apsēdusies, nenoāvusi zābakus, māsiņ. Vai tiešām jutāties pietiekami labi, lai nāktu šurp? Kā ar temperatūru? Galva nesāp?

— Nē, dakter, temperatūras nav, un galva nesāp, un es esmu pilnīgi vesela. Zābaki man kājās tāpēc, ka, nākot šurp, noķēru Lūšu, kas patlaban grasījās iet projām; gribēju pāris vārdu ar viņu parunāt. Tā man aizmirsās no-auties.

Nīls piecēlās, apgāja apkārt galdiņam un nometās pie viņas krēsla uz ceļgala, uzsizdams ar plaukstu sev pa cisku. — Kāju šurp!

Brezenta getru cilpas bija cieši nosietas, un viņam iznāca krietni noknibināties, iekams tās atraisīja; tad viņš nolobīja getru, atvilka zābaka auklas, līdz varēja to noaut, un uzritināja kapzeķi pāri bikšu stilbgalam. Pēc tam, atkārtojis visu arī ar otru kāju, aptupās un sāka meklēt tenisčības, ko viņa mēdza valkāt, vakaros uzturoties nodaļā.

— Apakšējā plauktā, — viņa sacīja.

— Tā, — Nīls noteica, kad bija aizsaitējis tenisčības. — Vai būs labi?

— Jā, paldies!

Viņš atgriezās savā vietā.

— Man šķiet, ka jūs vēl aizvien izskatāties diezgan sašļukusi.

Māsa, Lengtrija paraudzījās uz savām rokām: tās drebēja.

— Paskat, kāds krateklis piemeties, — viņa šķietami pārsteigta ieteicās.

— Kāpēc nepiesakāties par slimu?

— Nervi vien ir, Nīl.

Viņš smēķēja klusēdams, nenolaizdams no viņas acu, viņa — neatlaidīgi skatīdamās ārā pa logu. Beidzot, kad viņa pagriezās, lai nospiestu smēķgalu, Nīls nolika viņai priekšā uz galda papīra lapu, ko bija atnesis, bet vēl nebija parādījis.

Maikls! Tieši tāds, kādu viņa to redzēja, — tik labestīgs un stiprs, ar tik godīgu un tik tiešu skatienu, ka šķita neiespējami tajā saskatīt kaut ko necienīgu vai nevīriš-ķīgu.

— Tas ir jūsu labākais zīmējums; man šķiet, viņš iznācis pat labāk nekā Lūss, — viņa runāja, alkatīgi vērdamās zīmējumā un cerēdama, ka nav redzami satrūkusies, ieraugot, ko Nīls viņai atnesis. Saudzīgiem pirkstiem viņa to sniedza atpakaļ.

— Lūdzu, piespraudiet pie sienas!

l Viņš paklausīja un nostiprināja zīmējumu ar četrām

lll

piespraudēm vidējās rindas labajā malā tieši blakus savam attēlam. Jaunais zīmējums pārspēja viņa pašportretu, jo mēģinājums attēlot pašam sevi nebija izdevies — no sienas pretī raudzījās gļēva, sagurusi, nomocīta seja.

— Nu komplekts ir pilns, — Nīls sacīja, no jauna apsēzdamies. — Izpīpēsim vēl pa cigaretei.

Viņa arī otru paņēma gandrīz tikpat strauji kā iepriekšējo, ievilka dūmus dziļi plaušās un, tos izpūzdama, ātri un samāksloti noteica:

— Maikls man ir neatminama mīkla, — un tūliņ steidzās ievilkt jaunu dūmu.

— Jūs esat mazliet sajukusi, māsiņ, — Nīls pajokoja, cenzdamies neizrādīt, ka saprot, cik viņai grūti uzsākt sarunu par Maiklu, bet nenododams arī savu interesi par šo tematu. — Neatrisināmas mīklas ir sievietes. Jautājiet, kam gribat, sākot ar Šekspīru un beidzot ar Šovu.

— Tā tas ir vīriešiem. Šekspīrs un Šovs bija vīrieši. Arī viņiem ir taisnība. Pretējais dzimums vienmēr ir terra incognita. Ikreiz, kad iedomājos, ka esmu atšķetinājusi mūsu vīriešu raksturus, jūs kaut kā samudžināties — un pagalam ir! Aizpeldat pretējā virzienā. — Viņa nopurināja no cigaretes pelnus un uzsmaidīja Nīlam. — Laikam galvenais iemesls, kāpēc man patīk vienai pašai valdīt mūsu nodaļā, ir brīnišķīgā iespēja pētīt vīriešus bez citu iejaukšanās.

Viņš pasmējās. — Cik klīniski! Sakiet to man, cik vien vēlaties, bet nemūžam neieminieties par to Nagitam, viņam tūliņ piemetīsies buboņu mēra un antraksa apvienojums. — Viņas acīs iezibējās viegls aizkaitinājums, un viņa jau grasījās protestēt, ka nav pareizi saprasta, bet Nīls, neļaudams sevi pārtraukt, turpināja — cerībā, ka izdosies ar vieglu joku māsu novirzīt no iesāktā temata: — Vīrieši pamatā ir ļoti primitīvi radījumi, varbūt ne gluži protozoji, tomēr tālu no neizprotamo sfinksu cilts.

— Blēņas Jūs esat noslēpumaināki par visām sfinksām un arī daudz vērtīgāki. Piemēram, Maikls ...

Nē, to viņa nespēja! Nespēja piespiesties runāt par to, kas atpūtas telpā bija norisinājies starp Maiklu un Lūšu, kaut gan, nākot no sava mitekļa atpakaļ uz nodaļu, bija nolēmusi, ka Nīls ir vienīgais cilvēks, kas varētu viņai palīdzēt. Tagad viņa pēkšņi saprata, ka, stāstot par abiem vīriešiem, atklās sevi, savas izjūtas, un to viņa nedrīkstēja. Bez tam bija vēl drausmīgais atgadījums ar Lūšu šeit;

beigu beigās viņa izstāstītu ari to, un tad lītu asinis. Viņa apklusa, teikumu nepabeigusi.

— Labi — piemēram, Maikls, — sacīja Nīls, it kā viņa jau būtu pateikusi visu, ko gribējusi teikt. — Kas tad tik sevišķs ir ar Maiklu? Kādus mūžam neatminamus noslēpumus viņš glabā?

— Nīl, ja jūs sāksiet tādas valodas kā Lūss Dedžits, es vairs nerunāšu ar jums ne vārda.

Viņš tā iztrūkās, ka neviļus izmeta cigareti no pirkstiem, noliecās, pacēla to un pavērās uz māsu Lengtriju ar aizdomu pilnu un mulsu skatienu.

— Kāpēc uzreiz tā? — viņš jautāja.

— Pie velna to nešķīsteni! Viņš vairs nav paciešams. — Tas bija viss, ko viņa spēja pateikt.

— Māsiņ, vai jūs mani uzskatāt par savu draugu? Tas ir, par cilvēku, kas jums stāv blakus un turēsies ar jums kopā vienmēr?

— Protams, uzskatu. Tas bija gluži nevajadzīgs jautājums.

— Tātad — vai tiešām jūs satrauc Lūss, vai tas tomēr nav Maikls? Lūšu esmu pazinis un pacietis vairāk nekā trīs mēnešus, nejuzdams nekā tāda kā pašlaik — kopš ieradies Maikls. Divās īsās nedēļās nodala pārvērtusies par bojātu boileru. Gaidu, ka tas jebkuru mirkli var eksplodēt, bet pagaidām tas tikai lāgiem šķiet uzkarstam līdz bīstamai robežai un tad atkal noplokam. Gaidīt eksplodējam kaut ko tādu, kas katrā ziņā eksplodēs, nav diezin cik patīkami. Itin kā mēs atkal būtu frontē.

— Es zināju, ka Maikls jums nav īsti pa prātam, tomēr nedomāju, ka nepatika ir tik dziļa.

— Man nav nepatikas pret Maiklu! Viņš ir lielisks puisis. Bet pārmaiņu pamatā ir Maikls, nevis Lūss. Maikls!

— Smieklīgi! Kā gan Maikls būtu varējis kaut ko pārgrozīt? Viņš ir tik ... tik kluss.

Skaidrs, Nīls nodomāja, raudzīdamies uz māsu. Vai viņa saprot, kas notiek ar viņu, ar Maiklu, ar visiem puišiem?

— Varbūt pārvērtusies esat jūs. Kopš ieradies Maikls, — viņš stingrā balsī secināja. — Būsiet taču pamanījusi, ka visu mūsu, pat Lūša, noskaņojuma un izturēšanās rosinātāja esat jūs. Taču kopš Maikla ierašanās jūs esat kļuvusi pavisam citāda — gan noskaņojumā, gan izdarībās.

Dievs žēlīgais, valdi seju, māsa Lengtrija, nenodod sevi! Seja pievērsās viņam pieklājīgā interesē — gluda, rāma, bezkaislīga. Taču domas darbojās drudžaini, cenšoties noturēt visus šīs sarunas samudžinātos pavedienus un atrast tādu izturēšanās formu, kas Nīlu varbūt nenomierinātu, taču vismaz liktos viņam loģiska. Jāņem vērā, ka Nīls viņu pazīst un nupat pierādījis, ka pazīst labāk, nekā viņai licies. Viss, ko viņš sacīja, bija taisnība, bet tik daudz viņam nedrīkstēja uzkraut; viņš vēl bija pārāk nestiprs, pārāk atkarīgs no viņas. Un kāda nelabā vārdā viņam jāmēģina viņai uzspiest pieņēmumus par to ko viņa pati vēl nav spējusi atšķetināt un sakārtot!

— Esmu nogurusi, Nīl, — viņa sacīja, un sejā piepeši parādījās visas garās, grūtās dienas smagums. — Tas viss ir turpinājies pārāk ilgi. Bet varbūt es esmu bijusi par vāju, lai to panestu. Nezinu. Man gan gribētos to zināt. — Viņa aplaizīja apkaltušās lūpas. — Lūdzu, neuzkraujiet vainu Maiklam vien. Viss ir pārāk sarežģīts, lai tādā veidā to vienkāršotu. Ja esmu kļuvusi citāda, tad iemesls meklējams manī pašā. Mēs tuvojamies kādam noslēgumam; sāksies kaut kas jauns. Man liekas — es mēģinu tam sagatavoties un laikam taču jūs visi arī. Un es esmu tik piekususi... Lūdzu, nepadariet man nastu vēl smagāku! Balstiet mani...

Ar Nīlu notika kaut kas ārkārtīgs; viņš to pārdzīvoja gandrīz fiziski, sēdēdams un klausīdamies Honorā Leng-trijā, kas tikpat kā atzina savu sakāvi. It kā, redzot viņas nespēku, viņa paša iekšējie spēki vairotos. It kā viņš barotos no viņas nevarības. Nīls triumfēdams atskārta: pēkšņi māsa Lengtrija kļuvusi tikpat cilvēciska kā viņš, kļuvusi par būtni, kuras spēkam un panesībai tāpat ir robežas, kura tāpat spēj maldīties. Redzēt to izpaužamies Honorā nozīmēja apzināties pašam savu spēku, lai nevajadzētu pastāvīgi tverties viņas spēka pavēnī.

— Kad es jūs pirmoreiz sastapu, — viņš lēni ierunājās, — man likās — jūs esat no tērauda. Jums piemita viss, kā man trūka. Zaudēt kaujā dažus kareivjus? Jā, jūs to sāpīgi pārdzīvotu, bet tādēļ jūs nebūt nevajadzētu ievietot X nodaļā. Un man šķiet, ka tanīs dienas jūs.bijāt tas, kā man vajadzēja visvairāk. Ja man tā nebūtu vajadzējis, arī jūs nebūtu spējusi palīdzēt, bet jūs palīdzējāt. Neiedomājami palīdzējāt. Negribu, lai tagad salūstu jūs. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūs no tā pasargātu. Bet ir tik patīkami pārmaiņas labad just līdzsvaru mazliet nosveramies arī uz savu pusi.

— Varu iedomāties, — viņa smaidīdama atteica. Tad nopūtās. — Ak, Nīl... muļķīgi! Jūtu, ziniet, ka mani mazliet nomāc laika apstākļi. Protams, ar to es necenšos aizbildināties. Nē. Jums pilnīga taisnība, runājot par maniem untumiem un izdarībām. Gan es tikšu ar to galā.

— Bet par ko Maikls nokļuvis mūsu nodaļā? — Nīls vaicāja.

— To jums nevajadzēja man jautāt, — māsa Lengtrija pārsteigta atbildēja. — Es nevaru ar vienu pacientu iztirzāt otru pacientu.

— Ja vien viņiem nav vārdā Benedikts vai Lūss. — Viņš paraustīja plecus. — Lai paliek! Bija vērts pamēģināt. Es nejautāju aiz tukšas ziņkāres. Viņš ir bīstams cilvēks. Viņā ir tāds tiešums ... — Tikko izteicis, Nīls šos vārdus nožēloja, redzot jauno sievieti atraujamies nost tieši tai brīdī, kad tā bija pienākusi viņam tik tuvu klāt.

Viņa tomēr neatsala, arī nesadusmojās, tikai piecēlās.

— Pēdējais laiks iet uz palātu. Es jūs nesūtu projām, Nīl. Esmu jums bezgala pateicīga. — Pie durvīm viņa apstājās, lai Nīlu pagaidītu. — Esmu vienisprātis ar jums. Maikls ir bīstams cilvēks. Bet tāds esat arī jūs, tāds ir Lūss ... arī Bens. Varbūt citādā ziņā, bet... jūs visi esat bīstami.

5

Tovakar māsa Lengtrija izgāja no nodalās mazliet agrāk, nekā parasts, un, atraidījusi Nīla piedāvāto pavadonību, lēnām devās uz savu mītni. Cik drausmīgi, ka nav neviena, ar ko aprunāties! Ja viņa sāktu runāt ar pulkvedi Akselbanti, tas viņu pašu nosūtītu uz psihiatrisko pārbaudi. Virsmāsa ... Nebija neviena paša cilvēka, pie kā griezties, arī darbabiedreņu vidū nevienas, jo tuvākās draudzenes bija aizbraukušas, kad Piecpadsmito bāzi daļēji slēdza.

Viņa bija aizvadījusi nelaimīgāko dienu savā mūžā, pārdzīvojusi katastrofiskus ndtikumus, kas viņu tirdīja, mocīja, uzbudināja, kaitināja, jauca viņai prātus. Maikls, Lūss, Nīls un viņa pati rēgojās, griezās un lēkāja viņas redzeslaukā — gluži kā attēli greizo spoguļu teltī, kur viss labi pazīstamais rādās izķēmots.

Droši vien visam, ko viņa bija redzējusi vai iedomājās redzējusi atpūtas telpā, bija loģisks izskaidrojums. Viņas instinkti par Maiklu runāja vienu, viņa izturēšanās atpūtas telpā un daži viņa izteicieni šķita liecinām ko citu. Kāpēc viņš nebija Lūšu vienkārši atgrūdis vai pat notriecis pie zemes? Kāpēc viņš bija stāvējis kā memmītis Lūša priekšā — kā viņai likās, stundām —, pakļaudamies tā drausmīgajai fiziskajai klātienei? Vai tāpēc, ka pēdējā reize, kad viņš atgrūdis to, kas viņam uzmācies, izvērtusies par kautiņu uz dzīvību un nāvi un tā dēj viņš nokļuvis X nodaļā? Tā varēja būt, kaut gan viņa skaidri nezināja, vai tieši šāda iemesla dēļ bija izcēlies briesmīgais kautiņš. Maikla dokumentu ierakstos trūka skaidrības, tie nekā neizteica. Kāpēc viņš mierīgi stāvēja un ļāva Lūsam ap sevi grābstīties? Viņš taču būtu varējis vienkārši aiziet! Kad Maikls redzēja, ka māsa ienākusi, viņa acīs atspīdēja kauns un riebums, bet pēc tam viņš noslēdzās un pilnīgi novērsās no viņas. Tai visā nebija ne jēgas, ne sakarības.

Ausīs skanēja Lūša čuksts. Ls esmu visāds, visāds, kādu vien vēlaties ... jauns, vecs, vīriešu, sieviešu dzimuma .. man viss viens pīpis ... es pat esmu mazdrusciņ Dievs ... Par spīti personiskajai un darba pieredzei, viņai nekad nebija ienācis prātā, ka pasaulē vispār ir tādi cilvēki kā Lūss, kas spēj veikt seksuālas funkcijas visos līmeņos, darbodamies vienīgi kā izpildītāji. Kā gan Lūss kļuvis par to, kas ir? Viņai kļuva drausmi, iedomājoties vien, cik daudz ciešanu spēj sagādāt tāds Lūss. Viņam piederēja tik daudz — pievilcīgs izskats, gudrs prāts, veselība un jaunība. Un tomēr viņam nebija nekā, itin nekā... Viņš nebija nekas vairāk kā tukšums.

Nīls bija pārņēmis vadību, izdabūjis no viņas to, ko viņai bija trūcis laika pat pašai sev pilnīgi izskaidrot. Visai ilgajā, tuvajā saskarē ar Nīlu māsa Lengtrija nekad nebija par viņu domājusi kā par cilvēku ar stingru raksturu, taču izrādījās, ka viņš tomēr tāds ir. Ciets cilvēks! Lai Dievs stāv klāt tam, ko viņš ienīst, vai tam, kurš nonāvējis viņa mīlestību. Maigās, zilās acis bija dzirkstījušas kā divas lazurīta šķembas.

Un vēl viņas briesmīgais pārsteigums par pašas ārkārtīgajām, nevaldāmajām alkām pēc Maikla, vājums un trauksme, kādu viņa sevī nebija pat nojautusi! Vēl nekad mūžā viņa nebija tā jutusies, pat visaizrautīgākajos kaisles brīžos, ko bija uzskatījusi par īstu mīlestību. Ja Maikls tai brīdī būtu viņu noskūpstījis, viņa būtu to norāvusi zemē uz grīdas un atdevusies viņam kā kuce meklēšanās laikā...

Iegājusi savā istabā, māsa Lengtrija ar gaužu vēlēšanos

Īli

atvilka augšējo atvilktni, tomēr piespieda sevi neaiztikt nembutāla pudelīti. Pusdienlaikā tablete bija absolūti nepieciešama; viņa zināja — ja nebūtu pēcpusdienā izgulējusies, nekas visā pasaulē viņu nebūtu varējis piedabūt atgriezties X nodaļā. Šoka terapija. Taču tagad viss bija pārvarēts, kaut gan pēc tam bija piedzīvoti jauni triecieni. Viņa bija izpildījusi savu pienākumu un devusies atpakaļ uz X nodaļu, alpakaļ tai murgā, par kādu nodaļa bija kļuvusi.

Nilam, protams, taisnība. Pārvērtība notikusi viņā pašā; tās cēlonis ii Maikls, un tā sāpīgi skar visus. Kāda muļķe viņa bijusi, neapjēgdama, ka nelaimes cēlonis nevar būt meklējams nodaļā vai pacientos — nošķirti no viņas; tā sākās un beidzās viņā pašā. Tas ļāaptur! Jāaptur, jāaptur, jāaptur... Ak Dievs, es esmu traka, stiprāk sajukusi prātā nekā jebkurš no pacientiem, kas jebkad uzturējušies X nodaļā. Un kurp es došos no šejienes? Kurp, ak Dievs, kurp?

G

— Kad es jums saku — ar viņu kaut kas nav kārtībā! — Nagits uzstājīgi paziņoja un pēkšņi sarāvās. — Jēziņ, man kļūst slikti! — Viņš sāka no tisa spēka klepot un apbrīnojami precīzi pāri Meta plecam notrāpīja spļāvienu pa palmas stumbru.

Viņi visi seši kaili tupēja aplī pludmalē un pa gabalu izskatījās kā aplis, kas izveidots no nelieliem, stāvus saslietiem akmeņiem, — brūni un mierīgi kā novietoti tur kādam kulta rituālam. Bija brīnum jauka, ne pārāk karsta diena bez mitruma gaisā. Par spīti vilinošajam laikam, viņi bija uzgriezuši muguru jūrai un palmām. Gremdējāt} paši sevī.

Sarunas temats bija māsa Lengtrija. Nīls bija sasaucis apspriedi, un patlaban tā ritēja pilnā sparā. Mets, Benedikts un Lūss uzskatīja, ka māsu mazliet nomocījuši laika apstākļi, bet citādi viņai nekas nekaitot, Nagits un Nīls domāja — kaut kas neesot kārtībā pašos pamatos, bet Maikls, Nīlam par lielām dusmām, ne reizes, kad viņam tika jautāts, nebija paudis nekādu viedokli.

Kuri no mums godīgi saka, ko domā? — prātoja Nīls. Mēs spriedelējām par visu, sākot ar malāriju un beidzot ar sieviešu kaitēm, it kā nopietni ticētu, ka apsirgusi tikai viņas miesa. Es pats, piemēram, ir nedomāju runāt par citiem iemesliem kā vien par fizisku vājumu. Gribētos kaut ko izspiest no Maikla, bet viņš vēl nav bildis ne pušplēsta vārda. Maikls viņu nemīl! Es viņu mīlu, Maikls nemīl. Vai ir taisnīgi un godīgi, ka Maikla dēļ viņa neredz mani? Kāpēc viņš to nemīl? Es varētu viņu nosist par to. ko viņš tai nodara.

Diskusija nebija dedzīga, tā ritēja saraustīti, iestrēga ilgos klusuma brīžos, jo visi bija sabijušies. Māsa Leng-trija viņiem nozīmēja tik daudz — un līdz šim vēl nekad nebija bijis nekāda pamata raizēties. Viņa bija stiprā klints nepazīstamā jūrā, klints, pie kuras turēdamies viņi pārcietuši savas vētras un pēdīgi atguvuši mieru. Apzīmējumu bija bez gala: viņu bāka, viņu madonna, viņu stiprā pils, viņu mājas pavards, viņu draugs un palīgs. Katram bija uzkrājies daudz šādu apzīmējumu, un katram bija savs, dziļi personisks iemesls, lai viņu mīlētu.

Nagitam viņa pēc mātes bija vienīgais cilvēks, kas jebkad bija pietiekami par viņu rūpējies un raizējies par viņa dārgo veselību. Toreiz, kad, visu pārējo slimnieku skaļu pateicības aplausu pavadīts, viņš bija ticis pārcelts no iekšķīgo slimību nodaļas uz X, viņš jutās izkļuvis no ņudzeklīgas, smirdošas, trokšņainas pasaules, kur nekad nevienam nebija atlicis laika viņu uzklausīt un kur viņam nemitīgi vajadzēja kliegt skaļā balsī, lai pievērstu sev uzmanību. Viņš bija slims, bet neviens negribēja tam ticēt! Tūdaļ pēc apmešanās X nodaļā viņam uznāca galvassāpes, gan ne parastā migrēna, bet spēcīgs sāpju protests pret muskuļu saspringumu, no kā viņš tolaik cieta tikpat stipri kā no migrēnas, tikai citādā veidā. Un viņa tad apsēdās uz gultas malas un ar interesi, saprātīgi klausījās, kā viņš sīki jo sīki attēlo savu ciešanu īpatnības. Jo liriskāk viņš iztirzāja savas sāpes, jo iejūtīgāka viņa kļuva. Uzradās dvieļi aukstām kompresēm, vesela baterija dažādu tabletīšu viņa vajadzībām — un kur vēl tā svētlaime, ka radusies iespēja ar kādu saprātīgi pārrunāt savas problēmas, piemēram, kuru ārstniecības veidu izraudzīties šīm īpašajām galvassāpēm, kas tik ļoti atšķiras no jebkurām citām galvassāpēm, kādas viņš jelkad pārcietis ... Protams, Nagits saprata, ka tas viss pieder pie viņas darba metodes, nebija jau tāds muļķis. Viņa slimības diagnozi tas, protams, negrozīja, bet māsiņa patiesi par viņu rūpējās, ziedoja viņam savu dārgo laiku, un tas Nagitam bija vienīgais aprūpes kritērijs. Viņa bija tik glīta, pati pilnība, un tomēr allaž skatījās uz viņu, Nagitu, tā, it kā viņš tai nozīmētu kaut ko sevišķu.

Benedikts vērtēja māsu Lengtriju nesalīdzināmi augstāk par visām sievietēm, vienmēr gan stingri nošķirdams sievietes no meitenēm. Visi sievieši jau no dzimšanas bija vai nu viens, vai otrs un — uz visu mūžu. Meitenes viņam rieba — tās zobojās par viņa izskatu, tīšām kaitējās ļaunprātīgāk nekā kaķes. Sievietes turpretī bija rāmas būtnes, dzīvoja, lai saglabātu cilvēku dzimumu, un bija Dieva mīlētas. Vīrieši varēja nokaut, sakropļot, dzīt neķītrību, meitenes spēja saplosīt pasauli driskās, bet sievietes sargāja dzīvību un gaismu. Un māsa Lengtrija bija visbimiš-ķīgākā sieviete; ikreiz, viņu uzskatot, Bens vēlējās mazgāt viņas kājas un, ja vajadzētu, arī mirt par viņu. Viņš pūlējās nekad nedomāt par māsu Lengtriju neķītras domas, uzskatīdams to par nodevību, taču negantos sapņos tā nesaukta parādījās starp sieviešu krūtīm un citiem kailumiem, un ar to pietika, lai Bens justos necienīgs pacelt uz viņu acis. Vainu izpirkt varētu vienīgi tad, ja viņš reiz atrastu atbildi, un nez kādēļ viņam vienmēr likās, ka Dievs sūtījis viņa dzīvē māsu Lengtriju, lai tā parādītu viņam atbildi. Vēl atbilde vairījās no viņa, taču kopā ar māsu Lengtriju zuda visas pretišķības un viņam radās sajūta, ka arī viņš ir kaut kur piederīgs. To pašu viņš izjuta saskarsmē ar Maiklu; kopš Maikla ierašanās viņš bija sācis domāt par māsu Lengtriju un Maiklu kā par vienu cilvēku — nedalāmu, bezgala labestīgu un laipnu.

Turpretī visi citi X nodaļā bija tādi paši kā pārējā pasaule, kā viss pasaulīgais. Nagits bija zebiekste, sermulis, sesks, žurka ... Šķita — ja Nagits audzētu bārdu, tam izaugtu grauzēja ūsas; Benedikts zināja, ka ir muļķīgi to iztēloties, tomēr viņš to iztēlojās un katrreiz, kad redzēja Nagitu pirtsmājā skujamies, tik tikko apspieda vēlēšanos mudināt, lai tas aizņemas bārdasnazi, kas skuj tīrāk, jo asās ūsas šķita rēgojamies turpat zem ādas. Mets bija tūļīgs, bēdulīgs, truls bolacis, uz kreiso pusi apvērsts astoņkājis ar nocirstiem taustekļiem, viss tāds kā viena liela asara, tāda apaļa, gluda, gaismu necaurlaidīga; asaras ir arī tādas — nāk no kurienes un aiziet uz nekurieni. Nīls bija kā vecs, lietus dziļi izgrauzts piemineklis, rievaina kolonna, sēklu pogaļa, kas nespēj atvērties, jo Dievs ar debess līmi to cieši aizlipinājis un nu smejas par Nīlu, izsmej Nīlu! Lūss bija Benedikts, tāds Benedikts, kādu Dievs būtu radījis, ja Benedikts būtu bijis pazemīgāks pret Viņu, — gaisma, dzīvība un prieks. Un tomēr Lūss bija ļauns, Dieva liedzējs, Dieva zaimotājs; ačgārni ap-vērsts labs nodoms. Bet, ja Lūss bija tāds ... kas tad ir Benedikts?

Nīls bija ļoti noraizējies. Viņa slīdēja projām, un to nedrīkstēja pieļaut. Ne par kādu cenu. Ne tagad, kad viņš beidzot sāka sevi izprast, kad redzēja, ka tomēr līdzinās tam vecajam vīram Melburnā. Viņš juta sevī spēkus augam un priecājās par to. Cik ērmoti — bija jāierodas šādam Maiklam, kas paturētu spoguli, kurā viņš pirmo reizi īsteni ieraudzījis sevi! Dzīve gan var būt nežēlīga! Sākt sevi iepazīt caur citu, kurš tai pašā laikā tiecas iznīcināt jēgu, kādēļ Nīls tik ļcti kāro sevi izzināt... Ho-nora Lengtrija pieder Nīlam Pārkinsonam, un viņš neļaus tai aiziet. Ir jābūt veidam, kā viņu atgūt! īr jābūt!

Metam māsiņa bija saikne ar mājām, balss tumsā, mīļāka nekā visas citas balsis. Mets zināja, ka nekad vairs fiziski neredzēs savas mājas, un naktīs, nomodā gulēdams, lūkoja atsaukt atmiņā, kā skan sievas balss, meitiņu balsu zvārgulīši, tomēr nespēja nekā atcerēties. Turpretī māsas Leng-trijas balss bija kā iecementēta smadzeņu šūnās; šī balss bija vienīgā kristalizētā atbalss, kas atlīgoja pie viņa no citiem laikiem un citām vietām. Šī mīlestība neiekāroja miesu. Viņam, kas māsu Lengtriju nekad nebija redzējis, tā bija bezmiesīga. Viņā vispār vairs nebija spēka ilgoties pēc miesas, pat iztēlē ne. Doma par sastapšanos ar Ursulu viņu biedēja, viņš zināja: tā gribēs manīt viņā tieksmi, ko viņš vairs nejuta. Pati doma par pieskaršanos sievai kā ar taustekļiem viņu šausmināja — kā čūskai, kā pitonam vai notrūkušai jūraszālei tīties ap nejaušu, ceļā pagadījušos šķērsli. Ursula piederēja pie pasaules, ko viņš bija redzējis, turpretī māsa Lengtrija bija gaisma viņa tumsībā. Ne sejas, ne ķermeņa, tikai dzidras gaismas skaidrība.

Lūss pūlējās par māsu vispār nedomāt. Nespēja izturēt domas par to, jo, tikko tā pazibēja viņa smadzenēs, viņa acu priekšā parādījās riebumā sarauktā seja. Brīnums, kas ar šo sievieti notiek? Vai tā tiešām nevarētu reiz īsti paskatīties uz viņu, lai redzētu, ko viņš vērts? Viņš no tās vēlējās tikai vienu: lai tā reiz dotu viņam iespēju pierādīt, cik daudz zaudējusi, viņu neievērodama; pirmoreiz mūžā viņš nezināja, kā sievieti pierunāt. Parasti tas bija tik viegli! Viņš vairs nekā nesaprata. Māsu Lengtriju viņš ienīda. No visas sirds kāroja viņai atmaksāt par to vienu skatienu, par riebumu, par nepārprotamo atraidījumu. Tāpēc viņš nedomāja par pašu sievieti, bet visos sīkumos izprātoja savu lielisko atriebību, un katra doma beidzās ar vienu un to pašu vīziju — Lengtrija, ceļos viņam pie kājām nokritusi, lūdzas, lai viņš tai neliedz pēdējo iespēju.

Maikls viņu vēl nepazina, bet viņā sāka viļņot tīksme šo sievieti iepazīt, un tas viņam nepavisam nepatika. Ja neņem vērā dzimumattiecības, viņš par sievietēm zināja gaužām maz; īsti labi viņš bija pazinis vienīgi māti, bet māte bija nomirusi, kad viņam bija sešpadsmit gadu. Nomirusi — jo pēkšņi bija nolēmusi, ka dzīvē nav nekā tāda, kā dēļ būtu vērts šai pasaulē kavēties; Maiklam tas bija smags trieciens. Abi ar tēvu viņi kaut kādā veidā jutās vainīgi, kaut gan īstenībā nesaprata, kā mātei sarūgtinājuši dzīvi. Māsa bija par viņu divpadsmit gadus vecāka, un viņš to tikpat kā nepazina. Skolas gados viņš ar bijīgu izbīli apjēdza, ka meitenes viņu uzskata par interesantu un pievilcīgu, tomēr turpmākie pētījumi sakarā ar šo atklājumu nebija diez ko veiksmīgi. Meitenes allaž bija greizsirdīgas uz viņa «klibajiem pīlēniem» — uz neveiksminiekiem, par kuriem viņš pastāvīgi rūpējās, — jo «klibajiem pīlēniem» viņš pievērsa galveno uzmanību. Ar vienu meiteni viņam bija diezgan ilgs romāns, kas galvenokārt gan dibinājās uz seksu. Viņam tas bija īsti pa prātam, jo ierobežoja viņas prasības un viņš jutās brīvs. Viņu attiecības pārtrauca karš, un itin drīz pēc viņa nosūtīšanas uz Vidējiem Austrumiem meitene apprecējās ar citu puisi. To uzzinājis, viņš sevišķi smagi necieta; tolaik vajadzēja domāt par to, kā noturēties pie dzīvības, un neatlika laika nodoties bēdām. Visdīvainākais bija tas, ka viņš asi neizjuta seksa trūkumu, bez tā jutās pat stip-raks, viengabalaināks. Varbūt viņam vienkārši bija laimējies piedzimt par tādu cilvēku, kas it laH var laikiem bez tā iztikt. Cēloni viņš nezināja un par to ari nedomāja.

Pret māsu Lengtriju viņš sākumā juta galvenokārt patiku un pats neapjauta, kurā brīdī patiku sākušas iekrāsot personiskākas un intīmākas jūtas. Tā rīta notikums atpūtas telpā bija īsts trieciens. Lūša idiotiskās uzmākšanās brīdī viņš vēl pilnīgi kontrolēja savu niknumu — līdz tam liktenīgajam mirklim, kad saprata, ka nespēs atteikties no drausmīgajām alkām nogalināt; viņš jau vēra muti, lai pateiktu Lūsam, kas ar to notiks, bet tad izdzirda troksni: uz sliekšņa stāvēja viņa. Pirmajā mirklī uzbangoja briesmīgs kauns — pēc kā gan viņš izskatījies, tā stāvēdams kopā ar Lūšu? Ko tur var paskaidrot? Tāpēc arī viņš nemaz necentās neko skaidrot. Un tad viņš pieskārās viņai — un kaut kas notika ar viņiem abiem, kaut kas dziļāks par miesīgu pārdzīvojumu un tomēr viss ciešā saistībā ar miesu. Viņš zināja, ka viņa to jūt tikpat dziļi kā viņš; bija kaut kas, kam nevajadzēja vārdu, kam nevajadzēja pat skatiena. Žēlīgais Dievs, kālab gan par X nodaļas māsu nebija nozīmēta lādzīga pusmūža ziloniene, kādu viņš tika iztēlojies pirms ierašanās? Nevarēja tak būt ne domas par kādām gluži personiskām attiecībām ar māsu Lengtriju Kur tas novestu? Un tomēr... Ai, doma bija brīnišķīga! Tā glabāja tādas aizraušanās solījumu, kam visai nenozīmīgs sakars ar miesu; viņš atskārta, ka vēl nekad agrāk sieviete nav viņu tā valdzinājusi.

— Manuprāt, — sacīja Nīls, — mums jāskatās patiesībai acīs. Māsiņa nu jau veselu gadu strādā X nodaļā, un man šķiet gluži loģiski, ka viņa ir pagalam nogurusi gan no mums, gan no visas Piecpadsmitās bāzes. Viņa taču neviena cita cilvēka nedabū redzēt! Tu, Maik, esi pats jaunākais pienācējs — ko tu par to domā?

— Jādomā ir jums. Man gan te vismazākā spriešana, tāpēc pavaicāšu Nagitam. Ko tu par to domā?

— Negribu ne dzirdēt! — Nagits kaismīgi iesaucās. — Ja mēs māsiņai būtu apnikuši, tad es to zinātu pirmais.

— Nevis apnikuši, viņa vienkārši ir pagurusi, — Nīls pacietīgi skaidroja. — Vai mēs visi neesam paguruši? Kālab lai viņa justos citādi? Vai tu tiešām iedomājies, ka, rītos pamodusies, viņa lec ārā no gultas un līksmo aiz prieka par to, ka drīz atkal būs pie mums X nodaļā? Es tomēr gribu dzirdēt tavas domas, Maik, nevis Nagita vai kāda cita domas. Tu esi jaunpienācējs, neesi vēl tik pamatīgi iestidzis mūsu jutīnā. Kā tev liekas — vai viņai patīk būt kopā ar mums?

— Es jau teicu, ka nezinu. Pajautā Benam, r— Maikls sacīja, skatīdamies Nīlam tieši acīs.

— Māsa Lengtrija ir pārāk krietna, lai mēs viņai apniktu, — sacīja Benedikts.

— Viņa ir nervoza, — noteica Lūss.

Mets iegruģinājās. — X nodaļa jau ir tāda nervoza vietiņa, — viņš piebilda.

— Ne tā, kā domā tu, uz acīm sistais. Es gribu teikt, ka viņa ir sieviete un nedabū, ko sievietei vajag, — vai tad tā nav?

Visi reizē naidīgi pavērsās pret Lūšu, bet viņš tikai smīkņāja, it kā viņu tas uzjautrinātu.

— Zini, Lūs, tu esi kritis tik zemu, ka tev jāmeklē trepes, lai uzrāptos čūskai līdz vēderam, — sacīja Nagits.

— Tu man uzdzen vēmās!

— Nosauc kaut ko, kas tev neuzdzen vēmās! — Lūss nicīgi atcirta.

— Esi pazemīgāks, Lūs, — Benedikts klusu ieteicās.

— Esi pavisam pazemīgs. Ikkatram pirms nāves vajadzētu iemācīties būt pazemīgam, un nevienam no mums nav zināms, kad pienāks pēdējā stundiņa. Tas var tikpat labi notikt rīt kā pēc piecdesmit gadiem.

— Neskaiti man savus sprediķus, ērmagabals! — uzbrēca Lūss. — Ja tu domā iet tālāk pa šo taciņu, kuru esi sācis iet, tad, no armijas atlaists, jau pēc nedēļas būsi trakomājā.

— Tikai tu to nepieredzēsi.

— Skaidrs, ka ne! Es būšu slaven un pārāk aizņemts.

— Tik ne par manu naudu, — noteica Mets. — Es nedotu ne plika graša, lai redzētu tevi ākstāmies.

Lūss iezviedzās. — Ja tu būsi spējīgs to redzēt, Met, man nebūs žēl to grasi iedot tev!

— Nīlam taisnība! — Maikls negaidot ļoti skaļi noteica.

Ķīvēšanās aprima; visi pagriezās uz Maikla pusi, jo viņa balsī bija kaut kas tāds, ko viņi agrāk nebija tajā dzirdējuši, — kaisme, niknums un valdonība.

— Protams, viņa ir pagurusi, un vai mēs viņu varam par to vainot? Viens un tas pats diendienā — Lūss visus knābā, un visi knābā Lūšu. Kāda nelabā pēc jūs nevarat likt cits citu mierā un likt mierā viņu? Ja viņai kas kait, t id ta 11 viņas darīšana, ne jusu! Ja viņai vajadzētu jūsu padoma, tad viņa jums to lūgtu. Lieciet viņu mierā! Jūsos klausoties, gribas piedzerties! — Viņš piecēlās. — Nāc, Ben, iesim ūdenī! Nomazgājies tīrs! Es arī pacentīšos, bet, ja padomā par tiem mēsliem, kas te tika uzvandīti, varbūt vajadzēs mazgāties veselu nedēju.

Beidzot sīka plaisiņa viņa bruņās! — Nīls nodomāja, bet nejuta nekāda gandarījuma. Viņš noskatījās, kā Maikls un Benedikts aiziet uz jūru. Maikla mugura bija ļoti taisna. Velna būšana, viņš taču mīl māsu Lengtriju! Bet vai viņa to zina? Šķiet, ka nezina.

— Šī bija pirmā reize, kad redzēju tevi apskaišamies, — Benedikts teica Maiklam, kamēr viņi brida ūdenī.

Maikls, iebridis līdz viduklim, paraudzījās vājajā, tumšajā, raižpilnajā sejā, un arī viņa paša seja apmācās.

— Tas bija stulbi, — viņš sacīja. — Tāda aizsvilšanās vienmēr ir stulba. Man nav karsta daba, tāpēc neciešu, ka mani tik tālu noved. Tam nav nekādas jēgas. Tādēļ es ari gāju projām. Ja būtu palicis, būtu kļuvis par vēl lielāku stulbeni.

— Tu esi stiprs, tu spēj pretoties kārdinājumam, — Benedikts skumji noteica. — Kaut es būtu tāds!

— Liecies mierā, vecīt, tu mūsu barā esi vislabākais, — Maikls sirsnīgi sacīja.

— Tu, Maik, patiesi tā domā? Es briesmīgi cenšos, bet tas nav viegli. Esmu pārāk daudz zaudējis.

— Tu esi aizklīdis pats no sevis, Ben, vairāk nekā. Viss joprojām ir, kur bijis, tikai gaida, kad tu atgriezīsies.

— Vainīgs ir karš. Tas mani padarīja par slepkavu. Un tomēr es zinu, ka tā ir tikai aizbildināšanās. īstenībā tas nebija karš, tas biju es pats. Es nebiju pietiekami stiprs pārbaudījumam, ko Dievs man sūtīja.

— Nē, vainīgs ir karš, — atteica Maikls, slidinādams plaukstas pār ūdeni. — Tas nodarījis pāri mums visiem, Ben, ne tikai tev vienam. Mēs visi esam X nodaļā tā dēļ, ko mums nodarījis karš. Nebijis tā, mēs visi būtu veseli cilvēki. Mēdz teikt — karš esot dabiska parādība, bet es tam neticu. Varbūt tas ir dabiski cilvēku dzimumam vispār, dabiski večiem, kas karus uzsāk, taču tiem, kam jākaro, — nē, tiem karš ir visnedabiskākā lieta pasaulē.

— Bet ir taču Dievs, — sacīja Benedikts, iegremdēdamies ar visiem pleciem ūdenī un tūliņ atkal izsliedamies ārā. — Tam jābūt dabiski, ka Dievs mani sūtīja karā. Es neaizgāju brīvprātīgi, es jautāju Dievam, un Dievs man lika nogaidīt. Ja Viņam liksies, ka mani vajag pārbaudīt, Viņš mani sūtīs. Un Viņš to darīja. Tātad tas ir dabiski.

— Tikpat dabiski kā piedzimšana un apprecēšanās, — Maikls, greizi pavīpsnādams, atteica.

— Vai tu domā precēties? — Benedikts jautāja, piešķiebis galvu, it kā neparko negribēdams palaist atbildi garām.

Maikls brīdi padomāja; domāja par māsu Lengtriju, smalki izglītotu, turīgu, virsnieka pakāpē paceltu, lab-dzimušu. Piederīgu tādai šķirai, ar kuru viņam pirms kara nav bijis nekā kopīga un kādā viņš nav pacēlies arī kara laikā.

— Nē, — viņš nopietni atteica, — domāju, ka man vairs nav palicis nekā laba un krietna, ko es spētu otram dot. Es gluži vienkārši vairs neesmu tāds, kāds biju. Varbūt es pārāk daudz zinu par sevi. Manuprāt, lai dzīvotu kopā ar sievieti un audzinātu bērnus, tomēr nepieciešamas dažas ilūzijas pašam par sevi, bet man tādu vairs nav. Esmu bijis tur un atnācis visu garo ceju atpakaļ, bet tagad atrodos pavisam citā vietā, kur neatrastos, ja nebūtu bijis kara. Vai tas tev liekas saprātīgi?

— Jā, protams! — Benedikts dedzīgi atsaucās, lai izpatiktu draugam, jo īstenībā viņš teikto nepavisam nesaprata.

— Esmu nogalinājis cilvēkus. Mēģināju nogalināt pats savu tautieti. Vecie «tev nebūs!» vairs neiederas mūsu dzīvē, kā iederējās pirms kara. Un kā lai iederētos? Ar šļūteni esmu skalojis ārā cilvēku paliekas no tanku bru-ņutornīšiem, tāpēc ka tur nebija vairs palicis tik daudz, lai būtu ko kārtīgi apbedīt. Esmu vācis pazīšanas zīmes, brizdams pa asiņu un iekšu putru, kādu neatrast nevienā lopkautuvē. Esmu bijis pārbijies galīgi stīvs, tā ka necerēju vairs jebkad kustināt rokas un kājas. Esmu milzum daudz zaudējis. Tāpēc domāju — vai man audzināt dēlu, lai arī viņam tas viss būtu jāpiedzīvo? Nē, un kaut es būtu palicis zemes virsū pēdējais, kas var atjaunot cilvēku dzimumu!

— Tā ir vainas apziņa, — sacīja Benedikts.

— Nē, tās ir sirdssāpes, — sacīja Maikls.

Pulkstenis rādīja jau krietni pāri četriem un māsu dzīvojamā istaba bija gandrīz tukša, kad tur iegāja māsa Lengtrija. Tā bija plaša, augsta istaba ar lielām logdurvīm katrā pusē — tās veda uz verandām; logiem bija tīkla auduma aizkari, tāpat arī ēdamtelpā, kas atradās blakus, — neiedomājama greznība! Nezināmais arhitekts, kas bija atbildīgs par šo karalaika iekārtojumu, laikam mīlējis medmāsas, jo meldru krēsliem bija sēdekju spilventiņi, turklāt, drosmīgi cenšoties vairot mājību, tiem bija novēlēti pat katūna pārvalki. Kaut gan pelējums sen bija saēdis pārvalku rakstu un veļas mazgātavā tiem bija noplukusi krāsa, tas nekā nebojāja. Doma palikusi — telpa bija liela un mājīga, un māsas prata to novērtēt.

Ienākusi māsa Lengtrija redzēja, ka priekšā ir vienīgi māsa Sallija Dokina no neiroloģiskās nodaļas, atskabar-gaina pusmūža sieviete, kas, tāpat kā māsa Lengtrija, nebija profesionāla armijas medmāsa; viņa bija tumīga, jautra un vienmēr pārstrādājusies, nabadzīte; visi zināja, ka neiroloģiskā nodaļa māsai ir gaužām grūta darbavieta. Māsa Lengtrija visā medicīnas nozarē nespēja iedomāties nekā nomācošāka par karalaika neiroloģiju ar tās drūmajām prognozēm un neticamajiem pavērsieniem, ar kādiem kaites dažkārt pretojās visiem dabas likumiem. Amputēta roka, protams, atpakaļ nepieaug, taču organisms funkcionē arī bez tās, cietušais apraud zaudējumu, bet dzīvei pielāgojas itin labi. Arī galvas un mugurkaula smadzenes neatjaunojas, taču šinī gadījumā nav zaudēts izpildītājs, tikai izpildītāja rīkotājs. Neiroloģiskā nodaļa bija vieta, kur, lai cik reliģiozs cilvēks būtu, lāgiem likās, ka ir iespējams vieglu, ātru nāvi savienot ar cilvēcisku ētiku.

Māsa Lengtrija zināja, ka spētu pārciest visu ļaunāko, kas viņai varētu atgadīties X nodaļā, tomēr nemūžam nespētu izturēt darbu neiroloģiskajā. Māsai Dokinai bija gluži pretēji uzskati. Un tā bija labi. Abas bija vienlīdz vērtīgas un gudras māsas, atšķīrās vienīgi viņu noslieces.

— Tēja tikko uzlieta, gluži laba! — acis pacēlusi, priecīgi sacīja māsa Dokina. — Cik patīkami tevi sastapt, Honora!

Māsa Lengtrija apsēdās pie mazā meldru galdiņa un pasniedzās pēc tīras tases un apakštases. Vispirms viņa ielēja pienu, pēc tam tumšo, aromātisko, ne pārāk karsto tēju, tad atlaidās krēslā un aizkūpināja cigareti.

— Tu esi nokavējusies, Sallij, — viņa sacīja.

Māsa Dokina iesmējās. — Es allaž nokavējos — tāpat kā Mozus. Tu droši vien būsi dzirdējusi, ka Dievs esot Mozu aicinājis, bet tas maķenīt aizkavējies un tā palicis bezdarbniekos.

— Nu, vai zini, lai novērtētu tādus jociņus, nudien jāzaudē puse smadzeņu, — smaidīdama atteica māsa Lengtrija.

— Zinu. Vai tad no manis ko citu var gaidīt, ja padomā, kādā sabiedrībā es uzturos! — Māsa Dokina noliecās atraisīt kurpju auklas, tad sacēla formas kleitas brunčus un atāķēja zeķes no zeķturiem. Māsa Lengtrija dabūja pamatīgi apskatīt rupjās armijas zeķes, kas bija iedēvētas par «mīlestības kapračiem», līdz kolēģe tās novilka un nometa uz tukša krēsla.

— Honora, mīļumiņ, ikreiz, kad iedomāju, kā tu tur teritorijas viņā galā viena pati bez palīga esi ieslodzīta kopā ar sešiem jukušajiem, es gan tevi neapskaužu. Man daudz labāk patīk mani trīsdesmit vai mazliet vairāk neirotiķi, jo palīgos ir vismaz pāris sieviešcilvēku. Bet šī gan ir viena no tām dienām, kad es labprāt ar tevi mainītos.

Uz grīdas stāvēja cinkota skārda spainis ar ūdeni — turpat pie māsas Dokinas kailajām kājām; viņai bija īsas, platas un pavisam plakanas pēdas. Māsa Lengtrija uzjautrināta un reizē arī aizkustināta noraudzījās, kā māsa Dokina iemērc abas kājas spainī un ar lielu patiku sāka plunčāties.

— Oooo, cik brrīīīnišķīgi! Tici vai netici, es vairs nespēju paspert ne vienu vienīgu soli.

— Tev kājas no karstuma stipri pietūkst, Sallij. Labāk sāc tās ārstēt, kamēr nekļūst vēl ļaunāk, — māsa Lengtrija ieteica.

— Man vislabāk derētu astoņpadsmit stundu gultas režīms ar augšup saceltām kājām, — cietēja atteica un iegruģinājās. — Izklausās itin jauki, vai ne? — Viņa izvilka vienu kāju no spaiņa un bez žēlastības izspaidīja pietūkušo, sarkano potīti. — Tev taisnība, cieta kā bīskapam daža vieta, uz varietē meitenēm skatoties! Mana ķibele ir tā, ka vecums nāk virsū. — Viņa atkal nosmējās. — Jā, tā pati vaina, kas bīskapam!

Pie durvīm atskanēja smagi, labi pazistami soļi — iepeldēja virsmāsa; cietinātā galvassega uz muguras veidoja priekšzīmīgu rombu, neiedomājami stīvajā formas tērpā nebija nevienas krunciņas, kurpes spīdēja tā, ka vai acis žilbst. Ieraudzījusi padotās, viņa ledaini pasmaidīja un nolēma aiziet līdz galdam.

— Labdien, māsas! — viņa noducināja.

— Labdien, priekšniec! — abas kā paklausīgas skolnieces atsaucās; māsa Lengtrija necēlās kājās, lai neradītu neveiklu situāciju māsai Dokinai, kas nespēja piecelties.

Priekšniece ieraudzīja spaini un sašutumā soli atkāpās.

— Vai jums, māsa Dokina, šķiet, ka mazgāt kājas sabiedriskā telpā ir piedienīgi?

— Man šķiet, viss atkarīgs no telpas un no kājām, kundze. Jums vajadzēs man piedot. Piecpadsmitajā bāzē es ierados no Morsbijas, un tur, Morsbijā, mums sevišķu ērtību nebija. — Māsa Dokina atkal izcēla vienu kāju no spaiņa un it klīniski to aplūkoja. — Piekrītu, kāja diez cik piedienīgi neizskatās. Galīgi zaudējusi formu, kalpojot lāga vecās Florensas Naitingeilas dienestā, — bet, no otras puses, — māsa Dokina tikpat lietišķi turpināja, ar jautru šļakstu iegremdēdama kāju atpakaļ ūdenī, — arī neiroloģiskā nodaļa ar tik nožēlojami trūcīgu personālu nav nekas īpaši piedienīgs.

Virsmāsa draudīgi sastinga, bet tad apdomājās, ka, tādai lieciniecei kā māsa Lengtrija klātesot, labāk neteikt neko, ko bija gribējusi teikt; strauji apgriezusies uz papēža, viņa izsoļoja no istabas.

— Vecā maita! — nosodījās māsa Dokina. — Es viņai gan rādīšu piedienību! Visu nedēļu viņa man gāžas virsū kā lavīna par to, ka man pietika pārdrošības viena te atbraukuša amerikāņu ģenerāļa klātbūtnē palūgt personāla papildinājumu. Ko es varēju zaudēt — biju taču viņai nez cik ilgi to lūgusi, kad neviena nebija klāt. Man ir četri nemierīgie, seši paranoiķi, deviņi paralizētie, trīs komas un viss pārējais bars. Es tev saku, Honora, — ja man nebūtu to trīs četru puišu, kas cik necik ir pie prāta un spēj pielikt roku, mans kuģītis būtu aizgājis pa burbuli jau pirms nedēļām divām. — Atvieglojusi sirdi ar visai spēcīgu piezīmi, viņa vēl piebilda: — Un moskītu tīkli! Es tā vien gaidu, kad viņai vērsies mute aizrādīt, ka D palātā tie tīkli nav piedienīgi ielocīti, jo tai brīdī, kad viņa to darīs, es aptīšu vienu no viņas sirdij dār-

gajiem tīkliem viņai pašai ap kaklu un viņu ar to nožņaugšu!

