Šulmena Anna

Nodevīgā slava

Anna Šulmena

Nodevīgā slava

Romāns

PAR AUTORI

Anna Šulmena dzīvo Dublinā; viņa ir precējusies, un ģi menē ir divi bērni. Ieguvusi atzinību ar noslēpumainu atga dījumu pilnām grāmatām.

Pateicības

Liekot roku uz sirds, varu apgalvot, ka visi šajā grāmatā aprakstītie notikumi, kā ari personas ir tikai autores izdoma.

Vēlos pateikties:

Keitai Krūzai O’Braienai, manai draudzenei un redaktorei, kuras neatslābstošais entuziasms un uzmundrinājumi padarīja rakstīšanas procesu patīkamu. (Pat tad, kad tu man kāpi uz varžacīm, Keita.)

Nikolai Hodsonei, kas ļoti nopūlējās, izskaidrodama man izdevniecības darba kaprīzes. (Esam jau dažreiz izmestas arī no labākām vietām, Nikola.)

Kierenam Devlinam - manai saprāta balsij telefona vada viņā galā.

Polai Kempbelai, kuras idejas un iedvesma spēj pielipt citiem.

Sārai Ferelli, kura ne vien radīja grāmatai brīnišķīgu vāku, bet arī soli pa solim vadīja mani cauri šim procesam.

Nikolai Džasekai, kas ļāva man ielūkoties bērnu grāmatu tapšanas sarežģītajās norisēs.

Mārgaretai Deilijai, kas bija tik laipna un dāvāja man īstu rozi.

Lūsijai, kuras jautrība padarīja gaišāku katru dienu. Paldies Karenai un Saimonam - neapdziedātajiem varoņiem un Konoram - vienīgajam vīrietim, kuram es nekad nenovēlēšu: "Daudz laimes dzimšanas dienā!”

Katram ganāmpulkam ir savs gans, un izdevniecībā “Poolbeg” tas ir Filips Makdermots. Sapņu vīrietis.

“Paldies!” - ar to vien ir par maz, lai paustu savu pateicību par nebeidzamo palīdzību un padomiem, tomēr es to saku no visas sirds.

Paldies D. A., kas dalījās ar mani savos sāpju pilnajos noslēpumos.

Ričardam Bakhelteram par palīdzību juridiskajā jomā.

Doktoram Gerijam Tolkinam jeb doktoram Gerijam Oskaram, kurš ar ekspressūtījumu starpniecību palīdz man iznīcināt manus varoņus. Īrijai viņa pietrūkst, toties Kanāda ir ieguvēja.

Kristīnei un Ianam Hedlijiem par burvīgo vakaru Parīzē.

Patricijai Skenlenai par manas kulinārās prasmes uzraudzīšanu. Pagatavot sviestmaizi es tagad spēju jebkurā brīdī.

Savai datorspeciālistu komandai. Noirīnam Skalijam un manam znotam Patrikam. (Kā jums šķiet, vai tagad jau es būšu kaut ko apguvusi?)

Kad iznirstu no savas vārdu un nodaļu čaulas, mana pacietīgā ģimene un draugi vienmēr atrodas man līdzās, gatavi atsākt mūsu pārtrauktās sarunas un dzīves ritmu.

Paldies manai meitai Lindai, kas mani vienmēr uzklausījusi. Un dēlam Polam, kurš visu to pacieš.

Un beidzot - vislielākais paldies manam vīram Deivi-dam, kurš mani atbalsta ik uz soļa un nepavisam nelīdzinās Derekam Grantam. Paldies par tavu garaspēku un rūpēm!

PROLOGS

Viņa bija skaista: slaida, gaišiem matiem un... mirusi.

Kabinetā vai mudžēja izmeklēšanas darbinieki. Katram bija savs uzdevums - viņiem tas viss bija gluži pierasts. Pagaidām vēl šī sieviete Maiklam bija pavisam nepazīstama -svešiniece, kuras liktenis tomēr neapšaubāmi būs saistīts ar viņa darbu.

- Kādu sīkāku informāciju jūs man varat sniegt? -Maikls Mūrs pavaicāja jaunai policistei, kuras tikko izgludinātajā formastērpā vēl aizvien bija skaidri saskatāmas ieloces.

Trīcošiem pirkstiem turēdama savas piezīmes, viņa tās nolasīja, un viņas seja bija tikai mazliet gaišākā nokrāsā nekā mirušās sievietes zaļās acis.

- Pirmo reizi? - Maikls pazina šīs pazīmes.

-Jā, ser... - Viņa stostījās, nezinādama Maikla dienesta pakāpi.

- Izmeklēšanas inspektors Maikls Mūrs. Neuztraucieties, vēlāk būs vieglāk. Jūs pie tā pieradīsiet, - viņš līdzjūtīgi iedrošināja. Varbūt viņa pieradīs, bet viņš pats pa visiem šiem policijā nostrādātajiem gadiem tā arī nebija spējis bez nelabuma sajūtas vēderā skatīties uz nāvi un vardarbību.

Viņš apgāja apkārt līķim un izspraucās pie loga. No šejienes varēja skaidrāk aplūkot kabinetu. Atspiedies pret palodzi, viņš nopētīja telpu.

Kabinets bija patīkami sievišķīgs: nekā pārspīlēta, pas-teļtoņi, gaišas koka mēbeles, krēslu polsterējums maigās krāsās. Apgāzta vāze ar dzeltenām tulpēm, kas jau sāka vīst, zaudējušas ūdeni, kurš uzturēja to dzīvību. Rupjā auduma paklājs zem gaišā ozolkoka rakstāmgalda bija savilkts un sakrokots. Maiklam nācās apspiest vēlēšanos iztaisnot paklāju un tā samudžinātās bārkstis. Viņš gausi ar skatienu it kā nofotografēja telpu, laiku pa laikam apstādamies, lai šo to atzīmētu bloknotā. Apmierināts, ka paveicis visu šobrīd iespējamo, viņš virzīja savu masīvo stāvu prom no loga. Aizgājis pensijā, viņš noteikti ieturēs diētu.

- Viņa ir īsta skaistule, vai ne? - ierunājās policijas fotogrāfs Bills Brauns, uzmanīgi laipodams ap līķi.

- Bija, - Maikls Mūrs izlaboja, ar grūtībām atraudams skatienu no mirušās sievietes.

Viņas sažņaugtajos pirkstos kaut kas bija - tikko pamanāms smilškrāsas papīra lapas gabaliņš.

- Kas viņai tur rokā? - Maikls prasīja.

Bills Brauns pieliecās tuvāk un cieši nopētīja.

- Kaut kāds papīrs? - Viņš sarauca pieri. - Tas atgādina manu bērnu skolas piezīmju klades. Varbūt gabals no kādas grāmatas vāka? Neuztraucies, gan puiši to dabūs.

- Viss kārtībā, mēs jau to pamanījām, - smaidīdams pavēstīja baltajā uzsvārcī tērpies krimināleksperts, kas piesardzīgi nāca viņu virzienā. Maikla Mūra skatienam gandrīz nekas nepalika nepamanīts.

Maikls atslābinājās. Viņš ļoti centās nejaukties citu cilvēku darbā, bet vecie ieradumi...

- Paldies, Kenij, - ko tu vēl man vari pavēstīt?

Kenijs Brants īsi izklāstīja Maiklam to, ko viņiem līdz šim jau bija izdevies atklāt.

- Vai vēl kaut kas? - Maikls jautāja.

Kenijs izvilka no portfeļa, kur nekārtīgā jūklī bija saliktas pincetes, otiņas, šķidrumu un pulverīšu pudelītes, mazu polietilēna maisiņu un pacēla to savos gumijas cimdos tērptajos pirkstos. No pirmā acu uzmetiena caurspīdīgais maisiņš izskatījās tukšs.

- Gaiši mati. - Ar gumijoto pirkstu viņš norādīja uz vienu maisiņa malu. - Tos mēs pacēlām no rakstāmgalda malas, bija iesprūduši spraudziņā. Viņa droši vien pamatīgi atsitusi galvu.

Maikls pateicīgi pamāja. Tas varētu izskaidrot zem viegli cirtainajiem, gaišajiem matiem tumši sarkano traipu, kas pletās aizvien lielāks.

Viņš nogāja lejā pie parādes durvīm un pats tur visu izpētīja. Kenijam Brantam taisnība: tur nebija nekādu bojājumu, nekādu pazīmju, ka šeit būtu ielauzušies ar varu. Viņš pievienoja šo informāciju sev jau zināmajai un ielika bloknotu kabatā. Tad Maikls aprunājās ar privātās telpu uzkopšanas firmas vadītāju, kura bija uzgājusi līķi. Viņa bija bāla un satraukta, bet bez vilcināšanās atbildēja uz Maikla jautājumiem.

- Un tagad man droši vien uzliks rokudzelz.us un aizvedīs mani uz policijas iecirkni, - viņa beidza, nervozi pajokodama.

- Nomierinieties, jūs netiekat turēta aizdomās, - Maikls viņu drošināja. - Tagad dodieties mājās, mēs zinām, kur jūs atrast. - Viņš papliķēja pa sievietes roku. Visu to Maikls jau bija pieredzējis iepriekš.

Viņa atgriezās nozieguma vietā un uzmeta pēdējo skatienu telpai.

- Es eju prom! - viņš uzsauca visiem, kas vien viņā klausījās. “ Vai šis varētu būt nelaimes gadījums ?” viņš prātoja. Viņš par to šaubījās.

- Mēs to paturēsim prātā, - Kenijs Brants smiedamies paķircinājās, tuvodamies durvīm, lai noņemtu iespējamos pirkstu nospiedumus.

Maikls pasmaidīja. Lai arī šāds izsmiekls bija labdabīgs, pēc Maikla aiziešanas pensijā pārējie tomēr izjutīs viņa trūkumu.

>

Maikls Mūrs apmierināts nopūtās, ielikdams atslēgu savu ārdurvju slēdzenē.

- Jauki būt mājās, - viņš sacīja sievai.

PIRMĀ DAĻA. Pavasaris

.

Pirmā nodaļa

Hollija Granta ielika atslēgu savu ārdurvju slēdzenē un dziļi ievilka elpu.

- Jauki būt mājās, - viņa meloja vīram.

-Tu nokavējies! - viņš pārmetošā balsī uzsauca no dzīvojamās istabas.

- Piedod, mums šodien patiesi bija daudz darba. - Viņa nolika uz grīdas savu smago somu un iekāra mēteli gaiteņa skapī ar pogām uz kreiso pusi, kā to allaž pieprasīja De-reks. Somu viņa iebīdīja starp sienu un skapi un pārliecinājās, ka somas siksna nav izvirzīta uz priekšu un nevienam -piemēram, Derekam - neaizķersies aiz tās kāja. Dereks allaž viņai to pieteica.

-Tev vajadzētu iebilst pret šīm ilgajām darba stundām. Vai arī pieprasīt papildu samaksu, - viņš norūca, kad Hollija iegāja nevainojami kārtīgajā dzīvojamā istabā. - Es no sava biroja aizgāju tieši piecos.

Hollija uzčubināja spilvenu uz lielā atpūtas krēsla, bet neko neatbildēja.

- Ko tu esi paredzējusi vakariņām? - Dereks pajautāja.

- Es domāju, mēs varētu piezvanīt un pasūtīt kaut ko no ķīniešu restorāna. - Viņa aizturēja elpu.

- Salašņu barība. Atkal jau?

-Mēs neko neesam pasūtījuši no ķīniešu restorāna jau vismaz piecas vai sešas nedēļas. Turklāt tā ir gluži veselīga maltīte, - viņa piesardzīgi iebilda. - Daudz dārzeņu, ļoti maz tauku, zems holesterīna līmenis.

- Pateicos, es gan nevēlos piepumpēt sevi ar konservantiem. Ceru, tu nekad vairs neko tādu neierosināsi.

- Lūdzu, Derek, tikai šo vienu reizīti!

- Ja es teicu “nē”, Hollij, tad es arī domāju “nē”.

-Tad mums nāksies iztikt ar omleti.

- To es neuzskatu par maltīti. Es visu dienu strādāju.

“Un kā tu domā, ko darīju es: lidinājos pa mākoņiem,

vai?” Hollija domās uzkliedza.

- No vakardienas vēl atlikuši salāti un garda rupjmaize. Un vēl gabals no tā pīrāga, kas tik ļoti tev garšo... Es varētu pagatavot olu krēmu. Vai tad tu pusdienas šodien neēdi? - Vienīgi Dereks uzskatīja, ka dienā nepieciešamas divas kārtīgas maltītes, pārējiem pietika ar vienu.

- Ja tās samazgas, ko dod ēdnīcā, var nosaukt par pusdienām, tad es tiešām esmu pusdienojis.

Hollijai deniņos sāka strauji pukstēt pulss. “Nu jau vairs nav ilgi, vairs nav ilgi, ” viņa sevi mierināja, ieiedama virtuvē. Dereks viņai sekoja. Matiņi uz viņas skausta sabozās. Dereks viņu darīja nervozu.

-Tas nazis ir netīrs, - viņš pārmeta, norādot uz nazi, kas bija nolikts uz mirdzoši tīrā nerūsējošā tērauda trauku paliktņa. - Pielūko, kā tu mazgā traukus, ja viss jādara vēlreiz, tu šausmīgi iznieko laiku un enerģiju.

Hollija nikni iecirta nazi maizes klaipā.

- Vēlies maizi vai grauzdiņu? - viņa noprasīja.

- Maizi, bet plānās šķēlītēs, lūdzu!

- Vai tu nevēlies griezt pats? - viņa cukursaldā balsī pajautāja, bet pati saklausīja savu sarkasmu.

Dereks sarauca pieri.

- Nu saproti, tev tas padodas daudz labāk nekā man, -Hollija steidzīgi piebilda.

Dereks izņēma nazi no viņas trīcošās rokas.

-Tas nemaz nav grūti, paskaties uzmanīgi.

Hollija pateicās negaidītajai veiksmei, ka ledusskapī atradās sēnes - gan mazliet sačokurojušās, bet salocītā olu mīklas pankūkā tas nebūs pamanāms. Pēc desmit minūtēm viņi sēdās pie vakariņu galda.

- Ja rīt būs labs laiks, dosimies pastaigā. - Dereks sagrieza savu maizes šķēli vēl mazākos gabaliņos.

- Es nevaru. Es taču tev teicu. Man vajadzīgs jauns kostīms, ar ko iet uz darbu. - Hollija priecājās par šo aizbildinājumu; viņa necieta abu kopīgās pastaigas. Dereks uzskatīja, ka viņš zina it visu par pilsētas apkārtni, bet, vienalga, vai viņš to zina vai ne, šīs pastaigas Holliju neizsakāmi garlaikoja. Viņa ļoti labprāt būtu pavadījusi visu dienu viena pati, paklaiņotu pa veikaliem, paēstu pusdienas. - Tu taču vari doties viens. Man nemaz nav iebildumu vienai pastaigāt pa veikaliem.

- Nē. Es iešu tev līdzi. Pagājušo reizi, kad tu iepirkies viena, tu iegādājies to pretīgo, sarkano žaketi.

Hollija cieši saknieba lūpas, bet vēderā viss apgriezās otrādi. “Nu jau vairs nav ilgi, ” viņa sev iegalvoja. Viņa juta, ka tūlīt vai plīsīs, ja nemēģinās sevi kaut kā aizstāvēt.

-Tā bija gluži pieņemama žakete, - viņa klusu atspēkoja. - Citi taču nēsā sarkanus apģērbus. Šī krāsa nemaz nav piedauzīga, tā pieder pie siltajiem toņiem.

- Lūdzu, nestrīdies, Hollij! - Dereks paceltā balsī atcirta. - Es negribu, ka tu ģērbies tādās kliedzošās krāsās, tās tevi padara līdzīgu staigulei. Tev piederas brūns un zaļš, varbūt smilškrāsa, ja jau tu tā vēlies.

Hollija juta apsīkstam cīnās sparu. Droši vien Derekam taisnība. Un vispār - kurš tam pievērsa uzmanību? Kā Dereks bieži atgādināja, nevienu itin nemaz neinteresē ne pati Hollija, ne tas, kā viņa ģērbās. Bet reizēm viņa ilgojās izskatīties moderni, it īpaši grāmatu klajā laišanas svētkos un tajās saviesīgajās pusdienās, kad it visi bija ģērbušies glītās drēbēs un košās krāsās. Tādos brīžos viņa vienmēr jutās neinteresanta un noplukusi.

Dereks kārtīgi nolika nazi un dakšiņu uz šķīvja un piecēlās no galda.

- Televīzijā būs dokumentāla filma, kuru es gribu noskatīties. Neaizkavējies pārāk ilgi ar trauku mazgāšanu, -viņš aizrādīja.

- Labi. Bet man ir līdzi darbs.

Šis teikums Dereku satracināja.

-Atkal darbs, - viņš nikni teica. - Nepietiek jau ar to, ka tu raujies visu dienu, tagad tev vēl pavēlēs strādāt naktī. Es piezvanīšu tavai priekšniecei un likšu to izbeigt. Esmu jau tev teicis ne vienreiz vien, Hollij, es to esmu atkārtojis jau tūkstoškārt: mēs varam iztikt. Tev nav jāstrādā. - Viņa balss sasniedza kulmināciju.

- Lūdzu, nekliedz, Derek! Man sāp galva. Man patīk mans darbs, patiešām patīk. Gluži vienkārši mums šobrīd jāsasteidz šādi tādi darbiņi. Tas viss drīz būs galā.

aTas viss drīz būs galā, ” viņa domās atkārtoja šos nomierinošos vārdus.

- Sasodīts, kaut nu tā būtu, citādi es došos turp un pats aprunāšos ar to vergu izdzinēju, pateikšu, lai viņa pameklē sev citu vientiesīti. - Viņš tik stipri aizcirta virtuves durvis, ka uz grīdas nolidoja apmetuma gabals.

Pirmo reizi kopš pārrašanās mājās Hollija jutās atslābināta. Ja Dereks bija iekārtojies pie televizora, viņš līdz pat gulētiešanai no turienes neizkustēsies. Hollija ielēja bļodā ūdeni un sakrāva tajā traukus. Ja jau viņš tik ļoti bija norūpējies par Holliju, kāpēc tad nepalīdzēja nomazgāt traukus?

Viņa pedantiski nomazgāja katru šķīvi, katru karoti, nazi un dakšiņu. Derekam bija fanātiska attieksme pret tīrību un kārtību, Hollijas izskatu, viņas darbu, viņas naudu, viņas draugiem, par pret viņas māsu.

Sākumā Hollija bija jutusies glaimota, ka Dereks tik ļoti interesējās par itin visu, ko viņa darīja. Viņa bija jutusies gluži apmierināta, ik mēnesi pasniedzot Derekam savu algas čeku, ļaujot vīram rūpēties par viņas finansēm. Derekam palika precizitāte. Hollija neiebilda, kad Dereks deva viņai padomus, kā sakārtot matus un kādas drēbes izvēlēties. Viņš aizrādīja, ka Hollijai piemītot ļoti nepilnīga stila izjūta. Bet viņa bija dziļi vīlusies, ka Derekam nepatīk viņas draugi. Var jau būt, ka viņi bija mazliet muļķīgi, bet Hollija pati arī tāda reiz bija, pirms Dereks viņai iemācīja, kā cienīgāk uzvesties. Viņas draugi savukārt nebija sajūsmināti par Dereku, un drīz viņa bija no tiem atsvešinājusies. Visvairāk Holliju tracināja tas, ka Dereks uzskatīja par bērnišķīgu Hollijas pieķeršanos māsai. Viņš nosauca Lizu par bērnišķīgu. Par nenobriedušu muļķi. Holliju bezgala sāpināja tas, ko Dereks sarunāja par viņas māsu un māsasvīru. Pēc Hollijas domām, Roberts bija brīnišķīgs vīrs un Liza viņu dievināja.

Jau itin drīz pēc kāzām Hollija sāka aptvert, ka Dereks meklē vainu jebkurā viņas veiktajā darbā. Birojā viņa strādājot par daudz, toties mājās par maz. Dzīvoklis nekad nebija gana sakopts.

- Dvieļus vajag salocīt glīti. Drēbju skapī apģērbi jāsagrupē pa krāsām, atvilktnes reizi mēnesī jāsakārto... - Viņa pamācībām nebija gala.

Lai arī kad būtu piezvanījusi Liza - dienā vai vakarā

Dereks šo laiku allaž uzskatīja par neizdevīgu. Liza drīz aptvēra, ka Hollija nervozē, runājot pa telefonu, tāpēc viņa sāka zvanīt Hollijai uz biroju, kaut arī dienā telefona sarunas maksāja dārgāk. Arī Lizu Dereks kaitināja.

Pirmajā reizē, kad kolēģi bija Holliju pēc darbadienas beigām uzaicinājuši kopīgi atzīmēt kādu izdevušos pasākumu, Dereks bija tik ļoti iebildis, ka Hollija pat bez domāšanas atteicās no jebkura turpmākā uzaicinājuma. Viņa ilgojās justies kā kolektīva locekle, bet neizbēgamais skandāls, kas sekotu pēc tam, nebija tā vērts. Dereks bieži Hollijai atgādināja, ka viņai veicies, jo ir kāds, kas par viņu tik ļoti uztraucas. Viņai esot veicies, jo ir kāds ar labu gaumi, ir vīrs, kas viņu pieskata. Galu galā vēl esot tik daudz, neprecētu meiteņu, pie tam krietni glītāku nekā Hollija.

-Tās neprecētās izdevniecības meičas tevi apskauž kā trakas, - Dereks bieži sacīja. Bet, kad viņš neielūgts ieradās grāmatu iznākšanas svinībās, kas notika pievakarēs, un gribēja aizvilkt Holliju mājās, viņai nepavisam neradās tāds iespaids.

Viņu intīmajā dzīvē trūka mīlestības, tā norisinājās pēc pieprasījuma. Hollijai nekad neienāca prātā atteikt Derekam; Hollija nevēlējās, lai viņu nosauktu par vēsu.

- Es gribu glāzi alus, tā omlete bija pārāk sūra! - Dereks uzsauca no dzīvojamās istabas.

- Jau eju, - Hollija atbildēja. Slinkuma maiss, vai viņš nevarēja pats atnākt pakaļ savam dzeramajam?

- Vai tad tu vēl neesi beigusi? - Neatraudams skatienu no televizora, viņš paņēma glāzi no Hollijas rokas.

- Es vēl tikai apslaucīšu flīzītes. - Kāpēc gan viņai jāatzīstas, ka viņa sapņojusi vaļējām acīm?

- Derēja jau arī, tās izskatījās nosmulētas.

“Augstais Dievs, mums taču nevar būt nosmulētas flīzītes, vai ne?” Hollija pati sev vaicāja. “Tas taču ir drausmīgs noziegums. Nez kas gan ir ļaunāk: sēdēt cietumā vai dzīvot kopā ar tevi? Liela atšķirība jau nu nevarētu būt.”

Viņa ieslēdza savu pārnēsājamo datoru un nogaidīja, līdz monitorā parādīsies ieliktais fails. Domās viņa pateicās Normai Daunsai - savai brīvbiļetei uz patvērumu.

“Vajadzīgs korektors un redaktors, ” Hollija bija izlasījusi sludinājumu avīzē. Norādītā adrese bija šajā pašā ielā. Lieliska iespēja papildus nopelnīt mazliet naudas. Uztraukumā Hollija bija paslēpusi avīzi zem dīvāna, ja Dereks pamanītu, ka tā nav izlasīto avīžu sainī. Atklājis, ka Hollija uzņēmusies papildu darbu, viņš kļūtu traks no dusmām. Holliju tik ļoti biedēja Dereka reakcija, ka viņai pat neienāca prātā gluži vienkārši kaut kur pierakstīt telefona numuru. Pagāja trīs dienas, pirms viņa saņēma tik daudz drosmes, lai atsauktos uz šo sludinājumu. Pavirši pārskatījusi Normas manuskriptu, Hollija redzēja, ka Norma Daunsa pieder pie tiem autoriem, kam nepieciešama redaktora palīdzība.

- Notikumu izklāsta un varoņu ziņā esmu ļoti pacietīga, - Norma skaidroja. - Bet mani neizsakāmi garlaiko uzrakstītā pārlabošana. Man patīk virzība uz priekšu, nevis atpakaļ.

Pilnīgi saprotams, ka Norma pieprasīja no Hollijas rekomendāciju, kāda ir viņas rediģēšanas prasme. Hollija apsolīja iepazīstināt Normu ar savu priekšnieci, bet viņai pašai vajadzēja aprunāties vispirms ar Simonu Pēršu, savu tiešo priekšnieci, un iepazīstināt viņu ar situāciju. Pietika ar vaļsirdīgu sarunu kopīgās pusdienās, un viņa dabūja šo darbu.

- Vai nevari iztikt bez tā trokšņa? - Derlks norūca, kamēr Hollijas pirksti šaudījās pa datora burtu taustiņiem.

- Piedod, es nespiedīšu taustiņus tik stipri.

Kad bija beigušās vakara ziņas, Dereks pavēstīja, ka laiks iet gulēt.

- Es vēl tikai mazu brītiņu pastrādāšu, - Hollija aizbildinājās. Ja nedaudz veiksies, Dereks šovakar nevēlēsies mīlēties jeb nodarboties ar seksu, kā Hollija klusībā to dēvēja. Dereks bija aizliedzis šādu izteicienu lietot.

- Tas izklausās tik auksti, it kā dezinficēti, - viņš iebilda.

“Nu tad uzspļauj virsū,” Hollija domās nomurmināja.

- Bet tikai dažas minūtes, citādi, blenžot tajā monitorā, tu sabojāsi redzi. Ja tā padomā, labāk izmazgā šovakar matus, lai no rīta nevajadzētu tērēt laiku. Ja iepirkšanās noritēs raiti, mēs vēl paspēsim doties pastaigā. Arlabunakti, Hollij!

- Hmm... - Hollija izklaidīgi atsaucās, jo bija aizdomājusies par kādu no Normas neveikli izveidotajiem teikumiem. Ja mazliet veiksies, Dereks aizmigs tūlīt pēc tam, kad viņa galva pieskarsies spilvenam.

Dereka dūrei triecoties pret galdu, Hollijas nags iesprūda starp diviem taustiņiem.

- Es teicu - arlabunakti, Hollij! Vai tev trūkst pat tik daudz elementāras pieklājības, lai atbildētu, kad ar tevi runāju?

-Arlabunakti, - viņa nomurmināja, jūtot, ka acīs sakāpj baiļu asaras.

-Arlabunakti, Derek. - Viņš cieši sagrāba pirkstos Hollijas matu šķipsnu un stingri parāva.

-Arlabunakti, Derek, - viņa paklausīgi atkārtoja, asarām plūstot pāri vaigiem. Nu jau vairs nav ilgi, vairs nav ilgi. Šie vārdi bija kļuvuši par viņas moto, viņas vairogu.

- Šo olu vajadzēja vārīt vēl vismaz pusi minūtes. - Dereks riebumā nometa karoti. Pirmdienās viņš allaž bija sliktā garastāvoklī.

- Es vārīju to tieši tik ilgi, kā tev garšo, - trīs ar pusi minūtes, - Hollija iebilda, cenzdamās noslaucīt izšļakstīto olas dzeltenumu no sava jaunā, brūnā kostīma. Varbūt tomēr vajadzētu to traipu atstāt, kur tas ir, vismaz piešķīra nožēlojamā izskata kostīmam nelielu košumu.

-Tā ir pretīga, jēla. Labāk būtu pavadījusi laiku kulinārijas kursos, nevis klabinājusi to datoru.

-Ak, Derek! Aizveries! -Š is vārds neviļus izspruka viņai pār lūpām.

- Ko tu teici? Ko tu teici? - Hollijai ausīs atbalsojās viņa kliegšana. Dereka acis spīdēja kā jukušam. Un tad pirmo reizi abu kopdzīves laikā viņš Hollijai iesita. Sažņaugtā dūre, labi tēmēta, smagi ietriecās viņai vaigā. Pārsteigta un apjukusi Hollija sēdēja, nespēdama izteikt ne vārda.

Pat nepametis vairs skatienu viņas virzienā, Dereks pielēca no galda, izgāja no virtuves un, skaļi aizcirtis durvis, atstāja dzīvokli.

Otra nodaļa

- Simona, pa otro līniju zvana Hollija Granta, - sekretāre paziņoja.

- Hollij? Kur tu esi? - Simona bija gluži nobažījusies. Hollija nekad nekavēja darbu, un tagad jau bija gandrīz pusvienpadsmit.

- Mājās.

- Es slikti tevi dzirdu, vai tev nekas nekaiš?

- Kaiš. Kaiš gan.

Simona viņas balsī sadzirdēja nervozitāti.

- Kas noticis? Tu izklausies drausmīgi.

- Šķiet, man ir lauzts žoklis.

- Vai tu pakriti? Kas notika?

- Dereks man iesita.

- Hollij, tas ir šausmīgi. - Simona nejutās pārsteigta. Viņai bija gadījies tikties ar Hollijas vīru, un viņa Dereku uzskatīja par pretīgu vīrieti ar viscietsirdīgāko sejas izteiksmi, kādu viņai jebkad nācies redzēt. - Vai tu esi mājās? Vai gribi, lai es aizbraucu? Es varu būt klāt pēc de mil vai piecpadsmit minūtēm.

-Tiešām? Ja vien tu pati to vēlies... es ļoti priecātos...

Simona paķēra mēteli un rokassomiņu un gandrīz skriešus izsteidzās no sava kabineta.

- Es nezinu, kad atgriezīšos. Atsauc to tikšanos pusdienlaikā, - viņa pāri plecam pateica pārsteigtajai sekretārei.

Ārā viņai izdevās noķert taksometru - tā šķita vienkāršāk un ātrāk nekā braukt pašai ar savu automašīnu. Viņa nosauca šoferim Hollijas adresi un lika braukt, cik ātri vien iespējams.

Taksometrā viņa tikai kā miglā pamanīja garāmslīdošās iestādes un dzīvojamās ēkas. Kad Hollija toreiz pusdienojot viņai pirmo reizi pastāstīja par savu vīru, Simona jutās galīgi satriekta. Viņa nespēja iedomāties, kurš cilvēks spētu dzīvot kopā ar tādu vīrieti kā Dcreks Grants. Vispār Dcreks bija spējīgs valdzināt vēl mazāk nekā kukurūzas pārsla. Runājot pašas Hollijas vārdiem, viņš bija despotisks tirāns.

- Bet kā tu to paciet? Kāpēc tu samierinies ar tādu... spīdzināšanu? - Simona bija neizpratnē jautājusi. - Vai viņš tev ir kādreiz iesitis?

- Nē. Viņš ir rāvis mani aiz matiem, pagrūdis, taču sitis gan nav nekad. Bet tagad, Simona, man reiz pietiek. Es gribu aiziet no viņa. Tieši tāpēc man nepieciešams nopelnīt šo papildu naudu, - Hollija paskaidroja, kaut gan tobrīd tam vēl nebija īstais laiks.

- Protams. Tas ir, strādā, pieņem to darbu, - Simona viņu uzmundrināja. Kaut arī viņa ar Marku vairs nedzīvoja kopā, viņas pašas bijusī laulība salīdzinājumā ar Hollijas laulību šķita gluži idilliska. - Varbūt es tev varētu atrast vēl kādu papildu darbiņu. Kā jau tu zini, autori bieži priecājas, ja pirms manuskripta iesniegšanas izdevniecībā kāds to izrediģē. Atvaino, Hollij, bet es tomēr nesaprotu, kāpēc tu tik ilgu laiku esi samierinājusies ar šādu izturēšanos?

Hollijas lūpās iezagās tikko jaušams smaids.

- Es arī pati nesaprotu. Vai nav muļķīgi? Laikam jau noticēju, kad Dereks man apgalvoja: neviens par mani neinteresēšoties, nevienam es nerūpēšu. Es pati sevi uzskatīju par bezvērtīgu, - viņa atzinās. - Bet pietika ar pamatīgu saaukstēšanos un televīzijas programmu, lai es beidzot atjēgtos un to saprastu.

- Es nespēju izsekot tavām domām.

- Tas notika toreiz, kad tās sasodītās gripas dēļ man nācās kādu laiku palikt mājās. Es tik ļoti garlaikojos, ka ieslēdzu televizoru un noskatījos kādu no tām diskusiju programmām, kur cilvēki apspriež savas problēmas, - nu tu taču zini, par ko es runāju?

Simona pamāja.

- Kāda sieviete, acīmredzot ciezdama no stipras depresijas, sāka stāstīt par savu dzīvi, par savu fanātiski valdonīgo vīru. Tikpat labi tā varētu būt es, tā varēja būt nicina dzīve. Pirms apzinājos, ko daru, biju nometusies ceļos pie televizora un raudāju viņai līdzi. Es izpratu visu to, ko viņa stāstīja par savām ciešanām. Es pat zināju, ko viņa teiks. Tad diskusijai pievienojās skatītāji. Viņi nepavisam nekautrējās izteikt savu viedokli. “Tieciet no viņa vaļā, pametiet to nekrietneli! Neļaujiet šim vīrietim valdīt pār jūsu dzīvi! Jums pašai ir sava vērtība, savs mūžs. ” Bija tāda sajūta, it kā viņi dotu šos padomus man, runātu ar mani... - Tagad tu droši vien tiešām mani uzskati par jukušu? Bet es biju zaudējusi visu savu pašapziņu, savu pašcieņu. Biju pārliecināta, ka viena, bez Dere-ka, nespēšu tikt galā, nespēšu izdzīvot.

Simona sāka kaut ko apjaust.

- Un kā tad tu grasies rīkoties, Hollij? - viņa uzmanīgi pajautāja.

- Gluži vienkārši. Kad būšu iekrājusi mazliet naudas, sakravāšu savas mantiņas un pazudīšu no viņa dzīves. Šķirties viņš nepiekritīs nemūžam, par to nu es esmu pilnīgi pārliecināta.

- Ko par visu to domā tava māsa? - Simona zināja, ka Hollija ar savu māsu ir ļoti tuvas. Hollija allaž runāja par Lizu.

- Viņa neko nezina. Viņa nedrīkst zināt. Simona, lūdzu,

* *

apsoli man...

- Nomierinies, saprotams, ka es neko neteikšu.

Hollijas nelaimīgā seja bija ļoti saspringta. Viņas vaļsirdīgā runa pauda vairāk, nekā viņa pati aptvēra. Simona bieži bija brīnījusies, kāpēc tik glītai, jaunai sievietei vajadzētu nēsāt tik garu apģērbu, lai noslēptu sava auguma pievilcību. Tas izskaidroja Hollijas bālos un drūmos tērpus, viņas nepievilcīgo matu sakārtojumu. Hollija nekad nepievienojās kolēģu pasēdēšanai kafejnīcā pēc darbalaika beigām. Un tomēr - Simona atcerējās: kad Hollija apmeklēja grāmatu iznākšanas svinības un ierunājās par izdevniecības darbu, viņa tūlīt atplauka, acis sāka mirdzēt. Autoriem, kuriem bija iznācis strādāt kopā ar Holliju, viņa patika. Izdevniecībā “Lappuse” viņa patika ikvienam.

Riepām kaucot, taksometrs nogriezās ap stūri. Šoferis klausīja Simonas lūgumam^ Simona izslējās sēdeklī, iekārtojās pašā stūrī un cieši pieķērās drošības rokturim pie durvīm. Nabaga Hollija. Protams, viņa palīdzēs Hollijai, ja vien tas būs viņas spēkos, - bet kā? Hollija nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kuri pie kafijas tases uzklausa līdzjūtības apliecinājumus. Arī Simona pati ne gluži derēja par laulības konsultanti. Viņas pašas laulība bija izjukusi, to bija iznīcinājusi nāvējošā vienaldzības un godkārības deva.

Simonas galvā rosījās domas. Vai viņai ir tiesības iejaukties Hollijas dzīvē? Kurp lai Hollija dodas? Viņas māsa dzīvoja Oksfordā, tātad labi tālu no pilsētas, pārāk tālu, lai Hollija ik dienas varētu izbraukāt. “Bet vismazāk jau nu es vēlos Holliju zaudēt,” Simona egoistiski atzina, “viņa ir visuzticamākā redaktora palīdze, kāda man jebkad bijusi.”

Simona paliecās uz priekšu un pieklauvēja pie stikla starpsienas. Šoferis to atbīdīja.

- Kad nonāksim pie manas draudzenes mājas, vai jūs nevarētu kādu brīdi uzgaidīt? - viņa jautāja.

- Mans laiks ir jūsu rīcībā, - šoferis draudzīgi atsaucās, ar labpatiku pievērsdamies taksometra skaitītājam.

***

Hollijas seja bija pietūkusi, bet ne tik briesmīgi, kā Simona bija iztēlojusies.

-Ak tu, nabadzīte, - viņa līdzjūtīgi noteica.

Hollija tūlīt sāka raudāt.

- Es sev nosolījos, ka vairs neraudāšu, - viņa elsoja.

-Tev tas ir pilnīgi piedodami, - Simona viņu mierināja. Simona šaubījās, vai Hollijas žoklis ir lauzts, jo viņa spēja runāt gluži skaidri.

Simona apskāva Holliju.

- Sāksim ar svarīgāko: vai tu vēl arvien uzskati, ka tavs žoklis ir lauzts?

- Tagad es to varu pakustināt. Paskaties! - Hollija pacilāja žokli augšup un lejup. - Sāp gan, bet izturēt var.

- Man gan nav nekādu plašo zināšanu medicīnā, bet esmu pārliecināta: ja tas būtu lauzts, tu mocītos neizturamās sāpēs.

- Es arī tā domāju. Tātad veltīgi sacēlu trauksmi... - Hollija atvainojās.

- Es tevi nevainoju. Ja ar mani tā gadītos, es būtu kļuvusi vai traka.

Simona atturējās pateikt, ka viņa nenodzīvotu kopā ar Dereku pat vienu nakti, kur nu vēl divus gadus.

- Es aiziešu samaksāt par taksometru, tad mēs izlemsim, ko darīt.

Atgriezusies viņa iegāja nevainojami tīrajā virtuvē, lai uzliktu vārīties tējkannu.

- Vai tu gribi palikt pie viņa?

- Nekādā ziņā! Bet kurp lai es dodos? Es varētu apmesties pie Lizas un Roberta, bet viņi dzīvo ārpus Oksfordas; pārāk tālu, lai es varētu izbraukāt. Naudas man arī nav daudz. Lielākā daļa manu ietaupījumu ir noguldīti bankā, un par konta stāvokli rūpējas Dereks.

- Par apmešanās vietu neraizējies, vari droši izmantot manu brīvo istabu, cik vien ilgi nepieciešams. Un vismaz nelieli ietaupījumi tev ir. Vai tev ir atsevišķs konts vai kopīgs ar Dereku?

- Kopīgs.

- Un noguldījumu grāmatiņa? Vai tā ir mājās?

- Jā, šķiet, ka ir. Vajadzētu būt. - Hollija, sāpēs saviebusies, piecēlās no dīvāna un pāri istabai devās pie maza in-krustēta rakstāmgalda istabas vienā galā. Viņa parakņājās vairākās aploksnēs, līdz atrada meklēto. - Lūk, te tā ir.

- Labi. Vai tu zini, cik daudz no tās naudas ir tavējā?

- Manuprāt, apmēram puse.

- Un tava pase?

- Es sen neesmu to izmantojusi, bet domāju, ka tā ir rakstāmgaldā. Kāpēc tā vajadzīga?

- Tev ir nepieciešama pašai sava pase. Tev būs vajadzīgs apliecinājums no bankas par nokārtotām iemaksām. Vēl tev vajadzētu dzimšanas apliecību, laulības apliecību un it visu pārējo, ko vien vari iedomāties. Ja tu nopietni esi izlēmusi pamest Dereku, tev jādabū visu šo dokumentu kopijas. Vismaz tā apgalvoja man, kad es iesniedzu laulības šķiršanas pieprasījumu.

- Es patiesi gribu viņu pamest. Vairāk, nekā tu spēj iedomāties. Es vairs ne mirkli nespēju paciest viņa tirāniju un šo nožēlojamo stāvokli. Visiem tiem dokumentiem, kurus tu minēji, vajadzētu būt tepat, rakstāmgaldā.

- Vai te kaut kur tuvumā var pārkopēt dokumentus?

- Aiz stūra atrodas iestāde, kur jau agrāk man ir šo to kopējuši.

- Labi, tad rīkosimies tā...

Sajūtot aiz letes meičas ziņkārīgo skatienu, Hollija aizgriezās.

- Mums, lūdzu, divus eksemplārus no katra dokumenta, - Simona noteikti paziņoja. Tad, lai mazliet pārmācītu šo meiču, viņa piebilda: - Nepievērs tam uzmanību, Hollij. Tā blenž tikai neaudzināti cilvēki.

Meiča koši piesarka.

- Tas maksās vienu mārciņu un septiņdesmit piecus pensus, - viņa pēc brīža tramīgā balsī sacīja.

- Un ko nu? - Hollija vaicāja.

- Iesim uz banku. Manuprāt, tev tūlīt pat jāizņem sava nauda. - Simona attina savu šalli un aplika to ap Hollijas kaklu un zodu. Pat šajā nožēlojamā stāvoklī šalle piešķīra Hol-lijai patiesu dzīvīgumu. Viņai piestāvēja tādi pasteltoņi.

Bankas ierēdnis bija daudz taktiskāks, bet Hollija juta, ka, šallei noslīdot zemāk, ierēdnis pievērš skatienu viņas žoklim.

- Pateicos, - Hollija nomurmināja, kad viņš atdeva atpakaļ bankas noguldījumu grāmatiņu.

Simona jutās atvieglota, jo noguldījuma izņemšanai nebija nepieciešams Dereka paraksts.

- Kāpēc gan es jūtos kā zagle? - Hollija jautāja Simonai.

- Varbūt tāpēc, ka apstākļi tevi spiež izņemt savu naudu, - Simona paskaidroja.

- Bet tā arī ir mana nauda.

- Es to zinu. Nejūties vainīga, Hollij, - Simona mazliet nepacietīgi aizrādīja. - Vairums sieviešu būtu izņēmušas visu, kas kontā ir. Starp citu, cikos Dereks pārrodas no darba?

-Ap pussešiem, varbūt dažas minūtes šurpu vai turpu.

-Tad mums vēl ir daudz laika. Pēc pusdienām tev jāsakravājas. Vai tev ir koferi? Kaut kas tāds, kur ielikt savas mantas?

- Man ir viens koferis un liela soma, ar tiem drēbēm pietiks. Neko citu negribu ņemt. Es negribu sagādāt nepatikšanas, Simona. Man vajadzīgas tikai manas drēbes.

- Un nekādu piemiņas lietiņu? Varbūt kāzu dāvanas?

Hollija brīdi klusēja.

- Nekad neesmu par to domājusi. Man te pieder pāris mēbeļu. Bet, ja es tās aizvedīšu, Dereks tikai sadusmosies vēl vairāk.

- Pie velna Dereku! Tev vairs nav jāuztraucas, ko par to domā Dereks. Turpmāk svarīgs būs tikai tas, ko domā tu un ko gribi tu.

-Tiešām? - Smaids lika Hollijai saviebties no sāpēm, bet tas bija to vērts.

Kamēr Hollija rosījās pa virtuvi, Simona piezvanīja tai kurjeru firmai, kuras pakalpojumus parasti izmantoja izdevniecība “Lappuse”. Viņi piedāvāja atsūtīt kravas automašīnu nākamajā dienā. Simona klusi, bet kategoriski kādu laiciņu runāja ar dispečeri.

- Viņi ieradīsies šeit puspiecos. - Viņa smaidīja, jo bija ar šantāžas palīdzību pierunājusi nabaga dispečeri. - Kad būšu apēdusi šo sviestmaizi, aizskriešu līdz dzērienu veikalam, kas ir uz ielas stūra, un nočiepšu dažas kastes. Sakravā visu sev nepieciešamo un paņem līdzi tūlīt pat. Manuprāt, šī būs vienreizēja izdevība izvairīties no pamatīgas saķeršanās ar Dereku.

- Mans dzīvoklis gan nebūs tik tīrs kā šis te, - Simona brīdināja, sēdēdama uz gultas malas un noraudzīdamās, kā Hollija kravā savas drēbes.

-Jauki! Es nedrīkstēju rītos iziet no mājas, pirms it viss šeit nebija satīrīts un noslaucīti putekļi. Es vispār vairs nekad neņemšu rokā putekļu lupatu! - Viņa izmocīja greizu smai-diņu. - Es labprāt samestu visus šos apģērbus atkritumu tvertnē. - Hollija pacēla augšup bezformīgu, bāli zaļu džemperi. - Šo jau nu gan es izmetīšu, tas ir atbaidošs, vai ne? Un šis te arī. - Džemperim tukšajā atvilktnē pievienojās platas džinsu bikses. Pēc Dereka domām, pieguļošas džinsu bikses nebija piemērotas kārtīgām sievietēm. - Tiklīdz varēšu atļauties, atbrīvošos arī no pārējām šīm lupatām. Nekad vairs nevalkāšu zaļu vai brūnu.

- Es jutos gluži tāpat, kad tiku vaļā no savas skolasfor-mas, tā bija pretīgā, netīri brūnā tonī, - Simona atcerējās.

- Kārtībā! - Hollija aizvilka somas rāvējslēdzēju un aizcirta koferi.

Nesēji ieradās dažas minūtes vēlāk, nekā bija solījuši. Nepagāja ne desmit minūtes, un abi vīrieši jau bija ielikuši Hollijas mantas kravas automašīnā. Simona nosauca sava dzīvokļa adresi un iedeva viņam bagātīgu dzeramnaudu. Piepeši viņai gribējās pēc iespējas ātrāk aizkļūt prom no šejienes.

-Tas stūris bez vecmammas rakstāmgalda izskatās tik pliks, - Hollija vainīgi noteica, paņemdama rokassomiņu un palielo somu. Viņa uzskatīja, ka būs labāk, ja soma ar pārnēsājamo datoru un manuskriptiem atradīsies pašas ziņā.

- Gan tu savam rakstāmgaldam atradīsi jaunu stūrīti. Būtu žēl šķirties no šāda dārguma. Es nomirtu, ja man nāktos atdot to mazo Pembroukas galdiņu, tas ir burvīgs. Un, ja runājam par Sūzijas Kūperes brokastu servīzi, tas ir visglītākais porcelāns, kādu jebkad esmu redzējusi.

- Tā servīze laikam ir sens ģimenes īpašums. Mana vecmamma dievināja tās tasītes un apakštasītes. Viņa tās nekad nelietoja, vienīgi ar mīlestības pilnu rūpību nomazgāja un noslaucīja un atlika atpakaļ savā stiklotajā plauktā. Diemžēl es rīkojos tāpat. Man jāsavāc papīri no grīdas, Dereks kļūs vai traks, to ieraugot... - Hollijas acis nebēdnīgi iedzirkstī-jās, bet šoreiz viņa atminējās, ka nevajag smieties.

- Nāc, Hollij, mums jātiek prom no šejienes. - Simonai patika joki, bet viņa nejutās visai omulīgi. Jo ātrāk viņas pametīs šo nevainojami tīro Hollijas cietumu, jo labāk. - Es pa telefonu izsaukšu taksometru.

- Mirklīti uzgaidi, Simona! Man pirms aiziešanas kaut kas vēl jāpaveic.

- Labi, bet pasteidzies! - Simona juta spriedzi no lāpstiņu apvidus virzāmies augšup uz skausta pusi.

- Seko man! - Hollija pavēlēja, mērķtiecīgi dodoties uz virtuvi. Viņa atvēra trauku skapi virs izlietnes. - Uzmanies, -viņa brīdināja. Ik pa divām uz grīdas sašķīda tasītes. Tām pa pēdām sekoja apakštasītes un šķīvji, un viņai pie kājām glīti uz pusēm pārplīsa cukurtrauks. Viņa atvēra atvilktni un izrāva to pavisam. Trokšņodami izbira galda piederumi un mirdzoši sagūla uz grīdas starp trauku lauskām. - Vēl tikai viena lietiņa. - Zem kājām čirkstot cukuram, Hollija atvēra citu skapīti. Viņa stingri satvēra abās rokās plastmasas pudeli ar kečupu un tad spieda no visa spēka. Sarkanais šķidrums uz baltajiem skapjiem un galdiņu virsmām radīja patiesi māksliniecisku ainu. - Tagad es esmu gatava, - viņa triumfējoši paziņoja, pakāpdamās atpakaļ, lai apbrīnotu savu roku darbu.

- Pie velna, kā tev šķiet, ko tu te dari? - atskanēja De-reka saniknotā balss.

Abas sievietes izbailēs sastinga.

- Es... es... Kāpēc tu... tik agri esi mājās? - Hollija iz-stomīja, tad apklusa. Viņas augums nevaldāmi trīcēja.

Dereks neklausījās viņā, bet pievērsās Simonai.

- Ko jūs te meklējat? - viņš uzbrēca. - Nu? Es gaidu atbildi.

- Nemēģiniet mani iebiedēt! - Simona mierīgi izturēja Dereka acu skatienu.

- Simona gaida mani. Es aizeju no tevis, Dcrek. - Hol-lijas balss bija klusa, bet stingra.

- Muļķības! Nekur tu neiesi, - viņš piedraudēja.

-Tu laikam nesaproti, Derek. Viss ir beidzies, man reiz

pietiek. Tu neesi nekas cits kā tirāns, - viņa dzirdēja sevi sakām. Pārsteidzoši, bet piepeši viņa jutās brīva un vairs nebaidījās no vīra. īsu mirkli viņai pat kļuva Dereka žēl.

- Kā tu uzdrīksties ar mani tā runāt?

- Es uzdrīkstos tāpēc, ka tā ir taisnība. Tu esi padarījis manu dzīvi par īstu elli. - Reiz saņēmusi drosmi sacelties pret Dereku, viņa bija nolēmusi pateikt it visu. - Atrodi sev kādu citu, ko spīdzināt, Derek! Vai, vēl labāk, atrodi sev ārstu. Tu esi slims. Visu šo laiku man bija žēl sevis, tagad man kļuvis tevis žēl. Ardievu, Derek. Ejam, Simona?

Dereks sagrāba Holliju aiz rokas, viņa seja bija sašķobījusies aiz niknuma.

-Laidiet viņu vaļā! - Simona iekliedzās, jo dusmas bija pārmākušas bailes. Viņa žigli paraudzījās visapkārt un paķēra kafijas kannu. Viņa pacēla to gaisā un no visa spēka trieca pret Dereka rokas locītavu.

- Draņķe tāda! - viņš iebļāvās, saķēris savu roku. - Es tevi iesūdzēšu.

Kamēr viņš vēl nebija atguvis paškontroli, Simona viņu pagrūda no visa spēka. Viņš paklupa atmuguriski un atsitās pret virtuves skapīšiem.

- Bēdz, Hollij! Skrien prom! - Simona uzsauca.

Pēkšņais uzbrukums bija pārsteidzis Dereku nesagatavotu.

- Paliec, kur esi! - viņš noelsa.

Hollija savilka roku dūrē; ja Dereks mēģinās viņu apturēt, viņa sitīs. Tomēr, ejot Derekam garām, viņai trīcēja kājas.

- Tu vēl atgriezīsies, - viņš nokliedza. - Tu vēl uz ceļiem rāposi atpakaļ. Kā tev šķiet, cik tālu tu tiksi bez naudas? Tā padauza tev ilgi nepalīdzēs. Tu vēl atgriezīsies...

- Neatbildi viņam, - Simona brīdināja, paķerdama Hol-lijas somu un grūzdama viņu laukā pa atvērtajām durvīm.

Hollija apstājās tikai uz īsu mirkli, lai paņemtu savu lielo somu un pārnēsājamo datoru.

Somām sāpīgi sitoties gar kājām, viņas skrēja pa ielu. Simona palūkojās pār plecu. No Dereka nebija ne vēsts, vienīgi pāris sieviešu, kas stūma pilnīgi vienādus iepirkumu ratiņus, veltīja viņām vienādi pārsteigtus skatienus.

- Vai tu sazvanīji Lizu? - Simona pacēla skatienu no tirdzniecības žurnāla, kuru tobrīd lasīja.

- Jā. - Hollija neizpratnē pamāja ar galvu. - Esmu pārsteigta. Viņa nepavisam nebija satriekta vai izbrīnījusies. Un man šķita, ka es līdz šim tik veiksmīgi biju slēpusi savas izjūtas. Tad pie telefona pienāca Roberts un pat apsveica ma-

ni! - Hollija piespieda roku pie mutes. Viņas žoklis bija stipri pietūcis, sasistajā vietā bija nenosakāmas zilas, melnas un dzeltenas krāsas sakopojums. - Rit Liza atbrauks pie manis -ja vien tev nav iebildumu?

- Protams, nav. Es jau tev teicu, kamēr tu esi šeit, uztver šo vietu kā savu māju.

- Ceru, ka tas neiekļauj putekļu slaucīšanu? - Hollija izmocīja smaidiņu.

Trešā nodaļa

Pagāja brīdis, līdz Hollija atcerējās, kur viņa atrodas. Tad viss, kas bija noticis iepriekšējā dienā, nostājās savās vietās. Kāds atvieglojums - vairs nekādu strīdu un nekāda despotisma! Un, galvenais, vairs nebūs Dereka. Žoklis smeldza, un galva dunēja. Viņa palūkojās uz pulksteni - jau gandrīz desmit. Viņa piesardzīgi iztrausās no gultas. Duša palīdzēs īsti atmosties.

Izsusinājusi dvielī matus, Hollija atcerējās, ka nu vairs nav nepieciešams pīt tos mokošajā bizē, tagad viņa tos nēsās vaļējus.

Tējas tase darīja brīnumus, un Hollija jutās jau gluži normāli. Dzerdama tēju, viņa vēlreiz pārlasīja Simonas atstāto zīmīti. Simona būs mājās ap pieciem, un Hollijai jāatpū-šoties, cik vien iespējams. Viņa pateicīgi pasmaidīja, gan pārāk nekustinot muti. Simona bija brīnišķīga, tā rūpēdamās par viņu. Kaut arī viņas kopā strādāja un reizi piecās sešās nedēļās kopīgi pusdienoja, abas tomēr nebija tuvas draudzenes. Draudzība bija kaut kas tāds, ko Dercks nesaprata un uzskatīja par vājuma izpausmi. Viņa stingrs norādījums skanēja: nekad nepaļaujies uz. citiem cilvēkiem.

Hollija ģērbdamās tīksmi sapņoja vaļējām acīm. Viņai visapkārt bija smaidīgas sejas - viņas veiksmīgi sapulcinātie aģenti un autori; glāzēs dzirkstīja ledus gabaliņi, un Hol-lija bija visus aizrāvusi ar saviem asprātīgajiem stāstiem. Viņa gan kautrējās atzīties, bet šie nebeidzamie komplimenti viņu bija gandrīz jau noveduši līdz asarām. Viņas tērpi - cik tie moderni. Viņas mati - vai tā tiešām ir viņas matu dabiskā krāsa? Viņu tik bieži iztaujāja par kosmētiku, kādu viņa lieto, ka Hollija jau prātoja, vai nesagatavot veselu sarakstu par viņas lietoto kosmētikas produkciju. Jā, viņas dzīvoklis bija īsts atradums. Šīs mēbeles? Tās viņa iegādājusies vienā no neskaitāmajiem antikvariātiem, kuros mēdza bieži iegriezties. Viņa pieticīgi piekrita, ka tiešām bijis vērts ziedot tam visu šo laiku un pūles. Pēc viņas domām, dzīvoklis patiesi izskatās diezgan burvīgs. Un viss panākts bez Dereka norādījumiem. Dereks! Dažus brīnišķus mirkļus Hollija bija viņu pilnīgi aizmirsusi.

Viņas sajūsmu aptumšoja tikko jaušams satraukums. Kas notiks, ja viņai atkal nāksies tikties ar Dereku, ja viņas izlēmība pavājināsies? Tas nav iespējams. Tieši Dereka cietsirdība beidzot bija Holliju padarījusi brīvu, viņam neizdosies atkal ievilināt Holliju tajā izmisuma atvarā. Nekādas tikšanās ar Dereku vairs nedrīkst būt. Viņa uzmeklēs kādu advokātu un ļaus tam nokārtot šķiršanās procesu. Simona savā šķiršanās lietā bija izmantojusi advokāta pakalpojumus, viņa zinās, pie kā griezties.

- Sveika, Liza! - Hollija uzbūra savā pietūkušajā sejā drosmīgu smaidu. Viņas sprogainie mati apslēpa gandrīz visu daudzkrāsaino zilumu.

- Es nezināju, ko ieraudzīšu, - Liza atklāti atzinās, apskaudama māsu.

- Es jūtos lieliski, - Hollija apgalvoja. - Simona ir tik neticami izpalīdzīga.

-Tāda viņa tiešām ir, - Liza piekrita, bet jutās vainīga. Tieši tajā reizē, kad Hollijai bija vajadzīga māsa, viņa atradusies jūdzēm tālu.

- Es pagatavošu tev kafiju, tad varēsim aprunāties. Tu noteikti esi izslāpusi.

- Es labprāt padzertu kafiju, - Liza teica un izstaipījās. -Tā mūsu vecā grabaža jau nu gan nav visērtākā automašīna.

- Pasēdi un atpūties. Pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Liza pateicīgi atlaidās krēslā un aplūkoja istabu. Kaut arī viņu gluži apmierināja pašas ar kokvilnas audumu pārvilktās nolietotās mēbeles, viņai neviļus nācās apbrīnot šo īsti māksliniecisko istabu. Viņai patika Simonas dziļie un ērtie krēsli, rūpīgi izvietotās gleznas, zaļie istabas augi. Viņa ar skaudību nolūkojās uz mīksto, nevainojami tīro smilškrāsas paklāju. Viņu mājā paklāji jau bija tā nodiluši, ka tiem cauri varēja saskatīt grīdu. Paliekusies krēslā uz priekšu, Liza varēja redzēt daļu ēdamistabas. Arī tā bija pievilcīga: gaišs ozolkoka galds, ko ieskāva seši omulīgi, polsterēti krēsli, atkal gleznas, bet šoreiz akvareļi, atkal istabas augi, kuri nepavisam nebija izstīdzējuši, kā tas notika Lizas mājā.

- Burvīgs dzīvoklis, vai ne? - Hollija pavaicāja. - Kad Simona izšķīrās no Marka, viņa nolēma paturēt šo dzīvokli. Es gan nevaru iedomāties, ka varētu atļauties tādu šķirtenes mājoklīti.

-Tātad tu esi noteikti izlēmusi aiziet no Dereka? - Liza piesardzīgi pajautāja.

- Noteikti un galīgi. Es nekad vairs tur neatgriezīšos.

Liza atvieglota uzelpoja.

- Nespēju tev neizteikt, kā es par to priecājos, Hollij, cik ļoti mums abiem tas patika. Cik atviegloti mēs jutāmies.

Nezinu, kā man izdevās tik ilgi klusēt. Kāds nelietis bija De-reks! Es allaž tik ļoti baidījos, ka viņš tev varētu kaut ko nodarīt, es domāju - garīgā ziņā. Roberts mani lūdza pat nemēģināt tevi ietekmēt. Viņš uzstāja, ka tā ir tava laulība, tava dzīve. Tu tik ļoti biji pārvērtusies, Hollij, tu biji kā nopērts suns. Tas bija drausmīgi.

- Patiesībā pirms tam viņš man nekad nebija iesitis, tikai raustīja mani aiz matiem, - Hollija ātri piebilda.

- Oho, lieliski! Tagad tu runāsi Dereka labā! Kāpēc tu

viņu aizstāvi?

*

- Vai tad es aizstāvēju? Laikam tādēļ, lai neliktos pati sev pilnīga muļķe. Bet viens nu tev jāatzīst: kad viņš sāka izrādīt fizisku varmācību, man pietika saprāta aiziet.

Liza pievaldīja mēli - Hollija jau tāpat bija diezgan cietusi.

- Varmācība mēdz izpausties vēl ļaunāk, - tas bija vienīgais, ko viņa piebilda.

-Tu pat pusi no tā nezini. Pagāja ilgs laiks, līdz es aptvēru, cik ļoti viņš ierobežo manu dzīvi. Pilnīgi ierobežo.

- Mēs to nojautām. Tieši tas mūs tik ļoti uztrauca. Šķiet, mēs gadiem ilgi nebijām dzirdējuši tevi smejamies.

- Nebija jau necik daudz, par ko smieties, - Hollija sar-doniski noteica. - Šā vai tā, tas tagad ir beidzies. Es atkal esmu brīva sieviete, pati sev noteicēja. - Un, it kā gribēdama to pierādīt, viņa triumfējoši papurināja savus vaļējos matus.

Lizai aizrāvās elpa.

- Mans Dievs, paskaties uz to zilumu...

- Viss ir labi, pēc dažām dienām būs izbalējis, - Hollija it kā izbeidza runāt par šo tematu.

- Tev vajadzētu to nofotografēt, lai būtu kāds pierādījums tam, ko viņš tev nodarījis. - Liza bija satraukusies. Hol-lijas mati bija apslēpuši lielāko ziluma daļu. Ja tā padomā, šī bija pirmā reize kopš neatminamiem laikiem, kad viņa redzēja Holliju nēsājam matus tā: vaļā palaistus, garus un viļņainus, gluži kā Lizai pašai. Hollijai tie piestāvēja.

Liza domīgi maisīja savu kafiju. Mazas būdamas, viņas visu bija darījušas līdzīgi. Viņas arī bija izskatījušās līdzīgas -brūniem matiem un zilām acīm. Liza cītīgi bija atdarinājusi ikvienu māsas darbību. Viņa uzskatīja Holliju par daudz vecāku, kaut arī abu vecuma atšķirība bija tikai vienpadsmit mēneši. Viņu tēvs bija miris drīz pēc Lizas piedzimšanas. Liza nekad tā īsti nevarēja saprast, vai viņas ar māsu kļuvušas tik tuvas abu nelielās vecuma starpības dēļ vai arī abu mātes dēļ. Bija daudz kā tāda, ko viņa mātei nemūžam nepiedos. Hollija vēl skaidri atcerējās to dienu, kad māte viņas pameta, bet Lizas pašas atmiņas vairs nebija tik spilgtas.

“Es strādāšu par saimniecības vadītāju,” māte bija pavēstījusi abām meitām.

Vienu gan viņa neatklāja ne meitām, ne abu vecmammai, un proti, ka šis darbs paredzēts Amerikā. Pēc dažiem mēnešiem māte apprecējās ar savu darba devēju, un, kaut arī viņa regulāri sūtīja naudas čekus meiteņu uzturēšanai, mājās viņa vairs nekad neatgriezās. Viņa gan atcerējās meiteņu dzimšanas dienas, bet tikušās viņas vairs nebija. Kad Hollijai apritēja sešpadsmit gadu, čeki pārstāja pienākt. Meitas nezināja ne mātes pēclaulību uzvārdu, ne arī viņas adresi.

Māsas pieķērās viena otrai un kļuva noslēgtas, tādējādi padarot grūtāku vecmammas uzdevumu viņas audzināt. Ar laiku atmiņas par māti bija izbālējušas. Izzuda arī meiteņu atturība pret vecmammu. Viņām pašām pieaugot par glītām un gudrām jaunietēm, lielāka kļuva arī abu pieķeršanās mātes aizstājējai. Vecmamma vairs neuzskatīja viņas par apgrūtinājumu, un viņas meitenes kļuva par vecās sievietes dzīves saturu. Meitenēm vēl spilgti atmiņā bija saglabājusies vecmammas lepnuma pilnā sejas izteiksme, kad viņa raudzījās, kā abas pēc kārtas beidz universitāti. Viņas bija gluži norūpējušās, kad vecmammu pieveica dzīves nogurums un viņa vairs nespēja tikt pati ar sevi galā. Tad kādu dienu viņa nozuda no meiteņu dzīves.

-Tev, protams, jāpārceļas pie mums, - Liza uzstāja, aiz-gaiņādama vecās atmiņas.

- Es jau labprāt, Liza, bet jūs abi dzīvojat pārāk tālu. Man ir darbs, es neparko negribu to pamest. Izdevniecībā “Lappuse” es jūtos laimīga. Pēc dažām dienām atradīšu kādu izīrējamu dzīvokli. Gan es lieliski tikšu galā. Būtu brīnišķīgi, ja varētu jūs apciemot nedēļas nogalēs.

- Bet tu būsi ļoti vientuļa. Tu taču noteikti varētu atrast citu darbu - kaut kur tuvāk mums.

- Droši vien varētu, bet man patiesi nav iebildumu padzīvot vienai. Iedomājies tikai, es varēšu darīt visu, ko vēlēšos, nākt un iet, kad pati to gribēšu. Ja gribēšu, varēšu strādāt vēlu naktīs un tāpēc nejutīšos vainīga. Neviens man vairs nenorādīs, ko vilkt mugurā, kā nēsāt matus, ar ko runāt. Mēs varēsim papļāpāt pa telefonu - kamēr vien spēsim apmaksāt telefona rēķinu. Ja es pēc darba gribēšu kaut kur paēst, man nevajadzēs prasīt nevienam atļauju. Ak, Liza, ir tik daudz, ko es varēšu darīt.

- Laikam gan, - Liza šaubu pilnā balsī noteica un tad apklusa. - Kā tu vispār varēji viņu paciest? - viņa pēc mirkļa dusmīgi iesaucās.

Hollija paraustīja plecus.

- Varbūt vainīga mana muļķība, pieradums, pašapziņas trūkums? Kas zina? - Viņa vairs nevēlējās runāt par Dereku.

Hollija izjuta milzīgu patiku, pavadīdama kopā ar māsu visu dienu. Nekādas steigas, lai atgrieztos pie Dercka, nekādu pretīgu piezīmju par veltīgu laika izšķiešanu.

Viņas runājās bez apstājas, līdz Lizai bija laiks doties mājās, jo viņa gribēja izvairīties no satiksmes sastrēgumstun-das.

- Tiksimies piektdien, - viņa noteica pirms aizbraukšanas. -Tad varēsim turpināt no tās vietas, kur šodien beidzām.

- Nabaga Roberts! Es tik ļoti gaidu šo brīdi! - Hollija pasmaidīja.

- Es arī. Neaizmirsti nofotografēt to savu zilumu un pēc iespējas drīzāk sazinies ar kādu advokātu, - Liza nopietnā balsī aizrādīja.

- Atvēli man vēl dieniņu vai divas. Tad es to izdarīšu, es apsolu. - Hollija uz brīdi piekļāvās māsai. - Par mani neraizējies, gan tikšu galā.

Ceturtā nodaļa

Simona nosvieda uz kafijas galdiņa brūna papīra turzu un paziņoja:

- Tavs vīrs ir nekrietns.

Hollijas seja nobālēja.

- Ko viņš izdarījis? - viņa jautāja.

- Viņš iebrāzās izdevniecībā, klaigādams, ka vēlas satikt savu sievu. Kad drošības dienesta ļaudis centās viņu iz-

* •)

raidīt, viņš sāka lādēties un aurot, apgalvodams, ka es esot tevi nolaupījusi. Un tas vēl nav viss. Kad aizgāju uz automašīnu stāvvietu pēc savas automašīnas, visas četras riepas bija pārdurtas, - Simona sūdzējās. - Tāpēc es arī tik vēlu pārrados.

- Man ļoti žēl, Simona, - Hollija vārgi ieminējās. Ko gan vēl viņa varētu sacīt? - Patiešām, kāpēc es vispār tev uzkrāvu šādu nastu?

Simona tūlīt pat nožēloja savu dusmu izvirdumu. Hollijas satrauktajā sejā zilums bija kļuvis vēl košāks.

- Neņem vērā manu runāšanu, es tūlīt nomierināšos. Es tikai atbrīvošos no šī kostīma, kaut ko iedzeršu, un tad mēs paēdīsim. Tajā turzā ir šis tas no ķīniešu restorāna; iemet cepeškrāsnī, lai sasildās.

- Vai viņš zina, ka esmu apmetusies pie tevis? - Hol-lija bailīgi pajautāja.

- Esmu pārliecināta, ka zina. Bet neuztraucies, viņš nezina, kur es dzīvoju, - Simona gribēja uzmundrināt Holliju, bet tad pieklusa. - Viņš taču to nezina, vai ne? Tu taču neesi nekad pieminējusi manu adresi, ko? - viņa noprasīja.

- Nē. Nekad nav bijis iemesla to darīt.

Simona jutās atvieglota. Vēl vienu tikšanos ar Dereku Grantu viņa vairs neizturētu.

Tracis izdevniecības priekštelpā bija licis izbrāzties no kabineta “Lappuses” direktoram Arturam Lordam. Viņš bargi paziņoja, ja Hollijas vīrs mēģināšot ielauzties viņa ēkā, drošības dienests tūlīt izsaukšot policiju. Arturam patika Hobija, viņa bija jauka sieviete, un viņam bi ja no sirds žēl, ka Hol-lijai nācies pārciest šādu traumu. Bet “Lappuse” bija izdevniecība, nevis vēršu cīņas arēna.