— Es pilnīgi piekrītu, ka viņa ir daudz ko pelnījusi, bet vai nu tieši jāžņaudz, Sallij? — Šāda dedzība māsu Leng-triju redzami uzjautrināja.

— Vecā govs! Bulli viņa nespētu pievilināt, pat ja celtu tam priekšā tīrus kviešus.

Taču māsas Dokinas spožā uguņošana strauji apdzisa, tikko pa durvīm ienāca Sjū Pedera. Izvirdumi vairs neturpinājās. Varēja jau nekautrējoties, no visas sirds nolaist tvaiku, kad klausījās Honora Lengtrija, kura, lai arī no citas vecuma grupas, tomēr bija augsti kvalificēta māsa ar ilgu gadu pieredzi; tādus cilvēkus māsa Dokina prata cienīt. Turklāt viņas abas kopā bija nostaigājušas kara ceļu no Jaungvinejas līdz Morotajai un bija arī draudzenes. Un kur tad vēl rūdījums! Neviens nevarēja iedomāties, ka māsa Pedera varētu nostrādāt četrdesmit astoņas stundas bez atpūtas.

Tā bija nieka divdesmit divus gadus jauna, ārkārtīgi glīta, ārkārtīgi dzīvīga meiča; viņa strādāja par operāciju māsu un Piecpadsmitajā bāzē bija ieradusies pavisam nesen. Bāzē smējās, ka pat vecais urologs Kārsters esot kļuvis nemierīgs un iekunkstējies, kad operāciju zālē iedan-cojusi māsa Pedera. Vairākas māsas un pacienti tobrīd bija paspēlējuši naudiņu — proti, pirms tam viņi bija saderējuši, ka majors Kārsters īstenībā jau sen esot beigts, tikai neprotot ar godu likties slīpi.

Visas līdz Piecpadsmitās bāzes likvidēšanai tur atstātās māsas bija vai nu gados vecākas, vai ar lielu pieredzi, džungļu kara veterānes. Visas, vienīgi māsa Pedera ne; viņai nebija šādu nopelnu, un dažām vecajām māsām viņa ļoti nepatika.

— Sveikas, meitenes! — māsa Pedera jautri uzsauca, pienākusi klāt. — Jāteic, ka šajās dienās reti gadās sastapt nodaļu slavenības. Kā klājas nodaļās?

— Stipri draņķīgāk nekā operāciju zālē, kur var blisināt actiņas uz ķirurgiem, — atteica māsa Dokina. — Bet baudiet vien vieglo dzīvi, kamēr iespējams! Ja man te būtu teikšana, es jūs pārceltu no operācijām uz neiro-loģisko.

— Ai, nē! — māsa Pedera iespiedzās un izskatījās patiesi nobijusies. — Tur es būtu pagalam.

— Cik žēl, cik — māsa Dokina žēloja bez mazākās līdzjūtības.

— Es arī neizturētu neiroloģiskajā, — piebilda māsa Lengtrija, gribēdama palīdzēt nabaga meitenei pārvarēt apmulsumu. — Tur vajadzīga stipra mugura, izturīgs kuņģis un ļoti nosvērts prāts. Man nekas tāds nepiemīt.

— Man arī ne, — māsa Pedera steidzās atzīties. Viņa ieņēma mutē malku tējas un uzreiz juta, ka tā ir tik tikko remdena un stipri savārīta, tomēr norija, jo cits nek's neatlika. Iestājās neveikls klusums, kas meiteni biedēja gandrīz tikpat stipri kā priekšlikums par pārcelšanu no operāciju istabas uz neiroloģisko nodaļu.

Izmisumā viņa pievērsās māsai Lengtrijai, kura aizvien bija ļoti laipna, tomēr, pēc viņas domām, arī augstprātīga.

— Starp citu, Honora, pirms pāris nedēļām es sastapu vienu no jūsu nodaļas pacientiem un atcerējos, ka mēs esam kopā gājuši skolā. Vai nav brīnums?

Māsa Lengtrija krēslā izslējās un uzmeta māsai Pederai pētīgu skatienu, kas jauno māsu pārsteidza, jo viņa savu piezīmi par tik interesantu neuzskatīja.

— Bankas direktora meita no Sīkmiestiņa! — mesa Lengtrija lēni noteica. — Paldies Dievam! Es dienām ilgi pūlējos izdomāt, par kuru īsti viņš runā. Jūs biju pavisam aizmirsusi.

— Sīkmiestiņš? — māsa Pedera aizvainota pārjautām.

— Sidneja tā tiešām nav, bet, ziniet, arī ne Sikmiesl.it. š.

— Nedusmojieties, Sjū, Lūss tāpat vien panerrojās, — māsa Lengtrija viņu mierināja.

— A, Lūss Dedžits! — māsa Dokina zīmīgi noteica.

— Ja jūs, dūjiņ, ejat ar viņu uz slepenu tikšanos, iesaku uzģērbt skārda biksītes un pieskatīt, lai viņš nesāk rīkoties ar konservu kārbu atgriežamo.

Māsa Pedera nosarka un sabozās. Kādas šausmas — ja viņa tiktu ieslodzīta neiroloģiskajā kopa ar šito veco pūl i!

— Varat par mani neraizēties, — viņa augstprātīgi atteica. — Es Lūšu pazīstu no mūsu bērnības laikiem.

— Kāds viņš tad bija, Sjū? — māsa Lengtrija jautāja.

— Nu, gandrīz tāds pats. — Māsa Pedera pamazam nomierinājās, priecādamās, māsa Lengtrija par viņu interesējas. — Visas meitenes bija gluži trakas pēc viņa, jo viņš bija ļoti glīts. Bet māte viņam bija veļas mazgātāja, un tas visu mazliet sarežģīja. Vecāki būtu mani nosituši, ja redzētu, ka es kaut uz viņa pusi paskatos, bet, par laimi, biju dažus gadus jaunāka nekā Lūss, un, kad beidzu pamatskolu, viņš jau bija prom Sidnejā. Tomēr mēs visas sekojām viņa karjerai. Es klausījos pa radio katru raidlugu, kur viņš piedalījās, jo mūsu pilsētas radio tās saņēma no Sidnejas radiofona. Man neizdevās teātri noskatīties lugu, kurā viņš tēloja. Vairākas meitenes aizbrauca uz Sidneju, bet mani tēvs nelaida.

— Un kāds bija Lūša tēvs?

— Tiešām neatceros. Viņš bija stacijas priekšnieks, bet nomira drīz pēc lielās krīzes sākuma. Lūša māte bija ļoti lepna un negribēja nokļūt sociālajā aprūpē. Tāpēc viņa sāka ņemt veļu mazgāšanai.

— Vai brāļi viņam ir?

— Brāļu nav. Tikai divas vecākas māsas, ļoti smukas meitenes. Vispār tā bija skaistākā ģimene visā apkaimē. Bet meitenēm nav gājis labi. Viena dzer, un par viņas murāli labāk nerunāt. Otrai bija romāns ar precētu vīrieti, un viņa joprojām dzīvo pie mātes; viņai ir maza meitiņa.

— Vai skolā viņš labi mācījās?

— Bija drausmīgi gudrs. Tādi viņi bija visi.

— Vai ar skolotājiem labi satika?

Māsa Pedera paspalgi iesmējās. — Dieviņ tētīt, nē! Skolotāji viņu neieredzēja. Viņš bija traki sarkastisks, tomēr tik glums, ka nekad viņam nevarēja piesieties tā, lai būtu pamats viņu sodīt. Turklāt viņš bija paradis vienmēr atkosties skolotājam, kas viņu sodījis.

— Jā, daudz viņš nav mainījies, — māsa Lengtrija noteica.

— Viņš kļuvis vēl skaistāks! Man šķiet, ka es visā mūžā neesmu redzējusi izskatīgāku puisi, — māsa Pedera sacīja un sapņaini pasmaidīja.

— Oho! Te nu viens ir gatavs nāves lēcienam! — iegru-ģinājās māsa Dokina, acis šķelmīgi, tomēr draudzīgi piemiegdama.

— Neliecieties zinis par viņu, Sjū, — sacīja māsa Leng-trija, cenzdamās saglabāt savu informācijas avotu lietojamā formā. — Viņai uzklupa priekšniece, un bez tam viņai ir satūkušas potītes.

Māsa Dokina izvilka kājas no ūdens un pamatīgi noberza ar dvieli, tad savāca kurpes un zeķes.

— Kas tā par modi — runāt par mani tā, it kā es nebūtu klāt! — viņa sacīja. — Tepat vien es esmu, pilnā trīspadsmitarpus stonu svarā! O, kājām gan ticis vieglāk! Nedzeriet ūdeni, kas šitamajā spainī, meitenes, tur piebērts lērums rūgtās sāls. Es nu iešu, iznāks vēl brītiņu nosnausties. — Viņa saviebās. — Tie nešķīstie zābaki, ko mums vakaros liek valkāt, man bendē kājas kopā.

— Vai tu gultas kājgali esi pacēlusi augstāk? — māsa Lengtrija nosauca viņai pakal.

— Kur tie gadi, ml]umiņ! — pa gabalu atskanēja atbilde. — Tad ir daudz vieglāk saskatīt, ka zābaku pāra apakšā nav — un es nerunāju par savējiem!

Atbilde, protams, izraisīja smieklus, bet, kad jautrība aprima, abām pie galda palikušajām māsām aptrūka teicamā un iestājās nepatīkams klusums.

Māsa Lengtrija sēdēdama prātoja — vai būtu vēlams nopietni brīdināt māsu Pederu no Lūša, varbūt vienīgi pamēģināt? Beigu beigās viņa nolēma, ka tas ir viņas pienākums, un arī nodomāja, ka pienākums dažkārt var kļūt gaužām nepatīkams. Viņa it labi apzinājās jauniņās Sjū Pederas grūto dzīvi Piecpadsmitajā bāzē, saprata, cik vientuļa un pamesta tā jūtas gados vecāko kolēģu vidū. Lai būtu kā būdams, draudzēšanās ar Lūšu nesolīja nekā laba, kaut gan māsa Pedera šķita nobriedusi meitene, īsti precību gados un gatava dēkām. Un, tā kā Lūss viņai saistījās ar bērnību un mājām, viņas modrība, jādomā, nebūs visai asa.

— Ceru, ka Lūss pārāk nenodarbina jūsu prātu, Sjū, — māsa Lengtrija pēdīgi ierunājās. — Ar viņu ir grūti saprasties.

— Nē! — atsaucās māsa Pedera, it kā atmozdamās no sapņa.

Māsa Lengtrija savāca cigarešu galus un sērkociņus un iemeta tos groziņā, kas stāvēja zemē viņai pie kājām.

— Labi. Zinu, ka esat jau pietiekami ilgi medicīnas māsa, lai pati prastu par sevi rūpēties. Tikai neaizmirstiet — Lūss tāpēc ir X nodaļas pacients, ka garīgi kļuvis mazliet nestabils. Viņam mēs varēsim palīdzēt, bet ne jums, ja atgadīsies kas nepatīkams.

— Jūs runājat tā, it kā viņš būtu spitālīgs! — dusmīgi iesaucās māsa Pedera. — Galu galā kaujās iegūts nervu pagurums nav nekāds kauns. Tas gadās ne vienam vien krietnam karavīram.

— Ak to viņš jums sastāstījis? — māsa Lengtrija brīnījās.

— Tā ir taisnība, — atteica māsa Pedera, un viņas balsī ieskanējās tieši tik daudz šaubu, lai māsa Lengtrija varētu secināt — noticis kas tāds, kas māsu Pederu jau rosinājis mazliet apdomāties. Tas šķita interesanti.

— Nē, tā nav taisnība. Fronti Lūss ir redzējis vienīgi no štāba dežūristabas.

— Bet kāpēc tad viņš atrodas X nodaļā? .,

— Manuprāt, nedrīkstu teikt jums neko vairāk kā vienīgi to, ka viņš izspēlējis dažus diezgan nepatīkamus stiķus un tas pamudinājis viņa komandierus izlemt, ka prātīgāk viņu ievietot tādā nodaļā kā manējā.

— Dažreiz viņš ir visai dīvains, — atzina māsa Pedera, atcerēdamās Lūša riebīgo, aukstasinīgo, nežēlīgo rīcību un negantos kodienus. Viņas kakls bija tik nejēdzīgi apstrādāts — āda vietumis pušu —, ka viņa bija jutusies pateicīga savai laimes zvaigznei par iedomu šurpbraucot Morsbijā amerikāņu armijas veikaliņā nopirkt brīnišķīgā kosmētiskā grima kārbiņu.

— Klausiet manu padomu un nesatiecieties vairs ar Lūšu, — māsa Lengtrija sacīja, pacēla groziņu un piecēlās pati. — Tiešām, Sjū, es netaisos tēlot priekšnieci un negribu jums sprediķot. Man nav ne mazākās vēlēšanās jaukties jūsu personīgajās darīšanās, bet Lūss visnotaļ un visvisādā ziņā ietilpst manās darīšanās. Turieties nostāk no viņa!

To nu māsa Pedera tomēr nespēja izturēt, viņā uzbrāz-moja dusmas, viņa jutās norāta un noniecināta.

— Vai tā ir pavēle? — viņa nobālusi jautāja.

Māsa Lengtrija pārsteigta un mazliet uzjautrināta paraudzījās uz viņu.

— Nē. Pavēles dod priekšniece.

— Tad iesāliet jel savus vērtīgos padomus! — māsa Pedera kaismīgi uzsauca, tad pēkšņi aprāvās. Mācību laika stingrie noteikumi un disciplīna vēl bija atmiņā pārāk svaigi, lai uzdrošinātos teikt tādus vārdus, tūliņ nenobīstoties pašai no savas pārgalvības.

Taču viņas iecirtīgais izsauciens mērķi nesasniedza, jo māsa Lengtrija jau bija izgājusi no istabas un laikam nekā nebija dzirdējusi.

Labu brīdi meitene vēl nosēdēja, kodīdama lūpu, līdz allupa āda; viņu plosīja divējas jūtas — kvēlā aizraušanās ar Lūšu un apziņa, ka Lūsam viņa nenozīmē nenieka.

CETURTĀ DAĻA

1

Māsai Lengtrijai vajadzēja gandrīz nedēļu, lai pilnīgi pārvarētu nejēdzīgo mulsumu un kaunu par savu vājuma brīdi atpūtas telpā. Paldies Dievam, likās, ka Maiklam nav nekādu aizdomu, jo viņš joprojām bija tikpat uzmanīgs un draudzīgs kā vienmēr. Tas bija balzams viņas lepnumam, bet gaužām maz spēja remdēt citu sāpi, kas viņu kremta. Tomēr ik nodzīvota diena nozīmēja vienu dienu mazāk X nodaļā, vienu dienu tuvāk brīvībai.

Kādu pēcpusdienu, apmēram divas nedēļas pēc atgadījuma atpūtas telpā, ieejot nodaļā, viņa gandrīz pieri pierē saskrējās ar Maiklu, kas steidzās ārā no noliktavas, turēdams iedauzītu metāla bļodu.

— Pārsedziet ar kaut ko, — viņa automātiski aizrādīja.

Viņš apstājās un apmulsis nezināja, vai steigties tālāk

vai paklausīt rīkojumam.

— Tā ir Nagitam, — viņš paskaidroja. — Viņam briesmīgi sāp galva un ir nelaba dūša.

Māsa Lengtrija pagāja viņam garām un pasniedzās ar vienu roku noliktavā, kur pie pašām durvīm uz plaukta bija salocītas vairākas tīras rupja audekla drānas. Viņa izņēma bļodu Maiklam no rokas un pārklāja tai pāri drā-niņu.

— Ak tad Nagitam sākusies migrēna, — viņa mierīgi sacīja. — Bieži tas negadās, bet, kad uznāk, nabaga pui-kiņš sabrūk pavisam.

Viņa iegāja nodaļā un uzmeta skatienu Nagitam, kas ar vēsu, mitru drānu uz acīm gulēja pavisam kluss, un bez trokšņa pievilka krēslu pie gultas.

— Vai varu ko līdzēt, Nagit? — viņa mīlīgi pavaicāja un klusītēm nolika bļodu uz skapīša.

Nagits tik tikko pakustināja lūpas: — Nē, māsiņ. , ;

— Cik ilgi tā būs?

— Vēl daudzas stundas, — viņš čukstus atbildēja, un no miklās drānas apakšas noritēja divas asaras. — Nupat jau tikai sākās.

Māsa viņam nepieskārās. — Neuztraucieties, guliet pavisam mierīgs. Es tepat vien būšu un jūs uzmanīšu.

Vēl kādu minūti pie gultas pasēdējusi, viņa piecēlās un aizgāja uz savu kabinetu.

Tur viņu gaidīja Maikls diezgan nobijies.

— Vai jūs droši zināt, ka ar viņu viss būs labi, māsiņ? Nekad neesmu redzējis Nagitu tik rāmu. Viņš pat nespiedza.

Māsa pasmējās.

— Viņam nekas nekait. Parasta migrēna, nekas vairāk. Sāpes ir tik akūtas, ka viņš neuzdrošinās ne pakustēties, ne trokšņot.

— Vai nevarat viņam kaut ko iedot? — jautāja Maikls, dusmodamies per viņas nesatricināmo mieru. — Varbūt mazliet morfija? Tas vienmēr palīdz.

— Migrēnai ne, — viņa stingri noteica.

— Jūs tātad domājat viņa labā nedarīt neko?

Maikla tonis masu aizskāra.

— Nagitam nekādas briesmas nedraud. Viņš tikai nejēdzīgi jūtas. Apmēram pēc sešām stundām viņš sāks vemt, un reizē ar to sāpes tūliņ ievērojami atlaidīsies. Ticiet, man ir gaužām žēl, ka viņam jācieš, taču nenāk ne prātā padarīt viņu atkarīgu no tādām narkotikām kā morfijs. Jūs te esat jau pietiekami ilgi, lai saprastu, kāda ir Nagita galvenā vaina, kāpēc gribat mani padarīt par nezvēru, kas liedzas palīdzēt? Es nekādā ziņā neesmu pasargāta no kļūdām, bet negribu arī, lai pacienti man saka priekšā, kas darāms.

Viņš sāka sirsnīgi smieties, satvēra viņas delmu un draudzīgi saspieda.

— Labi jau, labi, māsiņ! — viņš sacīja, un pelēkajās acīs staroja kaut kas vairāk par draudzīgu siltumu.

Arī viņas acīs ielija gaisma; sirdī izviļņoja pārvarīga pateicība. Viņa skatienā nebija iespējams kļūdīties. Šai mirklī izgaisa visas šaubas; un viņa zināja, ka nfil Maiklu.

Ne vairs moku, ne pašpārbaudes. Viņa to mīlēja, un likās, ka beidzies ceļojums, kurā tik ļoti bija baidījusies doties.

Viņš pavērās viņas sejā, lūpas pavērās, lai sāktu runāt; Ilgās sastingusi, viņa gaidīja. Bet viņš nerunāja. Viņa skaidri redzēja, kā darbojas viņa prāts un kaut kas atvaira mīlestību ... bailes? Piesardzība? Rokas tvēriens ap viņas dilbu no maiguma pārmijās atpakaļ uz parastu, draudzīgu pieskārienu.

— Pagaidām uz redzēšanos, — viņš noteica un izgāja.

Lūss viņai nenovēlēja pat brītiņu pārdomām; viņa vēl stāvēja apmulsusi, kad viņš ienāca.

— Man ar jums jāparunā, māsiņ, un jāparunā tūliņ, — viņš, gluži nobālis, sacīja.

Viņa aplaizīja lūpas.

— Lūdzu, — viņa saņēmusies atteica un beidza domāt par Maiklu.

Lūss gāja tālāk, līdz nostājās pie rakstāmgalda; viņa pagāja aiz gaida un apsēdās savā krēslā.

— Mums laikam būs jāstrīdas.

— Tad apsēdieties, — viņa rāmi aicināja.

— Tik gara mūsu saruna nebūs, dārgā, — viņš sacīja, un lūpas atšņiebās, atsedzot zobus. — Kāpēc jūs jaucaties manā spēlītē ar jaunkundzīti no Sīkmiestiņa?

Māsai Lengtrijai iepletās acis. — Es jaucos?

— Jūs sasodīti labi zināt, ka esat jaukusies! Viss gāja burvīgi, bet pēkšņi kā no zila gaisa viņa sāk dūdot, ka viņai, raug, neklājoties pīties ar tādiem kā seržants Lūss Dedžits, jo jūsu vārdi viņai atvēruši acis pret daudz ko tādu, ko viņa līdz tam neesot pamanījusi.

— Un neklājas arī, ka jūs abi slepus tiekaties, — māsa Lengtrija sacīja. — Virsniekiem nav jāielaižas intīmās attiecībās ar ierindniekiem.

— Liecieties nu mierā, māsiņ! Jūs zināt tikpat labi kā es: tie likumi šinī elles kaktā tiek pārkāpti ik mīļu naksniņu. Kas tad te cits jēdzīgs vēl ir, izņemot ierindniekus? Dakteri? Piecpadsmitajā bāzē nu gan nav neviena daktera, kas kaut kam derētu. Virsnieki no pacientu vidus? Vienīgie te vēl palikušie ir tādi tizleņi, kam nekas necelsies pat Jaunavas Marijas dēļi

— Ja jums patīk jēli un vulgāri izrunāties, Lūs, tad vismaz atturieties no zaimošanas! — viņa noskaldīja kā ar cirvi; seja bija skarba, acu skatiens dzedrs.

— Temats ir jēls un vulgārs, sirsniņ, un man gribas darīt šo to daudz ļaunāku par zaimošanu. Kāda klīrīga vecmeita jūs esatl Par māsu Lengtriju gan neviens ne-tenko, vai ne?

Viņš pāri galdam paliecās uz priekšu, plaukstas atspiedis pret galda malu, ar seju pavisam tuvu viņas sejai, tikpat tuvu kā jau reiz, tikai tagad tai bija pavisam citāda izteiksme.

— Teikšu jums tikai vienu! Nejaucieties vairs nekad man pa vidu, citādi es izdarīšu tā, lai jums kļūtu žēl, ka esat piedzimusi! Vai dzirdat? Sīkmiestiņa jaunkundziti esmu iepriecinājis tādās variācijās, par kādām jums nav pat jausmas, izkaltušais slotaskāts!

Pēdējais vārds panāca to, ko viņš nejutās drošs panācis ar visu citu teikto; viņš redzēja viņas seju iekvēlojamies sāpēs un niknumā un nu, izmantojot negaidīto panākumu, turpināja ofensīvu, izlaizdams visu indi, cik vien viņā bija.

— Atzīstiet, jūs tiešām esat izkaltusi, — viņš lēnām stiepa vārdus. — Jūs neesat sieviete, tikai tāds pārpratums. Jūs laižat vai garu laukā, lai tikai tiktu gultiņā ar Maiku, bet jūs pat pret to nožēlojamo vientiesi neizturaties kā pret vīrieti! Paskatoties katrs var iedomāties, ka viņš ir jūsu klēpja sunītis. Maik, šurp! Maik, blakus l Vai jūs tiešām cerat viņu piedabūt pat tiktāl, ka viņš pacels ķepiņas kā šunelis un to izlūgsies no jums? Viņš, sirsniņ, nav tik stipri ieinteresēts.

— Jūs nespējat mani izvest no pacietības, Lūs, — viņa nesteidzīgi un salti ierunājās. — Personiskos apvainojumus uzskatu par neizteiktiem. Neviens darbs pasaulē nav tik veltīgs kā līķa sekcija, un jūsu pūliņi ir tāda sekcija. Ja māsa Pedera ir nākusi uz saprātīgām domām par jūsu attiecībām, es priecājos jūsu abu, bet galvenokārt viņas dēļ. Trinot mēli ap mani, jūs nespējat nekā grozīt māsas Pederas jūtās.

— Jūs neesat leduskalns, māsa Lengtrija, jo ledus kūst. Jūs esat akmens. Bet gan es izgudrošu, kā jums atmaksāt. Izgudrošu! Es piespiedīšu jūs raudāt ne asaras, bet asinis!

— Kāda idiotiska melodrāma! — viņa nicīgi noteica. — Man nav bail no jums, Lūs. Riebums un nelabums gan, bet ne bail. Ar mani jūs nevarat arī blefot kā ar citiem. Es redzu jums cauri. Vienmēr esmu redzējusi jums cauri. Jūs neesat nekas cits kā burvju mākslinieciņš vestes kabatā.

— Es neblefoju. — Viņš izslējās taisni. — Jūs pieredzēsiet, ka es atradīšu kaut ko tādu, ko jūs uzskatāt par savu, un to tad ar vislielāko prieku iznīcināšu.

Maiklu. Viņu un Maiklu. Bet tam Lūss nekad nespēj tikt klāt, lai to iznīcinātu. To varētu vienīgi Maikls. To varētu viņa.

— Ak, ejiet projām, Lūs! — viņa sacīja. — Ejiet jel projām! Jūs velti tērējat manu laiku.

— Nešķīstā mātīte! — sodījās Lūss, raudzīdamies uz savām sakrampētajām rokām, it kā brīnītos par tām, tad paraudzījās uz gultu, kur, apātiski sarāvies, kvernēja Bens, pēc tam pārlaida skatienu palātai, kas šķita no visām pusēm spiežamies viņam virsū. — Nešķīstā mātīte! — viņš atkārtoja, šoreiz skaļāk, tēmēdams vārdus tieši Benam. — Vai tu, prātiņu izkūkojušais, jēdz, par ko es runāju? Par tavu visdārgāko Lengtriju, to nešķīsto mātīti! — Sava neprātīgā naida pārņemts, Lūss bija galīgi zaudējis sajēgu, viņš bija aizmirsis, ka Bens nemaz nav tas, kuru viņš parasti mēdza kaitināt. Viņam vienkārši vajadzēja izgāzt dusmas, un tuvumā bija vienīgi Bens. — Tu laikam iedomājies, ka esi viņai mīļš, ko? — viņš uzstāja. — Nekā nebija, neesi vis. Viņa te nemīl neviena, izņemot nāvīgo varoni seržantu Vilsonu! Vai par to kaķim nav jāsmejas? Lengtrija iemīlējusies mīkstajā!

Bens lēnām slējās kājās.

— Nerunā tā, Lūs. Netrin savu netīro mēli ap viņu un Maiku. — Balss skanēja maigi.

— Nāc jel pie saprašanas, apstulbotais ērms! Kas man jāizdara, lai tev to pierādītu? Lengtrija nav nekas cits kā stulba vecmeita, kas iemīlējusies lielākajā pēdiņā, kāds mūsu armijā pieredzēts. — Viņš spiedās iekšā starp savu un Bena gultu, kustēdamies lēnām, sāniski, radīdams iespaidu, ka ir liels un spēkā varens. — Pediņš, Ben! Es runāju par Maiku!

Benediktā auga niknums, un viņš pats auga tam līdzi, citu pēc citas viņa tumšā seja nometa nomāktības un pazemības kārtas, līdz atklājās kaut kas cits, gluži kā kauls brūces pamatnē.

— Atstājies no viņiem, Lūs, — viņš rāmi sacīja. — Tu pats nezini, ko runā.

— O, zinu gan, Ben! Es izlasīju viņa papīrus! Tavs mīļais Maiks ir pediņš!

Benam lūpu kaktiņos izsprāga divi mazi, spīdīgi siekalu burbulīši. Viņš sāka drebēt sīkām, straujām trīsām.

— Tu melo!

— Liela vajadzība man melot! Papīros viss skaidri ierakstīts — viņš piesmējis pusbataljona! — Lūss ātri palēca soli atpakaļ, apsvēris, ka pašreiz nebūtu labi atrasties Benam pārāk tuvu. Nespēdams aprimt, viņš nievīgi turpināja:

— Un, ja Maiks ir pediņš, kas tad esi tu?

Benediktam izlauzās smalks, smilkstam līdzīgs kliedziens, kluss kunkstiens, bet, iekams saspringtie muskuļi paguva atsaukties ārprāta niknumam, Lūss norībināja trokšņu kārtu, kas baismīgi atgādināja ložmetēja šāvienus. Benedikts piepeši sarāvās čokurā, un viss viņa augums sāka raustīties līdzi trokšņu ritmā.

— Ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta! Vai atceries, zēniņ? Protams, ka atceries! Tā tarkšķēja tavs ložmetējs, kas noguldīja nevainīgus cilvēkus! Padomā par viņiem, Ben! Desmitiem sieviešu un bērnu, un vecīšu — visi pagalam! Tu viņus piebeidzi, ne aci nepamirkšķinājis, tā tu nokļuvi šinī nodaļā, kur pielipi tādam neģēlim kā Maiks Vilsons!

Benedikta niknums noslīka citās — vēl lielākās mokās, viņš saļima uz gultas atpakaļ atmestu galvu, aizvērtām acīm, no kurām pa seju straumēm plūda asaras. Izmisuma salauzta cilvēka palieka.

— Ej ārā no šejienes, Lūs! — atskanēja Meta balss Lūsam aiz muguras.

Lūss sarāvās, bet, atcerēdamies, ka Mets ir akls, pagriezās un noslaucīja sviedrus no sejas.

— Brauc ellē! — Lūss norūca; rupji pastūmis Metu rā-nis, viņš paspraucās garām un paķēra no gultas cepuri. Uzsvērtā nevērībā viņš uzlika cepuri galvā un cauri no-nodaļai aizgāja uz ārdurvīm.

Mets sarunas lielāko daļu bija dzirdējis, taču neuzdrošinājās iejaukties, pirms nejuta, ka fiziska vardarbība vairs nedraud, saprazdams, ka, metoties abiem starpā, var nodarīt lielāku ļaunumu, un zinādams, ka Bens ir Lūsam spēcīgs pretinieks.

Tad viņš taustījās pēc Benedikta gultasgala, atrada to, apsēdās un lēnām virzījās uz priekšu, līdz uzčamdīja delmu. Viņš nopūtās.

— Viss ir labi, Ben, — viņš mierinot sacīja, ar pirkstiem pieskardamies guļošā asarās samirkušajai sejai. — Nomierinies, viss ir labi. Tas draņķis aizgāja, viņš tevi vairs nemocīs. Nabaga vecīt!

Taču Benedikts, šķiet, neko nedzirdēja; asaras nožuva; ar rokām ķermeni apskāvis, viņš, gultā sēdus pacēlies, šūpojās šurp un turp.

Sadursme nodaļā bija noritējusi nepamanīta, izņemot Metu, jo Nagits nepievērsa uzmanību nekam, Maikls bija aizgājis uz tuvāko apdzīvoto nodaļu aizņemties piena pulveri un Nīls bija devies uz māsas Lengtrijas būcenīti gandrīz tūliņ pēc tam, kad Lūss no tā bija izdrāzies.

— Kas noticis? Ko tas neģēlis jums nodarījis?

Māsa tūliņ noņēma rokas no sejas. Tajā nebija ne asaru, ne pārdzīvojuma, tā bija pilnīgi mierīga un apvaldīta.

— Neko viņš man nav nodarījis.

— Nevar būt. Dzirdēju viņa balsi pat nodaļā.

— Teatrāla bļaustīšanās. Viņš taču ir aktieris. Nē, viņš tikai nolaida tvaiku par to, ka es iegrūdu spieķi riteņos viņa sakaram ar vienu no māsām. Ar meiteni no Sīk-miestiņa, to bankas direktora meitu, vai atceraties?

— Ļoti skaidri atceros, — Nīls sacīja, apsēzdamies un atviegloti uzelpodams. — Tā bija vienīgā reize, kad draudēja briesmas, ka man Lūss iepatiksies.

Nīls piedāvāja cigaretes, viņa alkatīgi vienu satvēra un tikpat alkatīgi ievilka dūmu.

— Lūša interese par meiteni, protams, ir vēlēšanās atriebt, — viņa sacīja, izpūzdama dūmus. — To es konstatēju uzreiz, tiklīdz uzzināju, kas notiek. Nedomāju, ka viņa jebkad eksistējusi Lūša iztēlē, bet, kad dzīvās miesās parādījās šeit, Lūss drīz vien atskārta, kā viņu izmantot.

— Kā tad, — noteica Nīls, aizvēris acis. — Slavenais teātra aktieris Lūsijs Ingems un tikpat slavenais Holivudas kinolauva Rets Ingems gribēja paņirgāties par mazpilsētas meiteni.

— Man šķiet, ka māsai no Sīkmiestiņa savā laikā Lūss bija paticis, kad abi vēl bija bērni, bet viņa pārāk augstu cēla deguntiņu, lai ļautu veļas mazgātājas dēlam nojaust, ka viņai tas patīk. Un pati bija pārāk jauniņa, lai iepatiktos viņam. Tagad iespēja viņu sakompromitēt Lūsam ir īsta medusmaize.

— Skaidrs. — Nīls atvēra acis un cieši paskatījās uz māsu Lengtriju. — Jādomā, viņš nepriecājās vis, ka viņam ta$ izjaukts.

Viņa īsi iesmējās. — Ļoti pareizs novērtējums.

— Tā jau domāju. Nedzirdēju, ko viņš teica, bet dzirdēju balss noskaņu. — Viņš cieši raudzījās cigaretes kvēlajā oglītē. — Uzdrošinos sacīt, ka mūsu Lūss ir traki sadusmots. Vai viņš jums draudēja?

— Ne sevišķi. Daudz vairāk viņš nopūlējās, uzskaitīdams manus trūkumus. — Viņa nepatikā saviebās. — Phe! Lai nu bija, kā bija, es viņam skaidri parādīju, ka ieskatu visu viņa runāšanu par bezjēdzību.

— Tiešām — nekādu draudu? — Nīls neatlaidās.

Kad viņa nepacietīgi ierunājās, balsi jaudās apnikums par tirdīšanu:

— Ko gan Lūss man spētu nodarīt, Nīl? Nogalināt mani? Fiziski uzbrukt? Liecieties nu mierā! Tādas lietas notiek romānos, ne dzīvē. Tamlīdzīgu iespēju vispār nav. Turklāt jūs labi zināt, ka Lūss neko nevērtē tik augstu kā pats savas ādas drošību. Viņš nedarīs neko tādu, par ko va’ātu tikt sodīts. Viņam vienīgi patīk izplest savus tumšos spaiņus pār mūsu galvām, ļaujot mūsu iztēlei veikt melno darbu. Tikai es uz viņa trikiem nemēdzu iekrist.

— Ceru, ka jums taisnība, māsiņ.

— Nīl, kamēr vien sēžu šai krēslā, es nedrīkstu ļaut nevienam pacientam sevi iebiedēt, — viņa nopietni piebilda.

Viņš paraustīja plecus, nolēmis par to vairs nerunāt.

— Nu, tad es ar Pārkinsona vieglumu mainīšu tematu un pastāstīšu, ka šodien dzirdēju interesantas baumas. Jādomā gan, drīzāk faktu nekā baumas.

— No sirds pateicos, — viņa atklāti atzinās. — Kas tās par baumām?

— Beidzot varēsim aut kājas ceļam.

— Patiesi? Kur jūs to dzirdējāt? Līdz mūsu ausīm vēl nekas nav nonācis.

— No mīļā, vecā pulkveža Akselbantes personiski. — Viņš iesmējās. — Sopēcpusdien man gadījās iet garām viņa rezidencei, un viņš stāvēja uz balkona kā Džuljeta pēc Romeo apciemojuma, aizrautīgi nogrimis apcerē par atgriešanos Makveristrītā. Viņš uzaicināja mani kādu malciņu iedzert un kā virsnieks virsniekam un džentlmenis džentlmenim uzticēja, ka mums te atvēlēts vairs nepilns mēnesis. Komandieris šorīt saņēmis tādu ziņu no divīzijas štāba.

Viņas sejā parādījās tāds apjukums, kādu Lūss nebija spējis panākt.

— Ak Dievs! Tikai viens mēnesis?

— Nedēļa šurp vai turp. Jācer, ka tomēr izspruksim pirms lielajiem lietiem. — Tad viņš uzmeta tai izbrīnī-jūsos sKatienu. — JUs mani tiešām apstulbojāt. Viņdien, kad mēs tā sirsnīgi runājāmies, jūs gluži nelaimīga sūkstījāties, ka nezināt, kā izturēsiet līdz galam. Tagad jūs izskatāties tikpat nelaimīga par to, ka gals tikpat kā ar roku aizsniedzams.

— Toreiz es nejutos labi, — viņa dzedri atteica.

— Ja jūs jautātu man, es teiktu, ka arī pašreiz jūs nejūtaties sevišķi labi.

— Jums to nesaprast. Man joti pietrūks X nodaļas.

— Pat Lūša?

— Pat Lūša. Ja nebūtu Lūša, es ne pustik labi nebūtu iepazinusi jūs, pārējos. — Viņa greizi pavīpsnāja. — Nedz arī pati sevi.

Pie durvīm pieklauvēja Maikls un pabāza galvu iekšā.

— Māsiņ, tēja gatava.

— Vai jums tiešām izdevās sadabūt pienu?

: — Esiet bez raizēm.

Viņa tūliņ piecēlās, juzdamās atvieglota, ka tik vienkārši izdevies pārtraukt sarunu ar Nīlu.

— Tad ejam, Nīl. Lūdzu, paņemiet līdzi arī biskvītus, jūs esat tuvāk plauktam nekā es.

Pagaidījusi, kamēr Nīls atrod biskvītu kārbu, viņa pakāpās atpakaļ, ļaudama tam iziet, un tad abiem vīriešiem nopakaļis aizgāja uz nodaļu.

2

Nonākusi pie Nagita gultas, viņa deva zīmi Nīlam un Maiklam iet vieniem pašiem tālāk un pazuda aiz aizslietņa, kuru kāds bija aizvilcis gultai priekšā. Nagits gulēja nekustīgs un nepamanīja māsu pienākam, tāpēc māsa, pirms atstāja viņu mierā, tikai apmainīja mitro drānu uz pieres pret svaigu apliku.

Pie garā galda viņa pamanīja, ka Lūša nav, paskatījās pulkstenītī un pārsteigta konstatēja, ka ir jau krietni vēlāks, nekā viņa bija iedomājusies.

— Ja Lūss neuzmanīsies, viņš beigu beigās tomēr dabūs tintes traipu savā burtnīcā. Vai kāds zina, kur viņš atrodas? — viņa vaicāja.

— Viņš izgāja, — Mets strupi noteica.

— Viņš meloja, — piebilda Benedikts, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ.

Māsa Lengtrija paraudzījās uz viņu ciešāk. Viņš ta»

\

šķita savādāks, vairāk sevī noslēdzies, un tādu šūpošanos viņa redzēja pirmoreiz.

— Vai jūtaties labi, Ben?

— Labi. Nē, slikti. Viss ir slikti. Viņš meloja. Viņam ir čūskas šķeltā mēle.

Māsas Lengtrijas skatiens sastapās ar Maikla acīm; viņa sacēla vienu uzaci mēmā jautājumā, bet viņš — tādā pašā neizpratnē kā viņa — tikai papurināja galvu. Nils, ari neko nesaprazdams, sarauca pieri.

— Kas vainas, Ben? — māsa jautāja.

— Visam ir vaina. Meli. Savu dvēseli viņš jau sen pārdevis nelabajam.

Nīls paliecās uz priekšu un mierinot paplikšķināja pa vājo, ielīkušo plecu. — Neuztraucies Lūša dēļ, Ben!

— Viņš ir nešķīsts!

— Vai esi raudājis, Ben? — vaicāja Maikls, apsēzdamies viņam blakus.

— Viņš runāja par tevi, Maik. Neķītras runas.

— Manī nav nekā neķītra, Ben, tātad neuztraucies. — Maikls piecēlās, atnesa šaha dēlīti ar figūrām un sāka tās likt uz galda.

— Šovakar man melnie, — viņš sacīja.

— Melnie ir man.

— Labi. Tad man būs baltie, tev melnie. Pirmais gājiens mans, — Maikls jautri paziņoja.

Benedikta seja noraustījās, viņš aizvēra acis, atlieca galvu, un starp skropstām gaismā ievizējās asaras.

— Ai, Maik, es tak nezināju, ka tur ir bērni! — viņš iesaucās.

Maikls nelikās dzirdam. Viņš pabīdīja karaļa bandinieku par diviem lauciņiem uz priekšu un gaidīja. Pēc maza brītiņa Benedikts atvēra acis, cauri asaru miglai ieraudzīja gājienu un aši pagājās tikpat tālu pretī, nošņau-kādamies kā bērns un ar plaukstas virspusi noslaucīdams degunu. Maikls nolika dāmas bandinieku blakus pirmajam, un Bens vēlreiz atbildēja ar tādu pašu gājienu; asaras palēnām nožuva. Un, kad Maikls pārcēla karaļa zirdziņu pāri bandiniekam, novietojot to priekšā karaļa laidnim, Benedikts iegruģinājās.

— To tu laikam nekad neiemācīsies, — viņš sacīja, rotaļīgi pieskardamies savam laidnim.

Izdvesusi garu atvieglojuma nopūtu, māsa Leņgtrija piecēlās un atvadoties visiem smaidīdama novēlēja arlabu-nakti. Piecēlās ari Nīls, bet aizgāja apkārt galdam pie Meta, kuru īsajā krīzes brīdī visi šķita aizmirsuši.

— Ienāc pie manis aprunāties, — Nīls aicināja, viegli pieskardamies Meta rokai. — Pulkvedis Akselbante man šopēcpusdien kaut ko iedeva, un man gribētos padalīties ar tevi. Tas ir kaut kas ar melnu etiķeti, tik melnu kā Lūss, bet iekšā — aijā! Iekšā ir tīrs, šķīsts zelts.

Mets apjucis pacēla galvu. — Vai tad gaisma vēl nav jānodzēš?

— Oficiāli laikam tā vajadzētu, bet mēs šovakar visi esam mazliet uzskrūvēti. Droši vien tāpēc, ka māsiņa aizgāja, neiečubinājusi mūs tīklos. Bet Bens un Maiks arī vēl aizrāvušies ar šahu. Un neaizmirsti Nagitu — ja mēs noliksimies gulēt, kamēr viņš vēl nav izvēmies, tāpat visi būsim kājās.

Meta kustības piecejoties bija mazliet nedrošas, bet tad viņš varen tīksmīgi pasmaidīja.

— Labprāt iešu parunāties. Un lūkošu uzminēt tavu miklu. Kas tas īsti būs — no ārpuses melns, bet iekšā tīrs zelts?

Nīla būcenītis bija precīzi sešas pēdas plats un astoņas pēdas garš, un viņš bija pratis tur iespiest gultu, galdiņu, vienu parastu cieto krēslu, dažus plauktus, kuri bija diezgan piesardzīgi pienagloti pie sienām tanīs vietās, kur neiznāca stāvēt kājās un atsist pret tiem galvu. Visa tel-piņa bija piemētāta ar gleznotāja piederumiem, tomēr lietpratējs uzreiz pamanītu, ka viņš norobežojies no audekliem un eljas un izmanto mazāk noturīgus materiālus — zīmuļus, papīru, ogli, otiņas, skolēnu ūdenskrāsas, temperas tūbiņas, krāsainos krītiņus un pasteļkrāsas. Šai haosā nebija ne jausmas par kaut kādu kārtību; un māsa Leng-trija bija atteikusies no cīņas, lai būcenītī valdītu kārtība, un ar fatālista mieru pacieta virsmāsas bezgalīgo grem-šanos par drausmīgo jucekli kapteiņa Pārkinsona istabā. Par laimi, viņš, ja vien gribēja, spēja novilināt putnus no kokiem, tāpēc jo viegli apburt arī tādu, kā pats visai necienīgi izteicās, vecu ņēku kā virsmāsu.

Kā daždien priekšzīmīgs namatēvs, viņš iekārtoja Metam ērtu sēdvietu gultā, bet pats, nomēzis no krēsla visādus niekus, apsēdās uz tā. Uz galda stāvēja divas nelielas glāzītes zobu tīrīšanai un divas pudeles Johnnie Walkei skotu viskija ar melnām etiķetēm. Nīls nolobīja vienai pudelei laku, uzmanīgi izvilka korķi un ielēja katrā glāzē pa dāsnai devai.

— Prozit! — viņš sacīja un ieņēma krietnu malku.

— Uz veselību! — atsaucās Mets un darīja to pašu.

Tad viņi dziļi ievilka elpu kā peldētāji, izceļoties no

niriena negaidīti aukstā ūdenī.

— Pārāk ilgi esmu nodzīvojis par atturībnieku, — teica Nīls, kam acīs bija iešāvušās asaras. — Dieniņ manu, šitā dzira gan ir ko vērts, vai ne?

— Tā ir debešķīga, — noteica Mets un iedzēra no jauna.

Tad viņi brīdi atelsās un izbaudīja lielisko iespaidu.

— Šovakar, jādomā, kaut kas noticis, ka Bens tik traki izgājis no sliedēm, — Nīls ieminējās. — Vai tev kas zināms?

— Tas bija Lūss — tarkšķināja kā ložmetējs un dzēlīgi pārmeta Benam par civilistu nogalināšanu. Nabaga Bens apraudājās. Riebīgais Lūss! Tad viņš pasūtīja mani uz elli un pats kaut kur aizdrāzās. Nudien, man šķiet, tas cilvēks ir nelabā apsēsts.

— Vai arī pats nelabais, — noteica Nīls.

— Nu nē — tāpat jau sastāv no miesas un asinīm.

— Tad viņam gan derētu stingri piesargāties. Citādi kādam no mums vēl var ienākt prātā pārbaudīt viņa nemirstību.

Mets, no jauna pasniegdams glāzi, sacīja:

— Esmu ar mieru pieteikties brīvprātīgi.

Nīls piepildīja viņa glāzi, tad savējo.

— Dievs zina, kā man šitais bija vajadzīgs! Pulkvedis Akselbante laikam prot lasīt domas.

— Tiešām viņš tev to iedeva? Man likās, ka tu joko.

— Nē, iedeva pats ar savu roku.

— Nesaprotu — kāpēc.

— Zini, man šķiet, tā ir negodīgi iegūta manta, un nu viņš būs aprēķinājis, cik varēs notērēt, pirms Piecpadsmitā bāze nojauks teltis. Un tad viņš nolēma tēlot Ziemsvētku Vecīti un pārpalikumu izdāvināt.

Meta roka iedrebējās. — Mēs brauksim uz mājām?

Dusmodamies, ka viskijs atraisījis viņam mēli, Nīls ar žēlumu paskatījās uz Metu, bet žēlsirdīgs skatiens nespēj izurbties cauri aklumam, vienalga, īstam vai iedomātam.

— Apmēram pēc mēneša, vecīt.

— Tik drīz? Un tad viņa uzzinās.

— Agrāk vai vēlāk viņa tikpat uzzinās.

— Es cerēju, ka man vēl atlicis ilgāks brītiņš.

— Ak, Met... Viņa sapratīs.

e— Sapratīs? Nīl, es viņu vairs negribu. Nespēju pat domāt! Viņa gaida atgriežamies vīru, bet ko sagaidīs? Taču ne vīru.

— To tu, šeit sēdēdams, nevari pateikt. Nesteidzies notikumiem pa priekšu — tu tak nezini, kas var notikt. Bet, jo vairāk tu pats par to zūdīsies, jo ļaunāk būs.

Mets nopūtās un pacēla glāzi. — Cik labi, ka tev šite-nais uzgadījās. Tas ir kā anestēzija.

— Lūss laikam šovakar būs bijis tik nelabā prātā, ka gāzis ārā visu nejaukumu, cik vien viņā ir. Pirms uzklupa Benam, viņš bija uzbrucis arī māsiņai.

— Zinu.

— Vai arī to tu dzirdēji?

— Dzirdēju, ko viņš sacīja Benam.

— Tātad tur bija kaut kas vairāk nekā ložmetēja tarkšķi vien?

— Krietni vairāk. Viņš kā plēsts izdrāzās no māsiņas kabineta un uzkrita Benam tāpēc, ka Bens dusmojās par vārdiem, kādos viņš godāja māsiņu. Taču visvairāk Benu satracināja tas, ko Lūss sacīja par Maiku.

Nīls strauji pagrieza galvu un paskatījās uz Metu kā uz ārkārtīgu vērtību.

— Ko tad viņš sacīja par Maiku?

— Ha! Maiks esot mīkstais. Vai tu jelkad esi dzirdējis lielākas blēņas? Bet viņš nerimās un ņēmās iestāstīt Benam, ka esot to izlasījis Maika papīros.

— Nelietis! — Ai, cik liktenis dažkārt ir žēlsirdīgs! Pasniedz tādu dāvanu, turklāt no akla cilvēka mutes, kurš neredz, kādu iespaidu radījuši viņa vārdi... — Iedzer vēl, Met.

Metam viskijs varen ātri sakāpa galvā — vai vismaz Nīlam tā likās, kad viņš paraudzījās pulkstenī un redzēja, ka ir jau krietni pāri vienpadsmitiem. Viņš piecēlās, aplika Meta roku sev ap pleciem un piecēla Metu kājās, kaut arī pats nejutās īsti drošs uz savējām.

— Ejam, vecīt, tev laiks būt gultā.

Bens un Maikls pašreiz vāca kopā šaha figūras; Maikls piesteidzās Nīlam palīgā, par abiem tie novilka Metam bikses, .kreklu un apakšbikses un apguldīja viņu — pirmoreiz bez pidžamas.

— Nolūzis, — Maikls smaidīdams noteica.

Un, raudzīdamies šajā mierīgajā, spēka apgarotajā sejā, apzinoties, ko grib šim cilvēkam nolaupīt, Nīls pēkšņi juta, ka mīl viņu līdz pat viskija apreibinātās dvēseles dziļumiem; viņš aplika roku Maiklam ap kaklu, nolieca galvu uz Maikla pleca un bezmaz apraudājās.

— Nāc līdzi kādu malku iedzert, — viņš skumīgi aicināja. — Nāciet abi sadzert ar vecu vīru. Ja nenāksiet, es sākšu raudāt, jo esmu sava vecā kunga dēls. Ja man sāks pa prātu vandīties viņš un tu, un viņa, es nudien apraudāšos. Nāciet, iesim iedzert.

— Mēs taču nedrīkstam ļaut tev apraudāties, — noteica Maikls, izraisīdamies no apskāviena. — Klau, Ben, mēs tiekam ielūgti.

Benedikts tikko bija noglabājis kastīti ar šaha figūrām nodaļas skapja atvilktnē un piegāja pie viņiem. Nīls paņēma viņu zem rokas.

— Ejam iedzert, — viņš atkārtoja. — Tur vēl ir pusotras pudeles. Man tā kā būtu gana, bet nedrīkst tak atstāt tik brīnišķīgu dzērienu neizdzertu, vai ne?

Bens parāvās atpakaļ.

— Es nedzeru, — viņš aizbildinājās.

— Šovakar tev derēs, — Maikls stingri noteica. — Nāc vien, nekas nav svētāks par tavu muļķību.

Tā viņi visi trīs izgāja no nodaļas, Bens un Maikls paņēmuši Nīlu vidū. Gaitenī Maikls pasniedzās izdzēst gaismu virs garā galda. Pie ārdurvīm asi nograbēja mušu aizsargaizkars, kad ienāca Lūss — ne zaglīgi, bet īsti kareivīgi, it kā sagatavojies, ka nodaļā viņu sagaidīs māsa Lengtrija.

Trijotne apstājās un skatījās uz viņu, viņš uz tiem. Maikls klusībā sodījās par viņa rokai smagi uzgūlušo Nīlu starp viņu un Benediktu, jo bažījās, ka Lūša pēkšņā parādīšanās Benu atkal satrauks. Taču tieši šai brīdī Na-gits izmanījās pielikt punktu savām galvassāpēm un sāka vemt.

— Ak Dievs, cik nejēdzīgs ļembasts! — iesaucās Nīls, uzreiz atdzīvodamies.

Viņš ātri iestūma Benediktu un Maiklu savā kabūzi un cieši aizdarīja durvis.

3

Lūss, vairs uz mazo būcenīti nepaskatījies, devās tieši uz savu gultu; nodaļas puskrēslā viņš bija viens pats, ja neskaita Nagitu, kas pretīgi raugājās.

Tik piekusis, ka tikko spēja pakustēt, viņš noslīga uz gultas malas; stundām viņš bija klīdis pa Piecpadsmitās bāzes takām, pārstaigājis visus līčus, izklaiņojies pa palsajām kokospalmu audzēm. Un domājis, domājis ... Aklā niknumā, negribēdams neko citu kā sist Lengtriju, sist, līdz tai galva noripotu kā futbolbumba. Augstprātīgā maita! Lūss Dedžits viņai nebija pietiekami labs, un viņai netrūka nekaunības aizvainojumu vēl padziļināt, ielaižoties ar mīksto. Viņa bija ķerta. Būtu izraudzījusies viņu, varētu dzīvot kā princese, jo viņš skaidri zināja, ka būs bagāts un slavens, spožāka kinozvaigzne nekā Klārks Geibls un Garijs Kūpers kopā. Ja cilvēks kaut ko ļoti, ļoti grib, viņam tas jādabū. Tie bija viņas pašas vārdi. Ik minūte, ik mīļa diena, ik stunda, kopš viņš aizgājis no Sīkmiestiņa, virzījās pretī lielajai lozei — aktiera karjerai.

Tai dienā, vēl kā nepilnus piecpadsmit gadus vecs pusaudzis ierazdamies Sidnejā, Lūss jau zināja, ka skatuve ir viņa mūža lielā loze. Jau toreiz viņš salktin salka pēc savas lielās dienas. Ne reizes viņš nebija noskatījies lugu, ne reizes nebija redzējis filmu, bet skolas laikā allaž tika klausījies meiteņu tērgāšanā par vienu vai otru dievinātu aktieri un nelicies dzirdam skuķu valodas, ka viņam, kad pieaugs, vajadzētu izmēģināt laimi filmā. Lai viņas noņemas pašas ar savām darīšanām; viņš ies savu ceļu un nepieļaus, ka katra stulba skuķene vēlāk staigās apkārt, plātīdamās, ka šī, rau, esot viņu turp novirzījusi, ka tā bijusi šās spožā ideja.

Viņš aizgāja strādāt par pārdevēju pārtikas preču universālveikalā Deistrītā, nokampdams šo vietu no degun gala vairākiem simtiem citu puišu, kas arī uz to pretendēja. Direktors nebija spējis atteikt zēnam ar skaistajiem matiem, apbrīnojami jauko seju un piedevām ašo prātu. Turklāt izrādījās, ka zēnam arī darbs labi sokas.

Lūsam nevajadzēja daudz laika, lai izdibinātu, kur un kā iekļūt aktiera profesijā; un, tā kā viņš strādāja, vienmēr bija labi paēdis un ātri auga, nobrieda un drīz vien izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņš bieži sēdēja k Repinsa kafejnīcā, izdzēra neskaitāmas tases kafijas, bieži rādījās pie Neatkarīgā teātra un bija redzams visur, lai liktu savai sejai iespiesties cilvēku atmiņā, un pēdīgi tika pie pirmajām mazajām lomiņām raidlugās. Viņam bija brīnišķīga radiobalss — bez svelpšanas, pareizā tembrā; viņa ausis ātri uztvēra akcentu, un, pagrozījies sešus mēnešus īstajās aprindās, viņš bija pilnīgi atbrīvojies no austrāliešu runasveida, neņemot vērā gadījumus, kad tieši tas bija nepieciešams.

Apskauzdams cilvēkus, kas varēja mācīties ģimnāzijās un studēt universitātē, viņš izglītojās uz savu roku, cik vien labi spēja, izlasīja visu, ko vien dzirdēja iesakām, tomēr lepnums viņam liedza tieši pavaicāt, ko īpaši vajadzētu lasīt; viņš to atjautīgi izvīla no draugiem un steidzās uz bibliotēku.

Astoņpadsmit gadu vecumā viņš mazajās radiolomās nopelnīja pieliekami, lai pamestu darbu veikalā. Hanter-strītā viņš sameklēja nelielu istabiņu un iekārtoja, cik nu mākslinieciski prazdams, piepildīja veselus plauktus ar izskatīgām grāmatām, zināms, nesakot nevienam, ka iegādājas tās krāmu tirgū, maksājot dažkārt trīs pensus par duci, divas mārciņas un astoņus pensus par ādā iesietiem Dikensa Kopotajiem rakstiem.

Viņš nebija izšķērdīgs pavadonis — meitenes drīz vien uzzināja: ja Lūss viņas kaut kur aizveda, jāmaksā viņām. Un lielākā daļa meiteņu padomājušas turpināja ar priecīgu prātu maksāt par iziešanu kopā ar jaunekli, kam pievērsās visu skatieni. Protams, ļoti drīz viņš atklāja vecāko dāmu pasauli — sievietes, kas ar lielāko prieku maksāja viņa rēķinus atlīdzībai par patiku, ko tām sagādāja viņa pavadonība sabiedrībā un viņa lalls divatā.

Ap šo laiku viņš sāka sevi seksuāli iztrenēt tiktāl, ka neatkarīgi no tā, cik garlaicīga, neinteresanta, uzpūtīga vai gluži vienkārši neglīta bija dāma, kas viņu pievāca savā gultā, viņš savu uzdevumu veica nevainojami. Vienlaikus viņš apguva mīlnieka pačalošanas māku, kas pār-varīgi kāpināja dāmu šķietamo iekārojamību. Un dāvanas plūda straumēm — uzvalki un kurpes, cepures un mēteļi, aproču pogas un rokaspulksteņi, kaklasaites, krekli un ar roku šūdināta veļa. Viņš nemaz nekaunējās pieņemt dāsnās balvas, jo zināja, ka maksā par tām pilnu cenu.

Viņš nesamulsa arī tad, kad konstatēja, ka ir papilnam vecāku vīriešu, kas labprāt bija ar mieru atbalstīt viņu finansiāli, tā atlīdzinot par seksuāliem pakalpojumiem, un drīz vien viņš pat sāka labprātāk saieties ar vecīgajiem kungiem nekā ar padzīvojušām sievietēm, jo tie godīgāk izrādīja savas vajadzības un viņam nebija nepieciešams līdz pagurumam nomocīties, bez mitas dāmām apgalvojot, cik tās vēl daiļas un iekārojamas. Vecīgajiem kungiem turklāt bija arī labāka gaume; no tiem viņš iemācījās patiesi labi ģērbties, uzvesties kā aristokrāts katrā gadījumā, sākot ar kokteiļu viesībām un beidzot ar banketu ministru aprindās, un arī uztaustīt sev visvērtīgākos cilvēkus.

Pēc vairākām sīkām lomām maznozīmīgās lugās uz maznozīmīgām skatuvēm viņš izmēģināja laimi Karaliskajā teātrī un gandrīz dabūja lomu. Kad viņš Karaliskajā pieteicās otrreiz, lomu patiesi dabūja — nozīmīgu lomu nozīmīgā lugā. Kritiķi pret viņu izturējās labvēlīgi, un, lasīdams atsauksmes, viņš saprata, ka beidzot ir ticis uz Īstā ceļa.

Taču bija pienācis 1942. gads, viņam pašam bija pilns divdesmit viens, un viņu iesauca armijā. Sākot no šā brīža, viņš dzīvi uzskatīja par bezjēdzīgu, par bezmērķīgi izšķērdētu, tukšu laiku. Tomēr grūti viņam neklājās; ļoti ātri viņš iemācījās, kā iekārtoties visai ērti, ātri atrada pareizo muļķi, ko apcelt, — proti, pavecu karjeras virsnieku, kas pirms tam bija homoseksuāls vairāk garīgi nekā miesīgi — līdz brīdim, kad sastapa Lūšu, jauno adjutantu. Sakars turpinājās līdz 1945. gada vidum, kad Lūss, apnicis un kļuvis nemierīgs, jo redzēja, ka karš iet uz beigām, izbeidza viņu attiecības, paveco vīru asi, nežēlīgi, nicīgi atstumjot. Notika pašnāvības mēģinājums, izcēlās skandāls, atklājās nopietnas nebūšanas naudas un ieroču lietās, kam bija ciešs sakars ar viņu kanceleju. Izmeklētāji drīz vien atklāja Lūša paņēmienus, it īpaši viņa spēju radīt jucekli, un izrīkojās ar viņu pavisam vienkārši: nosūtīja uz X nodaļu. Un X nodaļā viņš palika.

Bet nu vairs nebūs ilgi, viņš sevi mierināja.

Kāds draudzīgs armijas policists bija viņu apturējis klaiņojumā pa Piecpadsmito bāzi un pastāstījis, ka hospitālis drīz beigšot pastāvēt. Viņš bija aizgājis policistam līdzi uz MP mītni, izdzēris kopā pudeli alus, ar priecīgu sirdi uzdzerdams jaunajai ziņai. Taču tagad, atgriezies X nodaļā, viņš juta, ka pēckara sapņi var pagaidīt. Ir tuvākas lietas, kas jānokārto vispirms. Un pati tuvākā ir lieta ar Lengtriju. *

4

Palikdams uzticīgs saviem vārdiem, Nīls tiešām sev viskiju vairs neielēja, bet piepildīja vienu glāzi Benediktam, otru Maiklam.

— Dieviņ tētīt, esmu krietnā žvingulī, — viņš sacīja,

ISO acis mirkšķinādams, — galva griežas kā karuselī. Kur man bija jēga tā pielieties! Tagad paies pāris stundu, līdz savākšos.

Maikls pirmo malku apvalstīja mutē. — Stiprs gan. Jocīgi — man nekad nav garšojis viskijs.

Benedikts šķita ļoti labi pārvarējis sākotnējo nepatiku, jo pirmo glāzi iztukšoja itin knaši un pasniedza trauciņu otrreizējai uzpildīšanai. Nīls labprāt pakalpoja, domādams, ka tas nabaga vientiesi spirdzinās.

Lūss nepārprotami bija neģēlis. Bet vai nav dīvaini, ka ilgotā informācija, tik izmisīgi meklēta, atnākusi tieši pa šo ceļu? To, ko viņam vajadzēja uzzināt par Maiklu, viņš aplinkus ceļā uzzinājis no Lūša. Viņš pūlējās koncentrēt skatienu uz Maikla seju, cenzdamies tajā saskatīt to, uz ko norādījis Lūss. Galu galā — viss ir iespējams. Viņam pašam šāds mīklas atrisinājums nekad nebūtu iekritis prātā. Īstenībā viņš tam neticēja, lai kas būtu rakstīts Maikla papiros. Šie tipi vienmēr sevi nodod, vienmēr; viņiem tas kaut kā jāparāda, citādi ne pie kā netiks, taču Maiklam nav nekā, ko parādīt, par to viņš bija pārliecināts. Bet māsiņa zināja, kas tajos papīros rakstīts, un nebūt nav tik pieredzējusi kā vīrieši, kas sešu garu gadu lielāko daļu pavadījuši gandrīz tikai vīriešu sabiedrībā. Vai māsiņai ir kādas šaubas par Maiklu? Protams, ir! Viņa jau nebūtu cilvēks, ja nešaubītos, un pēdējā laikā nejūtas droša pati sevī. Starp viņu un Maiklu nekas nav noticis — līdz šim. Tātad viņam pašam vēl rīcībā ir laiks.

— Kā tev liekas, — viņš ierunājās ar pūlēm, bet visai skarbi, — vai māsiņa zina, ka mēs visi esam viņā iemīlējušies?

Benedikts pavērās viņā stiklainām acīm.

— Ne jau iemīlējušies, Nīl! Tikai mīlam. Mīlam, mīlam un bez gala mīlam ...

— Nu jā — viņa ir vienīgā sieviete, kas mums gadījusies pēc tik ilga laika, — atbildēja Maikls. — Būtu dīvaini, ja mēs visi viņu nemīlētu. Viņa ir mīļa.

— Tev liekas, ka viņa ir mīļa, Maik? Tiešām?

— Jā.

— Nemāku teikt. Mīļa man šķiet aplams apzīmējums. Man ar vārdu «mīļa» vienmēr saistās jauka muļķīte. Strups deguntiņš, vasarraibumi, burvīga ķiķināšana. Bet viņa nepavisam nav tāda. Tiekoties ar mums, viņa no galvas līdz kājām ir sastīvināta un tēraudcieta. Un valoda tāda, ka nenāc par tuvu. Viņa nav skaista; fantastiski pievilcīga, bet ne skaista. Nē, es gan neteiktu, ka mīļa ir pareizais apzīmējums.

Maikls nolika glāzi uz galda un pārdomāja dzirdēto, tad pasmaidīja un papurināja galvu.

— Ja tu viņu saredzi tādu, Nīl, tad laikam esi bijis ļoti slims. Man viņa uzreiz likās jauka. Man sagribējās smieties — ne par viņu, nē, tikai viņas dēļ. Es nemanīju ne stērķeli, ne tēraudu — toreiz ne. Tagad gan. Man viņa likās mīļa.

— Un vēl tagad ir mīļa?

— Tā tak es sacīju, vai ne?

— Kā tev tomēr šķiet — vai Viņa zina, ka mēs visi esam viņā samīlējušies?

— Ne tā, kā tu domā, — Maikls rāmi atteica. — Viņa lr nopietna sieviete, kas savas dienas nav vadījusi, sapņodama par mīlestību. Viņai nepiemīt skolas skuķa dzīves uztvere. Man, domājot par viņu, ir tāda dīvaina jušana: ja viņai pienāktu brīdis, kad būtu jāizšķiras, viņa izšķirtos par slimnieku kopšanu.

— Nav vēl piedzimusi sieviete, kas pareizos apstākļos neizvēlētos laulību, — sacīja Nīls.

— Kāpēc?

— Viņas visas dzīvo mīlestībai.

Maikla seja pauda patiesu līdzjūtību.

— Ej nu ej, Nīl, — kļūsti jel par pieaugušu vīrieti! Vai tu domā, ka vīrieši nespēj dzīvot mīlestībai? Mīlestībai ir daudz veidu un daudzas pakāpes, un tā piemeklē tiklab vienu dzimumu, kā otru.

— Kā tu tik labi zini? — Nīls īgni jautāja. Viņš jutās norāts, mazliet tā, kā lāgiem jutās, runājot ar tēvu, un tas nebija labi. Maikls Vilsons nebija Longlends Pārkin-sons.

— Es nezinu, kā to zinu, — atteica Maikls. — Tas ir instinkts. Un citādi taču nemaz nevar būt. Protams, nevaru runāt kā lietpratējs. Bet pasaulē ir šis tas, ko zinu, nekad īpaši nemācījies. Cilvēki paši no sevis nostājas savās vietās, un neviens nav līdzīgs kādam citam. — Viņš piecēlās un izstaipījās. — Tūliņ būšu atpakaļ. Aiziešu tikai apskatīties, kā klājas Nagitam.

Kad Maikls pēc dažām minūtēm atgriezās, Nīls uzmeta viņam diezgan zobgalīgu skatienu; viņš bija sadabūjis trešo glāzi, gluži vienkārši izlejot netīro ūdeni no ūdens-krāsu mitrināmā trauka, un ielējis tur viskiju arī sev.

— Sadzersim, Maik, — viņš mudināja. — Nospriedu, ka galu galā man vēl malks jāiedzer. Gribu svinēt.

5

Māsas Lengtrijas modinātājpulkstenis ietarkšķējās vienos nakti; viņa to uzstādījusi Nagita dēļ, gribēdama apraudzīt, kad galvassāpes būs sākušas pierimt. Kaut kas pacientos bija viņā uzurdījis asas, nemierīgas priekšnojautas, likās, nebūtu par ļaunu pārbaudīt visus.

Kopš agrīnajiem praktikantes laikiem viņa bija pieradinājusies ātri atmosties, tāpēc tūliņ cēlās augšā un novilka pidžamu. Nepūlēdamās pavilkt apakšā veļu, viņa tūliņ iekāpa biksēs un uzvilka jaku, tad uzāva plānas kap-zeķes un darba kurpes. Šādā nakts stundā neviens neinteresēsies, vai viņai mugurā reglamentā paredzētais formas tērps. Pulkstenis un atslēgas gulēja uz skapīša līdzās lukturītim; viņa visu sabāza vienā no četrām jakas kabatām, aplika jostu un bija gatava gājēja. Lai nu Dievs dotu, ka X nodaļā viss būtu klusu un mierīgi!

Kad viņa ieslīdēja, neaizskarot grabošo aizkaru, un uz pirkstgaliem devās pa gaiteni uz priekšu, visapkārt valdīja klusums; pārāk dīvains, nenoteikts klusums. It kā kaut kā trūktu, it kā kaut kā būtu par daudz, kas kopumā nodaļā radīja nemīlīgu, nedraudzīgu gaisotni. Pēc pāris mirkļiem viņa atjēdza, no kā ceļas dīvainā atšķirība: nedzirdēja gulētāju elpu, bet zem Nīla durvīm spīgoja sīka gaismas strēlīte, un no tās puses skanēja klusa balsu murdoņa. Vienīgi Meta un Nagita moskīttīkli bija palocīti zem matračiem.

Pie Nagita gultas viņa atvilka aizslietni tik klusu, ka viņš to nevarēja sadzirdēt, bet ieraudzīja, ka acis viņam vaļā un spožas.

— Vai jūs vēl neesat atvieglojies? — viņa jautāja, kad bija pacēlusi drānu, paskatījusies traukā un redzējusi, ka tur nekā nav.

— Esmu, māsiņ. Pirms laba brīža. Maiks man atnesa tīru trauku. — Balss skanēja vāri, kā no tālienes.

— Vai nu ir labāk?

— Krietni labāk.

Kādu brīdi māsa noņēmās, pārbaudīdama viņam pulsu, izmērīdama temperatūru un asinsspiedienu, lukturīša gaismā visu ierakstīdama gultas galā piestiprinātajā kartītē.

— Vai jūs izdzertu krūzi tējas, ja es uzlietu?

— Un kā vēl! — Par tēju iedomājoties, viņa balsī iezagās mazliet spēka pieskaņas.

Māsa tam uzsmaidīja un aizgāja uz atpūtas telpu. Neviens neprata uzliet tēju kā viņa — neiedomājami viegli un taupīgi, pateicoties milzīgajai praksei, kas veda cauri neskaitāmām atpūtas istabām atpakaļ līdz pat grūtajām praktikantes dienām. Ja to darīja kāds no puišiem, parasti kaut kas sagāja grīstē — nobira tējas smalkumi, ūdens pārvārījās vai kanna nebija pietiekami sasilusi, bet, kad viņa ķērās klāt, viss izdevās brīnišķīgi. Gandrīz neiespējami īsā brīdī tēja bija gatava, un viņa ar kūpošu krūzi rokā atgriezās pie Nagita gultas. Krūzi viņa nolika uz skapīša un palīdzēja vājiniekam pacelties sēdus, tad pievilka krēslu tuvāk un pakavējās, kamēr viņš kārīgi dzēra, nepacietīgi pūzdams tējā, lai to padzisinātu, un tad kampa ašus, sīkus malciņus kā putns.

— Zināt, māsiņ, — viņš pārtraukuma brīdī ierunājās, — kamēr mokos sāpēs, man liekas, ka visu mūžu nespēšu tās aizmirst, es varētu tās aprakstīt ar visiem tiem vārdiem, ar kuriem varu aprakstīt savas parastās galvassāpes. Bet, līdzko tās pāriet, es neparko vairs nespēju atcerēties, kā īsti bija, un maku tas aprakstīt tikai ar vienu vardu: «šausmīgi».

Viņa pasmaidīja. — Tā ir mūsu smadzeņu īpašība, Na-git. Jo kāda atmiņa sāpīgāka, jo drīzāk mēs pazaudējam tās atslēgu. Aizmirst kaut ko satriecošu ir veselīgi un pareizi. Lai cik stipri nopūlamies, mēs nevienu pārdzīvojumu vairs nespējam atjaunot tā sākotnējā asumā. Nevajadzētu pat pūlēties to darīt, kaut gan tas ir cilvēka dabā. Tāpēc nepūlieties pārāk stipri un pārāk bieži, tā jūs sevi uzjundāt. Aizmirstiet sāpes! Vai tas nav vissvarīgākais?

— Skaidrs, ka ir! — Nagits dedzīgi atsaucās.

— Vēl tēju?

— Nē, paldies, māsiņ. Tēja bija lieliska.

— Nu tad izceliet kājas no gultas, es jums palīdzēšu tikt augšā. Kad būšu no jauna uzklājusi gultu, jūs gulēsiet saldi kā mazs bērniņš.

Kamēr viņš drebinājās uz krēsla, māsa pārklāja guļvietu, tad palīdzēja uzvilkt kārnajos lielos tīru pidžamu. Pēc tam sačubināja apsegu, vēlreiz viņam uzsmaidīja un visapkārt ielocīja moskīttīklu.

Aši pārbaudot Metu, viņa ieraudzīja to guļam gaužām neparastā pozā ar pavērtu muti, no kuras aizdomīgi skanēja kaut kas līdzīgs krākšanai. Krūtis kailas. Taču viņai šķita, ka Mets pārāk cieši aizmidzis, lai to traucētu. Pēkšņi viņai deguns saraucās, viņa šausmās sastinga: no Meta plūda nepārprotama alkohola dvaka.

Mirkli viņa, pieri saraukusi, noraudzījās uz tukšajām gultām, tad straujā apņēmībā pagriezās un aši devās uz Nīla istabiņas durvīm. Viņa nepūlējās pieklauvēt un sāka runāt, vēl lāgā iekšā neiegājusi.

— Seku, puiši, man netīk uzstāties pa virsmāsas modei, bet lieta paliek lieta.

Nīls sēdēja gultā, Benedikts uz krēsla, abi sagumuši, nošļuktiem pleciem. Uz galda stāvēja divas Johnnie Walker pudeles — viena iztukšota, otra tikko aizsākta.

— Idioti! — viņa asi uzsauca. — Vai gribat, lai mēs visi nonākam karatiesas priekšā? Kur tas dabūts?

— No labā pulkveža, — atteica Nīls, ļoti cenzdamies vārdus izrunāt skaidri.

Māsa saknieba lūpas. — Ja viņam trūka sajēgas jums to iedot, Nīl, tad jums gan vajadzēja būt pietiekami daudz prāta neņemt. Kur ir Lūss un Maikls?

Nīls dziļi pārdomāja jautājumu un beidzot ar krietnām pauzēm pavēstīja:

— Maiks aizgāja uz dušu. Negribēja svinēt. Lūss te nav bijis — likās gulēt. Piepūties.

— Gultā Lūša nav. Nodaļā arī ne.

— Es aiziešu viņu jums sameklēt, māsiņ, — Nīls sacīja, lūkodams uzslieties kājās. — Es nepalikšu ilgi, Ben. Man jāiet sameklēt māsiņai Lūss. Viņa grib Lūšu. Es Lūša negribu, bet māsiņa grib. Nesaprotu tikai, kāpēc. Bet man liekas, ka pirms tam būs jāvemj.

— Ja jūs te iekšā apvemsieties, es jums tai būšanā degunu iebakstīšu! — māsa nikni uzsauca. — Un palieciet, kur esat! Tādā stāvoklī kā pašreiz jūs pats sevi nemācētu atrast! O! Šinī brīdī es jūs visus varētu nobeigt! — Taču ar to pašu dusmas sāka noplakt un sejā parādījās mīlīguma jausma. — Esiet nu labi zēni un novāciet šitās uzdzīves paliekas! Ir jau otrā rīta stunda!

6

Kad nebija arī verandā izdevies atrast ne Lūšu, ne Maiklu, māsa Lengtrija soļoja uz pirtsmāju kā īstens kareivis — zodu izslējusi, taisni nostiepusies, vēl joprojām dusmās kūsādama. Kāds nelabais viņus visus apsēdis tādām izdarībām? Nebija pat pilns mēness! Labi gan, ka X nodaļa atradās teritorijas vistālākajā galā, krietnu ga-

bālu no pārējām apdzīvotajām bāzes nodaļām. Viņa bija tā pārskaitusies, ka neviļus ieskrēja veļas auklā, ko bija izvilkuši pacienti, lai varētu paši izmazgāt savu veļu, un nu pinās pa dvieļiem, krekliem, garajām un īsajām biksēm. Nolādēts! Apliecinājums viņas sašutuma pakāpei bija nespēja saskatīt jocīgo pusi sadursmē ar veļas auklu; viņa to vienkārši uzkabināja no jauna un drasēja tālāk.

Tumsā viņai priekšā iznira stūrainā pirtsmājas blīva. Tai bija dēļu durvis, kas vērās uz vienu pašu ļoti lielu telpu, līdzīgu šķūnim, ar dušām gar vienu, bļodām gar otru sienu un vairākām veļas mazgājamām vannām galā. Nekādu šķērssienu vai kabīņu nebija — nevienas vietas, kur varētu noslēpties. Pret vidu grīda bija ieslīpa — tur atradās notekrene, un dušu pusē klons pastāvīgi bija slapjš.

Vāja spuldze pie griestiem dega augu nakti, taču pēdējā laikā pirtsmāju pēc tumsas iestāšanās apmeklēja tikai retais, jo X nodaļas iemītnieki mazgājās dušā un skuvās tikai no rītiem, bet ateja atradās citā — daudz provizoriskākā celtnē.

Ieejot no bezmēness nakts āra tumsas telpā, māsa Leng-trija varēja it labi to pārskatīt. Neticamā aina viņai bija apgaismota kā skatuve. No vienas pamestas dušas vēl sīki rasināja ūdens strūkliņa; Maikls, kails un slapjš, stāvēja tālīnajā kaktā un kā apburts raudzījās uz Lūšu; un Lūss, kails, smaidīdams, visā vīrišķīgajā krāšņumā nostājies pāris soļu no Maikla.

Ne viens, ne otrs neredzēja māsu, kas stāvēja uz sliekšņa; viņu pārņēma paniskas dēja vu^1 trīsas, un viņai šķita, ka redz atpūtas telpas ainas spokainu variantu. Vienu mirkli viņa stāvēja kā paralizēta, tad pēkšņi atskārta, ka šeit norisinās kaut kas, ar ko viņa nespēj tikt galā. Tāpēc viņa pagriezās un metās skriet uz nodaļu, skrēja, kā vēl nekad mūžā nebija skrējusi, — augšā pa pakāpieniem, iekšā pa durvīm blakus Maikla gultai un pēc tam nodaļā.

Ieskrējušai Nīla būcenī, viņai likās, ka Nīls un Benedikts sēž tāpat, kā viņa tos pametusi. Vai tik īsu brīdi viņa bijusi projām? Nē, kaut kas tomēr bija citādi. Viskija pudeles un glāzes bija nozudušas. Ka viņus nelabais — viņi taču piedzēruši! Likās, ka itin visi te piedzēruši!

— Pirtsmājā! — viņa aizelsusies uzsauca. — Ātri turp!

Šķita, ka Nīls atskurbst, vismaz piecēlās un kustējās ātrāk, nekā viņa būtu domājusi, ari Benedikts rādījās itin žirgts. Viņa abus izdzina ārā kā aitas, tad cauri nodaļai un tālāk uz pirtsmāju. Nīls sapinās veļas auklā un paklupa, bet viņa negaidīja, tikai sagrāba nevarīgo Benediktu pie rokas un rāva uz priekšu.

Aina pirtsmājā bija mainījusies. Lūss un Maikls bija pieliekušies kā cīkstoņi ringā, rokas pastieptas uz priekšu; tā viņi līkumoja viens ap otru; Lūss vēl arvien smējās.

— Panāc tuvāk, mīlniek! Kas vainas — vai tev bail? Tev manējais par varenu? Nāc tik šurp! Nav jēgas tēlot nepielūdzamo, es par tevi zinu visu!

Pirmajā acu uzmetienā Maikla seja likās ļoti rimta, gandrīz noslēgta, bet zem šķietamā miera dega kaut kas liels, briesmīgs un biedējošs, taču Lūss to nelikās ievērojam. Maikls nerunāja, nekas viņa sejā nemainījās arī tad, kad Lūss pat negrasījās apklust, — radās iespaids, ka īsto, dzīvo Lūšu viņš vispār neredz, tik pārvarīga bija vētra, kas plosījās viņā pašā.

— Izbeidziet! — asi uzsauca Nīls.

Aina vienā mirklī saira. Lūss strauji apmetās apkārt un ieraudzīja trīs stāvētājus durvīs, bet Maikls vēl acumirkli palika sastindzis aizsardzības gatavībā. Tad bezspēcīgi atkrita pret sienu, atbalstījās, alpiem skaļi vilkdams gaisu, it kā plaušu vietā viņam būtu plēšas. Un piepeši sāka nevaldāmi drebēt, zobi klabēja, diafragma pakrūtē cēlās un krita.

Māsa Lengtrija pagāja garām Lūsam, un tikai tagad Maikls viņu ieraudzīja; pār seju viņam plūda sviedri, pavērtā mute cīnījās pēc elpas. Pirmais mirklis pagāja, līdz viņš atskārta māsas klātbūtni, pēc tam pievērsa viņai skatienu ar kaislu lūgumu, kas pamazām izdzisa bezcerībā; tad viņš aizvēra acis, it kā viņam būtu vienalga, kas notiek, sašļuka, bet nesaļimis palika balstāmies pret sienu; likās, no viņa kaut kas tiek izsūknēts tādā ātrumā, ka viņš acīm redzami sakritās. Māsa Lengtrija novērsās.

— Neviens no mums pašreiz naktī nav spējīgs visu noskaidrot, — viņa sacīja, uzrunādama Nīlu.

Tad ar dziļu nicinājumu skatienā pievērsās Lūsam.

— Ar jums, seržant Dedžit, es runāšu rītrītā. Esiet tik laipns un nekavējoties ejiet atpakaļ uz nodaļu, un nekādā ziņā, nekādos apstākļos to neatstājiet!

Lūss staroja, viņš izskatījās kā uzvarētājs; nekādas nožēlas. Paraustījis plecus, viņš pieliecās un pacēla drēbes, ko bija nometis pirtsmājā pie durvīm, tad atvēra durvis, apģērbu pār kailajiem pleciem pārmetis, ļaudams noprast,

r

ka nolēmis rītrltā viņai sagādāt iespējami daudz nepatikšanu.

— Kapteini Pārkinson, uzdodu jums uzņemties pilnu atbildību par seržanta Dedžita uzvedību. Kad ieradīšos darbā, gribu redzēt, lai viss būtu, kā nākas, un normāli, un Dievs lai žēlo katru, kam būs paģiras! Esmu Joti, ļoti dusmīga! Jūs esat pievīluši manu uzticēšanos. Seržants Vilsons X nodaļā šonakt neatgriezīsies, nedz arī rīt, iekams nebūšu runājusi ar seržantu Dedžitu. Sapratāt? Vai esat spējīgi rīkoties? — Pēdējie vārdi vairs neskanēja tik bargi, arī skatiens bija kļuvis maigāks.

— Es neesmu tik piedzēries, kā jūs domājat, — sacīja Nīls, noraudzīdamies uz māsu ar acīm, kas šķita gandrīz tikpat tumšas kā Benediktam. — Komandieris esat jūs. Viss notiks tieši tā, kā vēlējāt.

Benedikts pēc ienākšanas pirtsmājā nebija ne pakustējies, ne runājis, bet, kad Nīls stīvi pagriezās uz iešanu, viņš konvulsīvi sarāvās un viņa stingais skatiens pārslīdēja no māsas Lengtrijas uz Maiklu, kurš joprojām bezspēcīgi balstījās pret sienu.

— Vai viņam nekas nekait? — Benedikts bailīgi apvaicājās.

Māsa papurināja galvu un pat mazliet greizi pasmaidīja.

— Neraizējieties, Ben. Es par viņu parūpēšos. Ejiet vien kopā ar Nīlu uz palātu un lūkojiet aizmigt.

Palikusi pirtsmājā viena ar Maiklu, māsa Lengtrija pameta skatienu visapkārt, gribēdama ieraudzīt viņa drēbes, bet atrada vienīgi dvieli; viņš droši vien bija noģērbies jau pirms nāciena uz pirtsmāju un apjozies tikai ar dvieli; reglaments to, protams, nepieļāva; bija noteikts, ka ikvienam vakaros jābūt apģērbtam no galvas līdz kājām; droši vien Maikls bija nospriedis, ka neviens viņu neieraudzīs.

Paņēmusi dvieli no vadža, māsa devās pie viņa, pa ceļam apstādamās, lai aizgrieztu dušas krānu.

— Ņemiet, — viņa sacīja ļoti nogurušā balsī, — un, lūdzu, apjozieties ar to.

Maikls atvēra acis, bet neparaudzījās viņā, tikai paņēma dvieli un neveikli aptina ap gurniem; rokas viņam vēl aizvien drebēja; tikai tad viņš atkāpās no sienas, it kā šaubīdamies, vai spēs bez atbalsta noturēties kājās, bet noturējās.

4i

— Un cik jūs izdzērāt? — māsa spīvi noprasīja, satverdama viņu aiz delma un bīdīdama uz izeju.

— Kādas četras ēdamkarotes, — viņš sacīja nedzīvā, klusā, vārgā balsī. — Kurp jūs mani vedīsiet? — Un piepeši viņš nokratīja viņas roku, it kā valdonīgā, pavēlnieciskā virzīšana būtu aizvainojusi viņa lepnumu.

— Mēs iesim uz manu mitekli, — viņa strupi atteica. — Līdz rītam es jūs novietošu vienā no tukšajām istabām. Jūs nevarat iet atpakaļ uz nodaļu, jo tad būtu jāizsauc armijas policija, un to es negribu darīt.

Nu Maikls, uzvarēts un vairs nepretodamies, gāja viņai Ucizi. Ko gan viņš spētu pateikt šai sievietei, lai viņu pie-soiestu neticēt tam, ko bija redzējusi pati savām acīm? JJdomā, ka viss izskatījās uz mata tāpat kā todien atpūtas telpā, tikai vēl daudz ļaunāk. Un viņš bija līdz nemaņai piekusis, pēc pārcilvēciskā cīniņa pašam ar sevi viņam nebija vairs atlicis ne kripatiņas spēka rezervju. Cīņas iznākumu viņš zināja jau tanī mirklī, kad Lūss parīdījās; ja vien viņš ielaidīsies cīņā, tad nerimsies, līdz rx būs guvis dziļo, lielisko gandarījuma baudu, nogalinot stulbo nejēgas nelieti.

Divi iemesli bija viņu atturējuši no dziņas tūliņ sagrābt Lūša rīkli: atmiņas par virsseržantu un ciešanas, kas viņu kopš tā laika mocīja diendienā un bija kļuvušas vēl skaudrākas šeit, X nodaļā, kur bija arī māsa Lengtrija; un otrs iemesls — priekšlaikus izjustais ārkārtīgās baudas mirklis. Tāpēc, Lūsam tuvojoties, viņš visiem spēkiem centās saglabāt savaldību, kas bija kļuvusi visai negalvojama.

Lūss izskatījās liels, vīrišķīgs un spēcīgs, bet Maikls zināja, ka tam trūkst izturības, pieredzes un vēlēšanās nogalināt. Un visu laiku viņš bija zinājis, ka aiz Lūša plātīgās pašapziņas, nesātīgā spīdzināšanas prieka īstenībā slēpjas gļēvulis. Lūss domāja, ka arvien pastāvēs ar savu ērmošanos, ka ik pretinieks, vienā acu uzmetienā novērtējis viņa lielo augumu un dabūjis izbaudīt viņa ļau-nīgumu, zaudēs dūšu. Bet Maikls zināja — tai mirklī, kad blefs atklāsies, Lūss sabruks. Un, nostājies uzbrukuma pozīcijā, Maikls saprata, ka spēlējas ar savu nākotni, bet tam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš atklās Lūša blefu, bet arī tad, kad plātīgais nelietis būs atmaskots, to nogalinās. Nogalinās aiz tīrās patikas.

Divreiz iznīcināts. Divreiz piespiests atzīt, ka nav labāks par citiem, kam patīk nogalināt; ka arī viņš ir ar mieru atdot visu, lai piepildītu iekāri. Tā ir iekāre, to viņš vienmēr zinājis. Daudz ko viņš bija uzzinājis par sevi un radis iespēju, par spīti uzzinātajam, dzīvi tomēr turpināt. Bet šī iekāre? Vai tās apzināšanās viņam liedza runāt par mīlestību māsas Lengtrijas kabinetā? Mīlestība bija uzviļ-ņojusi un grasījās velties pār lūpām. Bet tad viņš juta pārslīdam ēnu, kam nebija vārda, kaut ko baismīgu. Šo. Tā varēja būt vienīgi šī apziņa. Sākumā viņš bija domājis vienīgi par savu mazvērtību, bet nu beidzot mazvērtībai bija vārds.

Paldies Dievam, ka viņa atnāca! Bet kā viņš jelkad spēs viņai izskaidrot?

7

Tikai tad, kad abi kāpa augšup pa māsas Lengtrijas mitekļa pakāpieniem, viņa iedomājās, ka pārējās telpas šai blokā aizslēgtas un aizslēģotas. Tas nenozīmē, ka viņa palika bez padoma; kāti. aizslēgtā telpā iespējams iekļūt, un piedzīvojušas medmāsas, kas pārcietušas klostera stingrībai līdzīgu ieslodzījumu, allaž prata izkļūt no šķietami slēgtām telpām un vēlāk nokļūt tur atpakaļ. Bet tas prasītu laiku. Tāpēc viņa atvēra pati savas istabas durvis, ieslēdza gaismu un pakāpās atpakaļ, ielaizdama Maiklu pirmo,

Cik ērmoti! Ja neskaita virsmāsas inspekcijas apciemojumus, Maikls bija pirmais cilvēks, kas spēra kāju viņas privātajā valstībā, jo māsas, kad gribēja satikties, parasti izmantoja atpūtas telpas; aiziet līdz kolēģes miteklim šķita pārāk garš ceļojums. Par spīti drausmīgajam nogurumam, viņa palūkojās uz istabu ar citām acīm un ieraudzīja, cik tā nožēlojama un bezpersoniska. Drīzāk celle nekā telpa dzīvošanai, kaut arī lielāka par celli. Istabā bija šaura guļvieta — līdzīga tām, kas atradās X nodaļā, viens parastais krēsls, skapītis, ar aizslietni nosegti drēbju vadži un divi pie sienas pienagloti plaukti, kur glabājās viņas grāmatas.

— Te jūs varēsiet uzgaidīt, — viņa sacīja. — Aiziešu sameklēt jums apģērbu un atvēršu kādu no pārējām istabām.

Lāgā nenogaidījusi Maiklu apsēžamies uz cietā krēsla pie gultas, viņa aizvēra durvis un, ar lukturīti ceļu apgaismodama, aizgāja. Vienkāršāk bija iegriezties kādā no tuvējām nodaļām un aizņemties kādu apģērba gabalu nekā mērot ceļu atpakaļ uz X un iztraucēt gulētājus. Turklāt

viņai nepavisam negribējās redzēt Lūšu agrāk nekā rlt-jrītā; vajadzēja laika visu apdomāt. Iegriezusies B nodaļā, viņa, svinīgi nosolījusies no rīta visu atnest atpakaļ, sadabūja pidžamu un rītamēteli.

Istaba līdzās viņējai šķita vispiemērotākā, kur novietot Maiklu, tāpēc viņa ķērās pie darba un atcēla aizvirtņus no loga ailas. Ar četriem paneļiem vajadzētu pietikt. Viņa iespīdināja istabā lukturīti, lai pārliecinātos, vai gulta tur vēl ir, un redzēja, ka tā stāv tai pašā vietā, kur viņas istabā viņējā, gultā saritināts matracis. Vienīgais, ka viņam būs jāiztiek bez palagiem, un par tādu neērtību māsa viņam sevišķi līdzi nejuta.

Kamēr viņa atgriezās pati savā istabā, bija pagājušas trīsceturtdaļstundas. Nakts bija smacīga un mitra, un viņa bija izmirkusi sviedros. Sānos iemetās sāpe; brītiņu viņa pastāvēja, masēdama sānu, tad paraudzījās uz krēslu. Maikla tur nebija. Viņš gulēja gultā, uz sāna saritinājies, uzgriezis viņai muguru un cieši aizmidzis. Aizmidzis! Kā viņš varēja aizmigt pēc tā, ko nupat bija pārdzīvojis?

Taču tas viņu atmaidzināja, kā nekas cits nebūtu spējis. Par ko tad viņa galu galā tik traki dusmojās? Kālab tāda sajūta, ka jāķeras pie pirmā pagadījušās iegansta un tas jātērē gabalu pa gabaliņam? Par to, ka viņi visi piedzērušies? Par to, ka Lūss izturējies atbilstoši savai dabai? Vai arī par to, ka nejutās vairs droša par Maiklu, ka nav vairs jutusies droša kopš tā mirkļa, kad viņš kabinetā no viņas novērsās? Jā, mazliet varbūt tiešām viskija dēļ, bet viņi, nabagi, taču arī bija tikai cilvēki, turklāt garā ne visai stipri. Lūss? Tas nenozīmēja nenieka. īstenībā dusmas sakņojās galvenokārt viņas sirdssāpēs un neziņā Maikla dēļ.

Un pēkšņi viņa juta, ka arī pati aiz noguruma drīz vien kritīs no kājām. Drēbes bija pielipušas pie miesas, samirkušas tumšos sviedru traipos, piedevām berza, jo, domādama, ka izies tikai uz īsu brītiņu, nebija nekā pavilkusi apakšā. Labi, tikko būs iekārtojusi Maiklu blakusistabā, viņa varēs aiziet nomazgāties dušā. Pavisam klusītēm viņa piegāja pie gultas.

Pulkstenis uz skapīša rādīja puslrīs, un viņš bija tik pilnīgi atslābis, ka beigu beigās māsa Lengtrija tomēr nespēja sadūšoties, lai viņu uzmodinātu. Pat tad, kad izvilka viņam no apakšas virspalagu un pārsedza pāri, viņš ij nesakustējās. Neko darīt.

Nabaga Maikls — kritis par upuri Lūša apņēmībai atspēlēties viņai par Sīkmiestiņa jaunkundzīti. Šonakt tā Lūsam laikam bija īsta debesdāvana — visi apdzērušies, Nagits galvassāpju nomocīts, bez spēka — ceļš brīvs, kad Maikls aizgāja uz pirtsmāju. Viņai ļoti gribējās ticēt, ka Maikls ne ar ko nav pamudinājis Lūšu rīkoties un, kad tas tomēr noticis, katrā ziņā sacījis Lūsam, lai vācas projām. Fiziski Lūss viņu nespēja iebiedēt. Bet, ja nu Lūša vara viņu nobiedējusi kaut kā citādi? Kaut jel viņa labāk pazītu vīriešus!

Likās, ka viņa būs tā, kam vajadzēs pārgulēt blakusistabā bez palagiem, ja vien nevarēs saņemties un Maiklu pamodināt. Izlemšanu uz brīdi varētu novilcināt, aizejot uz dušu nomazgāties. No naglas aizdurvē viņa paņēma savu kokvilnas rītakleitu, aizgāja uz pirtsmāju, novilka bikses un jaku un tīksmīgi nostājās zem remdenā ūdens strūklas. Iespēja nomazgāties tīrai lāgiem spēja iepriecināt līdz pašai sirdij. Rītakleita bija plats, vaļējs kimono ar jostu ap vidu; negaidīdama, kamēr pilnīgi nožūs, kas miklajā naktī nemaz nebija iespējams, viņa pavirši apslaucījās dvielī, tad uzrāva kleitu mugurā, pārmeta malu pār malu un apjozās.

Nu, viņa nodomāja, savākdama drēbes, lai es izputu, ja esmu tā, kurai vajadzēs gulēt uz matrača, kas pielīdis pilns visādu sīku mūdžu! Tik daudz viņš var gan saņemties, lai tūliņ pārietu uz otru istabu!

Pulkstenis rādīja piecas minūtes uz četriem. Māsa Leng-trija nometa sviedros samirkušās drēbes uz grīdas, piegāja pie gultas un uzlika roku Maiklam uz pleca. Tas bija gauss, liegs pieskāriens, jo bija žēl viņu modināt, un palika tikpat liegs, jo viņa bija izlēmusi viņu nemodināt. Pārāk nogurusi, lai spētu pasmieties par savu neizlēmību, viņa noslīga uz krēsla līdzās gultai un pieglauda visu plaukstu viņa kailajai ādai, nespēdama pretoties impulsam, ko bija tik bieži apzinājusies: vēlmei viņu sajust. Nebija iespējams tai pretoties. Viņa pūlējās atcerēties, ko bija izjutusi, pieskaroties mīļota vīrieša kailajai ādai, bet nekas neizdevās, varbūt tāpēc, ka starp šo un to otru seno vīrieti ilgi bija iespiedusies tik atšķirīga dzīve, kas izdzēsa visas jutekliskās atmiņas; vairāk nekā sešus gadus viņa savas vajadzības bija upurējusi citu cilvēku daudz steidzamākām vajadzībām. Un pašreiz viņa iztrūkusies atskārta, ka tas nemaz nav bijis grūti. Nav bijis neizturami, nav kļuvis par nepiepildītu sapni.

Bet Maikls bija īsts un viņas jūtas pret Maiklu bija īstas.

Jau sen viņa bija vēlējusies pieskarties viņa dzīvībai, it kā viņai būtu pilnīgas tiesības to darīt. Šis ir vīrietis, ko es mīlu, viņa domāja; man vienalga, kas viņš ir vai kāds viņš ir. Es viņu mīlu.

Viņas plauksta slīdēja pār Maikla plecu, sākumā tikai izmēģinot, tad sīkos apjos, aizvien vairāk pārvēršot pieskārienu glāstā. Šis brīdis piederēja viņai, viņa ne drusciņ nekaunējās, ka viņš ne ar ko nav izrādījis, ka to vēlētos; viņa tam pieskārās mīlestībā, lai pati gūtu prieku, lai būtu ko atcerēties. Un, pilnīgi iegrimusi jūsmā par tuvuma izjūtu, pieglauda vaigu viņam pie muguras, tad pievērsās, lai izjustu viņa ādu ar lūpām.

Tomēr, kad Maikls apgriezās uz viņas pusi, viņa sastinga izbailēs, ka atklājusi viņam savu slepeno paradīzi; trakā niknumā par savu vājumu viņa atrāvās. Viņš satvēra abus viņas delmus un, pats pieceldamies, pacēla viņu no krēsla tik ātri un viegli, ka viņa nejuta nekādas varmācības. Ne agresiju, ne rupju spēku. Maikls pievilka viņu klāt un pats kustējās tik nemanāmi, ka viņa pat neaptvēra, kā tas notiek. Viņa atjēdzās, kad sēdēja gultā, vienu kāju apakšā pavilkusi; Maikla rokas apskāvušas viņas muguru, viņa galva pie viņas krūtīm; viņš trīcēja. Pati viņa jo cieši apvija abas rokas viņam apkārt, un tā viņi abi palika nekustīgi, līdz Maikla trīsas aprima.

Roku ciešais tvēriens atslāba, tās atlaidās, viegli noslīdēja līdz viņas viduklim un sāka raisīt vaļā jostas mezglu. To atraisījis, viņš pašķīra kleitas malas tā, lai varētu pieglaust seju viņas kailajai ādai. Viena krūts slēpās viņa plaukstā gandrīz nemanāmi vieglā, dziļi aizkustinošā pieskārienā. Viņš pacēla galvu, lai viņas seja no brīva prata varētu vērsties pretī viņējai. Viņa sarosīja plecus, lai viņam palīdzētu noslidināt no tiem kimono, tad pieplaka ar krūtīm viņam cieši klāt, rokas viņam ap pleciem apvijusi, ar lūpām kā apburta dzerdama viņējās.

Tikai tagad viņa ļāva savai mīlai uzbangot, aizvēra platās, mirdzošās acis, ar katru savas būtnes daļiņu izjuzdama mīlestību arī Maiklā. Vēl nepiepildītā mīla ļāva viņai pārdzīvot dziļu līksmi, sen aizmirstu un šinī brīdī nenozīmīgu; tā modās ar asu, nekad nepiedzīvotu kaisli.

Viņi pacēlās ceļos; viņa rokas slīdēja lejup gar viņas sāniem — lēni, vilcinādamās, it kā viņš gribētu paildzināt šo mirkli līdz galējai aizrautībai, un viņai nebija spēka ne viņam palīdzēt, ne vairs pretoties — viņa bija sastapusies ar brīnumu.

PIEKTĀ DAĻA

1

No rīta mazliet pirms septiņiem māsa Lengtrija klusītēm izgāja no savas istabas, tērpusies pilnā dienas uniformā — pelēkā kleitā, baltā galvassegā, ar sarkano plecu apmetni, baltām celuloīda aprocēm un apkaklīti; mazā sudraba saulīte pie kakla nospodrināta gluži kā jauna. Viņa bija ģērbusies ļoti rūpīgi, vēlēdamās izskatīties tā, kā jutās, — kā cilvēks, kam uzspiests mīlestības zīmogs. Pasmaidījusi viņa pavērsa seju uz augšu, lai sveiktu jauno dienu, un tīksmīgi izstaipījās.

Ceļš līdz nodaļai nekad nebija bijis tik garš, nedz ari tik īss, bet viņa nenožēloja, ka atstājusi Maiklu guļam, nenožēloja, ka jāiet uz X nodaļu. Pati viņa vispār nebija gulējusi, vismaz ne īsti aizmigusi līdz pulksten sešiem, kad piecēlās un izgāja ārā. Pirms doties uz dušu, viņa atcerējās, ka jānovieto atpakaļ blakusistabas logam izceltie paneļi, un uzkavējās laukā pusstundu. Kad viņa atgriezās istabā, Maikls gulēja ciešā miegā; projām ejot, viņa bija noskūpstījusi dusošās lūpas. Tā nu būs ilgi, daudzus gadus. Drīz viņi dosies mājup, un viņa taču arī bija meitene no laukiem; viņai nebūs grūti padzīvot bez pilsētas ērtībām. Turklāt Meitlenda neatradās pārāk tālu no Sidnejas, nedz arī piensaimniecības ferma Hantera ielejā pielīdzināma aitkopju un kviešu audzētāju skarbajai dzīvei rietumos.

Parasti kāds ap pusseptiņiem bija pamodies, bet parasti viņa jau pusstundu pirms šī laika būtu bijusi nodaļā, būtu uzlējusi agro rīta tēju un sākusi puišus modināt. Sai rītā viss bija klusu un mierīgi, visām gultām moskīttīkli nolaisti, tikai Maikla gultai ne.

Nolikusi plecu apmetni un groziņu kabinetā, māsa Leng-trija iegāja atpūtas telpā, kur dieninieks jau bija novietojis svaigās maizes devu visai dienai, trauku ar sviestu

un jaunii ievārījuma bundžu — atkal plūmju ievārījums. Spirta plītiņa negribēja degt, un, kamēr viņa to pierunāja, iestāstīdama, ka tās vienīgais uzdevums ir gādāt, lai ūdens uzvārītos, viss agrajā dušā iemantotais jaukums bija pagalam; dienas karstums kopā ar spirta plītiņas neganto versmi izdzina sviedrus. Drīz sāksies lietus periods; pēdējā nedēļā gaisa mitrums palielinājies par divdesmit procentiem.

Kad tēja bija gatava un sviestmaizes apziestas, viņa visu, izņemot tējkannu, sakrāva uz dēļa, kas kalpoja par paplāti, un cauri nodaļai aiznesa uz verandu. Vēlreiz atpakaļ pēc tējkannas — un viss viņiem sagatavots. Nē, ne gluži! Kaut arī naktī viņa bija tik apskaitusies, ka nepavisam negribēja viņus žēlot, turpmākie notikumi un Maikls bija atkausējuši viņas cieto sirdi. Sadzērusies tik daudz pulkveža viskija, viņi būs drausmīgi paģiraini.

Viņa aizgāja atpakaļ uz kabinetu, atslēdza zāļu skapīti un izņēma pudeli APC mikstūras. Aspirīns un fenacetīns bija raupjās granulās nosēdušies pudeles dibenā, bet kofeīns kā gaišdzeltens sīrups nostājies virspusē. Nieka darbs bija atliet daļu kofeīna šķidruma zāļu glāzē. Kad visi būs kopā, viņa katram iedos pa ēdamkarotei kofeīna; tas bija slimnīcās izmantotais vecum vecais triks paģiru aizdzīšanai un glāba daudzu jauno ārstu un medmāsu reputāciju.

Pie Nīla būcenīša viņa tikai pabāza galvu durvju spraugā.

— Nīl, tēja gatava! Laiks celties! — Gaiss būcenī bija briesmīgi sasmacis; viņa ātri parāva galvu atpakaļ un iegāja nodaļā.

Nagits bija pamodies un vārgi pasmaidīja, kad viņa atvilka tīklu, ātri savīstīja un ar ierastu roku uzmeta uz stīpas; gan jau vēlāk varēs pacīnīties, lai to ielocītu Priekšnieces Krokojumā.

— Kā ar galvassāpēm?

— Viss kārtībā, māsiņ.

— Labrīt, Met! — viņa jautri uzsauca, atkārtodama izdarību ar tīklu.

— Labrīt, Ben!

Maikla gulta, protams, bija tukša. Viņa pagriezās, lai dotos tālāk pie Lūša, un daļa viņas labā noskaņojuma noplaka. Ko viņa tam teiks? Kā viņš izturēsies saruna, kuru lāgā nav iespējams atlikt ilgi pēc brokastīm? Bet gultā Lūša nebija: tīkls bija izrauts no matrača apakšas, un, pacēlusi tiklu, viņa redzēja, ka gulta ir gulēts, bet tā atdzisusi.