Vīns viņas abas nomierināja. Folijā ietītā maltīte ātri nozuda.

-Tas bija burvīgi, - Hollija atzinīgi noteica, atvērdama cepumu paciņu. - Dereks reti bija ar mieru ēst no restorāna

atnestas vakariņas.

*

Simona paraustīja plecus.

- Tad nevajag pašiem gatavot.

- Paklausies šo te, - Hollija sacīja un nolasīja klātpie-likto moto. -“Sieviete, kura vēlas līdzināties vīrietim, neizceļas ar īpašu godkāri.”

- It īpaši, ja šis vīrietis ir Dereks, - Simona sardoniski atsaucās.

- Kas vēl šodien neparasts notika “Lappusē”? - Hollija jautāja.

- It nekas. Mēs pabeidzām saskaņot plānus, kā tiks atzīmēta Dellas Armstrongas grāmatas iznākšana, tā paredzēta astoņpadsmitajā. Zvanīja Mārtiņš Krovs un sacēla īstu skandālu, jo viņa tuvākajā grāmatu veikalā neesot neviena viņa romāna eksemplāra, un Esme Raita grib sagatavot par mani rakstu - ar fotogrāfijām žurnālam “Sunday Globe”.

Hollija iesvilpās.

- Oho, “Globe”, iespaidīgi gan! - Pametusi skatienu uz Simonas drūmo seju, viņa pavaicāja: - Vai tu nepriecājies?

- Laikam jau tas ir glaimojoši. - Simona sarauca pieri. - Katrā ziņā tā būs laba reklāma izdevniecībai “Lappuse”, bet man īpaši nepatīk, ja apspriež manu privāto dzīvi. Es tādos brīžos nejūtos omulīgi.

- Viņa taču var rakstīt vienīgi to, ko tu vēlies atklāt.

-Tu laikam joko. Kur tu rāvi tādu domu? Esme prot savu darbu. Jo mazāk viņai stāstīsi, jo vairāk viņa uzrakstīs.

- Kad paredzēta intervija?

-Rīt.

- Rīt? Tad tev nav atlicis daudz laika.

- Man vēl veicās, ka tā nenotika šodien. Ja jau par to runājam, man jāiet un jāuzmeklē kaut kas piemērots, ko rīt uzvilkt.

-Tu izskaties labi, lai arī ko tu valkātu. - Hollijas uzslava bija nākusi no sirds. Simona lieliski zināja, kas viņai piestāv. Viņas garais, slaidais augums bija ideāli piemērots apģērbu nēsāšanai. Viņas svārki nekad nebija pārāk gari vai pārāk īsi; viņa prata izvēlēties krāsas un visu valkāja ar nevērīgu eleganci, it kā pilnīgi nepievēršot uzmanību savam apģērbam. Hollija jau vairs nespēja saskaitīt tās reizes, kad būtu bijusi gatava atdot it visu, lai tikai iegūtu kaut daļiņu no Simonai piemītošā valdzinājuma.

Guļamistaba bija tikpat mierīgos toņos kā viss pārējais šajā dzīvoklī. Simonai patika neitrālās nokrāsas, un smalkā toņu gamma piešķīra telpai netveramu burvību.

- Ko tu domā par šo te? - Simona salika kopā zila zīda blūzi un gaišu smilškrāsas kostīmu. Vēl nebija īstais gadalaiks, lai nēsātu krēmkrāsas kostīmu.

- Lieliski, - Hollija ar skaudības pieskaņu balsī atzina. Viņas pašas nēsātie smilškrāsas apģērbi padarīja viņas izskatu bālu un neinteresantu.

Simona parakņājās pa drēbju skapja grīdu, lai uzmeklētu atbilstošas kurpes, tad pasniedzās pie plaukta virs pakaramajiem pēc piemērotas rokassomiņas.

-Ar visu to šodienas kņadu un rūpēm es pilnīgi aizmirsu: Arturs trešdien izsludinājis sanāksmi. Viss ir ļoti noslēpumaini. Nevienam nav ne jausmas, kāpēc.

- Pat Lūizei ne? - Hollija iesmējās.

- Pat Lūizei ne! - “Lappuses” apmeklētāju pieņēmēja Lūize redzēja un dzirdēja visu, kas norisinās izdevniecībā. Nevienam no personāla īsti neizdevās atklāt, kur viņa uzrok visu savu informāciju, tāpēc viņi pat necentās vairs to noskaidrot. Viņi iedēvēja Lūizi par staigājošo radaru, bet allaž uzmanījās, lai paliktu ar viņu draugos.

- Kaut es neizskatītos tik drausmīgi! - Hollija drūmi noteica. - Gribu atgriezties darbā.

- Vēl pāris dienu miera un klusuma tev nemaz nenāks par ļaunu.

- Visi droši vien tenko par... manām problēmām.

- Neviens nezina, kas noticis, tikai Arturs, - Simona viņu mierināja.

- Bet Dereka izrādi... viņi taču nebūs palaiduši garām?

- Nu... Neļauj citu uzskatiem sevi ietekmēt. Visi ir... vai arī būtu... tavā pusē... - Simona stomījās. Pat biroja kaķis nebūtu varējis nesadzirdēt to traci, ko Dereks šodien bija sarīkojis. - Man kaut kas ienāca prātā. Kāpēc gan man neatnest mājās dažus manuskriptus, lai tu tos varētu palasīt? Es nemūžam netikšu ar tiem galā. Tu vari tūlīt noraidīt kādu, kas tev nepatiks. Tikai dari man visu zināmu. Uzraksti īsu atsauksmi. Tu skaidri zini, kas mums noderētu, kas nepieciešams.

- Labprāt. Atnes mājās tik daudz, cik vien spēj pastiept. Rīt es vēl pastrādāšu pie Normas grāmatas; tā jau ir gandrīz pabeigta.

- Kāda tev tā šķiet?

- Ļoti laba. Žēl, ka mēs nevaram izdot viņas grāmatas, viņa mums būtu ideāla autore.

- Vai viņa nekad nav pieminējusi iespēju nomainīt izdevniecības?

- Nē. Bet šad tad viņa mazliet parūc gan. Manuprāt, tā grāmata, kuru es šobrīd rediģēju, ir viņas labākais darbs. Lielisks sižets, - Hollija ar apbrīnu balsī sacīja.

- Varbūt kādu dienu viņa izvēlēsies par savu izdevniecību “Lappusi”. Esmu pārliecināta, ka tu viņai ļoti palīdzi. -Simona nožāvājās. - Es iešu gulēt. Man šonakt patiesi jāizguļas. Es pat vislabākajos brīžos fotogrāfijās izskatos drausmīgi.

-Ak, ja pieminam fotogrāfijas, es kaut ko atcerējos; Liza mani šodien nelika mierā - viņa uzstāj, ka man jānofoto-grafējot mans zilums. Vai tev ir fotoaparāts? Man būtu ļoti neomulīgi griezties pie kāda profesionāļa. - Hollijas seja bēdīgi saviebās.

- Lizai taisnība. Man kaut kur te bija “Polaroid” fotoaparāts. Centīšos to uzmeklēt tūlīt, kamēr tavas krāsas vēl arvien ir tik košas.

Simona uzkāpa uz krēsla un sāka rakņāties pa drēbju skapja augšpusi.

- Re, tepat ir; ceru, ka iekšā ir filmiņa, jo jau pagājusi vesela mūžība, kopš mēs... es... to lietoju. - Reizēm Simonai aizmirsās, ka Marka te vairs nav.

Viņas izpētīja fotoaparātu.

- Mums veicies, te vēl ir seši kadri, - Simona pavēstīja. -Apsēdies tepat uz krēsla, tad jau redzēsim, ko spēšu. Nekāds Patriks Ličfīldsjau nu gan neesmu.

Pirmā fotogrāfija iznāca miglaina un bāla.

- Nez vai filmiņai nav beidzies lietošanas termiņš? - Simona sarauca degunu. - Pamēģināsim vēlreiz.

Otrā, trešā un ceturtā bilde bija daudz skaidrākas un atlikušie divi tuvplāni pat satriecoši detalizēti.

- Noliec tās, līdz būs nepieciešams, - Simona ieteica, pamanījusi Hollijas saviebto seju.

Hollija piesardzīgi sukāja matus, lai nenodarītu sev sāpes. Kaut arī viņa bija redzējusi savu sasitumu spogulī, fotogrāfijas viņu satrieca. Pagājušās divas dienas bija aizritējušas kā miglā: vesela rinda prātam neaptveramu notikumu, kurus kopā vienoja tikai atsevišķi realitātes mirkļi.

“Ko es esmu izdarījusi? Kā es viena tikšu galā?” viņa pati sev jautāja. Viņu bija sagrābusi panika. Jau divus gadus viņai nebija vajadzības domāt pašai par savu rīcību, tie bija divi pilnīgas atkarības, nežēlīgas despotiskas vadīšanas gadi. Suka sastinga viņas rokās. Kā šobrīd jūtas Dcreks? Nožēlas pilns? Vientuļš? Vai viņš spētu mainīties? Hollija atmeta matus un uzlūkoja savu attēlu spogulī. Viņa turpināja raudzīties uz sasitumu. Un tad viņa kaut ko ieraudzīja. Patiesi ieraudzīja. Vai viņa jau zaudē prātu? Kā viņai varēja iešauties prātā kaut doma par atgriešanos pie tā necilvēka?

Kad viņa pēdējo reizi bijusi viņa pati, pati noteikusi savu dzīvi? Mācoties universitātē? Hollijas lūpās iezagās tikko jaušams smaids. Toreiz viņa bija neatkarīga, pat ļoti neatkarīga. Nekas nespēja grozīt viņas nodomus. Tie bija brīnišķīgi laiki: māja, kur viņa dzīvoja kopā ar pāris citiem studentiem, ar alu nolaistītas mēbeles, iereibušo kompānijā līdz pat rīta gaismai intelektuālas sarunas, no kurām viņi gan neko vairs neatcerējās, kad nākamajā rītā neizgulējušies metās uz lekcijām. Un cilvēki, allaž visapkārt bija cilvēki: studenti, draudzība un sirds siltums. Tolaik Hollija bija populāra, ne tā kā šobrīd - viena, visu pamesta, nepamanāma.

Aiz žēluma pret sevi Hollijai saskrēja acīs asaras. De-reks bija izpostījis viņas dzīvi, pakļāvis viņu, atšķīris viņu no draugiem. Viņai bija palikusi vienīgi Liza - un, protams, arī Roberts. Hollija nekad nebija ļāvusi Derekam nostāties staip sevi un Lizu. Nebija atļāvusi atšķirt sevi no Lizas. Hollija notrīcēja. Savā vājumā viņa vainoja Dereku, bet it visā, kas attiecās uz Lizu, viņa bija stipra. Liza viņai bija vissvarīgākais cilvēks. Asaras apsīka. Viņa spēs veidot pati savu dzīvi, atkal rast sev draugus. Viņa gluži labi prata nopelnīt sev iztiku. Apvainojumu laiks bija galā.

PIEKTĀ NODAĻA

t

Dereks Grants ar nicinājumu uzlūkoja tukšo istabas kaktu; viņam nekad nebija paticis tas mazais, samākslotais Hollijas rakstāmgalds. Un tas, kā viņa bija izmētājusi papīrus pa visu dzīvojamās istabas grīdu, bija gluži vienkārši pretīgi. Viņam būs nepieciešama gandrīz visa nakts, lai satīrītu Hollijas radīto jucekli virtuvē.

Viņš sēdēja uz paklāja un lika dokumentus atpakaļ aploksnēs. Sasodītais rakstāmgalds vismaz bija noderīgs, tagad būs jāatrod jauna vieta, kur salikt šos papīrus, līdz Hollija atgriezīsies. Ieraugot samazināto naudas summu abu naudas noguldījumu grāmatiņā, Dereku pārņēma nevaldāms niknums. Kā gan Hollija uzdrīkstējusies to darīt bez viņa atļaujas? Kad viņa izņēmusi naudu? Vai šī būtu vēl viena Simonas iejaukšanās viņu abu citādi laimīgajā laulībā? Tai jābūt Simonas vainai, Hollija nekad nebūtu zagusi naudu no abu konta. Simona neticami strauji kļuvusi par Hollijas un Dereka laulības kontrolētāju. Simona jāaptur, pirms viņa paspējusi pilnīgi apburt Holliju. Dereks tiks ar Simonu galā, viņam ir pašam zināmi paņēmieni, bet tas notiks tikai pēc tam, kad Hollija būs atgriezusies mājās.

Dereks klusu gaidīja pretējās mājas durvju ailā, kamēr no dzīvokļa izgāja Simona. Viņš nevēlējās, lai tā aukstasinīgā draņķe atkal jauktos pa vidu, viņš gribēja runāt ar Holliju divatā. Viņš dusmojās, ka sabojājis sabiedrības ideālo priekšstatu par sevi, veltīgi izniekodams laiku šajā rītā, bet Holli-ja bija viņu novedusi līdz tādam solim.

Viņš vilka ar pirkstu līdzi pa mājas iemītnieku sarakstu un tad piespieda zvana pogu, pie kuras bija uzrakstīts “Pīr-sa”.

- Jā! - Hollija atsaucās.

- Hollija? - viņš noprasīja.

- Ko tu gribi? Kā tu zināji, kur mani meklēt?

- Ielaid mani, man jāaprunājas ar tevi, - Dereks sacīja.

- Man nav nekā, ko tev sacīt; ej prom!

- Mums jāaprunājas, - viņš neatlaidās.

- Nē. Ja gribi ar mani runāt, sazinies ar manu advokātu. Pēc pāris dienām viņš tev šo to paziņos.

- Nekļūsti nu smieklīga! Atver durvis un beidz uzvesties tik bērnišķīgi!

Viņa balsī Hollija varēja saklausīt to griezīgo draudu pieskaņu, kas viņu allaž bija šausminājusi.

“Tagad tu esi no viņa atbrīvojusies,” viņa sev bargi iegalvoja, “viņš vairs nespēj tevi iebiedēt.”

- Runāsim īsi un skaidri, - viņa stingri noteica. - Man ar tevi nav jārunā. Ne šodien, ne arī vispār jebkad. Es zinu savas tiesības, un, ja tu tūlīt neiesi prom, es parūpēšos, lai tevi iesloga. Tāpat es arī darīšu zināmu tavai firmai par savu statusu... ļaunprātīgi izmantotas sievas statusu. - Hollijas pašapzinīgie vārdi bija citāts no Normas Daunsas pēdējās grāmatas.

- Hollija! Tu taču nerunā nopietni! - Viņa smiekli skanēja neīsti, tomēr tie saniknoja Holliju.

- Ej pie velna! - viņa uzkliedza un nometa iekšējā telefona klausuli. Gandrīz nekavējoties telefons iezvanījās atkal. Šoreiz viņa noņēma klausuli un iebāza to telefona galdiņa atvilktnē.

*

-Tagad vari zvanīt! - viņa uzsauca aizvērtajai atvilktnei.

Dereks nekustēdamies stāvēja nama ietekmīgo parādes durvju priekšā. Viņu mulsināja Hollijas jauniegūtā izlēmība -to, bez šaubām, viņai iedvesusi Simona. Hollija vienmēr bija tik saprātīga, vienmēr uzklausīja, nekad neiebilda. Simonas ietekme acīmredzot aptumšojusi Hollijai prātu. Dereks vēlreiz nospieda zvana pogu, bet Hollija neatbildēja. Gluži izmisis, Dereks sāka dauzīt pa durvīm ar dūrēm, bet Hollija tomēr nereaģēja.

Dereks saudzīgi saņēma ar otru roku savu sāpošo dūri. Ja jau Hollija gribēja rīkoties tā, lai jau. Viņa pali vien būs zaudētāja. Pēc pāris dienām viņai sāks pietrūki Dcreka, bet viņš tad vēl padomās, vai pieņemt Holliju atpakaļ vai ne. Bija neiespējami iztēloties Holliju, kā viņa cenšas dzīvot viena, pati rūpējas par sevi. Viņa bija tik bezpalīdzīga. Labi vien, ka viņš bija pierakstījis vārdus un adreses, kas bija Hollijas piezīmju grāmatiņā. Arī telefona numuri varētu noderēt. Viņš pat bija pierakstījis Simonas automašīnas numuru - jau toreiz, kad viņa bija braukusi prom no kārtējās grāmatu iznākšanas balles, kaut gan tobrīd viņš vēl nebija zinājis, kam tas vajadzīgs. Hollijai viņš piezvanīs rīt; nu jau viņš diezgan ilgi nositis laiku, visu ritu kā ubags klaudzinādams pie viņas durvīm.

Sestā nodaļa

Hollija pagrūda sāņus manuskriptu, kuru tobrīd lasīja, un centās sakopot domas. Ziņa, ka izdevniecība “Lappuse” nodarbosies arī ar bērnu grāmatu izdošanu, rosināja viņas iztēli. Simonu, šķiet, šis jaunais projekts nepavisam neinteresēja. Kas tad viņai - viņa jau tāpat atrodas pašā virsotnē.

Hollija ar dedzīgu nepacietību alka pēc vismazākā informācijas sīkumiņa, ko vien Simona varētu viņai pavēstīt.

- Tā nav mana joma, lai viņi paši tiek galā, - Simona izklaidīgi attrauca. - Patiešām nevaru pastāstīt neko vairāk, kā jau sacīju. Es šodien ļoti steidzos un aizgāju jau pirms sanāksmes beigām. - Simonas balsī iezagās nepacietīga nots.

Hollija izklaidīgi virināja manuskripta vāku.

“Man šī būtu lieliska izdevība pavirzīties pa karjeras kāpnēm,” viņa prātoja.

- Simona, atvaino, ka es vēl aizvien par tām pašām bērnu grāmatām, bet vai tādā gadījumā nebūs nepieciešams redaktors? - viņa neatlaidās.

*

- Noteikti būs vajadzīgs.

- Es tā prātoju, varbūt es spētu tikt ar to galā? Esmu gluži labi iestrādājusies ar pieaugušo grāmatām, - Hollija žigli piebilda.

- Patiešām nezinu. Manuprāt, darbā ar bērnu grāmatām ir jābūt īpašai prasmei. Nepieciešama pieredze, varbūt pat jau saraksts ar pazīstamu autoru darbiem. Tas gan nav manā ziņā, tev par to vajadzētu aprunāties ar Arturu.

- Vai tu nevarētu iemest par mani kādu labu vārdiņu, rekomendēt mani? - Hollija, pieri saraukusi, vaicāja.

Simona ar smagu sirdi uzklausīja Hollijas lūgumu. Viņas skatiens pievērsās manuskriptu kaudzei, ko bija atnesusi mājās, lai Hollija izlasītu. Hollija jau bija noraidījusi divus un uzrakstījusi īsu atsauksmi, kurā pamatoja, kāpēc šie manuskripti izdevniecībai “Lappuse” nav pieņemami. Simonai vairs nebija nepieciešams pārlasīt atraidītos tekstus, Hollijas spriedumiem varēja pilnīgi uzticēties. “Viņa tik ļoti atvieglo manu dzīvi. Varbūt man vajadzētu apsolīt, ka izpildīšu viņas lūgumu. Arturs noteikti mani uzklausītu, bet svarīgi ir tas, kā es to lūgtu. Varbūt tagad ir īstais laiks nokniebt Hollijas rediģēšanas centienus jau pumpurā.”

- Nevaru gan neko solīt, bet es aprunāšos ar Arturu, noskaidrošu, ko viņš iecerējis, - Simona negribīgi apsolīja.

-Tas būtu brīniš... - Trīs gari durvju zvani lika Holli-jai pārtraukt savu sakāmo pusvārdā. Tikai ne atkal Dereks! Hollija nebija izstāstījusi Simonai par Dereka apmeklējumu, un viņa vēl aizvien centās izprast, kā Dereks ticis pie viņas adreses.

*

- Jā? - Simona skarbi atsaucās iekšējā telefona klausulē. Atkal jau traucē. Tā jau viņr- nekad netiks galā ar visu darāmo.

- Pica? Es nepasūtīju picu. Jūs noteikti esat sajaukuši adreses. - Iestājās klusums, jo Simona klausījās nepazīstamajā balsī. - Uzvārds ir pareizs, bet es jums jau teicu, ka neesmu pasūtījusi picu. - Viņa atkal klausījās, tad sarauca pieri. - Divpadsmit lielas picas? Nu vai zināt...

-Ak Dievs, tas būs Dereka darbs! - Hollija, stāvēdama Simonai līdzās, ievaidējās.

- Nāciet augšā, otrajā stāvā, - Simona sacīja, nospiezdama durvju atslēgšanas mehānisma pogu. - Šķiet, patiesi notikusi kļūdīšanās. Pie tam Dereks nezina, kur es dzīvoju.

- Diemžēl zina gan, - Hollija atzinās. - Viņš šorīt te bija uzradies, bet es atteicos ar viņu runāt.

Simonas acis dusmās satumsa.

- Manuprāt, tu apgalvoji, ka viņš nezina manu adresi, -viņa pārmeta.

- Viņš to noteikti izlasījis manā piezīmju grāmatiņā... Man tik ļoti žēl! - Viņa, šķiet, allaž atvainojās Dereka vietā.

- Ne tik loti, kā to nāksies nožēlot viņam, - Simona no-teica, atvērdama durvis.

- Vai jūs zināt, kas picas pasūtīja? - viņa dusmīgi noprasīja.

- Nē, kundze. Pasūtījumu pieņēma mans priekšnieks, -atsaucās jauniņais izsūtāmais.

- Labi. Ienāciet uz mirkli iekšā. Nolieciet kārbas šeit un piezvaniet savam priekšniekam.

Jaunā vīrieša pirksti, spiežot telefona numura taustiņus, viegli trīcēja. Priekšnieks būs nikns.

- Ron? Te Tomijs. Ar tām divpadsmit picām noticis kaut kāds pārpratums. - Viņš atbīdīja telefona klausuli tālāk no auss, jo no tās skanēja niknu lamuvārdu straume. - Es nezinu. Tā nav mana vaina, - viņš gaudās. - Labāk parunā pats ar to dāmu.

Tomijs iegrūda telefonu Simonai rokā un pats atkāpās.

- Šķiet, ka noticis pārpratums, - Simona paziņoja To-mija priekšniekam. - Mēs nepasūtījām pat vienu picu, kur nu vēl divpadsmit. Kas izdarīja pasūtījumu?

- Vai jūs esat Simona Pīrsa? - saniknotais vīrietis noprasīja.

- Esmu, - viņa ledainā balsi noskaldīja.

-Tātad jums pasūtītas divpadsmit picas.

- Nekļūstiet smieklīgs! Es neatbildu par jūsu kļūdām.

-Tas vīrs teica, ka jāpiegādā jums divpadsmit picas, un

divpadsmit jūs arī dabūjāt.

- Paklausieties, te nav nekāda vīra. Jūs kāds būs izmuļķojis, draugs.

Tagad bija Simonas kārta atbīdīt klausuli tālāk no auss. Vairs neteikusi ne vārda, viņa to nometa.

- Mirkli pagaidiet, - viņa sacīja Tomijam. Viņa ielika Tomijam plaukstā pāris monētu. - Man ļoti žēl, ka jums nācās pārdzīvot šo sajukumu. Šķiet, viņš lika aizgādāt tās picas atpakaļ.

Simona ar kāju aizspēra ciet durvis.

-Tā, kāpēc tu man nepastāstīji, ka Dereks te šodien bija? - viņa noprasīja.

- Es satraucos, ka viņš atklājis tavu adresi... negribēju tevi uztraukt.

- Es taču būtu vēl vairāk uztraukusies, ja viņš te kādu dienu uzrastos, vai ne tā?

Hollija juta acīs sakāpjam asaras. Viņa centās tās norīt.

-Acīmredzot viņš izlasījis manu piezīmju grāmatiņu.

- Un norakstījis manu adresi, - Simona drūmi piemetināja. - Es tev ieteiktu to rīt pastāstīt advokātam. Nevēlos, lai tavs vīrs vēl jebkad parādītos mana dzīvokļa tuvumā.

Hollija paņēma manuskriptu, un aizturētās asaras sāka līt pār viņas vaigiem. Simona bija dusmīga un gluži pamatoti. Bet kā lai viņa aptur Dereku? Varbūt advokāts dos viņai kādu padomu. Tā nebija godīgi pret Simonu, vispār pret viņām abām. Rīt viņai jāsāk meklēt pašai savs dzīvoklis. Vismazāk jau nu viņa gribēja sanīsties ar Simonu. Ak, kaut Liza un Roberts būtu dzīvojuši kaut kur tuvāk!

Simona izlikās neredzam asaru straumi, kas plūda pār Hollijas vaigiem. Ja jau te bija uzradies Hollijas ārprātīgais vīrs, viņa pat savā mājā nejutās droša.

- Tev noteikti jāizstāsta par to advokātam, - Simona stingri brīdināja. - Es negribu, lai viņš te vēl jebkad rādītos, negribu atkal būt iejaukta tiesu un advokātu lietās. Es jau reiz to visu pārdzīvoju. - Viņas pašas šķiršanās process nebija nekāds patīkamais, bet vismaz toreiz viņi bija iztikuši bez dzēlīgiem izlēcieniem. - Vispār es tev ieteiktu sagatavot sarakstu ar visām tavām sūdzībām. Mēģini atcerēties visu slikto, kas noticis jūsu laulības laikā, ikkatru sīkumu, un tad to, kas noticis pēc tavas aiziešanas. - Simona paņēma pildspalvu.

Hollija skumji ieslēdza savu pārnēsājamo datoru. Varbūt viņai teikt, ka pārcelsies uz viesnīcu?

- Vai gribi, lai es rīt aizeju no šejienes? - Hollija izmisusi pajautāja.

Simona dziļi ievilka elpu. “Jā, lūdzu, ” viņa domās sacīja.

- Nemuļķojies, gan viss nokārtosies, - viņa ne visai pārliecinoši atbildēja. - Tu tikai sagatavo savu apsūdzību advokātam. Bez tam, ja tev jau viss būs gatavs, tu ietaupīsi laiku un naudu.

Hollija rakstīja vēl ilgi naktī. Uz ekrāna veidojās lappuse pēc lappuses: Dereka netaisnīgums, viņa despotisms, pašas Hollijas izmisums un bailes. Viņa rakņājās atmiņā, meklēdama Dereka cietsirdības pierādījumus. Daudzi jau sen bija aizmirsti, citi toreiz nemaz nešķita tik ļauni. Beidzot nogurums piespieda viņu pārtraukt darbu. Ja viņa vēl kaut ko atcerēsies, viņa to var pievienot arī rīt no rīta, pirms izliks uz papīra to divu nožēlojamo gadu bēdīgo apkopojumu.

Vienu gan viņa nespēja atcerēties: kāpēc vispār apprecējusies ar Dereku.

Septītā nodaļa

Hollija ar taisnu muguru sēdēja uz ādas krēsla un gaidīja, kamēr advokāts izpētīs viņas iesniegtos dokumentus. Tos lasīdams, Vinsents Hārpers ar pirkstu šurpu turpu berza virs pieres savus pelēkbrūnos, jau paretos matus. Hollijai nekad agrāk nebija gadījies būt advokāta kabinetā, tāpēc viņa cerēja tur ieraudzīt ar juridiskām grāmatām piebāztus grāmatu plauktus, putekļainu rakstāmgaldu ar ādas virsmu, uz kura milzīgās grēdās krājās lentēm apsieti lietu vāki, un visi tur runātu pieklusinātos toņos. Šis kabinets ar stikla un hromētām mēbelēm, istabas augiem dārgos podos, vismodernāko aparatūru un ērtajiem, polsterētajiem krēsliem nepavisam nelīdzinājās viņas iztēlotajam.

Advokāts pabīdīja dokumentus sāņus un pavirzīja ar nervozu žestu augšup savas brilles.

-Jūs noteikti esat ļoti centusies. - Vinsents Hārpers atzinīgi pamāja. - Fotogrāfijas būs ļoti noderīgas, bet es neredzu medicīnisko slēdzienu; laikam būšu to palaidis garām, -viņš piebilda, vēlreiz pārcilādams dokumentu kaudzi.

- Nē, neesat vis palaidis garām, man tāda nav. Kad atklāju, ka bez pārāk lielas piepūles varu kustināt žokli... es... es nemaz negāju pie ārsta, - Hollija neveikli pabeidza.

- Ir svarīgi, lai jums būtu mediķa slēdziens. Bet neuztraucieties, vēl jau nav par vēlu. - Viņa skatiens lietišķi pievērsās Hollijas sasistajai sejai. - Vēl jau ir labi saskatāmi pierādījumi - diemžēl.

- Vai jūs man nevarētu kādu ieteikt? - Hollija pajautāja. Viņai nepatika tas ārsts, kas bija viņu ārstējis gripas laikā -Dereka ārsts; tas bija nejūtīgs un vēss, gluži tāds pats kā De-reks.

Vinsents labi zināja, ka dažas sievietes šādos apstākļos nelabprāt apmeklē savus privātos ārstus. Viņš uzrakstīja uz papīra lapas kādu vārdu un adresi un pasniedza to Hollijai.

- Daktere Filipsa ir ļoti iejūtīga, jums viņa patiks. Viņa strādā klīnikā, kas nodarbojas ar šāda veida... problēmām. -Viņš nevēlējās pieminēt vārdus “ļaunprātīga izmantošana” vai “vardarbība”.

Hollija salocīja papīra lapu un ielika to savā somiņā.

- Kas tagad notiks? - viņa jautāja.

Vinsents Hārpers sīki izskaidroja visu procedūru.

- ...un tad viņa ziņā ir izlemt, vai viņš piekrīt vai nepiekrīt laulības šķiršanai. Jūsu labā es ceru, ka viņš piekritīs. Tā, kāds ir jūsu finansiālais stāvoklis?

- Es no mūsu kopīgā konta izņēmu savus noguldījumus, - Hollija lepni paziņoja.

- Prātīgi darīts. Esmu pārliecināts, ka jūs bijāt tiesīga to darīt, - Vinsents taktiski atsaucās.

- Kā jūs to domājat - biju tiesīga? Jā, biju gan. Es paņēmu tikai to, kas bija mans. Es negribu viņa naudu, ne arī -ja jau par to runājam - neko citu no viņa, vienīgi laulības šķiršanu.

- Patiesībā es ar to domāju finansiālo atbalstu. Kā, piemēram, būs ar to naudu, ko jūs ieguldījāt kopējos īpašumos? Vai jūs grasāties no tās atteikties?

- Jā. Man vienalga, lai viņš to ņem.

- Un visas izmaksas? Vai jūs esat gatava visu apmaksāt pati? Laulības šķiršana var būt dārgs process.

Hollija sarauca pieri.

- Dārgu laulības šķiršanu es nevaru atļauties.

Simona bija sacījusi, ka šī advokāta pieprasītais atalgojums ir pieņemams un godīgs.

- Es saprotu. Bet, manuprāt, jūsu vīram vajadzētu uzņemties zināmu daļu atbildības. Vismaz centīsimies atgūt daļu jūsu ieguldītās naudas. - Advokātam bija pretīgi noskatīties, kā sievietes var būt tik ļoti iebiedētas, ka pat baidījās apspriest savas tiesības. Šī glītā sieviete ar izteiksmīgajām, zilajām acīm bija tieši tāda. Un tad vēl citas, kas bija stingri izlēmušas paņemt it visu, ko vien spēja. - Man šķiet, mums šajā virzienā derētu pastrādāt. Piekrītat? - viņš noprasīja.

- Labi, es piekrītu, bet tikai tad, ja man vairs nenāksies ne sastapties, ne arī runāt ar Dereku. Un tad vēl kaut kas... -Hollija vilcinājās to pieminēt. - Kā lai es viņu atturu no tā, ka viņš neliek mierā Simonu Pīrsu un mani?

- Simona pa telefonu man izstāstīja par to incidentu birojā. No viņa puses tā varētu būt tikai reakcija, šoka izpausme. Pirmajā dienā gribas visiem atriebties - vai tamlīdzīgi. Iesaku jums ļaut paiet pāris dienām un visam norimties, bet, ja viņš arī turpmāk jūs traucēs, nekavējoties paziņojiet to man, un mēs griezīsimies pie likumu sargājošām instancēm, lai panāktu viņa bargāku ietekmēšanu.

- Vai tas viņu apturēs? - Hollija nevainīgi pavaicāja. Varbūt advokātam bija taisnība. Par Dereka apmeklējumu un pasūtītajām picām viņa vēl pagūs pastāstīt citu reizi.

- Ja neapturēs, viņš tiks arestēts.

- A, - tas bija viss, ko Hollija attapās atbildēt. Viņai nepatiktu būt atbildīgai par Dereka nokļūšanu cietumā.

- Šķiet, mēs pagaidām esam visu apsprieduši. Vai varbūt jums ir kādi jautājumi vai ierosinājumi?

- Šķiet, ka nav. Viss ir pārāk dīvaini, grūti uzreiz aptvert. Kā jau es teicu, nespēju iedomāties, ka Dereks piekritīs laulības šķiršanai. Vienīgi palīdzēt varētu tas, ja... viņš ļoti negribētu, lai viņa darbavietā kāds uzzinātu par viņa slikto izturēšanos pret mani. Saprotiet, viņam tīk uzskatīt sevi par ideālu. Manuprāt, ja kāds ieraudzītu šīs fotogrāfijas, Dcreku ķertu trieka... es gan nezinu, vai tas var kaut kā noderēt?

- Tas varētu sniegt mums zināmas priekšrocības. Bet varbūt tas nemaz nebūs nepieciešams. Tagad mums gluži vienkārši nāksies gaidīt viņa reakciju. Es jūs informēšu par lietas virzību. Pa to laiku apmeklējiet ārstu un dabūjiet mediķa slēdzienu. Jo ātrāk jūs to izdarīsiet, jo labāk. Apmeklējumu pieteikt nav nepieciešams, dodieties tikai turp. Es palūgšu savu sekretāri piezvanīt dakterei Filipsai un paskaidrot, kas mums vajadzīgs.

Hollija paspieda viņa pastiepto roku. Kad advokāta plauksta aptvēra Hollijas mazo roku, viņa jutās dīvaini mierīga.

- Es zinu, ka šobrīd jūs esat nobijusies un satraukusies, Hollija, bet tas nav vajadzīgs, jo agrāk vai vēlāk mēs visu nokārtosim. Ja jums vēl kaut kas ienāks prātā vai arī jūs māks bažas, nekautrējieties un zvaniet man. Tāpēc jau es te esmu. Es ļoti pacentīšos darīt visu iespējamo jūsu labā.

Ejot pa ielu uz laikrakstu kioska pusi, Hollijas gaita bija kļuvusi daudz možāka. Viņa bija spērusi pirmo soli pretī savai neatkarībai. Tagad viņai jāatrod kāds dzīvoklis.

Vinsentam Hārperam bija taisnība: izrādījās, ka daktere Filipsa ir līdzjūtīga sieviete. Kā jau Hollija bija domājusi, rentgena uzņēmumi apstiprināja, ka viņas žoklis nebija lauzts. Daktere Filipsa viņu pamatīgi izmeklēja. Viņa izrakstīja vieglas nomierinošas tabletes, ja Hollijai tās būs nepieciešamas, tad sagatavoja pilnu medicīnisku slēdzienu divos eksemplāros. Viņa pat piedāvāja tūlīt nosūtīt pa pastu kopiju Vinsentam Hārperam.

Viņas laipnība lika Hollijas lūpās iezagties tikko jaušamam smaidam.

Astotā nodaļa

Hollija apvilka laikrakstā visus dzīvokļu sludinājumus, kuri varētu būt piemēroti. Viņu nepatīkami pārsteidza tas, ka īres maksas ir ļoti augstas. Var būt, ja viņa dotos pie nekustamo īpašumu aģenta... Viņas pārdomas iztraucēja telefona zvans.

- Es zvanu sakarā ar to masāžu, - klausulē atskanēja vīrieša balss.

- Kā, lūdzu? - Hollija apmulsusi atsaucās.

- Nu, masāža - erotiska masāža, - balss ķiķināja.

-Atvainojiet, jūs būsiet uzgriezis nepareizu numuru, -

Hollija pieklājīgi atbildēja.

- Piedodiet, ka traucēju, - vīrietis noteica.

Pēc pāris minūtēm atkal atskanēja telefona zvans.

-Tātad tu piedāvā masāžu, mīlulīt? Cik tu prasi? - gari stiepta vīrieša balss vaicāja.

- Es jau jums teicu, ka esat uzgriezis nepareizu numuru, - Hollija atcirta.

- Man tu neko neteici, mīlulīt, vai tur ir... - viņš nosauca Simonas telefona numuru. - Tā ir? - viņš noprasīja.

- Jūs kļūdījāties! - Hollija ātri nolika klausuli.

Viņa atgriezās savā krēslā zem iedegtās lampas un centās koncentrēties savam darbam. Atkal iezvanījās telefons.

- Kāda ir jūsu adrese? - pajautāja aizsmakusi balss.

- Kā, lūdzu? - Hollija vēsi pavaicāja.

- Jūsu adrese, kur jūs dzīvojat? Es par to masāžu.

Hollijai aizžņaudzās kakls. Kāds taisīja nekrietnus jokus, un nebija nemaz jābūt ģēnijam, lai secinātu, kas tas varētu būt. Viņa nometa klausuli.

Pirms viņa paspēja pievērsties manuskriptam, zvanīja pie durvīm.

- Jā? - Hollija nervozi atsaucās iekšējā telefona klausulē.

-Taksometri... mis... Simonai Pīrsai.

- Es... ē... te notikusi kāda kļūda. Mēs nepasūtījām taksometru. - Šī lieta jau sāka pārvērsties kaut kādā murgā. Vienu mirkli Hollija vēlējās, kaut Simona būtu šeit, bet nākamajā mirklī nopriecājās, ka viņas te tomēr nav.

-Trīs taksometrus, - vīrietis izlaboja. - Vai esat pārliecināta, ka nezvanījāt mums?

- Man patiesi žēl, bet mums nav vajadzīgs nekāds taksometrs.

- Muļķa govs, apgalvo, ka neesot pasūtījusi.

Hollija varēja sadzirdēt aizcērtamies automašīnu durvis

un ierēcamies motorus.

Atkal jau Dereks. Hollijai viņš jāaptur un tūlīt pat. Viņa parakņājās savā somiņā un no maciņa izvilka Vinsenta Hārpera vizītkarti.

- Jā... skaidrs, hmm, - viņš nikni norūca. - Vienīgā nelaime, jums nav nekādu pierādījumu, ka tas ir Dereks, vai ne?

- Kas vēl cits tas varētu būt?

- Bet jūs patiesībā nezināt, vai tas ir viņš?

- Man šķita, jūs apgalvojāt, ka palīdzēsiet man, - Hollija viņam pārmeta.

- Es tā teicu un tā arī darīšu. Bet, ja jūs policijā pavēstītu to pašu, ko tikko pastāstījāt man, viņi arī prasītu pierādījumus, - Vinsents pacietīgi skaidroja. - Man ir kāds ierosinājums. Ja vēl kāds piezvanīs, pajautājiet, kā viņš uzzinājis jūsu numuru. Pastāstiet, ka ar jums kāds dzen muļķīgus jokus un ka jums jāparūpējas, lai šie zvani beigtos. Tā jums vismaz būs izdevība noskaidrot, kur bijuši ievietoti sludinājumi, un varbūt pat atklāt, kurš par tiem atbildīgs. Vai jūs to izdarīsiet?

- Labi, - Hollija negribīgi piekrita.

- Ja vēlaties, mēs, protams, varētu nolīgt privātdetektīvu.

- Nē, to es nevēlos, - Hollija nelokāmi paziņoja. Doma par privātdetektīva iesaistīšanu viņu vēl vairāk pārbiedēja. Ja viņa nebūtu aizgājusi no Dereka, nekas tamlīdzīgs nebūtu atgadījies.

-Tad es to atstāšu jūsu ziņā. Zvaniet un informējiet mani, - Vinsents vēl norādīja, un Hollija atklāja, ka telefona klausulē viņas rokā jau atskan pīkstieni.

Bēdu nomākta, viņa atslīga krēslā. Simona, to uzzinājusi, kļūs nikna. “Par tiem taksometriem es viņai nestāstīšu,” Hollija nolēma.

Atkal zvanīja telefons. Divas reizes. Bet neviens no zvanītājiem nespēja sniegt nepieciešamo informāciju.

- Hallo, hallo! - viņa izmisusi kliedza klausulē. Bet savienojums bija pārtrūcis, un vīrietis droši vien jau atradās puskvartāla attālumā no telefona automāta.

Simona aizvēra durvis un nometa uz grīdas savu smagi piekrauto somu.

- Paldies Dievam, ka šodiena ir galā! - viņa uzsauca.

Hollijas mute kļuva sausa, un viņa lūdza Dievu, kaut telefons klusētu tik ilgi, kamēr viņa paspētu šo to paskaidrot.

- Oho, cik daudz atstātu ziņu, - Simona teica, nospiezdama telefona automātiskā atbildētāja pogu. - Pie velna... Kas šeit notiek?

Hollija izgāja mazītiņajā kvadrātveida priekštelpā. Viņa nebija pamanījusi, ka ieslēgts automātiskais atbildētājs un sarunas ierakstītas. Vismaz sarunas ar taksometra vadītāju tur nebija.

- Bija daži dīvaini zvani, - viņa atzinās. - Acīmredzot sajaukti numuri.

- Kā tad, sajaukti numuri! Tas ir tava vājprātīgā vīra darbs.

- Nē, viņš tā nerīkotos, - Hollija vaļsirdīgi atteica.

- Padomā loģiski, Hollija! Kurš gan vēl sagudrotu kaut ko tik pretīgu?

Hollija klusēja.

- Es zvanīšu Vinsentam Hārperam, varbūt viņš var kaut ko ieteikt.

- Nav vajadzīgs, es jau piezvanīju. - Hollija nenolaida acis no Simonas pleca, bīdamās ieskatīties viņas dusmās zvērojošajās acīs.

Hollijas teiktais, šķiet, Simonu vēl vairāk saniknoja.

- Un ko viņš sacīja? - viņa ledainā balsī noprasīja.

- Ka mums nepieciešami pierādījumi. Viņš ieteica man pajautāt tiem... vīriešiem... kur viņi uzgājuši šo telefona numuru.

- Un ko tālāk? - Simona vaicāja.

- Es nezinu. Droši vien jāpiezvana viņam.

“Es viņai nestāstīšu arī to, ka Vinsents ierosināja nolīgt privātdetektīvu; viņa droši vien to noteikti gribēs.”

Simona novilka mēteli un nometa to uz mazā, polsterētā soliņa līdzās telefonam. Kas viņai bija licis iejaukties Hollijas likstās, viņa jau nez kuro reizi pati sev jautāja. Viņa iegāja virtuvē, atvēra ledusskapi un paņēma vīna pudeli. Paņēmusi no plaukta vienu glāzi, viņa sev ielēja dzērienu. Hollija klusu vēroja, kā Simona to izdzer un tad ielej vēl vienu. Zeltainais šķidrums pāršļakstījās pār glāzes malu. Simona dusmās trīcēja, acīmredzot visā vainodama Holliju. Kāpēc gan viņa nebija paklausījusi Lizu? Ja viņa būtu pārvākusies pie Lizas un Roberta, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

-Tikai, lūdzu, nesāc atkal raudāt, Hollija. Es to nevaru izturēt, - Simona lūdzās, kad Hollijas seja beidzot saviebās uz raudāšanu. - Man bija grūta diena. Ļauj man brīdi atslābināties, tad izlemsim, kā rīkoties.

Simona vēlējās, kaut varētu nosaukt par nesavtīgu iemeslu, kāpēc viņa palīdzējusi Hollijai, bet tā nebija. Hollija itin viegli varētu atrast sev citu darbu, bet vai Simona varētu atrast citu Holliju?

Līdz pusdesmitiem viņas atklāja, ka vainīgie sludinājumi bijuši ievietoti vismaz divu veikalu skatlogos un pie viena telefona automāta. Visu atlikušo vakaru viņas turēja noņemtu telefona klausuli. Hollijai vēl nevajadzēja atgriezties darbā izdevniecībā ātrāk kā nākamajā nedēļā, tāpēc viņa apsolīja otrā dienā apstaigāt attiecīgos veikalus. Kad pēdējam zvanītājam Simona izskaidroja situāciju, tas izrādīja patiesu līdzjūtību un apsolīja pats izņemt sludinājumu no telefona automāta būdiņas. Nākamajā rītā pēc vēl viena telefona zvana Hollija atklāja, ka iejaukts vēl trešais veikals. Stāstīt to Simonai nebija jēgas.

Devītā nodaļa

- Nekad mūžā nebiju jutusies tik neomulīgi. - Hollijas seja sašutumā bija piesarkusi.

- Bet tu tomēr nedomā, ka vainīgais bija Dereks? - viņas māsasvīrs jautāja, vēlreiz piepildīdams glāzes.

- Patiesību sakot, nedomāju vis. Divu veikalu īpašnieki apgalvoja, ka sludinājumus ievietojusi pusmūža sieviete, kas šļupstējusi.

- Un trešajā? - Liza pavaicāja.

- Veikala īpašnieks īsti neatcerējās, bet viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tā bijusi sieviete, kaut arī viņš nebija pievērsis īpašu uzmanību.

- Kā jums šķiet, vai Dereks būtu varējis kādam samaksāt, lai to izdara viņa vietā? - Roberts skaļi prātoja.

- Varējis droši vien būtu, bet, lai arī cik ļoti es ienīstu Dereku, tomēr nedomāju, ka viņš butu atļāvies kaut ko tik zemisku. Taču vēl jau bija tās picas... un taksometri; par taksometriem Simona neko nezina.

- Un viņas automašīnas riepas? - Liza atgādināja.

- Tās arī. Kaut es zinātu, kurš ir vainīgais! - Hollija nopūtās.

- Manuprāt, tev to visu vajadzētu izmest no galvas, vismaz šajā nedēļas nogalē, - Roberts ierosināja, jo viņu jautājumi varbūt visu padarīja vienīgi vēl ļaunāku. - Šobrīd tu tāpat neko nevari iesākt. Pagājušās nedēļas laikā tu tik daudz esi pārcietusi, pamēģini atslābināties. Atpūties šīs pāris dieniņas. Esmu pārliecināts, ka jūs abas atradīsiet kaut ko pārrunājamu, - viņš paķircināja māsas.

- Kā tad, atradīsim! - Hollija mazliet pasmaidīja. - Es centīšos. Bet es gribētu piezvanīt Simonai. Viņa šodien piedalījās grāmatu tirgotāju rīkotajās pusdienās, tāpēc man nebija izdevības ar viņu parunāt. Es atstāju ziņu automātiskajā atbildētājā, bet tagad nejūtos gluži mierīga.

- Zvani vien! - Liza uzmundrinot uzsmaidīja māsai.

Lizas mājās uz jumtistabām veda šauras spirālveida kāpnes. Viegli trīcēdama, Hollija apsēdās to lejasgalā. Viņa uzgrieza Simonas numuru. Kad Hollija ieradās kotedžā, bija burvīgi saulains laiks, bet, līdzko saule sāka noslīgt aiz plaukstošajiem kokiem, jauko, veco kotedžas dārzu bija pametis siltums un pelēkā mūra ēka atkal nonāca ziemīgā aukstuma skāvienos. Šī kotedža bija Lizas un Roberta sapņu piepildījums. Viņi bija iemīlējušies šajā vietā no pirmā acu uzmetiena. Sagrabējusī elektriskā instalācija un novecojusī ūdensvadu sistēma bija aprijusi ikvienu viņu nopelnīto peniju. Roberta Oksfordas universitātes diploms bija nodrošinājis viņam labu darbu medicīniskās izpētes jomā, toties alga nepavisam nebija liela. Liza uzskatīja, ka viņai veicies, dabūjot darbu netālajā bērnudārzā, kaut arī darbs bija tikai uz pusslodzi divarpus dienu nedēļā. Bet viņi bija stingri nolēmuši ieguldīt savus ienākumus šajā mājā, un citādi nemaz nevarēja būt. Viņu nākamais mērķis bija centrālapkure. Par spīti mūra sienām un grīdām, kotedžā valdīja mazliet noplukusi omulība, ko papildināja apaļi piebāztie spilventiņi, agrie pavasara ziedi un - Hollija ar zināmu skaudību aptvēra - mīlestība. Roberts viņas guļamistabā pat bija iekūris kamīnu.

Simona pēc pirmā signāla pacēla klausuli.

- Es saņēmu tavu ziņu. Pastāsti man par to sievieti, - viņa nepacietīgi mudināja.

- Jā, protams. Kā jau es sacīju, tā bijusi pusmūža sieviete un viņa šļupstējusi. Par... sludinājumiem viņa maksājusi skaidrā naudā. Apmaksāta viena nedēļa katrā veikalā. -Bija bezjēdzīgi stāstīt Simonai, ka viņa atklājusi vēl trešo veikalu.

- Vai vēl kas?

- Nē, ne gluži. Viena pārdevēja apgalvoja, ka tā sieviete runājusi ļoti ātri, it kā sanervozējusies.

- Šaubos, - Simona klusu noteica.

- Kāpēc tu tā saki? Vai tu zini, kas viņa ir?

-Tam nav nozīmes, aizmirsti to! Lai tev jauka nedēļas nogale, tiksimies svētdienas vakarā!

Hollija, pieri saraukusi, stāvēja pie telefona. Iepriekšējā vakarā Simona bija tik saniknota, bet tagad viņa vēlējās, lai viss šis incidents aizmirstos. Dīvaini.

***

Simona piesardzīgi izbrauca ar automašīnu uz šosejas un tad steigšus aizdrāzās, atstājot pārējo automašīnu straumi tālu aizmugurē. Piecas minūtes vēlāk viņa nobremzēja Me-gijas Tvīdas mājas priekšā.

-Timona! - Megija iesaucās, piesardzīgi atvērdama durvis.

Simona atgrūda tās plašāk un bez jebkāda uzaicinājuma garām pārsteigtajai sievietei iegāja iekšā.

- Tat tik ir pārteigumt, - Megija Tvīda nedroši šļupstēja.

- Kā tad! Ko tu te mēģini apmuļķot, Megij? - Simona atcirta.

- Kā tu to domā? - Megija noglauda savus netīros matus, tad ātri noraustīja uz leju saburzīto jaku. Viņu vienmēr bija kaitinājis Simonas nevainojamais izskats.

- Nemuļķojies, tu ļoti labi zini, kāpēc es esmu šeit. Kas tev to lika darīt?

-Timona, par ko tu runā? Man nav vitmadākāt jautmat, par ko tu runā, - Megija atkal apgalvoja.

- Un erotiskā masāža, un mans telefona numurs? Beidz izlikties, Megij! Pusmūža sieviete, kura šļupstēja, - Simona ļauni izmēdīja. - Kāpēc, Megij? Tāpēc, ka es noraidīju tavu grāmatu? Un nemēģini noliegt, ka tā biji tu. Man ir trīs liecinieki, kuri gatavi apliecināt, ka tā biji tu.

Megija uzlūkoja savu saniknoto draudzeni. Bijušo draudzeni, kā viņa tagad domāja par Simonu. Iedomīgā ragana! Kādas viņai tiesības izmest atkritumos brīnišķīgo grāmatu, atraidīt to, pievienot vienīgi standarta atteikumu! Pat sveši cilvēki rīkotos godīgāk. Bet Simonas niknums viņu biedēja, nebija nozīmes tēlot nevainīgo. Kā gan Simona atklājusi, ka vainīgā bijusi Megija? Un tik ātri?

- Es gaidu paskaidrojumu, citādi došos uz policiju.

- Tā, lūdu, nedari. Tat bija tikai... jokt.

- Joks? Tu to sauc par joku? - Simona izgrūda. - Dieva dēļ, Megij, mans telefons pagājušajā naktī no zvanīšanas sakarsa. Dievs vien zina, cik izvirtuļiem tagad ir mans telefona numurs. Tas nu gan ir joks!

Megija ar rītakurpē ieautu kāju paberzēja kādu plankumu uz paklāja.

- Vai gribi kaut ko deramu? - viņa pavaicāja.

- Nē, es negribu neko dzeramu, es gribu atbildi.

- Et to darīju tāpēt, ka... tu manai grāmatai pat nedevi izdevību. Vienkārti noraidīji to un pat nepatentiet man pie-dvanīt.

- Es tevi lūgšus lūdzu sūtīt to grāmatu uz kādu citu izdevniecību, Megij. Es negribēju sabojāt mūsu draudzību, bet tu stūrgalvīgi paliki pie sava. Uzstāji, lai es to izlasu. Es tevi brīdināju, ka man nāksies tev sniegt godīgu vērtējumu. Un, lai patiešām būtu godīgi, es to iedevu izlasīt arī savai asistentei. Arī viņa to noraidīja. - Simona redzēja aizvainojumu Me-gijas acīs, bet viņai nebija attiecīgā noskaņojuma, lai atvainotos. Viņa Megiju pazina visu mūžu. Viņai patika Megija un viņas īpatnējā asprātība. Bet uz papīra Megija savu talantu izlikt neprata.

-Tu pati to nemaz nelatīji? - Megija pārmeta.

- Es jau teicu, ka mēs to izlasījām abas. Un kā bija ar tām picām, ko tu liki man piegādāt? Divpadsmit picas - vai tas bija vēl viens no taviem jociņiem? Un manas automašīnas riepas - kā bija ar tām?

- Kādat pilat? Automatīnat riepat? Goda vārds, et par to neko nedinu, Timona, - Megija apgalvoja, redzēdama, ka Simonas acis samiedzas.

- Picu pasūtīšana jau nu gan bija pavisam muļķīga. Tagad jau tu to tikpat labi varētu arī atzīt, Megij. Es zinu, ka arī tas bija tavs pirksts. Un tu zini arī manu automašīnu, zini, kur es to novietoju. Tu droši vien apgalvosi, ka arī gaisu no manām riepām neizlaidi?

- Jā, et udvedot kā muļķe, ielikdama veikala tkatlogā tot tludinājumut, bet par pitām un tavu automatīnu et tietām neko nedinu, et dvēru.

Simona viņu cieši uzlūkoja. Viņa ticēja Megijai, kaut arī vēlējās, lai tā nebūtu.

Būtu tik gludi un izdevīgi, ja it visā būtu vainīga Me-gija. Mazāk raižu. Ar Megiju viņa vēl tiktu galā, bet Dereks... viņš bija neaprēķināms, dusmīgs vīrietis.

-Tu taču saproti, ka man par to nāksies ziņot policijai? -Simona ieteicās.

- Nedari to, lūdu, nedari! Et biju apvainojutiet, vīlutiet, to et atdītu. Et dinu, ka rīkojot nepareidi. Bet tāt titat lietat et nenodarīju, nejaut vēl iektā politiju. Ja tu to darīti, es daudētu darbu.

Simona šķita apdomājam Megijas lūgumu. Viņai pat prātā nenāca griezties policijā.

-Timona? Tu taču nediņoti politijai, vai ne? - Megija lūdzās.

- Labi, šoreiz es tev piedošu, bet, ja tu vēl jebkad pastrādāsi šādus jociņus, es vairs nevilcināšos. Un es runāju nopietni, Megij.

- Et to dinu. Et nekad vairt neko tādu nedarītu.

Simonas skatiens atmaiga. To dažu minūšu laikā, kopš

viņa te atradās, Megija šķita sarāvusies par pāris collām.

- Man ļoti žēl, ka tā iznāca ar tavu grāmatu, Megij, bet nebija nozīmes tev melot.

- Jau jau tu eti teit, vai nevari idtātīt, kāda īti bija tā vaina?

- Es patiesi negribu tevi apbēdināt vēl vairāk, nekā jau esmu paspējusi.

-Tu neapbēdināti. Patāti man, - Megija lūdzās.

- Labi. Man bija tāda sajūta, ka tai nav satura, nav sižeta. Stils bija samākslots un pārlieku sentimentāls. Varoņi bija... kokaini, nereāli. Cilvēki tā nesarunājas viens ar otru, Megij, pat grāmatās ne. Tā šķita man, bet varbūt es kļūdos, bet tu katrā ziņā vari iesniegt to citā izdevniecībā, noskaidrot viņu viedokli.

Megija bez jebkādiem iebildumiem pieņēma Simonas kritiku, un viņas ienaids auga augumā.

- Man ļoti žēl, Megij, bet tu taču pati lūdzi. - Simona bija darījusi it visu, kas bija viņas spēkos, lai pierunātu Megij u nosūtīt grāmatu uz kādu citu izdevniecību, bet Megijas lūgšanās bija viņu pieveikusi. Ar smagu sirdi viņa bija lasījusi Megijas manuskriptu. Tas nebija piemērots izdošanai un bija sabojājis viņu draudzību. Ja neskaita vienu īsu un pārmetumu pilnu telefona sarunu, Simona mēnešiem ilgi nebija dzirdējusi no Megijas ne vārda. Šādos apstākļos droši vien sirsnīgāk būtu bijis nosūtīt daudz personiskāku paskaidrojumu vai arī piezvanīt. Simona zināja, ka rīkojusies gļēvulīgi, bet tobrīd viņa dusmojās, ka Megija piespiedusi viņu nokļūt šādā stāvoklī.

Reizēm iegūsti, reizēm zaudē, viņa nopūtās, dodamās uz durvju pusi.

- Uz redzēšanos, Megija, - viņa vienkārši noteica, iziedama ārā tumsā. Viņa šaubījās, vai Megija Tvīda vēl jebkad dos par sevi kādu ziņu.

***

Hollijas sejā parādījās atvieglojums, tad to nomainīja bažas. Nedēļas nogalē gūtā mierinošā noskaņa sāka pagaist.

- Vai tu tiešām tici, ka Megija Tvīda nebija parūpējusies par gaisa izlaišanu tavām riepām un picu pasūtīšanu? -Viņa gandrīz piebilda “par taksometriem un to niknajiem šoferiem”.

- Es labprāt sniegtu tev tādu atbildi, kādu tu vēlies dzirdēt - mēs abas vēlamies dzirdēt -, bet es zinu, ka viņa teica taisnību. Patiesību sakot, viņa bija pārāk nobijusies, lai melotu.

-Tas nu gan bija atriebīgs gājiens. Iedomājies kādu... -Tad Hollijai atausa atmiņā pašas dāvana pirms aiziešanas no Dereka: ar kečupu notraipītie virtuves skapīši, sadauzītie trauki.

- Iedomāties kādu... ko? - Simona pavaicāja.

- Neko. - Cik nepatīkami gan viss bija izvērties.

Desmita nodaļa

Iedama pa gaiteni ar augsti paceltu galvu, Hollija izraisīja gandrīz sensāciju. Uzmanību bija pievērsuši nevis viņas sasitumi, kurus labi noslēpa kosmētikas kārta, bet gan mirdzošie, vaļā atlaistie, viļņainie mati, glītais augums sarkanā mini kostīmā. Sarkanās augstpapēžu kurpes spieda pirkstgalus un šaurās siksniņas griezās papēžos, bet viņa jutās tik apburoša, tik moderna, ka gandrīz nepamanīja šīs neērtības. Kad apmeklētāju pieņēmēja viņu uzrunāja kā nepazīstamu, Hollija iesmējās.

- Lūize, tā esmu es, Hollija. - Viņas redzējās katru darbadienu.

Arturs Lords uzlūkoja glīto sievieti un neviļus pabrīnījās, kas tā tāda.

Hollija mirkli vilcinājās, tad pagriezās un paskrēja dažus soļus, lai panāktu Arturu.

-Artur, vai drīkstu ar jums aprunāties, kad jums būs

kāds brīvs brītiņš?

*

- Hollij! Es tevi nepazinu! Piedod, mīlulīt. Tu izskaties... citāda.

- Ir jau labi, - Hollija teica un apmierināta pasmaidīja.

- Man ļoti žēl, ka tev gadījās... tādas problēmas, - viņš neveikli piebilda.

- Pateicos! Nu jau viss ir galā, tas ir, gandrīz galā.

- Priecājos to dzirdēt. Pēc desmit minūtēm būšu brīvs, tad ienāc manā kabinetā. - Arturs Lords turpināja ceļu uz mākslas nodaļu. Viņš cerēja, ka Hollija nepaziņos par savu aiziešanu no izdevniecības. Tāda, ar vaļā atlaistiem matiem un šo pievilcīgo sarkano kostīmu, viņa izskatījās gluži atšķirīga. Arturs nekad nebija nojautis, ka Hollija varētu būt tik skaista. Aiziešana no vīra noteikti nākusi viņai par labu. Bet tagad viņam jākoncentrējas uz Elenas Dosones manuskriptu. Autore ieradīsies šajā pēcpusdienā, un viņam vēl jāpārbauda, kā mākslas nodaļas darbinieki izveidojuši grāmatas vāku.

Hollija tūlīt runāja skaidru valodu.

- Simona stāstīja, ka jūs grasoties uzsākt bērnu grāmatu izdošanu, un es prātoju, vai es nevarētu pieteikties redaktores amatam?

Liza un Roberts bija mudinājuši Holliju, cik drīz vien iespējams, aprunāties ar Arturu.

Hollijas tiešums Arturu pārsteidza. Kaut ko tādu viņš nepavisam nebija gaidījis - asaras, jā, paskaidrojumus, varbūt bēdu stāstu, bet bērnu grāmatu redaktores posteni! Simonai vajadzēja viņu brīdināt.

- Es... ē... Tas ir ļoti grūts darbs, - viņš atklāti pateica. - Nav jau tā, ka mēs neatzītu tavas spējas, mēs tās atzīstam, bet... saproti, tas ir ļoti specifisks darbs. Tur tik daudz jāprot. -Cenzdamies iegūt laiku, viņš pārvietoja pildspalvu no vienas rakstāmgalda malas uz otru. - Jāzina, piemēram, kas patīk maziem bērniem, ko mīl lasīt jaunieši un pusaudži, kā arī tas, vai autora darbs ir piemērots bērnu auditorijai, vai sižets ir interesants. Un vēl viss, kas saistīts ar bērnu grāmatu ražošanas darba jautājumiem, ilustrācijām, jo šīm grāmatām mākslinieciskais noformējums ir ļoti svarīgs... - Arturs negribēja apbēdināt dedzīgo, jauno sievieti. Kāpēc gan itin vienkārši neatzīties, ka viņš jau izvēlējies piemērotu kandidatūru šim amatam? - Vai tu saproti? - viņš, pieri saraucis, vaicāja.

- Jā... bet, ņemot vērā manu pieredzi, to taču nemaz nebūtu tik grūti apgūt?

- Par to esmu pārliecināts, bet mums ir nepieciešams kāds... kas jau ir strādājis šajā jomā, kas ieguvis autoritāti ar savu darbu populāru rakstnieku darbu rediģēšanā.

- Tātad jūs gribat sacīt, ka es nederu?

-Ar laiku tu tam derētu, bet mums ir vajadzīgs tāds, kas darbu var uzsākt tūlīt. - Arturs nevēlējās raudzīties Hollijai acīs.

- Paldies, ka uzklausījāt.

Acīmredzot Liza un Roberts viņas spējām ticējuši vairāk nekā Arturs.

- Hollij, es priecājos, ka tu atkal esi atgriezusies darbā, -Arturs sacīja, juzdamies atvieglots, ka var mainīt sarunas tematu. - Šis tev noteikti bija vissmagākais laiks.

Hollija ļoti centās noslēpt sarūgtinājumu.

- Patīkami nebija. Simona bija tik burvīga, ka palīdzēja

man.

No Simonas stāstītā Arturs bija nopratis, ka viņa rūgti nožēlojusi savu piedāvājumu palīdzēt Hollijai. Un kurš gan Simonu vainotu, ja ņem vērā, ka Hollijas vīrs ir gluži ārprātīgs? Dereka Granta ierašanās izdevniecībā pirms dažām dienām bija satraukusi arī Arturu. Kopš tā laika viņš, gluži tāpat kā pārējie, bija ļoti nervozs.

- Vai esi izdomājusi, kā rīkosies turpmāk? - Arturs uzmanīgi pajautāja.

- Mana māsa un viņas vīrs grib, lai es pārceļos dzīvot pie viņiem uz Oksfordu.

- Un tu piekritīsi? - Arturs asi noprasīja. Viņš labi zināja, cik ļoti Simona paļāvās uz Holliju, un cerēja, ka viņa negrasās pieņemt savu radu piedāvājumu.

- Es nezinu, vilinājums ir liels. - Hollija pati jutās pārsteigta par šiem meliem, it īpaši tāpēc, ka šovakar bija norunājusi apskatīt divus dzīvokļus. Viņa nojauta Artura nemieru, varbūt viņas nenoteiktība palīdzēs Arturam mainīt savu spriedumu par redaktores amatu.

- Es ceru, ka tu to nedarīsi, - viņš sacīja. - Es gribētu ar tevi kaut ko apspriest, bet tas var arī pagaidīt.

“Droši vien par Dereka izlēcienu,” Hollija sadrūmusi nodomāja.

- Vai mēs nevarētu par to parunāt tūlīt?

- Nezinu, vai šobrīd ir piemērotākais laiks. Tava... nepatīkamā stāvokļa dēļ grasījos ierosināt, lai tev palielina algu. Teiksim, tūkstotis gadā... Tas varētu segt dzīvesvietas īri vai arī jebkādus citus papildu izdevumus, kādi tev gadītos.

- Ļoti augstsirdīgs piedāvājums. Tas man noteikti palīdzētu. - Vienu mirkli Hollijai ienāca prātā, ka viņa tiek piekukuļota. Vai Arturs šo priekšlikumu izdomājis nupat vai arī tas bijis plānots iepriekš? Kaut ko tādu jautāt gan viņa nedrīkstēja.

- Un vēl, - Arturs turpināja, - esmu prātojis, ka tev vajadzētu pašai savu kabinetu: to, gaiteņa galā, blakus grāmatvedei.

- Jūs domājat to telpu, kuru mēs izmantojam par rakstāmpiederumu un manuskriptu noliktavu?

- Jā. Protams, mēs to izremontēsim, - Arturs aši piebilda. -Tur ir daudz gaismas lasīšanai, telpa ir patīkama un klusa. Tev tur būtu lielisks kabinets.

Tātad viņa tiek pieklājīgi nostumta maliņā. Bez šaubām, tādēļ, lai atbrīvotu vietu bērnu grāmatu redaktoram.

Hollijai patika strādāt vienā telpā kopā ar “Lappuses” korektori Emmu. Gan jau arī Emmu pārcels citur, Hollija nosprieda. Kur tad iebāzīs viņu? Apkopēju piederumu būcenītī?

- Padomā par to! Un paziņo man savu lēmumu. - Arturs sagrozījās krēslā un tad piecēlās. Viņš nekad tā arī nebija iemācījies, kā beigt neoficiālu tikšanos tā, lai nejustos, ka rīkojies skarbi vai rupji.

Izdevniecības “Lappuse” sieviešu kārtas personāla pārstāves nepieminēja ne Hollijas prombūtni, ne arī Dereka apmeklējumu. Viņas tikai izteica Hollijai komplimentus par jauno kostīmu, apbrīnoja viņas matus un kosmētiku. Šoreiz Hollija nesapņoja, tas viss norisinājās īstenībā. Pat Simona šorīt bija neticīgi blenzusi Hollijā, kad viņa iegāja dzīvojamā istabā.

Hollijas domas nevarēja rast mieru. Nez vai Dereks jau saņēmis Vinsenta Hārpera vēstuli? Kā viņš aizvadījis nedēļas nogali? Vai viņš atkal uzdrīkstēsies bāzt savu degunu izdevniecībā? Viņa drudžaini lūdza Dievu, kaut tas nenotiktu. Tās abas dienas, ko viņa bija pavadījusi kopā ar Lizu un Robertu, bija kā dziedinošs balzams. Pāris reižu viņa bija nonākusi tuvu asarām, bet viņi itin drīz bija aizvilinājuši prom skumīgas domas.

Liza bija atteikusies uzklausīt Hollijas iebildumus un aizvilkusi māsu uz pilsētas centru “nopirkt kaut ko sarkanu”.

Liza un Roberts bez jebkādas uzmācības bija apveltījuši Holliju ar visu savu jūtu siltumu, tādējādi nostiprinot viņas pašapziņu. Atgriežoties atpakaļ Simonas dzīvoklī, Hollija jau bija atguvusi daļu zaudētās pašpārliecības.

Izdevniecībā visu dienu cirkulēja žurnāls “Sunday dobe”, kur vesela lappuse bija veltīta Simonai. Lielākoties raksts bija gluži glaimojošs. Pāris vietās bija minēti citāti no daiļliteratūras, bet viņas fotogrāfija bija lieliska. Pat Simona atzinās, ka tā izdevusies labāk, nekā viņa cerējusi.

Hollija ar piespiešanos atkal pievērsās ekrānam un mirgojošajam kursoram; viņas darbs nevirzījās uz priekšu.