Viņa pagriezās atpakaļ pret Benediktu un Metu un ieraudzīja, ka abi sēž katrs uz savas gultas malas, galvu plaukstās paslēpuši, nošļauktiem pleciem, it kā jebkura niecīgākā kustība viņiem izraisītu sāpes.

— Kaut nelabais būtu parāvis to Johnnie Walker! — viņa klusiņām sodījās, ieraudzījusi Nīlu ar pelēkzaļu ģīmi izģeņģerējam no būcenīša.

Skaidrs — kā parasts — viņa laikam būs vienīgā, kas spēs Lūsam sadzīt pēdas, tāpēc atvēra Maikla gultai tuvējās durvis, izgāja uz mazā lievenīša un, nokāpusi pa pakāpieniem, devās uz pirtsmāju.

Taču rīts ir bezgala skaists, lai arī mikh, viņa nodomāja, noreibusi pēc negulētās nakts un ap/.i.busi no saules mirdzuma, ko atstaroja palmu birzs tūliņ aiz ēkām. Nekad viņai gaisma nebija likusies tik dzidra un,spoža. Nonākusi pie sarautās veļas auklas, viņa līkai pasmaidīja un nevērīgi pārkāpa pāri īso bikšu, kreklu, garo bikšu, veļas un zeķu mudžeklim, cenzdamās iedomāties, kā viņas mīļais, cienīgais Nīls dzērumā bija pinies pa veļu.

Pirtsmājā viss bija kluss. Pārāk kluss, lūss bija ļoti kluss. Pārāk kluss. Viņš gulēja ieplestam kājām, puslīdz balstīdamies pret sienu, puslīdz uz cementa klona, ar bār-dasnazi sažņaugtajā rokā. Viņa mirdzošā, zelt inā āda bija notecējusi sarecējušu, sakaltušu asiņu strautiem, aizie-cējusi asiņu palts sakrājusies vēdera iedobē kopā ar daudz ko citu vēl nejaukāku, un viss klons ap viņu bija pie-šķiests asinīm.

Māsa Lengtrija piegāja vienīgi tik tuvu, cik bija nepieciešams, lai skaidri saredzētu, ko viņš sev nodarījis: sakropļotās ģenitālijas un harakiri grieziens, kas bija pāršķēlis vēderu no viena sāna līdz otram. Tas bija viņa paša bārdasnazis — bengālis ar melnkoka spalu, kuru viņš lietoja labprātāk nekā žilešu skuvekli, jo šis bārdu noņemot gludāk; un pirksti, kuri nazi žņaudza, neapšaubāmi bija vienīgie, kas tam pieskārušies, jo tvēriens ap spalu izskatījās dabisks, turklāt asinis salipinājušas nazi ar pirkstiem kopā — paldies Dievam, paldies Dievam! Galva bija nedabiski atmesta atpakaļ, un viņai gandrīz likās, ka acis aiz pusaizkritušajiem plakstiem zobgalīgi veras viņai pretī; taču tad viņa redzēja, ka tas ir sastindzis nāves zeltai-nums, nevis zelts, kas tur vizmoja viņa dzīvīgajā dzīvē.

Māsa Lengtrija neiekliedzās. Ietvērusi ainu vienā skatienā, viņa tālāk rīkojās instinktīvi: ātri izgāja ārā, aizcirta durvis un drudžainā steigā pagrāba piekaramo atslēgu, kas bija ievērta metāla cilpā pie durvju stenderes. Savaldījusi izmisumu, viņa tomēr pārmeta dzelzs mēlīti pār cilpu un aizspieda atslēgu. Pēc tam šļaugani atkrita pret durvīm, mute viņai vārstījās ciet un vaļā, automātiski kā lellei.

Pagāja varbūt minūtes piecas, līdz mute pārstāja vārstīties un viņa spēja atraut plaukstas, ko bija plakaniski piespiedusi pie durvīm.

Cisku iekšpusē viņa sajuta lipīgu mitrumu un mirkli drausmīgā pazemojumā iedomājās, ka ir apslapinājusies, bet tad saprata, ka tie ir tikai sviedri.

Maikl, ak, Maikl! Pēkšņā neprāta uzliesmojumā viņa izmisusi sāka ar dūri dauzīt pa durvīm. Lai Lūss nolādēts elles ugunīs uz mūžu mūžiem par to, ko nodarījis! Ai, kāpēc tie piedzērušies stulbeņi nepratās viņu labāk apsargāt? Vai tiešām viņai to vajadzēja darīt? Nelieti Lūs, galu galā tu esi uzvarējis! Pēdīgais; nešķīstais, jukušais, riebīgais nelieti — tik briesmīga bija tava atriebšanās kāre ...

Ak, Maikl! Viņai sāka līt asaras, drausmīgi dziļu bēdu asaras par nejēdzīgi pārrauto, brutāli īso prieka brīdi, par drupās sagrauto, asinīs noslīcināto brīnišķīgi spožo rītu. Ak, Maikl! Manu Maikl! ... Tas nebija taisnīgi. Viņi pat nebija parunājušies. Vēl viņi nebija sākuši kopīgi atraisīt savu līdzšinējo attiecību mezglus, viņiem vēl nav bijis laika savīt attiecības vienā pavedienā. Un, izsliedamās taisni un atiedama no durvīm, viņa zināja, reiz un uz visiem laikiem zināja, ka viņai un Maiklam nav nekādu cerību uz laimi. Lūss beigu beigās bija uzvarējis.

Kā robots viņa gāja pa teritoriju, kustēdamās ātri, mehāniski, it kā uzvilkta, sākumā pati neapjēgdama, kurp iet, taču pēc tam nogriezdamās vienīgajā pareizajā virzienā. Atcerējusies apžuvušās asaras uz vaigiem, viņa pacēla roku un ar plaukstu noslaucīja plakstus, pēc tam sakārtoja galvassegu, nogludinādama pārvilka pirkstu pār uzacīm. Mieru! Mieru, māsa Lengtrija! Māsa Lengtrija, tu esi atbildīga par šo jucekli, tāds tev ir pienākums! Pienākums — neaizmirsti^— pienākums. Ne tikai pienākums pret sevi, bet pret taviem pacientiem. Ir pieci cilvēki, kas par katru cenu jāpasargā no sekām šinī notikumā ar Lūšu Dedžitu.

Pulkvedis Akselbante sēdēja savā mazajā personiskajā verandiņā, kas bija piebūvēta pie viņa personiskā mitekļa, apcerīgi kausēja tējā cukuru un sevišķi nenodevās domāšanai. Nekas sevišķs no šīs dienas arī nebija gaidāms. Pēc nakts, kas pavadīta kopā ar māsu Hīteru Konoliju, parasti tā mēdza būt, kaut gan pagājusī nakts bija iznākusi pagrūta, un tam bija noteikts cēlonis; lielāko daļu nakts viņi bija pavadījuši, runādami par Piecpadsmitās bāzes izformēšanu un par iespējām turpināt savu sakaru pēc atgriešanās civilajā dzīvē.

Tā kā viņam bija paradums bez jēgas ilgi kausēt cukuru, viņš vēl joprojām grieza karotīti pa tasi, kad māsa Lengtrija, sakopta līdz pēdējai šuvītei, iegriezās ap viņa bungalo stūri, apstājās mauriņā pie verandas un paraudzījās augšup.

— Ser, man ir pašnāvības gadījums, — viņa skaļā balsī paziņoja.

Viņš palēcās no krēsla, atkrita atpakaļ, tad lēnām at-jēdzās, nolika karotīti uz apakštases un saņēmies stingri nostājās uz kājām. Aizklumburojis līdz trauslajai balustrādei, viņš nedroši atbalstījās pret to un paraudzījās lej\4p uz māsu.

— Pašnāvība? Tas taču ir drausmīgi! Drausmīgi!

— Jā, ser, — viņa stīvi atteica.

— Kas?

— Seržants Dedžits, ser. Pirtsmājā. Ļoti ķēpīgi. Ar bār-dasnazi sašķēlējies sloksnēs.

— Ak šausmas! Ak šausmas! — pulkvedis vārgi izdvesa.

— Vai gribat vispirms atnākt apskatīties, ser, vai arī liksiet tūdaļ iet pēc armijas policistiem? — viņa jautāja, nepielūdzami spiezdama viņu uz lēmumiem, kaut gan viņš Juta, ka nepietiek spēka, lai izšķirtos.

Viņš ar mutautu noslaucīja seju, no kuras krāsa bija pazudusi tik pilnīgi, ka viskija ziedi uz deguna staroja zilsārtā košumā; satraukumu nodeva arī drebošā roka; glābdamies viņš to iegrūda kabatā un, novērsies no māsas, pagriezās pret bungalo iekšieni.

— Man šķiet, es labāk aiziešu apskatīties vispirms, — viņš noteica, sapīkumā paceldams balsi. — Mana cepurei Kur, ellē, palikusi mana cepure?

Kopā ejot pa teritoriju, viņi izskatījās gluži normāli,

bet māsa Lengtrija uzņēma tādu soli, ka pulkvedis pūta

I

vien.

— Vai... jums, māsa ... ir kāda nojausma ... kāpēc? — viņš elsdams jautāja, mēģinādams palēnināt gaitu, tomēr konstatēdams, ka māsa dragā vien uz priekšu, nelikdamās ne zinis, ka viņam sāk aptrūkt elpas.

— Jā, ser, es zinu, kāpēc. Es viņnakt pieķēru seržantu Dedžitu pirtsmājā, kad viņš mēģināja uzmākties seržantam Vilsonam. Manuprāt, kaut kad naktī seržantam Dedžitam laikam uznāca vainas apziņas vai nožēlas lēkme, un viņš nolēma sev darīt galu tur, kur bija notikusi sadursme, — pirtsmājā. Motīvs neapšaubāmi bijis seksuāls — ģenitā-lijas smagi sagraizītas.

Kā viņa varēja tik tekoši runāt, ja auļoja kā neprātīga?

— Žēlojiet mani, māsa, vai jūs nevarētu iet mazliet lēnāk? — viņš uzkliedza. Tikai tad viņam aizgāja līdz smadzenēm māsas teiktais par ģenitālijām un lēnām kā slidena medūza sāka mākties virsū izbailes. — Ak šausmas! Ak šausmas!

Pulkvedis tikai īsu mirkli ielūkojās pirtsmājā, kuras durvis māsa Lengtrija ar nešaubīgi drošu roku bija atgrūdusi vaļā. Viņš mešus izmetās atpakaļ ārā, ar pūlēm valdīdams nelabumu, bet stingri apņēmies to neizrādīt — par visu mazāk pasaulē tieši šai sievietei. Brīdi viņš atguvās, dziļi elpodams, ko maskēja ar drasēšanu, salicis rokas uz muguras, cenšoties izskatīties tik svarīgs un domās nogrimis, cik vien nelabums atļāva; tad strauji apstājās tieši pretī māsai Lengtrijai, kas bija pacietīgi gaidījusi un tagad noraudzījās viņā ar tikko jaušamu zobgalību. Kaut nelabais to meitieti parautu!

— Vai kādam tas zināms? — viņš jautāja, izvilkdams mutautu un slaucīdams seju, kas pamazām atguva parasto sasarkumu.

— Pašnāvība? Domāju, ka ne, — viņa vēsi, apdomīgi atteica. — Diemžēl mēģinājumu uzmākties seržantam Vilsonam redzēja liecinieki — kapteinis Pārkinsons un sci-žants Meinārds, kā arī es pati, ser.

Viņš noklakšķināja mēli. — Ļoti nepatīkami! Ap kādu laiku notika uzmākšanās mēģinājums seržantam Vilsonam?

— Apmēram pusdivos naktī, ser.

Viņš uzmeta māsai skatienu, kurā aizdomas jaucās cr niknumu.

— Ko jūs te esat vandījušies ap pirtsmāju tādā stundā? Un kā jūs to visu varējāt pieļaut, māsa? Kāpēc jūs, ja negribat pieaicināt palīgā naktsmāsu, neliekat nodaļā dežurēt kādam dieniniekam?

Viņa skatienam atbildēja ar neizteiksmīgu seju.

— Ja jūs runājat par uzbrukumu seržantam Vilsonam, ser, man nebiļa pamata domāt, ka seržantam Dedžitam piemīt šādas novirzes. Bet, ja runājat par pašnāvību, tad man ne tik nebija pamata uzskatīt, ka seržantam Dedžitam varētu rasties tāds nodoms attiecībā uz sevi pašu.

— Jūs tātad nešaubāties, ka tā bijusi pašnāvība?

— Nemaz. Brīdī, kad izdarīti ievainojumi, bārdasnazis atradies viņa paša rokā. Vai jūs to neievērojāt? Tvēriens, lai iešķeltu tik dziļi, ir tāds pats kā pārvelkot bārdasnazi viegli pār ādu, atšķirīga vienīgi spēka pielikšanas pakāpe.

Pulkvedis nožēloja, ka spējais nelabums nebija viņam ļāvis aplūkot tik pamatīgi, kā droši vien bija izdarījusi māsa, tāpēc viņš mainīja taktiku.

— Es vēlreiz atkārtoju — kāpēc jums, māsa, nodaļā nebija nakts dežuranta? Un kāpēc jūs nekavējoties neziņojāt man par seržanta Dedžita uzbrukumu seržantam Vilsonam?

Viņa iepleta acis patiesā izbrīnā.

— Ser! Pulksten divos naktī? Es tiešam neticu, ka jūs būtu teicis man paldies par uzmodinašanu nakts vidū, ja notikumam nebūtu nekāda sakara ar medicīniskas dabas negadījumu. Mēs iejaucāmies, pirms seržantam Vilsonam bija nodarīts jebkāds fizisks kaitējums, un, kad seržants Dedžits aizgāja, viņš bija pie pilnas saprašanas un mierīgs. Kapteinis Pārkinsons un seržants Meinārds solījās naktī neizlaist seržantu Dedžitu no acīm, bet ieteica neatstāt seržantu Vilsonu nodaļā. Neredzēju nepieciešamību ar varu izolēt seržantu Dedžitu vai likt viņu apcietināt un aizvest, vai kliegt pēc palīgdežurantiem. Patiesībā, — viņa rāmi piebilda, — es cerēju, ser, ka man par šo incidentu vispār nevajadzēs jums ziņot. Biju pārliecināta, ka pēc sarunas ar seržantu Dedžitu un seržantu Vilsonu, kad abi būs cik necik nomierinājušies, visu būs iespējams nokārtot bez lieka trokšņa. Aizejot no nodaļas es ticēju, ka viss izlīdzināsies.

Pulkvedis bija informācijā uztvēris jaunu pavedienu.

— Jūs teicāt, ka aizvācāt seržantu Vilsonu no nodaļas. Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Seržants Vilsons bija emocionālā šokā, ser, un, ievē-

roiot apstākļus, man šķita lietderīgāk aizvest viņu uz manu mitekli nekā atstāt nodaļā seržantam Dedžitam degungalā.

— Tātad seržants Vilsons visu nakti bija kopā ar jums?

Māsa bez baiļu viņu uzlūkoja. — Jā, ser, visu nakti.

— Visu nakti? Vai varat droši apgalvot, ka visu nakti?

— Jā, ser. Viņš vēl tagad, ja gribat zināt, ir manā istabā. Negribēju vest viņu atpakaļ uz nodaļu, pirms neesmu runājusi ar seržantu Dedžitu.

— Un kur jūs ar viņu visu nakti uzturējāties, māsa?

Viņai iešāvās prātā drausmīga iespēja. Pulkvedim nebija

nrātā piedauzīgas domas par viņu un Maiklu; pulkvedis viņu droši vien neuzskatīja par spējīgu uz kaut ko piedauzīgu. Viņš domāja pavisam par ko citu, dziļi atšķirīgu no mīlestības, — viņš domāja par slepkavību.

— Neatstājos no seržanta Vilsona ne mirkli līdz brīdim, kad pirms strndas atnācu uz darbu, un seržantu Dedžitu es atradu dažas minūtes pēc ierašanās darbā, ser Tad viņš jau vairākas stundas bija miris, — viņa paskaidroja tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus.

— Saprotu, — nikni noņurdēja pulkvedis Akselbante. — Jauka padarīšana, ko?

— Nepiekrītu, ser. Nekā jauka tur nav.

Viņš kā apnicīgs suns atgriezās pie galvenā temata:

— Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka seržants Dedžits neko netika darījis vai citādi norādījis, ka viņam prātā pašnāvība?

— Pilnīgi neko, ser, — māsa noteikti atbildēja. — Īstenībā fakts, ka viņš izdarījis pašnāvību, mani mulsina. Varbūt nav neiespējams, ka viņš vēlējies sev darīt galu Tikai . . ka viņš izvēlējies tādu veidu — ar tik daudz asinīm, ar tādu ... nejaucību. Un, kāpēc viņš sakropļojis savu vīrišķību, — to es vispār nespēju aptvert. Bet tā jau ar cilvēkiem ir. Nekad tie nerīkojas tā, kā mēs gaidām. Esmu pret jums pilnīgi atklāta un godīga, pulkvedi Dc-naldson. Es varētu samelot un teikt, ka seržantam Dedžitam bija nosliece uz pašnāvību. Bet es izvēlējos runāt patiesību. Tas, ka seržanta Dedžita pašnāvībai grūti noticēt, negroza manu pārliecību, ka tā ir pašnāvība. Nekas cits tas nevar būt.

Pulkvedis pagriezās un sāka iet uz X nodaļas pusi, uzņemdams prātīgu soli, pret kuru arī māsai beidzot nebija nekas iebilstams. Pie pārrautās veļas auklas viņš apstājās un sāka ar savu švītīgo spieķīti urķēties pa veļu tā, ka

mas^i Lengtrijai neviļus radās asociācija par abu dzimumu pusaudžu nometnes uzraudzi, kas meklē veļā aizdomīgus traipus.

— Liekas, ari te notikusi sadursme, — viņš sacīja iz-sliedamies.

Viņai noraustījās lūpas. — Jā, kapteinis Pārkinsons sadūrās ar dažiem krekliem.

Pulkvedis rāja tālāk.

— Man šķiet, vajadzēs vispirms aprunāties ar kapteini Pārkinsonu un seržantu Meinārdu, iekams sūtīt pēc oficiālām personām.

— Protams, ser. Kopš atradu līķi, neesmu vairs bijusi nodaļā, tāpēc domāju, ka viņi nezina, kas noticis. Pat ja kāds no viņiem būtu mēģinājis iekļūt pirtsmājā, es to aizslēdzu, pirms gāju uzmeklēt jūs.

— Vismaz par to paldies, — viņš drūmi noteica un piepeši atskārta, ka liktenis beidzot viņam piespēlējis brīnišķīgu iespēju iebelzt reiz māsai Lengtrijai tā, ka viņa vairs necelsies. Vīrietis visu nakti viņas istabā, absolūti riebīgs seksuāls juceklis, kas kulminējis ar pašnāvību, — kad viņš būs visu, kā nākas, nokārtojis, māsa būs pienaglota pie kauna staba un tiks ar kaunu padzīta no armijas. Ak Dievs, kas par laimil

— Atļaujiet norādīt, māsa, ka, manuprāt, jūs visu šo lietu esat salaidusi grīstē no sākuma līdz beigām un es personiski parūpēšos, lai jūs saņemat brāzienu, ko bagātīgi esat nopelnījusi.

— Pateicos, ser! — viņa atsaucās šķietami bez ironijas. — Kaut gan es ieskatu, ka īstais cēlonis visai šai lietai ir bijušas divas pudeles Johnnie Walker viskija, ko vakarnakt iztukšoja X nodaļas pacienti. Un, ja vien es zinātu, kas ir tas tukšgalvis idiots, kas vakar iedeva kapteinim Pārkinsonam, emocionāli nelīdzsvarotam pacientam, tās divas pudeles, es ar vislielāko prieku personiski parūpētos, lai tas saņem brāzienu, ko tik bagātīgi nopelnījis!

Pulkvedim, kāpjot augšā pa pakāpieniem, aizmetās kāja, tā ka vajadzēja pieķerties pie ļodzīgās balustrādes, lai noturētos. Tukšgalvis idiots? Patiesi pēdīgais stulbenis! To viskiju taču viņš bija pavisam aizmirsis. Un viņa zināja. Gaužām labi zināja! Jāmet atriebības domas pie malas. Nupat teikto vajadzēs veikli griezt uz otru pusi. Elles katla dibenā to sievišķi! Glumā nekaunība, kas ne no kā nebijās, ieperinājusies viņā līdz kaulam. Ja māsu skolā viņai tā nav izdzīta, tad nu to vairs neizdzīs neviens.

Mets, Nagits, Benedikts un Nīls nožēlojamā izskatā sēdēja verandā pie galda. Nabadzitji, viņa pat nebija paguvusi iedot tiem no zāļu pudeles nolieto kofeīnu un tagad pulkveža Akselbantes klātbūtnē, protams, arī nevarēja tos pacienāt.

Ieraudzījuši pulkvedi, visi nostājās miera stājā; viņš smagi atslīga uz sola gala, taču bija spiests pietraukties kājās un apsēsties vidū, jo otrs sola gals draudīgi saslējās augšup.

— Jūtieties brīvi, kungi, — viņš sacīja. — Kapteini Pārkinson, es būtu ļoti pateicīgs par krūzīti tējas.

Tējkannā jau vairākkārt bija atjaunots uzlējums, tā ka tēja, ko Nīls ar ne pārāk drošu roku ielēja, bija krietni padzisusi. Pulkvedis Akselbante paņēma krūzi, nemaz neievērodams, cik tā neglīta, un pateicīgs kāri cēla pie mutes. Taču pēdīgi viņš to nolika atpakaļ uz galda un šķērmi paskatījās uz četriem vīriem un māsu Lengtriju.

— Noprotu, ka seržantam Vilsonam un seržantam De-džitam šonakt pirtsmājā bija noticis atgadījums, — vi;š ierunājās, ar savu izturēšanos norādīdams, ka tas bijis par cēloni, kālab viņš tik agrā rīta stundā mērojis tālo ceļu no bāzes centra uz X nodaļu.

— Jā, ser, — Nīls nepiespiesti sacīja. — Seržants De-džits mēģināja seržantam Vilsonam seksuāli uzmākties. Māsa Lengtrija pasauca mūs — seržantu Meinārdu un mani — līdzi uz pirtsmāju, un mēs to novērsām.

— Vai atgadījumu redzējāt paši savām acīm vai arī tikai dzirdējāt par to no māsas Lengtrijas?

Nīls palūkojās uz pulkvedi ar dziļu nicinājumu, ko nemaz necentās noslēpt.

— Protams, redzējām to paši savām acīm! — Viņš runāja tādā balsī, kā runā cilvēks, kas spiests apmierināt klausītāja neveselīgo interesi par seksuālām norisēm. — Seržants Vilsons, šķiet, tika pārsteigts dušojoties. Viņš bija kails un galīgi slapjš. Arī seržants Dedžits bija kails, bet nepavisam ne slapjš. Taču viņš bija seksuāli ārkārtīgi satraukts. Kad māsa Lengtrija, seržants Meinārds un es iegājām pirtsmājā, viņš mācās virsū seržantam Vilsonam, kas bija ieņēmis aizsardzības pozīciju, lai uzmācīgo atvairītu.

Nīls ieklepojās un pārmeta uzmanīgu skatienu pāri pulkveža plecam. — Par laimi, seržants Vilsons nebija iebaudījis necik daudz no viskija, kas viņnakt mums bija

pagadījies pa rokai, citādi viņam būtu klājies daudz grūtāk.

— Labi, labi, pietiek! — pulkvedis asi uzsauca, izjuzdams katru niansi kā rapiera dūrienu, bet viskija pieminēšanu kā nūjas belzienu. — Seržant Meinārd, vai esat vienisprātis ar kapteiņa Pārkinsona atstāstu?

Benedikts pirmoreiz pacēla acis. Viņa sejā atspoguļojās tāda cilvēka saspringtā un izmocītā izteiksme, kas sasniedzis galējo robežu, kad tālāk vairs nav kurp iet; acis viņam bija apsarkušas no viskija.

— Jā, ser, tieši tā viss notika, — viņš noteica, izmocīdams vārdus tā, it kā būtu dienām nosēdējis, koncentrēdamies vienīgi to izrunāšanai. — Lūss Dedžits bija netīrumu traips pasaules vaigā. Nešķīsts. Riebīgs ...

Mets strauji piecēlās, nekļūdīgi satvēra Benedikta delmu un ar ciešu tvērienu piecēla viņu kājās.

— Nāc, Ben! — viņš kā aizcieties uzsauca. — Izved mani ārā. Pēc tās viņnakts lielās dzeršanas man ir nelabi.

Pulkvedis Akselbante neiebilda, jo jaunais atgādinājums par viskiju viņu biedēja. Viņš sēdēja kluss kā pelīte, kamēr Benedikts ātri aizveda Metu no verandas, bet tad atkal pievērsās Nīlam:

— Kas notika pēc tam, kad jūsu ierašanās bija izbeigusi atgadījumu, kaptein?

— Seržantam Vilsonam sākās pamatīga reakcija, ser. Jūs zināt, tā mēdz gadīties, kad esat cieši noņēmies izkauties. Viņš drebēja pie visām miesām, nevarēja lāgā ievilkt elpu. Man likās, būs labāk, ja viņš kopā ar māsu Lengtriju aizies, un tāpēc palūdzu, lai viņa seržantu Vil-sonu aizvāc patālāk no nodaļas, varbūt uz savu mitekli, ka tikai projām no seržanta Dedžita. Tad viņam, hm ... līdz rītam nebūs kārdinājums acu priekšā. Bez tam viņš jutīs zināmņ saspringumu, ko es — atzīšos godīgi — viņam no sirds novēlēju. Seržants Dedžits, ser, nepieder pie cilvēkiem, kas man patīk.

Runas sākumā māsa Lengtrija tikai pieklājīgi vēroja Nīlu, bet, kad dzirdēja viņu stāstām pulkvedim, ka aizvest Maiklu no nodaļas bijusi viņa ideja, acis viņai vispirms iepletās pārsteigumā, pēc tam atmaiga pateicībā. Negudrais, cēlais, brīnišķīgais! Pulkvedim nemūžam neienāks prātā apšaubīt, ka tas tiešām ir Nīla darbs; pulkvedis ir pieradis, ka visu izlemj vīrieši. Bet tas norādīja arī, ka Nīls ļoti labi zina, kur viņa bija nodomājusi Maiklu naktī novietot, un tas viņu mulsināja. Vai tiešām aizvadītā nakts

viņai tik skaidri atspoguļojas sejā, vai ari tas ir tikai Nīla gaišredzīgais minējums?

— Kāds seržants Dedžits bija pēc tam, kad jūs atgriezāties nodaļā? — pulkvedis jautāja.

— Kāds seržants Dedžits bija? — Nīls aizvēra acis.

— Kāds nu bija — tāds pats kā parasti. Ar nelietīgi asu mēli. Neko nenožēloja, vienīgi to, ka bija pieķerts. Ļaunuma pilns kā vienmēr. Turpināja melst — gan viņš ar mums visiem vēl pratīšot izrēķināties, galvenokārt ar māsu Lengtriju. Lūss viņu necieš.

Tik daudz neslēptas nepatikas par mirušu cilvēku pulkvedi aizskāra, līdz viņam ienāca prātā, ka šie taču vēl nemaz nezina, ka Lūss ir pagalam. Viņš sakāpināja gaisotni savai vēstij.

— Kur seržants Dedžits atrodas tagad? — viņš it kā starp citu apvaicājās.

— Ne es to zinu, ne gribu zināt, ser, — atteica Nīls.

— Varu tikai teikt, ka būtu bezgala priecīgs, ja viņš nekad vairs nespertu kāju X nodaļā.

— Skaidrs. Jūs esat godīgs, kaptein.

Ikvienam bija redzams, ka pulkvedis cenšas aizbildināt X nodaļas puišus, ievērojot viņu emocionālo nelīdzsvi-rotību, bet, kad pievērsās Nagitam, viņam zuda pacietiba.

— Ierindniek Džouns, jūs sēžat pavisam kluss. Vai jums ir kas piebilstams?

— Kuram, ser, — vai man? Man bija migrēna, — Nagds svarīgi paziņoja. — Klasiskais paveids, Ser, tiešām klasiskais — jūs būtu pārsteigts. Divas dienas letarģisks pro droms un disfāzija, pēc tam stundu ilga skotomas aura labās puses redzeslaukā un tad sāpes galvas kreisajā: pusē. Es gulēju plakans kā plekste, ser. — Mirkli padomājis,, viņš papildināja: — Īstenībā vēl plakanāks.

— Gaismas mirgulošanu nesauc par skotomu, ierindniek, — pulkvedis aizrādīja.

— Manējā bija skotoma, — Nagits kategoriski uzstāj i.

— Tā bija satriecoša, ser! Es jau jums sacīju, ka tā nebija parastā migrēna, nepavisam arī ne. Ja skatījos uz kādu lielu priekšmetu, es to redzēju pilnībā — nekādu raižu, bet, ja pievērsos kādai liela priekšmeta mazai daļai, piemēram, durvju kliņķim vai zara caurumam sienā, redzēju tikai kliņķa vai zara cauruma kreiso pusi. Labās puses vienkārši — nudien nezinu — vienkārši nebija! Skotoma, ser.

— Ierindniek Džouns, — pulkvedis gurdeni noteica,

— ja jūsu zināšanas karalietās būtu kaut aptuveni tik plašas kā simptomatoloģijā, jūs būtu feldmaršals un mēs jau 1943. gadā būtu iesoļojuši Tokijā. Iesaku jums pēc atgriešanās civilajā dzīvē pievērsties medicīnas studijām.

— Nesanāks, ser, — Nagits ar nožēlu sacīja. — Man ir tikai nepilna vidusskola. Bet es gribu izmācīties par slimnieku kopēju, ser.

— Labi gan. Pasaule varbūt zaudēs Pastēru, toties iegūs misteru Naitingeilu. Jums būs lieliski panākumi, ierindniek Džouns.

Pa acu galam pulkvedis ievēroja, ka Mets atgriezies bez Benedikta un, uzmanīgi klausīdamies, stāv uz sliekšņa.

— Un ko jūs varat pateikt, kaprāli Sojer?

— To, ka nekā neesmu redzējis, ser, — Mets mīlīgi atbildēja.

Pulkveža lūpas, viņam dziļi ievelkot elpu, pavisam nozuda.

— Vai kāds no jums, kungi, ir bijis pirtsmājā pēc seržanta Dedžita uzbrukuma seržantam Vilsonam?

— Diemžēl ne, ser, — Nīls atvainodamies bilda. — Man ļoti žēl, ka jūs esat sastapis mūs nemazgājušos un nenoskuvušos, bet pēc nelielās uzdzīves ar viskiju viņnakt vissvarīgākais mums šorīt likās sadzerties tēju milzu daudzumos.

— Man šķiet, jums vajadzēja viņiem iedot APC uzliju, māsa, — pulkvedis noskaldīja, dzedri māsā raudzīdamies.

Sacēlusi uzacis, viņa viegli pasmaidīja. — Man tā ir sagatavota, ser.

Beidzot pulkvedis bija ticis līdz paziņojumam.

— Jādomā, nevienam no jums nav zināms, ka seržants Dedžits pirtsmājā atrasts miris, — viņš skadri pavēstīja.

Sensāciju paziņojums nesacēla. Neviens neizrādīja pārsteigumu, šoku vai pat interesi. Vīri sēdēja vai stāvēja, izskatīdamies tā, it kā pulkvedis būtu izteicis visparastāko piezīmi par laika apstākļiem.

— Kāda vilka pēc Lūss to darījis? — ierunājās Nīls, acīmredzot juzdams, ka pulkvedis gaida kādu izsakāmies. — Nebiju domājis, ka viņš tik saprātīgs.

— Nav slikts atrisinājums, — noteica Mets.

— Protams, jāpriecājas kā par Ziemsvētkiem, — piebilda Nagits.

— Kālab jūs domājat, ka tā ir pašnāvība, kaptein?

Nīls pārsteigumā pacēla uzacis. — Vai tad ne? Viņš

taču ir mazliet par jaunu, lai atdotu galus dabiskā ceļā.

— Tiesa, viņš nav miris dabiskā ceļā. Bet kāpēc jū* domājat, ka tā ir pašnāvība? — pulkvedis neatlaidās.

— Ja viņu nav piemeklējusi sirdslēkme vai ķērusi trieka, tad viņš pats ir sev darījis galu. Nemēģināšu apgalvot, ka mēs mīļuprāt nebūtu bijuši ar mieru viņam piepalīdzēt, bet pagājušā nakts nebija īstā slepkavnieku darbiem, ser. Tā bija nakts, kad iebaudīt pa lāsītei.

— Kā viņš nomiris, ser? — Nagits ieinteresēts apvaicājās. — Pārgriezis rīkli? Nodūries? Varbūt pakāries?

— To jums gan vistrakāk gribas uzzināt, sīkais briesmoni! — pulkvedis nikni iesaucās. — Viņš izdarījis to, ko japāņi, cik zinu, dēvē par harakiri.

— Kas viņu atrada, ser? — jautāja Mets, kas vēl joprojām kavējās durvīs.

— Māsa Lengtrija.

Šoreiz reakcija tiešām bija tāda, kādu pulkvedis bija cerējis sagaidīt, pavēstīdams Lūša nāvi; iestājās baigs klusums, visu acis pievērsās māsai Lengtrijai. Likās, ka Nagits tūdaļ apraudāsies, Mets sastinga, Nils izskatījās izmisis.

— Ak Dievs, cik drausmīgi! — Nīls beidzot ierunātās.

Māsa Lengtrija papurināja galvu un mīļi uzsm-miija

savējiem.

— Viss kārtībā, tiešām. Kā redzat, esmu palikusi dziva. Neskatieties, lūdzu, uz mani tādām acīm.

Pulkvedis Akselbante nopūtās un sasita rokas uz gurniem; viņš bija sakauts; ko lai iesāk ar vīriem, kas neizrāda ne mazāko nožēlu par biedra nāvi, bet gandrīz sabirst pīšļos par to, ka viņu vismīļotajai māsai Lengtrijai gadījies tik nepatīkams pārdzīvojums? Viņš piecēlās.

— Pateicos jums par ziedoto laiku un par tēju, kungi. Arlaburītu!

— Viņi zināja, — viņš teica māsai Lengtrijai, kad abi gāja projām no nodaļas. — Tie viltīgie velni zināji, ka viņš ir pagalam!

— Jums tā šķiet? — viņa dzedri jautāja. — Ziniet, jus maldāties. Viņi vienkārši gribēja pabojāt jums nervus, ser. Jums nevajadzēja viņiem atļaut tā izrunāties, tas viņus tikai maitā.

— Kad man būs vajadzīgs jūsu padoms, kundze, es jums to palūgšu! — pulkvedis atcirta, vai vārīdamies aiz niknuma. Tad, apsvēris savu ļoti delikāto stāvokli un māsas

Lengtrijas diktatora pozīciju, tomēr nenoturējās, visai dzēlīgi nepiebildis: — Lietu noteikti izmeklēs.

— Protams, ser, — viņa gaužām mierīgi apstiprināja.

Tas viss gāja pāri pulkveža spēkiem, it īpaši pēc pēdējās

nakts.

— Izskatās, it kā ļaunprātības nebūtu, — viņš vārgi ierunājās. — Seržantam Vilsonam nudien laimējies, viņam ir nevainojams alibi, ko apstiprina tik cienījams cilvēks kā jūs. Es tomēr atturēšos no sprieduma līdz tam laikam, kad armijas policija būs apskatījusi līķi. Ja viņi apstiprinās, ka nekādas ļaunprātības nav, tad izmeklēšana, manuprāt, būs tīri formāla. Taču to visu noteiks pulkvedis Sets. Es nekavējoties viņam ziņošu. — Viņš nopūtās un uzmeta māsai iesāņus skatienu. — Patiesi, cik laimīgi ticis cauri seržants Vilsons! Būtu brīnišķīgi, ja visas māsas manās nodaļās tā rūpētos par saviem pacientiem.

Māsa apstājās pie grābekļu aizkara, domādama, nezin kāpēc gan pasaulē ir daži cilvēki, kurus par visām varītēm kārojas aizvainot, un kāpēc allaž jābrīnās, ja šie kož pretī. Tā bija viņai ar pulkvedi Akselbanti;v kopš pirmā tikšanās brīža abi mērojās spēkiem; norisa sacensība par to, kurš spēs iebelzt spēcīgāk. Un šorīt viņa nejutās tik žēlsirdīga, lai pamestu bez atmaksas dzēlības par Maiklu.

Zīdaini glāsmainā balsī viņa sacīja:

— Es ieteikšu puišiem būt atturīgākiem un pievaldīt mēli par uzdzīvi ar alkoholu, vai arī jums nešķiet, ka tā būtu pareizāk, ser? Nevaru iedomāties, kāpēc to vispār vajadzētu pieminēt, ja vien armijas policija konstatēs, ka nav šaubu par seržanta Dedžita pašnāvību.

Pulkvedis sāpīgi sarāvās un būtu atdevis visu, kas tam pieder, ja tikai varētu atmaksāt tam smaidīgajam ģīmim, ja varētu uzbļaut, lai skrien vien un iztaurē visai pasaulei, ka viņš apdzirdījis jukušo nodaļas pacientus ar viskiju, bet saprata, ka to nevar. Tāpēc viņš tikai stīvi palocīja galvu.

— Dariet, kā jums šķiet pareizi, māsa. Es, protams, to nepieminēšu.

— Jūs vēl neesat ticies ar seržantu Vilsonu, ser. Es atstāju viņu guļam, bet nu jau viņš būs pamodies. Esmu pārliecināta, ka viņš ir pietiekami atspirdzis sarunai. Aiziesim kopā uz manu istabu. Es būtu viņu novietojusi kādā no tukšajām istabām, kas atrodas blakus manējai, ja vien būtu varējusi, bet tās visas ir aizslēgtas. Un tagad izrādās, ka labi vien bijis, vai ne? Tagad viņš visu laiku uzturējās

manā istabā, man acu priekšā. Zināms, bija ļoti neērti, jo istabā ir tikai viena šaura gulta.

Draņķe, sasodītā draņķe! Ja ierindnieks Džounss ir potenciāls Pastērs, tad šī ir potenciāls Hitlers. Un pulkvedis jutās spiests atzīt, ka pat savos vismožākajos brīžos nekad nav bijis cienīgs pretinieks māsai Lengtrijai. Viņš jutās drausmīgi noguris, un notikums viņu bija pagalam satriecis.

— Ar seržantu tikšos vēlāk. Arlaburītu.

3

No vietas neizkustēdama, māsa Lengtrija noskatījās, kā pulkvedis aiziet sava bungalo virzienā, tad ari pati nogāja no piebrauktuves un devās atceļā uz savu istabu.

Kaut jel svarīgu notikumu brīžos atliktu laiks padomāt! Diemžēl tā nekad nesanāca. Labākais, ko viņa varēja darīt, bija palikt kustībā un visu laiku turēties viena lēciena tiesu pulkvedim priekšā. Viņa neticēja nevienam pulkveža vārdam. Nekas viņu netraucēja tagad mierīgi aizrāpot kā prusakam atpakaļ uz savu ūķi un uzsūtīt viņai kaklā virsmāsu — lai tā nostrādā netīro darbiņu viņa vietā. Maikls jāaizvāc, un tas jādara tūliņ. Bet viņai tā vajadzētu vēl kādu brītiņu laika, pirms tikties ar Maiklu, pāris dārgu, vērtīgu stundu ... kaut gan pat diena būtu par īsu, lai sakārtotos.

Gaisā jaudās posts. Ciniķi noveltu vainu uz musonu, uz ko vairs nebija ilgi jāgaida, bet māsa Lengtrija zināja labāk. Notikumi radās paši no sevis un strauji izzuda; tūlīt bija skaidrs, ka tie nebalstījās uz stingriem pamatiem. Tas attiecināms uz Maiklu un viņu pašu. Kā viņa jelkad uzdrīkstējās cerēt, ka no tik samākslotas situācijas varētu izveidoties kaut kas paliekams? Vai tāpēc viņa nebija kategoriski liegusies veidot attiecības ar Nīlu Pārkinsonu? Parasti vīrietis iet gultā ar sievieti, kuru pazīst vai vismaz domājas pazīstam. Bet Maikls taču par Honoru Lengtriju nekā īsta nezināja; tā viņam bija iedomu tēls, fantoms. Vienīgā Lengtrija, ko viņš pazīst, ir māsa Lengtrija. Attiecībās ar Nīlu viņai bija pieticis veselā saprāta to apjēgt un apspiest cerības līdz tam laikam, kamēr abi būs atgriezušies normālā vidē, kad viņam būs iespēja tikties ar Honoru, nevis ar māsu Lengtriju. Bet ar Maiklu nebija

ne domu, ne veselā saprāta, nekā, vienīgi alkas rast mīlu ar viņu šeit un šinī mirklī, lai vēlāk notiek kas notikdams, it kā visdziļākajās zemapziņas dzīlēs viņa būtu jutusi, cik šī mīla neizsakāmi vāra, cik maz tai dzīvības spēka.

Pirms daudziem gadiem prakses laikā kāda māsa reiz bija uzaicinājusi praktikantes uz īpašu lekciju par emocionāliem starpgadījumiem medmāsu darbā. Honora Leng-trija bija viena no šīm praktikantēm. Emocionālo starpgadījumu vidū lektore bija minējusi arī iemīlēšanos pacientā. Un, ja kāda māsa tiešām gribētu iemīlēties pacientā, bija teikusi lektore, tad lai izvēlas akūtu pacientu. Nekad, nekad hroniski slimu. Mīlestība var augt un būt ilgstoša, ja iemīļotajam ir vēderdobuma iekaisums vai lauzts iegurnis. Bet mīlestībai uz spastiķi, paralītiķi vai tuberkulozes slimnieku nav dzīvotspējas — tie bija mierīgi vārdi, ko mācīja mierīga balss. Dzīvotspēja! Šo vārdu Honora Lengtrija nekad neaizmirsa.

Maikls, protams, nebija slims un nekādā ziņā hroniski slims. Bet sastapusi viņa to bija ilgtermiņa aprūpes situācijā, iekrāsotā visos X nodaļas tumšajos toņos. Pat ja viņš nebūtu ar tiem inficēts, jāsaprot, ka viņa gan ir. Viņas visupirmais un vienīgais pienākums būtu bijis uzskatīt Maiklu par X nodaļas pacientu. Ar Nīlu Pārkinsorui viņai bija izdevies tā noturēties, bet Nīlu Pārkinsonu viņa nemīlēja, tāpēc pienākums sekmīgi bija palicis savos stingrajos ietvaros.

Te nu viņa bija, gribēdama rotāties ar divām cepurēm uzreiz — ar mīlestības un pienākuma galvasrotu, abas uzliktas viena un tā paša cilvēka labad. Tā paša pacienta labad. Darbs apgalvoja, ka viņš ir pacients. Nebija nozīmes tam, ka viņš neiekļāvās pacienta aprakstā. Palika pienākums. Pienākums nekad nevarēja zust. Pienākums bija pirmajā vietā, pat vislielākā mīlestība nespēja mainīt tik daudzos gados iesakņojušos apziņu.

Ar kuru rotāties — ar mīlas vai pienākuma cepuri? — viņa jautāja pati sev, smagākiem soļiem nekā citkārt kāpjot augšup pa savas verandas pakāpieniem. Vai būt viņa mīļotajai vai viņa kopējai un sargam? Un kas ir viņš? Mans mīļotais vai pacients? Pēkšņa vējpūta pasitās zem baltās galvassegas malējās krokas un pacēla to. Atbilde uz visiem jautājumiem, viņa nodomāja. Man galvā ir pienākuma cepure.

Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja Maiklu, tērpušos pidžamā un rītasvārkā, ko viņa bija aizņēmusies B nodaļā,

sēžam uz krēsla un pacietīgi viņu gaidām. Krēsls bija aiznests projām no gultas istabas vidū; gulta, kārtīgi saklāta, izskatījās tā, ka pat visneprātīgākajā iztēlē to nevarēja iedomāties par lielākas baudas un dziļāku sāpju arēnu kā jebkuru milzum platu, spilveniem nosegtu mīlos vāļu. Dīvainā kārtā gultas spartiskā šķīstība māsu Leng-triju pārbiedēja; iedama pāri verandai, viņa jau bija iztēlojusies tuvākā brīža ainu, proti, ka viņš kails vēl gulēs gultā.

Ja tā būtu bijis, viņa varētu atkust maigumā, noslīgt viņam līdzās uz matrača, par spīti savai pienākuma cepurei, no kaut kurienes saņemtos drosmi darīt to, pēc kā ilgojās, — apskaut viņu, sniegt lūpas spēkpilnam, kvēlam skūpstam, ar jaunu pārdzīvojumu atsaukt atmiņas par pagājušo nakti, ko tik drausmīgi aptumšoja beigtais, kas joprojām gulēja pirtsmājā.

Viņa stāvēja uz sliekšņa bez smaida, zaudējusi spēju gan runāt, gan pakustēties, pilnīgi iztukšota. Taču viņas seja laikam pauda vairāk, nekā pati apjēdza, jo Maikls tūliņ piecēlās, pagājās viņai pretim un nostājās blakus, tomēr ne tik tuvu, lai pieskartos.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Kas? Kas noticis?

— Lūss izdarījis pašnāvību, — viņa īsi atteica, tad, no jauna satriekta, apklusa.

— Pašnāvību? — Pirmajā mirklī viņam aizrāvās elpa, tomēr izbrīns un pārsteigums izgaisa ātrāk, nekā tam būtu vajadzējis notikt, un vietā uzradās dīvains, pārbiedēts mulsums, it kā viņa paša darbības izraisīts.

— Ak Dievs, ak Dievs! — viņš lēnām noteica, un likās, arī viņš tūliņ izlaidīs garu. Nobālušajā sejā ieplūda vainas apziņa un drausmas. — Ko es esmu izdarījis! — viņš sacīja un vēlreiz atkārtoja: — Ko es esmu izdarījis! — veca, vārga cilvēka balsī.

Māsas Lengtrijas sirds neizturēja, viņa piegāja Maiklam tuvāk, lai varētu ar abām plaukstām aptvert viņa delmu; lūdzoši viņa paraudzījās tam sejā.

— Neko to neesi izdarījis, Maikl, neko! Lūss pats sevi nogalinājis, vai dzirdi? Tevi viņš gribēja izmantot vienīgi, lai nodarītu ļaunu man. Tu nedrīksti sevi vainot! Neesi taču tu viņu mudinājis, neesi iedrošinājis!

— Vai tiešām? — viņš asi jautāja.

— Liecies mierā! — viņa šausmās iesaucās.

— Man vajadzēja būt tur, kopā ar viņu, ne šeit ar tevi. Es nedrīkstēju viņu atstāt.

Līdz nāvei pārsteigta, viņa raudzījās uz Maiklu, gandrīz it kā nepazīdama, tad kaut kur savā negadījumiem paredzētajā krājumā sagrābstīja bālu, zobgalīgu smīniņu un ietriepa sejā.

— Tad nu gan! — viņa iesaucās. — Tas ir varens kompliments man!

— Ai, māsiņ, tā es nedomāju! — viņš žēlabaini atsaucās. — Nemūžam negribētu jūs sāpināt!

— Vai pat tagad tik grūti ir uzrunāt mani par Honoru?

— Kā man to gribētos! Jums tas vārds piedien, tik tiešām piedien. Un tomēr es jūs uzskatu par māsiņu — pat tagad. Es negribētu jūs sāpināt, māsiņ, ne par ko pasaulē. Bet, ja es būtu palicis tur, kur esmu piederīgs, tas nekad nebūtu noticis. Viņš būtu drošībā, un es — es būtu brīvs. Tā ir mana vaina!

Maikla sāpes viņai neko nevarēja nozīmēt, jo viņa nezināja to izcelsmi. Kas viņš ir? Kāds viņš ir?

Šķebans nelabums un vārdā nenosaucamas skumjas uzvilnīja viņā no dvēseles dzīlēm, tad nemanot pārņēma no pirkstu galiem līdz pat plati ieplestajām acīm. Kas viņš bija, ja pēc stundām ilga kaislas un bezgala maigas mīlas uzplūda tagad spēja gausties, atmest to kā nederīgu Lūša dēļ? Šausmas, skumjas, sāpes viņa būtu varējusi saprast, tikai ne tad, ja viņš tās izjuta par Lūšu. Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik nenozīmīga kā sieviete, kā cilvēks. Viņas mīlestību viņš bija atsviedis atpakaļ tieši acīs Lūša dēļ.

— Saprotu, — viņa skadri ierunājās. — Esmu par daudz ko drausmīgi aplam domājusi, vai ne? Ak, cik muļķīgi no manis! — Rūgtais smējiens paspruka nelūgts un izdevās tik iespaidīgi, ka viņš sarāvās. — Man aši jānomazgājas, tad aizvedīšu jūs atpakaļ uz nodaļu. Pulkvedis Akselbante grib jums uzdot dažus jautājumus, un būs labāk, ja viņš jūs nesastaps šeit.

Uz plauktiņa zem gala loga stāvēja skārda bļoda, kurā bija nedaudz ūdens. Novērsusies viņa, asarām līstot, aizsteidzās turp un sāka briesmīgi šļakstīties, tad piespieda dvieli pie acīm, vaigiem un deguna, ar dzelzs gribasspēku apspiezdama bezjēdzīgās, nevajadzīgās asaras.

Viņš bija tāds, kāds bija. Vai tam automātiski vajadzētu nozīmēt, ka viņas mīlestība ir nevērtīga? Vai tam, ka viņš deva priekšroku Lūsam, vajadzēja nozīmēt, ka viņā nav nekā, kas būtu mīlestības vērts? Ai, Maikl, Maikl! Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik pievilta, tik apkau-

nota. Tomēr — kālab gan viņai tā justies? Viņš bija tāds, kāds bija, un viņam bija jābūt skaistam, citādi viņa nemūžam nebūtu viņā iemīlējusies. Bet pār tukšumu starp saprātu un viņas sievietes jūtām tilts nebija uzceļams. Neviena sāncense nebūtu spējusi viņu tik dziļi sāpināt. Lūss. Svērta un atzīta par vieglu — Lūša dēļ.

Kāds plānprātiņš gan bija pulkvedis Akselbante, turēdams Maiklu aizdomās par Lūša nogalināšanu! Cik žēl, ka pulkvedis nedabūja redzēt to ainiņu! Tā uz vietas būtu izgaisinājusi visas aizdomas. Ja jelkad viens vīrietis apraudājis otra nāvi, tas bija seržants Maikls Vilsons. Viņš to būtu varējis izdarīt, viņa prātoja, naktī viņa bija pietiekami ilgi projām, lai viņš varētu aiziet turp, nodarīt, kas darāms, un atgriezties. Bet viņš to nedarīja. Neviens neparko nebūtu varējis māsu Lengtriju pārliecināt, ka viņš to izdarījis. Nabaga Maikls. Laikam jau viņam taisnība. Ja viņš būtu palicis X nodaļā, Lūsam nebūtu radusies vajadzība nogalināties. Viņa uzvara pār māsu Lengtriju būtu bijusi pilnīga — nē, vairāk nekā pilnīga.

Žēlīgais Dievs, kāds juceklis! Kāds kārību mudžeklis, kāds motīvu savirpinājums! Kāpēc viņa aizvāca Maiklu no nodaļas? Tanī brīdī tā šķita pareiza rīcība, vienīgā pareizā rīcība. Bet vai viņa visu laiku bija plānojusi izmantot jebkuru izdevību, lai iegūtu Maiklu vienīgi sev? X nodaļā tas nebija iespējams; visi bija greizsirdīgi par katru brīdi, ko viņa pavadīja vienatnē ar kādu no viņiem. Un vīrietis paliek vīrietis, viņa sprieda. Tā kā viņa vārda tiešā nozīmē bija metusies ap kaklu Maiklam, kas smagi pārdzīvoja pirtsmājā izjaukto satikšanos, kālab uzskatīt par vainu, ja tas ņēma, kas ņemams, un viņu izmantoja?

Asaras nožuva. Viņa nolika dvieli un piegāja pie spoguļa. Labi, ka izdevās asaras apvaldīt, pirms tās atstaja redzamas pēdas. Galvassega bija sašķiebusies — viņas pienākuma cepure, kas nekad, nekad viņu nepievils. Pievilt var mīlestība, pienākums — nekad. Pienākumu pildot, cilvēks stāv drošās pozīcijās — atgūst atpakaļ visu, ko tam ziedo. Viņa atvilka kādu dziļu, tumšu atvilktni apziņā un iemeta tur savu mīlestību, pie spoguļa sakārtoja galvassegu virs acīm, kas bija tik dzedras un atsvešinātas kā māsai, kas pirms daudziem gadiem bija lasījusi lekciju. Trūkst dzīvotspējas. Viņa novērsās no sava spoguļattēla.

— Ejam, — viņa laipni sacīja. — Aizvedīšu jūs atpakaļ, kur esat piederīgs.

Brīžiem soli jaukdams, Maikls klumburoja māsai blakus, tā iegrimis savā drūmībā, ka gandrīz nemanīja viņas klātbūtni. Nekas vienkārši nesākās no jauna; viss jau bija sācies, un šoreiz tas bija spriedums visam mūžam, veselai mūžībai. Kāpēc tam vajadzēja notikt tieši ar viņu? Ko viņš tādu nodarījis? Cilvēki nebeidza mirt. Un vienmēr viņa dēļ, kaut kā dēļ, kas bija viņā. Kā pravietim Jonam.

Kārdinājums pagulēt viņas gultā, sajust palagos viņas smaržu, ar visu augumu aizņemt vietu, kur gulējis viņas augums... Tagad viņa nožēlo, bet tad nenožēloja. Tik daudz mīlestības, kādu viņš nebija pazinis un nu juta. Kā sapni. Un tā atnāca riebīga notikuma izskaņā, piedzima brīdī, kad viņš tika notverts kails un Lūša Dedžita apkaunots. Tā piedzima brīdī, kad sabruka viņa pašcieņa, kad viņš pilnībā saprata, ka arī pats kāro nogalināt.

Gara acu priekšā viņam rēgojās Lūss, kas smējās, Lūss, kas ņirgājās, Lūss, kas izbrīnīts uz viņu skatījās, tāpēc ka viņš gribēja vērst par labu Lūša nodarīto postu, Lūss pirts-mājā, kur nespēja ticēt, ka viņa piedāvājums ir nevēlams, Lūss, kas savā augstprātībā neapzinājās, ka slepkavība karājas pār viņa galvu kā pacelts zobens. Tu stulbais vientiesi! Reiz Lūss tā bija nosaucis viņu, tagad viņš to sacīja Lūša rēgam. Tu stulbais, stulbais vientiesi! Vai nesaprati, ka karš cilvēkā notrulina iebildumus pret nogalināšanu, ka, gluži otrādi, pieradina pie tās? Zināms, ka nesaprati. Tu karu biji redzējis tikai no štāba kancelejas.

Nākotnes vairs nebija. Viņam ne. Varbūt nebija arī nekad bijis. Bens teiktu, ka cilvēks pats pie visa vainīgs. Tas nebija taisnīgi. Ak, cik viņš bija nikns! Un māsa, kuru viņš nepazina un nu vairs nekad neiepazīs. Tā skatījās uz viņu kā uz slepkavu. Un viņš bija slepkava, kas nogalinājis cerību.

4

Tikko viņi ieradās nodaļā, Maikls aizsteidzās; vienīgais skatiens, ko māsai Lengtrijai izdevās uztvert Maikla sejā, no jauna aizskāra viņas saplosītās jūtas, jo asaras pelēkajās acīs bija uzveiktas, un viņa bija tik dziļi aizkustināta, ka mīļu prātu būtu atstūmusi pati sevi malā, ja vien* varētu kā mācēdama viņu mierināt. Bet nekā; Maikls aizsteidzās, it kā nevarētu sagaidīt, lai no viņas aizbēgtu. Tikko ieraudzījis Benu nelaimīgu kvernam uz gultas malas, viņš devās turp un apsēdās.

Māsa Lengtrija ilgāk nespēja izturēt un pagriezās, lai dotos uz kabinetu, nu jau tikpat stipri sadusmota, cik sāpināta. Skaidrs, ka Maiklam ikviens šķita svarīgāks par viņu.

Kad kabinetā ienāca Nils ar tējas tasi un šķīvi ar sviestmaizēm, viņai gribējās to sūtīt projām, bet kaut kas Nīla sejā viņu atturēja. Ne aizvainojamība, drīzāk tieša vēlēšanās pakalpot un palīdzēt, un to nedrīkstēja pa roku galam atraidīt.

— Iedzeriet tēju un mazliet ieēdiet, — viņš sacīja, — tad uzreiz jutīsieties labāk.

Viņa bija loti pateicīga par tēju, bet neticēja, ka spētu norīt kaut kumosu maizes; tomēr, kad pirmajai tasei sekoja otra, viņa notiesāja arī pusi no atnestajām sviestmaizēm un patiesi sāka justies labāk.

Nīls apsēdās apmeklētāju krēslā un cieši viņu vēroja, noraizējies par viņas raizēm, nevarīgi dusmodamies pats par savu nespēju palīdzēt, sagrauzts par robežu, ko viņa bija nospraudusi viņu savstarpējās attiecībās. Nekas no tā, ko viņa bija gatava ziedot Maiklam un darīt Maikla labā, netika viņam, un tas spīvi sāpēja, jo viņš apzinājās, ka ir pārāks. Katrā ziņā būtu viņai noderīgāks. Un viņš diezgan droši nojauta, ka arī Maikls to apzinās — vismaz šorīt, ja nav zinājis jau vakar. Bet kā lai ieskaidro viņai? Viņa pat klausīties negribētu.

Kad viņa atstūma šķīvi, viņš ierunājās:

— Man ir neizsakāmi žēl, ka tieši jums vajadzēja atrast Lūšu. Nekā jauka tur droši vien nebija ko redzēt.

— Nebija vis. Bet es spēju tādus skatus pārvarēt. Neraizējieties. — Viņa Nīlam uzsmaidīja, neapzinādamās, ka izskatās pēc tādas, kas izbridusi visus savas personiskās elles dzijumus. — Man jums jāpateicas, ka uzņēmāties vainu par manu lēmumu aizvest Maiklu no X nodaļas.

Viņš paraustīja plecus. — Tas lieti noderēja, vai ne? Lai pulkvedis turas vien pie pārliecības par vīrieša prāta pārākumu. Ja es būtu atzinies, ka biju piedzēries un nekam nederīgs, bet jūs — spējīga izlemt, viņam tas būtu šķitis daudz mazāk ticams.

Viņa saviebās. — Tas tiesa.

— Vai jūs, māsiņ, tagad jūtaties atspirgusi?

— Pilnīgi. Bet, ja runā par jušanos, tad jāteic, ka es jūtos, it kā būtu apkrāpta.

Viņš sarauca pieri. — Apkrāpta? Kāds ērmots vārds!

— Man tā neliekas. Vai jūs zinājāt, ka es aizvedu

Maiklu uz savu mitekli, vai ari teicāt to tikai uz labu

laimi?

— Loģiski. Kurp gan citur jūs viņu būtu varējusi vest? Es jau pagājušajā naktī zināju: no rīta jūs negribēsiet nodot Lūšu vadībai vai armijas policijai. Tātad jūs nevarējāt lolot domu par Maikla novietošanu kādā citā nodaļā.

— Jums ir traki asa domāšana, Nīl.

— Man šķiet, jūs vispār nenovērtējat, cik ass es īstenībā esmu.

Nesaprazdama, ko atbildēt, viņa novērsās un sāka raudzīties ārā pa logu.

— Ņemiet cigareti, uzsmēķējiet, — viņš aicināja, juzdams viņai līdzi, bet tomēr sarūgtināts, jo zināja, ka ir šis tas, ko viņš nedrīkst pieminēt.

Tad viņa pagriezās atpakaļ.

— Es neuzdrošinos, Nīl. Kuru katru mirkli var ierastie? virsmāsa. Nu jau pulkvedis būs izstāstījis viņai un komandierim, un policistiem, un man šķiet, ka viņa jau garšīgi čāpstina. Jo kāda sensācija tumīgāka, jo vairāk viņai pa prātam, protams, ja vien pati nav tai tumē iejaukta. Šitais viņai būs kā medusmaize.

— Bet ja es aizsmēķētu un jums iedotu tikai ievilkt pāris dūmu? Jums patiesi vajadzīgs kaut kas stiprāks par tēju.

— Ja jūs tagad kaut ar pušplēstu vārdu pieminēsiet viskiju, Nīl Pārkinson, es jums uzlikšu istabas arestu uz veselu mēnesi! Un bez tās cigaretes es tiešām varu iztikt. Man jāsaglabā iespējami cienījama stāja, citādi virsmāsa mani izmēzīs no sava štata. Dūmu smaku manā elpā viņa noteikti saostu.

— Jā, bet pulkvedim kā dzēriena dāvātājam jātur mute ciet, ja negrib iekulties nepatikšanās.

— Šai sakarā man ienāca prātā divas lietas. Pirmkārt, es būtu pateicīga, ja neviens no jums par viskiju vairs ne vārdiņa nebilstu, un, otrkārt, aiznesiet šito glāzi uz nodaļu un iebaudiet katrs pa ēdamkarotei. Tas jūs paglābs no paģirām.

Nīls iesmējās. — Par to es jums pateicībā noskūpstīšu gan rokas, gan kājas.

Un šai brīdī virsmāsa nāca pa durvīm iekšā, ošņādama gaisu kā asinssuns. Nīls, garām iedams, pavirši paklanījās ienācējai, ļaudams māsai Lengtrijai ar savu augsto pavēl-nieci sastapties vienatnē.

Virsmāsa kļuva par sākumu visādā ziņā nogurdinošai dienai. Viņai sekoja bāzes komandieris, mīlīgs medicīniskā dienesta pulkvedis, kas par slimnīcām īstenībā interesējās tikai vispārēji un jutās pavisam bezpalīdzīgs, ja tik tiešām sastapās ar pacientiem. Kā Piecpadsmitās bāzes komandierim viņam pienācās noteikt izmeklēšanas veidu. Pēc īsas apskates pirtsmājā viņš piezvanīja uz divīzijas štābu un pieprasīja speciālās izmeklēšanas nodaļas seržanta ierašanos. Tik aizņemtam cilvēkam kā bāzes komandieris nebija lielas intereses par gadījumu, kas viņa skatījumā bija skaidri redzama un droši nosakāma, kaut arī sevišķi nepatīkama pašnāvība. Tāpēc viņš izmeklēšanas praktisko īstenošanu uzdeva Piecpadsmitās bāzes kvartīrmeistaram, gara auguma, patīkamam un ļoti saprātīgam jaunam cilvēkam, kura vārds bija Džons Pen-nikviks; pēc tam, nokratījis šo, pēc viņa domām, diezgan nepatīkamo nastu no pleciem, viņš atgriezās pie saviem daudz sarežģītākajiem darbiem, kas saistījās ar veselas slimnīcas likvidēšanu.

Kapteinim Pennikvikam bija vismaz tikpat daudz vai prt vairāk darba nekā komandierim, taču viņš bija ļoti apzinīgs un centīgs virsnieks, tāpēc sīki jo sīki noinstruēja speciālās izmeklēšanas nodaļas seržantu, līdzko tas ieradās.

— Es pats runāšu ar katru, ar kuru man, jūsuprāt, būtu jārunā, — viņš sacīja, pāri brillēm noraudzīdamies uz seržantu Votkinu, kas viņam šķita pieņemams, saprātīgs un patīkams. — Citādi atstāju visu jūsu ziņā, taču, ja kļūst par karstu, kliedziet pilnā balsī, un es skriešus metīšos šurp.

Pavadījis desmit minūtes pirtsmājā kopā ar majoru, kas bija bāzes patologs, seržants Votkins vērīgi aizstaigāja no pirtsmājas līdz X nodaļas pagalma ieejai, tad apgāja ēkai apkārt un nonāca pie galvenajām durvīm. Kaut arī māsa Lengtrija nebija kabinetā, viņa tūliņ izdzirda aizkara labi pazīstamo iegrabēšanos un steidzās turp. Jauks sievišķītis, seržants atzinīgi nodomāja, turklāt īsts virsnieces materiāls. Viņš nejutās pazemots, māsu militāri sveicinot.

— Sveicināts, seržant, — viņa smaidīdama atņēma.

— Māsa Lengtrija? — viņš jautāja, noņemdams cepuri.

— Jā.

«— Esmu no divīzijas štāba izmeklēšanas nodaļas, lai noskaidrotu seržanta Lūsija Dedžita nāves gadījumu. Mani sauc Votkins, — viņš noskaitīja lēni, gandrīz miegaini.

Bet viņš nepavisam nebija miegains. Kad viņi bija iekārtojušies māsas kabinetā, viņš atteicās no piedāvātās tējas un tūliņ stājās pie darba.

— Man vajadzēs satikt jūsu pacientus, māsa Lengtrija, taču vispirms, ja neiebilstat, gribētu uzdot dažus jautājumus jums.

— Lūdzu, uzdodiet, — viņa rāmi atteica.

— Bārdasnazis. Vai tas piederēja viņam?

— Jā, esmu pārliecināta, ka viņam. Vairāki pacienti lieto bārdasnažus, bet man šķiet, ka Lūsam vienīgajam bija ar melnkoka spalu. — Viņa nolēma runāt pilnīgi atklāti, līdz ar to pierādot, ka pārzina pacientu mantas. — Jūs taču nešaubāties par to, ka tā ir pašnāvība, seržant? Es redzēju, kā Lūss turēja nazi. Pirksti bija ap to sakļāvušies tieši tā, kā būtu turējusi dzīva roka, bez tam roka un delms aplipuši ar milzum daudz asiņu, kas, dabiski, šļākušās, izdarot tādus griezienus, kādus es tur redzēju. Cik griezienu pavisam bija?

— Tikai trīs. Tomēr divi vairāk, nekā būtu vajadzējis, lai ātri nonāvētos.

— Ko saka patologs? Vai atsaucāt kādu no ārpuses vai arī izmantojāt majoru Menzīsu?

Viņš iesmējās. — Kā būtu, ja es uz brītiņu noliktos vienā no nodaļas brīvajām gultām, bet izmeklēšanu pārņemtu jūs?

Viņa saspurojās, aprāvās un izskatījās jocīgi meitenīga.

— Ak vai! Laikam sāku uzkundzēties? Piedodiet, seržant. Tas tāpēc, ka esmu pilnīgā neizpratnē.

— Sīkums, māsa Lengtrija, jautājiet droši. Jūs tikai mani sasmīdinājāt. Nopietni runājot, nav nekādu šaubu, ka tā ir pašnāvība, un jūs pilnīgi pareizi pieminējāt, kā tika turēts bārdasnazis. Majors Menzīss it nemaz nešaubās, ka seržants Dedžits pats sevi sagraizījis. Es tikai apvaicāšos puišiem par bārdasnazi, un, ja viss saskanēs, man šķiet, lietu varēs ļoti ātri beigt.

Māsa izdvesa dziļu atvieglojuma nopūtu un burvīgi uzsmaidīja seržantam.

— Ai, kā es priecājos! Zinu, visi domā, ka garīgi nestabili pacienti spējīgi uz jebko, bet varu droši teikt, ka

mani puiši ir maigas dabas. Vienīgais negantais bija seržants Dedžits.

Izmeklētājs uzmeta viņai ziņkārīgu mirkli.

— Viņi visi- ir aktīvā dienesta karavīri, vai ne?

— Protams.

— Un varu derēt, ka cīnījušies tieši frontē, citādi šinī nodaļā neatrastos. Diemžēl, māsa, neesmu ar jums vienisprātis: jūsu puiši nevar būt maigas dabas.

No tā viņa saprata, ka izmeklēšana būs tik pamatīga, cik seržantam liksies nepieciešami. Viss atkarīgs no tā, vai viņš runājis taisnību, apgalvodams, ka tic Lūša pašnāvībai.

Turpmākajā iztaujāšanā atklājās, ka tiešām vienīgi Lū-sam bija piederējis bārdasnazis ar melnkoka spalu. Metam piederēja tāds pats ar ziloņkaula spalu, bet Nīlam bija trīs bārdasnažu komplekts ar perlamutra spaliem, daiļamatnieka darinājums viņa tēvam vēl pirms Pirmā pasaules kara. Maikls skuvās ar parasto skuvekli, tāpat arī Benedikts un Nagits.

X nodaļas vīri necentās slēpt savu nepatiku pret mirušo, bet arī netraucēja seržanta Votkina izmeklēšanas darbu ne ar vienu no tiem līdzekļiem, kas bija viņu rīcībā, sākot ar uzspēlētu plānprātību un beidzot ar pilnīgu atteikšanos runāt. Sākumā māsa Lengtrija baidījās, ka tie negribēs pakļauties, jo vientulība, nošķirtība un bezdarbība lāgiem viņus pamudināja uz tādu bērnišķīgu muļķošanos, kā viņi bija izdarījušies todien, kad ieradās Maikls. Taču visi bija ļoti atsaucīgi un lieliski palīdzēja izmeklētājam. Seržants Votkins neteica, vai ilgās sarunas ar pacientiem esot bijis patīkams uzdevums, tomēr vērīgi uzklausīja visu, pat Nagita lirisko skotomas notēlojumu, kā viņš sākumā redzējis durvju kliņķus un zaru caurumus pilnībā, bet vēlāk tikai pusi no tiem.

Maikls bija vienīgais X nodaļas pacients, kuru kvartīr-meistars iztaujāja personiski, taču tā drīzāk bija draudzīgā saruna, nevis nopratināšana. Tā notika kvartīrmeistara kabinetā gluži vienkārši tāpēc, ka X nodaļa nebija vieta, kur varētu netraucēti aprunāties.

Kaut Maikls to neapzinājās, personība kļuva par viņa spēcīgāko aizstāvi. Viņš ieradās pilnā formas tērpā, tikai bez cepures, tāpēc ieiedams nepacēla roku militārajam

sveicienam, vienīgi palika miera stājā, līdz tika aicināts

apsēsties.

— Nav vajadzības uztraukties, seržant, — sacīja kapteinis Džons Pennikviks, kuram uz rakstāmgalda atradās vienīgi dažādie papīri, kam bija sakars ar seržanta Lūsija Dedžita nāvi. Patologa ziņojums aizņēma divas ar roku aprakstītas lappuses, kurās līdztekus sīkam nāvi izraisījušo brūču aprakstam bija piezīme, ka ne mirušā vēderā, ne asinīs nav atrastas svešas vielas, kā barbiturāti vai opiāti. Seržanta Votkina ziņojums bija garāks, arī rakstīts ar roku. Tanī bija lasāms konspektīvs visu to sarunu atstāsts, kuras viņš bija risinājis ar X nodaļas pacientiem un māsu Lengtriju. Zinātniskās izmeklēšanas metodes karalaika armijā bija ārkārtīgi ierobežotas, pirkstu nospiedumu fiksēšana tanīs nebija ietverta; ja seržants Votkins būtu pamanījis kaut ko aizdomīgu, viņš varonīgi būtu centies izpildīt arī šo pienākumu, taču karalaika armijas speciālās izmeklēšanas nodaļas seržantam nekādu lielo zināšanu pirkstu nospiedumu pētīšanā nebija. Tomēr šoreiz viņš nekā aizdomīga manījis nebija, un arī patologs domāja tāpat.

— īstenībā gribēju jums apjautāties vienīgi par apstākļiem, kas noveda pie seržanta Dedžita nāves, — kapteinis, mazliet neveikli juzdamies, sacīja. — Vai jums bija kādas aizdomas, ka seržants Dedžits nodomājis jums šādā veidā tuvoties? Vai viņš jau agrāk bija kaut ko tādu mēģinājis?

— Vienreiz, — Maikls atbildēja, — neveiksmīgi. Un, runājot pavisam godīgi, man nelikās, ka seržants Dedžits būtu īsts homoseksuālis, ser. Viņš vienkārši meklēja kašķi.

— Vai jums pašam ir homoseksuāla nosliece, seržant?

— Nē, ser.

— Vai jūtat nepatiku pret homoseksuāļiem?

— Nē, ser.

— Kāpēc ne?

— Esmu karojis kopā ar viņiem un bijis pakļauts viņu komandai, ser. Man ir bijuši draugi ar šādu noslieci, viens pat ļoti labs draugs, un tie visi bija krietni puiši. Vienīgais, ko prasu, — lai puisis ir krietns cilvēks. Man šķiet, homoseksuāļi ir tādi paši kā jebkura cilvēku kopa — cits labs, cits slikts un cits ne šāds, ne tāds.

Kvartīrmeistars viegli pasmaidīja.

— Vai varat iedomāties, kāpēc seržants Dedžits meta aci uz jums?

Maikls nopūtās. — Droši vien būs kaut kā ticis pie maniem papīriem un tos izlasījis, ser. Nevaru iedomāties cita iemesla, kura dēj viņam būtu ienācis prātā pievērst man jelkādu uzmanību. — Viņš paskatījās kvartīrmeis-taram tieši acīs. — Ja esat lasījis manus papīrus, ser, jums būs zināms, ka šī nav pirmā reize, kad man atgadījušās nepatikšanas ar homoseksuāļiem.

— Jā, zinu. Jums traki neveicas, seržant. Vai kaut uz brīdi naktī izgājāt no māsas Lengtrijas istabas?

"• — Nē, ser.

— Tātad pēc notikuma pirtsmājā seržantu Dedžitu vairs neesat redzējis?

— Nē, ser, neesmu.

Kvartīimeistars strupi pamāja. — Pateicos, seržant. Tas būtu viss.

— Pateicos, ser.

Kad Maikls bija aizgājis, kapteinis Pennikviks savāca vienkopus visus papīrus, kas attiecās uz seržanta Lūsija Dedžita nāvi, nolika sev priekšā uz rakstāmgalda tīru lapu un sāka rakstīt ziņojumu bāzes komandierim.

6

Kaut arī trīs vai četras nedēļas vēl šķīra Piecpadsmito bāzi no pilnīgas likvidācijas, X nodaļas pieciem pacientiem un vienai medmāsai sajūta par piederību jebkādai sabiedriskai kopai pēc seržanta Lūsija Dedžita nāves bija zudusi. Līdz izmeklēšanas beigām visi staigāja cits citam apkārt kā uz jēlām olām, katrs juzdams spēcīgo, vārdos neizteikto zemūdens straumi, kas sūcās un brāzās cauri nodaļai tā, ka nekas vairāk par paviršu saskarsmi citam ar citu nevarēja izveidoties. Vispārējā nomāktība bija atklāta, individuālā — vārīga, slepena, apkaunota. Par to runāt bija neiespējami, tēlot neīstu jautrību — tikpat neiespējami. Ikviens raidīja pret debesīm lūgšanas, lai jel izmeklēšana beigtos, nevienam nekaitējot.

Māsa Lengtrija nebija tik dziļi iegrimusi pati savās bēdās, lai neatcerētos, cik trausls bija viņas puišu garīgais līdzsvars, tāpēc satraukta vēroja, vai kādam no viņiem, Maiklu ieskaitot, neparādīsies vismazākās sabrukuma pazīmes. Dīvainā kārtā tādas neparādījās. Puiši bija sevī ierāvušies, bet nevairījās no īstenības. Bet tie vairījās no viņas, izstūma viņu saltā ārējā orbītā, kur viņai atlika vienīgi nenozīmīgi uzdevumi — uzliet agro rīta tēju, pamodināt viņus, pārraudzīt rīta sakopšanās darbus, aizvadīt viņus uz pludmali, parūpēties, lai viņi laikus aiziet gulēt. Viņi, kā vienmēr, bija pieklājīgi un godbijīgi, bet nekad vairs sirsnīgi un draudzīgi.

Viņai gribējās cirst ar dūrēm pret sienu, kliegt, ka nav tādu sodu pelnījusi, ka arī viņa cieš, ka vēlas, ārkārtīgi vēlas, lai viņi to atkal pieņem savā pulkā, ka viņi to kauj nost. Tā viņa, protams, nevarēja darīt un nedarīja. Un, tā kā vīru attieksmi mācēja iztulkot vienīgi savas vainas, savas domu gaitas ietvaros, tad gaužām labi saprata, kas ir tas, ko viņi aiz dziļas laipnības liedzas izteikt vārdos. To, ka viņa pametusi novārtā pienākumu, pametusi novārtā viņus. Vājprāts, tīrākais vājprāts! Tik pilnīgi i izmirst, kā jāizturas pret pacientiem, nozīmēja, ka viņa tos pametusi savu miesas kārību labad. Garīgais līdzsvars un spēja apsvērt, kas normālos apstākļos viņu pārliecinātu, ka šāds skaidrojums ir pārāk vienkāršots, bija galīgi zuduši.

Honora Lengtrija bija iepazinusi dažādas sāpes, bet vēl nekad tādas kā šīs — tik aptverošas, tik nepārvaramas, tik smacējošas. Nevarētu sacīt, ka viņa baidītos ieiet X nodaļā; nē, viņu mocīja rūgtā atziņa, ka vairs nav X nodaļas, kur ieiet. Ģimenes kopība bija sairusi.

— Tā, spriedums ir gatavs, — viņa sacīja Nīlam trīs vakarus pēc Lūša nāves.

— Kad jūs to uzzinājāt? — viņš vaicāja, bet tā, it kā nebūtu sevišķi ieinteresēts.

Joprojām viņš iegriezās kabinetā patērzēt, bet tik vien arī bija ka patērzēšana. Banālas piezīmes par šo vai to.

— Šopācpusdien no pulkveža Akselbantes, kas slāja pie virsmāsas. Vēlāk to pašu man pateica arī viņa, tātad dabūju dzirdēt pa divi lāgi. Pašnāvība. Akūtas depresijas ar tai sekojošu mānijas lēkmi rezultātā. Blēņas, bet pieņemamas blēņas. Vajadzēja taču sagudrot kaut kā iespaidīgi.

— Vai viņš vēl ko sacīja? — Nīls jautaja, paliecies uz priekšu, lai notrauktu cigaretei pelnus.

— Nu — kā jau varat iedomāties — mēs netiekam pārāk mīlēti, tomēr oficiāli netiekam arī ne par ko apsūdzēti.

Saglabādams balsi bezrūpīgu toni, viņš ievaicājās:

— Vai jums tika pipari, māsiņ?

— Oficiāli ne. Tomēr virsmāsai gadījās daži vārdi, ko man pateikt sakarā ar to, ka aizvedu Maiklu pie sevis. Taču, par laimi, mana nevainojamā reputācija mani pasargāja. Kad nokļuvām līdz tam, viņa vienkārši nespēja iedomāties, ka es varētu aizvilkt nabaga Maiklu sev līdzi, ja man nebūtu visšķīstāko motīvu. Viņa izteicās, ka tas vienīgi izskatījies nelāgi un, tā kā izskatījies nelāgi, es esot apkaunojusi visas kolēģes. Man šķiet, ka pēdējā laikā es vispār neesmu neko citu darījusi kā vienīgi visus šeit apkaunojusi.

Pēdējās trijās dienās Nīla iztēle bija izspēlējusi visneticamākos stiķus, ļaudama iedomāties māsiņu ar Maiklu visdažādākajās situācijās, turklāt daudzas nemaz nebija saistītas ar seksu. Viņas nodevība Nīlu grauza, lai kā viņš centās būt objektīvs un saprast. Izpratnei neatlika vietas, kad vajadzēja cīnīties pašam ar savām sāpēm un greizsirdību, ar paša nelokāmo apņēmību iegūt to, ko gribēja, to, kā viņam vajadzēja, kaut arī viņa acīm redzami deva priekšroku Maiklam. Viņa bija pievērsusies Maiklam, nepadomādama ne par vienu no pārējiem, un to — viņam likās — nebija iespējams piedot. Tomēr Nīla paša jūtas bija tikpat spēcīgas un kvēlas kā iepriekš. Es viņu iegūšu, viņš nodomāja. Es no viņas neatteikšos! Esmu sava tēva dēls. Tā ir dīvaina sajūta. Bet arī laba sajūta.

Nabaga apmaldījusies dvēselīte, kā viņa cieš! Tas viņam prieku nesagādāja, viņš arī nenovēlēja viņai ciešanas, tomēr juta, ka šis ir gadījums, kad ciešanas viņu pēdīgi atvedīs atpakaļ uz to vietu, kur viņa jau reiz bija atradusies un kur viņš, Nīls, bija iederīgāks nekā Maikls.

— Neņemiet tik traki pie sirds, — viņš sacīja.

Viņa iedomājās, ka Nīls runā par tiem pašiem pipariem, un greizi pasmaidīja ...

— Lai. Viss ir cauri un pagājis, paldies Dievam. Žēl, ka dzīve kopā ar Lūšu nebija patīkamāka. Es nekad neesmu vēlējusies viņa nāvi, bet to gan vēlējos, kaut mums nebūtu jāsamierinās ar viņa klātieni. Bet tagad sākusies īsta elle.

— Vai tur tiešām vainīgs Lūss? — viņš vaicāja — varbūt tagad, kad lieta pabeigta, viņi abi būs pietiekami atžirguši, lai atkal varētu rast saikni.

— Nē, — viņa skumji atteica. — Vainīga esmu es. Neviens cits.

193

7-60;

Maikls pieklauvēja.

— Tēja gatava, māsiņ. - ~

Vienā mirklī viņa aizmirsa, kur būtu varējis novest

sarunas turpinājums ar Nīlu, un pāri Nīla galvai paskatījās uz Maiklu.

— Ienāciet, lūdzu, uz brītiņu. Man ar jums jāparunā. Vai jūs, Nīl, pa to laiku noturēsiet fronti? Es arī drīz būšu klāt, bet jums, es ceru, būs patīkami pastāstīt pārējiem jauno ziņu.

Maikls aizvēra Nīlam aiz muguras durvis; viņa sejā atspoguļojās bēdas un nemiers. Neveikls mulsums. Un bailes. It kā viņš vēlētos atrasties jebkurā vietā plašajā pasaulē, tikai ne šeit, pie viņas galda.

Šai ziņā viņai taisnība; viņš labāk būtu vēlējies atrasties jebkur, tikai ne šeit. Bet tas, ko viņa redzēja Maikla sejā, bija viņa paša nelaime, viņai tur nebija nekādas dalības. Viņš baidījās, ka varētu sabrukt viņas acu priekšā aiz drausmīgas vēlēšanās atklāt viņai savu sāpju cēloni; bet tas nozīmētu pacelt aizsprostu, kam jāpaliek ciet. Viss pagājis, varbūt nemaz nav bijis un noteikti nebūs vairs nekad. Haoss. Tik bezcerīgs jūklis, kādu viņš nekad nebija piedzīvojis, — stāvēt šeit un ilgoties, lai viss būtu citādi, un zināt, ka citādi nevar būt; žēlot viņu, jo viņa nezina; cīnīties pašam ar sevi un savām alkām; tināt, ka tas, pēc kā viņa ilgojas, nespēj darīt viņu laimīgu; un, vērojot viņas seju, ar katru mirkli vairāk apzināties, cik nežēlīgi viņu ievainojis.

Kaut kas no visa tā atspoguļojās viņa sejā, kamēr viņš gaidīdams stāvēja pie rakstāmgalda.

Un pēkšņi uzšāvās liesma. Maikla skatiens pielaida uguni ievainotajam lepnumam un sāpēm, kas bija uzkrājušās neapjaustā daudzumā.

— Ak, Dieva dēļ, izbeidziet jel tā blenzt! — viņa iesaucās, balss pacēlās līdz apslāpētam kliedzienam. — Ko jūs īsti gribat — lai es, ceļos krizdama, izlūdzos atkārtojumu? Nē, lai tad labāk nomirstu uz vietas! Vai dzirdat? Uz vietas!

Viņš sarāvās, nobāla, saknieba lūpas, bet neteica ne vārda.

— Varat man ticēt, seržant Vilson, ka doma par kaut kādām mūsu attiecībām man prātā ir vismazāk! — viņa turpināja — drudžaini kā lemings, kas nonācis pie jūras, kur tūdaļ aizies bojā. — Iesaucu jūs vienīgi tāpēc, lai pateiktu, ka ir slēdziens par Lūša nāvi. Pašnāvība. Arī jūs kopā ar mums visiem esat pilnībā reabilitēts. Un tagad jūs varbūt beigsiet šķebīgo pašpārmetumu izrādīšanu. Tas ir viss.

Maiklam ne brīdi nebija ienācis prātā, ka visvairāk sāpju nodarījis viņai ar to, ko viņa uzskatīja par atraidījumu. Pārbijies viņš pūlējās iejusties viņas ādā, izjust atraidījumu tā, kā to izjuta viņa — kā dziļi personisku, ar sievietes būtību saistītu pārdzīvojumu. Ja viņš būtu sevi augstāk vērtējis, tad to izprastu ātrāk un vieglāk. Bet tagad viņam tāda attieksme bija gandrīz neaptverama; viņa visu notikušo iztulkoja tā, kā viņš neprata darīt. Ne tāpēc, ka būtu nejūtīgs vai nemācētu jūtas uztvert, vai viņu nemīlētu. Nē, tikai tāpēc, ka viņa prāts pēc Lūša nāves mita pavisam citur un bija pilnīgi nošķirts no viņu abu pārdzīvojuma viņas istabā. Bija tik daudz citu apsvērumu, kas viņu nomāca, un bija tik daudz, ko darīt, ka viņš nebija kavējies ar domām, kā viņa uztvers šādu attieksmi. Un nu bija par vēlu.

Viņš izskatījās slims, bēdu sagrauzts, dīvaini bezpalīdzīgs. Un tomēr arī šai brīdī nezaudēja stāju.

— Pateicos. — viņš sacīja pilnīgi bez. ironijas.

— Neskatieties tā uz mani!

— Piedodiet, man ļoti žēl. Neskatīšos vispār.

Viņa sāka pētīt papīrus uz galda.

— Arī man ir žēl, seržant, ticiet droši, — viņa atteica saltā, gaiīgā noraidījumā. Papīri tikpat labi varēja būt japāņu valodā — tik maz viņa apjēdza to saturu. Un tad pēkšņi vairs nespēja izturēt, pacēla gaivu, un skatienā bija visa viņas sirds, kad viņa pivisam citādā balsī iesaucās:

— Ai, Maikl!

Eet viņš jau bija aizgājis.

Pagāja piecas minūtes, pirms viņa spēja pakustēties, — tik graujoša bija reakcija. Viņa sēdēja drebēdama, zobi klabēja, un mirkli viņai iešāvās prātā, vai tik patiesi nekļūst traka. Tāds kauns, tāda nesavaldība! Nekad viņa nebija atskārtusi, ka viņai piemīt tik akla tieksme sāpināt to, ko mīl, un ka apziņa par šīs tieksmes veiksmīgu apmierināšanu spēj būt ārkārtīgi neciešama un nedod ne mazākā mierinājuma. Dievs, ak, Dievs, viņa lūdzās, — ja tā ir mīlestība, izdziedini mani! Izdziedini vai ļauj man nomirt, tādās sāpēs es vairs nespēju dzīvot ne mirkli...

Viņa piegāja pie kabineta durvīm, lai paņemtu no āķa cepuri, bet tad atcerējās, ka jāpārauj kājas. Rokas viņai vēl aizvien drebēja; pagāja krietns brīdis, kamēr viņa aizsēja zābakus un aplika getras.

Nīls ienāca tieši tai mirklī, kad viņa jau pārliecās pāri galdam, lai paņemtu groziņu.

— Jūs iesiet projām? — viņš pārsteigts un vīlies jautāja. Viņš bija cerējis, ka varēs atsākt sarunu no pēdējās piezīmes, pirms ienāca Maikls un to pārtrauca. Bet Maikls, kā parasts, bija guvis virsroku.

— Esmu drausmīgi nogurusi, — viņa sacīja. — Kā jums šķiet, vai varēsiet atlikušo vakaru iztikt bez manis?

Tas bija braši teikts, bet vajadzēja tikai paraudzīties viņai acīs, lai redzētu, cik šaura robeža drošo brašulību šķir no izmisuma. Pret paša gribu Nīls pasniedzās, saņēma viņas roku abās plaukstās un berza, līdz roka sasila.

— Nē, vismīļā māsa Lengtrija, mēs nekādā ziņā nevarēsim iztikt bez jums, — viņš smaidīdams sacīja, — tomēr mēģināsim šo vienīgo reizi. Ejiet gulēt un atpūtieties.

Viņa atsmaidīja pretī savam uzticamajam biedram X nodaļā un nesaprata, kur palikusi liegi plaukstošā mīlestība, kālab Maikla ierašanās to tik strauji bija iznīdējusi. Nelaime bija tā, ka viņai trūka mīlas loģikas atslēgas, ja vispār bija atslēga, ja vispār bija loģika.

— Jūs aizvien protat noņemt sāpes, — viņa sacīja.

Tā bija frāze, ko Nīls mēdza sacīt viņai; tagad, dzirdot to no viņas, Nīlā uzviļņoja tik pārvarīgas jūtas, ka vajadzēja paraut rokas atpakaļ. Šis nebija brīdis sacīt to, ko viņš ilgojās pateikt.

Paņēmis viņas groziņu, Nīls izvadīja viņu no nodaļas, it kā būtu namatēvs, bet viņa — viešņa, un neatdeva groziņu, iekams abi nebija nogājuši līdz piebrauktuves galam. Tur viņš nostāvēja vēl ilgi pēc tam, kad viņas pelēkais augums, spuldzītes apspīdēts, bija pazudis tumsā, noraudzījās aklajā melnumā un klausījās, kā miklums lāsoja no atdziestošajām lapām, kā kurkstēja lielais varžu koris un līcī nerimtīgi šļakstēja viļņi. Gaiss bija mitruma piesātināts, kuru katru mirkli sāks līt. Ja māsiņa nepasteigsies, viņa samirks.

— Kur māsiņa? — jautāja Nagits, kad Nīls apsēdās viņas krēslā un sniedzās pēc tējkannas.

— Viņai sāp galva, — Nīls īsi atteica, vairīdamies paskatīties uz Maiklu, kas sēdēja savā vietā un izskatījās tā, it kā arī viņam sāpētu galva. Nīls saviebās. — Dieviņ, kā man nepatīk tēlot mammu! Kuram tad nu vajadzēja pienu pie tējas?

— Man, — Nagits atsaucās. — Labas vēstis, ko? Lūss tad nu pēdīgi ir galīgi beigts un apbedīts! Uf! Jāteic — atvieglojums gan.

— Lai Dievs žēlo viņa dvēseli, — Benedikts piebilda.

— Visu mūsu dvēseles, — Mets papildināja.

Nīls bija salējis visiem tēju un sāka piestumt katram viņa krūzi. No vēlās tējas maz prieka, ja māsiņas nav klāt, viņš sprieda, skatīdamies uz Maiklu, jo Maikla uzmanība bija pievērsta Metam un Benediktam.

It kā darīdams kaut ko ļoti nozīmīgu, Nagits cēla galdā milzīgu grāmatu, nolika to drošā vietā, kur tai nevarēja uzšļakstīties tēja, un atšķīra pirmo lappusi.

Maikls uzmeta Nagitam uzjautrinātu un aizkustinātu skatienu.

— Kas tad tā par augstas gudrības grāmatu? — viņš jautāja.

— Pārdomāju, ko sacīja pulkvedis, — Nagits paskaidroja, uzlicis roku uz grāmatas tādā bijībā kā dievavīrs uz Bībeles.

— Nav taču galu galā nekāda iemesla, kāpēc es nevarētu iet vakarskolā un tikt pie gatavības apliecības, vai ne? Bet pēc tam iestāties universitātē un studēt medicīnu.

— Un nokārtot savu dzīvi, — Maikls sacīja. — Tas būtu brangi. Vēlu tev veiksmi, Nagit!

Kaut jel es spētu ienīstot izjust nepatiku pret viņu! — domāja Nīls. Bet mans vecais kungs jau gribēja, lai tieši to es iemācos karā — neļaut sirdij aizšķēršļot ceļu tam, kas darāms, un iekļausities sirdsbalsī tikai tad, kad darāmais padarīts. Tāpēc Nīls varēja ļoti mierīgi sacīt:

— Mums visiem vajadzēs šā vai tā nokārtot savu dzīvi, kad tiksim ārā no džungļu biezokņiem. Nez kā es izskatīšos biznesmeņa uzvalkā. Vēl man nekad tāds nav bijis mugurā. — Tad viņš atzvēlās krēslā un gaidīja, kā Mets reaģēs uz šo tīšo ierosinājumu.

Mets nodrebēdams tūliņ ierunājās:

1

— Kā lai es nopelnu iztiku? — Jautājums izlauzās viņam pār lūpām tā, it kā viņš nemūžam nebūtu gribējis to izteikt, kaut arī ne par ko citu nebija domājis. — Esmu grāmatvedis, man nepieciešama redze! Armija man pensiju nemaksās, jo iedomājas, ka manām acīm nekas nekait. Ak Dievs, ko lai es iesāku, Nīl?

Pārējie sēdēja klusi kā pelītes. Visi skatījās uz Nīlu. Tā, nu ir jāpasaka, domāja Nīls, Meta izmisuma sauciena tikpat dziļi aizkustināts kā pārējie, tomēr stingri turēdamies pie nodoma, kas bija nozīmīgāks par līdzjūtību. Patlaban nav īstais brīdis iedziļināties sīkumos, bet izveidot stingru pamatu, lai redzētu, vai Maikls mājienu sapratīs.

— Tā ir mana norunas tiesa, Met, — Nīls moži sacīja, cieši uzlikdams roku uz Meta delma. — Neraizējies ne par ko. Es rūpēšos, lai tev klātos labi.

— Nekad mūžā neesmu pieņēmis žēlastības dāvanas un nesākšu to darīt arī tagad, — sacīja Mets, stalti un lepni izslējies krēslā.

— Tā nav žēlastības dāvanai — Nīls palika pie sava. — Tā ir mana norunas tiesa. Tu zini, ko es domāju. Mēs visi noslēdzām līgumu, un tā vēl nav visa mana tiesa. — To teikdams, viņš neskatījās vis uz Metu, bet gan uz Maiklu.

— Jā, lai notiek, — atteica Maikls, uzreiz saprazdams, kas no viņa tiek prasīts. Zināmā mērā viņš jutās stipri atvieglots, ka no viņa to prasīja un viņam pašam neko nevajadzēja piedāvāt. Jau labu laiku viņš zināja vienīgo atrisinājumu, bet to nevēlējās, un tāpēc trūka spēka piedāvāt.

— Es piekrītu, Nīl, tā ir tava tiesa līgumā. — Viņa skatiens atrāvās no Nīla nepiekāpīgās sejas un dziļā sirsnībā pievērsās Metam. — Tā nav žēlsirdība, Met. Tā ir godprātīga līgumsaistības izpilde.

7

Māsa Lengtrija izglābās no lietus. Tas sāka gāzt straumēm brīdī, kad viņa iegāja pa durvīm, un jau pēc dažām minūtēm sāka ņudzēt visa dzīvā radība: moskīti, dēles, vardes, zirnekļi, kas negribēja samērcēt kājas, sīrupaini spīdīgas skudru straumes, saņurcīti naktstauriņi, tarakāni. Tā kā abi viņas istabas logi bija aizvirtņoti, viņai parasti nebija nepieciešamības nolaist moskīttīklu, bet šai vakarā viņa vispirmām kārtām atbrīvoja tīklu un apvilka to apkārt gultai.

Vispirms viņa aizgāja uz dušas telpu, pēc tam ietērpās kimono, nostutēja abus nožēlojami plānos spilventeļus pret gultas galvgali, atgūlās un paņēma grāmatu, kuru viņai trūka spēka pat atvērt, kaut gan no miega vēl nebija ne vēsts. Viņa atslēja galvu un klausījās nerimtīgajā lietū, kas sitās pret skārda jumtu. Savā laikā tā bija vissatraucošākā un brīnišķīgākā skaņa — bērnībā uz laukiem, kur lietus bija labklājības un dzīvības nesējs; bet šinī nešķīstajā audzelības un trūdēšanas klimatā tas notrulināja un nāvēja visu ārpasauli, atstājot neskartu vienīgi to, kas norisinājās viņā pašā. Šai troksnī nebūtu iespējams dzirdēt cilvēku runājam, ja vien tas nekliegtu tieši ausī; vienīgās balsis, īsteni sadzirdamās balsis bija tās, kas tērgāja pašas galvā.

Drausmīgais, riebīgais atklājums, ka viņa spēj šaustīt kādu, ko mīl, kā nule bija šaustījusi Maiklu, pašreiz bija noplacis gandrīz līdz apātiskai nepatikai pret sevi. Un līdztekus tai slepus sāka zagties prātā spēcīgas pašattais-nošanās alkas. Vai Maikls viņai nebija nodarījis to, ko neviens vīrietis nedrīkst nodarīt sievietei? Vai nebija jāvis nojaust, ka perversā kārtā dod priekšroku Lūsam Dedžitam? No visiem vīriešiem pasaulē Lūsam Dedžitam!

Velti. Visu laiku tikai aplī vien, aplī, kas kļuva ar katru reizi mazāks un neveda nekur, nedeva neko. Viņa bija bezgala nogurusi pati no sevis. Kā viņa varēja jaut tam vispār notikt? Un kas ir Maikls Vilsons? Atbilžu nebija, tad kāpēc gan pūlēties, uzdodot jautājumus?

Moskīttīkls smacēja; viņa to nepacietīgi atmeta, nesadzirdējusi kluso moskīta piķējošā bumbvedēja sīcienu un aizmirsdama, ka lietus dārdēšana būtu noslāpējusi pat īsta bumbvedēja rūkoņu. Kad tīkls apvilkts, nepietiek gaismas lasīšanai, un, tā kā nu viņai bija kļuvis vieglāk, viņa nolēma kādu brīdi palasīt, cerēdama, ka uznāks miegs.

No kādas spraugas bezgriestu jumtā viņai uz kailā liela bez skaņas uzkrita dēle un locīdamās piezīdās. Riebīgās sajūtas satracināta, viņa lūkoja to noplēst, bet neizdevās. Viņa izlēca no gultas un aizkūpināja cigareti, tad, nebēdādama, ka apdedzinās pati savu miesu, piegrūda degošo cigaretes galu pie glumā, resnā striķa. Tā bija liela tropu dēle, collas četras vai piecas gara, un māsa Lengtrija nebūtu spējusi paciest, vērojot dēli pietūkstam no viņas asinīm, līdz tā pēdīgi atveltos kā rupjš vīrietis no sievietes pēc mīlēšanās.

Kad dēle bija pietiekami svilusi, lai atveltos no kājas, un nokrita uz grīdas, viņa ar zābaka zoli to saberza putrā, nevaldāmi trīcēdama un juzdamās tik aizvainota un aptraipīta kā jebkura Viktorijas laika varone. Pretīgais, nejēdzīgais, drausmīgais neradījums! Ak Dievs, šitais klimats! Šitais lietus! Šī briesmīgā, mūžīgā dilemma!...

Un tad vēl, protams, vieta uz kājas, kur dēle bija piezīdušies ar briesmīgo, alkatīgo muti, asiņoja, audos no dēles siekalām iesūkusies viela, kas aizkavē asins sarecē-šanu; ievainotā vieta tūdaļ jāapkopj, jo šinī klimatā brūce sastrutos un izveidosies augonis ...

Ne sevišķi bieži viņa tik fiziski izjuta vai analizēja dzīvi Piecpadsmitajā bāzē, šīs dzīves grūtības un nošķirtību. No visām vietām, kur viņa bija darbojusies ar jodu un sterilajiem tamponiem, Piecpadsmitā bāze allaž bija likusies visnenozīmīgākā. It kā tā būtu tikai dekorācija, bez satura un reālas nozīmes, norobežotas kulises cilvēku jūtu, vēlēšanos un ilgu sarežģītai mijiedarbībai. Tas bija loģiski. Piecpadsmitajai bāzei kā kaut kam pārākam par iluzoru kulišu celtni jēgas nav bijis. Nekad nav pastāvējis sterilāks, nedzīvāks iestādījums par šo; pat piefrontes telšu lazaretēm piemita vairāk individualitātes. Piecpadsmitā bāze kalpoja karam, nepievēršot uzmanību ne piemērotai vietai, ne personāla izraudzīšanai, ne pacientu labklājībai. Tātad nebija jābrīnās, ka iznākusi tikai apgleznota kartona pasaule.

Turēdama kāju paceltu uz krēsla, skatīdamās uz nosvīdušajām, ar lieliem pelējuma plankumiem noklātajām sienām, vērodama tarakānus, kuru garās ūsas drebēja katrā tumšākā spraugā, gaidot, kad nodzisīs gaisma, māsa Leng-trija vairs neprata atšķirt īstenību no sapņa.

Cik jauki būs atgriezties mājās! — viņa iedomājās vis-pirmoreiz. Ai, jā, cik jauki būs atgriezties pašai savās mājāsl

SESTĀ DAĻA

l

Uz māsu dzīvojamo istabu māsa Lengtrija aizgāja nākamajā dienā ap četriem pēcpusdienā, kad bija daudzmaz atguvusies un gribēja izdzert tasi tējas. Istabā atradās piecas māsas divās grupiņās un atsevišķi māsa Dokina, pati uz viena krēsla, kājas saceltas uz otra, galva noslīgusi uz kuplajām krūtīm; tā viņa klanījās un klanījās, līdz kādu brīdi sarāvās un pamodās. Acis jau atkal vērās ciet, kad viņa ieraudzīja, kas stāv uz sliekšņa, un aicinot pamāja ar roku.

Kamēr māsa Lengtrija gāja pāri istabai pie draudzenes, viņu nobiedēja pēkšņs reibonis, kas uzmācās; ne viņa pienācīgi izgulējās, ne kārtīgi paēda un, ja nesaņemsies, tad drīz vien saslims. Saskarsme ar X nodaļas pacientiem un to problēmām bija viņu iemācījusi: simptomi, kad īstenība sajūk ar sapni, spēj radīt situāciju, kura var izbeigt viņas darbu X nodaļā, tā ka nemaz nav jāzemojas un jālūdz virsmāsa, lai pārceļ viņu citā darbā. Tāpēc lepnums pavēlēja gulēt un ēst. Vakarā viņa atkal iedzers nembu-tālu, ko nebija darījusi kopš dienas, kad notika atgadījums atpūtas telpā.

— Apsēdies, mīļā, tu izskaties galīgi sagurusi, — sacīja māsa Dokina un nepieceldamās pavilka krēslu.

— Tev pašai jābūt krietni sagurušai, ja esi te ierīkojusies, lai drusciņ pasnaustu, — māsa Lengtrija atteica apsēzdamās.

— Man visu pagājušo nakti iznāca aizvadīt nodaļā, tas ir viss, — paskaidroja māsa Dokina, pārvietodama kājas. — Citām šai istabā mēs laikam izskatāmies pēc ērmiem — es kā galīgs grausts, bet tu kā bilde plakātam, kas aicina pieteikties par medmāsām armijā. Tā veča tak ir pēdīgā stulbene, ka vispār iedrošinās meklēt īpašus, neminētus iemeslus. It kā tu būtu spējīga izdarīt kaut ko vulgāru vai nepiedienīgu.

Māsa Lengtrija sarāvās — būtu jel virsmāsai tik daudz sajēgas kā pievaldīt mēli. Bet tā muļķe izpļāpājusies savai labākajai draudzenei, kas savukārt ziņu nodevusi savai labākajai draudzenei, un tā tālāk, un tā joprojām. Viss personāls (ieskaitot arī dakterus) nu zināja, ka māsa Lengtrija — kas to būtu domājis! — visu nakti savā istabā izguldījusi kareivi. Bez tam, protams, visa bāze runāja par harakiri pašnāvību; nebija nekādu cerību, ka tāds notikums nenonāks valodās. Taču, par laimi, viņas reputācija bija teicama, un diezin vai kāds noticēs, ka viņas rīcībā ar kareivi būtu kas cits kā labi saprotama vēlēšanās paglābt to no nelaimes. Ja vien viņas zinātu — domāja māsa Lengtrija, juzdama sev pievērstus skatienus no abiem galdiem, pie kuriem sēdēja māsas; ja vien viņas zinātu, kas īsti mani uztrauc! Izvirtība, slepkavība, noraidījums. Paldies Dievam, slepkavība nav notikusi. Vismaz par to man nav jāraizējas.

Laipnās, nogurušās acis, ko tiešums pasargāja no banalitātes, viltīgi vērās viņā; māsa Lengtrija nopūtās, mazliet sakustējās, bet neteica ne vārda.

Māsa Dokina izmēģināja jaunu pieeju.

— Un nākamnedēļ, actiņ, braucam atpakaļ uz labo, veco Austrāliju un atsākam mierlaika dzīvi, — viņa sacīja.

Māsas Lengtrijas tējas tase pazaudēja ceļu uz apakštasīti, un tēja izlija uz galda.

— Ak šausmas! Paskaties, ko es izdarīju! — viņa iesaucās un sāka groziņā meklēt mutautu.

— Vai tev tas nepatīk, Honor? — māsa Dokina jautāja.

— Nē, tikai briesmīgi pārsteidza, — atteica māsa Lengtrija, saslaucīdama izlijušo tēju mutautā, bet mutautiņu izspiezdama savā tasē. — Kad tu to dzirdēji, Sallij?