Hollija vīlusies aplūkoja mazo dzīvoklīti. Tas bija noplucis un nožēlojams. Hollija saprata, ka nevar cerēt atrast tikpat plašu un labiekārtotu dzīvokli, kādā bija mitusi kopā ar Dereku, bet šādā viņa nespēja dzīvot.

- Vai drīkstu apdomāties un piezvanīt jums vēlāk? - viņa pajautāja viltīga izskata vīrietim, kurš nepacietīgi staigāja šurpu turpu pa istabu.

- Kā vēlaties. Bet es jūs brīdinu: jau daudzi ir te interesējušies. Varbūt šovakar pat kāds pasteigsies to paņemt.

Pirmo četru sludinājumu ievietotāji, kam viņa bija piezvanījusi, paziņoja, ka dzīvokļi jau izdoti. Viņa paraustīja plecus.

- Tad pati vien būšu vainīga.

Otrais dzīvoklis bija mazliet labāks, tomēr tikai nedaudz. Namīpašnieks piedāvāja to mazliet pārkrāsot.

- Ja jums nepatīk sienu krāsa, varu to mainīt, - viņš viltīgi piedāvāja, pamanīdams Hollijas nepatikā saviebto seju.

Šodien tā jau bija otrā reize, kad Holliju piekukuļoja. Šis dzīvoklis atradās tikai divdesmit minūšu gājiena attālumā no izdevniecības “Lappuse” Čelsijas biroja. Ja vien nelītu, viņa labprāt dotos turp kājām un pamatīgi ietaupītu naudu par autobusa biļetēm. Par dzīvokli Celsijā viņa neuzdrīkstējās ne sapņot; jo īres maksas tur bija pārāk augstas.

- Vai aizkarus arī nevarētu citus? - viņa pavaicāja.

-Tie ir ļoti glīti, - saimnieks iebilda. - Tos nevajag mainīt.

- Ļaujiet man mirkli laika apdomāties.

- Labi. Es būšu lejā. Pēc desmit minūtēm man paredzēta cita tikšanās, tāpēc labāk pasteidzieties.

“Man taču te nebūs jādzīvo mūžīgi,” Hollija sevi mierināja, vēlreiz palūkodamās apkārt. Dzīvojamā istaba bija mazītiņa un pārāk mīkstais un lielais dīvāns un krēsls padarīja to vēl mazāku. Pie ēdamgalda labākajā gadījumā varētu saspiesties divi cilvēki, ne vairāk. Rakstāmgaldam vai viņas mazajam galdiņam te vietas nebūtu, bet virtuvē nebija pat kur izvietot viņas dārgos porcelāna traukus. Hollija jutās pārliecināta, ka Liza labprāt pieskatīs viņas nedaudzās mantas, kamēr viņa varēs atļauties kaut ko lielāku. Lai arī cik saspiests bija šis dzīvoklis, tas labi iekļāvās viņas budžetā.

- Labāk ņemšu šo te, - Hollija nomurmināja, aizvērdama durvis. Viņa bija stingri nolēmusi ietaupīt katru peniju, cik vien spēja. Ja nevarēs atļauties pati savu dzīvokli, viņa nejutīsies ne laimīga, ne droša.

- Es to ņemšu, ja jūs nomainīsiet aizkarus, - Hollija stūrgalvīgi paziņoja.

- Sarunāts! - namīpašnieks bez vilcināšanās atsaucās.

Un Hollija jutās tā, it kā būtu izdarījusi kaut ko nozīmīgu.

Vienpadsmitā nodaļa

Pēc žurnāla “Sunday Globe” ievietotā raksta par Simonu manuskripti izdevniecībā pienāca kaudzēm. Tie bija sakrauti līdz ceļiem augstā grēdā gar Simonas kabineta sienu.

- Ar šito milzumu mēs nemūžam netiksim galā, - viņa žēlojās Hollijai. - Manuprāt, vispirms tev vajadzētu atbrīvoties no tiem, kas rakstīti ar roku.

- Ko lai ar tiem daru? Neaizmirsti, ka uz noliktavas telpu tikšu pārcelta es, - Hollija sarkastiski aizrādīja.

Simona skarbi viņu uzlūkoja.

- Man šķita, tu priecājies par personisko kabinetu.

- Par kabinetu es priecājos. Bet, kad tajā... kabinetā ieliks rakstāmgaldu un krēslu, vairs nebūs vietas, kur pašai apgriezties.

“Nu jau pietiks, man jābeidz žēloties,” Hollija pati sevi aprāja. Ne jau Simona izlēma par viņas pārcelšanu.

Iepriekšējās nedēļas laikā Simona Holliju nebija visai bieži redzējusi. Tajā nedēļā notika daudzas grāmatu klajā laišanas, darījumu pusdienas, balvu pasniegšanas, tikšanās ar aģentiem un autoriem. Šie pasākumi bija aizņēmuši lielāko daļu vakaru, un dienas arī Simonai pagāja vienā steigā. Tas viņām abām bija pa prātam. Kad Simona pārradās mājās,

Hollija vai nu jau gulēja, vai posās uz gulētiešanu. Vēl tikai pāris dienu, tad Hollija pārcelsies pati uz savu dzīvokli. Simona nojauta Hollijas aizvainojumu un prātoja, vai Hollija Simonas kavēšanos parunāt ar Arturu uzskata par iemeslu tam, ka viņa nedabūja redaktores darbu.

Simona piespieda savas domas pievērsties tagadnei. “Tev tagad būs laba mācība, meitenīt,” viņa pati sev aizrādīja, “nākamo reizi, kad kādam būs nepatikšanas, turi muti ciet un nelien nekur iekšā.”

- Vai tev ir laiks tagad pievērsties šiem manuskriptiem? -viņa aši pajautāja.

-Ar pāris es varētu tikt galā. Šonedēļ sakarā ar pārcelšanos uz jauno dzīvokli un jauno kabinetu man daudz laika nebūs. Ko lai es daru ar tiem, kas rakstīti ar roku? - Hollija noliecās un sāka atlikt malā iesietos un drukātos tekstus.

- Es nezinu, man vienalga. Tiec no tiem vaļā, aizsūti atpakaļ! Mums jau tā būs diezgan grūti pārlasīt visus tekstus, kas mašīnrakstā.

Kaut arī Simona bija tik laipna, Hollija jutās atvieglota, ka šis vakars viņai būs pēdējais Simonas dzīvoklī. Spriedze starp abām bija pieaugusi, un viņu attiecības bija pasliktinājušās. Būtu jauki paturēt Simonu kā draudzeni; viņas abas bija neatkarīgas, varēja iet un nākt, kad vien gribēja. Bet, gluži tāpat kā visu pārējo Hollijas dzīvē, izdevību nodibināt labas attiecības ar Simonu bija izjaucis Dereks. Iekārtojusies pati savā dzīvoklī, Hollija kādu dienu uzlūgs Simonu uz patiesi labu maltīti. Atradīs viņai kādu īpašu dāvanu, bet pagaidām būs jāsamierinās ar ziedu pušķi, kas atpūtās spainī izdevniecības izlietnē.

-Tas nu būtu viss, - Simona noteica, aizvērdama savas automašīnas bagāžnieku.

- Paldies par visu, Simona! - Hollija atsaucās un nedroši noskūpstīja Simonu uz vaiga. - Vai tu tiešām nepārdomāsi un neuznāksi augšā?

- Citu reizi. Vai aizmirsi to darbu kalnu, kas mani gaida mājās?

-Tiksimies pirmdien. Un vēlreiz paldies, Simona!

Kautrīgi pamājusi ar roku, Simona atgaiņāja šos pateicības vārdus, iekāpa savā automašīnā un pēc mirkļa jau bija ienirusi satiksmes straumē.

Hollija izkravāja savas drēbes, tad saklāja gultu. Viņa ar putekļu sūcēju iztīrīja ikkatru dzīvokļa kaktiņu, tad parakņājās savos polietilēna maisiņos, meklēdama putekļu lupatu.

Klauvējiens pie durvīm lika viņai salēkties. Dereks? Kādas muļķības, viņa jau kļūst slimīgi aizdomīga. Vai tad ikreiz, atskanot durvju zvanam, viņa lēks gaisā?

- Kas tur ir? - viņa uzsauca.

- Kaimiņš, - atbildēja vīrieša balss.

Hollija atvēra durvis un neizpratnē blenza uz kafijas trauku, ko rokās turēja vīrietis, ar tikpat pliku galvu kā ola. Arī viņa augums līdzinājās olai.

- Es esmu Terenss Vorens. Zinu, ka ne visai atgādinu to vīru no “Nescafe” reklāmas, bet šobrīd neko labāku nevaru dabūt.

Hollija neattapa, ko atbildēt. Viņa raudzījās uz vīrieti, tad uz kafiju un sāka smieties. Vīrietis samirkšķināja brūnās acis un arī iesmējās. Tie bija sirsnīgi smiekli, kas satricināja visu viņa apaļīgo ķermeni.

- Es esmu Hollija, - viņa pati stādījās priekšā.

- Kā sviežas, Hollij? Man šķita, ka tu varētu būt neizturamā kafijas badā.

Hollija palūkojās savā rokaspulkstenī: gandrīz trīs.

- Es nepamanīju, kā aizskrējis laiks. Es ļoti labprāt iedzertu. Nāciet iekšā un atvainojiet par nekārtību.

Terenss apgāja apkārt tukšajiem koferiem un maisiņiem un pasniedza viņai kafijas kārbu.

-Ak nē! - Hollija ievaidējās. - Man taču nav tējkannas! Es pilnīgi aizmirsu to nopirkt. Es vispār aizmirsu aiziet uz veikalu.

- Neuztraucies, tieši tur izpaužas kaimiņu nozīme. Tūlīt ieskriešu savā dzīvoklī un pagatavošu mums pa tasei kafijas. Ar pienu un cukuru?

- Paldies, ne vienu, ne otru.

Pēc brīža Terenss atgriezās ar divām kafijas krūzēm, cepumu paciņu un to pašu kafijas kārbu, kuru viņš nolika uz virtuves galdiņa.

- Vari to paturēt. - Viņš ar žestu atvairīja Hollijas iebildumus. - Tā gan nav visai eksotiska sālsmaizes dāvana, bet noderēs.

Kad abi jau sēdēja pie maziņā galda, Hollijas nervozitāte pamazām pagaisa.

-Tev veicies, es saožu tikko uzklātu krāsu, - Terenss sacīja.

- Namīpašnieks pats piedāvāja pārkrāsot sienas. Man tikai vajadzēja izkaulēt aizkarus.

- Labi nostrādāts! Es jau veselu mūžību viņu bikstu, lai nomaina man paklājus un aizkarus. Nebūtu es tik slinks, jau sen būtu pārvācies. Man ir diezgan rosīgs darbs - esmu sagādnieks firmā, un, manuprāt, tā ir gluži silta vietiņa.

Hollijai patika viņa vaļsirdība un atklātums. Viņš neuzdeva nekādus jautājumus, nemēģināja neko izokšķerēt.

- Es labāk atstāšu tevi vienu, - viņš piepeši ieteicās. - Jau tā esmu atņēmis tev pārāk daudz laika. Varu sniegt dažas tuvākās apkaimes gudrības - ja pēkšņi visa kā aptrūkstas, tepat aiz stūra ir mazs pašapkalpošanās veikaliņš. Ja tev vajag pannu vai ko citu, tu tikai pasaki man!

- Paldies, tā arī darīšu. Es gribētu līdz pirmdienai aizņemties kādu katlu, kamēr tikšu līdz veikalam. Kaut ko tā-du, kur varētu uzvārīt ūdeni. Ar ēdamo problēmu nebūs: es nedēļas nogalē paēdīšu ārpus mājas.

- Vari dabūt manu otro tējkannu. Tūlīt to atnesīšu. Gribu tikai piebilst, ka man bija prieks ar tevi iepazīties.

- Man arī, - Hollija atsaucās.

Pēc mirkļa pie durvīm atskanēja klauvējiens.

- Nāciet iekšā, - viņa uzsauca, - durvis ir vaļā!

- Vai tad mūsu laikos nav bīstami atstāt durvis neaizslēgtas? - Dereka seju pa pusei aizsedza liels ziedu pušķis.

- Ko tu te dari? - Hollija noelsās. - Kā tu mani atradi?

- Nav svarīgi, - Dereks mierīgi atteica. - Vai drīkstu ieiet?

- Nē, nedrīksti. Un, ja tu tūlīt neiesi prom, es zvanīšu policijai.

- Kādas muļķības! Neaizmirsti, ka esmu tavs vīrs. Mums jāapsēžas un jāizrunājas, lai noskaidrotu, kas mūsu laulībā sagāja greizi.

- Vieglāk būtu noskaidrot, kas nesagāja greizi. Un atbilde ir viss, pilnīgi viss sagāja greizi.

- Man jāuzstāj, Hollija, lai tu pati man visu izskaidrotu. Nekādu advokātu vēstuļu, nekādu uzbāzīgu darboņu, kā, piemēram, tā draņķe, pie kuras tu strādā...

Hollija atkāpās no durvīm. Dereka balss skaļums pieauga, un līdz ar to pieauga arī Hollijas bailes.

- Vai viss kārtībā, Hollij? - jautāja Terenss Vorens, parādīdamies durvīs ar elektrisko tējkannu, kuras vads vilkās viņam aiz muguras.

Hollijas ceļgali pateicībā gandrīz ieliecās.

- Šis cilvēks jau grasījās doties prom, - viņa sacīja.

- Nē, negrasījās vis, - Dereks iebilda.

- Lūdzu, piezvaniet policijai, Terens, un palūdziet, lai ierodas tūlīt.

Dereks pagriezās un veltīja Hollijas kaimiņam aukstu skatienu.

-Tas nav nepieciešams.

Terensa uzacis domīgi savilkās.

-Tad ej tūlīt prom! - Hollija pavēlēja. - Ja tu vēlreiz te parādīsies, tev būs darīšana ar policiju.

Dereks uzmeta viņiem abiem niknu skatienu, nometa ziedu pušķi tajā vietā, kur bija stāvējis, un noskrēja lejā pa kāpnēm. Hollija mierīgi paņēma ziedus, pagāja pāris soļu un pārmeta tos pāri kāpņu margām uz pirmo stāvu. Viņa redzēja, ka Dereks tos nikni pasper sānis un iziet pa parādes durvīm.

Šī bija pirmā reize, kad Dereks viņai vispār bija pircis ziedus.

Tcrenss sekoja Hollijai līdzi dzīvoklī. Nevajadzēja būt pārmērīgi gudram, lai saprastu situāciju.

- Man žēl, ka nācās jūs tur iejaukt, bet es tik ļoti priecājos, ka jūs te bijāt. Paldies! - viņa vienkārši noteica.

- Te ir tā tējkanna, ko es tev solīju.

Ja Hollija gribēs izrunāties - labi, ja ne - arī pret to viņam nebija iebildumu. Ikvienam ir tiesības uz savu personisko dzīvi.

- Vēlreiz paldies!

- Paklau... es... es tā prātoju, ja tev labpatiktos pievienoties man vakariņās ar mājās gatavotu spageti maltīti... varbūt tev nav īstais noskaņojums kaut kur aiziet... tu būsi mīļi gaidīta. Kā jau pati redzi, es neciešu no bada. - Acīm smaidā samiedzoties, Terenss paplikšķināja pa savu apaļīgo vēderu. - Tev varbūt noderētu neliela sabiedrība.

Hollija mirkli vilcinājās.

- Jums nav mani jāžēlo. Ak Dievs, tas izklausās drausmīgi, es tā negribēju... es gribēju teikt... Derckam allaž bijusi tāda ietekme uz mani.

- Es saprotu. Bet ja pārdomāsi...

- Ja jums nav iebildumu, es ļoti labprāt to vēlētos.

- Vai pulksten septiņos tu varētu?

- Lieliski. Terens... kā jūs domājat, vai mums nevajadzētu aizslēgt ārdurvis?

-Tās parasti ir aizslēgtas. Neraizējies, man šķiet, ka tava draudzene, palīdzot tev ar mantām, būs atstājusi patentat-slēgu vaļā. Es tūlīt noiešu un aizslēgšu.

Hollija dzirdēja Terensu smagi ejam lejup pa kāpnēm. Var būt, ka dzīvoklis nebija pārāk labs, tomēr viņai ir veicies ar tik lielisku kaimiņu.

- Kāpēc tu tā saki? - Terenss noprasīja, izliedams abu glāzēs pēdējo atlikušo vīnu.

- Tāpēc, ka man nepiemīt tāda iztēle, kāda nepieciešama rakstniekam; man tādas nekad nav bijis, pat koledžā ne, -Hollija skaidroja. - Bet es protu atšķirt, kura grāmata ir laba. Es varu paņemt manuskriptu, šo to tajā pārveidot, vienkāršot teikumu struktūru, arī pieturzīmes es gluži labi protu salikt, bet tas arī ir viss. Es nemūžam nespētu uzrakstīt romānu, pat miljona gadu laikā ne.

- Varbūt tu tikai esi iegalvojusi sev, ka to nevari.

- Paldies par man veltīto paļāvību, bet es tā nedomāju vis.

- Nu, man tā ir sveša joma, - Terenss atzinās. - Man nekad nebija ienācis prātā, cik milzīgs darbs jāieliek, lai tiktu izdota grāmata. Es gluži vienkārši ieeju veikalā, izvēlos, kas man patīk, un eju prom. Kopš šī brīža es izpētīšu vākus, pievērsīšu uzmanību iespiedloksnes lielumam un padomāšu par tev līdzīgajiem, kuri pārbauda katru vārdu, - viņš smaidīdams apsolīja. - Vai tev nāksies izlasīt visus tos manuskriptus, kas ir tavā dzīvoklī? Es neviļus pamanīju tās piekrautās kastes.

- Dievs vien zina, ko mana priekšniece man tur sadevusi, - Hollija skumji atsaucās.

- Cik ilgs laiks paies, kamēr tu tām izurbsies cauri? Es pats gadā izlasu trīs vai četras grāmatas.

-Tas no daudz kā atkarīgs. Ja manuskripts nebūs īpaši labs, izlasīšu apmēram desmit lappuses, izlaižot pa gabalam, bet, ja manuskripts ir labs, es izlasu katru vārdu.

-Tas noteikti aizņem daudz laika.

- Man ari ir daudz laika. Terens, man tev laikam šis tas jāpaskaidro. - Kad Terenss grasījās iebilst, Hollija pacēla augšup roku. - Es zinu, ka man nav jāpaskaidro, bet es gribētu to darīt. Dereks, tas vīrietis, kurš te pirmīt bija atnācis, un es., mēs pirms pāris nedēļām izšķīrāmies, tāpēc ka... nu, viņš pilnīgi kontrolēja visu manu dzīvi...

Terenss ļāva viņai runāt, neko neiebilzdams. Viņš pat šķita saredzējis pabālējušo zilumu zem Hollijas vaigukaula.

-Tā nu tu saproti, ka galu galā man vajadzēja no viņa aiziet.

-Tev, lai to paveiktu, noteikti bija nepieciešama liela drosme.

- Bet, par nelaimi, viņš nespēj apjēgt, ka starp mums viss beidzies, - Hollija atzinās.

-Tu taču vari dabūt tiesas lēmumu, vai ne? Tad viņam nāksies likt tevi mierā. - Terenss nekādi nespēja saprast, ka vīrietis var pacelt roku pret šādu burvīgu sievieti kā Hollija vai arī pret sievieti vispār.

- Pirmdien no paša rīta man būs jāpiezvana savam advokātam un jālūdz viņam padoms. Es nesaprotu, kā Dereks uzzinājis, kur es dzīvoju. Manu jauno adresi zināja tikai pāris cilvēku, un viņam jau nu tie nekādi nebūtu to izpauduši.

- Varbūt viņš tev sekoja, kad tu brauci šurp?

Hollija apsvēra šo iespēju.

- Es taču būtu viņu pamanījusi.

- Nav teikts. Mēs ne vienmēr ievērojam, kas ap mums notiek. Bet pavēstīt par to advokātam, manuprāt, būs prātīgi darīts. Viņš zinās, kā rīkoties. No pieredzes varu teikt, ka šādi tirāni kļūst mierīgi, ja viņiem brūk virsū. Dereks taču atkāpās, kad tu piedraudēji izsaukt policiju, vai ne? Šā vai tā, ja es tev jebkad būšu nepieciešams, pakliedz. Kā jau tu droši vien būsi pamanījusi, sienas ir plānas. Starp citu, ja mans televizors uzgriezts pārāk skaļi, tu tikai piedauzi ar slotu pie sienas. Es sapratīšu.

Divpadsmitā nodaļa

Hollija izberzēja acis un piecēlās. Viņai sāpēja galva. Tas noteikti bija tā kabineta dēļ, jo tur vispār nav gaisa, viņa nosprieda.

- Jau otro reizi galvassāpes vienas nedēļas laikā, - viņa nopurpināja un devās meklēt aspirīnu.

Cauri plānajām sienām Hollija varēja sadzirdēt neskaidrus smieklus. Terenss droši vien skatījās televīziju. Nemiera dzīta, viņa apgāza otrādi manuskriptu kasti un parakņājās pa tās saturu. Viņa pagrūda malā apspurušu, ar roku rakstītu tekstu, kuru jau sen būtu vajadzējis kopā ar pārējiem nosūtīt atpakaļ. Hollijas sejai pārskrēja dusmu ēna: kāds noteikti bez mazākās pārbaudes bija sagrūdis visus manuskriptus vienā kastē. Viņa meklēja pavadvēstuli, kāda parasti bija piesprausta pie manuskripta pirmās lapas. Bet pirmās lapas ar nosaukumu nebija, arī nekādas norādes par autoru, tikai ar zīmuli parakstīts manuskripta saņemšanas datums. Pieri saraukusi, Hollija pamanīja, ka tas saņemts pirms veselas mūžības.

- Tu laikam gadiem ilgi esi mētājusies apkārt, - Hollija uzrunāja biezo, klusējošo papīra lapu kaudzi.

Viņa notupās uz papēžiem un pārskatīja pirmo teksta lappusi. Cik dīvaini vārdi: Honorija un Vilberforss! Mazliet par traku.

“Vēl tikai vienu lapiņu - un tad es to atlikšu kastē,” viņa sev apsolījās. “Un jāizbeidz arī šis ieradums sarunāties pašai ar sevi.”

Viņa izstiepa kājas un atspiedās pret krēslu. Beigās viņa pārcēlās uz atpūtas krēslu un atslīga visā garumā, pārkurinādama garās kājas pāri vienai no roku atzveltnēm. Viņa aizmirsa domāt par sarežģītajiem vārdiem un nepievērsa uzmanību gramatiskajām kļūdām. Tik aizkustinošu stāstu viņa nekad vēl nebija lasījusi. Holliju aizrāva pamestās mātes pūles tikt galā ar pieciem maziem bērniem, krietni padzīvojušiem vecākiem un īgnu tanti. Tēva pamestās ģimenes likstas tika gudri apvienotas ar labu humora piedevu, tādējādi neļaujot stāstījumam kļūt apnicīgam. Viņa spēja visus iztēloties, iztēlē redzēt viņu māju, izjust viņu bēdas un priekus.

- Lielisks darbs! - Hollija sacīja, aizmirsusi, ka grasījās pārtraukt sarunāšanos ar sevi.

Viņa atdalīja katru nodaļu, nogludināja saburzītās lapas, tad sasprauda tās kopā. Sasodīts, kāpēc gan autore nebija pievienojusi savu vārdu un adresi un devusi grāmatai nosaukumu? Hollija pieņēma, ka autore ir sieviete. Notikumi bija stāstīti no sievietes viedokļa. Vilberforss! Tam vīrietim bija vajadzīgs vienkāršāks vārds: varbūt Toms vai Džons. Honorija jau nu noteikti nebija pareizi izvēlēts vārds, tur vajadzēja kaut ko maigāku, piemēram, Emija. Jā, Emija.

Tīrīdama istabu, Hollija domās turpināja rediģēt manuskriptu. Šī nu gan būtu grāmata, kuru viņa labprāt sagatavotu līdz izdošanai. Bet kāda tam jēga? Viņa pat nezināja, kas to uzrakstījis. Rīt viņa par to ieminēsies Simonai, bet nez vai arī Simonai būs zināms, no kurienes šis manuskripts uzradies.

- Ja gribi uzklausīt manu padomu, kādu brītiņu labāk nerādies viņai acīs, - Lūize brīdināja Holliju.

- Kas noticis? - Hollija jautāja.

-Tuvāko pusstundu viņa nav runājama.

- Viņa negrib ne ar vienu runāt, - Hollija automātiski izlaboja. - Kāpēc?

- Neprasi man, - Lūize atbildēja, bet viņas acis runāja pašas par sevi.

- Ienāciet! - Simona nikni uzsauca, atbildot uz Holli-jas nedrošo klauvējienu. - Hollij! Es jau tikko grasījos likt tevi pasaukt.

- Vai kaut kas noticis? - Hollija vaicāja.

- Sasodīts, noticis gan! Paskaties pati! - Simona pameta pāri rakstāmgaldam kādu aploksni. - Izlasi! - viņa pavēlēja.

Hollija izņēma no aploksnes vienu vienīgu papīra lapu un izlasīja to. Tajā Simona tika informēta, ka viņas bijušais vīrs Marks inficējies ar AIDS un ka viņai pēc iespējas ātrāk jāgriežas klīnikā, lai izdarītu analīzes.

-Tas gan ir nejauki, man ļoti žēl, Simona. - Hollijas seja sadrūma.

- Vari nežēlot, - Simona viņu pārtrauca. - Tas atkal ir tava vīra darbs. Vēl viens stulbs jociņš.

Hollijas sirds krūtīs pamira.

- Kāds gan Derekam sakars ar šo te?

- Viņš to nosūtījis.

-Ko?

- Neuztraucies, - Simona kļuva pieļāvīgāka. - Sākumā es domāju, ka šis paziņojums ir īsts, bet tad aprunājos ar Marku. Viņš tikai pasmējās. Viņš man pavēstīja, ka šos pretīgos viltojumus varot iegādāties daudzos jokdaru veikalos, - vai redzi: uz vēstules nav ne adreses, ne telefona numura.

- Es priecājos, ka tas ir joks, tas ir, es priecājos, ka tā nav taisnība. Vai esi pārliecināta, ka to izdarījis Dereks? -Šāds jautājums bija bezjēdzīgs.

- Nē, neesmu pārliecināta, bet kurš gan cits tas varētu

būt?

- Varbūt Megija?

- Nekādā ziņā. Es viņai piezvanīju, un viņa gandrīz draudēja mani iesūdzēt tiesā.

Kopš Vinsents Hārpers bija aizrakstījis Derekam, brīdinādams, ja viņš kaut iedomāsies runāt ar Holliju, Hārpers dabūs pavēli par Dereka arestēšanu, viņš bija nozudis no skatuves. Ne Holliju, ne Simonu viņš līdz šim traucējis nebija.

- Vai tu grasies par to ziņot policijai?

- Sākumā tā bija mana pirmā doma, - Simona atzinās. - Bet, manuprāt, varētu būt labāks paņēmiens, kā viņu apturēt. Patiesībā uz šādām domām mani uzvedināja tavi vārdi.

- Es vairs neatceros. - Hollija sarauca pieri. Simona bija stipri nomierinājusies.

-Tu sacīji, ka Dereks kļūtu vai traks, ja viņa kompānijā kļūtu zināmas viņa izdarības pret tevi. Nu un tagad viņi arī uzzinās, kādi tam zemiskajam tārpam bijuši nodomi...

- Tu gribi teikt, ka dosies uz viņa biroju?

- Nē, es viņam nosūtīšu faksu.

- Bet tad to izlasīs visi, jo viņam nav pašam sava... Ā!

-Tieši tā. Tieši to es biju paredzējusi. - Simona triumfējoši pasmaidīja. - Ņem izlasi!

Hollija izlasīja gudri sacerēto faksu. Simona neapsūdzēja Dereku, viņa tikai lūdza Derekam - kā draugam - palīdzību, lai atrisinātu viņas problēmas. Vai pirms vairākām dienām, kad viņš apmeklējis Simonas biroju, viņš neesot pamanījis kādu ložņājam apkārt viņas automašīnai stāvvietā, kādu, kas būtu varējis izlaist gaisu no tās riepām? Kā viņš domājot, vai tā pati persona neesot vainojama nepasūtītu picu piegādāšanā? Kā viņš rīkotos, ja tiktu aizsūtīta viltus vēstule ar ziņu, ka Simonas vīram ir AIDS? Kā lai Simona atrod vainīgo? Viņa būtu ļoti pateicīga par Dereka palīdzību.

- Vari te pievienot vēl kaut ko. - Hollija nolika papīra lapu uz galda un izstāstīja Simonai par trim taksometriem.

Simona cieši saknieba lūpas.

- Vai ir vēl kaut kas, ko man vajadzētu zināt? Vai tev bija īpašs iemesls to slēpt no manis? - Simona sarkastiski noprasīja.

-Tu jau tāpat biji tik satraukta... es negribēju visu vēl vairāk pasliktināt... - Hollija stostījās.

“Tā man vajag,” viņa prātoja. “Vajadzēja klusēt.”

- Iedod man Dereka faksa numuru. Jo drīzāk viņš šo te saņems, jo labāk. Pagaidām tas būtu viss, - Simona strupi pabeidza sarunu.

Trīspadsmitā nodaļa

Hollija vēlreiz pārlasīja Vinsenta Hārpera vēstuli. De-reks bija kategoriski atteicies piekrist šķiršanās prasībai. Kaut arī Hollija šādu reakciju bija paredzējusi, viņa jutās vīlusies. Ja vien Dereks pēkšņi nepārdomās, viņa varēja rēķināties ar ilgu gaidīšanu, līdz iegūs brīvību. Bet tas nekas, viņa taču negrasījās nekur aizbraukt, un ar laulības piedāvājumiem arī neviens pie viņas durvīm neklauvēja.

Dzīvošana vienai pašai nepavisam nelikās tik aizraujoša, kā Hollija bija iztēlojusies. Kā jau plānojusi, viņa bija uzaicinājusi Simonu uz restorānu vakariņās, bet Simona gan nebija lūgusi Holliju vēl kādreiz viesoties savā dzīvoklī. Hollija arī viņu par to nevainoja.

Viņa ar nepacietību gaidīja kopīgo iknedēļas pasēdēšanu arTerensu. Viņi vakariņas gatavoja pārmaiņus. Terenss bija apbrīnojami jautrs un asprātīgs, bet arī viņam uznāca nopietni brīži. Katru otro nedēļas nogali Hollija pavadīja kopā ar Lizu un Robertu. Viņi gribēja, lai Hollija brauktu turp katru nedēļas nogali, bet viņa taču nevarēja tā uzplīties.

Doma par māsu lika atplaukt smaidam uz Hollijas lūpām. Rīt bija viņas kārta zvanīt Lizai, bet viņa ilgojās parunāties ar māsu jau tūlīt.

- Hollija! Es nebiju gaidījusi tavu zvanu, - Liza atsaucās.

- Man tāds pļāpīgs noskaņojums, - Hollija paskaidroja. - Vai tev viss kārtībā? Tu izklausies mazliet nomākta.

- Es jau necik daudz nevaru no tevis noslēpt, vai ne?

- Ko noslēpt? - Hollija jautāja.

- Ka nākamajā semestri es bērnudārzā vairs nebūšu vajadzīga. Otra audzinātāja, kas strādāja uz pusslodzi, pieņemta uz pilnu slodzi. Šodien man par to paziņoja.

-Ak, Liza, tas gan ir nekrietni! Man ļoti žēl.

- Man arī, bet Dorīna tur strādājusi ilgāk nekā es.

- Vai cita bērnudārza tuvumā nav?

- Nē, vismaz es neko neesmu dzirdējusi. Mans vārds jau veselu mūžību skaitās darba meklētāju sarakstos. Es, protams, vēl mēģināšu kaut ko atrast. Un, it kā šodienai ar to vēl nebūtu pieticis, saniķojās tā vecā, sarūsējusī grabaža. Par laimi, garām brauca kāds kaimiņš un apstājās, lai paraudzītos, vai nevar kaut kā palīdzēt. Viņš atveda mani mājās. Roberts gan apgalvo, ka to vēl varot saremontēt, bet nabaga vecajai automašīnai vairs tikko turas iekšā dzīvība. Taču citādi - viss rit normāli. Tā, tāds nu bija mans bēdu stāsts, un kas tev jauns?

- Es šodien saņēmu vēstuli no advokāta. Kāds pārsteigums: Dereks negrib šķirties!

-Tagad ir mana kārta izteikt līdzjūtību.

- Mums abām ir klājies arī labak. Bet, ja vien viņš liks mani mierā, es ar to samierināšos un gaidīšu.

Tā viņas nopļāpāja gandrīz veselu stundu.

- Tiksimies piektdien parastajā laikā, - Liza beigās piebilda.

Istabā atkal valdīja klusums. Hollija vēlējās, kaut varētu atļauties nopirkt Lizai jaunu automašīnu. Viņa jau iztēlē skatīja šādu ainu: ar milzīgu, zilu lenti apsieta mirdzoša, melna automašīna, Lizas un Roberta priecīgās sejas, abiem ieraugot dāvāto automobili savas kotedžas zālainajā pagalmā. Ja Hollija laimētu zirgu skriešanās sacīkšu totalizatorā, tā būtu pirmā lieta, ko viņa nopirktu. Fakts, ka viņa nekad nespēlēja totalizatorā, nepavisam netraucēja viņu sapņot. Bet, tā sapņodama, viņa gan savu darbu nepadarīs. Hollija prātoja, ka nepieciešama vēl stunda un viņa būs pabeigusi Tonijas Džon-sones grāmatas rediģēšanu.

Ar apmierinātu klikšķi viņa aizcirta savu pārnēsājamo datoru. Šis bija biezs manuskripts un bija prasījis milzu pūles rediģējot. Viņa bija apmierināta ar rezultātu. Dažreiz Hollija uzskatīja: tieši viņas vārdam būtu jāatrodas uz grāmatas vāka, viņai jābūt tai, kas saņemtu suminājumus. Reizēm viņa apskauda autorus, kuri lepnumā staroja, saņemot apsveikumus grāmatas iznākšanai veltītajos pasākumos. Tā droši vien bija burvīga sajūta, bet viņa to nekad neizbaudīs.

Viņas domas aizklīda pie manuskripta bez nosaukuma, kurš atradās viņas naktsskapīša atvilktnē. Viņai nezin kā nebija iznācis par to ieminēties Simonai. Simona pēdējā laikā bija tik untumaina, ka Hollija centās izvairīties no viņas.

“Man vēlreiz jāuzmet acis manuskriptam,” Hollija izklaidīgi nodomāja, sakārtodama savus papīrus.

Uzlikusi manuskriptu uz ceļiem un šokolādes tāfelīti uz naktsgaldiņa, viņa iekārtojās gultā. Bija jau četri no rīta, kad viņa izslēdza gaismu. Rīt viņai noteikti jārunā ar Simonu par šo manuskriptu.

- Vai tev ir brīvs brītiņš? - Hollija pabāza galvu pa Simonas kabineta durvīm.

Ar brīvo roku pamājusi Hollijai, lai nāk iekšā, un no-

rādījusi uz krēslu pretim rakstāmgaldam, Simona aizsedza klausuli.

- Es tūlīt, - viņa ar lūpām paziņoja.

Hollija apskatīja pazīstamo telpu. Līdzīgi vairumam izdevniecības “Lappuse” kabinetu, tā bija gaiša, bet ne pārāk plaša. Simonai nepatika pārblīvētas telpas, un kabinetā nebija nekā lieka, tikai nepieciešamās mēbeles: rakstāmgalds, Simonas grozāmais krēsls un divi pusmīksti atpūtas krēsli. Šaurajā, garajā vāzē uz viņas rakstāmgalda vienmēr atradās svaigi ziedi. Arī vāze aizņēma ļoti maz vietas.

- Piedod, ka tev bija jāgaida, - Simona atvainojās, pabeigusi telefona sarunu.

- Tas nekas. Tonijas Džonsones manuskripts ir pabeigts.

- Lieliski sagatavots! Tu patiesi tur smagi pastrādāji.

- Hmm, nebija jau tik traki, es pie tā nosēdēju labu laiku. Bet grāmata ir laba. Šoreiz viņa, šķiet, mainījusi savu stilu: īsāki teikumi, nav tik daudz aprakstu. Kaut arī vajadzēja rediģēt diezgan daudz, nebija tik grūti kā parasti.

- Kad varam plānot izdošanu? - Simona vaicāja, pasniegdamās pēc sava izdevniecības darbu grafika.

- Martā, ap Lieldienām. Mums nav daudz laika vilcināties.

- Labi.

- Starp citu, vienā no tām kastēm, ko tu man iedevi, es atradu ar roku rakstītu manuskriptu. Tur nebija klāt ne autora vārda, ne adreses, ne.. Tas ir...

- Vari man nestāstīt, vienkārši izmet to. Man vienalga, kaut tas būtu vēl viens “Karš un miers”, izmet to! Mums te ir izdevniecība, nevis gaišreģu birojs, - Simona piebilda, kad atkal iezvanījās viņas telefons.

Hollija paņēma disketi un Tonijas Džonsones manuskriptu un devās uz Emmas kabinetu.

Viņa pat negribēja domāt, ka jāiznīcina burvīgais stāsts, kuru viņa vakarnakt bija vēlreiz pārlasījusi. Kāds zaudējums -un tikai vienas trūkstošas lapas dēļ. Tā pat nebija lapa - dažas rindiņas: autora vārds un adrese.

Četrpadsmita nodaļa

- Labāk apsēdies, pirms es tev to pavēstu: Roberts ir uzaicināts nolasīt lekcijas Amerikā un arī es esmu uzaicināta! -Lizas balss satraukumā vai aizrāvās.

- Brīnišķīgi! Es priecājos pārjums abiem, - Hollija ar patiesu sirsnību atsaucās. - Kad jūs brauksiet?

-Augustā. Izbrauksim tajā piektdienā pirms svētkiem. Vienīgā darvas pile šajā medus mucā ir tā, ka tev būs vienai jāpaliek Londonā.

- Liza, Dieva dēļ! Nemaz nelauzi galvu par to. Tā jums abiem ar Robertu ir lieliska iespēja. Pasaki viņam, ka es ar viņu lepojos.

Hollijai labi izdevās apslēpt savu vilšanos. Augustā viņa bija ieplānojusi atvaļinājumu un cerēja, ka Lizai un Robertam nebūs iebildumu, ja viņa lielāko dalu laika pavadīs kopā ar abiem.

- Mēs būsim prom tikai nedēļu, - Liza bažīgi piebilda.

- Lieliski. Es plānoju septembrī ņemt apvaļinājumu.

Augusta saule dedzinoši karsēja. Dzīvoklī bija vēl vientuļāk nekā jebkad. Pa savu logu Hollija varēja redzēt neciešamajā tveicē ņirbošo trotuāru. Viņa ilgojās pēc Lizas dārza svaigā aromāta, pēc izraibinātās koku paēnas, pēc kotedžas ar tās vēsajām akmens grīdām. Viņa atgriezās pie datora un ielika tajā lapu. Noregulējusi to, viņa ar lieliem, košiem burtiem uzrakstīja:

EMĪLIJA HOVARDA “RĪTDIENAS PRIEKS”

Hollija nepacietīgi gaidīja, kamēr lapa ar nedaudzajiem vārdiem iznāks no printera. Tad viņa to uzmanīgi pievienoja glītajai apdrukāto lapu kaudzei. Soli atkāpusies, viņa nekustīgi stāvēja un raudzījās uz šīm lapām tā, it kā gaidītu tās izgaistam. Grāmata bija pabeigta. Tikpat labi apstrādāta kā jebkura cita no viņas rediģētajām grāmatām. Bet šoreiz tā bija viņas grāmata, viņas bērns, viņas adoptētais bērns. Tāds, kuru pametusi un aizmirsusi tā patiesā autore.

Hollija itin bieži bija lasījusi par emociju gammas plūsmu, un te nu viņa stāvēja kā virpulī, izbaudīdama vairumu no šīm sajūtām: lepnumu, prieku, vainas apziņu, bailes, šausmas, nomāktību, sajūsmu, bet pāri visam - vainas apziņu. Holliju sagrāba izbailes par to, ko viņa grasījās darīt, kļuva pat grūti elpot. Pat Lizai viņa nekad nedrīkst stāstīt patiesību par šo grāmatu, nekad nedrīkst ne ar vienu dalīties savā noslēpumā.

Nedēļām ilgi viņa bija trenējusies, kā paziņot izdevniecības “Lappuse” valdei par šo grāmatu un tās autori. Par autori, kas sirgst ar agorafobiju un ne vien baidās atstāt savu māju, bet arī nevēlas runāt ar cilvēkiem. Par reklāmas turneju nevarēja būt ne runas, pat intervijas pa telefonu bija izslēgtas. Pati Hollija varot ar viņu sazināties, vienīgi sarakstoties.

Ja izdevniecība “Lappuse” atteiksies izdot šo grāmatu, Hollija griezīsies pie kāda aģenta. Dievs vien zina, cik daudzus viņa pazina.

-Tu taču zini noteikumus, Hollij. Ja kāds autors nepiekrīt reklamēšanai, mēs grāmatu neizdodam, - Arturs Lords viņai saudzīgi atgādināja.

-To es saprotu, bet šī ir izcila grāmata. - Hollija nolieca galvu, lai apslēptu vaigos iesitušos sārtumu. - Lasot šo manuskriptu, ir viegli saprast, kā un kāpēc Emīlijai Hovardai radusies šī agorafobija. To pašu par sevi varētu izmantot savdabīgai reklāmai. Viņa atzīst reklāmu, viņai vienalga, ko citi par viņu raksta, ja vien viņai nav ar tiem jārunā. Manuprāt, šāda veida reklāma varētu būt ļoti interesanta.

Klusums, kas sekoja pēc viņas vārdiem, šķita bezgalīgs.

- Es nekad neesmu dzirdējusi tevi tik dedzīgi runājam. Par ko tā grāmata ir? - Simona pajautāja.

- Jā, pastāsti mums par to, - Arturs Lords ar iecietīgu smaidu sejā mudināja. Viņš nekad vēl nebija redzējis Holliju tik možu.

Hollija atstāstīja rūpīgi pārstrādāto rokrakstā iesniegtā manuskripta versiju.

Hollijai runājot, Simona vēroja aizrautības mirdzumu viņas sejā. Viņa uzticējās Hollijas spriedumiem, un, ja jau viņas asistente tik dedzīgi aizstāv šo grāmatu, Simona labprāt vēlējās pieņemt viņas novērtējumu.

- Manuprāt, mums šoreiz vajadzētu izdarīt izņēmumu un izdot šo grāmatu, - Arturs Lords ierosināja.

Hollija būtu varējusi viņu kaut tūlīt noskūpstīt.

- Visi piekrīt? - Arturs Lords nepacietīgi vēlējās turpināt sanāksmi. Atskanēja vispārēja piekrītoša murdoņa.

- Vēl viens veiksmīgs asaru gabals? - Aplūkodams savus panadžus, pavīpsnāja izdevniecības “Lappuse” literārais redaktors Rolands Grīns. Tādas jau bija sievietes ar savu literatūru, kas atspoguļojot reālo dzīvi.

- Kaut tev tā veiktos! - Simona atcirta.

Arturs Lords cerēja, ka Simona un Rolands negrasās atkal strīdēties. Pēc viņa domām, abi pārāk bieži bija uz nažiem.

- Kāds mums ir nākamais jautājums dienas kārtībā? -viņš pavaicāja.

Viņi turpināja sanāksmi. Hollija no tā, kas notika apkārt, dzirdēja gaužām maz, viņas galva reiba no prieka. Pēc kāda laika viņa iesniegs manuskriptu, liekot visiem noticēt, ka tikko beigusi tā rediģēšanu. Tādējādi viņai būs iespēja pārbaudīt savu darbu, varbūt vēl kaut ko mainīt. Kaut ko taču viņa noteikti ir palaidusi garām. Kad tas būs izdarīts, viņa nodos manuskriptu Džeinas rokās. Kad tas būs salikts un korektors to būs izlasījis, Hollija to vēl pēdējo reizi pārbaudīs un pēc tam nosūtīs iespiest. Tad grāmata būs laukā no viņas rokām.

Viņa varēs vienoties ar mākslas nodaļu par vāku, uzraudzīt, kādas anotācijas tiek nodotas žurnālistiem un grāmatu tirgotājiem. Arī reklāmas nodaļa nekad neatteicās no palīdzības...

- Hollij! Hollij!

Izdzirdējusi Simonas balsi, Hollija salēcās. Pie galda visi smējās. Viņa neveikli pasmaidīja.

- Piedodiet, - viņa atvainojās.

- Kādu drausmu darbu plāno tava mazā galviņa? - Rolands norūca.

-Tu būtu pārsteigts, to uzzinājis, Roland. Patiesi pārsteigts. - Hollijas vaigi dega burvīgā saulrieta sārtumā.

- Es to cilvēku reiz nožņaugšu, - Simona paziņoja, kad viņas abas ar Holliju sēdēja izdevniecības ēdnīcā un ēda savas sviestmaizes.

- Neņem viņu vērā!

- Viņš ar savu tēvišķīgo gudrību dara mani vai traku. Šā vai tā, apsveicu tevi ar uzvaru; tava uzstāšanās bija ļoti iespaidīga. Pat tad, ja tu to grāmatu būtu sarakstījusi pati, tev nebūtu izdevies cīnīties vēl spožāk.

OTRA DAĻA

Aprīlis - gadu vēlāk

Detektīvs Maikls Mūrs lūdza, lai viņu neviens netraucē. Viris aizvēra žalūzijas, kas atdalīja nodaļas telpu no viņa kabineta, un parūpējās, lai nekur cauri nespīdētu gaisma. Mierīgi iztukšojis savas kabatas, viņš paraudzījās uz savu aizdomās turamo sarakstu. Kaut arī kolēģi mēdza uzjautrināties par Mūra metodēm, viņam bija sava īpaša darba sistēma. Bet visos šajos detektīva amatā aizvadītajos gados tikai viena viņa izmeklēto slepkavību upurē palika neatriebta, un līdz pat šai dienai viņš vēl nebija simtprocentīgi pārliecināts, vai viņas nāve nav bijusi pašnāvības rezultāts.

Mūrs ielika videomagnetofonā uzraudzības dienesta videokaseti un iekārtojās ērtāk, lai to noskatītos, tomēr neaizmirsdams vispirms paņemt un attīt vienu no saviem kārumiem, kas izraisīja viņā vainas apziņu. Ja vien viņš nebūtu publiski paziņojis, ka ietur diētu, visa šī slepenība nebūtu nepieciešama. Viņš bija pārliecināts, ka sieva pierunājusi pārējos detektīvus uzmanīt, vai viņš neēd šokolādi. Pēdējā laikā citi bija uzsākuši bez pieteikšanās un bez jebkāda redzama iemesla iegriezties viņa kabinetā.

Mūrs paātrinātā tempā patina kaseti uz priekšu un atrada meklēto, šo to pierakstīja bloknotā, tad attina kaseti atpakaļ. Otrā kasete izrādījās tāda, kādu viņš to jau bija paredzējis. Mūrs apjucis pakasīja galvu. Viņš jau bija izsvītrojis trīs no četriem sava saraksta vārdiem, un tagad šīs videokasetes sniedza lielisku alibi ceturtajai personai. Viens no viņiem meloja, tomēr visiem četriem bija dzelžains alibi. Viņam nāksies vēlreiz katru nopratināt, lai redzētu, vai tie nemainīs savas liecības un nesapīsies savos melos.

Viņš nolauza “KitKat” gabaliņu un domīgi to sakoš-

Piecpadsmita nodaļa

- Nespēju noticēt savām ausīm! - Simona iesaucās. - Mēs jau vairāk nekā stundu cenšamies atrast kādu paņēmienu, lai segtu kaut daļu no mūsu zaudējumiem, un tev pietiek nekaunības ierosināt, lai piešķiram Patrikam Vorolam neaptverami lielu avansu viņa nākamās grāmatas sagatavošanai.

- “Mākoņi” ir brīnišķīga grāmata. Izcila grāmata... -Rolands Grīns ar dusmās piesarkušu seju nodārdināja.

- Par to es nestrīdos, - Simona piekrita. - Bet tas nekādi nemaina faktu, ka šī izcilā grāmata mums nesusi vienīgi zaudējumus. Dieva dēļ, Roland, vai tiešām ar pārdošanu saistītie skaitļi tev neko neizsaka? Ir pārdoti septiņdesmit astoņi “Mākoņu” eksemplāri. Un tagad - mēnesi pēc izdošanas -grāmata visās valsts malās iegūlusi veikalu plauktos, jo četrdesmit deviņu mārciņu un deviņdesmit pensu vietā cilvēki par to dotu labi ja piecas mārciņas. Un kāda ir tava reakcija uz šo situāciju? Piešķirt viņam milzīgu avansu un finansēt viņa un asistenta fotografēšanas ceļojumu pa Japānu uz trīs mēnešiem. Kāpēc gan mums neaiztaupīt laiku un sirdssāpes un tūlīt pat nepaziņot par bankrotu?

- Simona, Roland, lūdzu! Jūsu ķīvēšanās mums neko labu nedos. - Arturs Lords skaļi piesita ar pildspalvu pa galdu. Pat viņš bija pārsteigts par sava drauga Rolanda muļķību. Viņi jau vairākas reizes bija apsprieduši, ka būtu neprāts izdot vēl kādu no šīm estētiski pievilcīgajām, bet finansiāli neizdevīgajām grāmatām. Arturs pievienojās Rolanda sajūsmai par Patrika Vorola brīnišķīgo talantu un ar lepnumu lasīja kritiķu uzslavas. Patriks neapšaubāmi bija viņa izcilākais autors, pasaules klases fotogrāfs, bet, lai arī cik ģeniāls viņš būtu, izdevniecība “Lappuse” nevarēja Patriku Vorolu atļauties. Arī viņu bankas konts to nevarēja atļauties.

Spriedzes pilno klusumu telpā pārtrauca vienīgi pulksteņa tikšķi. Arturs apzinājās, ka pārējie gaida, lai viņš ierobežotu Rolanda plānus, un Arturs to arī darīs, bet īstajā laikā un pēc sava prāta. Viņš neko nepārmetīs Rolandam pārējo klātbūtnē. Galu galā viņu un Rolandu saistīja gadiem ilga draudzība. Veiksmīgas izdevēju prakses un draudzības divdesmit gadi. Rolands tieši tāpat kā Arturs bija daļa no izdevniecības “Lappuse”. Nē, tā nebūtu pareizi. Simonas dusmu lēkme viņu pārsteidza; parasti viņa nebija tik īgna, un viņa arī nebija izvēlējusies vistaktiskāko veidu, kā izteikties. Arturs negribīgi atzina, ka viss Simonas sacītais ir patiesība. Patrika Vorola grāmatas izdošana būtu vēl viena komerciāla neveiksme, kas viņiem nozīmētu to pašu, ko pašnāvība. Šoreiz Arturam nāksies iejaukties; Rolands ir jāaptur. Bet vēlāk -zem četrām acīm.

- Ja nekas cits nav paredzēts, man vēl jāpaspēj uz lidmašīnu. - Simona ar troksni aizcirta savu dokumentu mapi. Arturs Lords atkal bija gļēvulīgi izvairījies no šī jautājuma apspriešanas.

- Skriesi uz Dublinu rediģēt tā asiņu karaļa grāmatu, vai ne? - Rolands pavīpsnāja.

- Jā, es rediģēšu Džona Bērēta grāmatu, un vēl mēs apspriedīsim viņa iepriekšējās grāmatas trešā atkārtotā izdevuma tapšanu. - Simona veltīja Rolandam niknu skatienu. - Viņa grāmatas ir īpaši ienesīgas. Bet tu jau droši vien esi aizmirsis, ko tas nozīmē, - viņa strīdīgi piebilda.

Arturs Lords atkal piesita ar pildspalvu pa galdu.

- Sanāksme beigusies, - viņš skarbi paziņoja. Viņš vairs nespēja paciest to abu ķīvēšanos.

Visi nomākti ar drūmām sejas izteiksmēm savāca savus ziņojumus un finansu aprēķinus un salika mapēs. Tukšās po-listirola kafijas tasītes tika samestas atkritumu tvertnē, un sanāksmes dalībnieki klusēdami izklaidus izgāja no sanāksmju telpas.

- Lai tev jauks ceļojums, Simona, un nodod manus sveicienus Džonam, - Arturs gurdi noteica.

- Nodošu, - viņa apsolīja.

Simona pameta skatienu pulkstenī un aizsteidzās pa gaiteni, lai panāktu Timu Braunu - izdevniecības finansu pārzini.

- Drausmīga sanāksme, - viņa ieteicās.

- Sliktākas nemaz nemēdz būt, - Tims piekrita.

- Vai mūsu finansiālais stāvoklis tiešām ir tik melns, kā to mālē? Es ne pārāk daudz saprotu par bilances slēdzieniem, skaitļi nekad nav bijuši mana stiprā puse.

-Tu gribi sacīt, ka es, kā parasti, esmu pārlieku piesardzīgs un pesimistisks? - Toms pārjautāja.

Simona viegli piesarka un tad pasmaidīja.

-Apmēram tā varētu teikt, - viņa atzinās.

- Labi. Tad es paskaidrošu ar vārdiem. Tie būs tikai divi vārdi: pluss un mīnuss. Pluss nozīmē peļņu, mīnuss nozīmē zaudējumus. Šobrīd mūs raksturo vārds - mīnuss. Mīnuss, mīnuss un vēlreiz mīnuss.

- Vai tiešām tik ļauni?

-Tiešām.

- Kas tagad notiks? - Simona pajautāja, kaut arī patiesībā necerēja saņemt vienkāršu atbildi.

Tims apstājās pie sava kabineta durvīm un paraustīja plecus.

- Kaut es to zinātu! Bet vienu gan es zinu: Vorola nosūtīšana uz Japānu mums atbildi uz šo jautājumu nesniegs!

- Tā tiešām ir taisnība, - Simona piekrita.

Sešpadsmitā nodaļa

“Dodoties brīvdienās, visas raizes aizmirstas,” mēdza sacīt Simonas māte.

“Cerēsim, ka tev taisnība, mammu,” Simona prātoja, novietodama savu ceļasomu lidmašīnas augšējā plauktā. Turpat blakus ejai sēdēja liela auguma sieviete, kura jau bija aizsprādzējusi drošības jostu. Simona paspraucās viņai garām un pēc neilgas nepatīkamas grozīšanās iekārtojās savā vietā. Viņa atvēra Džona Bērēta manuskriptu, jo gribēja pārbaudīt tā pēdējo nodaļu.

- Vai vēlaties kaut ko dzeramu? - nonākusi pie viņām, jautāja stjuarte.

Simona vilcinājās, jo pēc divdesmit minūtēm bija paredzēta nosēšanās.

- Lūdzu, minerālūdeni!

Džons Bērēts, bez šaubām, līdz vakaram vēl atkorķēs vairākas pudeles. Džons Bērēts bija viens no viņas iemīļotākajiem autoriem. Vai tiešām pagājuši tikai četri gadi, kopš viņš iesoļoja Simonas kabinetā un nosvieda uz viņas rakstāmgalda savu manuskriptu “Slepkava un Co”?

- Jums tas patiks, - viņš paziņoja.

t

- Vai jums bija sarunāta pieņemšana? - Simonu bija pārbiedējusi viņa pēkšņā uzrašanās.

- Ē... nē. Tur, ārpusē, pie galdiņa neviena nebija... -Džona siltais smaids atspēkoja atvainošanos viņa balsī.

Pirms Simona paspēja viņam pavēstīt: “Mēs nepieņemam nepieprasītus manuskriptus,” - Džons jau palīdzēja viņai apvilkt mēteli un abi devās pusdienot uz restorānu “Savoy

- Es parasti nepusdienoju ar svešiniekiem, - Simona iebilda, kad viesmīlis atlocīja žilbinoši baltu salveti un uzklāja to viņai uz ceļiem. Ja šādu situāciju kāds autors būtu aprakstījis savā grāmatā, viņa to būtu pārlabojusi kā nereālu. -Ja jūs domājat, ka šis te viss mani apžilbinās, tad jūs maldāties. - Viņa ar plašu žestu norādīja uz apkārtējo telpu. - Jūsu manuskripts nokļūs tajā pašā kaudzē, kur visi pārējie izskatāmie, un tā kaudze jau sasniegusi griestus.

-Tam es ticu. Bet manējo jūs izlasīsiet jau šonakt, vai ne? - Džons Bērēts lūdzoši salika kopā pirkstus un plaukstas. - Vispirms pasūtīsim pusdienas, tad jūs varēsiet man pastāstīt par sevi.

Pašai par lielu pārsteigumu, Simona to arī darīja.

Dzerdama dzirkstošo minerālūdeni, Simona pasmaidīja par šīm atmiņām no viņu pirmās tikšanās. Džons Bērēts ar savu valdzinājumu prata aizvilināt putnus no kokiem vai, precīzāk izsakoties, redaktori no rakstāmgalda. Bija jau gandrīz četri, kad viņi beidzot atstāja eleganto restorānu upes krastā. Simona nekad neapsprieda savu personisko dzīvi ne ar autoriem, ne arī ar jebkuru citu, bet tajās nedaudzajās īsajās stundās, paklausot Džona neuzmācīgajiem pavedinājumiem, viņa kaut kā bija pārkāpusi pati savu likumu.

Tajā pievakarē izejot no kabineta, Simona neviļus atklāja, ka ieliek Džona manuskriptu savā nobružātajā ādas somā.

Lietišķo kostīmu nomainot pret ērtu mājastērpu, viņa jutās gluži vieglprātīgi. Džons Bērēts bija padarījis šo dienu gaišāku. Viņš bija jauks cilvēks, lai arī nedaudz neprātīgs. Simona izvārīja zupu, paķēra krēma cepumu paciņu un atlaidās savā ierastajā vietā - uz dziļā, ērtā dīvāna ar mīkstajiem spilveniem. Viņa atvēra Džona atnesto lielo, brūno aploksni un sarauca pieri. Šim manuskriptam piemita visas tās īpašības, kuru dēļ viņa parasti darbu noraidīja: rakstīts ar roku, uz lapas abām pusēm, atstarpes starp rindām tikko saredzamas, sānu malas cik vien iespējams šauras. Simona no pieredzes zināja, ka ar roku rakstīti teksti nenovēršami nozīmē nepatikšanas: sākumā glītais rokraksts tālāk pārvēršas nesalasāmos skribelējumos. Šaurās maliņas redaktoram bija kā ļauns murgs, lapas abu pušu aprakstīšana bija pilnīgi aizliegta.

Simona žigli pāršķirstīja lapas, bet Džona Bērēta vienmērīgais, glītais rokraksts nepasliktinājās. Varbūt viņa aši pārlasīs pirmo nodaļu un pēc tam ķersies pie tā teksta rediģēšanas, pie kura bija strādājusi vakarvakarā.

Nolikusi pēdējo lapu, Simona izberzēja acis. Džonam Bērētam bija taisnība - viņai šis darbs patika.

- Es zināju, ka jūs mani nepievilsiet, - Džons satraukumā atsaucās, izdzirdējis klausulē Simonas balsi.

- Man ļoti žēl, Džon, bet man jāsūta jūsu manuskripts atpakaļ. - Simonai izdevās saglabāt balss toni nopietnu.

- Saprotu. Katrā ziņā jūs esat ļoti laipna, ka paziņojat man to tik ātri, Simona. Varbūt es biju pārāk sadomājies... aizrāvies. Šā vai tā, man bija prieks par mūsu pusdienām un iepazīšanos ar jums.

Pat vīlies Džons Bērēts bija apburošs. Bija laiks izbeigt mānīšanos.

- Vai jūs nevēlaties zināt, kāpēc es to sūtu jums atpakaļ? - viņa pajautāja.

- Varbūt tāpēc, ka, manuprāt, darbs ir labs, bet jūs domājat citādi? - viņš ieteicās.

- Ne gluži. Manuskriptu nedrīkst iesniegt rokrakstā...

Džons, viņu nepārtraukdams, klausījās, kamēr Simona

bija beigusi skaidrot.

- Es patiesi visu saputroju...

- Un vēl kas, Džon, - Simona viņu pārtrauca. - Man tas patika\ Es domāju, ka jūsu darbam ir visas iespējas kļūt par satriecošu grāmatu. - Atlaidusies krēslā, viņa izbaudīja apstulbināto klusumu vada viņā galā.

Pusstundu pēc viņu telefona sarunas Džons ar priekā starojošām acīm iebrāzās viņas kabinetā.

- Es parūpēšos, lai pāris dienu laikā manuskripts tiktu pārdrukāts un atsūtīts jums, - viņš apsolīja. - Šovakar mums tas jānosvin. Vai jūs vakariņosiet kopā ar mani?

- Ļoti žēl, bet man jāstrādā.

- Man arī žēl. Man nepatīk ēst vienam, it īpaši šovakar ne, - viņš cerību pilnā balsī piebilda.

No šādiem uzaicinājumiem Simona piesargājās.

-Tādā gadījumā man nāksies pagaidīt ar šampanieša at-korķēšanu līdz rītdienai, kamēr nokļūšu mājās. Kad piezvanīju sievai, viņa bija ļoti priecīga; viņa ieplānojusi rītvakar īpašas vakariņas. Viņa ir bijusi mana iedvesmotāja, viņai pienākas tikpat liela atzinība kā man, varbūt pat lielāka. Bet es nedrīkstu aizkavēt jūs vēl ilgāk. Ja pārdomāsiet, es milzīgi priecāšos jūs satikt.

Pēc Džona apmeklējuma Simonas garastāvoklis bija nomākts. Iva un Džons Bereti šķita saderīgs pāris. Simona ar Marku pēdējā laikā reti kopā ieturēja jebkādu maltīti, nemaz nerunājot par īpašām vakariņām. Marka darbs sakaru dienestā ietvēra biežu ceļošanu. Kad viņš bija mājās, Simonas vakari pagāja grāmatu iznākšanas svinībās, ārpus pilsētas dzīvojošo autoru izklaides pasākumos un rediģēšanā. Viņiem, šķiet, nekad nebija laika būt kopā. Klusi un nemanāmi viņu laulība izira, un viņi abi bija pārāk aizņemti, pārāk nodarbināti, lai kaut ko iesāktu savas laulības labā. Kāpēc gan viņa nevarētu sarīkot īpašas vakariņas Markam, īpaši papūlēties, veltīt viņam uzmanību, patrakot kopā ar viņu?

Viņa uzgrieza Marka biroja telefona numuru.

- Labdien, Marija, - viņa laipni ierunājās. - Vai Marks jau ir atgriezies no Briseles?

- Vai es, lūdzu, drīkstu jautāt, kas zvana?

- Viņa sieva Simona, Marij. - Nekaunīgā kaza! Marija lieliski zināja, kas runā.

- Es ļoti atvainojos, Simona, bet Marks diemžēl vēl nav ar mani sazinājies. Vai vēlaties, lai palūdzu viņu jums piezvanīt, kad man būs pienākusi kāda ziņa?

- Jā, lūdzu, - Simona skarbi atcirta. Viņa varēja iztēloties, kā Marija, noliekot klausuli, pašapmierināta nosmīn.

Stundas lēnām vilkās, bet Marks nezvanīja. Nez vai Marija pateikusi viņam, ka Simona zvanījusi? Viņa jau varētu piezvanīt vēlreiz, bet vēl viena saķeršanās ar Mariju nepavisam nevilināja. Simona nezināja, kāpēc Marija viņu tik ļoti necieš, viņas pat ne reizi nebija tikušās.

Bija gandrīz pieci - jau par vēlu, lai kaut ko darītu. Viņa gluži labi varēja arī savākt savas mantas un doties mājās. Simona sakārtoja galdu, aizvēra savu darba kalendāru, paslē-jās no krēsla, bet pārdomāja.

Džons Bērēts atsaucās pēc otrā signāla.

- Simona! Vai jūs tomēr grasāties apžēloties par vecu, vientuļu vīru viņam svešā pilsētā? - viņš paķircināja.

- Cikos un kur jūs gribētu satikties? - Simona apslāpētā balsī pajautāja.

Viņš ierosināja doties uz restorānu.

Viņi norunāja satikties astoņos. Tas vakars lika pamatus Simonas draudzībai ar Džonu Bērētu un vēlāk arī ar viņa sievu Ivu.

Kad lidmašīna piezemējās, Simona ar nepacietību lūkojās pa iluminatoru. Viņa nespēja iztēloties kaut ko vēl patīkamāku kā kopīgi pavadāmu nedēļas nogali ar Ivu un Džonu.

Simona gluži labi saprata, kāpēc Hollija tik dedzīgi gaidīja tās nedēļas nogales, kuras viņa pavadīja ar savu māsu un māsasvīru, - un viņi nepavisam nedzīvoja piejūras.

Septiņpadsmitā nodaļa

Džons Bercts atbrīvoja Simonu no saviem lāča apskāvieniem un uzlūkoja ar kritisku aci.

-Tu izskaties nomocījusies, - viņš paziņoja.

- Tu arī esi ļoti mīļš, - Simona pazobojās.

Džons izņēma viņai no rokas somu un bīdīja viņu cauri lidostai uz savu automašīnu.

- Kā klājas īvai? - viņa pavaicāja, kad abi jau izgriezās no lidostas.

- Viņai klājas lieliski, nevar vien sagaidīt, kad ieraudzīs

tevi.

- Es arī ļoti gaidu tikšanos ar viņu un ilgojos pēc tā brīnišķīgā jūras gaisa.

Iva gaidīja pie bungalo durvīm. Viņa apņēma Simonu ar savām stiprajām rokām, un abas mīļi apskāvās. Iva varbūt nodomāja, ka Simona pārāk labi neizskatās, bet viņa bija pārāk pieklājīga, lai to aizrādītu.

-Tu noteikti gribi iet pārģērbties; tu jau zini, kur ir tava istaba, - viņa sacīja.

Simona apvilka džinsu bikses un gaišu kokvilnas džemperi. No savas guļamistabas loga viņa varēja saredzēt labi

&

kopto dārzu un ņirbošos viļņus. Viņai patika šīs Īrijas piejūras pilsētiņas miers. Viņa paņēma grāmatas, kuras bija nopirkusi Ivai un Džonam, un devās lejā, lai pievienotos abiem.

- Svaigas garneles! Fantastiski! - Simonas acis iemirdzējās.

- Es nospriedu, ka mēs ēdīsim tūlīt un tad jūs ar Džonu varēsiet mazliet pastaigāties, -Iva ierosināja, pasniegdama Simonai trauciņu ar pašas gatavotu ķiploku majonēzi.

- Mums gan vajadzētu ķerties pie darba! - Simona nedroši atbildēja.

- Un mēs to arī darīsim. Rīt. Šī diena paredzēta atpūtai, - Džons uzstāja.

Viņi nogāja līdz jūrai un devās Rietumu mola virzienā. Uz īsu brīdi abi apstājās, lai paraudzītos, kā televīzijas brigāde gatavojās filmēšanai.

- Varbūt kādu dienu viņi filmēs vienu no manām grāmatām, - Džons jokodamies noteica.

- Varbūt, - Simona izklaidīgi atbildēja. Viņa negribēja, lai Džons šobrīd lolotu veltīgas cerības, bet viņu ārzemju autortiesību aģente bija gluži pārliecināta, ka viņai drīz izdosies noslēgt līgumu ar kādu amerikāņu izdevniecību. Ja Džona grāmatas arī Savienotajās Valstīs gūs tādu noietu, kāds tām ir Lielbritānijā un Īrijā, kas zina, kur tas var novest?

-Atvaino mani uz mirklīti, - Džons ierunājās, kad viņi sasniedza molu. - Man no zivju veikala jāpaņem Ivas pasūtījums.

Kamēr Džons iegriezās zivju veikalā, Simona piegāja pie mola malas. Viņa vēroja zvejas laivas, kas piesaistītas šūpojās tauvās. Saputoti viļņi trokšņaini sitās pret betona sienām. Tie atbilda Simonas garastāvoklim: pelēki, neapvaldīti un dusmīgi.

Iegrimusi domās un dziļi saraukusi pieri, viņa gandrīz nepamanīja pienākušo Džonu.

- Iva priecāsies par šo brīnišķīgo tumšo pleksti, -Džons noteica, šūpodams rokā iepirkumu maisiņu.

- Hmm, - Simona nomurmināja.

- Vai gribi sākt atpakaļceļu uz bungalo?

-Ko?

- Vai tu gribētu paieties vēl tālāk vai doties mājup? -Džons jautāja.

- Man nav iebildumu. Izlem pats!

-Tad dosimies mājās, un pa ceļam tu man varēsi izstāstīt, kas tev nedod mieru.

Simona pacēla galvu un paraudzījās vēja nobrūninātajā Džona sejā.

- Kas tev liek domāt, ka man kaut kas nedod mieru? -viņa vaicāja.

- Tas, ka es sarunājos pats ar sevi un apkārtējie cilvēki uz mani blenž, - viņš, greizi pasmaidījis, atbildēja.