— Madāma pati man pirms maza brītiņa to pavēstīja, iezēģelēja D nodaļā kā karakuģis ar piepūstām burām, lūpas tādā urskulī, it kā veselu nedēļu būtu vērmeles dzērusi. Viņas godībai tās, protams, ir beigas. Vajadzēs iet atpakaļ uz mazo, vārgulīgo slimnīciņu, kur viņa valdīja pirms kara. Neviena lielā slimnīca, pat neviena apriņķa slimnīca taču viņu tuvumā nelaidīs. Man vienmēr bijis jābrīnās, kā viņa armijā varēja izsisties tik augstu.

— Es ari par to brīnos, — sacīja māsa Lengtrija, izžaudama mutautiņu uz galda stūra, tad, paņēmusi tīru tasi, ielēja tēju no jauna. — Un tev taisnība, neviena kārtīga slimnīca viņu nelaidīs tuvumā. Man viņa allaž atgādina naktsmaiņas priekšstrādnieci lielā pārtikas fabrikā. Tomēr, ja armija būs ar mieru viņu paturēt, viņa varbūt paliks. Tas viņai būtu izdevīgi. Arī pensija lielāka, kad pienāks laiks, un daudz viņai, manuprāt, no pensijas gadiem vairs netrūkst.

— Ha! Ja armija viņu patur, tad viņai vairāk laimes nekā saprašanas. — Māsa Dokina pasniedzās pēc tējkannas un piepildīja arī savu tasi. — Par sevi varu teikt, ka man nepatiks atgriezties mājās, — viņa skadri turpināja. — Man riebjas šī vieta, man riebušās visas vietas, kur armija mani nosūtīja, bet darbs man te mīļš, un brīvība, ak man dieniņ, kā es mīlu šejienes brīvību!

— Jā, brīvība laikam ir īstais vārds. Arī man tā loti patika... Vai atceries Jaungvinejas laiku, kad nebija neviena, kas spētu operēt, — \ lēnīgi tu un es? To es neaizmirsīšu līdz mūža galam.

— Un mums gāja labi, vai ne? — māsa Dokina pasmaidīja un staroja lepnumā. — Salāpījām puikiņus tā, it kā būtu diplomētas, un komandieris mūs ieteica apbalvošanai. Ai! Nevienu lentīti es nevalkāšu ar tādu lepnumu kā to!

— Žēl, ka tas viss jau pagājis, — teica māsa Leng-trija. — Civilā dzīve man nešķiet neko vērta. Atkal podu nēsāšana, atkal par pacientiem sievietes. Ak un vai un vaimandieniņ. . vienās vaimanās Un ja vēl nepalaimējas un iedala ginekoloģiskajā vai dzemdību nodaļā. Ar vīriešiem ir tik viegli!

— Vai ne? Pamēģini piedabūt kādu no pacientēm palīgos, kad pienāk grūtāks brīdis! Viņas drīzāk būs ar mieru garu izlaist Ja sievišķis nokļūst slimnīcā, tad to vien gaida, lai šo appuišo no rīta līdz vakaram. Bet vīri tūliņ lec kājās un dara visu iespējamo, lai mūs pārliecinātu, ka mājās tie nekad nav aprūpēti tik labi kā slimnīcā.

— Ko tu darīsi mierlaika dzīvē, Sallij?

— Ak, domāju, ka vispirms kādu brīdi atpūtīšos, — māsa Dokina bez sajūsmas atteica. — Apciemošu radus un draugus un tamlīdzīgi. Pēc tam atpakaļ uz Ziemeļu Piekrasti. Savu vispārējo diplomu nopelnīju Rojalņūkāslā un vēlāk strādāju Kraunstrītā, taču visilgāk esmu nokalpojusi Ziemeļu Piekrastē, tāpēc uzskatu to gandrīz vai par savām mājām. Ja neviens cits, tad turienes virsmāsa, jācer, priecāsies, mani atkal ieraudzījusi. Turklāt c:,mu ieskaitīta virsmāsas vietnieču kandidātēs, un tas arī ir vienīgais, ko vēlos sasniegt.

— Mana virsmāsa arī priecāsies par manu atgriešanos, — māsa Lengtrija domīgi noteica.

— P. A., vai ne? — māsa Dokina jautāja, lietojot žargona saīsinājumu, runādama par Prinča Alfrēda slimnīcu.

— Jā, P. A.

— Man gan nekad nav patikušas tik milzīgas slimnīcas.

— Īstenībā es vēl nezinu, vai aiziešu atpakaļ uz P. A.r — māsa Lengtrija piebilda. — Esmu sākusi domāt par Kel-lenpārku.

Tā kā Kellenpārks bija garā vājo slimnīca, māsa Dokina saslējās un cieši uzlūkoja māsu Lengtriju. — Nopietni, Honor?

— Pavisam nopietni.

— Vājprātīgo kopējām nav māsas statusa. Es pat nezinu, vai tur var iegūt kādu jaunu diplomu par kvalifikāciju. Gribēju teikt, ka tev taču jāzina — vājprātīgo kopējas tiek uzskatītas par kāju pameslu.

— Man ir vispārējais diploms, tā ka es jebkuru brīdi varu atgriezties parastā slimnīcā. Taču pēc X nodaļas man gribētos izmēģināt roku psihiatriskajā.

— Tur tev nebūs kā X nodaļā, Honor. Tropo ir pārejoša kaite, vairums to pārvar un atveseļojas. Bet pacients, kas ieiet pa psihiatriskās slimnīcas vārtiem, dodas mūža ieslodzījumā.

— To visu es zinu. Bet varbūt kaut kas mainīsies. Man ļoti gribas cerēt, ka mainīsies. Ja karš arī šai virzienā būs palīdzējis tikpat daudz, cik ir līdzējis plastiskajā ķirurģijā, tad psihiatrijā daudz kas var mainīties uz labu. Un man gaužām gribas būt klāt šo pārmaiņu sākotnē.

Māsa Dokina paplikšķināja māsai Lengtrijai pa roku.

— Ko tur teikt, dūjiņ, tev pašai vislabāk jāzina, ko gribi, es nekad neesmu bijusi no sprediķotājām. Tikai neaizmirsti, ko par vājprātīgo kopējām runā, — tās beigu beigās sajūkot trakāk nekā pacienti.

Ienāca māsa Pedera un pameta visapkārt skatienu, ar acīm meklēdama, kura grupa viņu visdraudzīgāk pieņemtu. Ieraudzījusi māsu Dokinu un māsu Lengtriju, viņa sirsnīgi uzsmaidīja māsai Dokinai un salti pamāja ar galvu māsai Lengtrijai.

— Vai esat dzirdējusi jaunās vēstis, Sjū? — uzsauca māsa Dokina, noskaitusies par skuķes aizvainojošo izturēšanos.

Pieklājība lika māsai Pederai pieiet pie abām, bet viņa saviebās tā, it kā saostu sliktu smaku.

— Nē. Kādas vēstis?

— Mēs esam kļuvušas gandrīz par pagātni, mīlīt.

Meitenes seja atdzīvojās.

Jūs gribat sacīt, ka brauksim uz mājām? •— viņa iespiedzās.

— Uzminējāt, — noteica māsa Dokina.

Mās?i Pederai saskrēja asaras acīs un lūpas savilkās it kā uz raudāšanu, it kā uz smaidīšanu. — Paldies Dieveri!

Re, rcl Beidzot patiess prieks! Nav grūti noteikt, kuras no mums ir vecie karazirgi, vai ne? — māsa Dokina jautāja, ne pie viena īsti negriezdamās.

Tad sāka birt asaras. Māsa Pedera ātri izdomāja, kā tās izskaidrot.

— Kā Ī d satiekos ar viņa nabaga māti? — vīna elsodama izšlupstr'ja, tomēr tik skaidri, ka vicas galvas, c.k vien istabā bija, pievērsās viņai.

— Nu, nu, savaldieties! — riebumā uzsauca māsa Do kina. — Neesat vairs maziņā. Ja nu es ko novar ciest, tad t^5* ir krokodila asaras! Kurš jums devis tiesības spriest tiesu par vecākajiem?

Māsa Lrngtrija šausmās pietrūkās kājās. — Šalli}, lūdzu! — viņa iesaucās. — Vias ir labi, ncmieriniei, vim ir labi!

Neviena no abām pārējām māsu grupām vairs neizlika.?, ka neko nedzird. Visas gribēja redzēt, Lā māsa Dokii.a nostrostēs smukulīti Pederu.

— Cauru nakti savā istabā ar seržantu Vilsona, pa-pa-paglābt viņu no šoka! — šņukstēja ināsu Pedera un izvilka mutautiņu, gatavodamās pa īstam noraudāt’es. — Kā jums gan laimējās, ka jūsu blokā neviena cita māsa vairs nedzīvo! Bet es zinu gan, kas jums bija ar seržantu Vilsonu, Lūss man izstāstīja!

— Stāvi klusu mazā, stulbā ciraņķe! — uzbrēca māsa Dokina, pārāk apskaitusies, lai domātu par pieklājību.

— Lai paliek, Sallij, ir labi! — lūdzās māsa Leng-trija, izmisīgi cenzdamās paglābties.

— Nekas nav labi! — māsa Dokina ierēcās tādā balsī, kas praktikantēm parasti uzdzen drebuļus. — Negribu tādās runas klausīties! Tā ka es vairs nedzirdētu, ka ņamc t mutē tādus mājienus, jaunekle! Kaunēties jums vajadzētu! Neba māsa Lengtrija sapinās ar kareivi, bet jūs!

— Kā jūs iedrošināties? — noelsās māsa Pedera.

— Re, ka iedrošinos gan! — atcirta māsa Dokina, kas, par spīti lemzīgajām, zeķēs ieautajām kājām, prata radīt ap sevi vecākās māsas cieņas un varenības gaisotni. — Atceries, meitiņ, ka pēc pāris nedēļām viss būs pagalam citādi. Tu būsi tikai sīks olītis lielajā mierlaika dzīves liedagā. Un es tevi jau šodien brīdinu: nenāc meklēt darbu, kur tuvumā esmu es! Es tevi nepieņemtu par grīdas berzēju! Jums, jaunajām skuķēm, visām viena nelaime: mugurā uzdots glauns virsnieka mundieris, un nu jūs iedomājaties, ka esat diezin kas ...

Tirāde piepeši pārtrūka, jo māsa Lengtrija iekliedzās tik baismīgā izmisumā, ka tiklab māsa Pedera, kā māsa Dokina aizmirsa strīdu. Tad viņa saguma vienā no krēsliem un sāka raudāt; tie nebija klusi, viegli šņuksti kā māsai Pederai, tās bija smagas, mokpilnas bezasaru elsas, kas pārbiedētajai māsai Dokinai šķita gandrīz vai konvulsijas.

Ai, kāds atvieglojums! Atraisījusies no dusmu piesātinātās gaisotnes, no māsas Dokinas aplamās pieķērības un māsas Pederas īgnuma, Honora Lengtrija pēdīgi izelsoja drausmīgo ciešanu kamolu, kas viņā bija audzis augumā, spiedis un žņaudzis viņu dienām ilgi.

— Nu redzi, ko esi izdarījusi! — gremzās māsa Dokina, smagi pieceldamās un apsēzdamās blakus māsai Leng-trijai. — Ej prom! — viņa pavēlēja māsai Pederai. — Ātrāk nekā citām reizēm!

Māsa Pedera pārbijusies deva kājām ziņu, kamēr pārējās māsas sāka pulcēties ap māsu Lengtriju, kuru visas labi ieredzēja.

Māsa Dokina, galvu grozīdama, palūkojās uz pārējām un tad bezgala maigi sāka glāstīt elsu raustīto, drebošo augumu.

— Nu, nu, tā ir labi, — viņa dudināja. — Izraudies, izraudies no visas sirds, sen jau vajadzēja. Manu nabaga mīļo vecenīt, tik daudz bēdu, tik daudz sāpju ... Zinu, zinu, zinu ...

Gandrīz nesamanīdama līdzās māsu Dokinu, kura viņu mīļi mierināja, nedz arī citas māsas, kas, apkārt sapulcējušās, juta yiņai līdzi, māsa Lengtrija raudāja, raudāja un nevarēja vien rimties.

2

Vēsti par Piecpadsmitās bāzes izformēšana uz X nodaju aiznesa dieninieks, atpūtas telpā pastāstīdams Maiklam; līdz ausīm smaidīdams, viņš nesakarīgi to vien murmulēja, ka tiks atkal mājās, uz visiem laikiem mājās.

Kad dieninieks bija aizgājis, Maikls nesteidzās tūliņ uz verandu; viņš palika stāvam atpūtas telpas vidū, ar vienu roku braucīdams seju, otru piespiedis pie sāniem, tos knaibīdams. Tik drīz, viņš domās truli atkārtoja Tik drL’l Es vēl neesmu tam gatavs, jo esmu iztrūcies. Neesmu ne nomākts, ne negribīgs. Tikai iztrūcies par to, kas mani gaida nākotnē, ko tā ar mani izdarīs, par ko tā mani pārvērtīs. Bet — kas jādara, jādara, un es esmu pietiekami stiprs. Tā būs vislabāk visiem. Arī man. Arī viņai.

— Nākamnedēļ ap šo laiku mēs visi jau būsim ceļā atpakaļ uz Austrāliju, — viņš teica, iegājis verandā.

Smags klusums apsveica jauno vēsti. Izstiepies tuvākajā gultā, Nagits, kas visiem spēkiem turēja rokās Besta un Teilora grāmatu, ko bija izdiedelējis no pulkveža Ak-selbantes, nolaida milzīgo sējumu un blenza uz Maiklu. Meta garo roku plaukstas sažņaudzās dūrēs un seja sastinga. Nils, kas bija darbojies ar zīmuli un papīru, nometa zīmuli uz iesāktā zīmējuma, kur bija atveidotas Metrs rokas, un pēkšņi izskatījās vecāks par desmit gadiem. Vit nīgi Benedikts, šūpodamies uz krēsla, kas nepavisam ne bija darināts tā, lai uz tā šūpotos, šķita pilnīgi neiemt~<. resēts. _ ./

Nagitam lūpās lēnītēm iezagās smaids.

— Uz mājām! — viņš piesardzīgi ierunājās. — Uz īrā jām? Es atkal būšu pie mammas!

Taču Meta saspringums neatslāba, un Maikls zināja, ka viņš domā par pirmo tikšanos ar sievu.

— Kāda draņķība! — noteica Nīls, bet redzēja, ka mo dēļa skaisto roku rāmais miers ir pagalam. Viņš nolika zīmuli, aizgāja līdz verandas treliņiem un palika stāvam, visiem muguru uzgriezis. — Kāda sasodīta draņķība! — viņš sarūgtināts sacīja palmām.

— Ben! — Maikls asi uzsauca. — Ben, vai dzirdēji? Laiks doties mājup, mēs brauksim uz Austrālijul

Taču Bens — acis aizvēris un vienaldzīgu seju — tikai šūpojās uz priekšu un atpakaļ tā, ka krēsls sāka draudīgi čīkstēt.

— Es viņai pastāstīšu, — Maikls negaidot sparīgi ieteicās. To viņš sacīja visiem, bet ar ciešu skatienu vēroja tikai Nilu.

Nīls nepagriezās, tomēr viņa slaidais augums šķita pārvēršamies; tas pēkšņi vairs nebija šļaugans, vārgs, nespēcīgs. Nu tas bija stipra, agresīva cilvēka augums.

— Nē, Maik, neko tu viņai nestāstīsi, — viņš teica.

— Man tas ir jādara, — Maikls nelokāmi palika pie sava, neskatīdamies ne uz Metu, ne Nagitu, ne Benu.

— Tu nedrīksti viņai bilst ne vārda, Maik. Neviena vārda! Nedrīksti bez visu mūsu atļaujas, un mēs tev neatļaujam.

— Drīkstu un teikšu. Kāda tam vairs nozīme? Nekas nemainīsies, ja viņa zinās; mēs visu esam norunājuši, kas darāms. — Viņš pastiepa roku un uzlika to Benam uz pleca, it kā šūpošanās viņu kaitinātu, un Bens tūliņ pārtrauca. — Es uzņēmos lielāko daļu, jo esmu vienīgais, kas to var, un ar. tāpēc, ka esmu vainīgāks nekā citi. Bet negribu ciest klusēdams! Tik liels varonis es neesmu. Zinu, ka neesmu vienīgais, kas cieš. Viņai es pateikšu.

— Tu nedrīksti viņai neko teikt — Nila balss bija cieta kā tērauds. — Ja tu to darīsi, saku skaidri, ka tevi nogalināšu. Tas ir pārāk bīstami.

Maikls neņirgājās, kā būtu darījis Lūss, bet viņa sejā nemanīja arī baiļu. — Nav nekādas jēgas mani nogalināt, Nīl, un tu to zini. Galēts jau tā ir par daudz.

Atskanēja māsas Lengtrijas vieglie soļi; vīri sastinga. Ienākusi verandā, viņa apstājās, tos vērodama, mazliet pārsteigta, jo nevarēja izprast, kādas valodas ienākdama pārtraukusi. Ja kāds viņai aizsteidzies priekšā ar vēsti par Piecpadsmitajā bāzē gaidāmajām pārmaiņām, kālab par to būtu jāstrīdas? Taču viņi zināja to, kas gaidāms Piecpadsmitajā bāzē, un tomēr bija strīdējušies.

— Soļi, — negaidot ieteicās Mets, pārtraukdams klusumu. — Brīnišķīgie soļi! Tie ir vienīgie sievietes soļi, ko es uzreiz pazīstu. Kad biju redzīgs, soļos neieklausījos. Ja šinī brīdī ienāktu mana sieva, es neprastu viņas soļus atšķirt no citiem.

— Nē, mani soļi nav vis vienīgie sievietes soļi, ko jūs atšķirat, — sacīja māsa Lengtrija, piegāja pie Meta un, nostājusies aiz muguras, uzlika rokas tam uz pleciem.

Mets aizvēra neredzīgās acis un, mazliet paliecies atpakaļ, viegli pieglaudās viņai, taču ne tik cieši, lai aizvainotu.

— Vismaz reizi nedēļā jūs dzirdat un uzreiz pazīstat virsmāsas soļus, — sacīja māsa Lengtrija.

— Ha — tā! — Mets smaidīdams atsaucās. — Tā jau dauza kājas kā viens gatavais ITIV, māsiņ. Tie nav sievietes soļi.

— ITIV? — māsa brīnīdamās jautāja.

— Iedomīgs tikko iecelts virsseržants, — Mets atbildēja.

Viņa sāka skaļi smieties, cieši saspiezdama Meta plecus, smējās, vienlaikus atcerēdamās kādu citu viņai zināmu joku, un smējās jautri, no sirds.

— Ai, Met, labāku salīdzinājumu nevar pat iedomāties, — viņa atelsusies noteica. — Pagaidiet, līdz pastāstu to Sallijai Dokinai! Viņa par to mīlēs jūs visu mūžu.

— Māsiņ! Māsiņ! Vai dzirdējāt jauno, labo vēsti? — no gultas sauca Nagits. — Es braukšu uz mājām, drīz vien satikšu mammu!

— Dzirdēju, un tā tiešām ir laba vēsts, Nagit.

Nīls joprojām stāvēja, muguru uzgriezis. Māsa Lengtrija noliecās, papētīja zīmējumu ar Meta rokām, atliecās taisni un, atlaidusi Meta plecus, soli atkāpās. Beidzot viņa saņēmās un palūkojās uz Maiklu, kas vēl arvien turēja rokas Benam uz pleciem, it kā parodējot viņas un Meta pozu. Viņu acis sastapās, abi bija nobruņojušies pret sāpēm, abi apzināti nocietinājušies; divu svešu cilvēku skatiens — pieklājīgi laipns, bez personiskas intereses.

Viņa novērsās un iegāja atpakaļ nodaļā.

Drīz pēc tam ieradās Nīls, aizvērdams kabineta durvis ar tādu žestu, ka viņai neviļus radās vēlēšanās, kaut ārpusē uz durvīm būtu piekārts uzraksts: «Netraucēt!». Ieraudzījis māsas seju ar aiztūkušajām acīm, viņš to drūmi nopētīja.

— Jūs esat raudājusi.

— Kā īsts ūdenskritums, — viņa tūlīt atsaucās. — Izturējos kā pēdīgā muļķe — pašā māsu atpūtas istabas vidū, turklāt vēl tādā brīdī, kad nebūt neatrados tur viena pati. Laikam kāda aizkavējusies reakcija. Tā jauniņā māsa no Sīkmiestiņa — ja atceraties, bankas direktora meita — ienāca neīstā brīdī un klupa man virsū, apsūdzēdama Lūša nāvē. Tas nokaitināja manu draudzeni māsu Dokinu no D nodaļas, abas sāka ķīvēties, un man piepeši paspruka vaļā asaru slūžas. Smieklīgi, vai ne?

— Vai tiešām tā notika?

— Bet kā gan es mācētu sacerēt tādu stāstu? — Nu viņa atkal runāja vecajā, ierastajā manierē — vienkārši un rimti.

— Un tagad jūtaties labāk? — viņš jautāja, piedāvādams cigareti.

Viņa viegli pasmaidīja. — Sirds dziļumos — jā, ārēji — nepavisam ne. Jūtos riebīgi. Kā kaķa sapluinīta. Mana iekšējā atspere galīgi notecējusi.

— Visai ērmota metafora, — viņš maigi piebilda.

Viņa padomāja. — Tiešām ērmoti — kas tam kaķim bija

meklējams? Varbūt tā bijusi mehāniskā pele. Es tiešām jūtos pavisam mehāniska.

Viņš nopūtās.

— Ai, māsiņ! Rīkojieties, kā jums pašai šķiet labāk. Nerunāsim vairs par to, likšu jūs pilnīgi mierā.

— Paldies, tā tiešām būs pareizāk, — viņa atteica.

— Un pēc nedēļas tam visam pienāks gals, — viņš pārgāja uz neitrālu sarunu.

— Jā, man jau likās, ka viņi pacentīsies mūs izvākt no šejienes, pirms tā pa īstam sāksies musons.

— Vai dosieties atpakaļ uz Austrāliju, kad jūs demobilizēs?

— Jā.

— Un ko jūs darīsiet, ja drīkstu jautāt?

Pat ar asaru pēdām sejā viņa izskatījās gaužām tāla un atsvešināta.

— Iešu strādāt Kellenpārkā. Tā kā jūs esat no Melburnas, jums varbūt nav zināms, ka Kellenpārks ir liela psihiatriskā slimnīca Sidnejā.

Nīls drausmīgi iztrūkās, bet tad saprata, ka viņa tiešām runā nopietni.

— Ak Dievs, kāds zaudējums!

— Nepavisam, — viņa spītīgi atteica. — Tas ir derīgs un nepieciešams darbs. Jūtu drausmīgu vajadzību darīt kaut ko derīgu un nepieciešamu. Mana ģimene ir godam parūpējusies, lai vecumā, kad vairs nespēšu strādāt, man nebūtu jācieš trūkums. Tas man dod iespēju dzīvo' pilnīgi pēc sava prāta. — Pacēlusi pietūkušos plakstus, viņa dzedrām acīm palūkojās uz Nīlu. — Bet jūs? Ko jūs darīsiet, Nīl?

Tā, viss skaidrs. Varat iet savu ceļu, Nīl Pārkinson.

Viņas balss, viņas skatiens un izturēšanās nepārprotami liecināja, ka viņam pēc kara viņas dzīvē vietas nebūs.

— Ā, es braukšu uz Melburnu, — viņš mierīgi atteica. — Vislabāk man patiktu atgriezties Grieķijas Pelopo-nēsā — tur netālu no Pilas man pieder neliela mājele. Bet mani vecāki, īpaši tēvs, nāk jau krietni gados, es pats, starp citu, arī. Tāpēc laikam Grieķijas vietā būs jāizšķiras par Melburnu. Bez tam Grieķija nozīmētu gleznošanu, bet es esmu tikai labs amatnieks, ne vairāk. Dīvaini, ka senāk tas koda kaulā. Tagad vairs ne. Tas nešķiet tik svarīgi. Pēdējos sešos gados esmu daudz ko iemācījies, un X nodaļa vēl piedevām ir to brīnišķīgi noslīpējusi. Tieši šinīs dienās esmu atklājis, ko spēju, un man liekas, ka varēšu vecajam kungam, proti, tēvam, būt aktīvs palīgs. Ja jau jāiet viņa pēdās, tad labāk tūliņ sākt iepazīties ar ģimenes uzņēmuma vadīšanu.

— Jūs būsiet krietni nodarbināts.

— Būšu gan. — Viņš piecēlās. — Vai atvainosiet mani? Ja mēs tiešām drīz vācamies projām no šejienes, mani gaida liela kravāšanās.

Māsa Lengtrija noskatījās, kā durvis aiz viņa aizveras, un nopūtās. Ja Maikls neko citu viņas laba nebija darījis, tad vismaz bija parādījis atšķirību starp sirsnigu pieķeršanos un mīlestību. Nīls viņai bija mīļš, bet viņa to nemīlēja. Nīls — mierīgs, uzticams, godīgs, pieklājīgs, labi audzināts, gatavs darīt visu viņai pa prātam. Ļoti izdevīgs precinieks. Turklāt izskatīgs. Sabiedriski nevainojams. Dot priekšroku Maiklam tiešām nebija prāta darbs. Toties Maiklā viņai patika neatkarība, pašpārliecība, ka neviens viņu nepiespiedīs atteikties no izvēlētā ceļa. Varbūt viņš ir neatrisināma mīkla, bet nespēja iepazīt nebija liegusi viņu iemīlēt. Viņa mīlēja Maikla spēku. Turpretī nemīlēja Nīla padevīgo gatavību pakļaut savas vēlmes viņējām.

Dīvaini, ka Nīls šinīs dienās izskatījās daudz spēcīgāks, kaut gan droši vien zināja, ka viņu abu attiecībām pēc kara nav nākotnes. Un kā atvieglojumu viņa izjuta to, ka Nīls nav satriekts par šo atziņu un neizturas tā, it kā justos atraidīts. Pie atziņas, ka sāpina Nīlu, viņa bija nonākusi jau tūliņ pēc atgadījuma atpūtas telpā, taču pēc tam bija tik daudz visādu notikumu, ka viņas domas sevišķi nekavējās pie Nīla izjūtām. Tagad būtu pienācis laiks, kad vainas apziņa sāktu viņu mocīt, bet nu tas vairs nebija nepieciešams. Nīls šodien izturējās sirsnīgi,

tomēr bez sarūgtinājuma, kas liecinātu, ka viņam nodarīta pārestība. Kāds atvieglojums! Beidzot izraudājusi savas bēdas un piedevām atklājusi, ka Nils, par spīti viņas uzvedībai, nav sabrucis; šī bija pirmā labā diena kopš vairākām nedēļām.

3

Nākamā nedēļa bija pavisam savāda. Parasti, cilvēkiem gatavojoties atstāt vietu, kur aizvadīti vairāki mēneši vai gadi, sākas neprātīga steiga un rosība, uztraukšanās par visu, sākot ar iemīļotiem nieciņiem un beidzot ar braucamrīkiem. Piecpadsmitās bāzes straujajā nojaukšanā nekā tāda nebija. Tās iemītnieku skaits jau mēnešiem ilgi bija pamazām dilis; bija palicis vienīgi kodols, kura izlobīšana noritēja ātri un prasmīgi. Neviens nebija apkrāvies ar liekām mantām, kādas dzīvē uzkrājas pavisam nemanot; Piecpadsmitajā bāzē nekas neuzkrājās. Apkārtnē nebija iegūstami interesanti amatniecības izstrādājumi, mākslinieciski veidotas mēbeles vai citi priekšmeti, kādus mēdz iekārot kolekcionāri un kādus papilnam varēja iemantot Eiropas, Indijas, Vidējo Austrumu vai Ziemeļāfrikas kara arēnās. Daudzas medmāsas bija saņēmušas no pacientiem biklas, pašdarinātas dāvaniņas, pārsvarā sīkas lietiņas, taču kopumā Piecpadsmitās bāzes ļaudīm nebija vairāk mantu, ko vest uz mājām, kā tās, ai kurām tie bija atbraukuši.

Aizbraukšanas laiks bija precīzi paziņots, un labi apmācītais, disciplinētais personāls to zināja un ievēroja; līdz šim cilvēki aizbrauca, bet bāze palika. Tagad aizbraukšanas datums bija kā brīdinājuma zvans, kuram atskanot visiem jābūt gataviem nekavējoties doties ceļā.

Virsmāsa ņēmās klukstēdama, moskīttīkli vairs nebija tik svarīgi kā saraksti un grafiki, ko viņa visur nēsāja līdzi, lai tos pārbaudītu un saskaņotu nebeidzamajās sanāksmēs, uz kādām nemitīgi izsauca māsas, no kurām ikviena ar vislielāko prieku būtu viņu nožņaugusi. Tagad, kad Piecpadsmitā bāze beidza pastāvēt, māsu vienīgā vēlēšanās bija pavadīt visvairāk laika kopā ar pacientiem

X nodaļa atradās diezgan tālu no vispārējās rosības, no pārējām apdzīvotajām nodaļām, nošķirts piedēklis ar pieciem pacientiem un vienu pašu medmāsu. Un šinī mazajā pulciņā biia vairāk apmulsuma nekā prieka, iegādi'

dījās pēkšņi klusuma brīži, ko nebija viegli pārvarēt, uzspēlēta jautrība, ja situācija kļuva pavisam nepanesama, un salts saprašanās trūkums. Māsa Lengtrija parādījās visai reti, jo pret pašas gribu tai bija uzspiesta līdzdalība dažādās virsmāsas izdomātās apakškomitejās sakarā ar evakuāciju. Un visi pieci pacienti augām dienām kvernēja liedagā, jo neviens no oficiālajiem pludmales lietošanas noteikumiem vairs netika ievērots.

Ar skumjām māsa Lengtrija atskārta, ka viņas pacienti nolēmuši cik vien iespējams iztikt bez viņas klātbūtnes arī tad, ja viņai būtu vairāk laika uzturēties to sabiedrībā. Likās, ka Nīls viņai piedevis, bet pārējie ne. Viņa ievēroja arī, ka pašu pacientu vidū iestājusies zināma polarizācija. Nagits bija atrāvies no citiem, pārpilns ar laimīgām nākotnes izredzēm un priecīgu optimismu, ko veidoja iespēja atgriezties pie mātes un cerības pārkārtot mier-laika dzīvi tā, lai pavērtos perspektīva gatavoties ārsta karjerai. Visas viņa kaites un nelaimes bija kā ar roku atņemtas. Nīls un Mets bija nešķirami; viņa zināja, ka Mets jo smagi balstās uz Nīlu, nomezdams no pieciem to problēmu nastu, ar kurām viņam būtu jāsastopas. Tas Maiklam ļāva visu uzmanību veltit Benediktam, kā viņš vienmēr bija darījis. Arī viņi abi bija nešķirami.

Benedikts, pēc viņas domām, nebija vesels, bet viņa nezināja, ko iesākt. Saruna ar pulkvedi Akselbanti bija beigusies nesekmīgi, taču viņš labprāt, pat dedzīgi, bija pieteicies darīt visu, kas viņa spēkos, lai izgādātu Metam karavīra pensiju, par spīti histērijas momentam slimības vēsturē. Kad viņa lūdza pulkvedi parūpēties, lai Bens taisnā ceļā tiktu nogādāts labā psihiatriskajā slimnīcā tālākai izpētei, tas nepiekāpās. Ja viņas aizdomām neesot stingrāka pamata kā pašas novērotais mazliet nemierīgais noskaņojums, ko tad viņa vēlēšot šim darīt? Izmeklējis seržantu Meinārdu, viņš neesot konstatējis pasliktināšanos. Kā gan paskaidrot ārstam, kas bija pietiekami kompetents neirologs, bet neinteresējās par garīgiem traucējumiem, ja tie nedibinājās uz organiskiem bojājumiem, ka viņa cenšas atsaukt atpakaļ dzīvē cilvēku, kurš slīd no tās projām? Un kā tāds atsaucams atpakaļ? To neprata neviens. Bens allaž bija bijis grūti aprūpējams pacients — tieši tāpēc, ka tiecās noslēgties sevī; visvairāk māsu Leng-triju uztrauca tas, ka, izraidīts no drošā X nodaļas patvēruma, Benedikts pazudīs pavisam, tā sakot, aprīs pats sevi. Tāpēc viņa Maikla attieksmi pret Benu uzskatīja kā paša

Dieva dāvanu, jo Maiklam ar Benu bija tik lieli panākumi kā nevienam citam, ari viņai ne.

Vītodama, kā viri vairāk vai mazāk iztiek bez viņas palīdzības, māsa Lengtrija sāka saprast, kas īstenībā notiek ar tiem un arī ar viņu. Pārlieku emocionālais iztulkojums visu uzvedībai, ieskaitot viņas pašas izturēšanos pēc Lūša nāves, sāka bālēt; viņa atskārta, ka raudu lēkme māsu atpūtas telpā viņu krietni izārstējusi. Paši to neapzinādamies, X nodaļas iemītnieki sāka raisīties vaļā no saitēm, kas viņus vienoja; nelielā ģimene, ko sauca par X nodaļu, saira reizē ar Piecpadsmito bāzi. Un viņa, šās ģimenes māte, laikam bija jūtīgāka un notiekošo pārdzīvoja smagāk nekā vīri — viņas bērni. Cik dīvaini, ka vienlaikus ar viņas spēka zudumu viņu spēks pieauga. Vai mātes tā mēdz darīt? Cenšas saturēt ģimeni kopā, kad zudusi jēga tās pastāvēšanai?

Tie dosies atpakaļ uz citu pasauli, viņa domāja, un es gandrīz visus palaižu atpakaļ, pietiekami labi apbruņotus dzīvei tai pasaulē. Vismaz esmu centusies. Tātad nedrīks u pieķerties, lai atturētu, nedrīkstu ļaut, ka viņi pieķeras man. Man jāļauj viņiem aiziet cēli un ar pašcieņu.

4

Un tad sākās — ar kravas mašīnu rēkoņu un vētrainu sakustēšanos. Par laimi, musons vēl nebija īsti sasparojies, un likās, ka izdosies evakuāciju pabeigt laikus, lietavu neizmērcētiem.

Apātija pārvērtās par eiforiju, it kā tagad, kad notikumi sāka īsti risināties, cilvēki beidzot spētu tiem noticēt; pēkšņi mājas vairs nebija sapnis, tās kļuva par īstenību. Gaisu pildīja izsaucieni, skanēja spalgi svilpieni, dū-došana, aprauti dziesmu fragmenti.

Pie dzelzs disciplīnas pieradušās māsas piedzīvoja tādu saviļņojumu, ko vairs nespēja apvaldīt, tika apmīļotas, skūpstītas, krita fantastiskos, holivudiski eksotiskos apkampienos; lija asaras, un visas pārvērtās par brīnišķīgi mulsām sievietēm. Viņām šis notikums nozīmēja ļoti daudz — dzīves kulminācijas perioda galu; viņas visas bija neprecētas, vairums jau vismaz pusceļā uz pensiju un šajā pasaules nomalē, ārkārtīgi grūtajā darbā bija ieguldījušas labākos spēkus, nesušas upuri cēlās lietas labā. Dzīve nekad vairs nekūs tik pilnum pilna visa kā; šie

puiši bija viņu nedzimušie dēli, un viņas apzinājās, ka ir tādu dēlu cienīgas mātes. Bet nu viss beidzies, un, kaut arī vajadzēja par to pateikties Dievam, viņas skaidri zināja, ka nekas nespēs līdzināties šo pēdējo gadu priekiem un sāpēm, nekad dzīvē vairs netiks sasniegtas tādas virsotnes.

X nodaļā vīri pēdējo rītu sagaidīja, ģērbušies formas tērpos, nevis drēbēs, kādas pagadījās pie rokas, ja vien bija tīras; viņu skārda čemodāni, uzkabes, mugursomas un saiņi bija sakrauti kaudzē uz grīdas, un pirmoreiz šī pati grīda dimdēja no daudzo smagos zābakos auto kāju soļiem. Ieradās apakšvirsnieks un paziņoja māsai Lengtrijai, uz kurieni viņai kareivji jāaizved sakāpšanai mašīnās; viņš pārbaudīja kravu, kas aizbraucējiem nebūs pašiem jāstiepj.

Kad māsa Lengtrija, aizvadījusi apakšvirsnieku, pie durvīm pagriezās atpakaļ, viņa ieraudzīja, ka atpūtas telpā Maikls ir viens un patlaban uzlej tēju. Ašs skatiens nodaļā viņu pārliecināja, ka vērotāju tuvumā nav; visi pārējie laikam atradās verandā, kur gaidīja tēju ienesam.

— Maikl, — viņa ierunājās, stāvēdama uz atpūtas telpas sliekšņa, — iznāciet uz brīdi ar mani pastaigā. Atlikusi vairs tikai pusstunda. Man ļoti gribētos desmit minūtes no tās pavadīt kopā ar jums.

Maikls domīgi viņā noraudzījās un šai mirklī izskatījās gandrīz tāpat kā tanī pēcpusdienā, kad tikko bija ieradies, — džungļu aizsargkrāsas biksēs un kreklā, ar amerikāņu getrām, brūnos, spoži nospodrinātos zābakos un mirdzin mirdzošu jostas sprādzi; apģērbs priekšzīmīgi izgludināts, kārtīgs un piedienīgs.

— Arī man to gribas, — viņš nopietni sacīja. — Papriekš tikai aiznesīšu visu šito uz verandu. Satiksimies piebrauktuves lej galā.

Interesanti, vai viņš atkal stieps līdzi Benediktu? — viņa nodomāja, stāvēdama saulē piebrauktuves lej galā. Viņi jau pa vienam vairs nekur negāja — kur viens, tur otrs.

Taču Maikls atnāca viens un sāka iet viņai blakus. Viņi gāja pa taku, kas veda uz līci, un apstājās īsi pirms liedaga.

— Viss notika tik strauji. Es nepaguvu tam sagatavoties, — viņa teica, visai piesardzīgi uzlūkodama Maiklu.

— Es arī ne, — viņš atteica. , , e

.Tad viņa sāka ātri runāt: ķ' .

— Sī man ir pirmā izdevība satikt jūs vienatnē — kopš Lūša nāves. Nē — kopš tika paziņots spriedums. Tas bija drausmīgi. Es sarunāju tik daudz nejēdzību. Tagad man gribas jums pateikt, ka es tā nemaz nedomāju. Man ļoti žēl, Maikl.

Viņš noklausījās klusēdams, ar skumju seju.

— Nav ko nožēlot. Piedošanu lūgt vajadzētu man. — It kā sevī kaut ko apsvērdams, viņš lēnām turpināja: — Pārējie tā nedomā, bet es jūtu, ka mans pienākums ir sniegt jums zināmu paskaidrojumu — tagad, kad tam vairs nav īpašas nozīmes.

Viņa dzirdēja vienīgi pēdējos vārdus.

— Nekam vairs nav īpašas nozīmes, — viņa sacīja.

— Tāpēc labāk runāsim par kaut ko citu — pastāstiet par savām mājām. Vai dosieties taisnā ceļā uz savu lopkopības fermu? Un ko iesāks jūsu māsa un svainis? Man to gribētos zināt, un mums nav daudz laika.

— Mums nekad nav bijis daudz laika, — viņš atteica.

— Nu tad tā: vispirms man jādemobilizējas. Tad abi ar Benu brauksim tieši uz manām mājām. Nesen saņēmu vēstuli no māsas — viņi skaitot dienas līdz manai pārnākšanai, kad es atkal pārņemšu saimniecību. Mans svainis Herolds grib tikt atpakaļ savā vecajā darbā, kamēr vēl nav saradies pārāk daudz demobilizēto frontinieku.

Viņai aizrāvās elpa. — Jūs abi ar Benu?

— Jā.

— Bens kopā ar jums?

— Jā gan.

— Dieva dēļ — kālab tā?

— Esmu viņam to parādā, — Maikls atbildēja.

Viņai noraustījās seja. — Domājiet, ko runājat! — viņa iesaucās.

Viņš mazliet ieguma plecos. — Benedikts ir pilnīgi viens, māsiņ. Viņam nav neviena, kas par viņu rūpētos. Un viņam tāds ir nepieciešams — pastāvīgi. Tas jādara man. Esmu vainīgs. Kaut jel jūs to saprastu! Man jāgādā, lai tas nekad vairs nenotiktu.

Viņas smeldze pārvērtās satrauktā neizpratnē, viņa raudzījās tam acīs un prātoja, vai jelkad izdosies atrisināt noslēpumu, kas apvija Maiklu.

— Par ko jūs runājat? Kas nedrīkst vairs notikt?

— Es jau nupat minēju — man tas jums jāpaskaidro. Pārējie negrib tam piekrist. Viņi domā, ka jums mūžam jāpaliek neziņā. Es saprotu, kādēļ Nīls tik ļoti negrib, lai

jūs to uzzinātu, bet joprojām domāju, ka man tas jums jāpaskaidro. Nils nebija ar jums tonakt kopā, es biju. Un tas jums dod tiesības dzirdēt paskaidrojumu.

— Kādu paskaidrojumu? Ko tas viss nozīmē?

Tai vietā, kur taka izbeidzās liedagā, gulēja uz sāniem apvēlusies liela benzīna muca; Maikls pagriezās, uzlika vienu kāju uz mucas un sāka vērot savu zābaku.

— Nav viegli atrast īstos vārdus. Bet es negribu, lai jūs skatāties uz mani tā, kā skatījāties torīt, — neko nesaprazdama. Esmu vienisprātis ar Nīlu, ka nekas nemainīsies, ja jums to pateikšu, bet tas tomēr varētu panākt, ka, pēdējo reizi mums tiekoties, jūs neskatītos uz mani tā, it kā puse no jums mani ienīstu un otra puse vēlētos, kaut spētu ienīst. — Izslējies Maikls paskatījās viņai tieši acīs. — To ir pārāk grūti paciest.

— Es jūs neienīstu, Maikl. Nemūžam nespētu ienīst. Kas bijis — bijis. Man nepatīk līķu sekcijas. Tāpēc, lūdzu, pasakiet. Gribu zināt. Man ir tiesības zināt. Bet es jūs neienīstu. Nekad neesmu ienīdusi un nespētu ienīst.

— Lūss neizdarīja pašnāvību, — Maikls teica. — Viņu nogalināja Benedikts.

Viņa pēkšņi bija atkal tur, asiņu lāmā, pie sakropļotā krāšņā ķermeņa. Pussaļimušais Lūss ieplestām kājām, asinīs samircis; teatrāls efekts, ja viņš tiešām būtu gribējis tādu panākt... bet Lūss tāds nebija. Lūss pārāk mīlēja sevi — galvenokārt savu ārieni.

Viņas seja kļuva tik bāla, ka gaisma, spīdot starp palmu zariem, piešķīra tai zaļganu nokrāsu; otru reizi viņu pazīšanās laikā Maikls paspēra soli uz priekšu un satvēra viņu; apskāvis ap vidukli, balstīja tik stingri, ka viņa ar visu augumu sajuta tā tuvumu.

— Nomierinies, mīļā, nomierinies! Ievelc pāris reižu labi dziļi elpu, nu tā, tūliņ būs labāk. — Viņš runāja, maigi mierinot, un arī turēja viņu, maigi mierinot.

— Es visu laiku to zināju, — viņa lēni ieteicās, kad beidzot atkal spēja parunāt. — Visu laiku zināju, ka kaut kas nesaskan. Viss bija tik neraksturīgi Lūsam. Toties raksturīgi Benediktam. — Asinis atplūda atpakaļ sejā, viņa sažņaudza rokas dūrēs aiz nevarīgām dusmām, ko tēmēja tikai uz sevi. — Ai, kāda muļķe esmu bijusi!

Maikls palaida viņu vaļā un soli atkāpās, juzdamies daudz brīvāk.

— Ja jūs man tik daudz nenozīmētu, es jums nebūtu stāstījis, bet nespēju paciest, ka jūs mani ienīstat. Tas mani

beidza vai nost. Arī Nīls to zina. — Tad, acīmredzot apjauzdams, ka novirzās no temata, viņš atkal atgriezās pie tā. — Benedikts savu mūžu vairs neko tādu nedarīs, māsiņ, es jums apsolu. Kamēr es viņu uzraugu, viņš neko nevar izdarīt. To taču jūs saprotat, vai ne? Man viņš jāuzrauga. Esmu par viņu atbildīgs. Viņš to izdarīja manis labad vai vismaz tā iedomājās, un īstenībā tas ir viens un tas pats. Torīt es jums sacīju, atceraties? Teicu, ka darīju nepareizi, palikdams visu nakti pie jums. Man vajadzēja iet atpakaļ uz nodaļu un neizlaist Benu no acīm. Ja es būtu atradies tur, kur esmu piederīgs, tas nebūtu noticis. Ērmoti — esmu nogalinājis cilvēkus, un nav grūti iedomāties, ka tie bija labāki nekā Lūss. Taču par Lūša nāvi jūtos atbildīgs. To pārējo nāve, kurus esmu nogalinājis, iet uz karaļa rēķina; par tiem Dieva priekšā atbildēs karalis, ne es. Es Benu būtu varējis apturēt. Nevienam citam tas nebūtu izdevies, jo neviens cits nezina, kas notiek Bena prātā. — Viņš aizvēra acis. — Es biju vājš un padevos. Bet, Dievs mans liecinieks, Honor, kā es gribēju palikt pie tevis! Nemaz nespēju tam noticēt. Mazdrusciņ debess laimes, kad tik ilgi biju bridis pa elli... Es tevi mīlēju, bet neuzdrošinājos pat sapņot, ka tu mīli mani, — līdz tam brīdim.

Lielas spēka rezerves, viņai patiesi bija lielas spēka rezerves; bet nu viņa sāka tās šķiest kā īsts izšķērdētājs.

— Man būtu vajadzējis to zināt, — viņa sacīja. — Protams, ka tu mani mHēji.

— Es pirmām kārtām domāju par sevi, — viņš atkal ierunājās — acīm redzami juzdamies laimīgs, ka beidzot var viņai to pateikt. — Ja tu zinātu, cik gauži es vainoju sevi. Lūsam nebija jāmirst. Man vajadzēja tikai atrasties nodaļā, lai Bens redzētu, ka man nekas nekait, ka nav Lūša varā nodarīt man ļaunu. — Viņš dziļi ievilka elpu, tās bija drīzāk trīsas nekā nopūta. — Kamēr biju pie tevis, Bens palika pavisam viens un domāja, ka Lūsam kaut kā izdevies man nodarīt pāri. Un, kad Bens bija ticis līdz tādam secinājumam, viss pārējais sekoja dabiski. Būtu Nīlam tas ienācis prātā, viss būtu izvērties citādi. Bet Nīls nekā nezināja. Viņu nodarbināja citas lietas. Un manis tur nebija arī tad, kad to vietu vajadzēja sakopt. Tas bija jāizdara pārējiem. — Viņš pastiepa roku uz viņas pusi, bet ļāva tai noslīdēt gar sāniem. — Man par daudz ko jāatbild, Honor. Tam, kā es nodarīju tev gauži, nav nekāda aizbildinājuma. Nevaru to aizbildināt

ar! pats sev. Bet man ļoti gribētos, lai tu zinātu, lai tu izjustu, ka es saprotu, ko esmu tev nodarījis. Un no visa, par ko man jāatbild, vissmagāk es pārdzīvoju to, ka sāpinu tevi.

Māsai Lengtrijai pār vaigiem sāka ritēt asaras — vairāk Maikla sāpju nekā sevis pašas dēļ.

— Vai tu tagad mani nemaz nemīli? — viņa jautāja. — Ak, Maikl, varu paciest visu, tikai ne to, ka jāzaudē tava mīla.

— Jā, es tevi mīlu, bet tai mīlestībai nav nākotnes — nekad nav bijis un nevar būt, arī tad, ja nepieminam ne Benu, ne Lūšu. Ja nebūtu kara, es nekad nebūtu sastapis tādu meiteni kā tu. Tu būtu satikusies ar tādiem vīriešiem kā Nīls, nevis ar tādiem kā es. Ne mani draugi, ne dzīve, pat māja, kurā es dzīvoju, nesaderas ar tevi.

— Neviens neiemīl dzīvi, — viņa sacīja, noslaucīdama asaras. — Iemīl cilvēku un tad veido dzīvi.

— Nekad tu nebūtu sākusi veidot dzīvi ar tādu vīru kā es, — viņš pretojās. — Esmu vienkāršs lopkopis.

— Tu runā smieklīgi! Es neesmu vīzdegune! Un pasaki — ar ko gan viens laucinieks atšķiras no otra? Arī mans tēvs ir laucinieks, tikai lielākos mērogos, tas ir viss. Arī naudu es neuzskatu par laimes ķīlu.

— Zinu, bet tu piederi pie citas šķiras, ne manējās, un arī dzīves skatījums mums nav vienāds.

Viņa uzmeta tam dīvainu skatienu. — Vai patiesi, Maikl? Gaužām savādi to dzirdēt tieši no tevis! Man šķiet, ka mums ir ļoti vienāda dzīves uztvere. Mums abiem patīk rūpēties par tiem, kas vājāki par mums, un mēs abi mērķējam uz vienu un to pašu — iedrošināt, lai viņi sāk sev ticēt.

— Tas tiesa ... tā tiešām ir, — Maikls gausi atteica, bet tad strauji noprasīja: — Honor, ko tev nozīmē mīlestība?

Nepārprotami tiešais jautājums viņu samulsināja.

— Nozīmē? — viņa pārvaicāja, cenzdamās iegūt laiku, lai apdomātos.

— Jā, nozīmē. Ko mīlestība tev nozīmē?

— Mana mīlestība uz tevi, uz citiem?

— Tava mīlestība uz mani. — Likās, ka viņam sagādā prieku to izrunāt.

— Ko ... nu, ko — man tā nozīmē apvienot savu dzīvi ar tavējo.

— Un kā tas darāms?

— Dzīvot kopā ar tevi. Kopt tavu māju, dzemdēt bērnus, abiem kopā kļūt veciem.

Viņš izskatījās atsvešināts; viņa redzēja, ka ar saviem vārdiem Maiklu aizkustinājusi, tomēr tiem trūka spēka iespiesties pietiekami dziļi, lai skartu viņa rimto apņemšanos.

— Bet tu nepavisam neesi sagatavota tādai dzīvei, — viņš sacīja. — Tev ir trīsdesmit gadu, un tu esi apmācīta citā virzienā. Pavisam citādai dzīvei. Vai ne? — Viņš apklusa, nenovērsdams skatienu no viņas sejas, kas raudzījās viņam pretī iztrūcinātā neizpratnē, kurā tomēr jaudās izpratne, un viņa to neparko negribēja atzīt. — Manuprāt, mēs ne viens, ne otrs neesam piemēroti dzīvei, kādu tu nupat iztēloji. Kad sākām sarunu, es negribēju to pieminēt, bet tu esi spēcīga cīnītāja un nesamierināsies ar citādu atbildi kā vienīgi tādu, kas atklāj lietas īsteno būtību.

— Nē, nesamierināšos, — viņa apstiprināja.

— Lietas īstenā būtība ir tieši tā, par kuru nupat runāju, — neviens no mums abiem nav piemērots dzīvei, ko tu iztēloji. Tagad ir par vēlu prātot, kā un kāpēc. Es esmu tāds, kas netic vēlmēm, ko parasti spēju apvaldīt. Negribu tās padarīt maznozīmīgas, nosaucot par miesīgu iekāri, un negribu arī, lai tu domātu, ka es kaut kā noniecinu savas jūtas pret tevi. — Viņš satvēra viņas plecus. — Honor, uzklausi mani! Esmu tāds tips, kas varētu nakti nepārnākt mājās, ja, aizbraucis uz pilsētu, sastaptu kādu, kam, pēc manām domām, es būtu vairāk nepieciešams nekā tev, — tas nenozīmētu, ka gribu tevi pamest, tai nebūtu arī jābūt citai sievietei; es vienkārši zinātu, ka tu spēj bez manis iztikt, līdz atgriezīšos. Bet tam cilvēkam mana palīdzība var būt vajadzīga divas dienas vai divus gadus. Tāds nu es reiz esmu. Karš man deva iespēju saskatīt, kāds esmu. Tas arī tev deva iespēju saskatīt, kāda esi. Es nezinu, ciktāl tu gribi pati sev atzīties, kāda esi, bet par sevi zinu: ja esmu iesilis līdzjūtībā, tad man vienmēr rodas vēlēšanās palīdzēt. Tu esi pilnīgi vesels cilvēks. Tev mana palīdzība nav nepieciešama. Un, ja tev tā nav nepieciešama, tad zinu, ka tu spēj dzīvot bez manis. Tas neattiecas uz mīlestību.

— Tu jau tuvojies paradoksam, — viņa sacīja, un viņai iesāpējās kakls no saspringuma, ar kādu viņa valdīja asaras.

— Laikam. — Viņš apklusa, meklēdams vārdus tam, ko

vēl gribēja sacīt. — Neesmu pārāk augstās domās par sevi. Ja būtu, tad neizjustu nepieciešamību būt vajadzīgam. Bet man ir nepieciešams būt vajadzīgam, Honor. Man vajag būt vajadzīgam, vajag!

— Tu esi man nepieciešams! — viņa iesaucās. — Manai dvēselei, sirdij, manam ķermenim — visam, it visam manī tu esi nepieciešams un mūžam tāds būsi! Ak, Maikl, visādā ziņā nepieciešams, jo es visādā ziņā esmu bezgala vientuļa! Nesajauc manu spēku ar vajadzību pēc tevis! Lūdzu, nesajauc! Tu man esi nepieciešams dzīves piepildīšanai.

Taču viņš stūrgalvīgi papurināja galvu.

— Tā nav. Tā nekad nebūs. Tava dzīve ir piepildīta. Ja tā nebūtu, arī tu nebūtu tas cilvēks, kas esi, — sirsnīga, mīloša, iejūtīga, ar priecīgu prātu darīdama darbu, kas pa spēkam tikai ļoti retai sievietei. Gandrīz katra sieviete var nodibināt ģimeni, dzemdēt bērnus. Bet tu esi pārāk atšķirīga, lai pietiktu ar to vien. Tavi mācību gadi nav ar to savienojami. Pēc kāda laika tu atskārstu, ko tev nozīmē tāda dzīve, par kādu runāji, dzīve, ko tu veltītu vienīgi man. Tu justos kā būrī. Tu, Honor, esi pārāk spēcīgs putns, lai dzīvotu būrī. Tavi spārni plešas plašāk par būri.

— Esmu gatava ar to visu riskēt, — viņa sacīja, nobālusi, nelaimīga, bet vēl joprojām cīnīdamās.

— Es gan ne. Ja nupat būtu runājis tikai par tevi, tad varbūt riskētu. Bet es runāju arī par sevi.

— Ar Benu tu saslēdzies daudz ciešākās važās, nekā būtu saslēgts ar mani.

— Bet es nevaru aizvainot Benu tā, kā beigu beigās aizvainotu tevi.

— Bena uzraudzīšana ir darbs visai dienai. Tad tu nevarēsi vis doties uz pilsētu, lai uzņemtos rūpes par kādu citu.

— Esmu Benam vajadzīgs, — viņš sacīja, — veltīšu savu dzīvi viņam.

— Kā būtu, ja piedāvātos dalīties tavās rūpēs par Benu? — viņa jautāja. — Vai tu piekristu mūsu kopdzīvei, ja es dalītos tavā nepieciešamībā būt vajadzīgam?

— Vai tas ir piedāvājums? — viņš šaubīdamies vaicāja.

— Nē, — viņa atbildēja. — Es nespēju tevi dalīt ar tādiem kā Benedikts Meinārds.

— Tad par to vairs nav ko runāt.

— Par mums abiem — ne. — Viņš joprojām bija ap-

skāvis viņas plecus, un viņa nepakustējās, lai atraisītos. — Vai pārējie ir ar mieru, ka tu uzņemies rūpes par Benu?

— Mēs noslēdzām vienošanos, — viņš atbildēja. — Visi piekrita. Lai kas notiktu, Bens jāpaglābj no vājprātīgo nama. Ari Meta sieva un bērni nemirs badā. Tā mēs norunājām.

— Visi? Vai tikai tu ar Nīlu?

Precizējumu viņš pieņēma, negribīgi pakustinādams lūpas un palocīdams galvu.

— Nu es teikšu ardievas, — viņš sacīja, atlaizdams viņas plecus un iekļaudams plaukstās viņas seju.

Maikls to noskūpstīja; skūpstā jaudās mīla un sāpes, izsalkums pēc visa tā, kas būtu varējis būt. Tas bija alkatīgs, kaisls skūpsts, pārpilns ar vienas nakts atmiņām. Taču lūpas viņš atrāva strauji, pārāk ātri — viss mūžs būUi bijis šim skūpstam par īsu.

Viņš sastinga miera stājā ar smaidu acīs, tad ātri pagriezās un aizgāja.

Viņa noslīga uz benzīna mucas un palika sēžam, sagriezusies tā, lai neredzētu viņu aizejam, stingi raudzīdamās uz savām kurpēm, nobrūnējušajiem zāles stiebriem, uz neskaitāmajiem graudiņiem, no kā veidojās smilts.

Nu tas bija noticis. Kā gan viņai sacensties ar kāda Benedikta nepieciešamību pēc Maikla? Tur viņam taisnība. Un cik vientuļam viņam vajag justies, cik nomocītam! Vai tā nenotiek vienmēr? Stiprie tiek pamesti vājo labad. Piespiedu kārtā — bet varbūt aiz vainas apziņas? — stiprais juta vajadzību kalpot vājajam. Vai vājie to pieprasīja — vai stiprie piedāvājās no laba prāta? Vai spēks rada vājumu, stiprina to vai sadeldē? Kas tad īsti ir spēks un kas ir vājums? Maiklam taisnība — viņa var izdzīvot bez viņa. Vai tas nozīmēja, ka viņš nejūtas pietiekami vajadzīgs viņai? Maikls viņu mīl tāpēc, ka viņa ir stipra, un tomēr nespēj dzīvot kopā ar to, kuru mīl. Mīlēdams viņš novēršas no mīlas. Jo tā nespēj viņu apmierināt.

Viņai tik ļoti gribējās saukt viņam nopakaļ: aizmirsti pasauli, Maikl, ieritinies manī! Ar mani tu iegūsi laimi, par kādu pat sapņojis neesi! Taču saprata, cik veltīgi būtu saukt. Vai viņa to izdarījusi tīšām? Tīšuprāt izraudzījusies vīrieti, kas dod priekšroku kalpošanai, nevis mīlestībai? Kopš ierašanās dienas māsa viņu apbrīnoja, un mīlestība izauga no apbrīnas, no viņa vērtības apzināšanās. Abi viņi mīlējuši viens otra spēku, pašpaļāvību, spēju dot. Un tomēr izrādījās, ka tas viņus vienu no otra šķir, nevis vieno.

Divi pozitīvi lielumi. Manu dārgo, manu vismīļo Maikl... Es domāšu par tevi, lūgšu par tevi, lai tavs spēks nekad neizsīkst...

Viņa paraudzījās uz līci, ko vējš un lietus pirms pāris dienām bija mazliet papluinījis. Virs līča lidinājās divas skaistas, baltas kaijas, spārngaliem gandrīz saskaroties, tad, tāpat kopā turēdamās, spēji pagriezās, pacēlās augstāk un aizlidoja. To arī es vēlējos, Maikl! Ne būri! Tikai kopā ar tevi aizlidot zilajā debess plašumā.

Laiks celties. Laiks aizvest Metu, Benediktu, Nagitu un Maiklu uz pulcēšanās vietu. Tas bija viņas pienākums. Nīls, kā jau virsnieks, dosies ceļā atsevišķi, viņa tikai nezināja, kad. Gan jau viņai laikus to paziņos.

Ejot citas domas sāka nomākt domu par Maiklu. Tātad X nodaļas pacienti bija apvienojušies sazvērestībā. Un Maikls no brīva prāta bija tanī piedalījies. Un Nīls bija vadonis. It kā nebūtu nekādas jēgas ... ai nē, bija gan jēga turēt viņu neziņā par to, kas pirtsmājā īsti noticis, līdz nāves cēlonis bija oficiāli noteikts un izmeklēšana pabeigta. Bet kālab Nīls tik ļoti pretojās Maikla vēlmei atklāt viņai patiesību tagad, kad tam vairs nebija nekādas nozīmes? Nīls taču pazīst viņu pietiekami labi, lai zinātu, ka viņa neskries pie pulkveža Akselbantes stāstīt, kas patiesībā noticis. Kālab to darīt? Ko tas grozītu? Tas varētu kļūt par cēloni Benedikta stacionārai ievietošanai civilā ārstniecības iestādē, bet varētu arī izvērsties par apkaunojošu apsūdzību citiem, varbūt pat novest tos cietumā. Tad viņi, iespējams, pilnīgi nostātos pret viņu un noliegtu visu, ko viņa būtu varējusi pateikt pulkvedim Akselban-tem. Kāpēc Nīls tik stingri uzstāja, ka viņa to nedrīkst uzzināt? Un ne tikai Nīls — arī Mets un Nagits piedalījušies sazvērestībā.

Ko Maikls beigās sacīja? Viņi esot noslēguši vienošanos. Meta sieva un bērni necietīšot badu. Un, protams, arī Nagitam studiju laikā nebūs jābadojas. Benediktu neievietos vājprātīgo namā. Maikls un Nīls ... Abi sadalījuši atbildību — Maikls un Nīls. Bet kāds Nīlam labums no tā, ka viņš ziedos naudu Meta ģimenei un Nagita studijām? Pirms divām nedēļām viņa būtu teikusi — nekāds; bet pašreiz viņa tik droša vairs nejutās.

Šķietamā neievainojamība, šķietamais miers, ar kādu Nīls uzņēma viņas noraidījumu, pat vienaldzība, lai tikai viņa nejustu, ka ir to sāpinājusi. Un kurš gan apvārdojis

Maiklu, ka tas uzsāka valodas par vecmodīgajiem šķiru nesaderības uzskatiem? Viņa kārīgi ķērās pie šī salmiņa, kas mierināja viņas lepnumu. Noteikti kāds ir ietekmējis Maiklu, lai tas atsakās no viņas. Kāds? Nīls!

5

Evakuācija bija ļoti labi noorganizēta. Kad māsa Lengtrija kopā ar saviem četriem pacientiem nonāca pulcēšanās vietā, tos tūliņ savāca, tik vien atlika brīdis, lai katrs viņu apskautu un viegli noskūpstītu. Vēlāk viņa pat nespēja atcerēties, kā Maikls bija uz viņu paskatījies vai kā viņa bija paskatījusies uz Maiklu. Šķita veltīgi kavēties, lai vēlreiz uz tiem paraudzītos, tāpēc viņa izlīku-moja starp gaidošajiem karavīriem un māsām, kas tos pavadīja, un devās atpakaļ uz X nodaļu.

Tā kā kopšana un kārtošana viņai bija kļuvusi par otro dabu, viņa pārstaigāja nodaļu, nogludināja palagus, pēdējoreiz ielocīja tīklus pēc virsmāsas noteikumiem, atvēra skapīšus, salocīja aizslietņus, kas aizsedza skatienam garo ēdamgaldu.

Tad viņa iegāja savā kabinetā, nometa kurpes, auklas neatraisījusi, un apsēdās krēslā, kājas zem sevis pavilkusi, kā nekad šai oficiālajā krēslā nebija sēdējusi. Vienalga. Nav neviena, kas to redzētu, un nekad vairs nebūs. Arī Nīls bija projām. Kāds piekusis seržants ar ātršuvēja vākiem rokā viņai paziņoja, ka Nīls aizbraucis. Viņa nesaprata, kā Nīls atlaists bez viņas ziņas, bet nu jau bija par vēlu kaut ko pasākt. Un varbūt tā bija labāk — nesatikties aci pret aci ar sazvērestības barvedi. Būtu pārāk daudz nepatīkamu jautājumu, ko viņam uzdot.

Galva māsai Lengtrijai noslīga uz rokām, viņa iesnaudās un itin tīkamā sapnī redzēja Maiklu.

Apmēram divas stundas vēlāk Nīls līganā solī nāca pāri teritorijai X nodaļas aizmugurē, jautri svilpoja un kapteiņa mundierī izskatījās brašs kā daždien cilvēks, kas ticis īstajās drānās. Zem rokas viņš bija pasitis švītīgu spieķīti. Viegli uzskrējis pa pagalma ieejas kāpnēm, viņš iegāja krēslainajā, izmirušajā ēkā. Satrūcies viņš palika stāvam. X nodaļa bija tukša, no visām pusēm viņam pretī raudzījās tukšums. Mirkli pastāvējis, viņš sāka atkal kus-

tēt, bet ne vairs tik braši, ne tik jautri; atvēris sava bū-cenīša durvis, viņš vēlreiz satrūkās, jo visa viņa bagāža bija aizvākta. No tropo pacienta Nila Pārkinsona nebija palikušas nekādas pēdas.

— Hallo! — cauri plānajai sienai atskanēja māsas Lengtrijas balss. — Kas tur, lūdzu, atnācis?

Māsa sēdēja tādā pozā, kādā viņš to vēl nekad nebija redzējis sēžam, — sāniski galdam piespiedusies, kājas zem sevis pavilkusi, kurpes atstātas zemē pie krēsla, nemaz nedomājot par profesionālo cieņu. Istabiņa bija stipri piesmēķēta, cigaretes un sērkociņi itin atklāti mētājās turpat priekšā uz galda. Un izskatījās tā, it kā viņa tur būtu sēdējusi jau ļoti ilgi.

— N11? — viņa izbrīnījusies jautāja. — Biju pārliecināta, ka esat projām. Man teica, ka jūs esot aizbraucis jau pirms vairākām stundām.

— Es došos projām rit. Un jūs?

— Mani piekomandēja smagi slimam pacientam, kas tiks pārvietots nestuvēs, un man viņš jāpavada līdz galamērķim — liekas, Brisbeinai vai Sidnejai. Izbrauksim rīt vai parīt. — Viņa sarosījās. — Sameklēšu jums kaut ko ēdamu.

— Nepūlieties, tiešām nevajag. Neesmu izsalcis. Priecājos, ka nevajadzēja aizbraukt šodien. — Viņš tīksmīgi nopūtās. — Beidzot jūs piederat man vienam pašam.

— Vai tiešām? — Viņai iezibējās acis.

To viņa pateica tādā tonī, ka Nīls uz mirkli apklusa, bet tad atlaidās ērtāk ciemiņa krēslā un pasmaidīja. — Tiešām gan. Un īstā laikā. Vajadzēja gan mazliet palūgt, bet pulkvedim joprojām ir drusku neērti tā viskija dēļ, un tā man tika vēl viena diena. Bez tam viņš man izrakstīja nevainojamu veselības apliecību. Tas nozīmē, ka es vairs neesmu X nodaļas pacients. Līdz rītam esmu te vienīgi iemītnieks.

Viņa uzsāka citu valodu. — Vai zināt, Nīl, man riebjas karš un viss, ko tas mums nodarījis. Es jūtos personiski atbildīga par to.

— Jūs uzņematies visas pasaules grēkus, māsiņ? Tā gan nevajag, — viņš mīlīgi pazobojās.

— Nē, ne visas pasaules grēkus, Nīl. Tikai to vainas daļu, ko jūs un visi pārējie man .noslēpāt, — māsa skarbi atteica, lūkodamās Nīlam acīs.

Viņš svelpjoši ievilka elpu.

— Tātad Maikls galu galā nav spējis noturēt mēli aiz zobiem!

— Maiklam bija tiesības runāt. Un man bija tiesības uzzināt. Un es gribu uzzināt. Visu, Nīl. Kas tonakt notika?

Nīls paraustīja plecus, sarauca lūpas un sagatavojās apmēram tā, it kā vajadzētu izstāstīt diezgan garlaicīgu anekdoti, kas viņam pašam īsti nelikās stāstīšanas vērta. Māsa Lengtrija viņu cieši vēroja, nodomādama, ka siena viņam aizmugurē, pie kuras vairs nebija neviena zīmējuma, jo tie bija pārceļojuši uz viņas bagāžu, izdala Nīla seju tādā asumā, kāda tai visu laiku bija trūcis.

— Nu tad tā — man tonakt katrā ziņā gribējās vēl malku iedzert, — viņš iesāka un aizkūpināja cigareti, aizmirsdams piedāvāt arī viņai. — Lūša sarīkotais tracis pamodināja Metu un Nagitu, un viņi nolēma nākt man palīgā iztukšot otru pudeli. Nodaļā palika tikai Benedikts un Lūss, kas jau bija nolicies gulēt. Man šķiet, Lūšu mēs bijām pilnīgi aizmirsuši. Bet varbūt vienkārši negribējām atcerēties.

Stāstīdams Nīls no jauna atcerējās to nakti un arī visas toreizējās drausmas, kas tagad skaidri atspoguļojās viņa sejā.

— Bens bija parakņājies savās mantās un atradis vienu no tiem nelegālajiem suvenīriem, kādus mēs visi esam izmanījušies kaut kur nobēdzināt, proti, japāņu virsnieka pistoli. Viņš piespieda Lūšu paņemt savu bārdasnazi un dzīšus aizdzina uz pirtsmāju, visu laiku vārda tiešā nozīmē bakstīdams ar pistoles stobru tam mugurā.

— Vai Bens pats jums stāstīja, kā dzinis Lūšu uz pirtsmāju? — viņa jautāja.

— Jā. Tik daudz mums izdevās no viņa izdabūt, bet to, kas pēc tam notika pirtsmājā, es varu vienīgi tēlaini iedomāties. Benam pašam prātā par to ir juceklis. — Nīls apklusa.

— Un tālāk? — viņa neatlaidās.

— Mēs dzirdējām Lūšu nejauki brēcam visu ceļu līdz pirtsmājai. Viņš brēca, brēca kā aizkauts ... — Nīls saviebās. — Kad mēs tur nokļuvām, viss jau bija par vēlu. Brīnumiem nevaru nobrīnīties, kā neviens nedzirdēja brēkšanu, laikam tāpēc, ka vējš pūta uz palmu birzs pusi un mūsu nodaļa atrodas tik tālu no civilizācijas. Mēs aizskrējām par vēlu — es jau teicu.

— Jā. Vai varat man aptuveni paskaidrot, kā Bens to izdarīja?

— Mans minējums ir tāds, ka Lūsam nepietika dūšas izlauzties, un varbūt viņš ari neticēja tam, kas var notikt, bet, kad saprata, bija jau par vēlu. Tie nešķīstie bengāļi ir tik asi... Piespiedis, ar pistoli draudot, Lūšu saņemt bārdasnazi pareizi, man šķiet, Bens sagrāba Lūša roku, un tās bija beigas. Varu iztēloties, kā Lūss, bailēs drebēdams, brēca, īsteni pat neapjauzdams, ko Bens ar viņu dara, līdz tas jau bija padarīts. JŪ6 pat nevarat iedomāties, cik maz vajag ar tik asu nazi.

Pieri saraukusi, viņa pārdomāja dzirdēto.

— Bet viņam uz rokas nebija zilumu, Nīl, — viņa iebilda. — Ja tādi būtu bijuši, majors Menzīss būtu tos pamanījis. Un Benam taču vajadzēja Lūša roku nogrābt ar visu spēku.

— Uz plaukstām zilumi tik ātri neuzmetas kā uz delma, māsiņ. Majors neskatījās uz sīkākām pazīmēm, bet vienīgi uz lielākiem vardarbības pierādījumiem — nav jau Skotlendjards, paldies Dievam. Un, pazīstot Benu, es pieļauju, ka tas tika izdarīts zibenīgi ātri. Man šķiet, viņš laikam ilgi, ilgi bija gudrojis, kā nogalināt Lūšu. Tā nebija acumirklīga iedvesma. Un tomēr viņam nemūžam nebūtu izdevies to īstenot nepieķertam, jo brīdī, kad tas notika, viņš mazliet sajuka prātā vai arī — sajuka prātā citādi, nezinu. Starp citu, viņš nemaz neraizējās, ka varētu tikt pieķerts. Viņš gribēja vienīgi nogalināt Lūšu tā, lai būtu pārliecināts, ka Lūss līdz pēdējam mirklim paliek pie pilnas apziņas. Manuprāt, visvairāk viņš gribēja, lai Lūss pats redzētu savas sakropļotās ģenitālijas.

— Vai Lūss bija pagalam, kad jūs ieradāties?

— Ne gluži. Tas izglāba situāciju. Mums izdevās aizvākt Benu, pirms Lūsam sākās nāves krampji — vēl aizvien ar bārdasnazi rokā; asinis plūda aumaļām. Bija skartas svarīgākās artērijas. Kamēr Mets izveda Benu laukā un palika sardzē, mēs ar Nagitu visu sakopām. Tas notika dažās minūtēs. Vienīgais, kas prasīja laiku, bija nogaidīšana, līdz redzējām, ka Lūss ir beigts, jo neuzdrošinājāmies viņam pieskarties.

— Bet jums taču nevarēja neienākt prātā, ka jāmeklē palīdzība, lai viņu glābtu, — viņa asi iebilda.

— Manu dieniņ, nebija ne mazākās iespējas viņu glābti Varat man ticēt. Ja mēs būtu spējuši viņu izglābt, Bens nebūtu nokļuvis tādās briesmās. Man nav medicīniskās izglītības, bet es esmu karavīrs. Lūss man nekad nav

paticis, bet tā bija īsta elle — stāvēt un noskatīties viņu mirstam!

Pelēku seju viņš paliecās, lai nokratītu cigaretes pelnus, un paraudzījās viņas sāpju pilnajās acīs, kas nenovērsdamās lūkojās uz viņu.

— Nagits bija apbrīnojami mierīgs un lietpratīgs, vai spējat iedomāties? Tas pierāda vienīgi to, ka var nodzīvot kopā ar cilvēku mēnešiem ilgi, nezinot, kas viņā norisinās. Arī turpmākajās dienās es ne reizi nemanīju, ka viņš izskatītos pēc tāda, kas var zaudēt savaldīšanos.

Kad Nīls pastiepa roku, lai nospiestu izsmēķi, tā drebēja.

— Vistrakākais bija justies pārliecinātiem, ka esam darījuši visu iespējamo, lai notikušais izskatītos pēc pašnāvības, ka neesam atstājuši neievērotu neko, kas varētu modināt aizdomas par slepkavību ... Kad bijām tikuši galā, aizvedām Benu uz tuvāko pirtsmāju, un, kamēr Mets stāvēja sardzē — viņš ir brīnišķīgs sargs, jo sadzird vissīkāko troksnīti, — mēs ar Nagitu noskalojām Benu zem strūklas. Viņš bija nošķīdis ar asinīm, bet, par laimi, nebija sabridies. Pēdu nospiedumus droši vien nebūtu izdevies iznīcināt. Mēs sadedzinājām viņa pidžamas bikses. Vai nemanījāt, ka veļā viena bikšu pāra trūka?

— Kāds bija Bens? — viņa jautāja.

— Ļoti mierīgs un pilnīgi bez nožēlas. Man šķiet, viņš vēl tagad domā, ka nav izdarījis neko citu kā vien izpildījis savu kristieša pienākumu. Viņa skatījumā Lūss nebija cilvēks, bet elles izdzimums.

— Jūs tātad nosedzat Benediktu, — viņa salti noteica. — Visi kopā nosedzāt?

— Jā, visi. Pat Maikls. Tai mirklī, kad jūs viņam pateicāt, ka Lūss miris, viņš uzreiz saprata, kas noticis īstenībā. Man bija Maikla ļoti žēl. Viņš izturējās gandrīz tā, it kā būtu to nodarījis pats ar savu roku, tik satraukts un pilns pašpārmetumu. Visu laiku to vien teica, ka neesot drīkstējis būt tik savtīgs, neesot drīkstējis palikt pie jums, ka viņa pienākums bijis atrasties kopā ar Benediktu.

Viņa nesarāvās; arī tā bija daļa viņas vainas notikušajā.

— To Maikls sacīja arī man. Ka neesot drīkstējis palikt pie manis, ka vajadzējis būt kopā ar viņu. Viņš ... ar viņu! Viņš neminēja vārdu! Un es nospriedu, ka viņš runā par Lūšu. — Viņai aizlūza balss un vajadzēja apklust, lai saņemtos, pirms runāja tālāk. — Nekad, nemūžam man neienāca prātā, ka viņš domā par Benediktu! Es domāju,

ka viņš runā par Lūšu un ir homoseksuāli saistīts ar to. Ko tikai es nesarunāju, cik nejēdzīgi izturējos! Cik ļoti viņu sāpināju! Kādu drausmīgu jezgu sacēlu! Atceroties vien metas nelabi.

— Ja viņš nevienu nenosauca vārdā, tad jūsu kļūdīšanās ir gluži dabiska, — Nīls sacīja. — Viņa papīros taču bija norāde uz homoseksualitāti.

— Kā jūs zināt?

— No Lūša — ar Bena un Meta starpniecību.

— Jūs esat ļoti gudrs cilvēks, Nīl. Jūs to visu zinājāt vai varbūt uzminējāt. Un ķērāties pie darba, lai tīšām radītu jucekli. Kā jūs to varējāt?

— Ko citu mēs, jūsuprāt, varējām darīt? — viņš jautāja, runājot daudzskaitlī, ne tikai par sevi vien. — Mēs taču nevarējām vienkārši nodot Benu tiesai. Ar Lūšu pasaule neko nav zaudējusi, un Bens nekādā ziņā nav pelnījis, lai viņu uz visu mūžu iesloga civilā vājprātīgo namā tāpēc, ka nogalinājis Lūšu! Neaizmirstiet! Mēs visi bijām X .ņodaļas iemītnieki! Mēs visi varējām aptuveni iedomāties, kāda ir dzīve psihiatriskajā slimnīcā.

— To visu es saprotu, — viņa pacietīgi sacīja, — bet tas neizslēdz faktu, ka taisnības izlemšanu jūs pārņēmāt savās rokās, ka apzināti izlēmāt atņemt man jebkuru iespēju visu izkārtot pēc tiesas un taisnības. Es viņu būtu nekavējoties uzrādījusi. Viņš ir bīstams, vai nesaprotat? Benedikta vieta ir vājprātīgo namā! Jūs visi rīkojāties aplam — un it īpaši jūs, Nīl. Jūs esat virsnieks, zināt likumus, un jums vajadzētu tos ievērot. Ja gribat aizbildināties ar savu slimību, tad arī jums ir vieta turpat! Neprasot manu piekrišanu, jūs padarījāt mani par līdzdalībnieci, un, ja nebūtu Maikla, es to nekad neuzzinātu. Man jāpateicas Maiklam par daudz ko, taču visvairāk pateicos viņam par to, ka viņš man atklāja, kā īsti nomira Lūss. Arī Maikls nav visgodīgākais, tomēr viņš ir pārāks par jums visiem! Paldies Dievam, ka viņš man pateica!

Nīls nosvieda etviju uz galda tik strauji, ka tā palēcās un klaudzēdama nokrita zemē, atsprāga vaļā un cigaretes izbira uz grīdas. Tomēr neviens no viņiem neievēroja, abi bija pārāk pievērsušies viens otram.

— Maikls, Maikls, Maikls! — Nīls iesaucās, sejai konvulsīvi noraustoties; acīs viņam sakāpa asaras. — Mūžam tikai Maikls! Dieva dēļ, vai jūs tiešām nespējat atmosties no šīs ... šīs apmātības, kas jūs pārņēmusi pret Maiklu? Maikls šitenāds, un Maikls tāds, Maikls, Maikls, Maikls!

Man metas nelabi jau no tā vārda vien! Kopš brīža, kad ieraudzījāt viņu, jums vairs nebija laika ne priekš viena cita! Vai mēs, pārējie, nebijām nekas?

Tāpat kā toreiz ar Lūšu, arī tagad nebija kur dēties, nebija kur paslēpties; viņa vēroja un sāka atskārst, no kādiem sirds dziļumiem lauzās ārā Nīla vārdi, un viņ is dusmas vienā mirklī noplaka.

Nikni berzēdams pieri un acis ar plaukstu, viņš nepārprotami pūlējās atgūt savaldību, un, kad atkal ierunājās, balss viņam skanēja mierīgāk un saprātīgāk. Ai, Nīl, — viņa nodomāja — kā tu esi pārvērties! Izaudzis. Pirms diviem mēnešiem tevī nemūžam nebūtu bijis tik daudz p; š-disciplīnas tāda izvirduma brīdī!

— Paklausieties, — viņš sacīja. — Es zinu, ka jūs viņu mīlat. Pat Mets savā aklībā to jau sen pamanīja. Pieņemsim to par faktu un par izejas punktu. Pirms Maikla ierašanas jūs piederējāt mums visiem un mēs piederējām jums. Vi: s, kas jums bija, viss, kas jūs pati bijāt, tika veltīts mums — mūsu atveseļošanai, ja vēlaties. Bet, ja cilvēks ir slims, viņš nespēj uz to skatīties objektīvi, viss tiek uztverts dziļi personiski. Jūs ... jūs bijāt mūs ieskāvusi sevī! Un rāvienam no mums pat prātā neienāca, ka jūs varētu kaut daļiņu no sirds ziedot kaut kam citam kā vienīgi X nodaļai un mums. Kad ieradās Maikls, ikvienam bija skaidri redzams, ka viņam nekas nekait. To mēs uztvērām tā, ka par viņu jums vispār nevajadzētu likties zinis. Bet notika otrādi — jūs novērsāties no mums un pievērsāties viņam. Jūs pametāt mūs! Jūs mūs nodevāt! Un tāpēc Lūss nomira. Lūss nomira tāpēc, ka jūs redzējāt, kāds ir Maikls, — viņa veselo saprātu, viņa stingro gribu, un to jūs iemīlējāt. Jūs viņu mīlējāt! Kā, pēc jūsu domām, varējām justies mēs?

Viņai gribējās iekliegties: es taču nepārtraucu par jums rūpēties! Nepārtraucu, nepārtraucu! Gribēju vienīgi pārmaiņas pēc kaut ko arī sev! Nevar atdot vairāk, kā iespējams, nesaglabājot kaut ko arī sev, Nīl! Tolaik tas nemaz nelikās tik daudz. Mans dienesta laiks X nodaļā gāja uz beigām. Un es viņu mīlēju. Ak Dievs, esmu tā pagurusi tikai dot un dot! Kālab jūs nenovēlējāt man kaut ko iegūt arī sev pašai?

Taču viņa nespēja no tā visa ne vārda pateikt Viņa tikai pielēca kājās un metās uz durvīm — vienalga, kur, tikai projām no viņa! Nīls satvēra viņas delnu, pagrieza viņu atpakaļ un tik nežēlīgi saspieda abas rokas, ka viņa pārstāja pretoties.

— Vai redsat? — viņš maigi ierunājās, atlaizdams locītavas un viegli saņemdams viņas delmus. — Es jūs tagad turēju krietni ciešāk, nekā droši vien Bens tika turējis Lūšu, un zilumu jums, man šķiet, nebūs.

Viņa paraudzījās Nīla sejā — krietni tālāk, nekā būtu jāskatās Maikla sejā, jo Nīls bija ļoti gara auguma. Viņa seja bija nopietna un savrupa, it kā viņš loti labi saprastu viņas jūtas un viņu nevainotu. Un viņai Nīls šķita kā senlaiku priesterkaralis, kurš sagatavojies paciest visu līdz neizbēgamam galam.

Pirms šīs sarunas viņai nebija bijis ne jausmas, kas par cilvēku Nīls īsti ir, cik kaisls un noteikts. Arī ne par to, cik kvēli viņš tai pieķēries. Varbūt viņš pratis pārlieku gudri slēpt savas sāpes, un viņai, tik dziļi iegrimušai aizrautībā ar Maiklu, pārāk viegli bija sev iegalvot, ka viņas noraidījums Nīlu nav satriecis. Bet bija gan satriecis. Tomēr tas nebija viņu atturējis no cenšanās novērst draudu, ko viņam radīja Maikls. Tas nebija viņu atturējis no mērķtiecīgas darbības. Bravo, Nīl!

— Man gaužām žēl, — viņa teica lietišķā tonī, — bet man laikam nepietiks spēka, to atzīstot, izmisumā lauzīt rokas vai apraudāties, vai krist jūsu priekšā uz ceļiem. Bet man tiešām žēl. Vairāk, nekā jelkad uzzināsiet. Man tā visa ir pārāk žēl, lai sāktu taisnoties. Varu teikt vienīgi to, ka mēs, kas rūpējamies par jums, pacientiem, varam būt tikpat akli un kļūdīgi kā jebkurš pacients, kas jebkad pārkāpis X nodaļas slieksni. Jūs nedrīkstat domāt par mani kā par dievišķu, nemaldīgu būtni. Tāda es neesmu. Neviena no mums tāda nav. — Viņai saskrēja asaras acīs. — Bet, Nīl, jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti es vēlētos tāda būt!

Nīls viņu viegli apskāva, noskūpstīja uz pieres un palaida vaļā.

— Būs jau labi, tā nu ir noticis, un jūs taču zināt veco teicienu, ka pat dievi nevar sakultas olas pārvērst par veselām. Es jau vairs nenožēloju, ka tā izrunājos. Bet ari man ir kaut kā žēl. Es nepavisam nepriecājos, ka esmu jūs sasāpinājis, kaut arī jūs mani nemīlat.

— Kaut es varētu jūs mīlēt!

— Bet nespējat, es zinu. Tas ir nenovēršami. Jūs mani iepazināt tādu, kāds es ierados X nodaļā, un tas mani padarīja tik atkarīgu no jums, ka diez vai es to varētu vērst par labu, pat ja Maikla nebūtu. Jums viņš iepatikās tā-

pēc, ka jau pašā sākumā bija īsts vīrietis. Viņš nekad nenolīda kaktā, neīdēja žēlumā par sevi, nezaudēja pēdējās vīrišķības paliekas. Jums nekad nevajadzēja apmainīt viņam bikses vai citādi viņu apkopt, vai stundām noklausīties viņa žēlabās un gaudās, tanīs gaudās, ar kādām jums ausis pieskandinājuši pāris duču tādu kā es.

— Ai, lūdzu! — viņa iesaucās. — Nekad, nekad neesmu tā domājusi par to — vai par jums!

— Tā es atskatoties pats domāju par sevi. Un tagad es spēju atskatīties. Un tas ir precīzāks attēls, nekā jūs esat ar mieru atzīt. Pet tagad, kā zināt, esmu vesels. Es pat vairs nesapiotu, kā tas ar mani vispār varēja atgadīties.

— Tas ir labi, — viņa sacīja, iedama uz durvīm. — Nīl, vai mēs tagad nevarētu etv dīties? Tagad, tūliņ. Un vai jūs spējat to uztvert tā, kā es domāju, — nevis par nepatīkamu nevērību vai mīlestības trūkumu? Šī bija tāda diena, kurai es izmisīgi vēlos drīzāk sagaidīt beigas. Un es nevēlos to nobeigt ar jums. Un labāk netiksimies vairs pirms aizbraukšanas. Tāpēc ka tā butu tāda kā miroņa apvdķēšana. X nedējas vairs nav.

Nīls izgāja viņ'ū līdzi gaitenī.

— Tad es vāķēšu viens. Ja jums kādreiz iegribas mani redzat, jūs mani atradīsiet Melburnā. Adrese ir telefona abonentu grāmatā. Tūreka. Pārkinsons N. L. G. Ilga laika man vajadzēja, lai atrastu īsto sievieti. Nu man ir trīsdesmit septiņi gadi, tā ka nesteigšos mainīt uzskatus. — Viņš iesmējās. — Kā gan es jelkad varētu jūs aizmirst? Neesmu jūs ne reizes noskūpstījis.

— Tad noskūpstiet mani tagad, — viņa sacīja, gandrīz viņu mīlēdama. Gandrīz.

— Nē, jums taisnība. X nodaļas vairs nav, bet es vēl stāvu uz tās neatdzisušā līķa. Tas, ko jūs piedāvājat, ir labdarība, bet es nevēlos labdarību. Nekad nekādas laipnas labdarības.

Viņa pastiepa roku. — Ardievu, Nīl. Vēlu jums laimi un veiksmi. Un zinu, ka jums tā būs.

Viņš saņēma viņas roku, sirsnīgi paspieda, tad pacēla pie lūpām un vieglītēm noskūpstīja.

— Ardievu, Honor. Un paturiet vienmēr prātā — esmu atrī dams Melburnas grāmatā.

Pēdējais gājiens projām no X nodaļas pāri bāzes teritorijai; neviens īsti neticēja, ka tas reiz pienāks, ari pēc tam, kad jau ikviens sāka pēc tā ilgoties. It kā Piecpadsmitā bāze būtu veidojusi dzīves daļu, kas bija tikpat liela kā pati dzīve. Nu tā pagājusi. Un izbeidzās ar Nīlu, kas bija īsti piedienīgi. Viņš bija stiprs cilvēks. Taču māsa Lengtrija prata saskatīt patiesību arī Nīla vārdos, kad viņš teica, ka iesācis ar smagiem mīnusiem. Viņa tiešām bija domājusi par Nīlu kā par pacientu. Izmocīts, bēdu mākts, trausls, ievainojams... Un tagad atklāja, ka nekas no tā viņam nav izraisījis patiku. Viņš pats apgalvoja, ka viņu izārstējusi pēdējo nedēju situācija X nodaļā, bet tā nebija taisnība. Atveseļošanās notika viņā pašā. Atveseļošanās vienmēr noris vienīgi tā. Un tāpēc, par spīti bēdām, drausmām un sāpēm, viņai šai pēdējā gājienā sāka likties, ka X nodala kalpojusi noteiktam mērķim, labam mērķim.

Nils pat netika pajautājis, vai viņa pieprasīs, lai viss notiek pēc taisnības, jo, pēc viņa domām, taisnība jau bija notikusi, bet viņa nepiekrita. Bija daudz par vēlu kaut ko uzsākt. Paldies Dievam, ka Maikls viņai atklājis patiesību. Zinot, ko tie izdarījuši, viņa jutās lielā mērā atbrīvota no vainas apziņas, kas citādi viņu tirdītu par izturēšanos pret tiem. Ja tie domāja, ka viņa tos nodevusi, pievērsdamās Maiklam, tad viņa savukārt zināja, ka tie nodevuši viņu. Visu atlikušo mūžu tiem būs jādzīvo ar Lūšu Dedžitu uz sirdsapziņas. Un viņai tāpat. Nīls negribēja, ka viņa to uzzina, jo baidījās, ka viņas iejaukšanās atšķirs Maiklu no pārējiem, un ari tāpēc, ka negribēja, lai viņai būtu jāuzņemas daļa vainas. Tas bija puslīdz labi, puslīdz slikti. Puslīdz savtīgi un puslīdz nesavtīgi. Un vispār — normāli.

SEPTĪTĀ DAĻA

1

Kad Honora Lengtrija izkāpa Jasā no vilciena, neviens viņu nesagaidīja, bet tas viņu nemulsināja; viņa nebija savējiem paziņojusi, ka atbrauks. Viņus mīlēt bija viens, bet satikties vaigu vaigā — pavisam kas cits; viņa gribēja ar tiem satikties mājās. Viņa taču atgriezās bērnībā, un tā šķita ļoti, ļoti tāla. Kādu tie viņu redzēs? Ko domās? Tāpēc viņa bija iespējami atvirzījusi sastapšanās brīdi. Viņas tēva īpašums neatradās pārāk tālu no pilsētiņas; gan jau kāds viņu pa ceļam aizvedīs.

Kāds viņu patiešām aizveda, tomēr viņa šo cilvēku nepazina, un tas nozīmēja, ka varēja atlaisties sēdeklī un mierīgi izbaulīt piecpadsmit jūdžu garo ceļu. Kamēr viņa nobrauks galā, ģimene, protams, zinās par viņas ierašanos; stacijas priekšnieks bija viņu apsveicis atplestām rokām, sameklējis vedēju un, bez šaubām, piezvanījis un pastāstījis, ka viņa brauc uz mājām.

Visi bija sapulcējušies verandā un gaidīja, tēvs bija kļuvis resnāks un plikgalvaināks; māte izskatījās gluži tāda pati kā senāk; brālis Jens bija tēva kopija, vienīgi jaunāks un slaidāks. Sekoja apkampšanās un skūpstīšanās, cilvēki bieži pakāpās atpakaļ, lai varētu viņu labāk apskatīt, skanēja izsaucieni un iesākti, bet nepabeigti teikumi, jo pastāvīgi kāds iejaucās vidū ar savu sakāmo.

Tikai pēc maltītes, kas līdzinājās par godu pazudušajam dēlam sarīkotajam mielastam, viss iegāja parastās sliedēs. Čārlijs Lengtrijs ar dēlu aizgāja gulēt, jo viņiem diena sākās jau rītausmā, bet Feita Lengtrija uzkāpa meitai līdzi guļamistabā, apsēdās un noskatījās, kā meita izkravā mantas. Un runājās.

Honoras istaba bija tīkama un vienkārša, tomēr plaša un bija izmaksājusi krietnu naudu. To tērējot, nebija īpaši

domāts par māksliniecisku apdari, taču platā gulta izskatījās ļoti ērta, tāpat arī atzveltnes krēsls ar katūna pārvalku. Krēslā sēdēja Feita Lengtrija. Istabā atradās arī spoži pulēts galds un kokgriezumiem rotāts krēsls — tā būtu it kā darba vieta —, liels skapis, augsts spogulis, mazs tualetes galdiņš un vēl viens atzveltnes krēsls.

Kamēr Honora rosījās starp skapi, tualetes galdiņa atvilktnēm un uz gultas noliktajiem koferiem, māte sēdēja un skatījās, tikai tagad, pirmoreiz pēc meitas pārbraukšanas, ietverdama to skatienā. Protams, arī armijā nokalpotajos gados bija bijuši atvaļinājumi, taču tie bija īsi laika sprīži, tik piesātināti, ka nedeva iespēju gūt paliekamu iespaidu. Tagad bija citādi; Feita Lengtrija varēja noraudzīties mierīgi, nedomājot par to, kas paredzēts rīt vai kā viņi šeit, mājās, izturēs laika posmu līdz nākamajam atvaļinājumam, jo karā arvien draudēja briesmas. Jens nevarēja iestāties armijā, tāpēc ka bija nepieciešams fermā. Bet, kad Honora piedzima, domāja Feita Lengtrija, man ne sapnī nerādījās, ka karā vajadzēs sūtīt meitu. Pirmdzimto. Dzimumam vairs nav tik izšķirīga nozīme kā senāk.

Ikreiz, kad Honora ieradās atvaļinājumā, vecāki bija ievērojuši viņā pārmaiņas, sākot ar zāļu iekrāsoto dzeltenīgo ādu un beidzot ar dažādiem sīkiem ieradumiem, kas liecināja, ka viņa ir pieaugusi sieviete, kura dzīvo pati savu dzīvi. Seši gadi. Dievs vien zina, kas īsti šajos gados noticis, jo Honora, pārbraukusi mājās, nekad negribēja runāt par karu un, ja kāds jautāja, izvairījās no atbildes. Taču, lai kādi šie gadi bijuši, Feita Lengtrija, noraudzīdamās uz Honoru, saprata, ka meita no dzimtās mājas aizgājusi tālāk nekā līdz Mēnesim.

Viņa bija tieviņa, nekā cita, protams, nevarēja gaidīt. Sejā ievilkušās dažas grumbas, taču matos, paldies Dievam, sirmuma nemanīja. Savā izrīcībā viņa šķita ļoti noteikta, nekļūdama skadra, noslēgta, neizskatīdamās atsvešināta. Un kaut arī nekad nebūs svešiniece, tomēr bija kļuvusi tāda kā atšķirta.

Kā vecāki priecājās, kad viņa izvēlējās mācīties par māsu, nevis studēt medicīnu! Viņi domāja, ka tāda izvēle meitai aiztaupīs daudz ciešanu. Bet, ja viņa būtu studējusi medicīnu, tad paliktu mājās, un, lūkodamās šai brīdi uz Honoru, Feita ieprātojās — diezin vai galu galā tas tomēr nebūtu nozīmējis mazāk ciešanu.

Honora izcēla savas medaļas un ordeņus — cik nMz-jakāmi ērmoti! — nevis dēls, bet meita bija apbalvota ar Britu Impērijas Locekļa ordeni! Kā Čārlijs un Jena ar to leposies!

— Tu nekad neesi rakstījusi, ka tev ir BIL ordenis, — Feita mazliet pārmetoši bilda.

Honora pārsteigta paskatījās uz māti.

— Neesmu? Laikam būšu piemirsusi. Tanī laikā sanāca krietni daudz darba, vēstules rakstīju lielā steigā. Un ordenis tika apstiprināts tikai pavisam nesen.

— Vai tev kādas fotogrāfijas arī ir, mīļumiņ?

— Kaut kur jābut. — Honora pameklēja kofera kabatiņā un izvilka divas aploksnes, viena bija krietni biezāka par otru. — Te mēs visas esam. — Viņa aizgāja līdz otram atzveltnes krēslam, apsēdās un pasniedzās pēc cigaretēm

— Seku — Sallija, Tedija, Villa un es . Tas ir mūsu komandieris... Te es Darvinā pirms aizbraukšanas, neatceros vairs, uz kurieni... laikam uz Morsbiju . Māsu korpuss Morotajā ... X nodaļa no ārpuses.

— Jāceie, tu brīnišķīgi izskaties tai platmaļu cepurē.

— Tās ir ērtākas nekā māsu galvassegas, laikam tāpēc, ka tūliņ jānoņem, kad ieejam telpā.

— Un kas ir tanī otrā aploksnē — arī fotogrāfijas'

Honoras roka sastinga, it kā viņa nespētu izšķirties, vai

pievākt aploksnes, neparādot otras saturu, mazliet vilcinājusies, viņa to atvēra.

— Nē, fotogrāfiju te nav. Ir zīmētas dažu manu X nodaļas pacientu ģīmetnes — mana pēdējā kqmanda, ja tā var sacīt.

— Brīnum labi zīmējumi, — Feita sprieda, pamatīgi aplūkodama katru seju, taču Honora atvieglota redzēja, ka Maikla ģīmetnei māte nepievērš lielāku uzmanību, it kā tā viņai nepaustu vairāk kā pārējās, un kāpēc lai tā būtu? Cik dīvaini, viņa noteikti bija cerējusi, ka māte saskatīs to, ko viņa Maiklā bija saskatījusi viņu pirmajā sastapšanās brīdī X nodaļas gaitenī.

— Kas tās zīmēja? — Feita jautāja, nolikdama ģīmetnes.

— Šis puisis, — atbildēja Honora, pāršķirstīdama zīmējumus un uzlikdama virspusē Nīla ģīmetni — Nīls Pār-kinsons. Attēls nav veiksmīgs. Kad vajadzēja zīmēt pašam sevi, viņam neizdevās.

— Tas ir pietiekami veiksmīgs, lai seja man kaut ko atgādinātu — kādu, ko es it kā būtu agrāk redzējusi. No kurienes viņš ir?

— No Melburnas. Man šķiet, viņa tēvs tur ir kāds no īsteni bagātajiem.

— Longlends Pārkinsons! — Feita triumfēdama iesaucās. — Tad es šito puisi tiešām esmu sastapusi. Melburnas kausa izcīņā 1939. gadā. Toreiz viņš bija kopā ar māti un tēvu, ģērbies jau karavīra formā. Ar Frensisu — viņa māti — esmu vairākkārt tikusies dažādos sarīkojumos.

Ko tika teicis Maikls? Ka savā pasaulē viņa būtu satikusi tādus vīriešus kā Nīls, nevis tādus kā viņš. Cik dīvaini! Laika ritumā viņa tiešām sabiedrībā būtu Nīlu satikusi. Ja nebūtu bijis kara.

Feita vēlreiz pāršķirstīja ģīmetnes un, atradusi, ko meklēja, nolika zīmējumu virspusē.

— Kas ir šis, Honor? Kāda seja! Un kāda acu izteiksmei — viņa runāja gandrīz kā apburta. — Nezinu, vai man viņš patīk, bet seja ir ārkārtīgi iespaidīga.

— Seržants Lūsijs Dedžits. Viņu ... viņš izdarīja pašnāvību īsi pirms Piecpadsmitās bāzes likvidēšanas. — Žēlīgais Dievsl Gandrīz būtu pateikusi — viņu noslepkavoja.

— Nabaga puisis, diezin kas viņu uz to pamudināja? Viņš izskatās — kā lai saka — tāds, kuram nekas tamlīdzīgs nevarētu ienākt prātā. — Feita atdeva zīmējumus. — Jāteic, tie man patīk daudz labāk nekā fotogrāfijas. Rokas un kājas par cilvēkiem neizsaka to, ko izteic sejas, un fotogrāfijās es aizvien meklēju sejas, tomēr neredzu nekā cita kā nedzīvas maskas. Kurš no āiem tev patika vislabāk?

Kārdinājums bija par lielu, lai pretotos. Honora izvilka Maikla ģīmetni un pasniedza mātei.

— Šis. Seržants Maikls Vilsons.

— Tiešām? — jautāja Feita un šaubīdamās uzlūkoia meitu. — Nu, protams, tu jau visus pazini, tā sak^t, īstenībā. Glīts puisis, tik daudz arī es redzu... Izskatās ka aitkopis, vai.

Bravo, Maikl! — nodomāja Honora. To saka bagāta lielgruntnieka sieva, kas zirgu skriešanās sacīkstēs satiekas ar Nīlu Pārkinsonu un instinktīvi apzinās savu sociālo stāvokli, turklāt nemaz nebūdama vīzdegune. Mammīte nav vīzdegune.

— Viņam pieder liellopu ferma.

— Jā, jā, uzreiz var redzēt, ka laucinieks. — Feita nepūtās. — Tu droši vien esi nogurusi, mīļumiņ.

— Nē, mammīt, nemaz. — Honora nolika aploksnes uz grīdas līdzās savam krēslam un aizkūpināja cigareti.

— Precības vēl arvien nav paredzētas?

— Nē, — Honora smaidīdama atteica.

— Pareizi — labāk nodzīvot vecās meitās nekā aplami apprecēties. — Tas bija tik saldenskābi pateikts, ka meita sāka sirsnīgi smieties.

— Tev taisnība, mammīt.

— Laikam tas nozīmē, ka tu atkal gribi stāties darbā?

— Jā.

— Atkal Prinča Alfrēda slimnīcā? — Feita saprata, ka nav vērts jautāt, vai meita varbūt izvēlēsies taau mazu pilsētiņu kā Jasa, jo zināja: Honorai aizvien paticis strādāt lielā, pazīstamā slimnīcā.

— Nē, — Honora atteica un apklusa, nevēlēdamās paskaidrot kaut ko tuvāk.

—i |Nu, kur tad?

— Es braukšu uz vietu, ko sauc par Morisetu, un strādāšu par slimnieku kopēju garā vājo slimnīcā.

Feitai Lengtrijai aizrāvās elpa. — Vai tu joko?

— Nē, nejokoju.

— Bet... bet tas taču ir smieklīgi. Tu esi vecākā māsa! Ar savu pieredzi tu vari izraudzīties darbu jebkurā vietā Kopt vājprātīgos? Dievs žēlīgais, Honor, tikpat Dbi tu varētu pieteikties darbā par cietuma uzraudzi! Tur vismaz vairāk maksā.

Honora saknieba lūpas; māte piepeši ieraudzīja tādu spēka un apņēmības izpausmi, kas nepavisam nesaskanēja ar viņas priekšstatiem par meitu.

— Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es gribu kopt šādus slimniekus, — Honora sacīja. — Pēdējo pusotru gadu es kopu cilvēkus, kam bija emocionāli traucējumi, un konstatēju, ka tieši šādu slimnieku kopšana man patīk labāk par jebkuru citu nozari manā darbā. Tādi cilvēki kā es ir vajadzīgi — tāpēc ka tādi kā tu, par to domājot, nodreb šausmās; tas ir viens no vairākiem iemesliem. Psihiski slimo kopējām ir tik zema vieta, ka šis darbs tiek uzskatīts gandrīz par negodu, tāpēc — ja to nedarīs tādi kā es, nekad nekļūs citādi — mūsdienīgi. Kad es piezvanīju uz Veselības aizsardzības departamentu, lai iegūtu kādu informāciju par psihiski slimo kopējām nepieciešamo apmācību, un pateicu, kas esmu un kāda man kvalifikācija, šie mani noturēja par ķertu īpatni! Man vajadzēja divreiz aizbraukt turp, lai viņus pārliecinātu, ka tiešām esmu diplomēta vecākā medmāsa un nopietni ieinteresēta kļūt par psihiski slimo kopēju. Pat Veselības aizsardzības departamentā, kura pārziņā atrodas ari visas psihiatriskās slimnīcas, uzskata, ka tas nozīmē kļūt par vājprātīgo uzraudzi!

— Tieši tā tu ari būsi, — sacīja Feita.

— Kad pacients nokļūst psihiatriskajā slimnīcā, viņš ieiet pasaulē, kuru vairs neatstās visu mūžu, — Honoia centās paskaidrot, un viņas balsī skanēja dziļš saviļņojums. — Tie puiši, kurus es kopu, nebija tik slimi, tomēr man radās iespēja pietiekami daudziem salīdzinājumiem, lai skaidri redzētu, ka tādi kā es ir nepieciešami.

— Honor, tu runā kā grēku nožēlniece vai kā cilvēks, kas grib citus pievērst kādai jaunai reliģijai! Lai kas ar tevi noticis tur, karā, tas tomēr nevarēja tik drausmīgi ietekmēt tavus spriedumus.