Džona jaukais humors lika Simonas lūpās iezagties smaidam.

- Tu, kā parasti, visu nojaut, - viņa sacīja. - Šorīt mums bija pretīga sanāksme, un tās beigās es saķēros ar Rolandu Grīnu. Tas cilvēks finansu jautājumos ir pilnīgs idiots.

Džons gaidīja, lai Simona turpinātu.

- Parasti jau viss nokārtojas, iespējams, kamēr tu atgriezīsies... - viņš ierunājās.

- Nekādā ziņā! Šoreiz ne. Ja viņam atļaus turpināt tādā garā, kā viņš rīkojies līdz šim, tev, mans draugs, drīz nāksies meklēt citu izdevniecību.

- Vai gribi par to izrunāties? - Džons jautāja.

Simona vilcinājās. Izdevniecības “Lappuse” problēmu

apspriešanu varēja uzskatīt par nodevību, bet, kamēr vien viņa pazina Džonu, viņš nekad nebija piekrāpis Simonas uzticēšanos.

- Vai atceries to fotogrāfiju grāmatu, par kuru es stāstīju mūsu iepriekšējās tikšanās reizē: Patrika Vorola “Mākoņus”?

Džons pamāja ar galvu.

-Tās izdošana “Lappusei” izmaksāja veselu bagātību, un mēs ar to zaudējām pamatīgu naudas žūksni. Tagad Rolands Grīns grib, lai izdevniecība apmaksā Vorola komandējumu uz Japānu. Vorola un viņa asistenta pāris mēnešu komandējums uz Japānu plus grāmatas izdošanas izmaksas sasniegtu astronomisku summu. “Lappuse” nevar atļauties vēl vienu šādu katastrofu. Tā mūs pilnīgi izpostītu. Bet cauri Rolanda biezajai galvas ādai šie nopietnie fakti, šķiet, vēl nav nokļuvuši.

Džons lika strādāt savam lietišķajam prātam.

- Viena katastrofa, kā tu to nosauci, taču “Lappusi” neizpostīs? Lai tas notiktu, izdevniecības finansiālajai situācijai jābūt patiesi smagai.

- Es tev vēl neizstāstīju visu. Izdevniecībai patiesi ir nepatikšanas. “Mākoņi” šogad bija trešā Rolanda ieteiktā grāmata, kas izgāzās. Viņš klīst apkārt kā pa mākoņiem; viņam ne mirkli neienāk prātā, kādus zaudējumus nes viņa neveiksmīgā izvēle. Manuprāt, Arturs Lords izrāda vēl lielāku muļķību, ļaujot viņam šādas grāmatas izdot.

- Dīvaini, man bija tāds iespaids par Lordu, ka viņš ir gudrs cilvēks, kas ļoti labi izprot situāciju.

-Tu gribēji teikt - toreizējo situāciju, - Simona ar rūgtumu iebilda. - Viņš aizstāv Rolandu, jo viņi gadiem ilgi bijuši draugi. Viņu ģimenes draudzējas. Bet galu galā izrādās, ka Rolands ir kā bez uzraudzības atstāts lielgabals, drauds izdevniecībai.

- Kāpēc viņa izvēlētās grāmatas ir tik neveiksmīgas?

-Tāpēc, ka viņš dzenas pēc slavenībām. Un arī tāpēc,

ka viņš kopš dzimšanas ir snobs, kas sajūsminās par it visām populārām personām. Ja tās nevar pašas uzrakstīt grāmatu, tad Rolands sameklēs autorus, kas to izdarīs.

-Tā rīkojas daudzi cilvēki, vai ne?

-Jā, protams. Bet vai tevi sajūsminātu grāmata “Politiskās ķildas Peloponēsas karu laikā”?

- Ne pārāk, - Džons atzinās.

- Un ko tu teiktu par “Ceļojumu pa Albāniju tandēmā” vai “Liellopu barošanas tehnoloģiju” ar daudzām krāsainām ilustrācijām? Un vai tev patiesi neizsakāmi kārojas uzzināt it visu par Melānijas Bekvertas karjeras kritienu “No film-zvaigznes līdz krītošai zvaigznei” - tā tu apgūtu arī visu nepieciešamo astronomijā.

Džona lūpas savilkās smaidā.

-Tas tik ir apvienojums!

- Un vēl pat nepieminēju viņa daiļliteratūras atlasi. Par to es nemaz negribu runāt. Ja es sagatavotu izdošanai tādu drazu kaudzi, es būtu padzīta no izdevniecības bez jebkādām iespējām dabūt jebkuru citu darbu. - Simonas seja bija niknumā piesārtusi. Viņa atturējās atstāstīt Rolanda viedokli par Džona asa sižeta darbiem. - Viņš nepazītu bestsellerus pat tad, ja uzskrietu tiem virsū. Katrā ziņā pēdējā laikā vairs ne.

Džons piemērojās Simonas paātrinātajam soļošanas tempam. Simonai bija nepieciešams nomierināties. Džons pāris reižu bija redzējies ar Rolandu Grīnu. Viņam Rolands bija šķitis vājš cilvēks, cilvēks, kurš neatvēl laiku nevienam citam, kas nepieder pie viņa paša orbītas. Džons uzklausīja tikai dažus cilvēkus, un, kaut arī Rolands bija mēģinājis ar viņu kontaktēties, viņam nekas neizdevās.

- Vai tad Arturam par visu to nekas nebija sakāms?

- Nē. Viņš piedauzīja ar pildspalvu pa rakstāmgaldu, nikni mani uzlūkoja un paziņoja, ka sanāksme beigusies.

- Kas vēl tur piedalījās?

- Keitija - bērnu literatūras redaktore. Tinis Brauns, Arturs, Rolands un es.

- Vai tad pārējiem nebija nekas sakāms?

- Ne pārāk. Keitija vispār neiejaucās. Tims drūmā balsī nolasīja savu finansu ziņojumu. Rolands izgāza uz visiem savu slikto garastāvokli, un Arturs, kā jau es teicu, gļēvulīgi neiebilda. Diemžēl klāt nebija Hollijas - viņa šodien paņēma brīvdienu, jo pirmdien dodas uz Parīzi, - viņa varbūt mani atbalstītu.

- Ja Rolands tik nemākulīgi spriež par literatūru, kā tas nākas, ka viņš tik ilgi noturējies grāmatu izdošanas jomā? Vai viņš sākumā nebija “Lappuses” vienīgais redaktors?

-Bija gan. Un, spriežot pec ta, ko esmu dzirdējusi, sasodīti labs redaktors. Bet gadu gaitā viņš kļuvis aizvien untumaināks, egoistiskāks. Mūsu darbības jomā tiek bieži kulstītas mēles, var dzirdēt daudz tenku, un to es par Rolandu saklausīju kādā kopīgas iedzeršanas vakarā. Šobrīd es labprāt sagrābtu Rolandu aiz viņa iemīļotā tauriņa un iesviestu jūrā.

- Viņš tevi patiesi nokaitinājis, vai ne?

- Vai tu vaino mani? Mans darbs var būt apdraudēts tikai viņa dēļ. Es sasodīti smagi strādāju. Man jau ir labi panākumi, un es negribu, lai tā līdēja dēļ viss saietu grīstē. Kā zini, darba dēļ es pat upurēju savu laulību.

Viņi devās augšup pakalnā uz bungalo pusi. Simona bija devusi Džonam labu vielu pārdomām. Šobrīd viņai vislabāk noderētu kāds kārtīgs grādīgais dzēriens. Džons raizējās, redzot viņu tik satrauktu. Viņš nekad nebija sapratis, kāpēc Simona ļāvusi savam darbam nomākt laulību. Taisnība, viņa strādāja ilgas stundas, bija pilnīgi nodevusies darbam, bet tādi bija arī daudzi citi cilvēki, tomēr viņu laulības saglabājās. Bet tā jau bija Simonas pašas darīšana.

Kad viņi sasniedza bungalo vārtiņus, atvērās durvis un pa bruģēto taciņu Džona apkampienos metās zilos džinsos ģērbusies būtne.

- Lūsija! Tu mani nogāzīsi no kājām, - Džons iebilda, izsliedamies taisni.

Lūsija atrāvās no tēva un noskūpstīja Simonu uz vaiga.

- Sveicināta, godājamā redaktore! Mamma teica, ka tu esot šeit.

Simona mīļi uzsmaidīja trakulīgajai meitenei.

- Kāds patīkams pārsteigums, es šajā apciemojuma reizē necerēju tevi ieraudzīt.

-Ja nebūtu aizdambējies karstais ūdens, tu neieraudzītu arī. - Lūsija kopā ar divām citām studentēm īrēja dzīvokli un dievināja dzīvi netīrībā un nekārtībā. - Juceklis man patīk, bet mazgāties ledainā ūdenī es gan neciešu.

- Nu, lai arī kāds būtu iemesls, es priecājos tevi redzēt, -Džons pavēstīja.

- Un es priecājos redzēt tevi, večuk.

-Ja drīkstu aizrādīt, nemaz jau vēl neesmu tāds večuks, -viņš iebilda, sabužinādams meitas cirtainos matus. - Iva, mēs esam mājās! - viņa uzsauca.

- Es tikšu vaļā no šī pretīgā pirkuma, - Lūsija ierosināja, saviebdama degunu. - Es ienīstu zivis. Mammai noteikti ledusskapī ir arī kaut kāds normāls ēdamais.

Simona pārmeta savu jaku pār krēsla atzveltni un sasildīja rokas pie kamīna.

- Burvīgi. īsta kamīna uguns, - viņa atzinīgi noteica.

- Rūpēties par kamīnu ir mans pienākums. Jāatzīstas, man patīk arī gāzes kamīns, it īpaši pēc žiglas pastaigas. Tā, ko tu gribi dzert?

Iva atteicās no palīdzības virtuvē. Lūsija un Simona sēdēja pie uguns, bet Džons iegāja savā darbistabā atbildēt uz dažām vēstulēm.

- Kā veicas koledžā? - Simona pajautāja.

- Smaga nasta, bet man patīk.

- Vai tu vēl aizvien raksti dienasgrāmatu?

- Jā, šad tad. Reizēm kādu laiku to pametu, ja klust garlaicīgi. Bet tad nospriežu - sasodīts, jāraksta! Un atkal atgūstu iekavēto.

Lūsijas noraidošā dzīves uztvere ne mirkli nespēja Simonu apmānīt. Viņa zināja, ka Lūsija neizsakāmi vēlas darboties žurnālistikā un galu galā kļūs par rakstnieci. Džons Simonai bija rādījis dažus Lūsijas īsos stāstus, un šāda vecuma meitenei tie bija ļoti labi: aizraujoši, reāli un neizsakāmi interesanti. Tieši Simona bija pierunājusi Lūsiju rakstīt dienasgrāmatu.

- Laiks izspēlē ar atmiņu daudzus trikus. Pat ar vislabāko atmiņu pasaulē var šis tas aizmirsties, - viņa brīdināja.

Lūsiju Simonas doma nepavisam nesajūsmināja.

- Katrā ziņā es apsvēršu tavu ierosinājumu, - viņa bija apsolījusi. Tieši toreiz Lūsija bija nodēvējusi Simonu par godājamo redaktori.

Simona vērās liesmu dejā. Bereti bija talantīga ģimene, īva kļuva pieticīga, pat bikla, ja pieminēja viņas mākslas darbus. Viņa kategoriski atteicās izstādīt savas gleznas, paziņodama: “Es esmu parasta mālētāja un tāda arī grasos palikt.”

Simona bija lūgšus lūgusi, lai viņa parāda savas gleznas kādai mākslas galerijai, bet Iva stūrgalvīgi palika pie savas pārliecības, ka viņas māksla ir tikai vaļasprieks un nekas vairāk.

- Kāpēc tu smaidi? - Lūsija noprasīja.

- Es prātoju par tava tēva pēdējo grāmatu “Asins buras”.

Lūsija ieķiķinājās.

- Man šķita, ka mamma, ieraudzījusi grāmatas vāku, uzsprāgs.

- Es nekad neaizmirsīšu viņas sejas izteiksmi, - Simona piebilda. - Es jau raizējos, vai viņa mūs neiesūdzēs.

Savai otrajai grāmatai iedvesmu Džons bija guvis no kādas īvas gleznas. Ikviens uzskatīja, ka viņas glezna lieliski derētu grāmatas vāka noformējumam. Bet Iva bija smējusies, paziņojusi, ka tās ir muļķības un tāda iespēja pilnīgi izslēgta. Džons zināja, ka viņa nepārdomās, tāpēc, kad pienāca laiks izlemt par vāku, viņš nočiepa no sievas darbnīcas šo audeklu un aizgādāja to uz Londonu Simonai.

Grāmatas iznākšanas svinību laikā viņi ar aizturētu el-pu bija vērojuši, kāda būs Ivas reakcija. Pārsteigums, dusmas, šaubas un, visbeidzot, prieks.

Vakariņu laikā Lūsija visus izklaidēja, stāstot par savām studiju biedrēm un viņu kopīgo dzīvi gluži kā komunālajā dzīvoklī. Varbūt šie stāsti bija pārspīlēti, tomēr asprātīgi un aizraujoši.

- Pieraksti to visu uz papīra, - Simona lūdzās, kad meitenes enerģija beidzot mazliet apsīka.

- Padod man savu glāzi, Simona! - Džons bija iepriecināts, redzot, ka Simona smejas.

- Paldies, nu jau pietiks dzert. Es jau tāpat tikko spēju noturēt vaļā acis. Maltīte bija burvīga, Iva.

- Mēs ar Lūsiju pagatavosim kafiju, - Džons paziņoja.

- Vergu izdzinējs, - Lūsija iebilda, bet tūlīt pielēca no sava krēsla. Viņa apstājās, lai paņemtu šķīvju kaudzi un glāzes. Simona aizturēja elpu un gaidīja skaļu blīkšķi, bet Lū-sija ar savu apšaubāmi sakrauto nastu veiksmīgi nokļuva līdz virtuvei.

Simona ieritinājās dziļajā atpūtas krēslā, un viņas plakstiņi sāka slīgt aizvien zemāk. Te bija brīnišķīgi, viņa nevēlējās domāt ne par ko citu, kas atradās ārpus šīs omulīgās, mājīgās istabas.

Bereti padzēra kafiju, sarunājās klusās balsīs, novāca galdu un atstāja Simonu guļam.

Astoņpadsmitā nodaļa

- Bet man tā vieta patīk, - Džons iebilda, kad viņi bija nonākuši līdz pasvītrotai rindkopai tekstā.

- Man ari, - Simona žigli sacīja. - Bet tā mazina spriedzi. Tu tik ļoti esi centies to panākt, tāpēc nedrīkst ļaut tai pagaist.

-Tev laikam taisnība.

Viņi reti strīdējās par nepieciešamajiem grozījumiem tekstā, bet, ja viņiem patiešām radās nesaskaņas, Simona cēla priekšā savu visstiprāko argumentu: “Tā ir tava grāmata, un, ja tu patiesi jūti, ka tā vajadzīgs, lai paliek. Bet, ja vēlies uzklausīt manu padomu...”

Beigās Džons neizbēgami nonāca pie Simonas viedokļa.

-Tā, tagad paskaties šeit: “Viņšstāvēja tumsā... ” - Simona sarauca pieri.

- “Zem spoži apgaismotās ielas laternas! ” - Džons iesmējās. - Kāds es esmu muļķis, kā es to palaidu garām?

-Tu droši vien pārcēli savu varoni citur vai ko mainīji, - Simona secināja.

Viņi bija tikuši manuskriptam gandrīz līdz pusei, kad pie durvīm viegli pieklauvēja Lūsija.

- Vai es jūs iztraucēju? - viņa čukstēja.

- Nē, - Simona pačukstēja pretī.

- Es atnācu atvadīties pirms atgriešanās savā rezidencē.

- Bija prieks tevi sastapt, Lūsija. - Simona jutās laimīga par šo pārtraukumu.

- Man arī. Kur ir mamma? - viņa pavaicāja.

- Dārzā. Uz tikšanos, mīlulīt! - Džons noskūpstīja meitu uz pieres un kaut ko iebāza viņas vējjakas kabatā.

- Paldies, tēt! - Lūsija sacīja, pat nepaskatoties, kas tas bija. Viņa allaž zināja, ka tēvs pieliks pie viņas stipendijas.

Viņa aizsteidzās uzmeklēt māti. Lūsija vienmēr kustējās paātrināti: Simonai viņa atgādināja no saites pasprukušu medību suni.

- Manuprāt, mēs esam nopelnījuši pa kafijas tasei, -Džons ierosināja, kad durvis atkal nostājās rāmjos. - Bez tam gribu ar tevi par kaut ko aprunāties.

Viņi pārvācās no rakstāmgalda uz krēsliem pie loga. Džona kabinets bija ļoti tipiska vīriešu istaba. It visur lieliskā juceklī mētājās kaudzēs sakrauti papīri. Džons bija pieķēries savam vecajam, apbružātajam biroja ādas krēslam un milzīgajam rakstāmgaldam, uz kura nekad nevaldīja kārtība. Fotogrāfiju kaudze, pārnēsājamais dators, printeris, neskaitāmi daudz pildspalvu, papīra spraužu un zīmuļu, kas tikai papildināja šo haosu. Gar trim sienām rindojās grāmatu plaukti, un, ja nepieminētu vienu krēslu apmeklētājiem un mazu galdiņu, uz kura atradās tasītes, apakštasītes un kafijas automāts, pārējā telpas daļa bija brīva un izmantojama staigāšanai. To Džons rakstot darīja labprāt. No polsterētajiem krēsliem pie loga, uz kuriem varēja saskatīt pildspalvas pēdas un kafijas traipus, viņi varēja redzēt jūru un dārzu. īva jau sen bija atmetusi jebkādu cerību ieviest šajā istabā kārtību, tāpēc viņi bija vienojušies. Džons nebilda ne vārda par Ivas krāsām no-

traipīto darbnīcu, un viņa negrasījās neko pārveidot Džona darbistabā.

- Varbūt šī saruna būs priekšlaicīga, Simona, bet mēs ar Ivu vakar apspriedām tavas raizes. Ja tev nāksies pamest izdevniecību “Lappuse”, es, ne mirkli nešauboties, sekošu tev, lai kur tu arī ietu, - ja tev, protams, nebūs iebildumu. Bet ir vēl kaut kas. Ko tu teiktu, ja sāktu pilnīgi no jauna un viena pati?

-Tu gribi sacīt, lai es veidoju pati savu izdevniecību? Ak, Džon! Es gan negribu kļūt rupja, bet tev nav ne mazākā priekšstata, ko tas nozīmē. - Simona līdzjūtīgi pasmaidīja par viņa naivumu.

- Nav gan, bet apmēram nojaust es varētu gan. - Džona balsī ieskanējās skarba nots, kādu Simona agrāk nebija pamanījusi. - Darījumu lietās mani gluži par nejēgu nosaukt nevarētu, Simona.

Simona juta, ka vaigos sakāpj sārtums. Viņa nebija domājusi Džonu mācīt, bet izdevniecības izveidošanas un vadīšanas izmaksas patiesi varētu būt astronomiskas.

- Par to es esmu pārliecināta, piedod man. Kaut arī nopelnu gluži labi, es nekādā ziņā nevarētu atļauties pat domāt ko tamlīdzīgu.

- Es tevi saprotu, bet es gan varētu. Kaut arī no aktīvā darba esmu aizgājis, vēl aizvien neesmu zaudējis interesi par darījumu pasauli; es allaž vēroju, kur varētu izdevīgi ieguldīt naudu. Šaubos, vai šīs lietas finansiālā puse varētu sagādāt problēmas. Man piederētu akciju kontrolpakete. Sons varētu savienot izdevniecības finansiālo pārziņu ar Bērētu mašīnbūves uzņēmuma vadību. Tu atbildētu par administratīvo pusi, plus, protams, tavs redaktores darbs.

Simona nolaida skatienu. Viņa zināja, ka Džons agri aizgājis no darba - pieņēmis savas īru kompānijas augstsirdīgo piedāvājumu. Tagad viņš darīja to, kas viņam patika par visu visvairāk: rakstīja, burāja ar savu mazo laiviņu un pavadīja laiku kopā ar Ivu. Par viņa finansiālo situāciju Simona nezināja neko, bet viņa nojauta, ka Džons vēl aizvien aktīvi dzīvoja līdzi Bērētu mašīnbūves uzņēmuma darbam, kuru vadīja viņa dēls. Tieši tās darīšanas, kā arī viņa darbu kopīgā rediģēšana viņu šad tad noveda Londonā.

- Esmu apmulsusi, - Simona atzinās. - Laikam esmu kļuvusi līdzīga strausam, es pat vairs nevēlos iztēloties varbūtību par atkal itin drīzu atrašanos grāmatu izdevēju pirmajās rindās.

- Par to gan es šaubos, Simona. Manuprāt, tu esi nostiprinājusi savu autoritāti grāmatu pasaulē, ar savu darbu ieguvusi sev lielisku reputāciju. Ja vien es spriežu pareizi, tevi tūlīt ar atplestām rokām pieņems jebkura izdevniecība. Bet, atgriežoties pie mana priekšlikuma, Simona, tu šādu iespēju varētu apsvērt. Acīmredzot steigas šī lēmuma pieņemšanā nav. Galu galā “Lappusē” vēl viss var nokārtoties. Varbūt šobrīd ir tikai īslaicīgas nepatikšanas - situācija, kuru ar apdomīgu rīcību vēl var vērst par labu.

Simona niekojās ar savas blūzes pogu. Džona vārdi bija izrāvuši viņu no pašas drošās pasaules. Viņa dievināja savu darbu, un doma par jaunas izdevniecības organizēšanu lika pakrūtē visam sagriezties. Bet bija patīkami apzināties, ka ir vēl cita iespēja. Dzīve bez Rolanda Grīna.

- Es patiesi augstu vērtēju tavu uzticēšanos man, un varbūt tev taisnība: situācija vēl mainīsies uz labu.

“Bet kā?” viņa pati sev jautāja.

Atlikušo kafiju viņi izdzēra klusēdami. Līdz pat atvadīšanās brīdim lidostā Džons vairs par to neierunājās.

- Neaizmirsti manu ierosinājumu, - viņš sacīja, noskūpstīdams Simonas vaigu.

Deviņpadsmitā nodaļa

Niknumā kūsādama, Simona ar piepūli vadīja mašīnu Londonas satiksmes sastrēgumā. Viņai jāsaglabā miers, citādi pagaisīs viss dažās pagājušajās dienās iegūtais. Pie Be-retiem pavadītais laiks dziedēja daudz vairāk nekā atvaļinājums kūrortā. Viņa pasmaidīja. Ja viņi varētu iepildīt pudelēs ģimenes siltumu un omulību, viņi sapelnītu veselu bagātību.

Smaidam saglabājoties uz lūpām, Simona atgrūda stikla durvis un uzsteidzās pa marmora pakāpieniem “Lappuses” birojā otrajā stāvā.

- Sveika, Lūize! - viņa jautri uzsauca, paslīdot garām apmeklētāju pieņēmējas galdam.

- Sveika, Simona! Klau, Simona, Arturs tevi vēlas redzēt pusdesmitos pie sevis, ja tu būsi brīva. Lai tev labi veicas!

Simona strauji apstājās. Lūizes garastāvoklis vēstīja, ka viņa kaut ko zina, ko citi vēl nezina.

- Kāpēc man nepieciešama veiksme? - Simona pārjautāja.

- Piektdien pēc tavas aiziešanas izcēlās liels ķīviņš. -

Lūize piesardzīgi palūkojusies Artura Lorda kabineta aizvērto durvju virzienā, pieklusināja balsi. - Starp Rolandu un Arturu. Viņiem izraisījās nāvīgs... ē...

- Strīds? Un tad? - Simona kāroja uzzināt šī strīda iznākumu, bet Lūize vienmēr vēlējās sasniegt vislielāko efektu.

- Viņi daudz klaigāja un bļaustījās.

- Par ko?

- Par “Lappusi”.

Simona klusībā dusmojās. Viņa taču saprata, ka ne jau par apakšbiksēm veikalā “Marks & Spencers” viņi strīdējušies.

- Ko viņi runāja par “Lappusi”? - Arēji pacietīgi viņa iesaistījās Lūizes spēlītē.

- Par naudu. Par Rolanda grāmatām.

- Un kas notika pēc tam?

- Iezvanījās telefons.

- Tātad tu nezini, kā viss beidzās?

-Ak nē, zinu gan. Es pa telefonu runāju tikai vienu minūti.

Pietiktu tikai vienas minūtes, lai nožņaugtu Lūizi.

- Pasaki man pēdējo rindiņu!

- Pēdējo rindiņu?

- Ar ko tas viss beidzās.

- Ak tā. Nu, Artura durvis ar blīkšķi atvērās - man šķiet, ka viņš trāpīja pa galdu aiz durvīm, - un tad iznāca Rolands.

- Vai viņš izskatījās apmierināts? - Simonas nagi iecir-tās plaukstu mīkstumā.

Lūize papurināja savas glīti safrizētās cirtas.

- Laimīgs? - Simona minēja.

-Nē.

Simonas pacietība bija galā.

- Dieva dēļ, Lūize, man taču jāstrādā, pastāsti ātri!

- Viņš izskatījās saniknots. Zili sarkans no dusmām.

- Vai viņš kaut ko teica?

*

- Kaut ko par to, ka pat ellē kļuvis auksti. - Dīvaini, bet Simonas seju pamazām sāka pārņemt tā pati nokrāsa, kas bijusi Rolanda sejā. - Tas patiesi ir viss, ko es zinu, ja nu vēl...

- Ja nu vēl kas?

“Simona nav labā garastāvoklī,” Lūize nodomāja.

- Vakar Rolandam bija paredzēta tikšanās ar vienu viņa autoru, un tieši stundu pirms tās viņš man piezvanīja un lika šo tikšanos atsaukt.

- Un tas ir viss?

- Tas ir viss. Kopš tā laika neesam no viņa saņēmuši ne

vēsti.

Likdama savu mēteli uz pakaramā, Simona apsvēra Lūizes sniegtās ziņas. Vai Rolands Grīns aizgājis no “Lappuses”? Vai ar vēlēšanos vien pietiek, lai kaut kas piepildītos, vai arī viņa sapņoja ar atvērtām acīm?

- Ienāciet! - Arturs Lords uzsauca, atbildot uz viņas klauvējienu.

-Tu gribi mani redzēt?

- Kā tev aizritēja nedēļas nogale, kā klājas Džonam un viņa sievai?

- Lieliski, viņi tev sūta sveicienus.

-Apsēdies, Simona, - Arturs aicināja.

Arturs pat negrasījās doties uz ērtāko krēslu pusi, kurus viņi bieži izmantoja, ja vajadzēja kaut ko pārrunāt. Simona apsēdās uz krēsla maliņas un pāri rakstāmgaldam uzlūkoja Arturu.

- Man nepatika tavs piektdienas izlēciens, - viņš iesāka.

- Es negribēju nevienu apvainot, bet to vajadzēja pateikt, Artur.

-Tu izraisīji pamatīgu satraukumu.

- Kam, Rolandam?

- Visiem.

- Tu domā Rolandu.

- Un mani arī.

- Es negribēju satraukt tevi. Būtu bijis vienkāršāk, ja tu būtu viņu iegrožojis. Bet tu to nedarīji, tāpēc...

- Vai tā bija domāta kā kritika? - Arturs saniknojās.

- Vienkārši fakta konstatēšana, - Simona atteica. - Vai tas ir viss, ko tu gribēji teikt? Mani gaida milzum daudz darba.

- Es vēl neesmu pabeidzis. Rolands ir šausmīgi dusmīgs. Viņš draud pamest “Lappusi” un... varbūt pāriet uz citu izdevniecību.

- Tā nu ir tiešām laba ziņa, - Simona viņu pārtrauca.

- Ļauj man pabeigt. Viņš apgalvo, ka šādā gaisotnē vairs nespējot strādāt. Es citēju viņa vārdus, Simona: “Vai nu es, vai viņa.” Tāda ir tā problēma, ar kuru man jātiek galā.

- Tad tev nav citas izvēles, vai ne?

- Ko tas nozīmē?

- Viņš ir tavu problēmu izraisītājs, viņš atnesis mums vienīgi bankrotu. Tavas raizes būs galā, Artur. Ļauj, lai viņš iet, lai bēg uz citu izdevniecību.

- Tik vienkārši? Tu tikai pasaki teikumu, bet es varu divdesmit sava mūža gadus izmest atkritumu bedrē?

Simona juta, ka pakrūtē viss sagriežas. Kāpēc Arturs vēl arvien aizstāv Rolandu? Lai arī cik draudzīgi viņi būtu bijuši, tāds muļķis taču viņš nebūs.

- Ja es pareizi saprotu tavus vārdus, tad es esmu tā, kurai jāaiziet. - Tā, to nu viņa bija pateikusi.

- Es tā neteicu. Beidz man likt vārdus mutē!

- Ko tad tu saki, Artur? Beidz runāt aplinkus! Ja Rolands neies prom, un izskatās, ka neies vis, tad jāiet man.

- Es saku to, ka vēlētos, lai tu viņam atvainotos. Izrādi viņam kaut nedaudz sapratnes, kaut nedaudz ticības viņa spējām, viņa talantam...

- Pie velna, to es gan nedarīšu! Kā tu uzdrīksties izvirzīt man tādu ultimātu?

-Tas tā nav. Viņš jūtas neomulīgi, ka cilvēks, kas par viņu ir piecpadsmit gadus jaunāks, atļāvies publiski viņu nolamāt; viņš taču ir galvenais redaktors.

“Ak piecpadsmit gadi - un vēl viss pārējais,” Simona īgni nodomāja.

- Neviens viņu nenolamāja publiski, tā bija slēgta valdes sēde, un es nesaprotu, kāds tam visam sakars ar gadiem. -Dīvainā sajūta pakrūtē kļuva vēl neciešamāka, šķita, tur lidinās tauriņi. - Ja viņš jūtas neomulīgi, tāpēc ka ir darbam nepiemērots, tad gan ir traki.

-Tu nekad nebiji bijusi tik cietsirdīga, Simona.

- Pret mani nekad nebija tik negodīgi izturējušies. Mēs abi zinām, ka tieši tās grāmatas, kuras es esmu rediģējusi un par kurām viņš jebkurā izdevīgā brīdī atrod kādu pretīgu sakāmo, uztur “Lappusi” pie dzīvības. Trīs bestselleri piecos mēnešos nepavisam nav slikts rādītājs. Pat tev nāksies tam piekrist. - Viņas balsī nevarēja nesaklausīt rūgtumu.

- Lūdzu, Simona, centies palūkoties no mana redzes viedokļa. Es labi zinu, ka tev piemīt prasme nekļūdīgi spriest un ka tu smagi strādā. Un es piekrītu, ka Rolands reizēm... teiksim, nav ļoti veiksmīgi izvēlējies grāmatu autorus. Es par to ilgi ar viņu runāju...

- Tā es dzirdēju.

- Ja tu būtu ar mieru tikai atvainoties, mēs visi varētu atsākt normālu sadarbību.

-Artur, es labprāt turpinātu strādāt “Lappusē”, es patiesi to vēlos, bet, ja tas nozīmē, ka man jāatvainojas Rolandam, tad es tūlīt iesniegšu atlūgumu. - Simona devās uz durvju pusi, bet tad pagriezās. - Varbūt tu gribētu pāris dienu par to padomāt un izlemt, ko tu vēlies. - Hopā, hopā, mēs visi krītam. Trakulīgie tauriņi vēderā pārtrauca savu deju. Tie sagūla pašā dziļumā kā svinam līdzīga nasta.

Simona ar skaļu blīkšķi aizcirta sava kabineta durvis. Viņa stāvēja telpas vidū, nezinādama, ko iesākt. Nekad mūžā viņa nebija piedzīvojusi šādu apjukumu, šķita, ka sirds vietā krūtīs strādā kaut kāds virzulis. Saules gaismā viņa uz paklāja varēja saredzēt sava trīcošā auguma ēnu. Ar biedējošu ātrumu viņa bija izšāvusi teikumu par atlūgumu; to nu viņa gribēja vismazāk uz pasaules. Bet atvainoties Rolandam Grīnam? Nekad.

Arturs Lords nekustīgi sēdēja pie rakstāmgalda un gaidīja, kamēr aprims sāpes.

Kā lai viņš rod risinājumu, kas izbeigtu šo karu starp abiem viņa redaktoriem? Viņu strīds patiesi bija izvērties īstā karā. Abi bija ietiepīgi, stūrgalvīgi un neatkāpās no sava viedokļa.

Arturs pasniedzās pēc sudraba ūdens krūzes un ielēja nedaudz ūdens biķeri, kas viņam kalpoja par glāzi. “Ja jārunā pavisam godīgi,” viņš sev vaicāja, malkodams veldzinošo šķidrumu, “kā tu domā, kuram ir taisnība?” Sāpes uzmācās ar jaunu spēku. Viņš dziļi ievilka elpu un gaidīja. Lai norimst tracis, viņš pats sev deva padomu, kāpēc gan ar uztraukšanos nobeigt pašam sevi? Vēl pat nebija desmit, bet viņš jau jutās pārguris.

Divdesmita nodaļa

Hollijai no satraukuma trīcēja ceļgali. Šis bija viņas pirmais ceļojums uz ārzemēm, un pēc pāris minūtēm viņa būs Parīzē. Parīze! Cenzdamās nepaklupt, viņa sekoja pārējiem pasažieriem cauri pasu kontrolei uz tukšo eskalatoru, kas veda uz bagāžas izsniegšanas ierīci. Šarla de Golla lidosta bija milzīgi liela. Hollija bažīgi raudzījās pēc sava jaunā kofera, lepodamās ar tā izvelkamo rokturi un mazajiem stiprajiem ri-tenīšiem. Kaut ari savu plecusomu viņa vispār ne mirkli nebija izlaidusi no rokām, viņa tomēr to noņēma no pleca un, uzliekot uz stumjamā kofera, pataustīja, vai manuskripts vēl ir tajā. Bez šaubām, bija. Pārnēsājamais dators un adapters ari.

Viņa pacietīgi gaidīja rindā, līdz būs kāds brīvs taksometrs. Cilvēki nepacietīgi grūstījās, un Hollija gandrīz nokavēja savu rindu, kad viņu malā pastūma kāda mūziķu grupa. Taksometra šoferis atteicās uzņemt automašīnā piecus cilvēkus, un Hollija, aiz apmierinājuma smīnēdama, viena pati atslīga sēdeklī. Taksometrs manevrēja pa satiksmes pilno ceļu, un pēc kāda brīža Hollija sāka jau pazīt dažas garām slīdošas vietas: Eifeļa torni, kas bija daudz augstāks un varenāks, nekā viņa bija iztēlojusies, un trīs joslās sadalītos Eli-zejas laukus, kas šķita stiepjamies bezgalīgi tālu. Hollijas acis šaudījās no ēkas pie ēkas, no vienas ielas uz nākamo, un tad viņi piepeši brauca garām Luvras muzejam. Hollija zināja, ka tā ir Luvra, viņa to pazina pēc tērauda un stikla piramīdas, kuru droši pasargāja senās, dzeltenbrūnās sienas. Senais un modernais. Pārsteidzošs pretnostatījums. Pirms viņa paspēja šo domu izdomāt līdz galam, jau bija klāt viesnīca.

Priecīgi smaidīdama, Hollija pa logu vēroja lejā, laukumā, valdošo rosību. Kāds mīmiķis, apmetis milzīgu, baltu palagu, nokrāsojis seju un matus ar krītu, uztrausās uz balta postamenta un ieņēma Rodēna “Domātāja” pozu. Nezin no kurienes salasījās pūlis. Bariņš mazu bērnu ar audzinātājām zilos džinsos šķērsoja laukumu un apstājās, lai palūkotos uz mīmiķi. Bez jebkāda brīdinājuma viņš papleta rokas un ierēcās, likdams pārbiedētajiem bērniem iekliegties un mesties prom, lai paslēptos drošībā pie savām audzinātājām, kuras tikai smējās. Hollija pievērsa skatienu dažiem pusauga skeit-bordistiem, kuri neticamā ātrumā un veiklībā manevrēja starp maziem satiksmes regulēšanas konusiem. Hollijas smaids kļuva vēl platāks, kad viens no pusaudžiem trakulīgā brauciena vidū pieklājīgi sarokojās ar kādu no jaunpienācējiem. Mīmiķis pacēla no zemes savu balto platmali, kurā bija iemesta sīknauda. Viņš noņēma palagu. Ģērbies cieši pieguļošās, melnās biksēs un melnā džemperi ar augstu apkakli, viņš atgādināja tievu kukaini. Viņš uzkāpa uz apmēram desmit collas augsta velosipēda. Kad viņš sāka plašos lokos braukāt ar mazītiņo divritenīti, sapulcējās jauns cilvēku bars. Hollija būtu varējusi visu dienu stāvēt pie loga, bet viņa bija ieradusies Parīzē, lai strādātu, lai rediģētu grāmatu.

Zem kafejnīcas terases audekla nojumes pūta ass vējš, bet Hollija bija stingri nolēmusi ēst ārpusē. Aprīlis Parīzē, un ne vēsts no pavasara! Viņa izvēlējās galdiņu līdzās vienam no augstajiem, āram paredzētajiem gāzes sildītājiem un pastiepās, lai varētu izlasīt ēdienkarti, kas bija uzrakstīta uz stenda viņai virs galvas.

- Lūdzu, pīrādziņu un kafiju, - viņa pasūtīja.

Viesmīlis pakasīja galvu.

- Café, madame?

- Qui, - Hollija uzdrošinājās ierunāties franciski.

Viņš nolasīja visu sarakstu.

- Café grand? Espresso, cappuccino, décaféiné... ?

- Capuccino, s'il vous plait, - viņa kautrīgi atbildēja, svešajiem vārdiem pinoties mutē.

Pārrēķinot frankus mārciņās, lai nomaksātu rēķinu, Hol-lija bija šausmās. Velns un elle! Četras mārciņas par kafijas tasīti, kas turklāt bija pielieta tikai līdz pusei, desmit mārciņas par karsto maizīti. Cik tad maksātu kārtīga maltīte? Bet kavēties nebija laika: divos viesnīcā jāierodas Lūsindai Ro-kingemai, un, kaut arī kafejnīca bija tieši blakus, Hollija negribēja likt viņai gaidīt.

Lūsindas neveiksmīgais kritiens bija iemesls tam, ka Hollija devās ceļojumā uz Parīzi. Lūsinda šādā stāvoklī taču nevarēja aizbraukt uz Londonu, un viņa kategoriski iebilda, ka viņas grāmatu varētu rediģēt ar pasta starpniecību. Negribēdams vairs uzklausīt nevienu no Lūsindas telefona zvaniem, Arturs ne visai vēlīgi bija piekritis, ka Hollija saskaņos labojumus ar autori Parīzē. Tikusi tālāk prom no Artura redzesloka, Hollija ļāva vaļu prieka saucienam, paķēra telefonu un tūlīt zvanīja Lizai.

Nolikusi manuskriptu uz galda un turpat pie rokas ari pildspalvu, Hollija sēdēja klusajā atpūtas telpā blakus foajē. Atskanēja soļu troksnis. Lūsindai Rokingemai, kura jau tāpat bija liela auguma sieviete, pa priekšu virzījās viņas krūtis, bet aiz muguras sekoja vesela rinda pavadoņu - šveicars, viesnīcas administrators, kalpotājs un viņas šoferis. Pie pakāpiena, kas veda lejup uz atpūtas telpu, viņa apstājās un piesardzīgi nocēla vienu kruķi otram priekšā. Hollija metās palīgā, bet Lūsinda ar rokas mājienu viņu apturēja un pati braši nokliboja uz stingrā paklāja.

- Esmu ieradusies, - viņa valdonīgi paziņoja.

Lūsinda norādīja, kur nolikt viņas spilvenu, soliņu kājām, rokassomiņu un mazītiņu, ar dārglietām rotātu stikla pudelīti.

- Ožamā sāls, - viņa Hollijai paskaidroja.

Ērti iekārtojusies un atbalstījusi kāju uz soliņa, kas bija pārvilkts ar gobelēnveida audumu, viņa atlaida savus sulaiņus, un pamāja ar kruķi bārmenim.

- Viskiju! - viņa pieprasīja. - Un, manuprāt, jāizslēdz tā mūzika. Ak! Hollij, ko tu dzersi?

Tā nepavisam neizklausījās kā novēlojusies doma.

- Paldies, man neko. - Dzēriens dienas vidū Holliju vienmēr darīja miegainu.

- Muļķības! Šis ir tavs pirmais ceļojums uz Parīzi - tev kaut kas jādzer.

Hollija negribēja viņu nokaitināt.

- Tādā gadījumā es dzeršu minerālūdeni - dzirkstošo.

- Kāda izvirtība! - Lūsinda pukojās.

Lūsinda vienā malkā iztukšoja savu glāzi un, uzbīdījusi uz degungala brilles, pagodināja Holliju, pievērsdama viņai visu savu uzmanību.

- Tā, ko tad tu esi izdarījusi ar manu grāmatu? Malas droši vien ir pilnīgi sarkanas labojumu dēļ.

Hollija noklepojās.

-To ir loti maz.

- Tavs viedoklis ļoti maz atšķiras no manējā, par to nu es esmu pārliecināta. - Lūsindai patika uzbrukt pirmajai, pēc tam viņa jebkurā laikā varēja atkāpties.

- Paskatieties pati, - Hollija aicināja, pastumdama manuskriptu pāri galdam.

Kad viņas pirmoreiz sastapās, Lūsindai bija iepatikusies Hollija. Simona bija priecājusies, ka tiks vaļā no šīs untumainās sievietes. Hollijas piekāpīgais raksturs Lūsindai bija tieši pa prātam, kaut gan kādā vājuma brīdī viņa atzinās Arturam Lordam, ka Hollija nemaz neesot tik vienkārši izrīkojama, kā viņa sākumā iztēlojusies. Hollija prata būt arī stūrgalvīga.

- Oho! Ļoti maz, kā tad! - Lūsinda pavīpsnāja. Patiesībā viņa bija gluži apmierināta, ieraudzījusi tik daudz lappušu bez labojumiem, bet kāds gan dzīvē prieks bez kurnēšanas?

Hollija pārcēlās uz otru galda pusi viņai blakus, un abas ķērās pie darba.

-To es gribu paturēt, - Lūsinda uzstāja, kad viņas nonāca līdz kādai izsvītrotai rindkopai.

Hollija jau bija tam sagatavojusies.

- Es arī sākumā gribēju, bet tad iedomājos: nē, tā mazina jūsu domas spēku. To iepriekšējo teikumu jūs esat izveidojusi tik burvīgu, ka nav nekādas nepieciešamības pēc sevišķa uzsvara.

Hollija nogaidīja. Dzīvošana kopā ar Dereku bija viņai iemācījusi apvaldīt mēli; ja ne par ko citu, tad vismaz par to viņai droši vien vajadzētu Derekam pateikties. Bez tam Lū-sinda alka glaimu.

- Nu... varbūt tev taisnība.

“Viens nulle manā labā!” Hollija apvaldīja smaidu. Par spīti Lūsindas valdonīgajai uzstājībai, Hollijai viņa gluži labi bija iepatikusies.

Kad abas jau bija tikušas līdz sestajai nodaļai, Lūsinda lūdza, lai viņai palīdz. Viņai vajadzēja pārvietot slimo kāju. Viņas bālajā sejā dziļi iegriezās sāpju rievas.

- Varbūt man pabīdīt soliņu, vai arī jūs labāk vēlaties pārtraukt darbu? - Hollija līdzjūtīgi nodomāja, ka Lūsinda noteikti jutās drausmīgi.

- Nē. Turpināsim. Tu taču nedrāzies visu to gabalu šurp uz Parīzi, lai noskatītos manu untumu izpausmēs. Bet vēl viena viskija glāze man gan nenāktu par ļaunu.

Hollija ievēroja, ka dārglietām rotātā pudelīte nemainīgi palika cieši aizvērta. Viņa pamāja garlaikotajam bārmenim. Telpā neviena cita vairs nebija, tikai viņas abas.

-Turpini! - Lūsinda izrīkoja, malkodama savu viskiju.

- Nē, atpūtieties kādu brīdi, nav jau nekādas steigas. -Hollija atlaidās ērtāk krēslā.

Lūsinda dusmojās pati uz sevi. Viņai bija apnicis visu laiku kā iesprostotai sēdēt dzīvoklī, bet viņas apņēmība tikties ar Holliju viesnīcā bija izgāzusies. Kāja smeldza, un viņai bija grūti koncentrēties. Bet viņa nogaidīs - varbūt viskijs iedarbosies un līdzēs.

- Dzirdēju, ka tu esot atbrīvojusies no savas otrās puses, - Lūsinda ierunājās tik nevērīgi, it kā pļāpātu par laika apstākļiem. - Labi darīts. Tā arī turpini! Nākamais gājiens ir sagādāt sev mīļāko, kam pašam ir sava veļas mazgājamā mašīna un gludeklis, - viņa deva padomu.

Hollija jutās kā valodu zaudējusi. Vai tad nekas vairs nebija svēts?

- Neizskaties nu tik satriekta, tieši tā rīkojos es, kad aizgāju no sava vīra. Tas bija kolosāli. Visas tās mēnesnīcas un sveču gaismas, ziedi un sekss. Brīnišķīgi!

- Bet... bet man šķita, ka jūs bijāt, tas ir, esat precējusies.

- Esmu gan. Tas mans elks ar savu saldo sirsniņu pierunāja mani: ja apprecēšos ar viņu, man nekad vairs nevajadzēšot mazgāt vīriešu zeķes un apakšbikses. Tā es arī darīju, un tagad man tiešām nav jāmazgā. - Lūsinda šķelmīgi pasmaidīja. - Vai zini, man arī piemīt savs valdzinājums - es gultā esmu lieliska, - viņa piebilda.

Hollija pasmaidīja: šādā aspektā viņa Lūsindu iztēloties nespēja.

-Tev vajadzētu redzēt pašai savu sejas izteiksmi, Hollij. Kā tev šķiet: kā tad es spēju uzrakstīt visas tās seksa epizodes savās grāmatās? Prakse, manu meitēn, prakse. Un tagad es tevi satriekšu vēl vairāk: vai zini, arī pēc trīsdesmit gadu vecuma pastāv sekss. Es droši vien no tā neatteikšos līdz pat simts gadu vecumam.

Klusajā telpā atskanēja Hollijas smiekli. Lūsinda bija nelabojama.

- Starp citu, es savam uzticamajam vergam pieteicu, ka viņam šovakar jāaizved tevi uz restorānu. Viņš izklaidēs kādu pāri no Londonas, un tu manā vietā vari tēlot namamāti. Bet atceries, Dominikam tu rokas klāt neliec, viņš ir mans!

- Es nelikšu. Tas ir, es nevaru... iet vakariņās.

Lūsinda nosmējās par Hollijas apmulsumu. Par spīti sāpēm, viņa bija milzīgi apmierināta ar sevi.

- Paldies par šo ierosinājumu, Lūsinda, bet es pat nepazīstu jūsu vīru. Es arī viena pati lieliski tikšu galā.

- Muļķības! Pat dzirdēt negribu, ka tāds jauks meitēns kā tu viena pati klīst apkārt pa šo nekrietno pilsētu. Redzi, ja vien es spētu kustēt, tad būtu pavisam kas cits: kopā mēs varētu iekarot šo pilsētu. - Lūsindas acis nebēdnīgi iemirdzējās.

“Ceru, ka man Lūsindas vecumā piemitīs tāds pats možums kā viņai,” Hollija klusībā nodomāja. Lūsindai noteikti jau bija pāri piecdesmit.

- Manas sāpes kļūst aizvien stiprākas, tāpēc nerunā pretī! Dominiks piebrauks tev pakaļ astoņos. Tici man, tu pasakaini pavadīsi laiku.

- Lūsinda!

- Hollija!

Pretoties nebija nozīmes, to Hollija saprata. Viņu nepavisam nesajūsmināja Lūsindas vīra sabiedrība, nemaz nerunājot par to otru pāri.

- Ja tu vēl iebildīsi kaut vārdu, es likšos gultā, tad tev te būs jāpaliek visu nedēļu.

-To es varētu pieciest. - Hollija pasmīnēja. - Bet diez vai Arturs par to īpaši priecātos.

“Un tā tas tiešām būs,” Hollija norūpējusies nodomāja.

Izdevniecībā “Lappuse” jau vairākas nedēļas klīda nejaukas baumas. Kompānijas finansu stāvoklis esot bēdīgs, tā zināja stāstīt Lūize. Apmēram pēc četriem vai pieciem mēnešiem būtu plānojama viņas pašas grāmatas - “Rītdienas prieks” - izdošana, un Hollija lūdza Dievu, kaut izdevniecībā nekas nemainītos uz slikto pusi.

Lūsindai izdevās izturēt vēl pusstundu, tad viņa atzinās:

- Man šodien pietiek, un es domāju, ka rīt tev vajadzētu ierasties manā dzīvoklī; tad, ja nejutīšos visai labi, varēšu izstiepties savā nāves gultā. Bet, lai arī kā es justos, mēs turpināsim.

- Vai esat pārliecināta, ka jūs to izturēsiet? - Hollija juta, ka tas jāpajautā.

- Protams! Mēs strādāsim kā trakas. Pabeigsim rekord-īsā laikā, tad tev nākamajā dienā būs mazliet laika papētīt pilsētu un iepirkties. Nedrīkst atbraukt uz Parīzi un neredzēt tās ievērojamākās vietas. Tu būsi līdz trešdienas vakaram, jā? Gaidīšu tevi rīt no rīta tieši deviņos, labi? Mana adrese tev ir.

- Man tā ir te, piezīmju burtnīcā. - Hollija papliķēja pa savu somu. - Un vēl par jūsu grāmatas iznākšanas svinību datumu, Lūsinda. Vai jums nav iebildumu, ka tās tiks sarīkotas jūlijā, kā bija plānots? Vai arī, ņemot vērā pašreizējos apstākļus, jūs labprātāk tās atliktu?

- Man labpatiktu neatlikt plānā paredzēto datumu. Manai potītei ir smags lūzums, un ārsti apgalvo, ka paies seši vai septiņi mēneši, pirms spēšu brīvi kustēties. Droši vien vajadzēs vismaz gadu, līdz būšu spējīga kaut domāt par piedalīšanos grāmatas reklāmas pasākumos. Tāpēc noteikti paliekam pie tā datuma. Kopš kritiena man bijis tik daudz brīva laika, ka es jau esmu uzsākusi jaunas grāmatas rakstīšanu. Tās darbība pamatā norisinās Parīzē, tāpēc būtu interesanti pabraukāt apkārt un uzmeklēt piemērotas darbības vietas.

Bārmenis un šveicars palīdzēja Lūsindai piecelties no krēsla, un atkal atkārtojās jau iepriekš redzētā procesija. It kā uz burvja mājienu uzradās šoferis, un galvenais šveicars pavadīja Lūsindu uz automašīnu.

Hollija pagaidīja, kamēr Lūsinda nozuda skatienam. Kāre paķert mēteli un cauri Tilerī dārzam aizstaigāt līdz Konkordijas laukumam bija milzīgi liela, bet, iekams izdarītie grozījumi manuskriptā nebija pagaisuši no atmiņas, vajadzēja tos pierakstīt uz papīra.

Divdesmit pirmā nodaļa

Hollijai patika tas, ko viņa redzēja spogulī. Viņa pat vislabākajos laikos nebija nosaucama par resnu, un ikdienas iešana kājām uz izdevniecību un atpakaļ mājās bija padarījusi viņas slaido augumu pat vēl glītāku. Viņas kājas melnajās zeķbiksēs bija labi veidotas, un viņai patika jaunie īsie, melnie svārciņi ar glītajām ielocēm. Sarkanā žakete piešķīra viņas ādai burvīgu mirdzumu un melnā mežģīņu blūzīte, kuru Hollija dievināja, lieliski apvienoja šo kombināciju.

- Patiesi izvirtīgi! - Hollija iesmējās, ielikdama ausīs Lizas sudraba auskarus. - Kaut tu aizrītos, Derek Grant! Tieši tev nepiemīt nekāda gaumes izjūta.

Viņa vēl arvien domāja par Dereku - un daudz. Bet viņš vairs nenoteica katru Hollijas ikdienas soli. Šobrīd viņa par Dereku vairāk domāja tā: “Vai redzi, es arī pati spēju tikt galā!” Cik ļoti Terenss atšķīrās no Dereka! Viņš allaž atbalstīja, allaž uzmundrināja, bija nebeidzami pacietīgs, nekad nekritizēja. Cik ļoti viņai bija veicies, iegūstot Terensu par draugu.

Hollija gaidīja pie viesnīcas parādes durvīm un, Lūsin-das seksa dievam izkāpjot no automašīnas, centās nesmieties.

Lūsindas šoferi viņa jau bija redzējusi šajā pēcpusdienā. Lū-sinda noteikti bija divreiz smagāka nekā Dominiks un vismaz piecas vai sešas collas garāka.

- Hollija?

- Jā. Dominiks?

Viņš satvēra Hollijas pastiepto roku.

- Nav nekāds brīnums, ka Lūsī man pavēlēja šovakar uzvesties godīgi. - Viņa siltais smaids melnīgsnējo seju padarīja gaišāku.

Hollija nespēja iztēloties, kā to briesmīgo sievieti var saukt par Lūsī.

- Mani viņa gluži tāpat brīdināja! - Hollija atzinās. Sasodīts, kas viņai bija licis to sacīt?

-Tad mums nāksies to ņemt vērā un darīt, kā pavēlējusi tā, kurai jāklausa. Starp citu, tieši tā Lūsinda pati sevi sauc.

Hollija priecājās to dzirdēt - nekaunīgi vīri nebija viņas gaumē.

Kad abi bija apsēdušies automašīnas aizmugurējā sēdeklī, Dominiks norādīja Hollijai uz pilsētas interesantākajām vietām.

- Lūsinda man stāstīja, ka rīt esot ieplānojusi jūs nostrā-dināt līdz nāvei. Viņa grib, lai līdz prombraukšanai jums būtu iespēja kaut mazliet aplūkot Parīzi. Trešdien visu dienu jūsu rīcībā būs Pjērs, un pēc tam viņš jūs aizvedīs uz lidosfu. Vai ne, Pjēr?

- Qui, monsieur! - Šoferis pamāja ar galvu.

- Tas būtu lieliski. Es ļoti gribētu uzbraukt Eifeļa torņa pašā augšā, - viņa prātoja.

- Jūsu vēlēšanās man ir pavēle. Skatieties!

Automašīna apstājās, un Dominika norādījums lika

Hollijai palūkoties pa labi. Tur slējās Eifeļa tornis. Tas iedvesa bijību. Milzīgs smalki veidota metāla kopojums, kas dīvaini apspīdēja naksnīgajā gaismā un Hollijai atgādināja gigantisku skulptūru.

-Tieši tur mēs ēdīsim. - Dominiks norādīja augšup uz metāla platformu. - Restorāns ir otrajā stāvā, ne gluži pašā augšā, bet varu galvot, ka skats no turienes jūs sajūsminās.

Izgājuši cauri balstiem, viņi devās pāri laukumam uz torņa pusi.

- Mums šovakar veicies, - Dominiks sacīja, palūkodamies uz debesīm. - Lieliska nakts. Pagājušo nakti bija apmācies.

Torņa pakājē stāvēja un gaidīja neliels ļaužu pulciņš. Iemirdzējās neskaidra gaisma, un, kad viņi bija piegājuši klāt pārīšiem, atvērās metāla durvis. Dominiks viegli pastūma Holliju uz priekšu, un viņa atradās stikla liftā. Kamēr tas traucās augšup pret debesīm, viņai pakrūtē kaut kas dīvaini sagriezās un viņa lūkojās tieši sev pretī, nevis lejup. Nebija īstais laiks apkaunot sevi ar nervozitāti. Kad lifts apstājās un viņi izgāja krēslaini apgaismotā foajē, Hollijas nepatīkamās sajūtas pagaisa.

Viņi devās uz bāru.

-Tas pāris, ar kuriem mēs šovakar būsim kopā, Nelso-ni, arī Francijā ir pirmo reizi. Viņi te ieradušies, lai nospriestu, vai vēlētos dzīvot Parīzē. Esmu ieplānojis aizvest viņus uz...

Bet Hollija neklausījās, skats no krēslaini apgaismotā bāra bija nepārspējams. Parīze gluži kā mirgojošs dārgakmens gulēja viņai pie kājām.

- Nāciet un apsēdieties pie loga! - Dominiks viņai uzsmaidīja. Viņš atcerējās pats savu sajūsmu, kad pirmo reizi bija ieturējis maltīti restorānā “Zils Verns”.

- Es nekad mūžā vēl neesmu redzējusi kaut ko tik skaistu, - Hollija noelsās, pagriezdama krēslu tā, lai pilnīgi varētu izbaudīt ainavu. Cik vien tālu sniedzās skatiens, it visur stiepās spoži apgaismotās avēnijas. Kā mirguļojoša straume plūda automašīnu rindas.

Pēc kāda laiciņa ieradās Nelsoni, un viņi arī tik tikko spēja atraut acis no loga - pat tobrīd, kad Dominiks abus stādīja priekšā. Hollija tūlīt domās viņus nodēvēja par trīsdes-mitgadīgiem pilsētniekiem, un viņi bija pieklājīgi, izskatīgi un atturīgi.

Ēdamzālē no galdiņa pie loga pavērās tāds pats elpu aizraujošs skats. Kad viņi bija apsēdušies, Hollija ar atzinību novērtēja prasmīgo iekārtojumu. Galdiņus bāli pelēkajā un melnajā telpā apgaismoja zemas, melnas galda lampas, kas nebija augstākas kā glāzes. Tās acīmredzot bija īpaši izveidotas tieši tādas, lai nerastos atstarojums, kas bojātu panorāmu.

Dominiks vienīgais visu uzmanību veltīja ēdienu kartei.

- Man šķiet, es ņemšu zupu, - viņš izlēma.

- Es arī. - Raiens Nelsons par ēšanu īpaši neinteresējās. - Jāatzīstas, ka es ēdu, lai dzīvotu, nevis dzīvoju, lai ēstu.

Cik nepieklājīgi! Hollija juta, ka viņai uzmetas zosāda.

- Es grasos pamēģināt carpaccio. Te taču ir pieņemts ēst liellopu gaļu, vai ne? - Sjū Nelsone pavaicāja.

- Domāju gan, - Dominiks atteica. - Bet, ja jums tā nesagādā prieku, kāpēc gan nepasūtat kaut ko citu?

Hollija pašķielēja uz Dominiku, viņai šķita, ka saklausījusi Dominika atbildē sarkasma pieskaņu. Viņai nebija ne jausmas, kas liellopu gaļas carpaccio īsti ir, un viņa nevēlējās izrādīt savu aprobežotību, to jautājot. Sjū gluži par draudzīgu nevarēja nosaukt. Viņai piemita kaut kas tāds, kas Holli-jai kopš pirmā sastapšanās mirkļa lika piesargāties.

Dominiks pamanīja, ka viņa nejūtas omulīgi.

- Vai jūs, Hollij, kādreiz esat pagaršojusi carpaccio, vai arī jēla, marinēta liellopu gaļa nav jūsu gaumē? - Nav nekāds brīnums, ka Lūsinda tik ļoti mīlēja Dominiku.

Oficiants atnesa vīnu karti.

- Sarkano vai balto? - Dominiks visiem pēc kārtas pajautāja.

Sjū Nelsone sarauca pieri un sāka izvaicāt Dominiku par vīniem. Raiens Nelsons neveikli sagrozījās uz krēsla. Kad viņš smalko galdauta kroku aizsegā sievai viegli iespēra, galdiņš tikko jaušami sakustējās.

- Kā jums garšo? - Dominiks pavaicāja, kad Hollija uzdūra uz dakšiņas mazu, kruzuļotu trifeles gabaliņu.

- Vienkārši burvīgi, - Hollija atbildēja, un tā bija patiesība. Svaigi sparģeli un trifele maigu salātu lapu kārtojumā. Viņai precīzi jāatceras šis nosaukums. Liza bija brīdinājusi, ka viņa gribēs dzirdēt katru vismazāko sīkumu.

- Un ko teiksiet par carpacciol - Dominiks pajautāja.

- Hmm! Gluži labs.

Labs vai slikts, bet, kā Hollija pamanīja, caurspīdīgās liellopa gaļas šķēlītes bija nozudušas vienā acumirklī.

Kad Hollijai atnesa jēra krūtiņu, viņa ar piespiešanos atrāva skatienu no loga un iesaistījās sarunā. Un ceptās ķiploka daiviņas bija burvīgas.

-Tātad jūs esat ieradusies Parīzē, lai rediģētu misis Ro-kingemas grāmatu? - Raiens veltīja viņai vienu no saviem retajiem Smaidiem.

- Man vajadzētu ķerties pie grāmatas rakstīšanas, - Sjū iejaucās, pirms Hollijai radās izdevība atbildēt. - Man sakrājies tik daudz brīnišķīgu notikumu, tikai neatliek laika apsēsties un izlikt tos uz papīra.

- Tas patiesi prasa daudz laika, - Hollija vēlējas, lai katru reizi, kad viņa to spiesta noklausīties, viņai piemaksātu peniju.

- Man tomēr šķiet, ka tas nemaz nav tik viegli, vai ne, Hollij? - Raiens sarauca pieri.

- Muļķības! - Sjū nicīgi pavīpsnāja. - Katrs, kas vien ļoti grib, var to izdarīt. Protams, ja zina, ko rakstīt. - Viņas vaigi no vīna bija piesarkuši, un viņas vīrs vēl dziļāk ierāvās krēslā.

- Nu, Hollij? Ko jūs teiksiet?

Raiena neērtā situācija Hollijai nepalika nepamanīta. Un Dominikāni arī ne. Vienīgi Sjū nicinoši atmeta galvu un iedzēra vēl vīnu. Parastos apstākļos Hollija ļoti labprāt izskaidrotu rakstīšanas plusus un mīnusus, bet kāpēc gan censties? Sjū Nelsones dēļ vārdus šķiest bija veltīgi.

- Esmu pārliecināta, ka Sjū ir taisnība, - viņa draudzīgi atsaucās.

- Tā, lūk, es taču jums teicu. Un tieši no pirmavota. -Sjū triumfējošais smaids vairāk līdzinājās smīnam.

Otro ēdienu viņi beidza tiesāt saspringtā klusumā.

- Man jāiet un jāuzmeklē dāmu istaba, - Sjū paziņoja.

- Laba doma, es tevi pavadīšu. - Raiens nolika savu salveti uz galda un sekoja sievai.

- Kā jums viņi patīk? - Dominiks pavaicāja, kad tie abi bija prom.

- Viņi ir ļoti... pasaulīgi.

- Pasaulīgi? - Dominiks pārjautāja.

- Es... viņi nav manā gaumē. - Hollija vēlējās, kaut Dominiks viņai neradītu šādu neērtu situāciju.

- Jūs gribat teikt: rupji? Uzmācīgi?

Hollija paraustīja plecus.

- Ja jau jums tā patīk.

- Man nepatīk, varu saderēt, ka šobrīd viņš māca sievu, kā pareizi uzvesties. Viņa darbs šeit ietvertu diezgan biežu uzturēšanos sabiedrībā, un tur būs jāpiedalās arī viņa sievai, - Dominiks sacīja - vairāk gan pats sev nekā Hollijai.

Hollijai nebija ne jausmas, kāds būs šis Raiena darbs, ne arī tas, kā Dominiks pelnīja sev iztiku. Lūsinda bija pieminējusi kaut ko par darījumiem, un Hollija zināja, ka viņi paredzējuši dzīvot Parīzē gadu vai divus, bet neko citu gan viņa nezināja.

Ja arī Raiens Nelsons bija pamācījis sievu, to nevarēja manīt. Atgriezusies pie galda, viņa nepavisam nebija labojusies un tūlīt pagrieza savu krēslu uz loga pusi.

Kad Hollijai nolika priekšā šokolādes pudiņu, viņa izsaucās no prieka. Baltais šokolādes krēms bija pārklāts ar plānu lieliski veidota grauzdēta cukura kārtu. Mandeļu un ingvera kraukšķīgajai pārbagātībai cauri spraucās eksotiski augļi, un šķīvja dziļumā aicinoši smaržoja tumša Šokolādes mērce.

- Tas ir tik apburošs, ka es pat neuzdrīkstos nokniebt gabaliņu, - Hollija ierunājās.

Dominiks smaidīja. Raiens prātoja, cik jauki sastapt kādu, kas nav tik garlaicīgs, un Sjū, kura līdz šim šķita iegrimusi savu domu pasaulē, piepeši piecēlās, paliecās pāri galdiņam un spēji iegrūda savu karoti Hollijas šķīvī. Kraukšķīgā kārta salūza neskaitāmās šķcmbiņās un pieķērās saspiestajam krēmam. Augļi un mērce pašķīda uz visām pusēm.

- Tā! - Sjū norūca. - Jūsu problēma ir atrisināta.

- Sjū! Paskaties, ko tu esi izdarījusi! - Raiens pielēca no krēsla. - Piedodiet, Hollij! Vai mērce tika uz jūsu žaketes?

- Šķiet, ka ne. Ir jau labi, es laikam tiku cauri sveikā.

- Sjū ari noteikti to ļoti nožēlo, vai ne? - Raiens dusmīgi uzlūkoja sievu.

- Es tikai centos palīdzēt. - Sjū paraustīja plecus. Un tā bija vienīgā atvainošanās, ar kuru viņiem arī nācās samierināties.

Kad cilvēki jau sāka atstāt ēdamzāli, Hollija aptvēra, ka nav pat ievērojusi kādu no pārējiem apmeklētājiem. Vairāki cilvēki piegāja pie galdiņiem, kuri bija novietoti pie logiem, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu lejā mirgojošajai pilsētai. Hollijai patika pētīt cilvēkus, prātot, kas viņi ir un ar ko nodarbojas. ŠovafPar viņa bija iedzērusi daudz vairāk nekā parasti, un vīns lika viņas acīm saskatīt visādas aplamības. Ja viņa nebūtu pilnīgi pārliecināta, ka tas nav iespējams, viņa varētu kaut apzvērēt, ka pāris pie galdiņa telpas tālākajā galā ir Dereka un viņas pašas dubultnieki. Viņa pakratīja galvu.

Derekam līdzīgais vīrietis bija aizņemts ar rēķina nomaksāšanu. Kā apburta un reizē miegaina izdzertā vīna ietekmē Hollija blenza uz viņu pusi. Pārītis piecēlās un virzījās pie loga, tieši līdzās Hollijas galdiņam.

Tas bija Dereks. Bija. Hollijai nerādījās. Viņa partnere bija gandrīz Hollijas spoguļattēls - tāda, kāda Hollija kādreiz bija. Tās sievietes mati bija īsāki nekā Hollijai, bet atsukāti atpakaļ un sapīti plakanā bizē; varbūt viņas seju klāja mazliet vairāk kosmētikas, bet ne pārmērīgi. Un, ja vēl bija atlikušas kaut kādas šaubas, tad te nu tas bija - neizbēgamais brūnais kostīms.

Hollija paķēra savu minerālūdens glāzi un iztukšoja gandrīz vienā paņēmienā. Ledainais šķidrums viņai lika pilnīgi atgūties, bet Dereks vēl aizvien nebija nozudis. Viņu skatieni sastapās. Viņš tik tikko spēja pazīt savu valdzinošo sievu.

Hollija ierāva krūtīs gaisu.

- Sveiks, Derek! - viņa dzirdēja kādu sakām viņas pašas balsī.

- Labvakar, Hollij! - Dereks augstprātīgi pamāja ar galvu.

- Vai tu nevēlies mani iepazīstināt? - Hollija vaicāja. Viņa gan nekādi nespēja aptvert, kur viņai radusies šāda nekaunība.

Dereks tikai turpināja blenzt uz viņu.

- Es esmu Banija, - sieviete atbildēja sava klusējošā kompanjona vietā.

- Banija... Banija - un tālāk? - Hollija mudināja.

- Bē... jā, - viņa nomurmināja.

-Atvainojiet, es nesapratu.

- B... Blaja.

Dereks nekustēdamies stāvēja viņai līdzās.

- Ā, Blaja!... Blaja? - Hollija sarauca pieri, šis vārds bija pazīstams. - Vai tā nesauca tavu priekšnieku, Derek?

Sievietes mute pavērās un tad aizkrita.

Dereks bija spiests neveikli ierunāties.

- Mēs šausmīgi steidzamies. Nāc, Banij, mums jāskrien. Uz redzēšanos, Banij... tas ir, Hollij! - Dereks cieši sagrāba Banijas roku un sev pa priekšu aizstūma viņu telpas tumsā. Hollija šķita gandrīz sajūtam viņa nežēlīgo tvērienu.

- Klau, ko tad tas viss nozīmē? - Sjū noprasīja. Viņa priecājās par jebkuru interesantu starpgadījumu, kas varētu kaut mazliet uzlabot šo garlaicīgo vakaru.

-Tas bija kāds mans agrāko laiku paziņa. - Hollijas atbildi gandrīz nevarēja saklausīt.

Dominiks viņu vērīgi uzlūkoja.

- Vai vēlaties vēl vienu minerālūdens glāzi? - viņš pajautāja.

Hollija trīcēja kā apses lapa.

Divdesmit otra nodaļa

f

Hollija šūpoja mazo, brūni zeltītā papīrā ietīto dāvanu aiz lentes galiem. Ieraugot Holliju pie savām durvīm, Terensa sejā atplauka smaids.

- Sveicināta mājās! Nāc iekšā, nāc iekšā! - viņš mudināja.

Hollija pasniedza viņam šokolādes konfekšu kārbu un atslīga savā pierastajā krēslā.

- Es ienācu noskaidrot, vai tu nevēlētos aiziet kaut kur iekost, ja vien jau neesi paēdis. Lidojums no Parīzes padarījis mani slinku. - Hollija papurināja galvu, kad Terenss viņai piedāvāja vienu no kalorijām bagātajām šokolādes konfektēm.

Viņš iemeta ruma trifeli sev mutē un trokšņaini ar bau-du to notiesāja.

- Es arī tikai nesen pārnācu. Man nebūtu iebildumu kaut kur aiziet, - viņš piekrita. - Nespēju vien sagaidīt, kad dzirdēšu it visu par tavu ceļojumu.

Terenss piekrāva savu šķīvi ar ceptiem rīsiem.

- Droši vien Eiropas delikateses ar šo te grūti salīdzināt?

- Man garšo ķīniešu virtuve, tu taču to zini, - Hollija atteica.

- Es tikai tevi paķircinu! - Hollija gan bija ātri aizvainojama.

-Atvaino, esmu mazliet saspringta. Pēc mirkļa tev it visu izstāstīšu par Parīzi, bet vispirms man tev jāpastāsta kaut kas cits - kaut kas ļoti dīvains.

Klausīdamies par Hollijas sastapšanos ar Dereku un viņa draudzeni, Terenss gandrīz aizmirsa ēšanu.

- Padomā tikai, Dereks, un viņam ir romāniņš ar priekšnieka sievu! Tev ir veicies. Tieši tas, kas tev nepieciešams.

- Lūsinda Rokingema sacīja to pašu. Tā tik ir sieviete! Viņa gandrīz jau pierunāja mani ar laulības šķiršanas pieteikumu rokā mesties uz tiesu. Izdod Dereku viņa priekšniekam. Izspied no viņa visu līdz pat pēdējam penijam, tāds patiesībā bija viņas padoms.

- Izklausās, ka viņa ir īsta sieviete, tādas man patīk. -Terenss veltīja Hollijai savu plato smaidiņu. - Bet olu var izvārīt divējādi: cietu un mīkstu. Manuprāt, tev jāizvēlas cietais paņēmiens.

Hollija saviebās.

- Tieši strīds olas dēļ mani noveda tur, kur esmu pašlaik, - viņa atgādināja.

Terenss kļuva nopietns.

- Man šķiet, ja tu gudri izmantotu iegūto informāciju, tu varētu tikt vaļā no Dereka Granta kundzes titula.

- Kā lai es to izdaru?

- Vienkārši. Šantažē to nelieti.

-Muļķis!

9 9

- Es jau nesaku, ka tev viņam jāsūta draudīgs ziņojums vai anonīmā vēstule, nekas tik radikāls nav nepieciešams. Tavs advokāts zinās, kā ar viņu tikt galā, kā izmantot šo informāciju. Protams, pieņemot, ka viņš patiešām ir vainīgs.

Hollijas sejā parādījās šaubas.

- Un ko tad, ja viņa priekšnieka meita, nevis sieva?

- Neraizējies! Ja viņu attiecības būtu nevainīgas, kāpēc tad Dereka draudzene tik negribīgi nosauca savu uzvārdu?

Hollija viļāja mutē kraukšķīgu ēdiena gabaliņu, bet Te-renss apgrieza otrādi tējkannas vāciņu. Viņš uzlūkoja Hollijas šķīvī atlikušo ēdienu, un Hollija to pastūma pāri galdam uz viņa pusi. Viņš pārvietoja metāla šķīvīša saturu savējā. Kā lai viņa pierāda, ka starp Dereku un Baniju ir romāns? Kā lai viņa izskaidro pati savu atrašanos restorānā kopā ar precētu vīrieti? Kā lai viņa pierāda savu nevainību? Bet viņas pusē taču bija Lūsinda Rokingema. Lūsindu jau nu neviens nepārspēs.

- Es gribu dzirdēt vairāk par Parīzi, par to, ko tu darīji šodien, - Terenss pieprasīja.

Viņš vienmēr prata novirzīt Hollijas domas no uztraukumiem.

Roberts stāvēja koka paēnā. Viņa sieva ar savu māsu pļāpāja kā žagatas, blakus viņu soliņam, mitrajā, saules apspīdētajā zālē aizmirsti mētājās grābeklis un kaplis.

- Ja jūs abas darbam dārzā veltītu tikpat daudz enerģijas kā pļāpāšanai, mēs kaut rīt varētu izstādīt šo dārzu vispārējai apskatei, - viņš iesmējies teica.

- Mums par daudz ko jāparunājas.

Abu nepārtrauktā vārdu straume allaž bija uzjautrinājusi Robertu. Hollijā gandrīz vairs nevarēja pazīt to sievieti, kāda viņa bija pirms gada. Kaut arī vēl nedaudz atturīga, viņa bija atguvusi lielu daļu savas vitalitātes. Viņa bija uzplaukusi.

- Pastāsti Robertam, kas atgadījās Eifcļa tornī, - Liza mudināja, likdama uz galda zupas šķīvjus.

Hollija atkārtoja stāstu par savu sastapšanos ar Dereku.

- Izklausās, ka tu viņu būtu pieķērusi. Tas ir pierādījums, ka viņš pārkāpj laulību.

- Es arī tā domāju. Sākumā nebiju pārliecināta, vai Ba-nija Blaja ir viņa priekšnieka sieva vai meita. Un tad es šorīt piepeši atcerējos, kā Dereks neprātīgi ārdījās, kad Alens Blajs rīkoja milzīgas svinības par godu savai trīsdesmit piecu gadu jubilejai un Dereku nebija uzaicinājis.

Kad bija noskaidrojies, ka tā sieviete nav Alena Blaja meita, Hollijai radās jaunas raizes.

- Protams, tā varētu būt viņa māsa, - Hollija atsaucās.

Roberts iedrupināja savā zupas šķīvī nedaudz maizes.

Hollija acīmredzot bija daudz domājusi par šo situāciju. Ja visu apsvēra, šķiet, Banija Blaja gan bija Alena sieva, kas paspērusi sānsoli, nevis māsa.

- Tu taču, cerams, sazinājies ar savu advokātu un izstāstīji viņam par tikšanos ar Dereku?

- Jā, tas bija pirmais, ko es vakar no paša rīta gribēju izdarīt. i

- Un ko viņš sacīja?

- Viņš ir atvaļinājumā. Un būs prom vēl desmit dienas. Viņa asistents teica, ja lieta esot steidzama, es varot parunāt ar viņa partneri. Bet, tā kā lieta nemaz nav tik steidzama, es to nedarīju. - Dīvaini, cik mierīgi viņa šobrīd spēja par visu to stāstīt.

Liza vai dega aiz nepacietības.

- Aizmirsti to Drakulu, labāk pastāsti par pārējo ceļojuma laiku. Mēs tikām līdz trešdienai. Todien Hollija varēja darīt, ko pati vēlējās, - viņa paskaidroja vīram.

- Septiņos es jau biju apģērbusies un devos ceļā. Domi-niks bija parūpējies, lai manā rīcībā visu dienu būtu viņa automašīna un šoferis, bet es gribēju pastaigāt pa Tilerī dārzu un aplūkot piramīdu pie Luvras.

- Vai dārzs bija pasakains? - Liza jautāja, un viņas izteiksmīgās acis bija ilgu pilnas.

- Diemžēl ne. Tikai taciņas un kaili zari. Tur pašlaik norisinās rekonstrukcijas darbi. Jāatzīstas, es biju ļoti vīlusies.

“Ja izdosies par manu grāmatu dabūt naudu, es viņiem izkārtošu nedēļas nogali Parīzē,” Hollija pati sev apsolīja. “Mana grāmata,” viņa ar sirdsapziņas pārmetumiem nodomāja.

- Un pēc tam? - Liza dedzīgi mudināja stāstīt vēl.

- Tā kā gar Konkordijas laukumu automašīnas drāzās tik drausmīgā ātrumā, es to šķērsoju caur pazemes pāreju un atkal devos uz upes pusi.

- Un tad? - Liza mudināja.

-Ap desmitiem ieradās Pjērs un, paklausīdams Lūsin-das norādījumiem, aizveda mani uz visslavenāko iepirkšanās centru. Tev to būtu vajadzējis redzēt, Liza! Ikvienai modes pasaules slavenībai, kādu tev jebkad nācies dzirdēt, tur ir savs veikals. Un cenas! No tām varēja sagriezties galva... - Hollija, pat atceroties vien, izvalbīja acis. - Un tur vēl bija tik brīnišķīga pasāža, viss no kristāla un porcelāna, un vēl trīs “Lci-lique” veikali... - Hollijas seja staroja un acis mirdzēja. Laiku pa laikam viņa pārtrauca stāstījumu, lai kaut ko aši iebāztu mutē.

Liza un Roberts saskatījās. Bija jauki redzēt Holliju tik dzīvīgu, tik enerģijas pārpilnu. Šajā brīdī Liza saprata, ka ar māsu viss būs kārtībā. Ar laiku viņas drausmīgās laulības iespaids pagaisīs. Un par ļaunu nenāca arī tas, ka viņai kaimiņos dzīvoja tāds draugs kā Terenss.

Divdesmit trešā nodaļa

>

Džordana godalga īsā laikā bija kļuvusi par vienu no visvairāk iekārotajām literārajām balvām. Desmit tūkstošu mārciņu lielā godalga tika piešķirta par vislabāko debiju romānu žanrā. “Lappuses” izdotie romāni šogad uz šo godalgu nepretendēja, bet vakariņās izdevniecības darbinieki ieradās vienmēr un gaidīja ar nepacietību šo pasākumu. Tas bija viens no svarīgākajiem gada notikumiem, nozīmīgs sabiedrisks pasākums.

Simona pagrūda sānis sarkano šifona kleitu - šovakar viņai nebija tik vieglprātīgs noskaņojums. Neparedzētais pagājušās nedēļas ceļojums uz grāmatu gadatirgu Briselē nebija palīdzējis to uzlabot. Lūize Mārčema. viņu izdevniecības ārzemju autortiesību aģente, steigdamās lejup pa kāpnēm, bija paklupusi, kritusi un salauzusi rokas locītavu. Simona jau bija grasījusies doties uz izdevniecību, kad atskanēja telefona zvans: viņai jāaizstāj Lūize. Ap pusdienlaiku viņa jau sēdēja lidmašīnā un lidoja uz Briseli. Ja neskaita šo steidzīgo telefona zvanu, viņa nebija runājusi ar Arturu Lordu kopš tās dienas, kad bija piedāvājusies aiziet no darba. Gaidīšana, līdz Arturs būs pieņēmis lēmumu, bija gandrīz neciešama. Varbūt šovakar viņš kaut ko sacīs; Džordana godalgas pasnieg-sanas pasākumos viņš vienmēr bija priecīgā noskaņojumā.

Milzīgā zāle bija gandrīz tukša, vairums cilvēku pulcējās ap bāru. Simona dziļi ievilka elpu, uzbūra sejā smaidu un tad pievienojās izdevēju, aģentu, izplatītāju un autoru pūlim.

- Lūdzu, baltvīnu, - viņa sacīja bārmenim. Viņa pamāja Anabellai Strongai, vienai no izdevniecības realizācijas daļas pārstāvēm. Anabella pamāja pretī un tad piebikstīja savai kaimiņienei, kura pagriezās, lai palūkotos uz Simonu. Simona iejuka pūlī. Lai arī kur viņa apstājās sasveicināties, sarunas apsīka. Viņa nojauta, ka kaut kas nav kārtībā. Cilvēki īsu brīdi viņu uzlūkoja, tad novērsās. Vai viņai izlīdusi krūštura lencīte? Vai viņa aizmirsusi uzkrāsoties? Vai viņa vispār bija atcerējusies uzvilkt kleitu?

Simona jutās atvieglota, kad tika paziņots par vakariņu sākumu un cilvēki lēnā straumē sāka plūst uz zāles pusi. Nez vai tā sieviete burvīgajā, zilajā kostīmā varētu būt Hollija?

- Sveika, Simona! - Hollija jautri sveicināja.

Simona žigli nopētīja Hollijas tērpu. Izskatījās šūts pēc

īpaša modeļa un dārgs.

- Glīts kostīms. - Simona pielieca galvu uz vienu sānu.

- Pateicos!

Simonas balsī neapšaubāmi varēja saklausīt jautājumu. Taču nebija nekāda iemesla, kāpēc gan Hollijai vajadzētu klāstīt Simonai, ka šo burvīgo zila zīda un šifona kostīmu viņa nopirkusi kādā lietoto apģērbu tirgotavā Oksfordā. Liza bija nozvērinājusi viņu, piedraudot ar nāves mokām, ka nevienam nedrīkst atklāt, kur viņa uzgājusi šo skaisto žaketi un svārkus, vienīgi jāuzklausa komplimenti, kam noteikti vajadzētu birt pār viņu. Un bira arī. Daudz. Hollija un Liza bija nopūlējušās pusi sestdienas un visu svētdienu, lai noņemtu notraipīto apakšmalu - vienīgo redzamo valkāšanas pierādījumu. Hollijai laimējās, ka kostīma iepriekšējā īpašniece droši vien bijusi Amazones iedzimtās garumā, bet tikpat slaida kā Hollija pati.

Simona apstājās pie bāra, lai paņemtu vēl vienu dzērienu, un tad apsēdās pie “Lappuses” darbiniekiem paredzētā galdiņa. Džeremijs Haids, viņu tirdzniecības daļas vadītājs, piecēlās un atvilka Hollijai krēslu līdzās savējam. Pagājušajā gadā viņš tādu pašu uzmanību bija izrādījis Simonai. Pirms gada tās nevīžas te nemaz nebija, Simona drūmi nodomāja. Hollija skanīgi iesmējās par kādu Džeremija izteikto joku, un Simona viņus abus nikni uzlūkoja. Pie galdiņa pienāca Rolands Grīns ar Emmu. Simona uzsmaidīja Emmai un izlikās neredzam Rolandu.

“Cik smieklīga kaklasaite!” Simona klusībā pavīpsnāja. Vienīgi Rolandam spēja ienākt galvā tik ārprātīga doma: sarkani un balti punktota kaklasaite pie vakara uzvalka, kad visi pārējie nēsāja melnas kaklasaites. Stulbais āksts!

Simona laiku pa laikam vēroja durvis, bet Artura Lorda krēsls tā arī palika neaizņemts. Neviens šķita nezinām, kāpēc. Lūize apgalvoja, ka viņš neesot redzēts visu nedēļu.

Simona stumdīja ēdamo pa šķīvi, bet ēda ļoti maz. Toties viņa pamāja tuvākajai oficiantei, kas piepildīja viņas vīna glāzi.

Džordana godalgas saņēmēja teica saraustītu runu. Jaunā rakstniece, droši vien ne vairāk kā divdesmit divus vai divdesmit trīs gadus veca, bija šausmīgi sanervozējusies un nobijusies šajā žilbinošajā vietā. Koši piesārtušiem vaigiem, cieši piespiedusi burvju čeku pie plakanajām krūtīm, viņa gandrīz skriešus aizsteidzās atpakaļ pie saviem iepriecinātajiem izdevējiem.

Hollija jau spēja iztēloties, kā nākamajā gadā šajā laikā pati stāvēs uz skatuves, saņemot godalgu par “Rītdienas prieku”.

Simona drūmi vērās savā glāzē. Viņa nevēlējās piedalīties šajā labi domātajā ķircinošajā tērzēšanā, no vienas galda malas uz otru. Viņa nespēja sagaidīt, kad tiks prom. Bet viņa palika.

- Vai kaut kas nav kārtībā, Anabella? - viņa uzsauca patīkamajai, jaunajai sievietei. Visu vakaru viņa bija jutusi sev pievērstu Anabellas skatienu.

- Nē, nē! - Anabella žigli atsaucās. - Es tikai prātoju, ka tu šovakar esi ļoti klusa. Vai tev nekas nekaiš?

- Es tikai kaļu savus ļaunos plānus, - Simona skarbi atcirta.

Rolanda Grīna pašapmierinātais smaidiņš bija vairāk, nekā viņa spēja paciest. Viņa paķēra somiņu un devās uz dāmu tualeti.

- Sveicināta!

Trūdija Frīla. Ar viņu jau nu gan Simona vismazāk gribēja parunāties.

- Sveika, Trūdij! Jau veselu mūžību neesam redzējušās. -Simona izmocīja draudzīgu smaidiņu un meklēja kosmētikas maciņā lūpu otiņu.

- Es dzirdēju šādas tādas baumas, Simona. Ja drīkstu vaicāt, vai tā ir taisnība? - Trūdijas rakstus dzeltenajā presē ik darbdienu miljoniem cilvēku baudīja kā dienišķo maizi. Klīda tenkas, ka pēc piektdienas numura nodošanas spiestuvē viņa ierāpjoties savā grabažā ne automašīnā un tur arī paliekot visu nedēļas nogali.

- Es neesmu dzirdējusi nekādas baumas. - Simona gaidīja, kas sekos.

- “Lappusē” esot paredzamas milzīgas pārmaiņas?

- Es gan par tādām neesmu dzirdējusi, un es jau nu gan zinātu, - Simona aizstāvoties atteica, ar trīcošu roku pielabodama savu lūpukrāsu. Kādas baumas? Kādas pārmaiņas? Simona labi zināja, ka Trūdiju izprašņāt nedrīkst. Lai ari ko Simona teiktu vai jautātu, viss tiks citēts.

- Ja jau tu tā saki... - Trūdija aizdedza cigareti un atsveicinoties pacēla roku.

Pirms atgriešanās zālē Simona uz bridi apstājās. Ja viņa tūlīt dotos prom, vai kāds bez viņas skumtu? Viņa viegli salīgojās. Kāda roka satvēra viņas elkoni un palīdzēja noturēt līdzsvaru. Pacēlusi skatienu, Simona lūkojās izteiksmīgās, tumši brūnās acīs, izskatīgā, nosaulotā sejā.

- Piedodiet, es laikam jums uzgrūdos, - neskaidri saskatāmais Adonīds atvainojās.

- Nē, nebūt ne! Tā ir manu papēžu vaina, šovakar tie ir augstāki nekā parasti, - Simona droši meloja. Bija pagājis jau ilgs laiks, kopš kāds vīrietis lika viņas sirdij straujāk pukstēt.

- Es esmu lans Trents.

- Simona Pīrsa. Es strādāju izdevniecībā “Lappuse”.

- Priecājos iepazīties, Simona Pīrsa. Un jūtos pateicīgs jūsu augstajiem papēžiem.

Stāvot durvīs, Simona jutās tā, it kā uz viņiem raudzītos visa zāle. Un bija arī iemesls: lans Trents bija patiesi izskatīgs.

- Vai drīkstu jums izmaksāt kādu dzērienu? - viņš pajautāja. Viss izvērtās pat labāk, nekā viņš bija cerējis.

- Protams. Bet... ja jums nav kompānijas, nāciet pie mūsu galdiņa, lai labāk “Lappuse” apmaksā jūsu dzērienu. -Simona juta, ka būtu priecīgajā kāds pieturētu viņu zem elkoņa un palīdzētu viņai nokļūt pie galdiņa. lans Trents bija tieši tas serums, kas viņai nepieciešams.

Kad abi piegāja pie galdiņa, pārējo galvas pagriezās viņu virzienā. Un visu vakaru viņiem sekoja citu skatieni.

-Atļaujiet iepazīstināt. - Simona īpašnieciski pasmaidīja. - Anabella Stronga, viena no mūsu realizācijas daļas pārstāvēm, Džeremijs Haids...

Ians apgāja ap galdu un visiem pēc kārtas paspieda roku.

- Kur viņa to izrāvusi? Viņš ir satriecoši apburošs, -Anabella skaļi pačukstēja Mariannai Berijai no mākslas nodaļas.

Lūize, kura vēlējās izskatīties kā Aivena Trampa, tieši nopētīja lanu. Emma izbrīnījusies uzlūkoja Holliju, kura klusu iesmējās. Šis vakars nodrošināja viņas sapņu piepildījumu.

Simona pamāja oficiantei un pasūtīja pudeli šampanieša. Pie velna izdevumus, pie velna “Lappusi”, viņa bija pelnījusi kaut ko tādu, kas šovakar uzlabotu viņas garastāvokli.

Ap pusnakti pie galdiņa bija palikuši tikai viņa un Ians. Līdz ar katru viņas iedzerto dzirkstošo malku, Iana seja kļuva aizvien neskaidrāka, aizvien glītāka. Droši vien viņa rīkojusies nepieklājīgi, nepiedāvādama šampanieti pārējiem, bet lai viņi iet pie velna - viņi nebija pakustinājuši ne pirksta, lai padarītu Simonai šo vakaru patīkamu. īstenībā gluži otrādi: Simona lielāko daļu vakara bija aizvadījusi, prātodama, ko viņa izdarījusi nepareizi.

- Laikam būs labāk, ja arī mēs iesim, pirms neesam izsviesti, - Simona ierosināja. Viņa pataustījās zem krēsla pēc savas somiņas un grīļodamās pieslējās kājās.

- Vai jums ir automašīna, vai arī drīkstu jūs aizvest mājās? - Ians gādīgi pajautāja.

- Es šovakar neatbraucu ar savu automašīnu un būšu priecīgajā aizvedīsiet mani.

- Vai vēlaties ienākt un kaut ko iedzert? - Simona pārgalvīgi pavaicāja, kad taksometrs apstājās pie viņas dzīvokļa.

“Laikam esmu traka, es taču šo cilvēku nepavisam nepazīstu,” viņa sev pārmeta, pasniegdama Ianam sava dzīvokļa atslēgu.

- Kāda tase kafijas būtu gluži jauka.

Simona pacēla augšup savas melnās kleitas apakšmalu, viegli sagrīļojās un tad devās augšup pa kāpnēm.

Kamēr Simona noņēmās ar tasītēm un apakštasītēm, Ians pētīja akvareļus.

Te jābūt kaut kādam āķim. Šis vīrietis bija pieklājīgs, glīts, valdzinošs un gādīgs. Pārlieku labs, lai tā būtu taisnība. Simona sapņaini vērās uz garaiņu stabu, kas cēlās augšup pret griestiem, un tad aptvēra, ka tējkanna vārās.

Ians dzirdēja trauku šķindoņu. Simona Pīrsa bija labs ķēriens. Viņa izskatījās burvīgi. Krāšņā zelta kaklarota ar zeltainajām lāsītēm mazināja vienkāršās, melnās kleitas nopiet-numu.

Simona ienesa paplāti istabā. Viņas zaļās acis mirdzēja un lūpas bija maigas un valgas. Ians pagājās viņai pretī. Ak Dievs, viņa bija skaista. Viņš pastiepa rokas. Simona noliecās, uzmanīgi nolika paplāti uz galda un zaudēja samaņu.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Kāpēc viņas guļamistabā un galvā kāds dauzīja ar āmuru? Simona ar pūlēm atguvās. Viņa nemaz nebija guļamistabā, viņa atradās dzīvojamā istabā.

- Nolādēts, - viņa ievaidējās, kad atmiņā atausa vakara notikumi. - Kā es tā varēju? Kas šī ir par dienu?

Viņa pakratīja galvu - un tas bija muļķīgi darīts. Viņu mocīja doma, vai Ians Trents patiesi ir tik glīts un jauks, kā viņa atcerējās, vai arī viņa pilnīgi kļuvusi par muļķi, ieraugot Iana brūnās acis. Šokolādes brūnās acis. Viņai uzmācās nelabums. Šīs bija viņas ļaunākās un katrā ziņā pēdējās paģiras. Simona nokratīja no sava auguma dūnu segu. Kā gan tā šeit gadījusies? Ians! Viņa žigli atgrūda segu. Vienīgi kurpes bija noautas, bet citādi viņa vēl aizvien bija pilnīgi apģērbusies. Saņēmusi rokās galvu, Simona iestreipuļoja virtuvē. Sodas ūdens varētu palīdzēt. Viņa ielēja mazliet ūdens - vairums pat trāpīja glāzē -, norija pāris tablešu aspirīna, tad aizstreipuļoja atpakaļ istabā un trīcēdama atkrita uz dīvāna. Viņa ietinās segā. Sodas ūdens pamazām palīdzēja, arī aspirīna tabletes iedarbojās. Dunoņa galvā kļuva vājāka. Kas īsti bija Ians Trents? Kaut gan tam jau tagad vairs nebija tik lielas nozīmes, par to viņa pati bija vakarnakt parūpējusies. Žēl gan.

Nokļuvusi pie izdevniecības, viņa jau jutās stipri labāk. Dīvaino sajūtu vēderā radīja uztraukums. Briselē viņai nebija iznācis laika padomāt par sevi. Pirmo reizi viņa bija viena piedalījusies šādā grāmatu gadatirgū un bija veltījusi visu enerģiju sarunām ar ārzemju izdevējiem un iespējamo pārdošanas līgumu organizēšanai.

Tagad viņai jāsastopas ar īstenību: vai viņai vēl ir darbs, vai arī viņas gaitas “Lappusē” beigušās?

It visi bija sadrūzmējušies ap Lūizes galdu un uzmanīgi klausījās, ko Lūize lasa no kāda laikraksta. Emma pirmā pamanīja Simonu. Laikraksts burtiski uzlidoja gaisā. Lūize to saķēra un kaut kur nobāza.

- Labrīt, Simona! - viņa sveicināja.

Tad atskanēja vēl daži “sveika!” un “labrīt!”, un cits pēc cita visi izklīda pa saviem kabinetiem.

- Kas šeit notiek? - Simona noprasīja.

- Nekas. Pilnīgi nekas. - Lūizes balss pacēlās par veselu oktāvu un noslēdzās kā pīkstiens.

- Nemānies, Lūize! Es neesmu nekāda mulke. Ko tu tur lasīji, un kāpēc tu noslēpi avīzi?

- Tur bija tikai viens muļķīgs raksts.

- Parādi to man!

- Nieki vien tur ir, Simona.

- Parādi! - Simona pastiepa roku un turēja to tik ilgi, līdz Lūize pasniedzās zem rakstāmgalda un izvilka saburzītu laikrakstu.

- Kurā lappusē?

-Trūdijas Frīlas sleja.

Simonas galvā atkal sāka dunēt cītīgā āmura klaboņa.

- Vai drīkstu to aizņemties uz brīdi? - viņa jautāja.

- Protams, es jau izlasīju, bet neņem viņu par pilnu, tu taču zini, kāda irTrūdija.

Cik vien cienīgi spēdama, Simona lēnām devās pa gaiteni uz savu kabinetu. Sasodītā Trūdija Frīla! Simona pavisam bija aizmirsusi abu sastapšanos tualetes telpā.

Viņa nogludināja avīzi. Raksts bija iespiests trekniem burtiem, palaist garām nepamanītu to nebija iespējams.

Kāds putniņš vakar čivināja: izdevniecībā “Lappuse” radies sajukums. Lielais sarkanbalti punktotais klijāns grasoties kļūt par vienīgo “Lappuses” pieaugušo literatūras redaktoru. Nez vai zeltainā pūce savā augstajā laktā neizjūt vilšanos?

Simona to pārlasīja divas reizes, tad ar sasprindzinātiem pirkstiem saburzīja avīzi. “Lappuses” dzīve arvien bija lasītāju intereses objekts. Simonu pārņēma aklas dusmas. Tagad viņa aptvēra, kas vakar bija noticis: slepus mestos skatienus, sačukstēšanos, kas tūlīt apklusa, tiklīdz viņa tuvojās. Rolands Grīns - saposies briesmonis - bija pasviedis Trūdijai šo informāciju. Simona bija ar mieru nogalināt Rolandu - nožņaugt viņu kailām rokām. Kā viņš uzdrīkstējās kaut ko tādu apgalvot? Kā viņš uzdrīkstējās gvelzt tādus saltus melus? Tas jāpaziņo Arturam Lordam... Bet varbūt tā bija taisnība? Varbūt Arturs jau pavēstījis Rolandam savu lēmumu? Nē, pat Arturs nebija tāds gļēvulis, lai ar tenku lapas palīdzību darītu zināmu Simonai, ka pieņēmis viņas atlūgumu.

Iezvanījās telefons.

- Simona, vai vari aiziet uz konferenču telpu - tūlīt pat? - l!ūize jautāja.

Pirms Simona paspēja atbildēt, Lūize jau bija nolikusi klausuli.

- Es uzskatu par savu pienākumu jums paziņot, ka kopš šodienas izdevniecība “Lappuse” tiek izsludināta par pārdodamu.

Simona stāvēja pie galda - stīva no nepatīkamā pārsteiguma. Ko vēl Jaunāku šī diena viņai sagādās?

Amanda Lorda viena sēdēja pie lielā galda. Simona jau agrāk pāris reižu bija tikusies ar šo sirmo, gandrīz trauslo sievieti. Bet šobrīd “trausla” gan nebija tas vārds, kas pirmais iešāvās prātā.

- Nākamajā dienā pēc jūsu strīda Arturam bija viegls infarkts. Man gan ir maz, par ko jums pateikties, Simona. Jums un Rolandam, - viņa noskaldīja.

- Man ļoti žēl, ka Arturs ir slims. - Par to neviens neko nebija dzirdējis, nebija pat ne mazākā mājiena. Tad Simona pilnīgi aptvēra tikko izteikto pārmetumu. Kāpēc gan viņa tiek uzskatīta par atbildīgo šajā nelaimē? Viņa bija tikai aizstāvējusi savu viedokli, neko vairāk. - Manuprāt, tā nepavisam nav godīgi, misis Lorda. Netaisnīgi. Es neizdarīju neko ļaunu, Rolands bija tas, kurš...

Amanda Lorda pacēla augšup roku, lai apklusinātu Simonu.

-Jūs jau atkal sākat, Simona. Lai arī ko jūs domātu vai sacītu, tas vairs uz mani... uz mums neattiecas. Mans vīrs ir cietis jūsu... varas cīņu dēļ, un līdz ar viņu es arī. Tagad viņš ir mans vienīgais rūpju objekts. Ārsti viņam ieteikuši pilnīgi izvairīties no jebkādiem satraukumiem, un vienīgais veids, kā to izdarīt, ir pārdot “Lappusi”. Vai jūs, lūdzu, ejot ārā, nepateiktu Lūizei, lai sazvana grāmatvedību un paaicina Timu

Braunu. Es vēlētos ar viņu tūlīt runāt.

*

- Bet kā būs ar mūsu darbu? Vai mēs paliekam...

- Lūdzu, pasakiet Lūizei, lai atsūta Timu Braunu, -Amanda Lorda ledainā balsī pārtrauca Simonu.

Simona izslīdēja gaitenī un atspiedās pret sienu līdzās aizvērtajām durvīm. Nelabuma viļņi lika vēderam spēji sažņaugties. Ja viņa tūlīt nenokļūs tualetē, viņa vems tepat, kur stāv.

Viņa nemaz nejutās labāk. Tā persona, kas raudzījās viņai pretī no spoguļa, visu izteica bez vārdiem. Skropstu tuša acīm redzami neapzinājās, ka tai jābūt ūdensizturīgai, un noturīgo lūpukrāsu vairs nekur nemanīja.

Bet šoreiz pašas izskats Simonai bija otrajā vietā. Viņa vēl spēja saprast, ka sliktais veselības stāvoklis varētu likt Arturam atturēties no uztraukumiem, varbūt pat slēgt “Lappusi”, bet Amandas nekaunīgais pārmetums viņu dedzināja kā sakarsēts gludeklis. Viss bija norisinājies tik ātri, nebija dota iespēja par to parunāt, tikai paziņojums un - “ejot ārā, aizver durvis”.

Simonai gribējās spert un brēkt, atraut izlietni no sienas.

- Tā nav godīgi, - viņa kliedza uz savu atspulgu spogulī. - Tas ir apmelojums. Kā viņa spēja kaut ko tādu apgalvot?

Viņa samitrināja papīra salveti un kā vien mācēdama apkopa savu seju. Dunoņa galvā spēji pastiprinājās. Viņa nokļuva līdz savam kabinetam un sēdēja, saņēmusi galvu rokās.

- Tev zvana pa pirmo līniju, - Lūize paziņoja.

- Kas zvana? - Simona dusmīgi atsaucās. Vai tā meiča nekad neiemācīsies, ka jāpiebilst, kas zvana?

- Tavs bijušais vīrs.

Marks parasti nemēdza zvanīt.

- Savieno!

- Sveika, Simona! Kā klājas? - Marka dobjā balss izraisīja jaunu dunoņu Simonas galvā.

- Ir klājies arī labāk.

Marks Pīrss saminstinājās.

- Vai tev gadījies kaut kas nepatīkams? Varbūt man piezvanīt vēlāk, pēcpusdienā?

- Par ko tu gribēji runāt? - Simona asi pajautāja. Viņa nebija gribējusi kliegt uz Marku; šī viņas nelaime jau nebija Marka vaina.

- Es... es gribu par kaut ko apspriesties ar tevi.

- Piedod, es nevēlējos izgāzt uz tevi savu slikto garastāvokli. Man šis rīts izvērties pretīgs; turpini vien!

- Vai mēs vēlāk varētu kopā kaut kur iedzert? Teiksim, ap sešiem?

Jau doma vien par dzeršanu lika Simonas vēderam atkal sarauties.

- Diez vai es spēšu tikt. Vai vari pateikt, kādā sakarā?

- Es gan labprātāk būtu tev to pateieis personiski, bet... redzi, Simona... es grasos atkal precēties.

Iestājoties klusumam, Marks neomulīgi sagrozījās.

- Simona, vai tu vēl tur esi?

Simona paberzēja sasvīdušo roku pret svārkiem.

- Jā, - viņa nomurmināja.

- Piedod, ka es tevi tik pēkšņi tā satriecu.

-Ak, Mark! - Viņa neuzdrošinājās neko vairs piebilst.

- Es patiešām negribēju tev teikt... - Tad viņš apklusa. - Simona, lūdzu, neraudi tā! Es zinu, tas nāk tik pēkšņi, bet es nedomāju, ka tevi tas tik ļoti satrauks. - Viņš runāja maigā tonī. Viņš uz mūžīgiem laikiem paliks nolādēts, būdams spiests izjust vājumu pret šo sievieti, kuru bija apprecējis.

- Nav jau tikai tas vien, bet viss kopā. - Simona pat nepūlējās slēpt savu izmisumu. - Viss šodien sabrucis pār manu galvu, vēl ļaunāk nemaz nevar būt.

- Ko lai es iesāku? Vai varu palīdzēt?

- Neviens nevar palīdzēt. Tas viss ir tik drausmīgi.

- Klau, ko tu teiktu, ja es iegrieztos pie tevis un aizvestu tevi pusdienās? Tad tu varētu man pastāstīt, kas noticis.

- Es nekur nevaru iet. Es izskatos šausmīgi, manas acis ir piepampušas...

Tas jau vairāk izklausījās pēc Simonas.

- Ja jau patiešām viss ir tik ļauni, tad tavam izskatam nevajadzētu būt nekādai nozīmei, vai ne?

- Laikam tev taisnība.

- Es būšu pie tevis vienos.

Simona ar delnu paberzēja acis. Kāpēc viņa bija ļāvusi Markam aiziet? Kāpēc nebija vairāk pacentusies, lai viņu laulība varētu turpināties? Markam nemaz nebija vajadzējis pūlēties un viņai zvanīt, viņš varēja itin vienkārši apprecēties otrreiz un Simonai to pastāstīt vēlāk. Bet viņš allaž ir bijis tik maigs, nekad nav vēlējies nevienu sāpināt. Pār Simonas vaigiem un blūzi sāka plūst jauna asaru straume. Kāda gan viņa bijusi muļķe! Ko viņa varēja parādīt pēc visiem šiem gadiem: sabojātu karjeru, izjukušu laulību un ļoti maz draugu?

Divdesmit piektā nodaļa

Simona pat necentās strādāt. Viņa tikai sēdēja pie rakstāmgalda un gaidīja, kad pie durvīm atskanēs klauvējiens. Marka līdzjūtīgais smaids vienīgi pavairoja sevis žēlošanas

dzinu.

*

- Beidz nu, pietiek asaru! Dabūsim tevi prom no šejienes, - viņš apņēmīgi sacīja, izvilkdams no kabatas saulesbrilles. - Tās tev droši vien būs par lielu, bet šā vai tā noderēs.

Izmocījusi neīstu smaidu, Simona paņēma no Marka brilles.

- Es tikai sakārtošu matus, - viņa noteica un izšāvās no

*

kabineta.

Marks soļoja šurpu turpu. Simona izskatījās drausmīgi. Kas gan viņu būtu varējis tā satriekt? Viņa nekad nav bijusi čīkstule. Marka acis aizmaldījās pie saburzītā laikraksta uz viņas galda. Viņš palūkojās uz durvju pusi, tad paņēma saņurcītās lapas un iztaisnoja.

- Tad tur tā vaina! - Viņš atkal ātri saburzīja avīzi un atlika atpakaļ. Cik pretīgs veids, kā uzzināt, ka esi atlaista no darba! Simonai nekas cits nebija svarīgāks par karjeru. Bet Simonai vēl viss izdosies. Mirkli Marks iedomājās par Sūziju un viņas bezierunu mīlestību. Sūzijas prasības dzīvē bija vienkāršas: bērnu bariņš, personiskā māja un Marks.

Viņi sēdēja krēslaini apgaismotā bārā.

- Izdzer to vienā paņēmienā, - Marks sacīja, kad bārmenis nolika Simonai priekšā mazu glāzīti ar tumšu šķidrumu iekšā.

Tas bija pretīgs. Simona juta, ka tas iestrēgst rīklē.

- Izdzer to, Simona! - Marks paliecās uz priekšu un maigi pielika glāzi pie viņas lūpām. - Pēc brīža tu jutīsies daudz labāk, es tev apsolu.

Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr Simona būs spējīga runāties. Klusēšana starp abiem nekad nav bijusi patīkama, bet tā neko nedeva.

- Man patiešām žēl, ka jāuzkrauj tev manas nepatikšanas, - Simona atvainojās. - Tu izvēlējies nepareizo laiku zvanīšanai.

- Vai varbūt pareizo?

- Šā vai tā, bet es patiesi priecājos, ka tu piezvanīji tieši tobrīd. Neizlikšos, ka būtu sajūsmināta par tavu vēsti, bet tu esi pelnījis kļūt laimīgs, Mark. Es izturos ļoti patmīlīgi. Kāda... viņa ir?

Marks rūpīgi izvēlējās vārdus.

- Sūzija šķiet ļoti jauka, un esmu pārliecināta, ka jūs būsiet viens otram kā radīti.

“Lai velns parauj to mazo pilnības apkopojumu!” viņa bezrjebkāda žēluma nodomāja.

- Es ceru, ka tā būs. Bet mēs neesam šeit tādēļ, lai runātu par Sūziju. Es gribu zināt, kas tevi tik ļoti satriecis?

Marks apsēdās ērtāk un ļāva Simonai runāt, bet, kad Simona stāstīja par tikšanos ar Amandu Lordu, viņš atkal paliecās uz priekšu.

- Ir drausmīgi kādam kaut ko tādu pārmest, - viņš iebilda. - Viņai nebija tiesību tevi vainot - ne arī Rolandu Grīnu, ja jau par to runājam. Viņi nedrīkst uzvelt atbildību par to uz tevi, Simona. Ja vien Arturs Lords dažos pēdējos gados nav radikāli mainījies, es vainotu tikai un vienīgi viņa paša gļēvumu. Viņš allaž bijis vāja rakstura cilvēks, bet ne jau man to tev atgādināt. Ir cietsirdīgi vainot tevi.

Simona visu rītu bija centusies sev to iegalvot, bet, dzirdot to no Marka mutes, kļuva vieglāk. Piepeši viņa jutās labāk. Tas gan neko nemainīja, bet palīdzēja gan. Un šķiet, ka arī pretīgais pretpaģiru līdzeklis iedarbojās.

- Es gribu tev ticēt, Mark, patiešām gribu. - Viņa pastāstīja Markam par rakstu tenku lapā. - Kā tu domā, vai Rolands Grīns stāstījis taisnību? Vai Arturs nolēmis mani atlaist?

- Vai tad viņam būtu pieticis laika šāda lēmuma pieņemšanai? Vai tad Amanda nesacīja, ka viņš pēc jūsu pagājušās nedēļas sanāksmes saslimis? Bet šā vai tā, Simona, aizmirsti to tenku gabalu! Domā par nākotni. Vai tu par to esi prātojusi?

- Es spēju domāt vienīgi par Amandu Lordu.

- Saprotu, bet esmu pārliecināts, ka tu pavisam viegli dabūsi tikpat labu darbu, varbūt pat vēl labāku.

“Kāpēc gan es tevi nepietiekami mīlēju?” Simona ar rūgtumu pati sev noprasīja.

- Paldies, Mark! Man šķiet, būs labāk, ja saņemšos un izlemšu, ko darīt. Es nevaru atļauties palikt bez darba. .

Gods kam gods, bet Simona nekad viņam nebija lūgusi ne penija.

- Paklau, ja tev rodas kādi sarežģījumi ar izdevumiem... es varu tev izlīdzēt.

- Ceru, ka tik tālu tas nenonāks.

- Esmu pārliecināts, ka tu tiksi galā, bet gribu, lai tu zini: ja būšu tev vajadzīgs, vari uz mani paļauties.

Viņš nekad nebija redzējis Simonu tik neaizsargātu.

Kaut ari ar piesarkušām acīm, viņa vēl aizvien bija skaista, pat traģiski skaista. Sūzijas tēls izbālēja. Ja vien viņš Simonai būtu bijis vairāk vajadzīgs. Viņi bija jutušies laimīgāki nekā daudzi citi viņam pazīstami pāri. Bet pārējie bija palikuši kopā, kaut kā tikuši galā ar savām problēmām. Ja vien viņš būtu bijis uzstājīgāks...

- Kur mēs īsti kļūdījāmies, Simona? - Marks nopūzdamies jautāja.

“Ja būšu tev vajadzīgs, vari uz mani paļauties. ” Marka vārdi uzjundīja Simonai atmiņas. Tieši tāpat bija sacījis Džons Bērēts. Viņai noteikti jāpiezvana Džonam, jāizstāsta, kas noticis.

- Simona?

- Piedod! Vai tu kaut ko teici?

- Neko svarīgu.

- Es nupat kaut ko atcerējos. Kāds mans autors ieminējās par izdevniecības veidošanu. Viņš gribēja, lai es to vadu. Tiklīdz atgriezīšos “Lappusē”, tūlīt viņam piezvanīšu, pastāstīšu, kas noticis... - Simona paraudzījās pulkstenī. - Man jāiet. Jo ātrāk sazvanīšu Džonu, jo labāk.

Šī bija tā Simona, kādu Marks atcerējās: neaizsargātī-ba pilnīgi pagaisusi, skaistajās acīs mirdzēja vienīgi mērķtiecība.

- Būs labāk, ja es tev tūlīt atdošu tavas brilles, Mark. Nedomāju vis, ka mēs nākotnē pārāk bieži redzēsimies. Ceru, ka tev ar... Sūziju patiesi izdosies veiksmīga laulība. Starp citu, es nezinu, vai tu grasies mani uzaicināt uz kāzām, bet es tev labāk lūgtu to nedarīt. Man būtu grūti. Paldies par līdzcietību, Mark! Es tagad jūtos daudz labāk.

- Priecājos dzirdēt. Es ceru, ka tev viss nokārtosies. Paziņo man šad tad, kā tev klājas.

Simona netīši bija palīdzējusi arī viņam. Sūzija nekad nebūs Simona, bet Sūzija viņu mīlēja bez jebkādiem noteikumiem, un piepeši tas viņam ļoti daudz nozīmēja.

Simona parunāja pāris vārdu ar Ivu Bērētu un tad lūdza, lai pasauc Džonu.

- Jauki, ka piezvanīji, Simona, kā klājas?

Jau Džona balss vien lika Simonai justies daudz labāk, īsā gājiena laikā no krodziņa līdz izdevniecībai Simonai bija radusies iespēja loģiski padomāt. Būtu muļķīgi runāt ar Džonu, pirms viņa īsti nezina, kas ar viņu notiks. Viņa negrasījās runāt ar pazemīgi noliektu galvu.

- Ne pārāk jauki, bet es nospriedu, ka būs labāk, ja iepazīstināšu tevi ar pašreizējo situāciju. Arturs Lords ir slims un nolēmis pārdot izdevniecību “Lappuse”. Esmu norūpējusies par tavu grāmatu, Džon, un sapratu, ka man tev tas tūlīt jāpastāsta. Ja “Lappusi” pārdos, neesmu pārliecināta, vai tavs līgums paliks spēkā.

- Saprotu. - Simonas telefona zvans Džonam nebija pilnīgi negaidīts. Viņš bija lasījis Trūdijas Frīlas nodevīgo rakstu, bet acīmredzot to Simona šobrīd nevēlējās apspriest.

- Paldies par tavām rūpēm! Bet neraizējies, vēl jau droši vien daudz par agru pieņemt kaut kādus lēmumus. Šādām lietām vajadzīgs laiks. Vai Arturs ir ļoti slims?

- Viņam bija viegls infarkts. Cik noprotu, nekādas briesmas viņa veselībai vairs nedraud. - Simonai nebija ne mazākās vēlēšanās atklāt jebkādu sīkumu par to drausmīgo tikšanos ar Amandu Lordu.

- Priecājos to dzirdēt, - Džons atteica. Simonas balss izklausījās ļoti mierīga un savaldīga. - Tagad laikam vienīgais, ko mēs varam darīt, ir nogaidīt un redzēt, kas notiks.

- Gluži manas domas, - Simona pārliecinoši meloja.

- Es tevi informēšu par turpmākajiem notikumiem.

Kur tad palicis Džona piedāvājums “ja es būšu tev vajadzīgs ”? Vai viņai vajadzētu censties uzvedināt Džonu uz šādām domām vai labāk nogaidīt?

- Nākamās nedēļas sākumā būšu Londonā, tāpēc, ja būšu tev vajadzīgs, tu zini, kur mani atrast.

Simona ar troksni nosvieda klausuli. Protams, tu man esi vajadzīgs, idiot, viņa iekšēji trakoja.

Džons sarauca pieri un paberzēja ausi. Simona laikam ir gluži sanervozējusies. Vai arī klausule nokritusi nejauši. Viņš paskatījās uz telefona atmiņā iekodētajiem cipariem un nospieda vajadzīgo pogu.

Divdesmit sestā nodaļa

>

Hollijai bija lielisks garastāvoklis. Viņa skraidīja apkārt pa dzīvokli un, iegājusi dušā, kas mēdza sagādāt pārsteigumus, skaļā balsī dziedāja. Kas tas bija par vakaru! Tur bija it visi: jaunie autori un slavenības, populārākie aģenti, lielie izdevēji. Viņa nekad vēl nebija saņēmusi tik daudzus komplimentus, un Džeremijs Haids bija uzaicinājis viņu vakariņās. Kaut arī juzdamās glaimota, viņa bija atteikusies. Tādai jā-būt īstai dzīvei - satraucošai un prieka pilnai.

- Man patika tavs mēģinājums dziedāt, - Terenss paziņoja, kad viņi sastapās aiz abu dzīvokļu durvīm.

-Atvaino! Es aizmirsu plānās sienas. - Viņi reti traucēja viens otru.

- Neatvainojies, man patiešām patika. - Viņš pakāpās sānis, un Hollija steidzās lejup pa kāpnēm. - Kā pagāja godalgas pasniegšanas vakars? - Terenss maigi elsa, beidzot panācis Holliju.

- Kolosāli! Pilnīgi kolosāli.

Terenss smaidīja. Hollijai bija tik labs garastāvoklis, ka viņa burtiski dzirksteļoja.

- Vai mūsu kopējais vakars paliek spēkā?

- Katrā ziņā! Man tev milzum daudz jāpastāsta.

-Tiksimies pusastoņos. -Terenss noraudzījās pakaļ, kā Hollija, matiem plīvojot, aizsteidzās pa ielu. Starp visiem pasaules muļķiem Dereks Grants bija jāatzīst par vislielāko muļķi.

Hollija bija sīki izplānojusi, kā rīkoties. Šodien viņa iesniegs savu manuskriptu. Galu galā viņa bija vēlreiz izrediģējusi jau gatavo tekstu, un “Lappuses” prasībām atbilstošais manuskripts bija gatavs salikšanai. Hollija paātrināja soli. Viņa tikko spēja sagaidīt, kad varēs to atdot Džeinai Skotai, kura bija apsolījusi pirms salikšanas tekstu pārlasīt. Viņām abām bija līdzīga literārā gaume, un Hollija tieēja, ka Džei-na sniegs godīgu atsauksmi. Džeina būs pirmā, kas lasīs viņas pabeigto darbu, un Hollija nevarēja vien sagaidīt viņas vērtējumu.

Viņas galvā jaucās ikvienam rakstniekam pazīstamās šaubas. Ko tad, ja viņas spriedums izrādītos kļūdains, ja grāmata nemaz nav tik laba? Ja nu tā nevienam nepatiks? Ko tad, ja tā izgāzīsies, tāpat kā bija noticis ar Rolanda Grīna grāmatām? Šie “ja” draiskojās viņas galvā kā nebēdnīgi rūķīši. Bet par vislielāko “ja” viņa vispār atsacījās domāt. Tas bija dziļi aprakts viņas prātā. Ja nu autore pazīs savu grāmatu? Viņa atvairīja šo iespēju.

- Sveika, Hollij! - Lūize šorīt agri atradās pie sava rakstāmgalda.

- Sveika, Lūize! Vai vakar labi izklaidējies?

- Kā īstā ballē. Džordana algas pasākums ir kolosāls.

- Labi sacīts! - Hollija iesmējās. Šodien nepavisam nevajadzēja daudz, lai viņu sasmīdinātu.

-Tu vakar izskatījies pasakaina, tavs tērps bija patiesi satriecošs.

- Pateicos! Tu arī izskatījies lieliski, it īpaši tava frizūra -pat Aivena Trampa to apskaustu.

Lūize pasmaidīja, sarauca deguntiņu Trampas stilā un atkal pievērsās laikrakstam.

- Vai Džeina jau ir darbā? - Hollija pavaicāja.

- Hmm, vēl ne.

- Un Marianna?

- Ari ne.

- Un pārējie?

- Nē, tikai tu un... Ak mans Dievs, paklausies šo te!

- Kas tur ir?

- Klausies... - Lūize uzstāja un nolasīja rakstu, turklāt nevis vienreiz, bet trīs un četras reizes, jo ap viņas galdu sapulcējās aizvien lielāks pūlis. Kad ieradās Simona, visi žigli izklīda.

Hollija sekoja Džeinai.

- Nu, ko tu domā par tām tenkām? - aizvērusi durvis, Džeina noprasīja.

- Esmu apstulbusi, - Hollija atzinās. - Bet esmu pārliecināta, ka tā nav taisnība, tas nevar būt. Arturs neatlaistu Simonu. Tad taču mēs būtu dzirdējuši, vai ne?

- Kas zina? Viņa taču salēcās ar Rolandu. Un Lūize sacīja, ka pagājušajā nedēļā pirms došanās uz Briseli Simona strīdējusies ar Arturu.

- Jā, bet... - Hollija iesāka.

- Bet kas?

Hollija paraustīja plecus, viņa nepacietīgi vēlējās apspriest “Rītdienas prieku”, nevis prātot par Simonas nākotni.

- Itin drīz uzzināsim, vai tā ir taisnība. Te būs tā diskete un manas... ē, Emīlijas Hovardas grāmatas manuskripts. - Viņai jāpārtrauc par to runāt kā par manu grāmatu vai manu manuskriptu. - Vai vari man uztaisīt vēl vienu eksemplāru?

- Bez šaubām, - Džeina labprāt piekrita.

- Tu taču to izlasīsi, vai ne?

-Ar vislielāko prieku. - Džeina nometa manuskriptu uz pārējās kaudzes.

Hollijai mēle niezēja aizrādīt Džeinai, lai pret šo manuskriptu izturas īpaši rūpīgi, bet viņa nedrīkstēja pievērst tam īpašu uzmanību. Tāpēc viņa tikai noteica:

- Paldies, Džeina!

- Vai Tonijas Džonsones manuskripts jau sagatavots?

- Šobrīd tas ir pie korektores. Vēl pēc pāris dienām vajadzētu būt atpakaļ, tad es to vēl pēdējo reizi pārskatīšu un atdošu tavā ziņā.

- Labi. Tagad pazūdi, man ir milzum daudz darba.

Hollija vēl pēdējo reizi ilgi noskatījās uz manuskriptu

un aizgāja.

Mākslas nodaļā visi bija aizņemti, bet, kā redzams, ne tik ļoti, lai nepaspētu apspriest Trūdijas Frīlas rakstu. Hollija nevēlējās iejaukties vēl kādās pārrunās.

- Es ieskriešu vēlāk, - viņa sacīja Mariannai. Viņām patiesi vajadzēja sākt strādāt pie vāka, laika vairs nebija daudz. Vēl tikai četri mēneši līdz iznākšanai, Hollija notrīsēdama domāja. Viņa juta līdzi tam autoram, kurš piepeši bija pārtraucis rakstīšanu, bet bija priecīga, ka var izmantot izdevību. “Rītdienas prieku” bija paredzēts izdot nākamā gada pavasarī, bet Simona nebija iebildusi un ļāvusi Hollijai pašai par visu parūpēties.

Ejot garām saspringtai maza auguma sievietei ar sirmiem matiem, Hollija viņai uzsmaidīja, bet svešiniece viņai veltīja ledainu skatienu. Droši vien kāda nervoza autore, nabadzīte, tomēr kaut kas viņā šķita pazīstams.

Hollija nespēja koncentrēties. Viņa aizgrieza krēslu prom no datora ekrāna un, neko neredzot, vērās tukšajā sienā. Tā viņa parasti rīkojās, ja gribēja atpūtināt acis vai padomāt. Vai ir iespējams, ka Simonas valdīšanai “Lappusē” tiešām pienācis gals? Vai tiešām Rolands Grīns - viņu vienīgais redaktors? Noteikti ne. Viņam nepatika daudzas izdevniecības izlaistās daiļliteratūras grāmatas, patiesību sakot, nepatika neviena, un viņš nekad nevilcinājās skaļi izpaust savu dzēlīgo viedokli.

Hollija ļāva savām domām aizklīst tālāk un pasapņot. Vai viņa varētu ieņemt Simonas vietu?

Viņas sapņus pārtrauca Tinis Brauns. Ja vien Hollija nebija aizņemta ar rediģēšanu, viņai patika atstāt durvis vaļā.

- Hollija, kad tev būs brīvs brītiņš, Emīlija Hovarda vēl nav parakstījusi savu līgumu. Kad tu te pabeigsi, ienāc pie manis, mums jāapspriež viņas avanss.

Hollija klusēdama pamāja ar galvu. Līgumi, avansi -viņai gaužām reti bija iznākusi ar tiem darīšana. Viņai nāksies parakstīties Emīlijas Hovardas vietā - izdomātās personas vietā. Paraksta viltošana. Hollijas kāju pirksti bailēs sarāvās. Piepeši viņu šausmināja visas šīs detaļas. Kas notiks, kad viņa saņems avansu un honorāru, kā viņa varēs apmainīt pret naudu čekus, kas izrakstīti fiktīvai personai? Timām Braunam būs nepieciešama Emīlijas Hovardas adrese; kādu adresi lai viņa uzrāda?

Holliju pārņēma šausminoša vientulības sajūta; viņa jau bija aizmirsusi to atstumtību, izbailes un mulsumu, kas reiz bija pamatā viņas kopdzīvei ar Dereku.

Ak, kādus samezglotus tīklus aužam, kad ieplānojam krāpšanu un viltu! Šie vārdi kā izmēdīdami atbalsojās viņas galvā un ikkatra ķermeņa šūniņā kliedza: atzīsties.

Gaidīdama, kamēr viņu savienos ar Lizu, Hollija priecājās par īso atelpu no domām.

- Nevarēju vien sagaidīt, kad dzirdēšu par vakarvakaru, - kā izskatījās kostīms? Kāda bija tava frizūra? Vai ikviens atzina, ka tu izskaties brīnišķīgi? Un ko nozīmē tas raksts šīrīta avīzē? - Liza vienā paņēmienā nobēra.

Hollija jutās nekrietna, bet viņa nebija tādā garastāvoklī, lai atbildētu uz Lizas steidzīgi uzdotajiem jautājumiem. Ak,

kaut viņa varētu māsai izstāstīt it visu!

*

- Vai drīkstu tev piezvanīt vēlāk? - Hollija pajautāja. - Man šorīt darba pāri galvai.

- Protams. Atā!

Hollija jutās drausmīgi nelaimīga. Kāpēc gan viņa nebija paredzējusi, kas notiks? Un nākotnē viņu gaidīja vēl vairāk melu. Un lai nu kam - bet Lizai! Kā lai viņa izskaidro Lizai, ko izdarījusi, ja pati to nesaprata? Avanss, honorārs - kā viņa varēs paskaidrot, kur ņēmusi naudu?

- Pietiek! - Hollija spēcīgi sapurināja galvu. - Man jātiek prom no šejienes.

Viņa aizgāja no izdevniecības un, neko neredzēdama, soļoja garām birojiem un veikaliem. Viņai viss rūpīgi jāapsver, iekams vēl nav par vēlu atkāpties.

Divdesmit septītā nodaļa

Pēc pusdienām vēl ātrāk nekā sīrups pa tīra krekla priekšpusi izdevniecībā sāka plūst valodas. Lūizes galdu bija aplencis darbinieču pūlis, bet pat viņa šodien nevarēja atbildēt u z j au tāj u m i e m.

- Rolands Grīns ieskrēja un izskrēja - gluži kā virpulis. - Lūize uzskatīja par savu pienākumu sniegt visām kaut nelielu informāciju.

- Viesulis, - Emma izlaboja.

-Tas arī. - Lūize neapmulsdama pasmaidīja.

- Vai tev misis Lorda kaut ko sacīja? - Džeina Skota vaicāja.

- Sacīja. Atsūtiet man Simonu Pīrsu. Palūdziet Timu Braunu ienākt konferenču telpā. - Viņa lieliski imitēja Amandas Lordas aprauto balsi.

-Tātad tu nezini, kāpēc Tims sasaucis šo sanāksmi?

- Nē. Varbūt lai pavēstītu, ka Simona aiziet no darba? -Lūize prātoja. Simona visu rītu bija uzvedusies tik dīvaini, ka tas nepavisam nebūtu nekāds pārsteigums. - Pusdienas laikā viņa aizgāja kopā ar savu izskatīgo bijušo vīru, viņa bija uzlikusi tumšas brilles. - Daudz jau tas nebija, bet patenkot tomēr varēja.

- Varu saderēt, ka viņš nemaz nav tik glīts kā tas puisis, ko Simona nocēla vakar, - Emma sardoniski piebilda.

- Vai kāds ir noskaidrojis, kas tas Ians Trents ir? - Džei-na vaicāja.

- Vai tad te vairs jāstrādā nevienam nav? - Izdzirdējušas Simonas balsi, visas satrūkās.

- Vai tu nezini, kāpēc tiek sasaukta sanāksme, Simona? -Emmas uzacīs bija iegūlusi rūpju rieva; viņai bija vajadzīgs darbs. Visu rītu viņa bija jutusi nemieru, ne pie viena darba īsti nevarēja pieķerties; kāds sestais prāts vēstīja, ka kaut kas nav kārtībā.

Simona uzlūkoja kolēģu raižpilnās sejas.

- Izdevniecībā paredzamas pārmaiņas, par kurām Tinis sanāksmē paskaidros sīkāk. - Kāpēc gan viņai atzīties, ka zina tikpat maz kā pārējie? Šobrīd viņa devās uz konferenču telpu, cerēdama, ka viņai izdosies parunāt ar Timu Braunu pirms sanāksmes sākuma.

Simona apsēdās galda galā. Viņa vēl aizvien nespēja samierināties ar Džona Bērēta divkosību. Vienu brīdi viņš piedāvā Simonai veidot pašai savu izdevniecību, bet tagad, kad viņu apspriestā situācija kļuvusi par realitāti, viņš burtiski neliekas par Simonu ne zinis. Ja viņa grāmatu neizdos, tā viņam vajag! Jo ilgāk Simona dzīvoja, jo mazāk izprata cilvēkus.

- Tu esi agri ieradusies, Simona, - ieteicās Tims Brauns, ienākdams telpā ar plānu mapi rokā.

- Apsēdies šeit, - Simona sacīja. Viņa atbrīvoja Artura Lorda krēslu un apsēdās blakus tam. Pat šādā situācijā viņai šķita svarīgi saglabāt savu pozīciju.

- Viss sagriezies ar kājām gaisā, vai ne? - Tims nomurmināja, šķirstīdams mapē saliktos dokumentus.

- Misis Lorda šorīt bija gluži samulsusi, - Simona it kā nevērīgi ieteicās.

Džons uzmeta viņai vērīgu skatienu.

- Neļaujies apmānam, viņa ir kā dzelzs roka tērauda cimdā. Ciets rieksts. Te ir paziņojums, un viņa vēlas, lai es to nolasu šajā sanāksmē, bet tu tikpat labi vari to apskatīt jau tūlīt.

Nevarētu teikt, ka Simona to paķēra; dokuments burtiski izkūpēja no Tima rokas.

“Sakarā ar savu slikto veselības stāvokli Arturs Lords ir pieņēmis lēmumu pārdot izdevniecību “Lappuse”. Grāmatu izdošanas darbs turpināsies ierastajā ritmā līdz tam brīdim, kad tiks atrasts pircējs.

Šajā laikā netiks pieņemts neviens jauns darbs. Netiks slēgti nekādi līgumi.

Timām Braunam tiek piešķirtas pilnvaras rīkoties mūsu vārdā, un viņš jūs arī informēs par lietas turpmāko virzību.

Izdevniecības “Lappuse ” īpašnieka vārdā parakstījusi - Amanda Lorda. ”

Simona ar stingu sejas izteiksmi izlasīja īso paziņojumu.

-Citiem vārdiem sakot, paldies un uz redzēšanos! Nē, pat ne paldies. Vai tiešām viņa domā, ka visi te viņai par prieku tā sēdēs un gaidīs?

- Manuprāt, viņa ir tik ļoti norūpējusies par Arturu... ka nespēj loģiski domāt, - Tims noteica.

- Es gan nevēlos tikties ar viņu tad, kad viņa domā loģiski. Lukrēcija Bordža viņai pat nestāv līdzās.

- Mēs visi esam vienā laivā, Simona, un dažiem no mums nākas airēt spēcīgāk. - Viņš mazliet pasmaidīja pats par savu kalambūru, bet viņa balsī bija saklausāms rūgtums. - Tev vēl jājūtas pateicīgai, ka tev jāgādā tikai par sevi. Man ir sieva un divi bērni, kuri jāapģērbj un jāpabaro. Un kā ir pārējiem? Ari viņiem ir savas saistības.

Tima garastāvoklis bija tik strauji mainījies. Simona kaut ko piekrītoši nomurmināja.

Tims palūkojās pulkstenī pie sienas.

- Ir laiks, - viņš noteica. Viņš negaidīja šo sanāksmi ar prieku. Viņš vēlējās, kaut varētu atbildēt kaut uz dažiem pārējo jautājumiem un ari pats uz savējiem.

īsajam paziņojumam sekoja noelšanās, tad saspringts klusums. Tad sāka runāt visi reizē. Tims pacēla roku, lai panāktu klusumu.

- Es zinu tikpat daudz vai tikpat maz, cik jūs. Es to saprotu tā: mēs varam vai nu sēdēt šeit un cerēt, ka “Lappuse” tiks ātri pārdota, vai arī sākt meklēt citu darbu. Es negribu jūs satraukt, bet tas nebūs viegli. Jūs visi zināt, ka līdz ar Grāmat-izdevēju apvienības likvidēšanu izdevniecībām ir pienākuši grūti laiki: šobrīd daudz vairāk cilvēku tiek atlaisti, nevis pieņemti darbā. Skaidrs, ka lēmums jāpieņem jums pašiem. Es nevaru dot nekādu padomu. Esmu pārliecināts, ka misis Lorda paziņos mums visu, cik drīz vien tas būs iespējams. Pa to laiku, manuprāt, mums vajadzētu samest mazliet naudas un nosūtīt Arturam dažus augļus un kartīti ar vēlējumu ātri izveseļoties. Tas pagaidām varētu būt viss, draugi. Ai... Simona, Keitija, Hollija, vai jūs varētu ienākt manā kabinetā pēc... teiksim, pēc pusstundas? Paņemiet līdzi savus grāmatu izdošanas plānus, labi?

Hollija pamāja un pievirzījās tuvāk Tima asistentei Da-nielai Pītersai.

- Emīlija Hovarda vēl nav parakstījusi savu līgumu, -viņa pačukstēja.

Daniela viņai piebikstīja.

- Uzskati to par nokārtotu, - viņa klusā balsī atbildēja.

Kaut gan Tinis apgalvoja, ka viņš neko nezina, visi sapulcējās viņam apkārt, vēlēdamies gūt kaut vismazāko cerī-biņu, kādu viņš varētu sniegt. Simona sēdēja pie galda. Pie tā paša galda, pie kura sēdējusi tik daudz, ka pat nespēja izskaitīt. Šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja visu izdevniecības personālu kopā konferenču telpā - telpā, kas viņai nozīmēja vairāk nekā pašas dzīvojamā istaba. Bet ne visi šeit bija sanākuši. Trūka Rolanda Grīna. Kad visi pārējie atstāja telpu, viņa pajautāja Timām Braunam:

- Kāpēc Rolands nepiedalījās sanāksmē?

- Nav ne jausmas.

- Tu taču, bez šaubām, redzēji to rakstu rīta avīzē? - viņa pavaicāja. Vai tiešām tas bija noticis tikai šorīt?

-Jā, redzēju. Es uzskatu, ka tas ir Rolands, kas viņai iestāstījis tās muļķības. Ja tā padomā, viņš te nav rādījies jau visu nedēļu, ja vienīgi bija vakar godalgas pasniegšanas pasākumā un pāris minūšu šorīt. Ja tic mūsu iemīļotajai Matai Hari pie apmeklētāju pieņemšanas galdiņa, viņš pavadījis sarunā ar Amandu Lordu apmēram divas minūtes un aizejot nepavisam neesot izskatījies apmierināts. Šā vai tā, tagad tam gan nav lielas nozīmes, vai ne?

- Man gan ir nozīme, es gribētu reizi un par visām reizēm noskaidrot, kas Trūdijai sastāstījis tos melus.

- Simona, tu taču negrasies runāt ar Trūdiju Frīlu, ko? -Tima acīs bija dīvainas nolemtības izteiksme. - Neesi muļķe! Trūdija nemūžam neatklās ziņu avotu, un, ja tu viņai zvanīsi, viņa bez vilcināšanās noliks klausuli.

Simona neatbildēja. Bija zināmi paņēmieni, kā Trūdijai piekļūt, un viņa nupat vienu bija izdomājusi.

Trūdija Frila apmierināta pasmīkņāja un pievilka sev tuvāk bloknotu.

Viņas raksts laikam licis Simonai Pīrsai nolaist gaisā pacelto degunu.

- Sveika, Simona, kā varu tev līdzēt? - Viņai nekad ne-bija patikusi šī pašpārliecinātā draņķe.

- Tu man varētu pastāstīt, kas sniedza tev to informāciju, - Simona jautri paziņoja.

- Laba doma. - Trūdija iesmējās. - Tu taču zini, ka es tev to neteikšu.

- Žēl. Bet tas nekas. Pati vien būsi zaudētāja. - Simona gaidīja jautājumu, kam noteikti vajadzēja sekot.

- Kāpēc es būšu zaudētāja?

- Es grasījos tev dot kaut ko pretim.

- Dot pretim.

-Apmainīties ar informāciju.

- Kādu informāciju?

- Tu taču nedomā, ka es tev to atklāšu? Bet tevi jau tā neinteresē.

- Izbeidz ākstīties! Var būt, ka mani tā interesētu, bet par to ir grūti spriest, ja jau nezinu, ko tu piedāvā.

-Tā ir iekšējā informācija, pie kuras prese netiek pielaista.

- Piemēram?

Simona pasmaidīja. Tā Trūdija gan ir viltīga.