— Laikam jau es izklausos tā, it kā būtu aizsvilusies pienākuma apziņā, — Honora domīgi noteica un aizkūpināja jaunu cigareti. — Bet tā nav. Nedz ari cs gribu kaut ko izpirkt. Taču nekādā ziņā neatzīstu, ka mana kaislīgā vēlēšanās kaut mazliet atvieglot psihiski slimo mokas norādītu uz garīgo nelīdzsvarotību.

— Labi, mīļumiņ, labi, — Feita mierināja. — Ecmu kļū

dījusies, pieļaudama tamlīdzīgu domu. Un tagad nes< dusmojies no jauna, ja es tev vaicāšu, vai, aiziedama šādā darbā, tu iegūsi kaut ko konkrētu, piemēram, papildu

kvalifikāciju? /

Honora iesmējās, viņas dusmas bija norimušas.

— Diemžēl, mammīt, es no tā neiegūšu neko. Nav ne

speciāla apmācību kursa, ne atestācijas, nekā. Tat pabeD gūsi obligāto praksi, es vairs nebūšu medmāsa, bet gan vienkārši slimnieku kopēja Lengtrija un, kad manā pārziņā nodos nodaļu, būšu kopēja — nodaļas pārzine Lengtrija. i

— Kā tu visu to uzzināji? 1

— Aizbraucu pie Kellenpārka virsmāsas. Sākotnēji gri

bēju iestāties darbā tur, bet, kad bijām brīdi apiunāju&ās, viņa man silti ieteica labāk doties uz Morisetu. Apmācība tur esot tāda pati, bet gaisotne daudz labāka.

Feita piecēlās un sāka staigāt šurp un turp.

— Moriseta. Tas ir netālu no Ņūkāslas, vai ne?

— Jā, uz Sidnejas pusi no Ņūkāslas. Apmēram sešdesmit jūdžu no Sidnejas, tas nozīmē, ka varēšu aizšaut uz Sidneju, ja sadomāšu izklaidēties. Un šķiet, ka izklaide* man vajadzēs iespējami daudz. Es, tavai zināšanai, no* skatos uz šo darbu caur rožainām brillēm. Būs ļoti grūti, it sevišķi, kļūstot atkal par praktikanti. Bet zini, mammīt, man iab^k patīk būt par praktikanti un iemācīties kaut ko jaunu nekā strādāt par vecāko māsu Prinča Alfrēda slimnīcā, kur jāklausa un jākniksē visiem, sākot ar virsmāsu un beidzot ar slimnīcas direktoru, un jāizdabā nebeidzamām instrukcijām un noteikumiem, kas mainās ik pa piecām minūtēm. Pēc dzīves armijā es vienkārši nespēju pakļauties tādam formālismam.

Feita pasniedzās pēc Honoras cigarešu paciņas, izņēma vienu un aizkūpināja.

— Mammīt — tu smēķē? — Honora sašutusi iesaucās.

Feita smējās līdz asarām.

— Ai, cik patīkami redzēt, ka esi tomēr vēl saglabājusi dažus aizspriedumus! Es jau sāku domāt, ka esmu palaidusi pasaulē mūsdienu Silviju Pankhērsti. Tu pati kūpi kā skurstenis. Kālab lai es nedrīkstētu?

Honora piecēlās un piegāja pie mātes to apmīļot.

— Tev taisnība. Bet apsēdies jel un uzpīpē vienā mierā. Vienalga, cik emancipēti esam, vecāki tomēr šķiet kā augstākas būtnes. Tiem nav ne cilvēciskas apgrēcības, ne cilvēcisku tieksmju. Lūdzu piedošanu.

— Piedodu. Čārlijs smēķē, Jens smēķē, tu smēķē. Un es nospriedu, ka esmu nostumta malā. Esmu sākusi arī iedzert. Katru vakaru pirms vakariņām mēs abi j Čārliju iebaudām pa glāzītei viskija, un sanāk itin jauki.

— Turklāt ļoti civilizēti, — Honora smaidīdama piebilda.

— Ceru, ka tev viss izdosies tā, kā esi nodomājusi, mīļumiņ, — Feita sacīja, izpūzdama kuplu dūmu. — Kaut gan, atzīšos, man labāk patiktu, ja tu nekad nebūtu norīkota tanī tropo nodaļā.

Honora brīdi padomāja, pirms sāka runāt, jo gribēja izteikties pārliecinoši.

— Mammīt, pat tev es nespēju izstāstīt visu, kas ar mani noticis, kamēr kopu savus tropo pacientus, un es nezinu, vai jelkad būšu spējīga par viņiem runāt. Tā nav tava vaina, tā ir manējā. Bet šis tas mani skar pārāk dziļi. Pārāk sāpīgi. Ne tāpēc, ka es gribētu kaut ko slēpt. Bet neviens nespētu to saprast, nezinādams, kāda savdabīga pasaule bija X nodaļa. Un censties visos sīkumos izskaidrot, lai tu saprastu, — nē, tik daudz spēka man nav. Tas mani nogalinātu. Tomēr kaut ko varu tev pateikt. Nezinu, kāpēc man tā liekas, bet es zinu, ka ar X nodaļu vēl neesmu galā. Es ar to vēl sastapšos. Un, ja būšu kļuvusi par psihiski slimo kopēju, būšu labak apbruņota tam, ka« notiks.

— Kas gan varētu notikt?

— Nezinu. Varbūt man ir šādas tādas domas, bet nav faktu.

Feita nospieda cigaretes galu, piecēlās un, noliekusies pie meitas, to maigi noskūpstīja.

— Teikšu arlabunakti, mīļumiņ. Cik labi, ka esi atkal mājās! Mēs ļoti raizējāmies par tevi, jo nezinājām taču, kur tu atrodies un cik tuvu ir fronte. Pēc tādām raizēm tava vēlēšanās kopt psihiski slimos ir tīrais nieks.

No Honoras istabas viņa devās taisnā ceļā uz savu guļamistabu, bez mazākās saudzības uzspīdināja lampu pie gultas, ļaudama gaismai iespīdēt aizmigušajam vīram tieši sejā. Viņš saviebās, ieņurdējās un pagriezās uz otriem sāniem. Gaismu nenodzēsusi, viņa iekāpa gultā un smagi uzgūla vīra plecam, ar vienu roku noglauzdama vaigu, ar otru spēcīgi sapurinādama.

— Cārlij, ja tu tūliņ nepamodīsies, es tevi nositīšu.

Atvēris acis, vīrs paslējās sēdus, pārlaida pirkstus pār

gandrīz kailo galvu un nožāvājās.

— Kas noticis? — viņš jautāja, pazīdams sievu pārāk labi, lai dusmotos. Joka pēc vien Feita viņu nemodinātu.

— Honora, — viņa satraukta sacīja. — Ak, Cārlij, es to galīgi neizpratu, pirms nebiju ar viņu aprunājusies viņas istabā.

— Ko tu neizprati? — Viņa balsī no miega vairs nebija

ne vēsts.

Taču Feita nespēja neko pateikt, tik gauži viņu māca bēdas un bailes; viņa sāka raudāt un raudāja ilgi un rūgti.

— Viņa ir projām un nekad vairs neatgriezīsies, — viņa sacīja, kad bija cik necik nomierinājusies.

Cārlijs sastinga.

— Projām? Kur?

— Nē, ne jau pavisam projām. Viņa atrodas savā istabā. Piedod, negribēju tevi iztrūcināt. Es runāju par viņas dvēseli, par to, ka viņu kaut kas urda. Ak Dievs, Cārlij, mēs esam zīdaiņi salīdzinājumā ar viņu! Tas ir vēl ļaunāk nekā būt mūķenes vecākiem — ja tava meita ir mūķene, tu vismaz zini, ka tā ir drošībā, ka pasaule netiek tai klāt. Bet Honoru pasaule mīdīt samīdījusi. Un viņa kaut kā stāv pasaulei pāri. Es nesaprotu, ko runāju, tas ir un nav tā, tev pašam ar viņu jāaprunājas, pašam viņa jāpavēro, tad tu sapratīsi, ko es domāju. Es esmu pasākusi smēķēt un iedzert, bet Honora, man šķiet, ir sākusi uzņemties rūpes par visu pasauli, un tas ir nepanesami. Neviens negrib redzēt savus bērnus tā ciešam.

— Vainīgs karš, — noteica Čārlijs Lengtrijs. — Mums nevajadzēja viņu palaist.

— Viņa neprasīja mums atļauju, Čārlij. Kāpēc gan? Iestājoties armijā, viņai bija divdesmit pieci gadi. Pieaugusi sieviete, es toreiz domāju, pietiekami veca, lai izdzīvotu. Jā gan — vainīgs ir karš.

2

Tā māsa Lengtrija noņēma balto, krokoto galvassegu, uzlika mazu, baltu cepurīti un kļuva par kopēju Lengtriju Morisetas psihiatriskajā slimnīcā. Lielais ēku komplekss ar daudzajām piebūvēm aizņēma daudzu akru platību; tas atradās brīnum skaistā vietā, ko ietvēra piejūras ezeri, ierobežoja ar tropu mežiem apauguši mežonīgi kalni, auglīgas ielejas; tuvumā skaistos līčos putoja jūra.

Sākumā viņas stāvoklis bija visai neparasts, jo Mori-setā vēl nekad nebija dzirdēts, ka augsti kvalificēta medmāsa atsakās no visa, ko iemantojusi līdzšinējā karjerā, lai kļūtu par praktikanti psihiatriskajā slimnīcā. Daudzas viņas kolēģes bija vismaz tikpat vecas kā viņa, dažas pat bija kalpojušas armijā, jo psihiski slimo kopšanu drīzāk uzņēmās nobriedušas sievietes nekā meitenes, taču īpašā vieta atšķīra viņu no pārējām. Visi zināja, ka virsmāsa viņai atļāvusi praktikantes laiku nokalpot divos, nevis trīs gados un kārtot pārbaudījumu otrā gada beigās. Un visi zināja, ka virsmāsa viņu ne tikai ciena, bet arī augstu vērtē. Klīda valodas, ka viņa kara laikā esot bijusi traki varonīga un izpelnījusies BIL ordeni, bet, kur runāts, tur palika, jo praktikante Lengtrija par šo laiku nestāstīja neko.

Sešu mēnešu vajadzēja, lai pierādītu, ka viņa nav atsūtīta soda izciešanai, ne arī kādas noslēpumainas Sidnejas aģentūras okšķere, nedz arī pati mazliet ķerta. Šo sešu mēnešu beigās viņa zināja, ka vecākās slimnieku kopējas viņu labi ieredz, jo viņa strādāja centīgi un ļo:i prasmīgi, nekad neslimoja un bieži jo bieži pierādīja, ka viņas augstā kvalifikācija ir īsta Dieva dāvana tādā vietā kā Moriseta, kur saujiņa ārstu nespēja veltīt pietiekami daudz uzmanības katram pacientam, lai atklātu fiziskās kaites, kag lāgiem stipri ietekmēja pacientu psihi. Praktikante Leng-trija prata jau pašā pirmsākumā konstatēt plaušu karsoni, zināja, kā to ārstēt, turklāt viņai piemita dotības dalīties savās zināšanās ar kolēģēm. Viņa ātri pamanīja ēdes, tuberkulozi, akūtas vēderkaites, iekšauss un vidusauss vai mandeju iekaisumu un daudzas citas slimības, kuras šad tad piemeklēja pacientus. Viņa mācēja atšķirt sastiepumu no lūzuma, saaukstēšanos no sienadrudža, migrēnu no parastām galvassāpēm. Tas viss padarīja viņu par ļoti vērtīgu darbinieci.

Darbs bija drausmīgs — tikai divās maiņās: no 6.30 rītā līdz 6.30 vakarā un naktsmaiņa nākamajās divpadsmit stundās. Vairumā nodaļu bija sešdesmit līdz simt divdesmit pacientu, nekādu saimniecisko strādnieku — tikai trīs vai četras kopējas, ieskaitot nodaļas pārzini. Katram pacientam ik dienu bija jānomazgājas no galvas līdz kājām, kaut vairumā nodaļu bija tikai pa vienai vannai un vienai dušai. Visa telpu tīrīšana, sākot ar sienu un gaismekļu mazgāšanu un beidzot ar grīdu spodrināšanu, bija jāveic kopējām. Karsto ūdeni nodaļas saņēma no boilera, kuru kopējas kurināja ar koksa oglēm. Kopējas rūpējās arī par pacientu veļu, to mazgādamas un lāpīdamas. Kaut gan ēdienu vārīja galvenajā virtuvē, nodaļas to saņēma lielos traukos; tas nozīmēja, ka kopējām to vajadzēja no jauna uzsildīt, sadalīt porcijās un sasmalcināt; saldo ēdienu un dārzeņus kopējām bieži vien nācās gatavot nodaļā. Visi trauki, galdarīki, katli un pannas tika mazgāti turpat. Pacientiem, kam bija parakstīta diēta, ēdienu gatavoja kopējas, jo nebija nedz īpašas diētas virtuves, ne diētas pavāru.

Lai cik centīgi un cik stundu strādātu, trim četrām kopējām bez saimnieciskiem izpalīgiem aprūpējot vismaz sešdesmit, bet lāgiem divtik pacientu, nebija ne mazāko cerību padarīt visu, kas darāms. Tāpat kā Piecpadsmitajā bāzē, arī šeit palīdzēja pacienti. Viņu darbs tika slavēts un cildināts, un jaunatnākušai kopējai vispirms bija jāiemācās nejaukties pacientu darbā. Ja izcēlās strīdi, tad galvenokārt tāpēc, ka viens pacients bija nozadzis otram darbu vai radījis neiespējamus apstākļus tā izpildei. Darbi tika padarīti labi, un pacientu vidū bija izveidojusies hierarhija atkarībā no pacienta noderīguma un lepnuma par savu darbu. Grīdas allaž spīdēja kā stikls, nodaļas bija spodras, vannasistabu un virtuves piederumi laistījās.

Pretstatā vispārējam ieskatam par pshiatriskām slim-nīcām un varbūt tieši raksturīgi Morisetai tur bija mīlestības apstarota gaisotne. Tika darīts viss, lai radītu apstākļus, kas līdzinājās mājas dzīvei. Personāls veidoja vienotu kopību ar pacientiem; personāla vidū tiešām bija veselas ģimenes — tēvs, māte un pieauguši bērni, kas visi dzīvoja un strādāja Morisetā, tā ka daudziem darbi niekiem slimnīca bija īstās mājas un arī nozīmēja to, ko nozīmē īstas mājas.

Sabiedriskā dzīve norisa aktīvi, un tajā bija ieinteresēti tiklab pacienti, kā personāls. Ik pirmdienas vakaru tika rādīta filma, kuru kopīgi noskatijas gan pacienti, gan slimnīcas darbinieki; lielu sajūsmu izraisīja biežie koncerti, un reizi mēnesī notika deju sarīkojums, kam sekoja bagātīgas, gardas vakariņas. Deju vakaros pacienti sa sēdās noteiktā kārtībā: vīrieši gar vienu sienu, sievietes gar otru, un, tiklīdz sākās deja, vīrieši drāzās pāri zālei, lai satvertu izraudzīto partneri. Ari personāla locekļi drīkstēja dejot, taču vienīgi ar pacientiem.

Visas nodaļas turēja aizslēgtas, vīrieši dzīvoja šķirti no sievietēm; pirms un pēc sarīkojumiem, kuros abiem dzimumiem bija atļauts satikties, pacientus vienmēr rūpīgi saskaitīja. Sieviešu nodaļas aprūpēja vienīgi sievietes, bet vīriešu nodaļās slimnieku kopēji bija tikai vīrieši.

Pavisam nedaudzus pacientus kādreiz apciemoja tuvinieki, pavisam nedaudziem bija savi ienākumi; daži saņēma niecīgu atlīdzību par darbu slimnīcā vai tās teri torijā. Visu dzīves apstākļu dēļ pacienti uzlūkoja slimnīcu par savām pastāvīgajām mājām; daži citas mājas vispār neatcerējās, daži bija tās aizmirsuši, daži mira vai nost aiz ilgām pēc īstajām mājām, kur bija palikuši gādīgi vecāki vai dzīvesbiedri. Nebija neparasta aina, ka gados vecs pacients vai paciente atļautās stundas pavadīja kopā *r iemīļoto, garīgi veselu cilvēku, kurš vai kura bija labprātāk pārnākuši uz dzīvi slimnīcā nekā pavisam šķīrušies no slimnieka.

Paradīze šeit nebija, tomēr visnotaļ valdīja rūpes un gādība, un vairums personāla saprata, ka, padarot slimnīcu par nelaimes vietu, nekas nav iegūstams, bet zaudējams ļoti daudz, kaut vai tāpēc, ka paši pacienti jai Lija nelaimīgi. Bija, protams, arī sliktas nodaļas, slikti nodaļu pārziņi un slikti slimnieku kopēji, taču ne jau tik lielā skaitā, kā apgalvoja mīti un leģendas. Sadistiski noskaņoti kalpotāji, vismaz sieviešu nodaļās, kur strādāja kopēja

Lengtrija, netika ciesti, ari nodaļu pārzinēm nebija tiesību rīkoties uzticētajās nodaļās kā savā impērijā.

Šad tad bija vērojamas itin jaukas veclaicīgas ainas. Dažas nodaļas atradās no kopēju mītnēm tik tālu, ka uz darbu un no darba, tāpat uz ēdienreizēm un atpakaļ viņas vadāja zirgu vilktā pārsegtā furgonā, ko kučierēja kāds pacients. Virsmāsa un slimnīcas pārvaldnieks ik dienu brauca apgaitā, kas sākās pulksten deviņos no rīta. Viņi ceļoja no nodaļas uz nodaļu pajūgā. Virsmāsa sēdēja, stalti izslējusies, karaliski baltās drānās; karstās dienās viņai virs galvas tika turēts saulessargs, lietainā laikā — lietussargs. Lielākajā vasaras karstumā zirgam galvā bija milzīga salmu cepure ar diviem caurumiem, pa kuriem ārā slējās ausis.

Kopēja Lengtrija zināja, ka tas, kas viņai visgrūtāk panesams, bija neizbēgams. Gaužām grūti bija atkal kļūt par praktikanti — mazāk tāpēc, ka jāpilda pavēles, bet galvenokārt dažu privilēģiju un ērtību trūkuma dēļ; tomēr viņa nosprieda, ka šīs grūtības izjustu daudz smagāk, ja nebūtu pārcietusi slimnieku kopējas darbu kara apstākļos. Taču vairāk nekā trīsdesmit gadus vecai sievietei, kas bijusi vecākā māsa, strādājusi zem uguns kaujas apstākļos, piefrontes lazaretēs un kara hospitālī, bija grūti uzrādīt savu istabiņu virsmāsai, kad tā ik otrdienas rītu ieradās uz pārbaudi. Matraci vajadzēja saritināt, lai virs māsa varētu paskatīties zem gultas, segas un palagus pēc stingra reglamenta salocīt un glīti salikt uz matrača. Viņa centās to neņemt pie sirds, jo viņai nebija jādalās istabā ar otru iemītnieci — tā bija neliela atlaide, ievērojot viņas gadus un profesionālo stāvokli.

Kad pirmais Morisetā pavadītais gads tuvojās beigām, viņa sāka tur īsti iejusties un viņas personība atkal atdzīvojās un parādījās. Viņa nebija to apspiedusi ar varu, tā bija pati no sevis atslābusi kā zināms aizsardzības mehānisms, palīdzot samierināties ar praktikantes stāvokli un neierasto darbu.

Taču īstā daba vienmēr laužas uz āru un pretestības gars Honorā Lengtrijā joprojām bija dzīvs, turklāt pēc uzspiestās atpūtas kļuvis vēl možāks. Tā atmošanās Honorai ļaunu nenodarīja, jo tas allaž pacēla galvu tikai tad, kad bija jācīnās pret muļķību, nemākulību vai paviršību; un tagad nebija citādi.

yiņa pieķēra kādu kopēju, kas fiziski darīja pāri pacientei, un ziņoja par to nodaļas pārzinei, pēc kuras ieskata kopēja Lengtrija uz notikušo reaģējusi histēriski.

— Sju-sju ir epileptiķe, — sacīja nodaļas pārzine, — un epileptiķiem nevar uzticēties.

— Kādas blēņas! — nicīgi atsaucās kopēja Lengtrija.

— Neiedomājieties mani mācīt tāpēc vien, ka esat vecākā medmāsa! — atcirta nodaļas pārzine. — Ja neticat man, palasieties savā Sarkanajā grāmatā, kur tas rakstīts melns uz balta. Epileptiķiem nevar uzticēties. Tie ir viltīgi, mānīgi un ļaunprātīgi.

— Sarkanā grāmata ir aplama, — sacīja kopēja Lengtrija. — Es Sju-Sju pazīstu labi, un arī jūs viņu pazīstat un zināt, ka viņai var pilnīgi uzticēties. Bet runa nav par to. Arī Sarkanā grāmata neparedz, ka slimniekam jāsit.

Nodaļas pārzine paskatījās uz viņu kā uz svētuma zaimotāju, kas viņa arī bija; Sarkanā grāmata bija sarkanos vākos iesieta rokasgrāmata — vienīgais iespiestais autoritatīvais avots kopēju rīcībā. Taču tā bija gaužām novecojusi, bezcerīgi pavirša un domāta stipri neattīstītiem skolēniem. Kopēja Lengtrija bija to pamatīgi izlasījusi un atradusi tur tik daudz brēcošu aplamību, ka atmeta malā un sāka patstāvīgi apgūt zināšanas par psihiskiem traucējumiem; ikreiz, aizbraukusi uz Sidneju, viņa iegādājās psihiatrijas mācību grāmatas. Viņa bija pārliecināta, ka reformas slimnieku kopšanas paņēmienos, kad tās beidzot tiks sagaidītas, atspoguļos tieši to, kas mācību grāmatās jau tagad atspoguļots.

Cīņa par notikumu ar Sju-Sju turpinājās un nonāca līdz virsmāsai, bet kopēja Lengtrija nerimās un palika pie sava. Vispēdīgi vainīgā kopēja saņēma disciplināru sodu un tika pārcelta uz citu nodaļu, kur viņu rūpīgi uzmanīja; nodaļas pārzine sodīta netika, bet noklausījās norādījumus attiecībā uz kopēju Lengtriju: skatieties, lai visi fakti precīzi atbilst patiesībai, ja jums darīšana ar Lengtriju, citādi jūs mūžam nožēlosiet dienu, kad uzsākāt ar viņu strīdēties. Kopēja Lengtrija bija ne vien saprātīga, bet arī pilnīgi imūna pret titulētām personām, un viņai bija ļoti asa mēle.

Aizbraucot uz Morisetu, Honora Lengtrija gaužām labi zināja, ka Maikla lopkopības ferma atrodas tikai apmēram astoņdesmit jūdžu tālāk uz ziemeļrietumiem, kaut gan tas nebija iemesls darbavietas izraudzīšanai. To viņa bija izraudzījusies, paklausot Kellenpārka virsmāsas padomam, un pēc Morisetā nostrādātā gada apzinājās, ka padoms bijis izcili labs.

Brīžos, kad fiziski nebija tik pārgurusi, ka brīvajā laikā jaudāja vienīgi paēst un gulēt, viņa bieži domāja par Maiklu un Benediktu. Viņa zināja, ka pienāks reize, kad viņa aizbrauks nevis uz Sidneju, bet uz Meitlendu, taču pagaidām ne. Brūce vēl sāpēja, jā gan, bet neba tāpēc viņa atlika apciemojuma dienu. Jādod Maiklam laiks saprast, ka tas, ko viņš gribēja panākt, pievācot Benu, nevarēja izdoties. Ja pirmais gads Morisetā tiešām bija viņai kaut ko iemācījis, tad tā bija atziņa, ka tādus cilvēkus kā Benedikts nedrīkst nometināt, piemēram, fermas vientulībā, tos nedrīkst turēt viena vienīga cilvēka sabiedrībā neatkarīgi no tā, cik uzmanīgs un sirsnīgs apsargs ir šis vienīgais cilvēks. Dzīvojot tādos apstākļos, kādi valda Maikla fermā, Benedikts varēja tikai saslimt vairāk. Tas Honoru uztrauca, tomēr viņa juta, ka nav jēgas iejaukties, iekams nebūs pagājis pietiekami ilgs laiks, kas pierādīs Maiklam, ka tas spriedis aplam, bet viņa spriedusi pareizi.

Morisetas dziednīcas teritorijā atradās slimnīca garā vājiem noziedzniekiem; skats pāri koku galotnēm uz augstajām ^arkano ķieģeļu ēkām, ko apjoza mūris un kas tika stingri apsargātas, Honoru stindzināja. Tur tagad dzīvotu Benedikts, ja pirtsmājas notikuma risinājums būtu pavērsies citā virzienā. Tā bija nejauka vieta. Tātad — vai drīkstēja vainot Maiklu? Vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija būt gatavai, ja Maikls viņu sauks palīgā vai viņa pali izlems, ka var piedāvāt palīdzību.

3

Kādu vakaru kopējai Lengtrijai pateica, ka apmeklētāju istabā viņu gaidot ciemiņš, un viņai tūliņ ienāca prātā Maikls. Ja tam pieticis pacietības sadzīt viņai pēdas, viņa tam patiesi nepieciešama, kaut gan ieradies varētu būt arī Nīls, jo viņam netrūkst ne atjautas, ne naudas, lai sadzītu pēdas, kam vien vēlas. Tas arī būtu raksturīgi Nīlam — jaunajam, sparīgajam Nīlam, no kura viņa atvadījās pirms astoņpadsmit mēnešiem, ka, nesagaidījis, lai tā uzmeklē viņu, nolēmis pats no jauna parādīties viņas dzīvē. Turklāt viņa labi zināja, ka mātes un Nīla ceļi var sakrustoties jebkurā brīdī, lai gan pēdējā vēstulē māte nebija ne ar vārdu kaut ko tādu pieminējusi.

Ļoti nesteidzīgi viņa gāja uz apmeklētāju istabu, iztēlodamās drīzo sastapšanās ainu dažādās variācijās ar diviem dažādiem vīriešiem. Ne mirkli viņa nešaubījās, ka loti priecātos sastapties tiklab ar vienu, kā ar otru.

Taču krēslā, kurpes noāvusi un kājas uz priekšu izstiepusi, sēdēja māsa Sallija Dokina.

Kopēja Lengtrija apstājās tik spēji, it kā viņu būtu trāpījis šāviens, un piespieda abas rokas pie sirds. Ak Dievs, kāpēc gan sievietes ir tik aplamas muļķes? — viņa nodomāja, tad saņēmās, pasmaidīja un paturēja smaidu sejā, lai apsveiktu savu pirmo apciemotāju Morisetā. Tādas mēs esam, visu laiku domājam par kādu vīrieti. Varam mēnešiem bez mitas censties sevi pārliecināt, ka tā nav, bet jau pirmajā puslīdz iespējamā brīdī vīrietis izvirzās priekšplānā.

Māsa Dokina pasmaidīja pār visu ģīmi, bet kājās necēlās.

— Biju jau pirmīt atnākusi, bet negribēju, ka tev jājož šurp no nodaļas, tāpēc aizgāju uz tējnīcu Vaiongā, iedzēru tēju un piekāpu vēlreiz. Kā tev klājas, Honor?

— Pavisam labi. Un kā tev?

— Zini, mazliet tā, kā garā gumijas lentē pie raketes piesietai bumbiņai. Visu laiku domāju, kas notiks papriekš: saplīsīs bumbiņa vai pārtrūks gumija.

— Tā nekad nebūs ar tevi, — sacīja kopēja Lengtrija. — Tu esi neuzveicama.

— Pasaki to manām kājām; es vairs necenšos. Tev tās varbūt noticēs, — teica māsa Dokina, uzmezdama kājām niknu skatienu.

— Tev joprojām mokas ar kājām. Šis tas dzīvē nemainās.

Māsai Dokinai mugurā bija diezgan pabālējis, no vairākiem komplektiem salasīts armijas māsas tērps, kādus mēdz valkāt daudzas vecāka gadagājuma māsas; ietērpušās stīvinātajā godībā ar visu balto galvassegu, viņas iedvesa bijību.

— Tu izskaties pavisam citāda, Honor, — māsa Dokina, Honoru noskatījusi, sacīja. — Daudz jaunāka un laimīgāka.

Un patiesi — viņa neizskatījās ne drusciņ vecāka par vairumu jauno praktikanšu un bija tērpusies tādā pašā formā, kādu tika valkājusi mācību laikā Prinča Alfrēda slimnīcā. Atšķirība nebija liela. Morisetā viņas kleita bija zilbaltā skuju rakstā, cieši aizpogājama līdz kaklam, ar uzliekamu celuloīda apkaklīti un aprocēm, garām piedurknēm; priekšauts balts, kupls, sastīvināts; tas aptvēra visu kleitas svārku daļu, pacēlās lidz krūtīm un uz muguras bija krustiski sasiets ar divām platām lentēm. Ar platu, baltu jostu apņemtais viduklis bija ļoti šmaugs. Tiklab kleita, kā priekšauts sniedzās līdz puslielam. Kājās viņai bija melnas aukliņkurpes ar zemiem papēžiem un melnas kokvilnas zeķes, tieši tāpat kā Prinča Alfrēda slimnīcā. Morisetas galvassega nebija tik glīta kā tur — tā bija apaļa, balta, pakausī ar aukliņu sasienama micīte, priekšpusē apjozta ar stīvinātu, baltu lenti, kurā bija divi robiņi, kas norādīja, ka slimnieku kopēja Lengtrija kalpo otro praktikantes gadu.

— Tas ir apģērba nopelns, — Honora atteica. — Tu esi pieradusi mani redzēt bez priekšauta un ar balto galvassegu.

— Ak, vienalga, kas tev mugurā, tu vienmēr izskaties kā pavasara rīts.

— Vai tu kļuvi par virsmāsas vietnieci Ziemeļu Piekrastē?

Pēkšņi māsa Dokina ļoti noskuma.

— Nē, man nepaveicās, nevarēju tomēr palikt Sidnejā. Esmu atpakaļ Rojalņūkāslā, jo tā ir pietiekami tuvu, lai es varētu dzīvot mājās. Kā tad ir kopt psihiski slimos?

— Man patīk, — atteica kopēja Lengtrija un aizrautībā pietvīka. — Tas ir darbs, kas vispār nav salīdzināms ar parasto slimnieku kopšanu, kaut gan arī mums dažkārt rodas tīri medicīniskas problēmas. Nekad mūžā neesmu redzējusi tik daudz epilepsijas slimnieku! Ne visi viņi, na-badziņi, ir glābjami. Bet, strādājot par psihiski slimo kopēju, es jūtos nozīmīgāka, kaut kā vairāk vajadzīga. Būdama vecākā māsa, es zaudētu jebkuru saskarsmi ar īstu kopšanu, bet šeit, gribi vai negribi, ir jākopj. Pacienti kļūst gandrīz par tuviniekiem. Strādājot es zinu, ka viui te ir, būs un paliks tikpat ilgi kā es un vēl ilgāk, ja vien nenomirs no savas slimības vai plaušu karsoņa. Esmu atklājusi, ka viņi ir daudz trauslāki nekā cilvēki ar veselām smadzenēm. Varu teikt tev tikai vienu, Sallij, — ja tu domā, ka vispārējā slimnieku kopšana prasa īstu atdevi, tev vajadzētu pamēģināt kopt psihiski slimos. — Viņa nopūtās. — Kaut jel es būtu pāris gadu nostrādājusi šeit, pirms dabūju savā pārziņā X nodaļu. Esmu tur pieļāvusi daudz kļūdu vienkārši zināšanu trūkuma dēļ. Taču — lai nu kā — labāk vēlu nekā nekad, kā bīskaps teica varietē dejotājai.

Māsa Dokina pasmīnēja. — Paskat vien, tas jau iznāca manā stilā, ne tavējā. Ja neuzmanīsies, beigās kļūsi tāda kā es — kaut kas vidējs starp dragūnu un galma ākstu.

— Tas nebūtu visļaunākais, — atteica kopēja Leng-trija un pasmaidīja pēkšņā prieka uzplūdā.

— Ai, Sallij, mīļā, cik jauki atkal satikties ar tevi! Es nevarēju pat iedomāties, kas pie manis atnācis. Šī vieta ir tik tāla un nomaļa — līdz šim man nav bijis neviena ciemiņa.

— Ari man ir prieks tevi redzēt. Tu it nemaz neierodies uz bijušo darbabiedru tikšanās reizēm un tamlīdzīgiem pasākumiem. Vai pat nemēģini uzturēt attiecības ar vecajiem paziņām no Piecpadsmitās bāzes?

— Nē. Jocīgi, bet es nevaru ciest liku sekcijas, — kopēja Lengtrija mulsi taisnojās. — Laikam tāpēc, ka viņi saņem seju no abām pusēm un norauj, — nevienam neklātos skatīties, kas atrodas aiz sejas.

— Nupat tu attēloji garā vājo slimnieku kopšanu.

Kopēja Lengtrija sakrustoja rokas ap vidukli un paliecās uz priekšu.

— Nekad neesmu iedomājusies par to šādi. Bet tik un tā es neciešu līķu sekcijas.

— Tu arī pati jūc prātā, tā tava nelaime, — it omulīgi noteica māsa Dokina. — Es zināju, ka, strādājot šādā vietā, ar tevi tā notiks, par spīti skaistajiem dārziem un visam.

— Kāpēc tu jautāji par Piecpadsmito bāzi, Sallij?

— Tāpat vien. Varbūt arī tāpēc, ka pirms pāriešanas uz Nūkāslu, vēl Ziemeļu Piekrastē strādājot, man bija pacients — viens no taviem X puišiem.

Kopējai Lengtrijai pārskrēja drebulis.

— Kurš? — viņa ar izkaltušu muti jautāja.

— Mets Sojers. Viņa aklumu neizraisīja histērija.

— To es zināju. Kas viņam kaitēja?

— Ļoti liels audzējs redzes traktā. Meningioma deguna dobumā, kas auga aizvien lielāka.

Kopēja Lengtrija nopūtās. — Viņš, protams, ir miris?

— Nogulēja bezsamaņā un pēc nedēļas, sāpes neciezdams, nomira. Žēl viņa ģimenes. Burvīgas meitenītes, jauka, mīļa sieva.

— Jā, žēl, — neskanīgi atbalsoja kopēja Lengtrija.

Iestājās īss klusuma brīdis, līdzīgs tiem, ar kuriem sabiedrībā piemin ievērojamus cilvēkus, kas aizgājuši mūžībā. Kopēja Lengtrija šai brītiņā nodevās prātojumiem — kā Meta sieva bija pārdzīvojusi viņa aklumu, kad beidzot uzzināja. Kā to pārdzīvoja bērni? Un vai sieva saprata, kāda kauna zīme viņam tika uzspiesta, minot diagnozē histēriju? Vai sieva dusmojās, ka viņa prāts tik stūrgalvīgi bija pavēlējis acīm vairs neredzēt? Bet varbūt viņa bija pārliecināta, ka aklumu izraisījis kaut kas ļaunāks par iedomu? Ja fotogrāfs bija pareizi fiksējis Sojera kundzes acis fotoattēlā, ko Mets glabāja uz skapīša, tad viņa būs ticējusi otrajam variantam. Lai paliek. Dusi mierā, mans mīļais Met, viņa dziļā maigumā nodomāja. Lielā kauja beigusies.

— Kas tevi piespieda pamest Ziemeļu Piekrasti un doties uz Ņūkāslu, Sallij? — viņa vaicāja, neizprazdama, kāpēc māsa Dokina, kas bija sapņojusi par virsmāsas vietnieces amatu, bijusi ar mieru no šīs ieceres atteikties.

— Raugi — mans vecais tētuks, — bēdīgi atbildēja māsa Dokina, — ateroskleroze, vecuma plānprātība, smadzeņu garozas atrofija — viss kopā, sauc, kā gribi. Šorīt man vajadzēja viņu ievietot slimnīcā.

— Ai, Sallij! Man ārkārtīgi žēl. Kur viņš ir? Šeit?

— Jā, šeit. Man tik drausmīgi negribējās to darīt, un es izmēģinājos visvisādi, tici man. Atgriezos Ņūkāslā, cerēdama, ka iztiksim, bet mammai ir krietni pāri septiņdesmitiem, un viņa nespēja tikt galā ar tētuka biksēm, nedz arī tam iestāstīt, ka nevar iet uz pārtikas preču veikalu galīgi pliks. Izeja būtu bijusi rodama, ja es pamestu darbu, bet to nevarēju, jo esmu vienīgā pelnītāja, liekas naudas mums nav un piedevām esmu vecmeita. Nav vīra, kas nestu naudiņu mājās, — redzi, kāda neraža.

— Neraizējies, te viņam slikti neklāsies, — drošā balsi kopēja Lengtrija viņu mierināja. — Mēs te pret saviem vecīšiem izturamies labi, mums viņu ir krietni daudz. Es visnotaļ par viņu parūpēšos. Vai tā tu uzzināji, ka esmu šeit?

— Nē. Domāju, ka esi Kellenpārkā, tāpēc gribēju par katru cenu tēti ievietot tur. Es pat aizgāju pie Kellen-pārka virsmāsas — esmu taču, paldies Dievam, pašu cilvēks, tam ir milzu nozīme, un no viņas uzzināju, ka esi šeit. Viņa tūliņ atcerējās jūsu sarunu. Laikam negadās bieži, ka medmāsas ar taviem nopelniem piesakās mācīties par psihiski slimo kopējām. Kā vari iedomāties, man bija tīrā debess dāvana uzzināt, ka tu esi šeit. Virsmāsa teicās atsaukt tevi no nodaļas, bet es negribēju, turklāt esmu nejēdzīga gļēvule — negribēju tūlīt atgriezties mātām?

jās un skatīties acīs nabaga vecajam mammucim ... — Viņa uz mirkli pieklusa, lai saņemtos. — Un tā es nepatīkamo atgriešanos par dažām stundām novilcināju, un te nu esmu, lai izraudātos uz tava pleca.

— Labi, ka atnāci, Sallij. Es arī esmu raudājusi uz tava pleca.

Māsa Dokina atplauka. — Esi gan — un kā vēl! Tā sīkā neliete Pedera!

— Tu droši vien nezini nekā par viņas tālākajām gai-

— Nezinu un nemaz arī negribu zināt. Ek, jādomā, ka viņa ir apprecējusies. Par to esmu gatava saderēt uz vesela gada algu. Pedera nebija no tām, kam jāstrādā, lai pelnītu dienišķo maizīti.

— Atliek vienīgi cerēt, ka viņa apprecējusi turīgu un pietiekami temperamentīgu vīru.

— Jā, — māsa Dokina atteica, bet mazliet izklaidīgi. Mirkli viņa vilcinājās, dziļi ievilka elpu, it kā gatavodamās kaut kam nepatīkamam, un tad mulsi ierunājās:

— Īstenībā, Honor, ir vēl viens iemesls, kāpēc es gribēju tevi satikt. Kad Kellenpārka virsmāsa man pateica, kur tu esi, man uzsvīda gaismiņa. Vai tu kādreiz palasi Ņū-kāslas avīzes?

Kopēja Lengtrija neizpratnē viņu nedroši uzlūkoja.

— Nē.

Māsa Dokina pamāja ar galvu. — Kā tad, tu jau neesi no Hantera ielejas, un tad man ienāca prātā — ja jau esi šeit, tad droši vien nelasi nekā par Ņūkāslu. Ja to darītu, tad šeit vairs neatrastos.

Kopēja Lengtrija piesarka, bet izskatījās tik lepna un nepieejama, ka māsai Dokinai acīm redzami bija grūti turpināt uzsākto sarunu.

— Tava iemīlēšanās Maiklā Piecpadsmitās bāzes dienās man bija nepārprotami redzama, un, jāatzīstas, es gaidīju, ka pēc kara jūs saiesiet kopā. Bet, izlasījusi to, kas rakstīts Ņūkāslas avīzē, sapratu, ka neesat vis. Kad es uzzināju, ka tu atrodies Morisetā, nodomāju, ka esi apmetusies tuvumā, tomēr ne pārāk tuvu, varbūt cerēdama ar viņu sastapties nejauši vai arī pati uzmeklēt, kad putekļi būs nosēdušies . . Honor, tev laikam nav ne jausmas, par ko īsti es runāju?

— Nē, — Honora ar stīvu mēli čukstus atteica.

Māsa Dokina neiztrūkās: pārāk ilgus gadus viņai bija

jāsastopas ar ļoti smagām situācijām, lai iztrūktos, bet

viņa ķērās pie sava uzdevuma izpildes ar dziļu iejūtību, izpratni un tiešumu.

— Mīļā, Maikls Vilsons nomira pirms vairāk nekā četriem mēnešiem.

Kopējas Lengtrijas seja bija tukša — bez vaibstiem, bez dzīvības.

— Es neesmu tenkotāja un nestāstu tev to tādēļ, lai redzētu tevi ciešam. Bet man likās, ka tev tas jāzina — jāzina. Arī es biju tavos gados un saprotu, ko tu pašreiz pārdzīvo. Cerība var būt vislielākā nežēlība, un dažkārt dzīvē pienāk bridis, ka labākais, kā otram palīdzēt, ir nokaut bezcerīgu ceribu. Nospriedu — ja pateikšu tev tagad, tu vēl vari ar savu dzīvi uzsākt kaut ko citu, kamēr nav par vēlu, kamēr neesi pārāk dziļi iesakņojusies. Tā kā es. Un ka būs labāk, ja uzzināsi no manis, nekā jaukā dienā izdzirdēsi kaut kur veikalā.

— Benedikts viņu nogalināja, — kopēja Lengtrija neizteiksmīgi noteica.

— Nē. Viņš nogalināja Benediktu un pēc tam izdarīja pašnāvību. Viss notika kāda muļķa suņa dēļ, kas viņiem piederēja un skrēja pie cita fermera kucēm. Tas fermeris pārskaities aizdrāzās turp un klupa virsū Maiklam. Benedikts, to redzēdams, klupa virsū fermerim, un, ja Maiklam nebūtu izdevies Benediktu savaldīt, pagalam šis būtu. Nu tas fermeris taisnā ceļā cilpoja uz policiju, bet, kad policija atbrauca uz Maikla māju, viss jau bija cauri. Abi pagalam. Maikls bija iedevis Benediktam pārmērīgu barbit-urāta devu un pēc tam nošāvies. Mokas viņš necieta. Pārāk labi zināja, kur tēmēt.

Kopēja Lengtrija vārda tiešā nozīmē atrāvās no māsas Dokinas un sabruka kā veca lupatlelle.

Maikl, manu Maikl! Apziņā pilnā spēkā uzvilnīja apraktā mīlestība, sāpes un slāpes. Viņa nezināja, kur dēties aiz sāpēm, šūpojās sāpēs, smaka sāpēs. Ai, Maikl! Nekad, nekad viņu vairs neredzēt, un viņai tik ļoti viņu vajadzēja. Visus šos mēnešus nodzīvot tik tuvu, lai varētu apciemot jebkurā brīvdienā, un viņa nebija to darījusi. Viņš miris, un viņa vispār nebija zinājusi, nebija jutusi — viņa, kurai viņš bija tik neizsakāmi nepieciešams.

Eksperiments ar Benediktu bija beidzies tieši tā, kā tam neizbēgami jābeidzas. Tagad viņa redzēja, ka citādas beigas nebija iespējamas. Kamēr viņš būs klāt, Benedikts būs drošībā — tā Maikls ticēja, jo labprātīgi bija uzkrāvis plecos smago nastu — gādību par Benediktu, un katram

pienākumam jātiek atalgotam ar apziņu, ka darbs paveikts godam. Tāpēc viņš, nejuzdamies vairs pārliecināts, klusu un draudzīgi iemidzināja Benediktu. Pēc tam vairs nebija citas izvēles kā ari pašam šķirties no dzīves. Nekāds cietums nespēja sagūstīt Maiklu, arī X nodaļa ne. Viņš bija putns, bet būri sev izvēlējās pats.

Ai, Maikl, manu Maikl! Cilvēks ir tikai tas, kas viņš spēj būt. Tiek nopļauts kā zāle, un viņa vairs nav.

Viņa nikni pagriezās pret māsu Dokinu.

— Kāpēc viņš nenāca pie manis? — viņa noprasīja. — Kāpēc nenāca pie manis?

Vai bija iespējams pateikt patiesību, viņu neievainojot? Masa Dokina šaubījās, tomēr pamēģināja.

— Varbūt viņš bija tevi vienkārši aizmirsis. Zini, viņi parasti mūs aizmirst, — viņa maigi sacīja.

Tas nebija izturams.

— Viņiem nav tiesību mūs aizmirst! — iesaucās kopēja Lengtrija.

— Un tomēr aizmirst. Tas ir viņu dabā, Honor. Nav jau tā, ka viņi mūs nemīlētu. Bet viņi iet tālāk. Un arī mēs ejam tālāk. Neviens nevar atļauties dzīvot pagātnē. — Viņa plaši pavēzēja roku, it kā lai norādītu uz visu Morisetu. — Ja mēs to darītu, tad beigtu savu mūžu šeit.

Pamazām kopēja Lengtrija sāka lasīt kopā drumslas, kas veidoja ērmotu, nesakarīgu, vientuļu dzīvi.

— Laikam gan, — viņa lēni ierunājās, — bet es šeit jau esmu.

Māsa Dokina piecēlās, iekāpa kurpēs, pastiepa roku un piecēla kopēju Lengtriju kājās.

— Taisnība, tu šeit gan esi, bet atrodies žoga drošajā pusē. Un šai pusē tev jāpaliek, turi vienmēr prātā, lai ko nolemsi darīt tālāk. — Viņa nopūtās. — Man nu jāiet. Mamma gaida.

Ak, Sallij, tev patiesi ir īstas raizes, nodomāja kopēja Lengtrija, pavadīdama draudzeni pa kopēju mitekļa vestibilu. Cik grūti mūža otrā pusē tā dzīvot — naudas maz, vecāki veci, nekādu cerību uz palīdzību. Un beigu beigās — vientulība. Vienīgais guvums no pienākuma pildīšanas Sallijai Dokinai bija aizvien vairāk pienākumu. Nē, nosprieda kopēja Lengtrija, es negribu vairs neko dzirdēt par pienākumu. Tas valdījis visu manu mūžu. Un nogalinājis Maiklu.

Viņas aizgāja līdz tai vietai, kur māsa Dokina bija atstājusi mašīnu, ko bija aizņēmusies, lai atvestu tēvu uz Morisetu; piFms viņa sēdās mašīnā, kopēja Lengtrija satvēra viņu īsā, ciešā apskāvienā.

— Saudzē sevi, Sallij, un neuztraucies par tēvu. Šeit viņam slikti neklāsies.

— Gan es pratīšu izdzīvot, neraizējies. Šodien man iet draņķīgi, bet rīt — kas zina? Varbūt laimēšu loterijā. Un Rojalņūkāsla nav nieka slimnīca. Es vēl varu tikt par virsmāsu, ne tikai par vienu no viņas vietniecēm. — Viņa ierausās mašīnā. — Ja tu kādreiz sadomā atbraukt uz ziemeļpusi līdz Ņūkāslai, piezvani man, satiksimies, lai iekostu un izpļāpātos. Nav labi zaudēt saskarsmi ar cilvēkiem, Honor. Un, cik vien braukšu apciemot tēti, arī tev būs jāpacieš mana sabiedrība.

— Tas būtu gaužām jauki, bet man liekas, ka es te ilgi vairs nepalikšu. Melburnā ir kāds cilvēks, kuram vajadzēs atgādināt, iekams nav par vēlu, ka es vēl esmu šaisaulē, — teica kopēja Lengtrija.

Māsa Dokina staroja.

— Nu tu esi braša meitene! Sāc dzīvot tā, kā jādzīvo. — Viņa ieslēdza motoru, pamāja ar roku un aizbrauca.

Kādu mirkli kopēja Lengtrija stāvēja, mājot ardievas, tad pagriezās, lai dotos atpakaļ uz kopēju mitekli, un gāja, galvu nodūrusi, skatienu pievērsusi soļu rakstam vakara nokrēslī.

Nīls sacīja, ka gaidīšot viņu. Ja viņa lidotu, tad itin ātri nokļūtu Melburnā. Aizlidot viņa varētu, kad dabūs nākamās četras brīvdienas. Un, ja Nīls tiešām būs gaidījis, viņai vispār vairs nevajadzētu atgriezties Morisetā. Viņai bija trīsdesmit divi gadi, un ko viņa varēja par šiem gadiem uzrādīt? Dažus oficiālus kvalifikācijas papīrus, dažas medaļas, pāris ordeņu. Ne vīra, ne bērnu, nekādas savas dzīves. Vienīgi kalpošana citiem un atmiņas par vienu mirušu cilvēku. Tas bija pārāk maz.

Galvu pacēlusi, viņa paraudzījās dzeltenajos gaismas četrstūros visapkārt šajā plašajā, drūmajā tversmes vietā bezcerīgajiem un izstumtajiem. Kad viņai iznāk četras brīvdienas? Trīs dienas jānostrādā, trīs brīvas, tad četras dienas darbā, pēc tam četras brīvdienas. Tātad pēc dienām desmit.

Tā būtu ļoti labi, lidojums uz Melburnu iekristu pēc lielā koncerta. Tam vajadzēja izdoties labāk nekā jebkad, ja vien nabaga vecā Marga spētu atcerēties pāris vārdu, kas tai runājami. Taču viņa tik ārkārtīgi bija vēlējusies piedalīties, ka nevienam sirds neļāva atteikt. Visi tikai trīcēja, kaut izietu labi. Laimīgs bija nodaļas pārzines atklājums, ka Annija var dziedāt. Saposta viņa izskatīsies ļoti glīta, un daži pacienti no vīriešu nodaļas — grozu pinēji — nopīs lielu klūdziņu būri, nokrāsos to zelta krāsā, un Annija dziedās «Es esmu putniņš zelta būri». Uzvedums par kaķi un peli krietni izsmīdinās pieticīgos skatītājus, ja vien Sju-Sju pagūs notēlot savu lomu, nekrītot epilepsijas lēkmē...

Kopēja Lengtrija apstājās tik pēkšņi, it kā milža roka būtu tai ceļā nometusi nepārkāpjamu šķērsli. Ko gan es iedomājos? Es nevaru viņus pamest! Kas tad paliks pie viņiem, ja tādi cilvēki kā es akli dzīsies pakaļ sapnim? Jo tas ir tikai sapnis! Muļķa pusaugu skuķa sapnis. Šeit ir mana īstā dzīve. Tai es esmu gatavojusies — Maikls to zināja. Un Sallijai Dokinai taisnība. Patiesība ir nežēlīga, bet no patiesības nekur nevar aizbēgt, un, ja tā sāp, tad sāpes gluži vienkārši jāpacieš. Viņi mūs aizmirst. Astoņpadsmit mēnešu nesaņēmu no Maikla ne vārda. Arī Nīls mani aizmirsis. Kad es biju viņa pasaules centrs, viņš mani mīlēja, biju viņam vajadzīga. Kālab viņam manis vajadzētu tagad? Un kālab lai viņš mani mīlētu tagad? Es pati viņam parādīju ceļu uz citādu dzīvi — plašāku, interesantāku, jā, uz daudz interesantāku dzīvi, kur netrūkst arī sieviešu. Kālab viņam atcerēties to savas dzīves posmu, kas sagādāja tik daudz sāpju? Un vēl jo vairāk — kādēļ es gaidu, ka viņš mani atcerēsies? Maiklam taisnība. Maikls zināja. Spēcīgam putnam vajadzīgs plašs lauks, lai lidotu.

Šeit viņai bija pienākums. Cik ir cilvēku, kas spētu darīt to, ko viņa paveic bez piepūles? Vai daudziem ir tāda apmācība, tādas zināšanas, tādas iedzimtas dotības? Uz katru psihiski slimo kopēju, kam ir dūša izturēt trīs praktikanta gadus, desmit atkrīt. Viņai pietika dūšas. Un viņai pietika mīlestības. Viņai tas nebija vienkārši darbs — viņa tajā ieguldīja sirdi dziļi jo dziļi. Viņa to vēlējās ar visu savu būtību. Te bija viņas pienākums — pie tiem, kurus pasaule aizmirsusi vai kuri bija lieki, vai kuru izskats pasaulei šķita nepanesams.

Kopēja Lengtrija atkal atsāka gaitu — strauji, bez baiļu, pēdīgi sevi līdz galam izpratusi. Un saprazdama, ka pienākums — visneprātīgākā, visnegantākā kaislība — ir vienīgi cits apzīmējums mīlestībai.

1

Par kādreiz jau redzēto. (Fr.)

Content

Makkalova Kolina Negantā kaislība

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

trešā daļa

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

SEPTĪTĀ DAĻA

1