- Piemēram, ja tu to negribi, es to atklāšu jebkurai citai avīzei, kāda vien tev ienāk prātā.

- Kas tā ir par informāciju? - Trūdija neatlaidās.

- Vissvaigākās ziņas par “Lappusi”.

- Vai tevi tiešām atlaida no darba?

- Man žēl likt tev vilties, Trūdij, bet neatlaida vis.

- Tātad atlaida Rolandu Grīnu?

-Atļaušos nekomentēt. - Lai Trūdija to saprot, kā grib, arī Rolands bija spēlējis šādas spēlītes.

- Nu kas tad tas ir?

- Vai mēs esam vienojušās? Un, starp citu, nemini manu vārdu.

- Man šī lieta nepatīk... nu labi, esam vienojušās, bet es tevi brīdinu, ja tu grasies mani piemuļķot... piesargies.

- Vai tad es to darītu?

- Neizaicini mani, Simona! Kas tad ir noticis?

-Tu neminēsi manu vārdu?

- Es neminēšu tavu vārdu. - Tā sieviete viņu uztrauca.

- Tu pirmā.

- Lai notiek! Es vakar noklausījos Rolanda Grīna sarunu ar izdevniecības “Harbour Books” redaktoru. Viņš apgalvoja, ka tevi paredzēts atlaist un viņš būšot atbildīgs par visu pieaugušajiem domāto literatūru, ko izdod “Lappuse”. Vienīgais redaktors.

- Bet man šķita, viņš tev stāstījis, ka viņš iecelts šajā postenī.

-Tu kārtīgi neizlasīji rakstu. Es tikai atkārtoju to, ko biju dzirdējusi viņu sakām.

Simonai aizrāvās elpa. Tagad viņai viss bija skaidrs. Rolands bija nodarbojies ar sevis slavināšanu, paaugstinājis savu vērtību “Harbour” acīs. Piepeši viņa jutās daudz labāk.

-Tagad tava kārta-ja jau esmu pārdevusi savu noslēpumu.

- Arturs Lords pārdod izdevniecību “Lappuse”.

Simona dzirdēja Trūdiju pārsteigumā iesvilpjamies.

- Kad tad tas notika?

-Apmēram pirms desmit minūtēm.

- Kāpēc?

- Kas - kāpēc? - Simona izmantoja Lūizes paņēmienus.

- Kāpēc viņš pārdod “Lappusi”? - Vai tā Pīrsa patiešām ir tāda muļķe vai par tādu izliekas?

- Ārsta norādījumi.

- Vai viņš ir slims?

- Šobrīd viņš jūtas labi. Viņam bija... viegls brīdinājums. Viņš vienkārši grib aiziet no darba.

- Paldies, Simona. Nebija nemaz slikta informācijas apmaiņa. Bet pat nedomā runāt par to Rolandu Grīnu. Es it visu noliegšu un apmelošu tevi pirmajā izdevīgajā brīdī. Starp citu, es mūsu sarunu ieskaņoju.

- Es arī, Trūdij. Tā ka abas esam drošībā.

Tātad viņa nebija vis tāda muļķe, par kādu labprāt izlikās.

- Ne pārāk daudzi uzķeras, vai ne? - Trūdija ar nepatiku norūca, nolikdama telefona klausuli.

Divdesmit astota nodaļa

- Vai tu runā nopietni, tēt? - Sons Bērēts vaicāja.

- Pilnīgi nopietni. Es jau labu laiku prātoju par izdevniecības dibināšanu. Spriežot pēc Simonas stāstītā, “Lappuses” finansiālais stāvoklis ir ļoti saspringts. Tas un vēl fakts, ka Arturs Lords vēlas pārdot izdevniecību, varētu šo ieceri padarīt mums gluži tīkamu, - Džons Bērēts paskaidroja.

- Bet mēs neko nezinām par izdevējdarbību. Tas ir, es zinu, ka tu esi rakstnieks, pie tam velnišķīgi labs rakstnieks, taču...

- Neraizējies, dēls, kad es uzsāku strādāt, es necik daudz nezināju ari par mašīnbūvi, bet tiku galā. Es apguvu šo darbu.

- Ko par to visu saka Simona?

- Simonai par to nav ne jausmas. Un, manuprāt, tā ir labāk. Ar viņu nesazinies - es negrasos to ar viņu apspriest, iekams nevarēšu pateikt kaut ko konkrētu.

- Kāpēc tā?

- Negribu, lai viņa velti lolo cerības. Un var jau būt, ka mums nekas nesanāks. Šajā stadijā, jo mazāk cilvēku zinās par mūsu nodomu, jo labāk. Tagad galvenais ir nosūtīt uz “Lappusi” revizoru komandu, tad redzēsim, kas notiks.

- Labi. Pieņemu, ka tu zini, ko dari.

- Es ceru.

- Jāatzīstas, jūtos pārsteigts, ka tu vēlies atgriezties darījumu jomā. Tev taču tik ļoti patīk tava brīvība.

- Tā ir taisnība. Bet es negrasos atgriezties darījumu jomā. Es gan no malas mazliet pieskatīšu, bet pamatā tas ir domāts tev un Lūsijai. Neuztraucies, tevi tūlīt neiegrūdīs visdziļākajā baseina vietā, tu pamazām pats visu apgūsi. Tas ir, ja mums veiksies. Iespējams, ka viņi prasīs tik smieklīgi mazu cenu, ka kāds var mums aizsteigties priekšā. “Lappusi” var nopirkt pat skaidrā naudā. Viņu izdevniecība nav tik liela kā dažas citas, tomēr viņi nosaka lielu daļu grāmatizdevēju tirgū. Manuprāt, jo ātrāk mēs rīkosimies, jo drīzāk uzzināsim, vai tā lieta atmaksāsies.

- Es tūlīt ķeršos tai klāt. Starp citu, vai tu redzēji to rakstu šorīt avīzē?

-To par “Lappusi?” - Džons pajautāja.

- Jā. Kā noprotu, tas ir par Simonu un Rolandu Grīnu?

- Noteikti. Runājot ar mani pa telefonu, viņa to nepieminēja, tāpēc arī es klusēju. Un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc vilcinos atklāt Simonai mūsu plānu. Gribu noskaidrot, vai tajās baumās ir daļa patiesības, un, ja ir, tad - kāpēc?

- Bet, spriežot pēc tā, ko tu man esi stāstījis, Simonai praktiski vienai uzkrauts viss “Lappuses” smagums, - Sons iebilda.

-Atļauj palabot, - tā apgalvo viņa, - Džons paskaidroja. - Es negribu, lai tas izklausītos ciniski, bet tā ir tikai viena no daudzajām lietām, kuras mums jānoskaidro - un oficiāli.

- Es sazināšos ar Faulza un Reibernas firmu, viņi ir stingri revizori, un es ticu, ka viņi savu darbu paveiks loti cītīgi. Madlēna Reiberna ir viltīga darbone.

- Vai es viņu pazīstu? - Džons vaicāja.

- Tu esi ar viņu ticies - viņa visu laiku savā nodabā dungo, un viņas seja ir kā vulkāna izvirdums.

Džons iesmējās.

-Tagad es viņu atceros: viņa strādāja, kad mēs slēdzām līgumu ar Prestona kompāniju, jā?

-Tā pati.

- Lai Dievs palīdz “Lappusei” un nabaga Timām Brau-

nam!

- Vai tu nākamnedēļ būsi Londonā? - Sons painteresējās.

- Es būšu tur no otrdienas līdz ceturtdienai.

- Labi. Gribu tevi ar kādu iepazīstināt, tēt.

- Darba darīšanās vai personiski?

- Personiski.

- Vīrietis vai sieviete? - Džons neatlaidās.

- Sieviete. Un nestāsti mammai! Citādi viņa līdz piektdienai jau būs mani apprecinājusi un piešķīrusi divus bērnus!

- Nestāstīšu. Un neteikšu tev arī to, ka es tavā vecumā jau biju precējies un man bija divi bērni.

- Paldies, tēt! Es patiešām augstu vērtēju to, ka tu to nepateici!

- Priecājos. Vai Bērētu uzņēmumā ir kādas problēmas, kaut kas jauns?

- Nē. Viss rit gludi - vismaz pagaidām! Kā klājas mūsu studentei?

- Lūsijai klājas labi, viņa apgalvo, ka raujoties kā zvērs, lai sagatavotos eksāmeniem.

- Ja viņa zvanīs, pasveicini no manis. Tagad labāk beigšu pļāpāt un mēģināšu noķert Madlēnu.

- Labi. Nedomāju gan, ka tas varētu notikt tik ātri, bet,

ja līdz manai iebraukšanai Londonā nākamnedēļ tu jau būsi ieguvis kādu noderīgu informāciju par to, kas notiek, mēs varētu jau norunāt tikšanos ar to personu, kas rīkojas “Lappuses” vārdā.

- Es pacentīšos, - Sons apgalvoja. - Atā, tēt!

-Atā, Šon! Paziņo man, kā veicas.

Divdesmit devītā nodaļa

Simona ieslīdēja smaržīgajā vannā un aizvēra acis. Pat visdedzīgākais optimists nevarētu apgalvot, ka ši diena pagājusi veiksmīgi. Vienīgais pozitīvais moments, kas viņai iešāvās prātā, bija tas, ka viņa netika atlaista no darba. Pārējais bija vienas vienīgas nepatikšanas, cita par citu ļaunākas. Gaidāmās Marka laulības bija izraisījušas viņai nelabumu, Simona pat domāt nespēja, ka viņš varētu būt kopā ar citu. Kā viņš bija runājis par Sūziju - izklausījās, ka no viņas iznāks ideāla sieviņa. Ideāla, bet garlaicīga.

Simona sasniedza telefonu tieši laikā, lai dzirdētu, ka Ians Trents atstāj ziņu viņas automātiskajā atbildētājā. Simona viņu jau bija ierindojusi savu zaudējumu ailē: viņa necerēja, ka Ians vēl jebkad dos par sevi ziņu.

- Kā jūs jūtaties? - viņš jautāja.

- Paldies, lieliski! - Simona nojauta, ka viņai droši vien vajadzētu pateikties Ianam par viņa rūpēm iepriekšējā vakarā, bet viņa bija pretīgā garastāvoklī, un viņas pašas kodeksā tas nozīmēja - nekad neatvainoties, nekad nepaskaidrot.

- Es zinu, ka zvanu daudz par vēlu, bet vai jūs šovakar esat brīva? Vai nepaēdīsim kopā vakariņas? Es nebiju paredzējis ierasties Londonā, citādi būtu piezvanījis agrāk.

- Nedomāju vis, ka es varētu, Ian, bet pateicos. Man šī bija gara diena.

- Un ne visai patīkama.

- Kāpēc jūs tā sakāt? - viņa skarbi jautāja.

- Es lasīju Trūdijas rakstu.

Vai vispār vēl bija kāds, kurš to nebija lasījis?

-Tās ir muļķības, kārtējais Trūdijas safabricējums.

- Es nemaz nejūtos pārsteigts. Rolands Grīns nav... -lans apklusa.

- Kas nav?

- Piedodiet, es jau atļāvos par daudz. Lai nu paliek. Vai jūs nepārdomāsiet? Mēs varētu ēst kaut kur netālu; gandrīz blakus jūsu mājai ir mazs, burvīgs bistro “Pie Trūdijas”. Ak! Kāds es esmu nejēga! Simona, es uzvedos tik neiejūtīgi.

- Ir jau labi. - Viņa iesmējās par Iana neomulību.

- Es varētu ierasties piejums pēc pusstundas.

Varbūt viņai nāktu par labu uz laiciņu aizmirst visas savas nepatikšanas, un, ja vien viņa pareizi atcerējās, lans bija ļoti izskatīgs.

- Sarunāsim uz pusdeviņiem.

Simona mazliet palūkojās pāri ēdienkartes augšmalai. Dzērumā vai ne, bet lans noteikti bija tikpat izskatīgs, kā viņa atcerējās, un domīgs arī. Viņi bija pabraukuši garām bistro “Pie Trūdijas”, dodami priekšroku omulīgam grilbāram, kas viesus cienāja ar augstākās kvalitātes zivīm un ceptiem kartupeļiem.

Simona aplūkoja telpu. Restorāns bija pievilcīgi iekārtots tēraudpelēkos un violetos toņos, un starp galdiņiem bija pietiekami daudz vietas, lai apmeklētāji nejustos traucēti.

-Te ir jauki. Vai esat šeit jau agrāk ēdis? - viņa pavaicāja.

- Nē, to atvēra tikai pagājušajā nedēļā; patiesībā es pirmo reizi redzēju, ka tik ātri var pārveidot kādu vietu. Te bija paredzēts iekārtot liellopu gaļas restorānu, bet, kad liellopu gaļa kļuva gandrīz aizliegta, īpašnieki satraucās un pēc dažām dienām jau sāka reklamēt šo krodziņu par visizcilāko vietu kopš Harija Remzdena laikiem, kur var baudīt zivis ar ceptiem kartupeļiem.

Simona pasūtīja uz restēm ceptu Duvras pleksti un salātus, bet Ians izvēlējās filet du carrelet, avec pommesJ'rites et petits pois. Viņi nosmējās par sarežģīto tulkojumu, kas nozīmēja vienkārši buti, ceptus kartupeļus un zirnīšus. Pēc nelielas pierunāšanas Simona piekrita pasūtīt glāzi baltvīna.

- Es gan neatminos, ka jūs man būtu stāstījis, kādā izdevniecībā strādājat? - viņa ierunājās, iebaudīdama mazu

dzēriena malciņu.

*

- Pārtingtonu izdevniecībā - mēs specializējamies medicīniskajā literatūrā, - viņš paskaidroja, ieraudzīdams Simonu saraucam uzacis.

- Kas jūs atveda uz Džordana godalgas pasniegšanu?

- Izdevniecības “Hedges” realizācijas daļas vadītājs ir mans draugs; viņiem pie galda bija brīva vieta, tā nu es uz labu laimi devos līdzi.

Plekste bija burvīga, un Simona aptvēra, ka viņa visu dienu nav ēdusi. Viņas pusdienu sviestmaize tā arī palika neaiztikta, un Marks gan zināja, ka piespiest Simonu ēst nav prātīgi. Marks. Viņas sirds mazliet iesmeldzās. Drīz viņš būs citas vīrs.

- Kā tad veicas daiļliteratūras pasaulē? - Ians pavaicāja, izklaidīgi durdams uz dakšiņas kartupeli.

Vai viņš būtu dzirdējis par “Lappuses” pārdošanu? Nevar būt. Nez vai Simonai vajadzētu to viņam pastāstīt vai ne? Šovakar viņai vispār bija grūti jebko izlemt.

- Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs neapspriestu izdevējdarbību? - viņa jautāja.

- Protams, ne. Tādā gadījumā pastāstiet man par sevi.

- Tas šobrīd ir pat vēl nepatīkamāks temats. - Viņa gan nebija pārāk aizraujoša sarunubiedre. Ja Ians atteiktos no saldā ēdiena un tūlīt pieprasītu rēķinu, Simona viņu nemaz par to nevainotu. - Piedodiet, Ian, man šovakar vajadzēja palikt mājās.

- Es priecājos, ka jūs tomēr nepalikāt; vientulība nepatikšanas vērš vēl lielākas.

Vai viņš okšķerēja kādu informāciju vai itin vienkārši bija iejūtīgs? Pie velna, “Lappuses” pārdošana rīt no rīta tāpat kļūs zināma visiem. Bez tam šāda ievainojamība viņu nebūt nepadarītu nepievilcīgāku lana acīs.

-Arturs Lords ir nolēmis pārdot izdevniecību “Lappuse”, un mans bijušais vīrs grasās precēties otrreiz. - Nekas tā nepievērsa uzmanību kā šāds īss, straujš paziņojums. - Par Marka... nākamo sievu es uzzināju... vakar, tieši pirms došanās uz godalgas pasniegšanas ceremoniju. - Nenāks par ļaunu neliela mānīšanās, lai pamatotu to, kāpēc viņa piedzērusies. Un tā jau nemaz nebija mānīšanās, vienīgi maza laika sagrozīšana. Ians izskatījās satraukts.

- Bet tas ir briesmīgi! Ko jūs iesāksiet? - viņš jautāja.

Viņa rūpes bija aizkustinošas.

- Gan es to pārdzīvošu. Viņa otrreizējā laulība droši vien ir likteni nolemta.

- Nē, es domāju, ko jūs darīsiet, ja slēgs “Lappusi”? Vai jūs meklēsiet redaktores darbu citur? - Visas šī pūles, lai iepazītos ar Simonu tuvāk, tagad var izrādīties par pilnīgu laika izšķiešanu. - Vai jūs turpināsiet darbu šajā pašā jomā?

Simona sarauca pieri. Kāpēc Ians tik ļoti nobažījies, vai viņa nepaliks bez darba?

- Es patiešām vēl nezinu, ko darīšu, - viņa mierīgi paziņoja. - Mēs par to tikai šodien uzzinājām.

Ians aši pievienojās viņas mazliet īgnajam tonim.

-Ceru, es neesmu jūs apvainojis. Gluži vienkārši zinu, kāda ir jūsu reputācija kā redaktorei. Jūs tiekat ļoti augstu vērtēta. Tas būtu tāds zaudējums profesionālajā ziņā... - viņš pieklājīgi sacīja.

“Viņš ir norūpējies, bet es tēloju slimīgi aizdomīgo,” Simona pati sev sacīja.

- Neuztraucieties, es nepavisam negrasos pamest izdevējdarbību. Bet sajūta nav patīkama, tas arī viss.

Iana seja noskaidrojās.

- Lai neteiktu vairāk, - viņš piebilda. - Aizmirsīsim par “Lappusi”! Vai gribat dzirdēt par manu šīsdienas ceļojumu uz Liverpūli?

Pēc brīža Simona jau sirsnīgi smējās. Ians tik dabiski prata klāstīt jokus un acīmredzot tāpat arī dzīvoja.

- ...Un tad es ar plašu žestu attaisīju savu portfeli, un tur iekšā bija viss, tikai ne piedāvājamās grāmatas! - Ians piesita ar roku sev pie pieres. - Kāds es biju muļķis, visa tā runāšana - un pilnīgi velti! Tagad jūs saprotat, kāpēc man ceļojumu nācās pārtraukt.

- Varu iedomāties, kā jūs jutāties.

- Kā vislielākais pasaules muļķis, - Ians atzinās. Simona bija kļuvusi daudz sirsnīgāka. Viņš šaubījās, vai kāds varētu nepārtraukti būt tik untumains - it īpaši tādā amatā kā Simona. Paies labs laiciņš, kamēr izdosies viņu iepazīt, bet tas nekas.

Kad viņi atgriezās pie Simonas dzīvokļa, Ians palūdza taksometra šoferi uzgaidīt. Viņam rīt paredzēts agri celties. Simona nebija pārliecināta, vai viņa par to priecājas vai to nožēlo. Katrā ziņā atkrita vilinājums uzaicināt Ianu kaut ko iedzert.

- Vai drīkst, es jums nākamnedēļ piezvanīšu? - Ians pajautāja.

- Zvaniet! - Viņa pasmaidīja.

Ians paliecās uz priekšu un viegli noskūpstīja Simonu uz pieres.

- Paldies par jauko vakaru!

Pirms viņa paspēja kaut ko atbildēt, Ians jau bija paspēris pāris soļu pa trotuāru un ielēca atpakaļ taksometrā.

- Uz Bārbikenu, - viņš sacīja, apmierināts pasmaidīja un atlaidās ērtāk sēdeklī. Bridžita viņu jau gaida.

Trīsdesmitā nodaļa

>

Hollija devās prom no sanāksmes, cik ātri vien bija iespējams. Pastaiga pusdienas pārtraukumā bija noskaidrojusi viņas domas, un viņa nespēja pat iztēloties, ka “Rītdienas prieks” tiktu iemests papīrgrozā vai nokļūtu starp nežēlīgajiem šķēru asmeņiem. Viņai jāredz šī grāmata izdota.

Uzzinot, ka izdevniecība “Lappuse” tiek nodota pārdošanai, Hollija bija tikpat apstulbusi kā pārējie. Amandas Lor-das paziņojums viņai nozīmēja pirmām kārtām, cik drīz vien iespējams, dabūt savās rokās līgumu par “Rītdienas prieka” izdošanu.

Viņa izlauzās cauri pļāpājošo izdevniecības darbinieku pūlim un devās pa gaiteni uz savu kabinetu. Daniela Pītersa jau gaidīja ar lielu, brūnu aploksni rokās.

- Ja par to kāds interesējas, tu šo aploksni dabūji jau šodien no rīta, - viņa brīdināja.

- Tu esi zelts, es patiesi tev pateicos, - Hollija sacīja, cieši satverdama aploksni.

- Tā grāmata tev daudz nozīmē, vai ne?

- Emīlija Hovarda ir laba rakstniece. - Viņa vienmēr mazliet notrīcēja, kad tika pieminēts Emīlijas Hovardas vārds.

- Kā tev šķiet, kas notiks ar “Lappusi”? Ar mums?

- Es nezinu. Droši vien mūs pārpirks kāda cita izdevniecība, es tā ceru.

Daniela cieši uzlūkoja Holliju.

- Vai tā varētu notikt? Vai tu zini kaut ko tādu, ko mēs

nezinām?

- Nē, nē! Es tikai prātoju, vai grāmatas, par kurām jau parakstīti līgumi, tiks izdotas vai arī “Lappuses” jaunie īpašnieki tās izmetīs un sāks visu no sākuma.

- Kas gan to var pateikt? Varbūt Tims zinās. Kāpēc viņš grib redzēt tevi un Simonu, un Keitiju?

- Viņš grib pārskatīt drīzumā iznākušo grāmatu sarakstus. Varbūt tā ir laba zīme.

- Ja tu kaut ko uzzināsi, vienalga, ko, tu taču man pateiksi?

-Apsolu. Un vēlreiz paldies, Daniela!

Hollija ieslēdza līgumus sava rakstāmgalda atvilktnē. Tos viņa parakstīs ar kādu no saviem rūpīgi iepraktizētiem Emīlijas Hovardas parakstiem; bet tagad viņa to nevarēja darīt - tur nepieciešama droša roka.

Līdz viņas apziņai bija pilnīgi nonākusi Amandas Lor-das paziņojuma jēga. Šī diena bija sākusies tik labi, bet tagad viņa jutās kā apdullusi muša. Ja “Lappusi” pārpirks cita izdevniecība, kāda gan garantija, ka “Rītdienas prieks” vispār tiks izdots? Mazāk nekā pirms divām stundām viņa bija ar šausmām domājusi, kas notiks, kad grāmata nāks klajā, tagad viņa bēdājās par to, ka tā var vispār nekad neieraudzīt dienas gaismu.

- Piesēdies, Hollij! - Tims uzsauca, kad viņa pievienojās Simonai un Keitijai.

- Mums precīzi jānoskaidro, par kurām grāmatām mums noslēgts līgums un kuru izdošanu varam atlikt.

- Vai es drīkstu pirmā? - Keitija palūdza. - Man apmēram pēc divdesmit minūtēm ir tikšanās ar kādu autoru.

- Protams, sāc vien!

Hollija klausījās, kā viņi pārspriež bērnu literatūras sarakstu. Keitija ar savu mierīgo darba stilu bija savākusi atzītu rakstnieku darbus.

- ...ir gandrīz kārtībā: ilustrācijām jābūt gatavām līdz piektdienai, un nākamtrešdien to jau paredzēts iespiest.

- Kā būs ar “Večuku - veiksminieku?” - Tims pajautāja.

- Es vēl gaidu tikai vienu ilustrāciju, kas liek pārtaisīta, un tad tā būs kārtībā.

- Un “Bešcra pēdējā pupa”?

- Tā vakar tika nodota tipogrāfijā.

-Tev viss, šķiet, ir lieliski nokārtots, vai ir kādi sarežģījumi?

- Vienīgi tie paši, kas visiem citiem. - Keitija allaž bija ļoti savaldīga.

- Paldies, Keitij, tas ir viss, kas man pagaidām nepieciešams.

- Ņem par labu! - Viņa pasmaidīja un izgāja no kabineta.

- Nākamo mēs varētu izskatīt tavu sarakstu, Hollij, tas ir īsāks nekā Simonai.

- Labi. Tonijas Džonsones grāmata ir gandrīz gatava, un Marijas Stopcrdes trilleris šobrīd ir pie Emmas. “Rītdienas prieks” ir sagatavots salikšanai...

- Paga, paga, Emīlija Hovarda vēl nav saņēmusi līgumu. To mēs varam atlikt.

Hollijai uz mirkli aizrāvās elpa.

- Ir gan saņēmusi. Tu taču šorīt liki man to līgumu paņemt, atceries?

- Jā, atceros, bet tas vēl noteikti ir pasta somā...

- Nav vis, es pati to pusdienlaikā nosūtīju. - Hollija bija pārliecināta, ka Tims noteikti pamanījis viņas piesarkumu, un jutās pateicīga, ka Simona nogrimusi savās domās.

- Es to neesmu parakstījis; mēs tomēr varētu to atlikt.

- Nenodari to viņai, Tim. Viņai jau tā dzīvē ir ticis pārāk maz, jauj, lai viņai ir kaut kas, ko cerēt.

- Šobrīd viss ir tā saputrots, ka vēl viens sīkums neko negrozīs. Dabū to līgumu šurp, cik ātri vien iespējams, un es to parakstīšu. Amanda Lorda sāktu trakot, ja uzzinātu, ka mēs vēl noslēdzam līgumus.

- Es tūlīt rīkošos.

- Durvis ir vaļā! -Tercnss uzsauca, bet, ieraugot Hol-lijas drūmo seju, viņa sirsnīgais smaids pagaisa.

- Vai kaut kas nav kārtībā? - viņš vaicāja, pacēlis gaisā karoti, ar kuru bija maisījis pannu.

- Nekas nav kārtībā.

- Varbūt vispirms iedzersi?

Hollija novaidējās.

- Es aizmirsu nopirkt vīnu.

- Neuztraucies, man mājās ir viena pudele. Vai nevēlies to attaisīt, kamēr es maisīšu, citādi man te viss saies grīstē.

Hollija paošņāja pannas saturu.

- Smaržo labi, kas tas ir?

- Pagaidi, tad redzēsi. Paņem glāzes un tad izstāsti man, kas tik pretīgs noticis, ka atņēmis mirdzumu tavam smaidam.

- Iespējams, ka man vairs nebūs darba.

- Kā tas iespējams? - Nav nekāds brīnums, ka viņa izskatās tik sadrūmusi.

- Izdevniecība “Lappuse” tiek pārdota. Arturam Lordam bija viegla sirdslēkme, un viņš grib atstāt darbu. Šorīt ieradās viņa sieva, uzšņāpa īsu paziņojumu, un mums pēcpusdien tas tika pavēstīts.

- Šausmīgi! - Terenss juta līdzi.

- Jā. Bet varbūt viss vēl būs labi, jo tiek meklēts pircējs.

Kamēr Terenss rosījās pa mazītiņo virtuvi, Hollija viņam visu izstāstīja. Viņai runājot, Terenss nogrieza gāzi un noņēma pannu no plīts. Zivs filejas bija glīti apbrūninātas, un Hollija raudzījās, kā viņš izdala tās pa abiem šķīvjiem un ar karoti rūpīgi uzlej tām apkārt aromātisku mērci. No citas pannas viņš uzlika mazus jaunos kartupelīšus un sviestā apceptus, ar zaļumiem apkaisītus burkānus.

- Izskatās tik profesionāli! - Hollija jūsmoja, kad Terenss uzlika šķīvi uz galda. Nebūtu godīgi sacīt, ka viņa nav izsalkusi. - Arī smarža ir brīnišķīga.

- Un tu jūties tā, it kā tas viss tūlīt iesprūdīs tev kaklā, -Terenss piebilda, uzlikdams uz galda vīnu. - Ēd tikai to, ko gribi.

Hollija viņam pateicīgi uzsmaidīja. Viņa nekad vēl nebija sastapusi tik iejūtīgu cilvēku.

- Tu esi brīnišķīgs, Terens Voren, - viņa sacīja.

Terenss piesarka. Hollijas uzslavas viņam vienmēr sagādāja prieku.

Sākumā Hollija turējās pretī, bet maltīte bija tik burvīga, ka drīz viņa bija iztukšojusi visu šķīvi.

-Tas bija kolosāli, šefpavāra kungs. Es jau gribēju saderēt, ka šovakar mani nekas nespētu iekārdināt.

-Tad neaizmirsti atstāt kārtīgu dzeramnaudu! - Terenss paķircinājās.

Viņš uzlika uz uguns tējkannu, lai pagatavotu kafiju. Hollija vēroja viņa mierīgās kustības. Kaut arī Terenss ļoti centās slēpt savas jūtas, Hollija nojauta, ka viņaTerensam nozīmē diezgan daudz. Viņa četrus gadus ilgās attiecības ar kādu medicīnas māsu bija pārtrūkušas, un, cik Hollija varēja spriest, viņš nebija centies uzsākt romānu ar kādu citu. Pēc tā, cik daudz reižu ik vakaru zvanīja viņa telefons, Hollija noprata, ka Terensam ir piekrišana starp sievietēm, bet nelikās, ka viņš būtu pieķēries kādai īpaši. Kopš abu draudzības sākuma Hollija bija sekojusi viņa paraugam: nekad neizprašņāja, nekad nepārmeta. Viņa ilgojās izstāstīt Terensam par grāmatu un instinktīvi juta, kaTerenss apslēptu savu pretīgumu. Viņš loģiski apspriestu ar Holliju šo lietu, atbalstītu viņu jebkādā iespējamā veidā un dotu viņai padomu rīkoties godīgi un atzīties visā. Bet, lai arī cik ļoti viņa alka dalīties savā noslēpumā, būtu negodīgi ievilkt Terensu šādā divkosībā.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Džonam Bērētam patika ātra rīcība, un tāpēc viņš priecājās, ka Šons vienojies par telefona sarunu ar Amandu Lordu.

Džons stādījās priekšā un īsi izklāstīja savu plānu.

Amanda viņu uzklausīja.

- Ja es pareizi saprotu, - viņa ierunājās, - jūs mums piedāvājat pusi no mūsu prasītās summas, un kā kompensāciju mēs varam paturēt četrdesmit deviņus procentus akciju? Tātad Arturs būtu pasīvs partneris un praktiski nepiedalītos “Lappuses” vadīšanā?

-Tieši tā. “Lappusi” pamatā vadīs tās izpilddirektori. Jums un Arturam vajadzēs vienīgi saņemt dividendes.

- Pastāstiet man, mister Beret, kas jums liek domāt, ka jūs varētu pārvērst “Lappusi” par izdevīgu ieguldījumu sfēru? Kā jūs esat nodomājis palielināt peļņu, padarīt šo uzņēmumu par dzīvotspējīgu? Galu galā mans vīrs ir pieredzējis izdevējs, un pāris pēdējie gadi bijuši īpaši smagi.

Džona revidentu grupa bija ļoti cītīgi pārbaudījusi izdevniecības darbu. Viņš bija informēts par “Lappuses” bēdīgo finansiālo stāvokli.

- Es to apzinos. Man ir vairākas idejas, bet nav nozīmes tās apspriest pa telefonu. Taču izmantojiet laiku, padomājiet par to, aprunājieties ar Arturu. īsi sakot, jūs saņemsiet krietnu summu un vēl aizvien saglabāsiet savā īpašumā gandrīz pusi no uzņēmuma. Tas, protams, attieksies tikai uz kompāniju Apvienotās Karalistes robežās.

- Vai jūs plānojat paplašināt kompāniju? - Amanda jautāja.

- Iespējams, ka atvērsim filiāli Īrijā, bet tas vēl ir laika jautājums. Varbūt jūs man piezvanītu un pateiktu savu lēmumu? Ja Arturu tas ieinteresētu, es izklāstītu savus plānus sīkāk.

- Jūs taču saprotat, ka Arturs nedrīkst piedalīties nekādās sarežģītās sarunās, vai ne? Viņa ārsti uzstāj, lai viņš neuztrauktos, un es esmu nolēmusi darīt visu, kas manos spēkos, lai to nodrošinātu.

- Ņemšu to vērā, bet es ļoti labprāt tiktos ar Arturu, protams, ar jūsu starpniecību.

- Es aprunāšos ar viņu un piezvanīšu jums vēlāk.

***

Nevainojamais golfa laukums gandrīz pazuda milzīgā dārza stūrī. Džons uzmeta vērtējošu skatienu mājai. Iestīvi-nāta priekšauta baltumā, ar sarkanu jumtu, tā bija it kā noslēpusies zaļajā plašumā. Viņš sadzirdēja nesteidzīgus soļus tuvojamies pa dēļu grīdu.

- Misters Bērēts?

Džons pastiepa roku pretī sievietei, kura, pēc viņa domām, varēja būt Amanda Lorda. Viņa cieši paspieda pasniegto roku.

- Nāciet iekšā! - viņa aicināja un vadīja Džonu caur saulainu priekštelpu uz vēl gaišāku dārza istabu mājas otrā pusē. - Arturs pēc mirkļa būs šeit; vai varu jums piedāvāt kafiju vai tēju?

- Kafiju, lūdzu.

-Atvainojiet mani uz mirklīti, tējkanna jau noteikti vārās.

Džons priecājās, ka palicis viens. Ar acs kaktiņu viņš bija pamanījis ūdens mirdzumu. Viņš piegāja pie loga, lai kārtīgi aplūkotu dārzu. Tas bija milzīgi plašs. Aiz augiem pārbagātās terases, kas noveda līdz pat nevainojami apcirptam mauriņam, saulē mirdzēja zilām flīzēm izlikts peldbaseins. Burvīgās puķu dobes jau plauka daudzkrāsainos ziedos, un, pastiepjot galvu pa labi, viņš ieraudzīja nožogotu, cauru gadu izmantojamu tenisa kortu. Kā Ivai šeit viss patiktu! Pārbraucis mājās, viņš tūlīt izvilks zāles pļāvēju un pamatīgi apcirps mauriņu.

- Lūdzu, pacienājieties ar kafiju, - sacīja Amanda, nolikdama uz galda paplāti. - Es iešu paraudzīties, kāpēc Arturs kavējas.

Džons apsēdās uz viena no polsterētajiem bambusa krēsliem un ielēja sev tasītē aromātisko kafiju. Cik burvīga vieta, lai pasēdētu un palasītu laikrakstu, viņš nodomāja.

- Viņš jau nāk, - Amanda paziņoja, vērīgi uzlūkodama Džonu. Abu īsā telefona saruna bija atstājusi uz Amandu labu iespaidu. - Kā jau jūs droši vien nopratāt, Arturam patīk jūsu ideja. Bet man patiesi jāaizrāda, lai jūs sarunas laikā saglabātu...

Džons paliecās uz priekšu un viegli pieskārās viņas mazajai rokai.

- Lūdzu, neraizējieties, misis Lorda, es nekādā ziņā nesagādāšu Arturam uztraukumus.

Viņa brīdi raudzījās uz Džonu.

- Sauciet mani par Amandu.

- Esmu ārkārtīgi sajūsmināts par šo dārzu, Amanda.

- Pateicos! - Viņas nopietno, mazo seju atkausēja smaids. - Dārzs ir mana lielākā aizraušanās. Ja vien tas būtu iespējams, es dārzā pavadītu visas divdesmit četras stundas dienā.

- Izskatās, ka jūs to jau tagad darītu. Mana sieva arī dedzīgi aizraujas ar dārzu, es pats reizēm šo to padaru, bet mūsējais salīdzinājumā ar šo ir pavisam mazs... - Parādoties Arturam, Džons pielēca kājās. Lai arī kāds bija Artura veselības stāvoklis, par viņa izskatu nevarēja teikt neko sliktu.

- Džon, jauki jūs atkal redzēt, - viņš jautri sacīja un cieši paspieda Džona roku. - Lūdzu, apsēdieties!

Kamēr Amanda rosījās ap tasītēm un apakštasītēm, Arturs iekārtojās uz bambusa dīvāniņa.

- Jūsu ideja mani ieintriģēja, - viņš bez jebkāda ievada iesāka. - Jums laikam padomā ir kāds burvju triks, citādi jūs nebūtu piedāvājis mums pusi akciju.

- Par burvju triku es neko nezinu, bet plāni gan man ir.

- Gribu tos uzklausīt.

- Es iesāktu ar to, ka pārceltu “Lappusi” no tās tagadējās ēkas uz Bērētu mašīnbūves uzņēmuma biroja neizmantotajām telpām, tādējādi ietaupot naudu, ko nāktos maksāt par telpu īri. Sākumā es koncentrējos galvenokārt uz daiļliteratūru mīkstajā iesējumā, bet, kad būs radusies zināma peļņa, atkal pievērstos cietā iesējuma izdevumu tirgum.

- Vai jūs esat paredzējis vēl aizvien saglabāt mīkstā iesējuma grāmatas A un B formātā? - Arturs pavaicāja.

- Noteikti. īsākie literārie darbi iederas lielajā B formātā, bet masu produkcijas grāmatām, piemēram, tādām kā manējā, daudz piemērotāks ir mazais A formāts.

- Jūs, šķiet, spriežat par to visu diezgan prātīgi. Bet es nesaprotu, kā es iederos visā šajā situācijā, - Arturs atzinās.

Viņš bija iepriecināts, ka Džons atzīst dažu viņu autoru darbu literāro vērtību, atzīst tos autorus, kas nekad nedižotos bestselleru sarakstā, bet kas rakstīja skaistu, plūstošu prozu, kā arī tos dzejniekus, kuri sagādāja milzīgu baudu saviem diemžēl nedaudzajiem lasītājiem. Bet mūsdienu konkurences apstākļos, turklāt ņemot vērā “Lappuses” zaudējumus, viņš bija pirmais, kas atzina, ka populārā literatūra jāizvirza priekšplānā.

-Tas ir acīmredzams: ja jūs būsiet viens no lielākajiem akcionāriem, tas nozīmētu, ka man jāiegulda mazāk naudas līdzekļu, - Džons skaidroja. - Šo naudu varētu izlietot, lai papildinātu izdodamās daiļliteratūras klāstu, vairāk derētu iztērēt pārdošanas un reklāmas organizēšanai. Atzīstu, ka no jūsu viedokļa tas būtu risks. Bet es negrasos kļūt par zaudētāju. Jūs, protams, varēsiet brīvi izvēlēties, cik daudz vai cik maz gribēsiet piedalīties darbā. Es ļoti gribētu balstīties uzjāšu zināšanām un zinu, ka man ļoti palīdzētu jūsu pieredze. Jūs būsiet pasīvs partneris, bet tāds, kas darbojas, tādējādi jūsu aiziešana no aktīvā darba tomēr nesīs labumu. Un esmu pārliecināts, ka arī papildu ienākumi jums lieti noderētu, it īpaši, ja jārūpējas par šo te, - Džons veikli piebilda, ar roku pamādams uz dārza pusi.

Arturs pasmaidīja.

- Taisnība gan, jo šobrīd, kad es pats nevaru veikt nekādu smagu darbu, mums noteikti būs vajadzīgs kāds palīgs.

- Un vēl jums katrā ziņā sagādās prieku uzturēšanās jūsu paša dibinātajā kompānijā. Varbūt esmu sentimentāls, vecs muļķis, bet man tas nozīmētu daudz, - Džons sacīja.

- Jūs jau nu diez vai var saukt par vecu vai par muļķi, bet es saprotu, ko jūs domājat. Jāatzīstas, Džon, ka jūsu piedāvājums ir vilinošs.

- Pastāstiet mums vēl kaut ko par jūsu plāniem, -Amanda pieprasīja. Viņa bija uzvedusies ļoti klusu, un Džons bija gandrīz aizmirsis, ka viņa vispār te atrodas.

Viņi uzmanīgi klausījās katrā Džona vārdā.

Kaut arī Simona bija ne visai glaimojoši izteikusies par Arturu, Džons bija viņu vienmēr cienījis, un kopš viņa ierašanās Amanda bija stipri atmaigusi. Džons tagad rūpīgi uzmanīja, lai vērstos vienādi pie viņiem abiem. Amandai lēmuma pieņemšanā būs tikpat noteicošs vārds kā Arturam, varbūt pat vēl lielāks.

- Jūs noteikti esat pamatīgi sagatavojies, - Arturs atzinīgi novērtēja, kad Džons atklāja krietnas zināšanas “Lappuses” finansiālajās neveiksmēs.

- Galvenais, kur jūs varētu neizmērojami palīdzēt, ir darbinieku izvēle: ko atstāt, kuru atlaist. - Džons sarauca pieri. Nekas konkrēts vēl nebija sacīts, bet, spriežot pēc Artura jautājumiem, šķiet, līgums varētu izdoties.

Artura sejā atplauka plats smaids.

-Tas būtu ļoti patīkami. Es tik ilgi esmu sēdējis bezdarbībā, ka man jau dibens atspiests. Vai jūs esat nodomājis paturēt visu personālu?

- Vienīgi tos, kurus jūs ieteiksiet. Šis būtu pamatots iemesls atbrīvošanai no darba.

Amanda dusmīgi nošņācās.

- Ja negribat sabojāt veselību, klausiet manu padomu: tieciet vaļā no Simonas Pīrsas un Rolanda Grīna. Tieši viņu dēļ Arturs saslima. - Viņas skatiens nocietinājās.

-Tā nav godīgi, Amanda, - Arturs žigli iejaucās. - Simona allaž labi darījusi savu darbu, Rolands arī - līdz nesenam laikam. Mēs ar Rolandu jau daudzus gadus esam draugi un strādājam kopā, - viņš paskaidroja. - Bet izdevējdarbībā, droši vien tāpat kā jebkurā citā jomā, laiki māinās, mainās arī gaume, un, “Lappusei” par nelaimi, Rolands diemžēl nav mainījies līdzi. Man bija ļoti grūti pārmest senam draugam un kolēģim, un es zinu, ka mani aiz muguras daudzi kritizējuši, jo es neesmu Rolandam aizrādījis viņa trūkumus. Šķiet, viņš pārāk daudz laika neatvēl tām grāmatām, kuras pats sauc par “asaru gabaliem”. Tas noveda pie strīdiem starp viņu un Simonu. Reiz viņš pat uzklupa nabaga Hollijai.

Tas vairāk vai mazāk līdzinājās tam, ko Džonam bija stāstījusi Simona, un izskaidroja arī slēpto mājienu Trūdijas Frīlas rakstā. Simonas vieta tātad nebija apdraudēta.

- Ko jūs domājat par Simonu? - Džons jautāja.

Arturs nobraucīja zodu.

- Simona ir laba darbiniece, pat vairāk nekā laba; viņa ir pilnīgi nodevusies savam darbam. Neiecietīga gan viņa ir, to es atzīstu, runā, ko domā, bet to jau jūs droši vien pats zināt.

Džons brīdi sēdēja klusēdams.

- Spriežot pēc jūsu teiktā, manuprāt, Rolands Grīns kaut kur citur justos daudz labāk.

Arturs atkal pasmaidīja. Amanda redzēja, ka viņš jūtas patiesi labi, un atstāja abus divatā. Viņa ļoti labprāt būtu atlaidusi no darba abus redaktorus.

-Tas paliek jūsu ziņā, - Arturs noteica. - Lai cik skumīgi man būtu to atzīt, es arī esmu nonācis pie šāda lēmuma. Visu laiku baidījos viņam to paziņot, bet tad es saslimu, un Amanda man neļāva pat domāt par “Lappusi”.

- Un kā ar Holliju?

- Manuprāt, viņa ir uzlecoša zvaigzne. Starp mums runājot, Simona, šķiet, labprāt vēlētos paturēt viņu tādā pašā amatā, kādā viņa ir pašlaik, bet tā nebūtu godīgi. Hollija ir ļoti spējīga jauna sieviete, vislabākā redaktora asistente, kāda mums jebkad bijusi, un var pati kļūt par redaktori. Kopš pametusi vīru, viņa ir pilnīgi cits cilvēks, pat ļoti glīta!

Džons cerēja, ka visa šī saruna nenāks par sliktu Artura sirdij.

Līdz tam laikam, kad ieradās Amanda ar sviestmaižu paplāti un tikko pagatavotu kafiju, Džons jau gluži labi bija aptvēris, kas “Lappusē” kurš ir.

Amanda uzmanīgi nopētīja vīru un nomierinājās. Džona Bērēta apmeklējums acīmredzot nebija viņam kaitējis.

- Ko jūs abi te prātojat? - viņa pajautāja.

- Nu, es nezinu, kā Džons, bet es lieliski izklaidējos, izstāstīdams viņam par izdevniecības darbinieku tikumiem un trūkumiem.

- Un saka vēl, ka sievietes esot nekrietnas pļāpātājas, -Amanda viltīgi piebilda.

- Ir jau arī! Bet mums arī šad tad jāpapriecājas. - Džons pacienājās no paplātes.

Viņi ar Arturu vienojās nodot šo lietu savu advokātu rokās. Ja neradīsies nekādi starpgadījumi, viņi cerēja noslēgt vienošanos jau pēc dažām dienām.

Džeina Skota bija pirmā no “Lappuses” personāla, kura iesniedza atlūgumu. Tims Brauns nespēja viņu par to vainot, kaut arī tas nozīmēja, ka ražošanas daļa būs smagi noslogota. Pēdējās nedēļas Timām bija kā murgs: nebeidzami jautājumi, kurus uzdeva nobažījušies kolēģi, izmisīgi lūgumi pateikt kaut ko jaunu un piekasīgie revidenti. Bija dienas, kad viņš jutās tā, it kā tiesātu viņu pašu. Amanda Lorda flegmatiski atteicās sniegt kaut vismazāko mājienu par to, kas notiek. Viņš brīdināja Amandu, ka personālu pārņēmusi bezcerība, bet viņa, šķiet, par to nelikās ne zinis. “Mums jāpagaida, līdz redzēsim, kas notiks, ” bija vienīgais, ko viņa sacīja.

Tima pacietība jau sāka izsīkt.

- Kas tad vēl, Simona? - viņš norūca, kad Simona šajā dienā jau trešo reizi parādījās viņa kabinetā.

- Tas var pagaidīt. - Simona pagriezās, lai ietu: viņas aizbildinājumi, lai apmeklētu grāmatvedību, jau tiešām bija izsīkuši.

- Pagaidi! Atvaino, es jūtos mazliet sanervozējusies -patiesībā ļoti. Ja šeit ienāks vēl viens cilvēks un pavaicās, vai nav kādu jaunumu, es metīšu ar kaut ko tik smagu, ko vien spēšu pacelt.

-Tad man nevajadzēs pieliekties, jo es šeit neesmu tāda iemesla dēļ, - Simona veikli meloja.

- Paldies Dievam par to. Tad kā varu tev palīdzēt?

- Es dzirdēju par Džeinas Skotas aiziešanu un prātoju, vai mēs nevarētu pieņemt kādu vietā? Mendija viena pati netiks galā, un rindā uz salikšanu vēl arvien gaida diezgan daudz grāmatu.

Tims atlaidās krēslā un aizlika pirkstus aiz galvas. Viņš ievēroja, ka Simona nebija paudusi personisku nožēlu par Džeinas aiziešanu.

- Es šo pašu jautājumu šorīt uzdevu Amandai Lordai, un viņas atbilde bija...

-Mums jāpagaida, līdz redzēsim, kas notiks, - viņi abi kopā noskaitīja.

- Viņa ir sasodīti noslēpumaina sieviete, - Tims norūca. Iezvanījās telefons. - Jā, Lūize? Kas? Labi, savieno mani ar viņu.

Simona sēdēja uz Tima rakstāmgalda malas un vēroja viņu. Viņa seja bija saraukta; varbūt šis bija ilgi gaidītais paziņojums.

- Zvanīja Amanda Lorda, - viņš paskaidroja, nolikdams klausuli. - Rīt man jādodas uz tikšanos ar Arturu. Nesaki to nevienam, Simona, jo varbūt tas neko nenozīmē. Es negribu, lai kāds domātu, ka kaut kas sāk risināties, ja tā patiesībā nav.

- Es neteikšu ne vārda. Ja tev rodas izdevība, pajautā Arturam, kā lai mēs rīkojamies attiecībā uz Džeinas aizstāšanu. - Pat šobrīd Simona negrasījās izlaist kaut ko no savām rokām.

Trīsdesmit otra nodaļa

>

Tims devās apmēram pa to pašu ceļu, pa kuru iepriekšējā dienā bija braucis Džons Bērēts. Dažu pēdējo nedēļu laikā “Lappuses” personālu bija pārņēmis slimīgas aizdomības gars. Tims bija izlēmis: šodien viņš pieprasīs atbildes uz saviem jautājumiem. Amanda Lorda bija likusi skaidri saprast, ka Arturu nekādā ziņā nedrīkst uztraukt. Kāpēc gan viņa iedomājas, ka Arturs varētu uztraukties? Uztraukumus izraisīja vienīgi sliktas ziņas. Viņš nolaida lejā logu un ieslēdza automašīnas radio. Repa stila mūzika lika viņa nerviem salēkties, tāpēc viņš to izslēdza. Tims bija gatavojies nogaidīt vēl tikai vienu nedēļu, tad viņš sāktu apklaušināties darbā iekārtošanās birojos. “Lappusē” viņš vienmēr bija juties drošs, un, kaut arī viņa darbs prasīja lielu rūpību, viņam patika šī rosība. Kolektīvs bija labs. Varbūt vienīgi tas draņķa Rolands Grīns neiederējās. Rolands nevienam īpaši savu nepatiku neizrādīja, bet viņš necieta nevienu, un Simona Pīrsa jau nu vismazāk varēja pretendēt uz viņa labvēlību, Tims smaidīdams nodomāja. Tie abi viens otru ienīda.

Tims priecājās par Amandas Lordas viesmīlību. Līdz pat šai dienai viņa pret Timu bija izturējusies ļoti strupi. Bet attaisnojums varēja būt tāds, ka viņu noteikti bija nobiedējusi Artura sirdslēkme.

- Viņš nedrīkst nemaz uztraukties, - Amanda čukstus brīdināja, tad turpināja normālā balsī: - Arturs ir dārza istabā.

Tims pamāja ar galvu. Viņš bija patīkami pārsteigts, ieraugot Arturu tik labā formā. Gadu nasta šķita nozudusi no viņa pleciem.

-Tim! Cik jauki, ka tu ieradies. Apsēdies!

Tims palūkojās apkārt.

- Es to saucu par savu tropiskā lietus mežu, - Arturs paskaidroja, pamanījis Tima interesi. - Ja Amanda ir aplaistījusi augus tev virs galvas, arī tu vari dabūt pēkšņu lietus šalti aiz apkakles.

Tims sirsnīgi uzsmaidīja savam priekšniekam.

- Patīkami redzēt, ka jūs tik labi izskatāties. Mums visiem bija patiesi žēl, ka jums bija... - Viņš sastomījās, meklēdams piemērotus vārdus.

- Bija ir īstais vārds, Tim. Es atkal esmu vesels kā rutks un tāds arī grasos palikt. Tieši tāpēc lūdzu tevi šodien ierasties. Man šķiet, mēs esam atraduši “Lappusei” pircēju, kas tev noteikti patiks.

Amanda ienesa kafijas paplāti.

- Es gan nespēju iztēloties nevienu jaunu īpašnieku, kas man patiktu, - Tims noteica, pieceldamies, lai palīdzētu Amandai. Viņam ļoti patika Arturs, viņš bija džentlmenis ikkatrā šī vārda nozīmē. Tā bija viņa nelaime.

- Jauki, ka tu tā saki, bet es vēl aizvien palikšu izdevniecībā konsultanta lomā.

Grauzdētās maizītes bija pavisam siltas, un aveņu ievārījums Timām atgādināja bērnību.

- Es gadiem ilgi neesmu ēdis šādu ievārījumu, - viņš atzinās Amandai.

-Amanda avenes audzē pati, - Arturs lepni pavēstīja.

Viņas seja atmaiga. Viņa saprata, ka Tima apmeklējums nekādas problēmas neradīs.

- Es mazliet pastrādāšu dārzā, ja būšu nepieciešama, pasauciet mani, - viņa pasmaidījusi teica.

- Noteikti, - Arturs atsaucās un atkal pievērsās Timām. - Pirms es tev atklāju, kas būs jaunais “Lappuses” īpašnieks, man jālūdz, lai tu to nevienam neizpaustu, iekams nebūs noslēgts līgums.

- Protams.

-Tas ir Džons Bērēts.

Tima uzacis saraucās.

- Jūs gribat teikt... mūsu Džons Bērēts? Rakstnieks Džons Bērēts?

-Tas pats. - Arturs smaidīdams vēroja Tima apjukumu.

- Bet viņš taču ir rakstnieks, nevis izdevējs.

Arturs skaļi iesmējās.

-Tu izskaties satriekts, Tim.

- Esmu apstulbis! Džons Bērēts! Nespēju tam noticēt. Es paredzēju, ka tā būs amerikāņu izdevēju kompānija, viņu revidenti ieradās trīs reizes.

- Džona piedāvājums bija līdzīgs, un, atklāti sakot, man šis cilvēks patīk. Ja runājam pavisam atklāti... - Arturs vilcinājās, līdz Tinis piekrītoši pamāja. - Ja Džons pārņems izdevniecības vadību, man paliks daļa “Lappuses” akciju. Man būtu grūti šķirties no “Lappuses”.

- To es pilnīgi saprotu, - Tims noteica.

-Tāpēc, kad Džons ieradās ar savu piedāvājumu, es nopriecājos. Varēšu staigāt apkārt un sniegt nelūgtus padomus, bet jau bez jebkādām galvassāpēm.

Arturs redzēja, ka viņa paziņojums Timu patiesi satriecis.

- Vai vēl kafiju? - viņš pajautāja.

Tims pamāja ar galvu. Šis gājiens vai nu pazudinās “Lappusi”, vai ari būs ģeniāls. Tims nevarēja izlemt, kuram variantam noticēt.

- Kāda ir tava pirmā reakcija? - Arturs pēc neilgas klusēšanas pavaicāja.

- Vai nu viņš pilnīgi pārveidos “Lappusi”, vai arī mēs noiesim dibenā.

- Viņš ir pārliecināts par sava plāna izdošanos. Noklausījos viņa idejas, un, manuprāt, tu būsi patīkami pārsteigts. Un viņš arī spēs ielikt “Lappusē” tai tik nepieciešamo finansiālo ieguldījumu.

- Kā būs ar personālu? Ko viņš ir izlēmis darīt ar darbiniekiem? - Tims pajautāja.

- Tas paliek Džona ziņā.

Tims izskatījās nobažījies.

- Starp mums runājot, Tim, tev nav iemesla satraukties, -Arturs viņu nomierināja. - Bet man jāļauj Džonam to pateikt pašam.

No Tima pleciem nokrita smaguma nasta. Viņš negribēja izrādīt savu pašapmierinātību, bet tā viņš patiesi jutās.

- Kā tev veicas ar vadīšanu? - Arturs pavaicāja, izklaidīgi košļādams grauzdiņu.

- Viss rit normāli... nekādu lielu problēmu nav.

- Un mazās? - Arturs bija vērīgs.

- Vienīgi... - Piepeši Tims atcerējās Amandas brīdinājumu. - Nekā tāda, ar ko es nespētu tikt galā.

-Amanda tev piedraudēja, vai ne? Viņa šobrīd pārlieku cenšas mani pasargāt. Bet es vēl aizvien esmu tavs priekšnieks, tāpēc klāj vien vaļā, Tim!

- Džeina Skota atradusi sev jaunu darbu. Tādējādi Men-

dija paliek viena pati. Viņa ir diezgan kompetenta, bet īsti neprot izvēlēties burtus, papīru, lappuses lielumu, tikt galā ar izpildes termiņiem, iespiešanas darbiem - ar visu to, ar ko parasti nodarbojās Džeina.

- Ko tad tu iesaki?

- Es gribētu saņemt jūsu atļauju pieņemt darbā kādu citu, kam ir attiecīga pieredze. Varētu arī tikai uz laiku. Mums visiem ļoti pietrūks Džeinas; viņa iederējās mūsu komandā.

Arturs ar īkšķi pabraucīja kaklu.

- Atstāj to manā ziņā, - viņš noteica.

- Pateicos. Es gan negribu jums sagādāt raizes, - Tinis, juzdamies vainīgs, sacīja, bet vienīgi Arturs varēja pieņemt šādu lēmumu.

- Es tikpat ļoti kā tu vēlos, lai viss ritētu gludi, es to allaž vēlēšos, - Arturs sacīja, apspiezdams žāvas.

Tims palūkojās pulkstenī.

- Man laiks doties atpakaļ. - Viņš pamanīja, ka Arturs jau sācis nogurt. - Ceru, ka viss nokārtosies tā, kā jūs to vēlaties. Pats par sevi saprotams, ka es augstu vērtēju jūsu uzticēšanos, par to varat neraizēties.

-To es zinu. Tajā pašā brīdī, kad mani advokāti paziņos par līguma noslēgšanu, jūs to dabūsiet zināt. Un par Džeinu neraizējieties. Es par to parūpēšos.

Atpakaļceļā radio Timu nepavisam neuztrauca, gluži otrādi, - viņš dziedāja līdzi mūzikai un ar nepacietību gaidīja nākotni.

Viņš nojauta, ka pie durvīm jābūl Simonai. Viņa noteikti bija norīkojusi Lūizi novērošanas postenī.

- Nu? - Viņa nervozi kustināja pirkstus.

- Nekādu jaunumu, bet ir vairākas iespējas, - Tims atbildēja. Solījums palika solījums.

-Tad kāpēc viņš gribēja tevi satikt? - Simona ar aizdomām noprasīja. - To viņš tev būtu varējis pateikt arī pa telefonu.

- Viņš gribēja pārbaudīt dažus finansiālus jautājumus, noskaidrot, kāda ir mūsu situācija bankā.

- Vai viņš sacīja, kādas ir šīs iespējas?

- Viņš teica, ka paziņos man, tiklīdz būs atradis pircēju. - Vismaz šī daļa bija patiesa. Tims nevēlējās melot Simonai, bet nu jau vairs nebūs ilgi jāgaida, līdz to uzzinās visi.

- Vai tu viņam pastāstīji par Džeinas aiziešanu?

- Jā, jautāju. Viņš teica, ka par to padomāšot un paziņošot man.

- Viss tiek sasodīti labi kontrolēts, - Simona nopurpināja.

- Gan jau pamazām tas nokārtosies. Pa to laiku virzīsim uz izdošanu tās grāmatas, pie kurām pabeigts darbs, kamēr Džeina vēl arvien ir tepat. Par pārējo varēsim raizēties vēlāk.

- Man šķiet, ka Džona Bērēta grāmatu es atstāšu rindā pēdējo. - Simona vēl aizvien uz viņu dusmojās.

Tims iekoda mēlē.

- Kāpēc tieši Džona grāmata? - viņš nevērīgi pavaicāja.

- Tāpēc, ka es tā gribu, - Simona spītīgi pavēstīja.

- Nemuļķojies nu! Džons taču nav tev nodarījis neko sliktu.

- Viņš nav man izdarījis arī neko labu, - viņa atcirta. Ja Tims zinātu par Džona atpakaļ ņemto piedāvājumu, varbūt viņš piekristu Simonai.

- Viņa grāmatas vienmēr ir labi pirktas, - Tims iebilda. - Neuztraucies, esmu pārliecināts, ka itin drīz mēs zināsim kaut ko konkrētu.

Simona paraustīja plecus un izmetās no kabineta. Tims vēlējās, kaut varētu atklāt Simonai patiesību, bet, ja viņš to darītu, Arturs viņam nekad vairs neuzticētos.

Hollijas kabinetā nebija, un Tims viņu atrada sēžam uz Džeinas galda.

- Man vajadzēja norunāt ar tevi par Lūsindas Rokinge-mas grāmatas izdošanas datumu, - viņš sacīja. - Un noskaidrot, kā virzās uz priekšu Emīlijas Hovardas grāmata.

- Lieliski, - Džeina atbildēja Hollijas vietā. - Un grāmata ir kolosāla. - Džeina bija apsolījusi Hollijai, ka noteikti paliks tik ilgi, kamēr grāmata būs gatava.

- Lūsindas grāmatas izdošana paredzēta jūlija sākumā, šķiet, vienpadsmitajā, - Hollija sacīja, priecādamās par Džeinas sajūsmas pilno atbalstu.

- Labi. Džeina, man šķiet, ka Lūsindas grāmatu mums šobrīd nāksies nolikt rindas galā, neko citu mēs nevaram iesākt.

Džeina nosarka.

- Es jūtos tik nekrietni, tā aiziedama nojums, bet man ir vajadzīgs darbs.

Tims viegli paspieda viņas plecu.

-Tas nav pārmetums, Džeina. Bet mums jāparūpējas, lai grāmatas tiktu saliktas un sagatavotas izdošanai, citādi mums viss šeit sajuks.

Džeinai acīs saskrēja asaras.

- Es atdotu it visu, lai varētu palikt.

Tims viņai līdzjūtīgi uzsmaidīja. Varbūt Arturs atradīs kādu risinājumu.

Tā arī notika: Arturs piezvanīja, kad Tims jau grasījās doties mājās.

- Piedāvā Džeinai algas pielikumu un paaugstini viņu amatā - par ražošanas daļas vadītāju.

-Artur, tas ir kolosāli! Viņa ļoti pārdzīvo, ka nāksies aiziet. Bet kā lai viņai to pasaku, neatklājot patiesību?

-Tas nav jādara. Pasaki viņai, ka mani apbēdināja ziņa par viņas aiziešanu un ka es ļoti vēlos, lai viņa paliktu “Lappusē”. Labi pazīdama Džeinu, es ticu, ka viņa nevienam nestāstīs par savu paaugstinājumu, līdz pienāks īstais laiks. Viņai tikai jāapgalvo, ka viņa pārdomājusi.

- Es viņai to tūlīt pateikšu. Šeit visiem ir tik drūms noskaņojums, ka būs jauki likt kaut viena cilvēka sejā atplaukt Smaidam.

Tims drāzās pa gaiteni uz ražošanas daļu.

- Džeina! - viņš uzsauca, atgrūzdams durvis. Viņa bija noslīgusi pār galdu, un asaras plūda kā no krāna.

- Noslauki asaras, man tev ir labas ziņas, - Tims sacīja.

Džeina spēji atliecās.

- Vai mums ir jauni īpašnieki? - viņa pajautāja.

- Ne gluži. Bet es tikko runāju ar Arturu Lordu, un viņš tev piedāvā paaugstinājumu par ražošanas daļas vadītāju un tūkstoš mārciņu algas pielikumu gadā, ja tu paliksi tepat.

Džeina drūmi paraudzījās uz viņu.

- Bet es nesaprotu, kāda tam nozīme? Varbūt izdevniecība jau nākamajā mēnesī būs pilnīgi likvidēta, nemaz nerunājot par nākamo gadu.

- Es domāju, ka Arturam tu vari uzticēties.

Kaut kas Tima balsī lika Džeinai apklust. Vai Tims mēģināja viņai dot kaut kādu mājienu?

- Nu, ko tu teiksi? - Tims mudināja.

- Es teikšu, ka tas ir brīnišķīgs piedāvājums.

- Paturi to slepenībā, līdz pienāks īstais laiks, - Tims brīdināja.

- Protams, esmu gatava apzvērēt pie bestselleru saraksta!

Tims iesmējās.

- Ja tev kāds jautā, tu gluži vienkārši pārdomāji - nespēji aiziet no “Lappuses”.

- Norunāts! - Džeina sazvērnieciski piemiedza viņam ar aci.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Pazinusi glīto, smalko rokrakstu uz aploksnes, Hollija sarāvās. Dereks! Tieši tad, kad viņa jau sākusi vīru aizmirst. Viņa paņēma vēstuli un apgrieza to otrādi. Aploksnes otra puse bija balta: ne sūtītāja vārda, ne adreses, ne vismazākā mājiena par tās saturu. Dereks jau tā bija sabojājis pārāk daudz Hollijas mūža dienu, bet šo te viņam gan sabojāt neizdosies. Vēstule pagaidīs. Hollija to neatvērtu nometa uz krēsla.

Traukdamās pa ielu, acīm mirdzot un gurniem šūpojoties, Hollija neievēroja garāmgājēju smaidu. Jau pēc stundas viņas rokās būs salikums. Viņa nekad vairs nebrīnīsies par kāda autora satraukumu, pirmo reizi to ieraugot. Viņa priecājās, ka par korektori izvēlēta Pēnelope Hīta. Pēnelope jau pa gabalu prata saskatīt kļūdas, un viņas pabeigtais darbs spīdēja un laistījās. Viņa spētu izlasīt korektūras trīs vai četrās dienās, tad Džeina veiktu vēl pēdējos labojumus. Ja viss noritēs gludi, līdz nākamās nedēļas beigām “Rītdienas prieks” jau būs ceļā uz tipogrāfiju. Hollija vēl nebija iemācījusies domāt par šo grāmatu bez sirdsapziņas pārmetumiem. Bet otra iespēja - melns maiss, kas pilns ar sagraizītām lapām, -nepavisam nemazināja viņas sirdssāpes.

Lūize pie sava glīti sakārtotā rakstāmgalda apmierināta smaidīja.

- Rīt piecos sanāksme, - viņa paziņoja, atbildot uz Hol-lijas sveicienu. Viņai patika tas, kā visi, to izdzirdējuši, sastinga un palika nekustīgi stāvam.

- Vai paziņos kaut ko labu? - Hollija jautāja, gluži tāpat, kā to bija darījuši pārējie.

- Kas zina? - Lūize izlikās noslēpumaina. Patiesību sakot, Tims bija piedraudējis noraut viņai galvu, ja viņa izpaudīs kaut vienu vārdu par šo sanāksmi.

-Tev jāzina, - Hollija centās viņai pielabināties.

- Es nezinu itin neko! - Lūize pasmaidīja, tā vēl vairāk saniknojot sarunubiedri. - Šī lieta diemžēl nav apspriežama.

- Vai vari dot kaut mājienu ? - Hollija lūdzās.

-Atvaino, Hollij, diemžēl nevaru. - Noskatoties uz

Hollijas izmisumu, Lūize bija priecīga, ka var kaut nedaudz izgaiņāt nomāktību, ja arī nespēja vairāk. Bet pat viņa nezināja, kas īsti briest. Viņa vēl aizvien centās sasaistīt vairākus mulsinošus vakardienas notikumus. Džons Bērēts bija zvanījis uz izdevniecību, bet runājis ar Timu Braunu, nevis ar Simonu. Rolands Grīns bija nolamājis Lūizi, kad viņa tam piezvanīja, lai pavēstītu, ka nākamajā dienā četros viņš liek gaidīts “Lappusē”, bet viņa lamāšanās jau nebija nekas neparasts. “Kāpēc viņam te jāierodas stundu agrāk nekā pārējiem?” Lūize prātoja. Pirms viņa bi ja paspējusi no tā atgūties, piezvanīja Lūsinda Rokingema un burtiski nolamāja Lūizi, un Tims Brauns vairākas reizes bija lūdzis savienot viņa tālsarunas. Tas bija neierasti. “Lappusē” katrā ziņā kaut kas notika. Lūize bija gatava vai nožņaugt Timu. Kā gan viņš spēja atraut Lūizei tādu burvīgu un spēcīgu tenkošanas materiālu? Bet Tims droši vien būtu viņu iekaustījis vai - vēl ļaunāk - atlaidis no darba, tāpēc viņai nācās savaldīties.

Hollija devās taisnā ceļā uz saliktuvi. Šobrīd lappuses izskatījās tik atšķirīgas, tik profesionālas, nepavisam nelīdzinājās platajām rindām ar dubulto atstarpi, kādas Hollija bija pieradusi redzēt. Nebija nekādu virsrakstu, vienīgi veltījums. Hollija par to bija ilgi un grūti domājusi. Lai būtu godīga pret nezināmo autoru un piemērotos grāmatas sižetam, viņa bija veltījusi grāmatu “Visiem vientuļajiem vecākiem”. Viņa ātri pašķīra kaudzes beigas: četrsimt astoņas lappuses -šis skaitlis tik ļoti atšķīrās no manuskripta lappušu skaita.

- Vai tā neizskatās brīnišķīgi? - viņa jautāja Džeinai Skotai.

Džeina paraustīja plecus.

- Kas tev lēcies, Hollij? Tā nepavisam neatšķiras no citām grāmatām.

Hollija iekoda lūpā. Ja viņa vēl izteiks šādas bezjēdzīgas piezīmes, tad katrā ziņā izraisīs aizdomas.

- Šī ir pirmā reize, kad esmu pilnīgi atbildīga par kādu grāmatu,- viņa godīgi paskaidroja. - Man laikam ir žēl Emīlijas Hovardas, un es gribu, lai viņai šī grāmata būtu īpaša.

Džeina atsaucīgi uzsmaidīja.

-Tu esi pārāk labsirdīga, Hollij, bet šajā ciniskajā pasaulē tas laikam patiesi palīdz.

- Piezvanīsim kurjeram, lai tūlīt pat nogādā šo te Pēne-lopei. Kad viņa būs pabeigusi, es vēl pēdējo reizi to pārskatīšu, un tad tā būs pilnīgi tavā ziņā, - vaigiem mulsumā sārtojoties, Hollija ierosināja.

- Lai notiek! Tu taču dzirdēji par sanāksmi, vai ne? Kā tev šķiet, kas pārņems “Lappusi”? Tā amerikāņu kompānija? - Džeina jautāja.

- Nav ne jausmas. Mēs jau īstenībā nemaz nezinām, vai tas ir sanāksmes sasaukšanas iemesls.

-Tam vajadzētu būt. Tu tikai paskaties uz Lūizes muļķīgo smaidiņu. Viņa plīst vai pušu, kaut varētu to visu apspriest, bet Tims acīmredzot viņai kārtīgi piedraudējis.

-Tas gan varētu būt! - Hollija iesmējās.

- Pusdienlaikā es vēlreiz pamēģināšu Lūizi izjautāt, varbūt izdosies viņu nokausēt, - Džeina viltīgi apsolīja. Izdzirdējusi par sanāksmi, Džeina tūlīt bija secinājusi, ka viņas paaugstinājumu noteikti atbalstījuši jaunie īpašnieki, - lai Dievs viņus svētī, vienalga, kas viņi arī būtu.

- Es gan šaubos, vai viņa šoreiz sacīs, - Hollija izteica savus minējumus. - Šā vai tā, mums vēl atlikušas tikai divdesmit četras stundas, un tad viss atklāsies - vai arī ne! - Hollija bija tik sajūsmināta par grāmatu, ka nespēja būt bēdīga.

Mākslas nodaļā Marianna Berija sprauda ilustrācijas pie liela stenda. Viņas bija atmetušas domu par fotogrāfiju un vienojušās, ka vākam vislabāk noderēs koša ilustrācija.

- Sveika, Hollij! Bildes ir klāt, nāc un apskaties, - Marianna aicināja.

Hollija piegāja pie stenda; viņa gandrīz baidījās palūkoties.

- Tās ir pasakainas! - viņa satraukta iesaucās. - Pat vēl labākas, nekā es uzdrīkstētos cerēt.

- Gluži manas domas, - Marianna piekrita.

Viņas vēl aizvien raudzījās uz krāsainajām ilustrācijām, kad pa durvīm pabāza galvu Džercmijs Haids, viņu tirdzniecības daļas vadītājs.

- Nāc un apskati šīs te, - Hollija priecīgi sacīja.

- Jāsaka, Džemma šoreiz pārspējusi pati sevi. - Pētīdams ilustrācijas, Džeremijs pakratīja galvu. - Es apskaužu cilvēkus, kas prot tā zīmēt un gleznot. Paskatieties uz šīm sejām: patosa pilnas, tomēr nepavisam ne nomācošas. Pasakainas ilustrācijas.

Viņi skatījās uz attēliem.

- Pag, es iedošu palielināmo stiklu, - Marianna ierosināja.

Viņa sniedza to Hollijai.

- Papriecājies!

Hollija uzmanīgi aplūkoja katru zīmējumu līniju, katru niansi.

- Es jau izvēlējos, - viņa pēc piecām minūtēm pavēstīja.

- Un kāds būs spriedums? - Džeremijs jautāja.

Hollija papurināja galvu.

- Vēl ne. Vispirms pasakiet man, kurš jums abiem labāk patīk, - viņa noteica, dodama palielināmo stiklu Dzere-mijam.

Džeremijs izpētīja zīmējumus.

- Kārtībā. Tagad tava kārta, Marianna.

- Es zinu, kurš man patīk vislabāk.

Viņi visi trīs bija izvēlējušies vienu un to pašu zīmējumu. Tieši bērnu radītais juceklis bija izšķīris viņu domas sev par labu, Marianna noņēma atlikušos trīs zīmējumus, kurus viņi bija noraidījuši, un visi smaidīdami sapulcējās ap izvēlēto ilustrāciju.

- Paskatieties uz to mulsuma izteiksmi mātes sejā, -Mariannas mākslinieciskā acs, kā parasti, pamanīja visu. - No šīs te iznāks brīnišķīgs vāks, Hollij. Manuprāt, esam izvēlējušies īsti veiksmīgu bildi.

- Es piekrītu, - Džeremijs piebilda. Domās viņš jau plānoja savu uzstāšanos.

- Kas tagad notiks? - Hollija pajautāja. Kaut arī viņa jau vairākus gadus strādāja izdevniecībā, viņa vēl aizvien nebija pieradusi pie šī procesa.

- Mēs izvēlēsimies burtus, izlemsim, vai augšpusē būs nosaukums vai autora vārds. Diez vai mēs spētu uzlabot Džemmas izvēlētās krāsas, vai ne?

- Tās ir lieliskas, - Hollija atsaucās. - Uz balta fona?

-Jā. Jauks, mirgojoši balts... burti melni, izcelti, jā?

Atkal viņi visi piekrita.

- Un kas notiks pēc tam? - Hollija gribēja zināt.

- Ilustrācija tiks nosūtīta reproducēšanai, - Marianna paskaidroja.

- Un viņi to nokopē uz papīra? - Hollija jautāja.

- Nē. Viņi to uzliek uz liela stikla ekrāna un skenē. Tad tā tiek atdota mums jau uz diska. Mēs to ievadām datorā un uz ekrāna pārbaudām rezultātu. Tad mēs pievienojam pārējo: nosaukumu, autora vārdu, anotāciju, reklāmu, citātus no laikrakstiem vai žurnāliem, ja tādi ir. Kad iegūtais mūs apmierina, atkal nosūtām disku reproducēt. Viņi izgatavo negatīvus, un, kad mēs esam tos vēl pēdējo reizi pārbaudījuši, tie tiek nosūtīti iespiešanai.

- Man kauns, ka es tik maz zinu, - Hollija atzinās. - Nekad neesmu īpaši interesējusies par kaut ko vairāk kā tikai par manuskriptiem. Par pārējo vienmēr rūpējās Simona.

-Tiklīdz korektore būs beigusi lasīt, es nogādāšu salikumu žurnālistiem, lai izsaka savu viedokli, - Džeremijs apsolīja. - Mums jāsasauc vēl viena sanāksme kopā ar Anabellu un pārējiem realizācijas daļas darbiniekiem, lai galīgi izlemtu, kā reklamēt šo grāmatu. Bet vispirms mums jāpārcieš rītdienas vētra. Ko tu teiktu par piektdienas rītu... ja izdevniecība vēl arvien pastāvēs?

Esmu ar mieru, - Hollija mierīgi atteica, kaut arī ilgojās, lai tas notiktu tūlīt pat.

- Labi, jūs abi pazūdiet! Man te vēl ir kaudzēm darāmā, -Marianna noteica. Atgriezusies pie sava nokrautā galda, viņa pilnīgi izmeta abus no prāta. Hollija nesaprata, kā Marianna vispār spēj kaut ko atrast šajā fotogrāfiju, krāsu, autoru portretu un visu pārējo papīru jūklī. Bet viņa zināja, ka Marianna prata izveidot lieliskus grāmatu vākus.

Hollijas pašas kabinets salīdzinājumā ar citām telpām bija kluss. Viņa ielika savā datorā disketi un, nepatikā saviebusies, sāka rediģēt. Viņai nepatika šis manuskripts, un viņa bija pārsteigta, ka Simona tādu vispār pieņēmusi. Simona noteikti nebija pati to kārtīgi izlasījusi, pirms atdeva viņai. Holliju māca vēlēšanās salikt pirmās piecdesmit lappuses un iedot Simonai, bet, ņemot vērā to, kas patlaban notika, tā nemaz nebija tik laba doma. Galu galā, kā sacīja Tims, piektdien šajā pašā laikā viņi varbūt jau būs bez darba.

Šo nedēļas nogali Hollija bija paredzējusi pavadīt pie Lizas un Roberta, un viņa tikko spēja to sagaidīt. Jāatceras atgādināt Terensam, ka rīt viņa mājās būs vēlāk: bija Hollijas reize gatavot vakariņas. Varbūt viņa aizvedīs Terensu paēst kaut kur citur. Ja varēs pavēstīt labas ziņas, tad būs iemesls nosvinēt, ja sliktas - tad jau viņai tāpat nebūs noskaņojuma gatavot mājās. Terenss bija tik labsirdīgs, viņš noteikti piekristu jebkam, ko Hollija ierosinātu, kā viņai būtu vieglāk. Viņš nepavisam nelīdzinājās Derekam. Hollijas domas atkal atgriezās pie neatvērtās vēstules, kuru viņa bija nevērīgi aizmetusi sāņus. Tā viņai vēl būs jāizlasa.

Hollija nopūzdamās atkal pievērsās ekrānam, un pēc brīža viņai šķita, ka ir visu saputrojusi. Nez no kurienes bija uzradies jauns varonis, liekot viņai padzīt atpakaļ lappuses datorā, lai redzētu, vai viņa nav kaut ko palaidusi garām. Darbam vairs nebija nekādas jēgas. Viņa nospieda teksta saglabāšanas taustiņu un ievadīja to lappušu numurus, kuras gribēja redzēt, tad slinki raudzījās, kā krājas uzrakstītās lapas.

Simonas kabineta durvis pārmaiņas pēc bija atvērtas.

Viņa bija atgrūdusi krēslu no galda un, domās nogrimusi, stumdīja pildspalvu šurpu turpu starp zobiem. Hollija klusu stāvēja durvīs. Simona droši vien bija tikpat satraukusies kā visi pārējie. Hollija taču nevarēja zināt, ka Simona sastāda sarakstu produktiem, kuri viņai nepieciešami vakariņu pagatavošanai. Tā būs pirmā maltīte, ko viņa gatavos Ianam Tren-tam.

- Vai drīkstu tevi mazliet atraut no darba? - Hollija pavaicāja Simonai.

- Protams, - Simona atteica, pamanījusi Hollijas samulsušo skatienu. Viņa nolika pildspalvu uz galda un piestūma atpakaļ krēslu.

- Es par šo grāmatu, man ir radušās problēmas. Tā nav... tavā parastajā stilā, - Hollija sacīja, cik taktiski vien prata.

- Parādi!

Izlasījusi dažas pirmās lappuses, Simona vēl vairāk sarauca pieri.

- Man tā nepatīk. No kurienes tā uzradusies? Es tev to neesmu devusi, es to nekad agrāk neesmu redzējusi. Tā vairāk līdzinās kādai no tām drausmīgajām Rolanda izdotajām grāmatām: visas tās garās rindkopas ar aprakstiem, kas neko nepasaka. Kur tu to dabūji?

- Tā atradās uz mana galda līdz ar zīmīti, ka jāizskata steidzami.

- Es to neesmu darījusi, Hollij.

Abas sievietes uzlūkoja viena otru. Rolands taču nebūtu bijis tik nekaunīgs un to slepus nolicis? Rolanda labā vienmēr strādāja viņa asistente - ārštata redaktore, kas rediģēja manuskriptus mājās.

- Varbūt Rolanda asistente atsacījusies to rediģēt? - Simona prātoja. - Es gan viņu tādēļ nemaz nevainotu.

- Es zināju, ka šī grāmata nav tavā stilā. Nekad neesmu dzirdējusi par tādu autoru, un tu?

Simona pakratīja galvu un saknieba lūpas.

- Es tam cilvēkam gan vienreiz rādīšu. Kā viņam šķiet, vai var tā ākstīties, izniekojot tavu laiku? Viņš pats jau vairākas nedēļas gandrīz nemaz nerādās darbā.

-Ai, man vienalga, es tikai priecājos, ka tikšu no tā manuskripta vaļā, - Hollija atvieglota noteica.

- Vai neesi vēl kaut ko dzirdējusi par rītdienas sanāksmi? - Simona negribīgi pavaicāja. Viņai, tāpat kā pārējiem, nepatika dzīvot neziņā.

- Neko, - Hollija pakratīja galvu.

- Dievs vien zina, ko Tinis pateicis Lūizei. Nekad neesmu redzējusi viņu tik nerunīgu.

Hollija pasmaidīja; it visi bija par to brīnījušies.

- Vai tu negribētu pusdienlaikā apēst kādu sviestmaizi? - Simona ierosināja.

Pirms gada Hollija būtu sajūsmināta par šādu uzaicinājumu, bet šodien viņa bija paredzējusi noguldīt bankā avansu par “Rītdienas prieku”. Čeks kā apsūdzot gulēja viņas somiņā, un viņai bija nepieciešams tikt no tā vaļā.

- Es jau labprāt, bet diemžēl nevaru. - Neko citu viņa nepaskaidroja. Atkal uzmācās sirdsapziņas pārmetumi. Simonu ķertu trieka, ja viņa uzzinātu, kāpēc Hollija atteikusies no uzaicinājuma.

- Kādu citu reizi. - Simona izstaipījās un izbrauca ar pirkstiem caur matiem. - Atstāj šīs lapas pie manis un atnes disketi; es par šito uzklupšu Timām. - Tas būs lielisks iemesls, lai apmeklētu Timu. Viņa nebija redzējusi Timu, kopš tika paziņots par sanāksmi. Un vēl šis būs lietderīgs pierādījums pret Rolandu.

Pīters Flads stāvēja aiz lejā nolaistajām žalūzijām savā kabinetā un ēda pusdienas. Trešdienās viņš nepasūtīja neko ar ķiplokiem - šajās dienās Hollija Granta ik nedēļu ieradās viņa bankā. Viņš bija izlēmis, ka šodien saņems drosmi un uzaicinās Holliju kaut kur aiziet kopā ar viņu. Drošības dienesta ekrānā viņš varēja vērot apmeklētājus, kas sastājušies rindās pie lodziņiem, tomēr viņš uztraukts pavēra žalūzijas, lai nepalaistu Holliju garām nepamanītu.

Lūk, tur viņa ir. Viņš iemeta atlikušo maizes gabalu papīrgrozā un steidzīgi noslaucīja zodu mitrā papīra salvetē. Tad noglauda matus un nevērīgi devās uz kases lodziņa pusi.

- Misis Granta! - viņš pārsteigtā balsī iesaucās. Ierēdņi lodziņa otrā pusē smīnīgi saskatījās. Pītera rīcība bija tik viegli nosakāma.

- Sveicināts, mister Flad! - Hollija sirsnīgi uzsmaidīja bankas direktoram, kurš arvien bija tik izpalīdzīgs. - Es jau cerēju, ka jūs šodien satikšu. Es gribētu noguldīt naudu tās draudzenes vietā, par kuru jums stāstīju.

- Ienāciet manā kabinetā, mēs to varam apspriest tur.

Ierēdņi vēlreiz apmainījās ar gudriem smaidiņiem. Vīrietis, kas stāvēja rindā aiz Hollijas, saīdzis norūca kaut ko par dzimumu vienlīdzību.

Pīters ar tīru kabatlakatiņu noslaucīja krēslu un pats jutās kā muļķis.

- Šeit tik bieži pieput, - viņš piebilda.

- Nu, protams, visa šī aparatūra... - Hollija manīja, ka viņš ir satraucies, un cerēja, ka nav pārdomājis. Jau tā bija grūti pieņemt šo naudu, bet tās noformēšana uz fiktīva vārda bija gluži kas cits. īsta, tīra viltošana, viņa sev atgādināja.

- Ir pienācis Emīlijas Hovardas čeks. Vai atceraties? Es apsolīju viņas vietā nokārtot noguldījumu bankā.

- Protams, atceros. Ļoti labi. - Parasti viņš nebūtu pieļāvis, ka tiek atvērts konts uz tādas personas vārda, kuru viņš nav redzējis, - tas bija pret visiem noteikumiem. Bet ikviens, kam bija kaut mazliet sajēgas, varēja redzēt, ka Hollijai Gran-tai drīkst pilnīgi uzticēties. Bez tam čeki, kuru summa tiks ieskaitīta Emīlijas Hovardas kontā, visi tiks izrakstīti tajā izdevniecībā, kurā strādā Hollija Granta. Cik viņa laipna, ka rūpējas tā par misis Hovardu. Viņš nespēja iztēloties, cik nelaimīga jūtas nabaga sieviete, kas visu atlikušo mūžu spiesta pavadīt savas mājas četrās sienās.

Hollija atvēra somiņu un pasniedza viņam čeku. Viņai uzsmaidīdams, Pīters nospieda iekšējā telefona pogu.

- Man tev, lūdzu, viens darbiņš, Debij, - viņš uzrunāja slaido, jauno sievieti, kura ieradās pēc viņa uzaicinājuma. - Nepieciešams atvērt noguldījumu kontu misis Emīlijai Ho-vardai. Lūdzu, pieraksti, ka visas čeku pārvedumu lietas viņas vārdā kārtos misis Granta.

Hollija pazina Debiju; pagājušajā gadā viņa vairākas reizes bija palīdzējusi kārtot Hollijas maksājumus.

- Tas neaizņems ilgu laiku, - Pīters paskaidroja, kad Debija bija aizvērusi durvis. Viņš nervozi noklepojās. - Es tā prātoju, misis Granta... vai varbūt drīkstu jūs saukt par Hol-liju?

- Protams, lūdzu, sauciet, - Hollija piekrita.

- Man ir biļetes uz teātri... sestdien... un es... es cerēju, ka jūs varbūt man pievienosieties. - Būdams izlēmīgs cilvēks un tik atbildīgā amatā, viņš tomēr apzinājās, ka uzvedas kā stostīgs puišelis.

- Es ļoti labprāt aizietu, - Hollija smaidīdama atbildēja, - bet nedēļas nogali pavadīšu laukos kopā ar savu māsu un viņas vīru.

Pītera Flada seja kļuva bēdīga. Bija vai ducis sieviešu, kuras būtu laimīgas, ja varētu aiziet kopā ar viņu uz teātri, bet neviena no tām tomēr nebija Hollija Granta.

- Varbūt kādu citu sestdienu? - viņš ieminējās.

- Paldies par uzaicinājumu, bet es diemžēl visas nedēļas nogales pavadu kopā ar viņiem. - Hollija augstu vērtēja visu to palīdzību, ko Pīters līdzjūtīgi viņai bija sniedzis, it īpaši tūlīt pēc viņas aiziešanas no Dereka, bet, jo tālāk viņa turēsies no šī vīrieša un savas netīrās sirdsapziņas, jo labāk. Viņa bija pārliecināta, ka, pieņemot Pītera uzaicinājumu kaut kur aiziet ar viņu kopā, viņa agrāk vai vēlāk sevi nodos.

- Varbūt nedēļas vidū? - viņš neatlaidās.

Hollija pielieca galvu uz sāniem un sarauca pieri.

- Jūs patiesi esat ļoti laipns, - viņš iesāka. - Diemžēl, kad beidzu darbu, allaž ir jau tik vēls...

Viņa bija pateicīga, ka tobrīd pie durvīm pieklauvēja Debija. Hollija ielika somiņā Emīlijas Hovardas bankas noguldījumu grāmatiņu un piecēlās, lai ietu.

- Man ļoti žēl, ka mums nekas nesanāca ar izklaidēšanos, bet paldies, ka uzaicinājāt. - Hollija cerēja, ka viņš būs sapratis mājienu.

- Man arī ļoti žēl. - Pīters saprotoši pasmaidīja. Acīmredzot viņa vēl nav pietiekami atguvusies no savas izjukušās laulības, lai tik ātri uzsāktu attiecības ar kādu citu: tādas brūces tik ātri neaizdzīst, tam nepieciešams laiks. Viņš dos Hol-lijai laiku. Pamēģinās atkal pēc dažiem mēnešiem.

Hollija devās prom no bankas, cik graciozi vien varēdama. Ejot pa cilvēku pilno ielu, viņa neko un nevienu neredzēja. Viņai par milzīgu vilšanos, bankas noguldījumu grāmatiņa somā neatviegloja sirdsapziņu vairāk kā čeks. Un, ja tā padomā, kā tas vispār būtu iespējams?

Hollija nometa smago somu uz grīdas un pieklauvēja pie Terensa durvīm. Nekādas atbildes. Viņa gribēja izstāstīt Terensam par rītdienas sanāksmi un par savas... Emīlijas grāmatas vāku. “Atkal jau aizmirsu,” viņa nopūtās.

Viņa nolēma, ka neatvērs Dereka vēstuli, iekams nebūs paēdusi. Nevarēja ga*\apgalvot, ka viņas maltīte būtu kāda īpašā: mazliet pārpalikušu salātu, sakaltis Brī siera gabaliņš un mazliet iebojāts ābols. Viņa sasildīja pāris saldēto maizīšu un pagatavoja kafiju. Ko gan Dereks teiktu par šo mazo banketu? Pat iedomājoties vien to, viņa notrīsēja.

Ja vien viņai būtu tik stiprs raksturs, viņa vispār nelasītu Dereka vēstuli, vismaz ne līdz rītdienai. Bet viņai ar īgnumu bija jāatzīst savs nespēks, un viņa jau sāka plēst vaļā aploksnes malu. Papīram plīstot, viņa sadzirdēja atslēgu žvadzoņu un Terensa durvju atvēršanos.

Viņa izmetās gaitenī.

- Es priecājos, ka tu esi mājās. Gribēju pateikt, ka rīt pārradīšos vēlu, - Hollija aizelsusies sacīja.

- Mana tikšanās šajā pēcpusdienā ievilkās daudz ilgāk, nekā biju paredzējis, tāpēc paēdu kopā ar klientu. Bet nestāvi tur, nāc iekšā! - viņš aicināja.

- Vai tu tiešām tā domā?

Terenss izteiksmīgi sakustināja uzacis.

- Esmu allaž priecīgs savā drausmīgajā alā izklaidēt kādu burvīgu dāmu.

Hollija paņēma savu atslēgu un aizvēra durvis.

- Kāda diena! - viņa iesaucās, kamēr abi gaidīja uzvārāmies kafiju. - Rītdien piecos pēcpusdienā paredzēta sanāksme. No Lūizes vairāk neko nevarējām izdabūt, bet apkārt klīst baumas, ka mēs rīt uzzināšot, kas būs jaunie “Lappuses” īpašnieki.

- Priecājos dzirdēt. Šī gaidīšana dara nervozu, vai ne?

- Droši vien. Es biju ļoti aizņemta ar to manuskriptu, tā ka neesmu par to īsti padomājusi.

Terenss zināja, ka tā ir taisnība. Viņu mazliet pārsteidza Hollijas domu nosliece tikai vienā virzienā: viņa bija pilnīgi aizrāvusies tikai ar manuskriptu. Terenss gan negribēja bojāt Hollijai noskaņojumu, bet, ja beigs eksistēt “Lappuse”, tas pats notiks arī ar viņas darbu un grāmatu.

-Tev vajadzēja redzēt vāka ilustrāciju, Tercns, tā ir brīnišķīga, - Hollija sapņaini ieteicās.

Viņa bija tā, kas izskatījās brīnišķīgi - ar priekā starojošu seju. Terensam gribējās apskaut Holliju un piespiest sev klāt.

- Vai tā tev ir rokā? - Viņš norādīja uz salocīto papīra lapu Hollijai rokā. Viņa bija gandrīz aizmirsusi vēstuli, kuru vēl aizvien turēja cieši sažņaugtu dūrē.

Viņas sajūsma pagaisa un mutes kaktiņi nolaidās.

- Nē, tā ir vēstule no Dereka.

- Ak tā?

- Vēstule pienāca šorīt, bet es to nevēru vaļā. Pašreiz grasījos to darīt, bet dzirdēju pārnākam tevi.

Terenss vēlreiz piepildīja abu tasītes. Ne jau viņam jādod Hollijai padoms, bet viņš to būtu aiznesis tieši advokātam.

- Vai tu to neizlasītu? - Hollija drūmi pavaicāja.

- Vai tu tiešām to gribi? Tā varētu būt personiska.

- Man no tevis nav nekādu noslēpumu.

“Izņemot vienu,” viņa klusībā piebilda.

- Labi. Lasīšu arī. Mana mīļā Hollija...

- Kā tad! Mana mīļā Hollija, ko tu neteiksi! Liekulis, -viņa nošnāca.

* i

Terenss iesāka vēlreiz:

- Mana mīļā Hollija! Man ir ierosinājums: satiksimies, lai apspriestu mūsu laulības šķiršanu. Acīmredzot Tu neesi mani pareizi sapratusi: es negrasos vienoties, ja iejauksies advokāti vai jebkāda cita trešā persona. Bet man ir priekšlikums, kuru Tev būtu derīgi uzklausīt. Ja Tevi apmierina astoņi vakarā nākamajā trešdienā, tad mēs varētu sastapties tepat dzīvoklī. Ar cieņu - Dereks. P. S. Neņem sev līdzi to raganu vai arī jebkuru citu. Šī ir privāta lieta, kas jānokārto tikai starp mums abiem.

Hollija izbiedēta uzlūkoja Terensu.

- Es nevaru nekur iet, es negribu viņu vairs redzēt, - viņa gaudās.

-Tev tas nav jādara. Nodod šo vēstuli Vinsentam Hār-peram, viņš ir tavs advokāts, lai tiek ar to galā.

- Bet tu taču lasīji, kas bija rakstīts vēstulē: viņš negrasās vienoties ar advokātu starpniecību. Varbūt Dereks ir nobijies... es domāju... no Banijas Blajas vīra, - viņa murmināja.

Vinsents Hārpers bija aizliedzis Hollijai apvainot De-reku laulības pārkāpšanā. “Mums vajadzīgi konkrēti pierādījumi,” viņš bija apgalvojis.

Hollija nekādā ziņā nebija piekritusi Dereka izsekošanai, bet viņa bija jutusi, ka Vinsents kļūst arvien nepacietīgāks. Beidzot, bīdamās, ka Vinsents vispār atteiksies viņu pārstāvēt, viņa piekrita advokāta plānam, bet ar noteikumu, ka izsekošana nevilksies ilgāk kā nedēļu. Viņa baidījās, ka rēķins varētu kļūt pārāk liels. Bet viņas bažām nebija pamata. Otrajā izsekošanas vakarā detektīvam izdevās slepus nof'o-grafēt vairākus lieliskus uzņēmumus, Banijai Blajai ieejot un iznākot no Dereka dzīvokļa.

Hollijai šķita, ka viņa jau pārvarējusi bailes no Dereka, tomēr šobrīd viņa trīcēja vien, iedomājoties, ka vajadzētu pavadīt laiku kopā ar Dereku.

-Tas jāizlemj tev pašai, Hollij, -Terenss sacīja.

- Zinu, - Hollija atteica. - Es negribu ar viņu tikties, bet varbūt tagad viņš piekritīs šķirties. Man jāiet un jāuzklausa viņš. Katrā ziņā negribu, lai viņš vēl jebkad grozītos mana dzīvokļa tuvumā. Jau ar to vienu reizi pietika.

- Kāpēc viņš nevar gluži vienkārši sazināties ar tevi, izmantojot tava advokāta starpniecību? Kāpēc viņam jāsatiekas ar tevi personiski? Man tas nepatīk, Hollij.

- Man arī ne, bet tu nezini, kāds ir Dereks, viņš nekad neielaidīsies kompromisos. Kaut arī viņš justos vainīgs par savu sakaru ar Baniju Blaju, viņš droši vien nav spējīgs to atklāt un zaudēt savu labo slavu.

- Nē, bet viņš ir cieši nolēmis sabojāt tavu labo slavu -nekrietnelis tāds! -Terenss saīdzis noteica. - Hollij, tev nav tūlīt jāatbild. Padomā par to. Varbūt no rīta tu būsi kaut ko izgudrojusi. Bet, ja tu tiešām izlemsi ar viņu tikties, es braukšu tev līdzi. - Kad Hollija grasījās iebilst, Terenss pacēla roku. - Neuztraucies, es gaidīšu ārpusē. Ja gadīsies kaut kādas nepatikšanas, tad vismaz būšu tev tuvumā. Lai pievērstu manu uzmanību, tu allaž vari kaut ko izmest pa logu - vislabāk jau pašu Dereku.

-Tu esi tik labs pret mani, - Hollija sacīja. Viņa piecēlās, lai ietu, un mirkļa iedomā paliecās, gribēdama noskūpstīt Terensu uz vaiga. Tieši tajā brīdī viņš pagrieza galvu, abu lūpas sastapās, un šajā neilgajā mirklī Hollija izjuta visu Te-rensa aizturēto maigumu un ilgošanos.

- Arlabunakti! - viņa klusu noteica un aizsteidzās.

***

Simona pasmidzināja smaržas aiz ausīm, roku locītavās un aiz ceļgaliem. Pēdējo reizi uzmetusi skatienu savam attēlam spogulī, viņa iesteidzās virtuvē, lai veiktu pēdējos sagatavošanas darbus līdz nepazīšanai pārvērstajai maltītei. Viņa nekad neaizmirsīs kādas savas koledžas draudzenes bēdīgo pieredzi, kaut arī toreiz viņas bija smējušās locīdamās. Draudzene, būdama pilnīga nejēga pavārmākslā, bija vēlējusies atstāt labu iespaidu uz savu jauno un izsmalcināto draugu. Visu vakariņām nepieciešamo viņa bija nopirkusi jau gatavu “Marks & Spencer ” veikalā. Vakariņas bija lieliski izdevušās. Dzerdami kafiju, viņi bija apsprieduši meitenes studijas, un tad viņa bija jautājusi puisim, kā viņš pelna iztiku. “Es esmu veikala “Marks& Spencer” pārtikas sagādnieks,” skanējusi atbilde.

Simona pieslīdēja pie durvīm gaisīgā “Hermès ” modeļa mākonī. Šo liego, pieglaudīgo kleitu viņa bija iegādājusies speciāli šim vakaram. Atzinīgi nosvilpies, Ians pasniedza viņai divas atdzesēta vīna pudeles.

- Vienu es ielikšu ledusskapī, bet otru jūs varētu attaisīt, - Simona nervozi ierosināja. Bija pagājis jau ilgs laiks, kopš viņa izklaidējusi viesus, pat vēl ilgāks nekā tas, kopš pār viņas slieksni pārkāpis kāds vīrietis, atskaitot Marku. Mirkli viņa ar nožēlu iedomājās par Marku un viņa nākamo sievu.

- Vai varu izmantot tās glāzes, kas ir uz galda? - Ians uzsauca, pamanīdams galda piederumu rindas. Viņam pamira sirds: viņi ar Bridžitu nupat kā četros bija ēduši pusdienas. Viņš cerēja, ka spēs pienācīgi novērtēt Simonas vakariņas.

- Vai esat izsalcis? - Simona pajautāja, kad abi saskandināja glāzes.

- Kā vilks.

- Nu jau vairs nav ilgi. - Simona piedāvāja viņam uzkožamos. - Kā pagāja jūsu diena?

- Normāli. Un jūsējā?

- Drausmīgi. Bet man šķiet, ka beidzot tomēr kaut kas notiks.

Ians izklaidīgi košļāja burkānu salmiņu.

- Vai gribat teikt, ka “Lappusei” atradies pircējs?

- Iespējams. Vispirms atnesīšu pirmo ēdienu, tad par to pastāstīšu. - Kaut arī istabā vēl aizvien iespīdēja saules gaisma, Simona aizdedza sveces.

Siera bumbiņas dzērveņu mērcē bija īpaši labas. Ians uzmanīgi klausījās visā, ko Simona stāstīja. Katrā ziņā šķita, ka nākamajā dienā gaidāms kāds paziņojums. Ians vēl nebija pieminējis Bridžitas grāmatu, bet izskatījās, ka šis vakars varētu būt ideāls tās pieminēšanai: pāris pudeļu vīna, sveces, varbūt kāda konjaka glāzīte pēc vakariņām... Jā, šis varētu būt īstais brīdis.

Viņš izlūdzās atļauju neēst zupu.

- Mans viduklis...

Viņš paplikšķināja pa savu slaido vēderu.

- Vai jums jau daudzas grāmatas gaida rindā uz izdošanu? - Ians pavaicāja, pastumdams cāļa gabalu zem eļļā un etiķī izmērcētas salātu lapas.

- Jā, daudz gan. Bet šobrīd mēs koncentrējamies tikai uz tuvākajiem pāris mēnešiem; visām nākamajām būs jāpagaida.

-Tātad jūs vairs nepieņemat nevienu jaunu manuskriptu? - viņš nevērīgi pavaicāja.

- Nē, nekādā ziņā. Man jau bija jāinformē vairāki mūsu pastāvīgie autori, ka viņu manuskripti tiks aizturēti. Šorīt man viens no viņiem zvanīja: viņš gribēja atpakaļ savējo, tāpēc ka to piekritusi pieņemt cita izdevniecība.

Ians uzlika sev citronkūkas gabaliņu.

- Un kas notiktu, ja jums tagad kāds atnestu manuskriptu?

- Es to nosūtītu atpakaļ. Mēs jau pēdējās pāris nedēļās to vien darām. Kāpēc jūs tā jautājat?

- Mana māsa... viņa ir uzrakstījusi romānu. Pēc viņas domām, tas esot ārkārtīgi aizraujošs. Tā darba uzrakstīšana viņai prasīja vai veselu mūžību. Normālos apstākļos es būtu varējis palūgt, vai viņa to nevar aizsūtīt jums. Bet...

- Normālos apstākļos es būtu teikusi: sūtiet.

-Nav jau tik svarīgi, es tikai tā prātoju. - Ians atlaidās krēslā ērtāk un uzsmaidīja Simonai. - Maltīte bija vienreizēja.

- Kafiju? - viņa jautāja, palūkodamās uz pusapēsto kūkas gabaliņu viņa šķīvī.

- Paldies, bet laikam ne. Šķiet, karstums man laupījis apetīti, - viņš atteica.

- Konjaku?

- Labprāt.

Simona ieslēdza kompaktdisku atskaņotāju un ierosināja, lai Ians izvēlas mūziku, kamēr viņa pati ielies konjaku. Viņi apmierināti sēdēja puskrēslā un klausījās Brāmsa šūpuļ-dziesmu. Ians slepus paraudzījās pulkstenī. Nez vai viņam vajadzētu tūlīt veidot tuvākas attiecības ar Simonu vai arī nogaidīt, līdz būs zināmi sanāksmes rezultāti? Mīlēšanos ar Simonu diez vai varētu nosaukt par nepatīkamu pienākumu, un Ians bija pārliecināts, ka Simona viņu neatgrūdīs.

Viņš iztukšoja savu glāzi un pievirzījās tuvāk Simonai. Šoreiz viņa bija skaidrā.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Neviens vairs pat necentās izlikties, ka strādā, un ap pulksten trim “Lappuses” darbinieki bija tik uzvilkti kā stīgas.

Lūize savā pierastajā draudzīgajā tonī pasveicināja Džonu Bērētu:

- Sveicināts, mister, neesmu jūs redzējusi veselu mūžību.

- Labdien, Lūize, labs laiciņš jau tiešām pagājis. Vai Simona ir savā kabinetā?

- Ir gan. Šodien te ir visi...

- Vai jūs nepateiktu, ka gribu ar viņu parunāties? - Džonam ļoti patika Lūize, bet, ja vien viņai ļautu vaļu, viņas apmierinātā pļāpāšana nekad nebeigtos.

Simona, runādama pa telefonu, sarauca pieri: Džons Bērēts bija tas cilvēks, kuru viņa šodien vismazāk vēlējās redzēt. Viņa ļoti ilgi prata glabāt aizvainojumu.

- Sūti viņu iekšā, Lūize, - viņa negribīgi noteica.

Džons izskatījās nosauļojies un atpūties, Simona secināja, kad viņš aizvēra durvis un apsēdās.

- Kas tevi atvedis šurp, Džon? - viņa vēsi pajautāja.

- Es ierados, lai iepazīstinātu tevi ar tavu jauno priekšnieku.

- Vai tu zini, kurš tas ir? - Simona dedzīgi paliecās uz priekšu, pavisam aizmirsusi savu atturību.

- Zinu gan. Tas esmu es.

-Tu?

- Vai esi izbrīnījusies? - viņš jautāja. Simonas seja bija sastingusi no pārsteiguma. - Simona!

- Tu! - viņa atkārtoja.

- Es! Atvaino, ka nācās turēt tevi neziņā, bet nebija nekādas nozīmes tev to stāstīt, pirms viss nebija parakstīts un apzīmogots.

Pār Simonas glīto seju pārlaidās dusmu sārtums.

- Pat mājienu ne, Džon?

Viņš paraustīja plecus.

- Es nepavisam nebiju pārliecināts, ka man šis darījums izdosies.

- To es saprotu, bet es taču biju tā, kas tev izstāstīja par “Lappusi”. Man taču tu varēji uzticēties? Kurš vēl to zina?

- Vienīgi abi Lordi un Tims Brauns.

-Tims Brauns! Šis līdējs, un man viņš neteica ne vārda... gluži vienkārši ļāva bažīties.

-Timām šajās pārrunās bija svarīga nozīme. - Džons nepacietīgi sagrozījās. Kāpēc viņš te vispār sēdēja un tā strīdējās ar Simonu? - Nu, tagad tavām bažām pienācis gals, -viņš klusu piebilda.

-Tātad es pieņemu, ka tu esi nolēmis paturēt mani darbā? - Simona sarkastiski pavaicāja.

- Es... ē... jā. - Viņam gan ne visai patika Simonas attieksme.

Džona vilcināšanās lika Simonai piepeši pārtraukt dusmošanos. Pārsteigums vai ne, bet šis diez vai bija īpaši labvēlīgs sākums.

- Piedod, es gluži vienkārši esmu apstulbusi no tā, ko pavēstīji. Apsveicu, Džon, es tev novēlu visu pasaules veiksmi.

- Pateicos. Gribēju, lai tu to uzzini pirmā. Iespējams, ka nākamajā otrdienā sasauksim sanāksmi. Tad apspriedīsim visus sīkumus, bet šobrīd gribētu tev piedāvāt galvenās redaktores posteni.

Simona ar skatienu sekoja koksnes dzīsliņu rakstiem uz sava rakstāmgalda. Galvenā redaktore - sasodīts kritiens lejup, ja to salīdzina ar personiskās izdevniecības vadīšanu, viņa īgni nodomāja.

- Ko tieši tas nozīmē? - viņa pajautāja.

- Tu būsi atbildīga par visām tām grāmatām, ko izdos “Lappuse”. Tu izlemsi par labu vai par ļaunu jebkuram jaunam personāla loceklim. Citiem vārdiem sakot, tu būsi iesaistīta “Lappuses” vadīšanā. Ja tu šo amatu uzņemsies, tev pienāksies arī pieklājīgs algas paaugstinājums un prēmija, -Džons pabeidza.

Simona viegli grozīja savu krēslu šurpu turpu. Ja rūpīgi apsvēra, tas bija labs piedāvājums. Ja Džons būs priekšnieks, viņai būs stingri nodrošināts darbs. Pēdējo nedēļu neskaidrība bija kaut kas tāds, ko viņa nekad vairs nevēlētos piedzīvot. Bet, ja viņa būs galvenā redaktore, kāda būs Rolanda Grīna loma? Rolandam šeit jāierodas četros - tik daudz viņa bija izvilkusi no Lūizes.

- Priekšlikums ir interesants, bet, runājot pilnīgi atklāti, es nespēšu sastrādāties ar Rolandu Grīnu, - viņa sacīja.

Džonam lūpas savilkās smaidā.

- Tu tiešām mani pārsteidz! - viņš paķircināja. - Nomierinies, tas nenotiks. Es drīz ar viņu tikšos.

Simona spēji pašāva gaisā dūri.

- Jā! - viņa triumfējoši iesaucās.

Džons nojauta, ka šī ziņa Simonu iepriecinās.

-Tāda veida grāmatas, kādas interesē Rolandu, “Lappuse” vairs neizdos, - viņš steidzīgi paskaidroja. - Mūsu tuvāko nākotni veidos vienīgi publikas pieprasītās grāmatas, galvenokārt mīkstajā iesējumā, protams, atskaitot tos nedaudzos autorus, kuru darbi jau ir izdoti cietajā iesējumā. Man nav tev tas jāaizrāda, Simona, bet mūs gaida grūts darbs. Tomēr esmu pārliecināts, ka pāris gadu laikā atgriezīsimies desmitniekā. Starp citu, Arturs Lords paliks kompānijā par konsultantu.

-Ar tādu plānu mēs tiešām nevaram izgāzties, - Simona piekrita, būdama tikpat pārliecināta kā Džons pats. - Mēs ar Holliju... Hollija taču paliks!

Džons pamāja ar galvu un ļāva viņai turpināt.

- Labi, mēs allaž esam normāli sastrādājušās. Ja Rolanda dīvainās grāmatas vairs nejauksies pa vidu, īsā laikā atgūsim autoritāti.

-Tāda tā ideja varētu būt, tikai ar vienu papildinājumu: Hollija nomainīs Rolandu un pati kļūs par redaktori. Keiti-ja, protams, paliks bērnu literatūras redaktore.

Džons vēroja, kā Simonas acis sadrūma.

- Bet Hollija ir mana asistente, man viņa ir nepieciešama.

Arturs jau bija brīdinājis Džonu, tāpēc Simonas reakcija viņam nebija nekāds pārsteigums.

-Tev tiešām ir nepieciešama asistente, tam es piekrītu. Bet tā nebūs Hollija. Kad viss būs nokārtojies, varēsi pieņemt jaunu asistenti.

- Vai ir vēl kādi citi amati, par kuriem man vajadzētu zināt? - Viņas balsī atkal bija atgriezies sarkasms, bet Džons tam nepievērsa uzmanību.

-Tims Brauns būs “Lappuses” izpilddirektors. Viņš kopā ar manu dēlu Šonu pārzinās budžetu, kaut ari Šonam būs daudz jāmācās no Tima. Džeina Skota kļūs par ražošanas daļas vadītāju, un Marianna Berija būs mākslas nodaļas direktore.

- Es laikam būšu tevi pārpratusi: man šķita, ka personāla pienākumu sadale būs manā pārziņā, - Simona uzstāja.

Džons pamanīja tēraudcieto izlēmību, kas vadīja Simonu.

- Un tā arī būs, bet sākumā lēmumus pieņemšu es, -Džons stingri noteica. Viņš bija ar mieru dot Simonai rīcības brīvību vienā otrā ziņā, bet šobrīd bija cieši nolēmis saturēt viņu grožos. - Lai samazinātu izdevumus, esmu paredzējis pārcelt izdevniecību prom no šīs ēkas. Mūsu Dienvidken-singtonas birojā ir ļoti daudz brīvu telpu, un par tām nebūs jāmaksā īre. Tev droši vien patika pārraudzīt telpu pārveidošanu, tas ir, ja tu nebūsi pārlieku aizņemta ar darbu. Mūsu pašreizējie īrnieki izvāksies mēneša beigās, bet esmu pārliecināts, ka viņi neiebildīs, ja tu jau pirms tam vēlēsies aplūkot telpas, lai apjaustu, kas tur nepieciešams.

Simona pamāja.

- Ir milzum daudz apspriežamu jautājumu - ja tu, protams, izlemsi palikt kopā ar mums.

Simona neizpratnē uzlūkoja viņu.

- Protams, esmu nolēmusi palikt; es “Lappusē” esmu ieguldījusi daudz laika un pūļu. Tikpat ļoti kā tu gribu redzēt to uzplaukstam.

Džona noteiktā nostāja Simonai nepalika nepamanīta. Nez kāda visā šajā lietā būs Džona nozīme? Vai viņš grasās piedalīties ikdienas darba procesā vai arī labprātāk atstāt visu Simonas un Tima ziņā?

- Vai tu plāno pārcelties uz Londonu? - viņa viltīgi pajautāja.

-Augstā debess, nē! Ja es to darītu, man vairs neatliktu laika rakstīšanai. Es tikai uzraudzīšu no malas; būšu pieejams, ja gadīsies jebkādas problēmas. Skaidrs, ka, būdams valdes priekšsēdētājs, apmeklēšu valdes sēdes, bet citādi negrasos aktīvi piedalīties darba procesā. Starp citu, es pieņemu, ka jūs turpināsiet izdot manas grāmatas?

- Domāju, ka ar to tu vari droši rēķināties, - Simona atteica, un viņas sejā šodien pirmo reizi parādījās smaids.

- Tagad es labāk došos prom uz konferenču telpu, kaut arī šaubos, vai mana tikšanās ar Rolandu būs tikpat patīkama kā šī, - viņš drūmi noteica, lai gan arī Simona nebija īpaši centusies padarīt sarunu patīkamu. - Tiksimies piecos, tad mēs iedzersim, lai nosvinētu šo notikumu. Bet tikmēr nesaki nevienam ne vārda; gribu pats izbaudīt cilvēku interesi, redzēt viņu reakciju.

Simona saknieba ar īkšķi un rādītājpirkstu lūpas.

- Lai tev veicas sarunā ar Viņa Augstību! - Viņa iesmējās.

-Tiksimies piecos, - Džons noteica.

***

Rolands Grīns desmit minūtes nokavējās. Bez jebkādas klauvēšanas konferenču telpas durvis ar troksni atsprāga vaļā, un viņš demonstratīvi iegāja iekšā. Uzmetis vēsu un nicinošu skatienu Džonam, viņš atvilka no galda krēslu un, rūpīgi paraustījis augstāk bikšu ceļgalus, lai tie neizstieptos, apsēdās.

- Kāpēc jūs esat šajā sanāksmē? - Rolands nekaunīgi noprasīja, pārbaudīdams, lai krekla piedurknes izskatītos glīti.

- Labdien, Roland! Atbildot uz jūsu jautājumu, varu teikt, ka es esmu tas, kas sasauca šo sanāksmi.

-Jūs? Kāpēc jūs?

- Jā, es. Izdevniecības “Lappuse” valdes priekšsēdētājs. - Džonam nepatika dižoties, bet viņš vēlējās ierādīt šim izcili nekaunīgajam cilvēkam viņa īsto vietu. Pienākums, no kura Džons bija baidījies - paziņot Rolandam, ka viņš te turpmāk būs lieks, - ar katru brīdi kļuva aizvien vieglāk izpildāms.

- Skaidrs, - Rolands lakoniski noteica, izliekdams uzacis.

- Es tūlīt pateikšu skaidri un gaiši: jūsu pakalpojumi izdevniecībai “Lappuse” vairs nebūs vajadzīgi. - Nekad mūžā Džons ne ar vienu nebija runājis tik tieši.

- Un kāpēc tad tā, ja drīkstu jautāt? - Rolanda seja nepauda nekādas emocijas.

- Mani grāmatveži rūpīgi izpētīja “Lappuses” finansiālo stāvokli, un vairums jūsu izdoto grāmatu bija nesuši zaudējumus. Tuvākajā nākotnē mēs plānojam pievērsties vienīgi publikas pieprasītajai daiļliteratūrai...

- Varat nepūlēties un neturpināt, - Rolands viņu augstprātīgi pārtrauca. - Ja gribat noslīkt tajā lētās literatūras jūrā, laipni lūdzu! Ak! Bet es taču aizmirsu, jūs esat šo to ieguldījis tajā pašā jomā, vai ne?

- Un ļoti veiksmīgi, - Džons viņam atgādināja.

- Nu, man nav ne mazākās vēlēšanās apdraudēt savu literāro reputāciju. Es, protams, gaidu prāvu atkāpšanās izmaksu, bet to atstāšu savu advokātu ziņā.

- Jūs saņemsiet parasto kompensāciju, neko vairāk...

Jau iepriekš norunātais Tima Brauna telefona zvans atskanēja tieši laikā.

-Jā, Tim... Trūdija Frīla?... Viņai vajag kādu jaunu ziņu rakstam?... Pasakiet, ka es viņai piezvanīšu vēlāk, tad manā rīcībā būs vairāk informācijas. Jā, labi... jā, es pateikšu viņai, kuri paliek un kuri tiek atlaisti. Labi, Tim, paldies!

- Vai tas nozīmē, ka mana atlaišana no darba tiks apņirgta tās čūskuvecenes rakstā? - Rolanda pašapmierinātība pagaisa.

- Viņai nepieciešams materiāls laikrakstam, - Džons nevainīgi paskaidroja.

- Kā tad! Un to nodrošinās Rolands Grīns. - Rolanda seja kļuva biedējoši zilgansārta.

- Protams, ir kāds paņēmiens, kā izvairīties no šādas reklāmas, - iesniedziet atlūgumu.

-Ak jūs, viltīgais nekrietnelis, - Rolands izgrūda. - Tā ir šantāža.

- Es gan tā to nesauktu. Varbūt labāk par reputācijas glābšanu. - Džons izbaudīja savu uzvaru.

Viņš zināja, ka nerīkojas pareizi, bet nožēloja, ka šeit neatrodas Simona, lai pieredzētu Rolanda Grīna kritienu lejup. It viss, ko viņa sacīja par Rolandu, bija taisnība. Viņš bija augstprātīgs, rupjš un uzpūtīgs un, Džonam par laimi, neizsakāmi iedomīgs par savu literāro reputāciju.

-Tātad jūs gribat sacīt, ka man jāaiziet no “Lappuses” pilnīgi tukšā pēc visiem šiem darba gadiem?

- Es gribu sacīt, ka no jūsu viedokļa atlūguma iesniegšana būtu pati pieņemamākā iespēja. Tomēr es labprāt piedāvātu jums... teiksim, atvadu dāvanu. Un vēl garantēju, ka šīs tikšanās saturs nekad netiks izpausts sabiedrībai - ne šobrīd, ne arī nākotnē.

- Un jūs cerat, ka es tam noticēšu? - Rolands pasmīnēja.

- Es pildu savus solījumus. Lūdzu, nespriediet par mani pēc saviem standartiem, - Džons atbildēja. - Esmu jau aizkavējies, un man vēl jāatbild uz dažiem svarīgiem telefona

zvaniem. Vai jūs labprātāk pateiktu man savu atbildi tūlīt vai arī apdomāsiet un paziņosiet savu lēmumu vēlāk?

- Pēc tam kad jūs būsiet parunājies ar Trūdiju Frilu? Pie velna, nemaz neceriet! Es iesniedzu atlūgumu. Jūs ar visu savu nožēlojamo kompāniju varat iet ellē.

Piegājis pie durvīm, Rolands pagriezās.

- Man nav nekādu šaubu, ka aiz visa šī te slēpjas tā fri-gidā ragana Simona Pīrsa. Es neaizmirsīšu to, kas šodien notika. Varbūt Trūdijai Frīlai patiktu paklausīties par jūsu abu kopīgajām omulīgajām vakariņām, par tām rediģēšanas pievakarēm...

- Kā jūs uzdrošināties? - Džons nodārdināja. - Ja jūs bildīsiet kaut vienu vārdu, lai celtu neslavu, es jūs aizvilkšu uz tiesu tik ātri, ka jūsu tauriņa kaklasaite paleksies gaisā. Un, kad būšu guvis uzvaru šajā lietā, centīšos, cik vien manos spēkos, lai jūsu aiziešanas īsto iemeslu padarītu par visvairāk apspriesto notikumu izdevējdarbības vēsturē. - Džons nikns piecēlās no krēsla. - Un tagad pazūdiet, pirms esmu jūs izmetis pa durvīm.

Konferenču telpas galdu klāja atliekas pēc svinēšanas, par ko bija pārvērtusies sanāksme. Džons pagrozīja rokā šampanieša pokālu un pasmaidīja, atcerēdamies apstulbušās, bet apmierinātās sejas. “Lappuses” nākotne viņam rādījās gaišās krāsās.

Trīsdesmit piektā nodaļa

- Uzmanīgāk ar to somu! - Hollija brīdināja māsu. - Tur iekšā ir šampanieša pudele.

Lizas uzacis izbrīnā pacēlās.

- Kāpēc šampanietis? Ko mēs svinēsim?

- Visu izstāstīšu. Brauc! - Hollija noslēpumaini izrīkoja.

- Ja nestāstīsi, es tevi nekur nevedīšu. - Liza sakrustoja rokas uz krūtīm un ietiepīgi atspiedās pret automašīnu.

- Nemuļķojies, Liza, pagaidīsim, lai arī Roberts var uzklausīt manus jaunumus.

- Labi, - Liza negribīgi piekāpās. - Bet tu izskaties ļoti pašapmierināta.

Viņas gulēja uz kožu saēsta paklāja zarainas ābeles paēnā. Kotedžas dārzs atsauca atmiņā bērnības vasaras; rožu smaržu, smalko lavandu un vecmodīgo neļķu aromātu. Slinki dūca bites, un debesis virs galvas bija zilas bez neviena mākonīša.

Kamēr Liza lasīja “Rītdienas prieku”, Hollija vēroja ikvienu pārmaiņu viņas sejas izteiksmē.

- Hollij! Izbeidz uz mani skatīties; tu mani dari nervozu. - Liza pārvilka ar roku pār acīm, lai notrauktu asaras.

-Atvaino! - Hollija aizgriezās un pievērsās koka zaru cītīgajai izpētei. Ja jebkad rastos tāda nepieciešamība, Hollija bija pārliecināta, ka viņa varētu noskaitīt no galvas veselas rindkopas no šīs grāmatas. Viņa bija ļoti centusies, lai mainītu visu varoņu vārdus, pārveidotu darbības vietas, bērnu dzimumu, pat galvenās varones Emijas daudzo radinieku slimības, - bet vai ar to pietika? Vai viņa būtu varējusi darīt vēl kaut ko, lai padarītu šo stāstu nepazīstamu?

Viņa nemierīgi sagrozījās un pievērsās Lizai.

- Vai vēlies tasi tējas?

Viņas ierosinājumam Liza atbildēja ar smieklu šalti.

- Kas tad tik smieklīgs, ja es pieminu tasi tējas? - Hollija pajautāja.

- Ne jau par tēju, es smejos par mazo Ivu - iedomājies,

kā viņa ar flomāsteru raksta savu vārdu uz smalkmaizītēm.

*

Hollija arī iesmējās, kaut gan viņai labāk patika autores oriģinālā versija: apmierinājuma pilna pusstunda, kas paiet, izkrāsojot krāsu pārbaudes shēmu uz viņu vecmodīgā televizora ekrāna. Hollija bija pārliecināta, ka šis stāsts, lai arī kas būtu to sacerējis, rakstīts no pieredzes. Kā vispār kāds spēja tikt galā ar pieciem bērniem, kuri jaunāki par deviņiem gadiem, ar neciešamu nabadzību, mirstošu māti un tēvu, kas sirgst ar Alcheimera slimību, - to Hollija nesaprata. Tā nabaga dvēsele bija atbildīga arī par vājprātīgu vecu tanti, kas regulāri izsludināja pārdošanai savu pilsētas māju, un par brālēnu, kuru vajāja pavisam neiejūtīgi parādu piedzinēji, nemaz nerunājot par policiju. Honorija - jeb Emija, kā viņu tagad sauca, - tika pamesta, kad viņas ceturtajam bērnam apritēja viens gads. Vīra pēkšņā nozušana pat nebija ļāvusi viņai tam atklāt, ka viņa jau gaida piekto. Kā gan, tā dzīvojot, vēl varēja atrast laiku, lai rakstītu grāmatu?

- Brīnišķīgs stāsts, - Liza piesmakušā balsī noteica, pāršķirdama nākamo lapu.

- Tev tiešām tā šķiet? - Hollija alka dzirdēt vēl kādu slavinājumu.

- Meistarīgi zemteksti, reizē skumjš, smieklīgs, sirdi plosošs un pilnīgi patiesīgs dzīvesstāsts - un vēl kādas dzīves!

- Esmu pārliecināta, ka viss aprakstītais ir taisnība.

- Vai tad Emīlija Hovarda tev neteica, kāds stāsts ir -patiess vai izdomāts?

Hollija satraukta piecēlās sēdus.

- Es... es nejautāju, viņa... mēs neapspriedām stāsta patiesīgumu... viņa ir ļoti noslēgts cilvēks, - Hollija stostījās. Puspatiesība vismaz bija labāka nekā meli vien.

- Nu, manuprāt, tā ir balstīta uz faktiem, laikam tieši tāpēc ir tik aizraujoša lasāmviela. Esmu pārliecināta, ka tavās rokās ir panākumu atslēga, Hollij. Jutīšos pārsteigtajā tā līdzīgi raķetei neuzlidos pašā augšā.

- Cerēsim. - Hollija saņēma abu roku īkšķus.

- Es ļoti lepojos ar savu lielo māsu, - Liza sacīja, izvilkdama nākamo lappusi no akmens apakšas, kuru viņa lietoja, lai saturētu lapu kaudzi.

- Nav nepieciešams.

Ak, kaut viņa varētu atklāt Lizai savu noslēpumu!

- Neliedzies nu, mis Kautrība, saprotams, ka ir nepieciešams.

-Lai nu paliek, Liza, - Hollija noteica tik skarbi, ka Liza sarāvās.

- Ei! Nomierinies. Kas tev lēcies?

- Es patiesi ļoti atvainojos, laikam jau pagājušo nedēļu sasprindzinājums, kad nezināju, vai man būs darbs...

Liza saprotoši uzsmaidīja māsai: šāda svarīga iemesla dēļ tiešām nervi var būt ļoti saspringti.

Viņu retās un nenozīmīgās nesaskaņas nevilkās ilgāk kā vasaras lietutiņš, un, kad atgriezās Roberts, abas sēdēja uz pārveidotās terases pie galda un spēlēja skreblu.

- Vai nav vairs nekā, par ko runāt? - Viņš noliecās, lai noskūpstītu sievu, tad, redzēdams, ka Hollija uzmet lūpu, noskūpstīja viņu arī.

Liza savilka seju izsmējīgā grimasē.

- To tu gribētu gan! - viņa atsaucās un rotaļīgi uzšāva viņam pa dibenu. - Vakars ir tik burvīgs, ka mēs varētu paēst ārā. Ko tu par to teiksi?

- Balsoju “par”, es jau visu dienu tupēju kabinetā.

- Ierašanās vakartērpos, - Liza smaidīdama piebilda. - Hollija atvedusi šampanieti.

- Oho! Kāpēc? - Roberts gribēja zināt.

- Es to viņai jau visu dienu prasu, - Liza atbildēja.

- Jo ātrāk pārģērbsies, jo ātrāk dabūsi zināt, - Hollija mundri paziņoja.

-Tu tikai paskaties uz to pašapmierināto smaidu! - Liza uzlika uz skrebla galdiņa mazās plastmasas plāksnītes un uzmanīgi ienesa to istabā. Parasti viņa nespēja uzvarēt Holliju, bet šoreiz bija priekšgalā Hollijai gandrīz par simts punktiem.

Liza stāvēja pie plīts, maisīdama citronu krēma mērci, un raudzījās, kā Hollija, gandrīz trīcēdama no apspiesta satraukuma, vāca galda piederumus un glāzes. “Nez vai Dereks būtu piekritis šķiršanās prasībai?” Liza prātoja. “Lappusē” acīmredzot nekādu pārmaiņu nav, citādi Hollija būtu viņiem piezvanījusi.

- Pasteidzies, Robert, citādi es no ziņkārības nobeigšos! -Liza uzsauca, iznesdama laukā ēdamo.

Roberts gluži kā speciālists izvilka šampanieša korķi un salēja auksto, dzirkstošo dzērienu glāzēs.

- Par ko dzersim? - viņš Hollijai jautāja.

- Par izdevniecības “Lappuse” jauno redaktori.

- Ak, Hollij! Tas ir neticami, tas ir brīnišķīgi! - Liza iesaucās. - Pag, tu gribi teikt, ka tu to zināji un mums nestāstīji?

- Tā nu tiešām ir laba ziņa, - Roberts aši iestarpināja.

- Kad tas viss notika? - Liza neatlaidās.

- Vakar pēcpusdienā...

- Vakar! - Liza iekliedzās.

- Es gribēju to nosvinēt kopā ar jums - kā pienākas, -Hollija kā taisnodamās skaidroja. - Ja man šodien nebūtu paredzēts braukt šurp, es nekavējoties piezvanītu.

-Tātad “Lappusei” būs jauns īpašnieks? - Roberts vaicāja.

- Jā, un jaunais īpašnieks - miniet - ir Džons Bērēts.

-Tas rakstnieks? “Slepkavas un Co” autors Džons Bērēts? - Lizas acis pārsteigumā bija plaši ieplestas.

- Tas pats. Mēs bijām pārliecināti, ka “Lappuse” tiks pārdota kādai amerikāņu izdevēju korporācijai, viņu pārstāvji pāris nedēļu gandrīz neizgāja no mūsu izdevniecības. Bet tagad visi ir priecīgi: Džons ir jauks cilvēks.

Liza aizmirsa savu īdzīgumu.

- Tu bieži esi teikusi, ka tev viņš patīk.

- Starp citu, šis šampanietis ir viņa dāvana, - Hollija piebilda.

- Tādā gadījumā uz redaktores Grantas un Džona Bērēta veselību! - Roberts sacīja, paceldams glāzi.

Viņi saskandināja, un Liza, kā parasti, pieprasīja izstāstīt visus sīkumus.

- Mēs zinājām, ka paredzams kaut kas satraucošs, jo izdevniecībā ieradās nepazīstams vīrietis ar kultūrista augumu, vienā rokā nesdams divas paplātes ar šampanieša pokāliem un otrā šampanieša kasti. Jāatzīstas, mēs visi jau divdesmit minūtes pirms sanāksmes sākuma bijām sapulcējušies ap apmeklētāju pieņemšanas galdu. Šampanietim sekoja milzum daudzas paplātes ar visdažādākajām sviestmaizītēm. īstas svinības. Šā vai tā, mēs visi sadrūzmējāmies konferenču telpā, un piepeši parādījās Džons Bērēts. Nabaga Džons, neviens nepievērsa viņam ne vismazāko uzmanību. Viņš bija gluži vienkārši kā viens no mums. Tims Brauns atklāja sanāksmi un iepazīstināja mūs ar jauno “Lappuses” valdes priekšsēdētāju. Esmu pārliecināta, ka mūsu sejas tajā brīdī izskatījās ļoti interesantas, bet Džons to uzņēma saprotoši. Viņš sacīja īsu runu, tad paziņoja jauno amatu ar izpratni. Visu atlikušo laiku es vairs necik daudz nepamanīju. Es - un redaktore! - Hollija satraukta izrunāja šos vārdus.

- Un kad tu sāksi strādāt par redaktori ? - Liza jautāja, un viņas seja staroja.

- Pirmdien kopā ar Džonu ēdīšu pusdienas, tad arī viņš man izstāstīs visu pārējo. No pašreizējās ēkas mēs pārcelsimies uz Bērēta mašīnbūves uzņēmuma biroju Dienvidken-singtonā. Viņš apgalvoja, ka man būšot daudz lielāks kabinets. Saprotiet, ja man būtu jāuzturas vēl mazākā telpā nekā mans pašreizējais būcenis, visu atlikušo mūžu nāktos aizvadīt saliektai divos līkumos. - Hollija novaidējās.

Kad šampanietis bija iztukšots, Roberts izvilka augstākā labuma sarkanvīna pudeli, kuru viņš bija taupījis tieši tādam gadījumam.

Hollija, cik vien labi prazdama, atbildēja uz Lizas jautājumiem. Ne jau pirmo reizi Hollijai ienāca prātā, ka Liza ir palaidusi garām savu aicinājumu: viņa būtu kļuvusi par izcilu intervētāju un žurnālisti.

Naksnīgo smaržu reibinošais aromāts un kupli saaugušā dārza miers lika Hollijai vēl stingrāk izlemt, ka palīdzēs Lizai un Robertam atjaunot kotedžu un dārzu pilnā skaistumā. Viņi abi jau bija paveikuši īstus brīnumus, tomēr te bija vajadzīga speciālistu palīdzība, lai iztīrītu kritušo koku un mežrozīšu biežņas. Bet sākumā Hollija bija paredzējusi pārsteigt viņus ar ceļojumu uz Parīzi, tā būtu dāvana abu kāzu gadadienā. Ar saņemto avansu pietiktu, bet vainas izjūta neļāva Hollijai viņiem to pateikt aci pret aci. Lizas klātbūtne padarītu melošanu grūtāku, bet būtu jāmelo, lai paskaidrotu, kā tikusi pie naudas ceļojuma apmaksai. Paziņošana pa telefonu būtu vienkāršāka.

- Kā klājas Terensam? - Liza nevērīgi pavaicāja.

- Labi. Vakar mēs kopīgi ieturējām maltīti, un tas man atgādina, ka es pirms pāris dienām saņēmu vēstuli no Dere-ka. Viņš grib ar mani tikties, lai apspriestu šķiršanās iespēju. Nākamajā ceturtdienā man vajadzētu ierasties dzīvoklī. Terenss apgalvo, ka es nedarīšot prātīgi, ja braukšot, bet, ja es to tomēr darīšu, viņš uzstāj, ka būšot mans miesassargs.

Liza juta neizprotamus greizsirdības uzplūdus. Vispirms Hollija nebija pat papūlējusies piezvanīt viņiem un pastāstīt par savu jauno amatu, un tagad, tikpat nevērīgi, it kā lasītu kaut kādu memorandu, viņa piemin Dereka vēstuli. Savu šķiršanos - tik nozīmīgu savas dzīves notikumu - viņa jau paspējusi kārtīgi apspriest kopā ar Terensu. Jau kopš Holli-jas ierašanās šorīt Liza bija nojautusi tādu kā barjeru, kā atsvešinātību starp viņām abām. Hollija bija pārvērtusies. Pēdējā laikā šķita, ka viņa interesējas vienīgi par to sasodīto grāmatu.

Roberts un Hollija gaidīja pierasto Lizas dusmu izvirdumu. Bet šoreiz Liza klusēja.

- Vai tev nekas nav piebilstams, Liza? - Roberts bažīgi uzlūkoja sievu.

- Hollija tagad jau ir pieaugusi un gluži labi spēj tikt pati galā ar savām raizēm. - Lizas balss tonis bija ledains. - Bez tam viņai tagad ir Terenss, viņš var dot padomus, ja tas ir nepieciešams.

Kaut arī Lizas seju slēpa apkārtējā krēsla, viņas rūgtumu varēja nepārprotami saklausīt.

- Man vēl šis tas jāizdara, - Roberts taktiski atvainojās un atstāja viņas divatā.

- Tā, Hollij, kas īsti notiek? - Liza noprasīja, kad Roberts bija aizgājis.

- Es nesaprotu, kā tu to domā. Nekas nenotiek. - Hollija jutās pateicīga, ka ir satumsis.

- Neizliecies, tu jau visu dienu uzvedies dīvaini. Kad tu saņēmi vēstuli no Dereka: šonedēļ, pagājušajā nedēļā, pagājušajā mēnesī?

- Nerunā tā, Liza! Protams, tas nebija tik sen. Es biju tik satraukta grāmatas dēļ, ka aizmirsu Dereku. Šī bija tik īpaša nedēļa.

- Kā tad! Un, kad tu beidzot uzzināji par paaugstinājumu darbā, par kuru tiešām var lēkt gaisā no sajūsmas, mēs nesaņemam nekādu ziņu. Ko tad Terenss par to sacīja? Kaut arī mani tas nemaz neinteresē.

- Terenss, ja jau tu vaicā, domāja, ka tas ir brīnišķīgi. Kad es viņam vakar to pastāstīju, viņš priecājās par mani. Es viņu aizvedu vakariņās, lai to nosvinētu, - Hollija tīšām piebilda.

Mazā terase vai sprakšķēja saspīlējuma dēļ. Hollij ai nepatika strīdi. Viņa ieplānotās ģimenes svinības bija pārvērtušās par pilnīgu izgāšanos.

- Es iešu gulēt. Arlabunakti! - Liza vēsi noteica.

- Liza, mēs allaž viena otrai solījām, ka nekad neļausim dienai beigties un saulei norietēt, iekams nebūsim salīgušas mieru, - Hollija lūdzās.

- Saule norietēja jau pirms vairākām stundām, - Liza atcirta.

Roberts nekad nebija domājis, ka pieredzēs tādu atsvešinātu klusēšanu starp abām māsām; viņš nekad agrāk nebija redzējis Lizu un Holliju strīdamies. Visu rītu viņas labi ja izrunāja pāris vārdu, un, ja arī runāja, tad šie vārdi tika vai nu nomurmināti, vai izkliegti. Viņš neiejaucās, kaut arī gribēja to darīt. Liza bija aizvainota. Arī Hollija bija tikpat sarūgtināta: viņas pārsteigums bija izjucis, un kaut kur pa vidu tam visam bija nabaga neaizsargātais Terenss, kurš, paldies Dievam, pat nenojauta, ka viņa atbalsts un draudzība sagādājuši tādu postu.

- Es nolēmu pēcpusdien braukt prom, - Hollija sacīja, vairs ilgāk nespēdama izturēt ledaino atsvešinātību.

- Kā vēlies. Roberts tevi aizvedīs uz staciju, - pagriezusi māsai muguru, Liza nomurmināja.

- Jauki! - Hollija atsaucās.

Roberts lūdzoši uzlūkoja sievu.

- Vai vēlies pirms aizbraukšanas tasi tējas? - Lizas ledainais tonis būtu aizbiedējis jebkuru viesi.

- Nē, pateicos, kad nokļūšu mājās, Terenss man pagatavos kādu tasīti.

Kad vilciens piestāja stacijā, Roberts uzmundrinot paspieda Hollijas roku.

- Neraizējies, Hollij, gan viņai pāries, - viņš sacīja. - Liza jūtas mazliet aizvainota, ka tu viņai to nepastāstīji tūlīt pat. Viņa tik ļoti par tevi pārdzīvo... visu laiku uztraucas.

Vilciena riteņu ritmiskā klaboņa Holliju kaitināja. Viņas sasarkušās acis apslēpa saulesbrilles. Ja Liza viņu vēl kādreiz aicinās uz kotedžu, viņa atteiksies. Iedomājieties tikai: likt viņai aizbraukt prom dienu agrāk!

Ieejot dzīvoklī, viņa dusmīgi turpināja monologu. Gatavojot kafiju, viņa kļuva vēl niknāka, un niknums sasniedza galējo robežu, kad viņa izgrieza izmazgāto blūzi tik cieši, ka šķita: šīs krokas neizzudīs nekad. Beidzot, kad viņa bija pārliecinājusi sevi, ka Lizai nav taisnība, bet viņai pašai ir, dusmas apsīka. Mazliet nomierinājusies, Hollija ielīda gultā un raudāja, līdz iemiga.

Nākamajā dienā Hollija skraidīja pa dzīvoklī, pārmaiņus izjuzdama gan dusmu uzplūdus, gan aizvainojuma lēkmes. Kāpēc Terenss bija izvēlējies tieši šo nedēļas nogali, lai apmeklētu savu ģimeni? Taisni tagad, kad Hollijai viņš bija nepieciešams. Viņai bija apriebies šis saspiestais dzīvoklītis, apnicis apdauzīt kājas pret šo galdu un krēsliem. Ar Dereku kopā pavadīto nožēlojamo gadu laikā viņa bija lieliski iemācījusies sapņot vaļējām acīm. Tā viņa pasargāja sevi no De-reka tirānijas. Bet, lai arī kā viņa centās, šodien nekādi nespēja ienirt tajā mierinošajā pasaulē: visu laiku traucēja Lizas dusmīgās un atsvešinātās sejas tēls.

Hollija atgrūda ēdienu un iedzēra asarām atšķaidīto kafiju.

Viņu pamodināja telefona zvans. Hollija lēnām piecēlās no krēsla; roka no gulēšanas virsū bija notirpusi. Lizas elsojošo balsi tikko varēja pazīt. Dažu mirkļu laikā Hollijas stingrā apņemšanās bija izkususi un abu strīds jau piederēja pagātnei.

- Nākamajā nedēļas nogalē taču tu atbrauksi, vai ne? -Liza ierunājās.

- Pamēģini tikai mani no tā atturēt! Esmu pārliecināta, ka Terenss būs priecīgs par tavu uzaicinājumu. Tiklīdz viņš pārradīsies mājās, es viņam to paziņošu, - Hollija apsolīja.

Ar gluži citu mundrumu Hollija iztīrīja dzīvokli, nomazgāja traukus un tad devās uz guļamistabu, lai izvēlētos, ko vilkt mugurā, kad ies pusdienot kopā ar Džonu Bērētu. Ne jau katru dienu gadījās pusdienot restorānā “Dorchester” ar savu priekšnieku.

Trīsdesmit sestā nodaļa

9

Paraudzījusies uz savu rakstāmgaldu, Simona sarauca pieri. Ziņa presē par “Lappuses” pāriešanu citās rokās bija radījusi īpaši lielu vēstuļu pieplūdumu. Un jau tik drīz - šī ziņa presē taču parādījās tikai piektdien. Viņa notrausa matus no pieres un pagrūda sānis manuskriptus. Viņas uzacis atkal saraucās: kāda autore, kuras grāmatas klajā nākšana bija paredzēta pēc desmit dienām, žēlojās, ka tās reklamēšanas pasākumi esot pārāk piesātināti, un vaicāja, vai “Lappuse” ir gatava apmaksāt auklītes pakalpojumu diviem viņas pirmsskolas vecuma bērniem. Simona lappuses augšā pierakstīja: “Atgādināt viņai, ka reklāma ir paņēmiens, kā pārdot grāmatas. ” Steidzīga zīmīte no Petijas Baulzas, debitantes literatūrā, kurā lūgts vēl mazliet pagarināt grāmatas iesniegšanas termiņu, - viņu neapmierinot uzrakstītais. Simona palūkojās savā kalendārā: Petija jau sen bija nokavējusi pēdējo iesniegšanas termiņu. “Lai ņem papildu laiku, bet lai iegaumē - tuvākos divus gadus darba plāns ir aizpildīts, ” viņa aši pierakstīja. Šī atkal būs nejauka diena. Nopūzdamās Simona atvēra nākamo aploksni: atkal kārtējā vēstule no atraidīta autora. Jau trešā reize, kad viņai atrakstījis šis autors. No šī brīža šim cilvēkam nepienāksies nekas vairāk kā pilnīga vienaldzība. Simona ielika viņa vēstuli neatbildamo kārbā. Jāatgādina Hol-lijai, lai neielaižas šāda veida sarakstē; vislabāk manuskripta beigās pievienot standarta atteikuma tekstu. Ak Dievs, kā viņai pietrūkst Hollijas palīdzības! Starp vēstulēm bija vairāki ielūgumi: divas darījumu pusdienas, viesības, ko rīkoja tikko atvērts grāmatu veikals, balvas pasniegšana, uzaicinājums Simonai piedalīties nozīmīgas literatūras godalgas konkursa žūrijā un lūgums no kāda īpatnēja televīzijas kanāla piedalīties viņu programmā par grāmatizdevēju darbu.

- Vai kafiju? - uzsauca Lūize, ejot garām Simonas atvērtajām durvīm.

- Nē, paldies, Lūize, - Simona atteica. Pārceļoties uz jauno kabinetu, viņai noderētu kafijas automāts. To viņa vēl pievienos savam vēlamo nepieciešamību sarakstam, kurā jau bija minēta krietna summa apģērbu iegādei, zelta kredītkarte, mobilais telefons un jauna automašīna. Visas prasības bija gluži pamatotas galvenajai redaktorei, vismaz Simonai tā šķita.

- Ēdienkartes! Viņi gan neguļ, - Simona skaļi noteica, lasīdama nākamās aploksnes saturu. Ar pārtikas produktu piegādātājiem viņa bija sazinājusies tikai vakar vēlu pēcpusdienā.

Džons bija norūpējies, lai celtu “Lappuses” prestižu -bet lai tas neizmaksātu pārāk dārgi -, un viņš grasījās sākt ar viesību sarīkošanu. Saskaitot kopā preses pārstāvjus, kritiķus, literatūras un reklāmas aģentus, pāris citu izdevēju, ar kuriem viņiem vienmēr bija labas attiecības, Simona un Hollija bija izveidojušas gluži iespaidīgu sarakstu. Un vēl jau jāmin “Lappuses” personāls un autori.

- Tie ir vissvarīgākie viesi, - Džons aizrādīja.

Simona bija gandrīz sākusi kliegt, kad Hollija ierosināja

“veco laiku” dēļ uzaicināt arī Rolandu Grīnu. Simona vēl aizvien dusmojās, ka Rolands paspējis iesniegt atlūgumu, pirms Džonam radās izdevība viņu atlaist.

Kā viss bija pārvērties! Pirms pāris gadiem būtu pieticis ar dzērieniem un cepumiem. Bet šobrīd, kad visi uzsvēra bīstamību vadīt automašīnu dzērumā, svarīgu nozīmi bija ieguvis tieši ēdamais.

Džons un Sons Bereti bija ieguvuši atļauju izmantot telpas, kuras Džons aprakstīja kā “brīnišķīgi pārveidoti bēniņi ar skatu uz upi”. Izdevniecības ziņā tagad atlika vienīgi nosūtīt ielūgumus un sagādāt uzkožamos. Vismaz ar to Hollija varētu palīdzēt viņai tikt galā.

- Ko tu teiktu par kopīgām pusdienām? - Simona ierosināja, kad Hollija atbildēja uz viņas telefona zvanu.

- Lieliski. Vai ir kāds īpašs iemesls? - Hollija nervozi pajautāja.

-Atsūtītas ēdienu kartes viesībām; man šķita, mēs varētu tās izskatīt.

Hollija jutās atvieglota. Pēdējā laikā ikviens negaidīts Simonas telefona zvans izraisīja viņā paniku. Varbūt viņa gluži vienkārši sanervozējusies, tāpēc ka paredzama likšanās ar Dereku. Jo ātrāk vakars būs galā, jo labāk. Hollija par to domāja ar nepatiku un nepārtraukti sev atgādināja, ka vēl ir laiks mainīt lēmumu.

- Cikos? - viņa jautāja Simonai.

- Pusvienos, labi?

- Būšu.

Hollija pievērsās manuskriptam, kuru bija lasījusi. Apbrīnojami, cik ātri jaunie censoņi literatūrā uzzinājuši par viņas iecelšanu redaktores amatā. Apsveikuma kartītes, vēstules, faksi, ielūgumi un vesela grēda neparedzētu manuskriptu jau no paša rīta gaidīja uz viņas rakstāmgalda. Aizraujoši. Varbūt viņa pusdienojot varētu ieminēties par nepatīkamo ziņu, kas saistīta ar Lūsindu Rokingemu. Tomēr, ja varēji ticēt Lūizei, Simona jau droši vien būs dzirdējusi, ka Lūsindas apsveikuma faksā izteikts ierosinājums: viņa vēlētos, lai turpmāk ar viņas grāmatu rediģēšanu nodarbotos vienīgi Hobija. Vismazāk jau nu Hollija vēlējās uzsākt savu jauno darbu, noceļot Simonai autori. Viņai labāk patiktu izveidot pašai savu autoru loku. īstu autoru, Hollija ar nožēlu nodomāja, nevis tādu, kuru nemaz nav, kāda bija Emīlija Hovarda.

Līdz pieciem Hollija bija noraidījusi visus trīs manuskriptus. Patīkamākais brīdis šajā dienā, bez šaubām, bija tad, kad Simona itin līksmi nodeva Hollijas ziņā Lūsindu Rokin-gemu, vēl pateikdama par to paldies.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Terenss viņai uzmundrinoši uzsmaidīja.

- Vēl tu vari pārdomāt, - viņš sacīja, kad taksometrs apstājās pretī Dereka dzīvoklim.

- Nē, ja jau esam šeit, es labāk paveikšu to līdz galam, -Hollija drūmi noteica.

Dereks tūlīt atbildēja, kad viņa piezvanīja pie durvīm, un ielaida iekšā. Kā uzmundrinājumu meklēdama, Hollija palūkojās pāri plecam uz kluso taksometru.

Dereks bija pārgājis uz nevērīgu stilu. Hollijas uztraukuma trīsas nozuda, un viņa iekoda lūpā, lai nesāktu smieties. Dereka pelēkbrūnie mati bija pāršķirti pa vidu un ieziesti ar želeju, pat ūsām bija tikusi želejas pilīte. Rūtotais krekls ar īsajām piedurknēm būtu bijis normāls, ja vien skatu nebojātu neīstā zelta ķēdīte un zem vaļējās apkaklītes tik skaidri saskatāmais apakškrekls. Bet visgrūtāk bija pieņemt viņa maisvei-dīgās linu auduma bikses, baltās zeķes un kurpes ar vaļējiem purngaliem.

- Nāc iekšā! - viņš, plati smaidīdams, aicināja.

- Es ilgi nevaru palikt, - Hollija aizsmakušā balsī sacīja. Padomā tikai, viņa bija atļāvusi sevi komandēt šim murgainajam modes vergam!

- Vai vēlies iedzert? - Dereks norādīja uz glītu pudeļu rindu un pat vēl glītāko svaigo augļu un saldumu šķīvi.

- Nē, paldies! - Viņa lēnām virzījās uz loga pusi. Slepus pacēlusi rokas īkšķi aiz muguras, viņa parādīja Terensam, ka viss kārtībā.

Derekam nācās atzīt, ka Hollija izskatās labi. Viņš gan nebūtu ļāvis viņai izvēlēties tik īsus un nekautrīgus svārkus, bet gan viņš no tiem drīz tiks vaļā, kad Hollija atkal atgriezīsies pie viņa.

- Apsēdies, Hollij!

- Man tepat ir labi, - viņa iecirtīgi paziņoja.

- Lūdzu, tu liec man justies neomulīgi.

Hollija negribīgi pameta savu drošo vietiņu pie loga un apsēdās uz krēsla, kas stāvēja logam vistuvāk. Dereks bija pārbīdījis mēbeles, bet viņas elegantā rakstāmgaldiņa vieta vēl aizvien stāvēja drūmi tukša.

-Tu mani uzaicināji šurp, lai apspriestu šķiršanos, -Hollija viņam atgādināja.

- Ne tik strauji. Es vēl neesmu piekritis nekādai laulības šķiršanai.

-Tad es te veltīgi tērēju laiku, - Hollija stingri noteica, pieceldamās no krēsla.

-Apsēdies, Hollij! - Dereks pavēlēja.

Viņa juta vecās baiļu trīsas.

- Tu esi aizmirsis: es vairs neuzklausu tavas pavēles, Derek, - Hollija sacīja daudz drosmīgākā balsī, nekā jutās, un palika stāvam.

- Lūdzu, apsēdies, - viņš aicināja mierīgākā tonī.

- Galvenais, atceries, Derek, ka tev nav vēlams neko iebilst. - Hollija apsēdās. - Tā, ko tu tur rakstīji vēstulē? Ka paziņosi kaut ko tādu, kas varētu mani iepriecināt? - Viņa pārlika vienu kāju pāri otrai, cerēdama, ka šo žestu nevar uztvert kā izaicinošu.

- Jā. Manuprāt, tu jutīsies priecīga, uzzinot, ka es nepārkāpu laulību, parādīdamies sabiedrībā kopā ar Baniju Bla-ju, - viņš pavēstīja.

- Nu un tad?

-Tātad tev vajadzētu priecāties, ka neesmu bijis tev neuzticīgs. Tev nav nepieciešams būt greizsirdīgai. Mēs ar Baniju ieradāmies Parīzē, lai aplūkotu kādu preci, ko viņa bija nolēmusi iegādāties. Viņa vēlējās dzirdēt manu profesionālo viedokli, tas arī viss.

-Tad kāpēc viņa uzvedās tik aizdomīgi: stostījās un pārteicās, kad es jautāju, kāds ir viņas uzvārds? - Hollija atcirta.

- Un ko tu darīji Parīzē kopā ar vīrieti, kas bija pietiekami vecs, lai būtu tavs tēvs?

- Tā gan nav tava darīšana, bet es tur ierados, lai rediģētu Lūsindas Rokingemas grāmatu, un vecākais no abiem vīriešiem bija viņas vīrs.

- Un kur tad bija Lūsinda? - Dereks sarkastiski painteresējās.

- Ārstēja savu salauzto potīti. Viņai ļoti sāpēja, un viņa uzstāja, lai es eju vakariņās kopā ar viņas vīru un diviem darījumu partneriem, jo viņa negribēja, lai es viena pati klīstu pa Parīzi. - Arī agrāk viņa bija bieži pieminējusi Lūsindu Ro-kingemu, un Dereks zināja, ka viņi uz laiku pārcēlušies dzīvot Parīzē.

Dereks atstāja šo piezīmi nepamanītu.

- Saki man, Hollij, - kas tev iedzina galvā to briesmīgo domu?

- Kādu briesmīgo domu?

- To, ka Banija... Blaja kundze... un es esam saistīti citādi nekā darba darīšanās.

- Vainas pilnā izteiksme jūsu abu sejā un tas fakts, ka viņa redzēta ienākam un izejam no tava dzīvokļa, turklāt -vēlu vakarā. Jāpiebilst, ka viņa uzvedās diezgan aizdomīgi.

- Tu liki mani novērot? - Dereks iekliedzās.

Hollija atrāvās dziļāk krēslā.

-Tu liki mani izsekot? - Dereks lēni ar uzsvaru izrunāja vārdus, un viņa acīs pazibēja vecie draudi.

Holliju atkal pārņēma panika. Viņa pielēca no krēsla -pie loga viņa jutīsies drošāk.

-Apsēdies! - Vienā mirklī Dereks bija pietraucies no krēsla un nostājies viņai ceļā. - Atbildi uz manu jautājumu!

Pie loga Hollija varēja tikt, vienīgi pagrūžot Dereku. Istaba viņai visapkārt sāka griezties.

- Es gribu iet prom, - viņa nočukstēja.

- Nemaz neceri. Es gaidu paskaidrojumu. Droši vien tevi, kā parasti, uz to uzvedināja tā tava draņķe draudzene. Ko jūs abas ar to Pīrsu darījāt, Hollij? Visu nakti dežurējāt pie mana dzīvokļa?

Hollija varēja sajust sejā Dereka nikno elpu, it īpaši, kad viņš pieliecās tuvāk.

- Es tūlīt eju prom, - viņa paziņoja.

-Tu nekur neiesi, iekams nebūsi man atbildējusi.

-To noorganizēja mans advokāts.

- Kāpēc? Ko tu viņam sastāstīji?

Hollija klusēja. Viņa juta krēsla koka balstus spiežamies sev mugurā.

- Ko tu viņam sastāstīji? - Dereks atkārtoja.

- Ka tu kopā ar sava priekšnieka sievu biji Parīzē. -Hollija varēja sadzirdēt savu balsi trīcam.

-Un?

Hollijas domas drudžaini rosījās.

- Un, ja tu palūkosies ārā pa logu, tad redzēsi, ka es neesmu viena.

Dereks pat nepakustējās.

- Jauki izdomāts: es pieiešu pie loga, un tu aizbēgsi. Atceries, Hollij, es neesmu muļķis. Bet man ir tiesības zināt, kurš jaucas manā personiskajā dzīvē.

- Tas bija privātdetektīvs.

-Kas?

Hollij as uzmanību pievērsa Dereka taukaina piere: želeja pamazām slīdēja arvien tuvāk viņa uzacīm, un Hollija drudžaini lūdza Dievu, kaut tā ietccētu viņam acīs un aizmiglotu skatienu, tad viņa varētu aizbēgt.

- Tam nav nozīmes, - viņa klusu sacīja, jo uz Dereku runāšana pretī nekad neiedarbojās. - Kāpēc gan mums to visu neaizmirst? Es gaidīšu tos piecus gadus, līdz sagaidīšu laulības šķiršanu, man tagad viss vienalga. - Viņa pievērsa skatienu savai kurpei un sāka berzēt iedomātu skrambu grīdā. Vajadzēja paklausīt Terensam, šī nu bija vismuļķīgākā rīcība, kādu viņa jebkad pieļāvusi. Kas gan, sasodīts, bija licis viņai domāt, ka Dereks varētu mainīties?

- Kas tev ierosināja nolīgt privātdetektīvu? - Viņš piegāja vēl tuvāk Hollijai. Abu sejas gandrīz saskārās.

- Es jau tev teicu - mans advokāts.

- Es tev neticu.

- Man vienalga, kam tu tici. Bet, ja es vēl pēc piecām minūtēm neiziešu no šī dzīvokļa, mans kaimiņš Terenss ieradīsies pie tavām durvīm.

- Tas mūlāps? Ko tad viņš iesāks: uzbruks man ar savu dubultzodu, vai?

- Nē, viņi abi ar taksometra šoferi, kas atrodas otrpus ielas, atnāks man pakaļ, bet pirms tam izsauks policiju.

Viņai par pārsteigumu, Dereks nobālēja, tad neveikli pagrieza ķermeņa augšgalu uz loga pusi. Tajā pašā mirklī Hollija pacēla abas kājas un no visa spēka trieca labi mērķētu spērienu pa viņa vēderu. Dereks atkrita uz muguras, un, pirms viņš paspēja atjēgt, kas noticis, Hollija metās pie durvīm un abām rokām paraustīja rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Nespēdama noticēt šādai neveiksmei, viņa parāva vēlreiz. Kamēr Dereks, saķēris vēderu, valstījās pa grīdu, viņa drudžaini lūkojās apkārt. Atslēgu nekur nemanīja. Logs! Viņa skrēja atpakaļ pie loga, bet, pirms viņa paspēja tur nokļūt, Dereks pastiepās un satvēra viņas kāju. Hollija ar blīkšķi nogāzās zemē.

- Tava vieta ir šeit, Hollij, - Dereks sēca.

-Tu esi ārprātīgs, - viņa elsoja, aptverdama savu vārdu jēgu. Dereks bija traks, pavisam traks.

Brīdi viņi abi gulēja kā sasaistīti uz grīdas. Dereks piepeši sarāvās čokurā - viņu bija pārsteigusi jauna sāpju lēkme. Hollija izmantoja izdevību. Viņa pavēlās sāņus un izrāva no kontakta galda lampu, tad ar tādu spēku, kādu nemaz nebija zinājusi sev piemītam, trieca to pret logu. Mirkli viņa pat aizmirsa elpot. Un tad izdzirdēja gaidīto: plīsa stikli. Spēku izsīkumā viņa atslīga uz grīdas un gaidīja. Skrejošu soļu troksnis viņai lika pieslieties uz ceļiem.

-Atveriet, policija! - viņa izdzirdēja Terensa balsi un durvju dauzīšanu.

Dereks, vēl aizvien saķēris vēderu, apvēlās uz ceļiem un pieslējās kājās.

-Atveriet durvis, vai arī mēs tās uzlauzīsim, -Terenss kliedza.

Dereks piestreipuļoja pie durvīm, izvilka no bikšu kabatas atslēgu un trīcošām rokām ielika to atslēgas caurumā. Durvis atsprāga vaļā, gandrīz nogāžot Dereku no kājām. Aiz Terensa Hollija varēja saskatīt durvīs stāvam taksometra šoferi, kurš gan ne visai gribēja iejaukties, kā pauda viņa seja.

Terenss tūlīt piesteidzās pie Hollijas.

- Vai tu esi savainota? - viņš jautāja, palīdzēdams Hol-lijai piecelties kājās.

- Nē, man nekas nekaiš...

- Mūlāps, ne policists, - Dereks noņirdza un atkrita tuvākajā krēslā.

- Ko jūs viņai nodarījāt? - Terenss noprasīja.

- Jūs gribējāt teikt, ko viņa nodarīja man? Ak, kaut jūs būtu policists, tad es varētu to ārprātīgo apsūdzēt uzbrukumā man. Vispār jau es vēl to varu izdarīt.

-Apklustiet! - Terenss pavēlēja. - Kas notika, Hollij?

- Es centos tikt pie loga, un viņš mani saķēra un nogāza. Viņš negribēja laist mani prom, tāpēc es viņam iespēru, - viņa skaidroja. Bailes bija nomainījusi tikko jaušama apmierinājuma dzirksts. - Es pilnīgi velti zaudēju laiku, viņš nepavisam negrasījās runāt par šķiršanos. Un tagad varbūt iesim prom no šejienes?

- Vienu mirklīti, tagad tu esi drošībā. - Terenss pagriezās pret Dereku. - Jūs atvilinājāt Holliju šurp, lai apspriestu šķiršanos, bet atkal ķeraties pie saviem vecajiem trikiem. Šoreiz jūs esat aizgājis pārāk tālu, šoreiz es esmu liecinieks jūsu cietsirdībai un taksometra šoferis arī. Es parūpēšos, lai jūs tiktu sodīts pēc nopelniem. Par to varat būt pārliecināts. Nāc, Hollij, iesim!

Viņiem laimējās, ka Dereks nepapūlējās paraudzīties uz durvju pusi. Taksometra šoferis, ko Terensam bija nācies pamatīgi piekukuļot, vairs nekur nebija manāms.

- Pagaidi, - Dereks uzsauca. - Man līdz kaklam tava gaudošana, Hollij, tavi advokāti, tavi nožēlojamie padomdevēji. Ja tu nespēj novērtēt to, ko esmu tavā labā darījis, tad pati esi vainīga. Es tev atvēlēšu gadu, lai tu varētu pārdomāt, un tad, ja tu vēl aizvien gribēsi savu kāroto šķiršanos, es piekritīšu.

- Es nekad nepārdomāšu. Ne pēc gada, ne pēc gadsimta, pat ne pēc tūkstoš gadiem, - Hollija atcirta. - Un galvenais - es tev neticu. Tu melo. Tu to saki tikai tādēļ, lai atrunātu mūs no griešanās policijā.

- Nav taisnība, - Dereks atsaucās, slaucīdams savu pilošo pieri.

- Ja jūs patiešām runājat nopietni, uzrakstiet to, - Te-renss uzstāja, izmantodams situāciju.

- Jūs labāk nemaisieties! - Dereks atcirta.

- Uzrakstiet - un tūlīt, citādi mēs dosimies uz policiju. Arī neliela papļāpāšana ar Banijas Blajas vīru varētu izrādīties aizraujoša, - Terenss prātoja.

Dereks pielēca no krēsla, atvēra portfeli un izņēma papīra lapu. Viņš īgni rakstīja Terensa diktēto.

-Tagad parakstieties un pievienojiet datumu! - Terenss pavēlēja, raudzīdamies Derekam pār plecu.

Neteicis vairs ne vārda, Terenss paņēma no Dereka uzrakstīto solījumu, pasniedza to Hollijai un vadīja viņu laukā no dzīvokļa.

Juzdamās droši Terensa aizsegā, Hollija pie durvīm apstājās.

- Tu izskaties smieklīgs, Derek, - viņa sacīja, nepievērsdama uzmanību tam, ka Terenss viņu raustīja aiz piedurknes. - Es tev došu padomu: vispirms aizej pie psihiatra un pēc tam uzmeklē sev stila konsultantu.

Terenss gandrīz ar varu vilka viņu lejup pa kāpnēm.

- Nepārsteidzies, Hollij, tik drosmīgs jau es nemaz neesmu, - viņš čukstēja, kad abi jau bija laukā pa durvīm.

\

- Es to neaizmirsīšu, nemaz neceriet! - Dereks piedraudēja, ar apdullinošu blīkšķi aizcirzdams aiz viņiem durvis.

“Precīzi,” Simona nodomāja, kad atskanēja durvju zvans.

- Sveicināta, mīļā, tu izskaties brīnišķīgi. - Ians viegli noliecās, lai viņu noskūpstītu.

-Tu arī pats neizskaties pārāk slikti, - Simona smaidīdama atbildēja. Viņš bija tik glīts. Ians vairāk atgādināja vīrieti - modeļu demonstrētāju nekā medicīnas literatūras izdevniecības pārstāvi.

- Es prātoju, varbūt mēs šovakar varētu pasūtīt indiešu maltīti, ja tev, protams, nav iebildumu? - viņš pajautāja, nolikdams kaktā savu portfeli. - Sī bija šausmīga diena: neciešami grāmatu tirgotāji cits pēc cita.

- Ieliešu tev kaut ko dzeramu. Es arī pārāk nekāroju kaut kur iet.

- Es paņēmu līdzi savas māsas grāmatu, - Ians nevērīgi ieminējās.

Viņš paņēma no Simonas “Asiņaino Mēriju” un noskūpstīja viņas ledainos pirkstus.

- Un kā tev šodien veicās?

Viņi bieži runāja par darba jautājumiem. Simonai patika uzklausīt kādu, kas varēja spriest objektīvi. Viņai patika Ians. Arvien vairāk patika. Viņš bija labs sarunu biedrs, asprātīgs un brīnišķīgs mīļākais. “Varbūt no viņa varētu iznākt piemērots vīrs?” Simona ne pirmo reizi vien nodomāja.

Atskanot durvju zvanam, viņi atrāvās viens no otra.

- Es atvēršu, - Ians sacīja, pieglauzdams savus sajauktos matus.

Simona, likdama uz galda nažus un dakšiņas, dzirdēja viņu sarunājamies ar pasūtījuma piegādātāju. Viņi žigli atvēra pārtikas kārbas.

- Ko tu teiktu par domu pavadīt nedēļas nogali ārpus pilsētas? - Ians pavaicāja, grauzdams salmiņu.

- Izklausās burvīgi - kaut kur uz laukiem, prom no šīs tveices.

- Es zinu vienu tādu vietiņu. Šajā nedēļas nogalē nevaru, - pirmdien man agri no rīta jābūt Glāzgovā, nākamnedēļ arī ne, tad man jāapmeklē radinieku kāzas, bet ko tu teiktu par aiznākamo piektdienu?

- Lieliski, es arī pati šajā nedēļas nogalē būšu aizņemta, -Simona atbildēja.

Salīdzinājumā ar Iana dzīvi Simona savējo varēja nosaukt par bezgala vienmuļu. Ianam acīmredzot bija daudz draugu, bet pagaidām Simona vēl ne ar vienu no tiem nebija iepazinusies. Tas viņai mazliet nepatika.

- Es jau rīt pieteikšu numuru viesnīcā - nevaru vien sagaidīt, - Ians pieglaimīgi sacīja.

Simona izstāstīja viņam par Džona ieplānotajām viesībām.

- Tu taču atnāksi, vai ne? - viņa bažīgi pajautāja. Ar Ianu pie sāniem viņu it visi apskaudīs.

- Protams, aiziešu, ja vien varēšu, - viņš atteica, noslidinādams no koka iesma gaļas kubiņu. - Kad tās paredzētas?

- Ja viss norisināsies, kā plānots, tad nākamo trešdien.

Kamēr Simona pagatavoja kafiju, Ians sabāza tukšās

pārtikas kārbas atkritumu maisā. Viņš izņēma no portfeļa manuskriptu un nolika to kafijas galdiņa vidū, tad pārdomāja un pabīdīja tuvāk malai.

Simona atgriezās ar kūpošu kafijas kannu un divām glītām porcelāna krūzītēm.

- Tā laikam ir māsas grāmata? - viņa vaicāja, ieraudzīdama biezo manuskriptu.

\

-Jā. Bet steigties patiesi nav nepieciešams, tev noteikti jāizlasa vēl daudzas citas. Ceru, tev patiks, - Ians žēlabainā tonī piebilda.

- Pasaki māsai, lai neraizējas, es itin drīz ķeršos pie lasīšanas, - Simona apgalvoja, ieslēgdama televizoru. Viņi abi labprāt skatījās ziņas desmitos.

- Vai tad labas ziņas nekad nemēdz būt? - Simona norūca, kamēr pārraidīja reklāmu.

- Labas ziņas presi dara sliktu, - Ians noteica, pievilkdams Simonu sev klāt.

Viņa apskāvienos bija tik brīnišķīgi, tik droši.

Kad rādīja titrus, Ians nožāvājās.

- Vai tev nebūs iebildumu, ja es šovakar atvadīšos agrāk? - viņš pajautāja, glāstīdams Simonas matus.

Simona apslēpa vilšanos.

- Nē, protams, ne.

Viņa cieši apķērās Ianam ap kaklu, un viņš noskūpstīja Simonu, novēlēdams viņai labunakti. Tad smiedamies atraisījās no Simonas skāvieniem un piecēlās.

-Ja mēs atkal iesāksim, es nemūžam no šejienes neaiziešu.

Simona uzvilka savu iemīļoto plāno naktskreklu, tad, paņēmusi līdzi Bridžitas grāmatu, iekārtojās gultā. Dažas pirmās lappuses bija sliktas, ļoti sliktas. Simonu pārņēma neomulīga sajūta. Pabeidzot pirmās nodaļas lasīšanu, viņa juta, ka visi matiņi uz skausta sacēlušies stāvus. Viņa ātri pāršķirstīja otro un trešo nodaļu. Saturs bija pretīgs: bērna ļaunprātīgas izmantošanas apraksts. Uzrakstīts viss bija tik nemākulīgi, ka Simona pat sāka šaubīties, vai angļu valoda ir Bridžitas dzimtā valoda. Ceturtajā nodaļā galvenā varone pati bija kļuvusi par bērnu izmantotāju. Viņas partnerim, vairākkārt tiesātam seksuālam maniakam, bija sakars ar abu meitu. Simona noelsās, lasīdama pretīgo, uzskatāmo detaļu aprakstu. Šī nu bija vissliktākā grāmata, kādu viņa jebkad lasījusi. Kā lai pavēsta Ianam, ka nekas viņu nepiespiedīs izdot šo neķītrību? Vai viņš pats to bija lasījis? Simona cerēja, ka ne. Viņa ļoti nevēlējās, lai šīs grāmatas dēļ izjuktu abu draudzība. Šoreiz viņa nevar rakstīt atteikuma zīmīti, nāksies atrast kādu taktisku paņēmienu, kā atraidīt Iana māsas grāmatu. Kāpēc viņa vispār bija piedāvājusies izlasīt šo sasodīto manuskriptu, vai tad atgadījums ar Megiju Tvīdu viņai neko nebija iemācījis? Niknodamās pati uz sevi, Simona nometa manuskriptu uz grīdas un izslēdza gaismu. Bet uztraukums nerimās.

Pagāja vesela stunda, Simonai svaidoties un grozoties pa gultu, līdz viņai šķita, ka atradusi atrisinājumu. Viņa pateiks Ianam, ka manuskripta pieņemšana jāapstiprina visiem izdevniecības valdes locekļiem, un tad pēc zināma laika viņa to atdos Ianam atpakaļ, tēlodama nožēlu. Tas bija kompromiss, bet būs ar to jāsamierinās. Lai kādas būtu Simonas jūtas pret Ianu, Bridži tas grāmatu “Lappuse” nekad nedrīkst izdot.

Trīsdesmit astota nodaļa

Hollija atklāja, ka vēlas, kaut svētdiena ātrāk paietu. Lizai, Robertam un Terensam tik ļoti labi saskanēja, ka Holli-jai nebija iespēju iedziļināties pašai savā pasaulē. Tik daudz bija jāapdomā, tik daudz bija jāpadara.

Kad abu māsu strīds bija piedots un aizmirsts - palīdzēja mīļi apskāvieni Liza nezaudēja laiku veltīgi. Viņa ik uz soļa dziedāja slavas dziesmas Terensam, vai vismaz Hollijai tā šķita. Viņa ļoti labi nojauta, kas Lizai pdomā, bet viņa itin žigli pasteidzās atgādināt māsai, ka vēl arvien ir precēta sieviete, kamēr nav parakstīti un apzīmogoti šķiršanās dokumenti. Hollijas jaunatklātā pasaule zibēja visapkārt galvu reibinošā satraukumā, un otrreizēja precēšanās viņu šobrīd interesēja vismazāk.

- Paldies par šo patiesi pasakaino nedēļas nogali, man tā sagādāja neizsakāmu baudu, -Terenss sacīja, kad Hollija viņu nepacietīgi mudināja pasteigties.

- Mums ļoti patika ]ūs\x klātbūtne. Jebkurā laikā būsiet mīļi gaidīts. - Liza sirsnīgi paspieda viņa roku. - Ar vai bez manas neciešamās māsas!

Roberts vēlīgi pakratīja Terensa roku.

- Kā jau Liza teica-jebkurā laikā.

- Kāds kolosāls pārītis! -Terenss atzina, kad viņi abi ar Holliju iekārtojās savās vietās vilcienā.

- Laimīgs pāris, vai ne? - Hollija piekrita.

- Un cik pasakaina kotedža!

- Man tā patīk, es allaž ar prieku braucu turp.

- Pat tad, ja tur ir vienīgi tava miesa, nevis gars!

- Ko tu ar to gribi teikt?

-Tavas domas maldījās kaut kur izplatījumā.

- Nemaldījās vis. Es tikai tajā jūsu barā nevarēju tikt pie vārda, tas arī viss.

Terenss pasmīnēja.

- Lai nu tā būtu, - viņš draudzīgi piekrita, un abi kādu laiku omulīgi klusēja.

- Vai negribi pastaigāties, kad nokļūsim mājās? - Hollija jautāja, kad vilciens tuvojās stacijai.

- Nē! Tava pastaigas izpratne ļoti atšķiras no manējās. Esmu pamanījis, kā tu rikšo apkārt ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā.

- Labi, lai paliek.

Bet Terenss padevās. Kaut arī Hollija bija apsolījusi nesteigties, Terensam divreiz nācās lūgt viņu palēnināt tempu.

- Es nemaz necerēju, ka man vispār izdosies nokļūt līdz mājām, - Terenss žēlojās, kad abi kopā stāvēja Hollijas mazītiņajā virtuvē un gatavoja sviestmaizes. - Jokus pie malas, Hollij, vai kaut kas ir noticis?

- Nē. Kāpēc tu tā jautā? Šī bija lieliska nedēļa: tik daudz jauna un satraukuma pilna. Ir tik daudz, ko apdomāt: grāmata, mans darbs, nākamās nedēļas viesības, pasts, kas ik dienas pienāk straumēm, - viss ir gluži neaptverams. Un tās nākamās nedēļas sanāksmes - es nemaz nezinu, ko man tur va-jadzēs darīt vai sacīt. Tas viss mani mazliet biedē. Rīt paredzēta realizācijas daļas sanāksme. Es gribu, lai ar grāmatu viss būtu kārtībā.

-To es saprotu, bet nav taču tā, ka tu uzsāktu jaunu darbu nepazīstamā firmā; tu tur it visus pazīsti, un esmu pārliecināts, ka visi centīsies tev palīdzēt. Tu tikai seko viņu norādījumiem un esi, kāda esi. - Terenss ievēroja, ka grāmata vēl aizvien viņai bija pirmajā vietā.

-Tu esi tik mīļš, tu man allaž liec justies labāk. Tev noteikti ir taisnība.

Kamēr viņi ēda sviestmaizes, Terenss skatījās televīziju un Hollija pārbaudīja savu tūlīt veicamo darbu sarakstu. Viņa sakravāja somu rītdienai, tad atkal izņēma visu laukā un pārkravāja citādi.

- Hollij, tu lēkā apkārt kā sienāzis, - Terenss ierunājās. - Nomierinies, vai arī tu rīt no rīta būsi pārgurusi.

Ziedu smaržu viņa saoda, pirms tos ieraudzīja.

-Tev, - Lūize paziņoja ar plašu žestu.

- Cikos tad sāk strādāt ziedu saloni - jau no vakarvakara, vai? - Hollija jautāja, atvērdama pirmo raibajam pušķim klāt pielikto mazo aploksnīti.

- Nu vai zini! “Novēlu vislielāko veiksmi pasaulē, apsveicu! Vēl sazināsimies. Petsija Helorena. ” - Hollija izlasīja skaļi, lai dzirdētu arī Lūize. Viņa tikai reizi bija tikusies ar šo aģenti.

Hollija ieķiķinājās.

- Paklausies šo te: “Apsveicu, tagad Jūs esat notikumu degpunktā. Trūdija Frīla. ”

- Un esi jau arī. Vai redzēji šārīta rakstu? - Lūize padeva Hollijai avīzi.

“LAPPUSE” BEZ GRlNA BĒRĒTS PAAUGSTINĀJIS GRANTU

Līdz ar Rolanda Grīna aiziešanu viņa tukšo vietu ieņēmusi izdevēju pasaulē nepazīstamā Hollija Granta. Šīs topošās redaktores literārā gaume vēl jānoskaidro, bet mana intuīcija vēsta, ka viņa neies pa sava priekšgājēja estētiski augstprātīgajām, zaudējumus nesošajām pēdām. Ja būšu kļūdījusies, esmu ar mieru apēst savu grīdas mazgājamo lupatu.

Hollijas smaids bija veselas jūdzes platumā.

- Tas būs mans pirmais preses izgriezums, - viņa lepni sacīja. - Un nav nemaz tik slikts, vai ne, Lūize?

- Spriežot pēc Trūdijas standartiem, tas ir kolosāls. Rolands, to izlasot, kļūs zils no dusmām. - Lūize priecājās par Holliju. Viņa cerēja, ka Hollija, kas tagad paaugstināta par redaktori, nekļūs tāda kā Simona, kura apzinājās tikai savu svarīgumu un deva skarbas pavēles.

- Tev šodien atkal ir vesela vēstuļu kaudze. Nepūlies pirkt papīru, es tev vēlāk iedošu. Centīšos atrast kādu vāzi, kur ielikt grieztos ziedus, bet varbūt nāksies samierināties ar ievārījumu burkām, - viņa brīdināja.

-Tu esi burvīga, - Hollija pateicīgi nosacīja un aizsteidzās uz savu kabinetu.

Lūizei bija taisnība: uz rakstāmgalda Holliju gaidīja liela pasta sūtījumu kaudze, un vairums bija jauni manuskripti. “Lappuse”, līdzīgi daudzām citām izdevniecībām, labprātāk strādāja ar aģentu starpniecību. Bet tas neatbaidīja autorus. Ik dienas tika piesūtīti manuskripti: reizēm plāni, bet visbiežāk - apjomīgi. Pamatīgi vārdu plūdi. Hollija bija sev apsolījusi, ka izlasīs visu, kas viņai atsūtīts, bet nupat viņa sā-

ka aptvert, ka tas nav iespējams. Bija pagājusi tikai viena diena, un makulatūras kaudze auga augumā.

Laiku pa laikam palūkodamās pulkstenī, Hollija izskatīja pārējo pastu. Vēl bija apsveikumi - daudzi no kolēģu firmām, daži no cilvēkiem, ar kuriem viņa nekad nebija tikusies, un vēstule no kādas autores ar lūgumu izlasīt viņas manuskriptu - “to ar smaidošo ģīmīti aploksnes kreisajā augšējā stūrī”. Hollija pasmaidīja, apbrīnodama rakstītājas uzdrīkstēšanos. Viņa domās atzīmēja, ka jāpārkravā manuskripta kaudze un tā jāatrod. Ieradās Lūize ar milzīgu ziedu buķeti. Nu jau kļuva mazliet savādi.

- Cik jauki, šie ziedi ir no Artura Lorda, - Hollija izlasīja, jo Lūize bija gaidījusi tepat līdzās, bez šaubām, raizēdamās par savas informācijas papildināšanu.

- Man viņa pietrūks, - Lūize sacīja.

- Esmu pārliecināta, ka viņš šad tad vēl iegriezīsies. Vai vēlies paturēt šos ziedus uz sava rakstāmgalda? - Hollija jautāja. - Man vairs te nav nevienas brīvas vietiņas.

- Vēl mazliet, un mēs varēsim paši te atvērt savu ziedu veikalu. Starp citu, pārējās es atstāju izlietnē, - tās tev būs jāncs mājās. Varbūt Simonai ir kāda tukša vāze. Vai tu viņai pajautāsi? Viņa šodien tāda untumaina. Ja es viņai tuvošos, noraus man galvu.

Šī bija pirmā reize, kad Hollija dzirdēja Lūizi izrādām kaut vismazāko nepatiku pret Simonu.

- Man zvana! - Luīze aizšāvās pie telefona.

- Šīs ir tev. - Simona nometa uz Hollijas nekārtīgā rakstāmgalda lielu, celofānā ietītu rožu pušķi.

-Ak, tikai ne vairs ziedus! - Hollijai neviļus paspruka.

- Oho, vai tik mēs neesam kļuvušas slavenas? - Simona ironizēja, pārlaidusi žiglu skatienu mazajai telpai. - Un jau pašai sava makulatūras kaudze.

“Nekrietnā dezertiere,” viņa nodomāja, novērtējusi situāciju. Simona vēlējās, kaut varētu atrast kādu ieganstu, kā aizdzīt to smaidiņu no Hollijas sejas. Simonai neciešami sāpēja galva.

- Fantastiski! - Hollija satraukta iesaucās, lasīdama rozēm pievienoto vēstulīti. - Tās ir no Normas Daunsas. Paklausies - viņa grib pārnākt uz “Lappusi”, grib, lai es rediģēju viņas darbus. Ja šis priekšlikums mani interesēšot, lai es viņai piezvanot. Ja mani tas interesēs! Es nevaru vien to sagaidīt!

- Paga, ne tik strauji! Tu nevari tik vienkārši pieņemt izdevniecībā autoru, - Simona brīdināja. - Varbūt viņa mums nemaz nederēs. Galu galā mēs pat nemaz nezinām, kāpēc viņa aiziet no iepriekšējās izdevniecības, vai ne? Atceries, visas tamlīdzīgas lietas vispirms jāapspriež ar mani, man pieder pēdējais vārds.

- Bet tu allaž esi teikusi, ka viņas grāmatas būtu ideāli atbilstošas “Lappusei”, tu vairākas reizes apjautājies, vai nav iespējas viņai pārnākt pie mums, - Hollija iebilda.

- Jā, bet viņa var izvirzīt neiespējamas prasības, piemēram, pieprasīt milzīgu avansu. Tādas lietas tev jāatstāj manā ziņā. Es pēc pāris dienām ar viņu sazināšos un aprunāšos.

Hollijas sajūsma izkusa kā sviests uz karstas pannas. Te nu bija viņas pirmā nozīmīgā autore, pirmā iespēja, un Simona viņu iemina zemē. Norma taču bija sazinājusies ar viņu, nevis ar Simonu.

Vēl ilgi pēc Simonas aiziešanas mazajā kabinetā vēdīja viņas smaržu aromāts. Hollija domīgi paberzēja apakšlūpu. Normas grāmatas allaž bija izdevušās. Viņa parasti turējās bestselleru sarakstā, apmēram ap septīto vai astoto vietu, un tur arī palika vismaz pāris mēnešu. Jāatzīst gan, ka viņas pēdējā grāmata nebija pakāpusies augstāk par desmito vietu, un tas Holliju pārsteidza - tā bija viena no Normas labākajām grāmatām. Un tomēr - viņai bija lieliska reputācija. Simona bija greizsirdīga - tam jābūt īstajam iemeslam, kāpēc viņa gribēja atlikt šo jautājumu. Nu, pie velna Simonu, lai viņa izklāsta savus iebildumus valdes sanāksmē!

*

Hollija piezvanīja Normai un sarunāja ar viņu pēcpusdienā tikšanos. Viņai ļoti kārojās uzzināt, kas licis Normai apsvērt izdevniecības maiņu.

Durvīs parādījās Džeina Skota.

- Manuskripts ir atpakaļ, - viņa paziņoja, pavicinādama gaisā ar gumiju apņemtās loksnes.

- Lieliski! - Hollija nopriecājās.

Viņa pāršķirstīja lapas. Kaut arī negribēdama pati sevi slavēt, Hollija atzina, ka ir darbu labi izrediģējusi. Viņa redzēja, ka Pēnelope Hīta ieteikusi ļoti maz labojumu. Šur tur bija pa sarkanam svītrojumam - galvenokārt pieturzīmju lietošanas ziņā, nekas nopietns. Šovakar viņa vēl pastrādās pie manuskripta un rīt no rīta atdos to Džeinai.

- Paldies, Džeina! Es tev to atdošu rīt. Un nodosim to spiestuvē, cik ātri vien iespējams... - Hollija apklusa un juta, ka vaigos sakāpj sārtums. - Es nebiju domājusi teikt tev priekšā, ko darīt.

- Nieki, - Džeina laipni attrauca. Hollija drīz pieradīs pie atbildības par grāmatu izdošanu. - Cikos tev ir tikšanās ar Džeremiju?

Hollija palūkojās pulkstenī.

- Pēc desmit minūtēm.

- Es būšu klāt, - Džeina apsolīja. Viņai vienmēr patika izsekot manuskripta gaitai līdz pat grāmatas iznākšanai.

Džeremijs gaidīja konferenču telpā. Uz galda viņam priekšā kūpēja kafija. Hollija nervozi šķirstīja savas piezīmes. Steigšus ienāca Anabella Stronga, viņu realizācijas daļas pārstāve.

- Rufuss nebūs vēl vismaz pusstundu, - viņa pavēstīja. - Viņam ir tikšanās ar kādu pircēju, kas varbūt paņems tās grāmatas, kam pazemināta cena. Viņš cer vērst par labu dažas Rolanda kļūdas.

Rufusu, izdevniecības realizācijas daļas vadītāju, Hollija tikpat kā nepazina.

Marianna Berija ieradās pati ar savu kafijas krūzīti un grāmatas vāka maketu.

- Re, tur ir tas vīrs, kam rokā mūsu naudasmaks, - Džeremijs paķircinājās, kad Tinis Brauns iekārtojās savā krēslā.

- Un neaizmirstiet to! -Tims smaidīdams atcirta.

- Labi, sāksim, - Džeremijs ierosināja. - Kā noprotu, autore nevienā no šīm sanāksmēm nepiedalīsies?

-Tieši tā. - Hollija juta, kā zem augstās blūzes apkakles augšup kāpj sārtums. - Viņa ir pilnvarojusi mani rīkoties viņas vārdā, viņa samierināsies ar visu, ko izlemšu.

- Tev ir veicies, - Tims īsi noteica. - Kaut visi autori būtu tādi!

- Tātad klajā laišanas pēcpusdiena acīmredzot atkrīt? Ļoti labi, tas mums piešķirs vairāk naudas plakātiem un reklāmai, - Džeremijs par prieku Timām paziņoja.

Reklāma - Hollija domās iztēlojās vilinošos dubultos reklāmas stendus ar krāsainajiem nosaukumiem. Lieli plakāti ar grāmatas vāka attēlu, varbūt visi skatlogi pildīti ar “Rītdienas prieka” eksemplāriem.

- “Rītdienas prieks” droši vien būs “A” formātā? -Džeremijs precizēja.

Hollija spēji attapās no saviem iztēles sapņiem. Viņa pamāja ar galvu. Viņas ar Džeinu bija vienojušās, ka šai grāmatai, masu pieprasījuma produkcijai, vislabākais būs standarta “A” formāts.

- Labi. Kā ar iesaiņojuma maisiņiem? Un vai būs īpašas reklāmas dāvanas? Vai ir kādas idejas?

“Lappuse” bieži līdz ar īpašajiem iesaiņojuma maisiņiem pievienoja arī nelielu dāvaniņu grāmatu tirgotājiem.

- Esmu lasījusi šo grāmatu; ko jūs teiktu par papīra mutautiņu paciņu? - iejautājās Džeina, kura bija ienākusi telpā, skanot Džeremija jautājumam.

- Es arī to esmu lasījusi, - Marianna pasmaidīja. - Tā ir sirdi plosoša, tāpēc nervu zāles varētu būt ieteicamākas.

Džeremijs pieklājīgi iesmējās.

- Ko teiksi tu, Hollij? Vai tev ir kādi ierosinājumi, vai esi par to domājusi?

Hollijai atbilde bija gatava; jau nedēļām ilgi viņa ne par ko citu nebija daudz domājusi.

-Tā kā tie bērni ir tādi nebēdņi, es prātoju, vai pats iesaiņojuma maisiņš nevarētu izskatīties, it kā būtu apgrauzts, piemēram, labajā augšējā stūrī.

- Man tas patīk! - Anabclla iesmējās.

- Vai neizskatīsies mazliet nevīžīgi? - Džeremijs nebija pārliecināts.

- Nē. Noteikti ne, ja tas būs pareizi apbružāts, - Hollija neatlaidās.

- Vai tas nepalielinās maisiņu izmaksas? -Tims iestarpināja.

- Ne pārāk, un atceries; mums nebūs klajā laišanas svētku, - Džeremijs aizrādīja. “Lappuses” mirdzošos maisiņus reti nomainīja. Šī varētu būt lieliska iespēja.

- Kā redzu, mūsu naudas līdzekļi stipri palielināsies, jo mēs ietaupīsim, tāpēc ka nebūs nekādu svinību. - Tims nopūtās, bet viņa mutes kaktiņi pacēlās augšup.

-Tātad paliek apgrauzti stūrīši. Tad vēl jāapspriež reklāmas dāvana.

- Nomierinošās zāles atkrīt, bet ko jūs teiktu par pudeli džina? Saprotiet, māte ir nomocījusies - lai uzmundrinātu nabaga nogurušo māti... - Anabella pavaicāja, tad pati sarauca degunu par savu neizdevušos ierosinājumu.

- Pārāk izsmalcināti, - Džeremijs pieklājīgi iebilda.

- Pārāk dārgi, - Tims noskaldīja.

- Man kaut kas ienāca prātā, - Hollija klusu ierosināja. - Turpinot bērnu tematu, ko jūs teiktu par tādu mazītiņu rotaļu lācīti, kurus pārdod kartona kārbiņās? Tiem parasti virsū kaut kas rakstīts. “Daudz laimes” vai “Es tevi mīlu”. Šo vārdu vietā mēs varētu izmantot grāmatas nosaukumu. Vairums cilvēku nespēj atteikties no mīļas rotaļlietiņas.

- Manuprāt, tā ir lieliska ideja, - Marianna aizrautīgi sacīja. - Tā jauki iederētos visā reklāmā.

- Es piekrītu, - Džeina noteica.

Cits pēc cita viņi pamazām pievienojās Hollijas viedoklim.

- Es padomāšu par izmaksām. Šī sanāksme norit tik ātri; ko es sadarīšu visu atlikušo dienu? - Džeremijs noprasīja. - Labi. Paliek reklāma: prese vai radio?

-Abi, - Hollija smaidot iedrošinājās bilst.

- Varbūt tu vēl sagribēsi divu minūšu reklāmu valsts televīzijas visizdevīgākajā raidlaikā? - Tims iesmējās par šī priekšlikuma neiespējamību. - Jo vairāk tāpēc, ka...

- Nebūs svinību, - viņi visi reizē noskandēja.

- Lielisks kabarē, - Tims noteica.

- Vai tu apdomāsi to televīzijas reklāmu? - Hollija nevainīgi pavaicāja. Ja Tims teiktu “jā”, viņa noģībtu.

- Nē, Hollij! Nekādā ziņā ne, -Tims atsaucās.

- Vai esi par to pārliecināts, Tim? - Džeina pakaitināja.

-Aši nomainot tematu, - Džeremijs iejaucās, - vai tev

ir anotācija un autores biogrāfija, Hollij?

No šī brīža Hollija bija baidījusies. Viņa zināja, ka anotācija ļauj izdevējiem sniegt pēc iespējas lielāku papildu informāciju, lai veicinātu grāmatas realizāciju. Izdomātas autores biogrāfijas sacerēšana bija līdzinājusies murgam. “Lappusē” bija pieņemts, ka autori reklāmas nolūkos uzraksta īsu savu raksturojumu. Hollija bija sēdējusi stundām ilgi, cenzdamās sagudrot kaut ko piemērotu, bet katrs viņas uzrakstītais vārds šķita kliedzam: mele! Emīlijas biogrāfija droši vien būs pati īsākā visā grāmatu izdošanas vēsture. Hollija pasniedza Džeremijam skopi aprakstīto lapu. “Emīliju Hovarda dzīvo Anglijas dienvidos. Viņa ir piecu bērna māte. "Rītdienas prieks” ir viņas pirmais romāns. ”

- Tik vien? - Džeremijs sarauca pieri. - Tas ir viss?

- Tas ir viss, ko viņa man iedeva, - Hollija meloja.

- Sasodīts, Berijs kļūs traks no dusmām. - Anabella saviebās, iedomādamās, kāds grūts darbs paredzams viņu reklāmas nodaļas vadītājam.

- Berijs zina visus apstākļus, viņš ir gatavs pelnīt uz autores agorafobijas rēķina. - Hollija nekad nebija domājusi, ka izdzirdēs nākam pār savām lūpām šādus ciniskus vārdus. Bet, kad šī sanāksme būs galā un nepieciešamie meli izsacīti, viss būs daudz vienkāršāk.

- Kur vispār ir Berijs pats? - Tims sarauca pieri. - Viņam vajadzēja būt šeit.

- Viņš ir kopā ar Lāru Fosteri, viņai šodien ir radioie-raksts. Mēs satiksimies rīt no rīta, tad arī visu apspriedīsim, -Hollija paziņoja tik mierīgā tonī, it kā ik dienas darbotos šādā reklāmas jomā.

- Un pati grāmata? -Tims jautāja.

- Džeina man to šorīt atdeva. Šovakar es to vēl pēdējo reizi pārskatīšu.

- Tur vairs nepavisam nav daudz darāmā, rīt līdz pēcpusdienai tai jau jābūt gatavai nodošanai tipogrāfijā, - Džeina apliecināja.

- Cik eksemplāru mēs iespiedīsim? - Džeremijs ielūkojās savā sarakstā.

- Sešdesmit tūkstošus! - Hollija atsaucās un pati nobālēja par šādu domu. Kas notiks, ja “Rītdienas prieks” nevienam nepatiks, ja viņi zaudēs tūkstošus no savas paredzētās peļņas? Noliktava pilna ar atraidītām grāmatām; Hollijas redaktores reputācija pilnīgi sagrauta, pirms viņa paspējusi sākt darbu.

- Man šķiet, tas ir viss, ko mēs pagaidām varam izlemt, -Džeremijs noteica. - Es precizēšu ar aģentūru par reklāmu un rīt vai vēlāk savilkšu visus galus kopā.

Viņi visi nostājās rindā pie apmeklētāju pieņēmējas rakstāmgalda, kur Lūize jau bija sagatavojusi ziņojumu par viņiem adresētajiem telefona zvaniem. Sanāksmes reti tika pārtrauktas, ja vien negadījās kaut kas patiesi steidzams un svarīgs.

- Vai es varētu aprunāties? - Hollija jautāja, panākusi Timu pie durvīm.

- Protams, iesim iekšā.

Hollija atbalstījās pret Tima rakstāmgalda malu.

- Ja tev nav iebildumu, esmu šajā pēcpusdienā norunājusi tikšanos ar kādu autori, - viņa iesāka. - Viņu sauc Norma Daunsa. Vai esi par viņu dzirdējis?

Tims sarauca pieri.

- Jā, esmu redzējis viņas vārdu bestselleru sarakstos.

- Es esmu rediģējusi - ar Simonas atļauju - pāris Normas grāmatu, un šorīt saņēmu no viņas vēstuli ar lūgumu, vai “Lappuse”... vai es... nepieņemtu viņu kā autori. Viņa būtu ideāla, pilnīgi atbilstoša mūsu profilam... - Hollija apklusa un jutās neomulīgi.

- Un kas tad ir par vainu? - Tims viņu draudzīgi uzmundrināja.

- Es... Simona mazliet šaubījās... Ak, pie velna visu taktu, manuprāt, Norma ir pārāk laba, lai viņu palaistu garām, bet Simona grib nogaidīt.

- Sapratu. Vai Simona pārzina viņas literāro darbību?

- Pilnīgi. Viņa vienmēr dedzīgi vēlējusies dabūt Normu uz mūsu izdevniecību, bet tagad viņa kaut kāda nezināma iemesla dēļ vilcinās, apgalvo, ka gan jau vēlāk tikšot ar to galā. Es gribētu dabūt Normu tūlīt, kamēr viņa vēl nav pārdomājusi.

Tims, domās iegrimis, klusēja. Viņš jau bija paredzējis, ka starp Simonu un Holliju varētu izraisīties domstarpības, bet ne tik drīz. Nebija nekāds noslēpums, ka Simona rūgti nožēloja Hollijas paaugstināšanu amatā, bet to vēl nāksies pārdomāt. Džons bija uzsvēris, ka necietīs nekādas iekšējas cīņas - nedz nenovīdību, ne arī ko citu, kas varētu nozīmēt “Lappusei” peļņas zaudēšanu.

- Es negribu tev klāstīt vispārzināmas lietas, - Hollija pārtrauca klusumu, - bet, ja vēlos veidot savu redaktores reputāciju, man ir nepieciešami autori.

“Un kas gan tur noderētu vēl labāk nekā jau popularitāti iekarojusī Norma Daunsa?” Tims nodomāja. Viņš brīnījās, ka Simona tīšuprāt gribējusi palaist garām tik noteiktu bestselleru autori kā Normu Daunsu.

- Atstāj to manā ziņā, Hollij. Tu rīkojies, kā biji paredzējusi: sastopies ar Normu. Un, starp citu, ja tu tiešām gribi tikties ar kādu autoru vai aģentu, tev nav jālūdz atļauja. Tikai pasaki mums, kur tu būsi, ja rodas nepieciešamība tevi uzmeklēt. Lai tev veicas ar Normu! Es pēc tam labprāt gribēšu visu par to dzirdēt.

Hollija apslēpa smaidu, pirms tika savā kabinetā. Būtu labi dabūt kādu savā pusē, it īpaši, ja šis kāds ir “Lappuses” izpilddirektors. Ja Simona grib spēlēt netīru spēli, Hollija tam bija sagatavojusies.

Norma Daunsa uzņēma Holliju ar sirsnīgu smaidu.

- Ļauj, es paņemšu no tevis tos saiņus. Siroji pa veikaliem, vai ne?

Hollija iesmējās.

-Tā varētu sacīt. Trešdien “Lappuse” rīko lielas viesības, un man, protams, nav ko vilkt mugurā.

- Protams!

- Vēlreiz paldies par jaukajiem ziediem, Norma! - Hollija viņu uz īsu mirkli apskāva.

-Tie bija pelnīti, es priecājos par tevi. No tevis iznāks laba redaktore, Hollij. Tā, vai vēlies tasi tējas? Vai tev bija laiks paēst pusdienas?

- Nebija gan, - Hollija atzinās. - Es labprāt iedzertu tasi

tējas.

- Ej vien iekšā, es uzlikšu tējkannu.

Hollijai patika Normas kabinets - tādu viņa iztēlojās ideālu darbistabu. Gaiša un saulaina telpa, visas sienas no grīdas līdz pat griestiem aizņēma grāmatu plaukti. It visur bija grāmatas un preses izdevumi. Gan uz grīdas, gan uz galdiem. Hollija atlaidās milzīgā krēslā un brīnījās, kā Norma šajā jautrajā haosā ko spēj atrast. Bet Norma precīzi zināja, ko dara. Nepaspēja cilvēks pat acis pamirkšķināt, kad viņa jau bija atradusi vajadzīgo laikraksta izgriezumu vai citātu. Viņas nekārtībā bija zināma kārtība.

Kabineta durvis ar troksni atvērās.

- Man jādabū šīm durvīm atdure, - Norma noteica. Cik vien Hollija spēja atcerēties, viņa tā bija sacījusi visu laiku.

Hollija noņēma no zema galdiņa grāmatu grēdu, lai atbrīvotu vietu paplātei.

-Tev nevajadzēja tā pūlēties! - viņa iesaucās, ieraudzījusi pilno sviestmaižu šķīvi.

- Neuztraucies, tās visas nav domātas tev. Es arī pati nepamanīju, kā steidzas laiks, esmu šausmīgi izsalkusi. - Norma iesmējās.

Kamēr viņas ēda, Hollija pļāpāja par savu jauno darbu.

Kā Hollija pārvērtusies, Norma domāja, klausīdamās viņā. Pilnīgi pagaisusi izbiedētā, pelēcīgā radībiņa ar skumjajām acīm, un uzradusies šī pašpārliecinātā, jaunā sieviete, kas ar pilnu sparu gatava darboties. Hollija par sevi viņai bija stāstījusi ļoti maz, bet viņas acis arvien bija atklājušas tik daudz, viņas nervozitāte bija viņu nodevusi. Kaut kas bija pārvērties. Norma nojauta, ka tam nav sakara tikai ar Holli-jas darbu vien.

- Burvīgi! - Hollija iztukšoja savu tasīti.

-Tev droši vien mēle niez pajautāt, kāpēc es gribu mainīt izdevniecību un kāpēc tieši tagad, pēc visiem šiem gadiem. - Kad Hollija patīkami piesarka, Normas acīs pamirdzēja smieklu dzirkstelītes.

- Kāpēc tu gribi mainīt izdevniecību? - Hollija jautāja.

- Laikam jau tieši tas ir īstais iemesls: pēc visiem šiem gadiem, - Norma noslēpumaini atbildēja.

- Nesaprotu.

- Es zinu, ka nesaproti, ļauj man paskaidrot. Es gadiem ilgi esmu darbojusies izdevniecībā “Roundtree Follett”. Visu savu rakstnieces mūžu. Mēs esam kā vecs precēts pāris, mēs esam pieraduši viens pie otra, pieņēmuši viens otra paradumus un vājības. Kā tu labi zini, manas grāmatas “parādās” pārdošanā ik pēc pusotra gada - ar gluži neciešamu precizitāti. Nekādu uguņošanu, nekāda satraukuma, tās gluži vienkārši iznāk. Un tur jau tā nelaime. Es jūtu, ka esmu pelnījusi kaut ko labāku, varbūt kādu reklāmu, nezinu, kā to tagad sauc, varbūt grāmatas iznākšanas nosvinēšanu. Es jūtu, ka manas grāmatas ir labas, bet daudzi cilvēki tās nepērk, jo vecmodīgi noformētie vāki neļauj izvēlēties patiesi labu grāmatu. Tu taču to zini labāk nekā jebkurš cits - manas grāmatas ir “mūsdienīgas”, tajās runāts par pašreizējo pasauli.

Hollija pamāja - Normas grāmatās nevarēja atrast neko vecmodīgu.

- Kā tev šķiet, vai man ir taisnība?

- Jāatzīstas, es vienmēr esmu uzskatījusi, ka tavu grāmatu vāki ir mazliet novecojuši, ka tiem nav nekāda sakara ar grāmatu saturu. Tajos vākos nav nekā tāda, kas saistītu, nekā tāda, kas arī mani mudinātu kādu no tām nopirkt.

- Sasodīts, kāpēc tu man to neteici agrāk?

- Diez vai man bija tiesības kritizēt citu izdevniecību lēmumus.

-Tev laikam taisnība. Bet vai tu nojauti, ka neesmu gluži laimīga?

- Tu šad tad paburkšķēji, bet neko nopietnu neteici, -Hollija taktiski sacīja.

- Negribēju būt neuzticīga. Kad pirms pāris nedēļām iesniedzu savam redaktoram romāna “Otrā misis Meriota” galīgo variantu, viņš saviebās un, pat nekonsultējies ar mani, lika nomainīt nosaukumu uz “Cita sieva”. Pagaidi vien, kad ieraudzīsi to vāku - sieviete ar lielu platmali galvā soļo cauri ziedu pļavai!

- Bet tas taču ir izsmiekls! Grāmata ir iekšējo pārdzīvojumu atainojums, - Hollija iebilda.

- Es viņam tā arī teicu. Bet Alens jau bija izlēmis. Tev allaž bijuši tādi maigi, gaisīgi vāki, tā viņš man paziņoja. Pagājušā piektdienā norunāju tikšanos ar Robertu Foletu. Viņš, kā parasti, bija valdzinošs un nelokāms. Paudu savas žēlabas, bet viņš nedzirdēja - vai arī negribēja dzirdēt - nevienu manu vārdu. Viņi strādājot manās interesēs, vai tad manas grāmatas vienmēr neesot starp bestselleriem? Vai tad es viņiem vairs neuzticoties? Viņi esot izdevniecību pašās pirmajās līnijās, man atliekot vienīgi rakstīt. Tā viņš runāja un runāja. Tad piepeši es sapratu, ka mana “laulība” ar izdevniecību “Round-tree Follett ” ir galā. Es pat nepūlējos aizsākt reklāmas apspriešanu, tam nebija nozīmes. Jau tajā pašā dienā prātoju, ka jāpiezvana tev, bet nolēmu mazliet nogaidīt, vēl kārtīgi apdomāt, lai nepieņemtu pārsteidzīgu lēmumu. Tad vakar mana meita kā garāmejot ieminējās, ka ļoti priecājusies, jo izlasījusi par tavu iecelšanu “Lappuses” jaunās redaktores amatā. Piepeši man lēmums bija skaidrs.

- Es esmu vēl vairāk priecīga. Tu zini, cik ļoti man patīk tavas grāmatas. “Lappuse” būs pagodināta, ka var iekļaut tevi savu autoru pulkā.

-Tikai viens gan, Hollij, man jāpaskaidro: ja es tiešām pāriešu uz “Lappusi”, tad ar noteikumu, ka daļēji piedalīšos savu grāmatu vāku noformēšanā un manām grāmatām tiks pievērsta tāda pati uzmanība un reklāma kā visām jūsu grāmatām.

- Tas ir pats par sevi saprotams. Mums ir laba komanda, un tev patiks būt tās sastāvā.

Norma viņai ticēja.

-Acīmredzot “Otro misis Meriotu” - varbūt ar kādu citu muļķīgu nosaukumu, ko viņi izgudros, - izdos “Rountree Follett”, bet pēc tam, protams, pēc noslēgtā līguma, es būšu tikai un vienīgi jūsējā.

Hollijas smaids mazliet sadrūma.

- Ir vēl kas, ko tev vajadzētu zināt, un es ceru, ka tas tevi nenobiedēs, bet mēs nevaram maksāt milzīgus avansus, kā to dara dažas citas izdevniecības.

- Es to jau zinu. Zinu arī to, ka ir vairākas citas izdevniecības, kuras neizsakāmi priecātos, ja varētu pievienot manu vārdu saviem sarakstiem; esmu jau laiku pa laikam aicināta. Bet galvenais iemesls, kāpēc gribu pāriet uz “Lappusi”, ir - tevis dēļ. Tu atzīsti manu literāro talantu, esi entuziasma pārpilna, un man allaž paticis, ko tu esi darījusi manā labā. Es gribu atrasties bestselleru saraksta augšgalā, Hollij, būt pirmā, nevis piektā, desmitā vai astoņpadsmitā. Un man šķiet, tā varētu notikt. Tu laikam uzskati mani par jukušu?

- Neuzskatu vis. Pēc manām domām, tu būtu jukusi, ja negribētu atrasties starp līderiem. Ar labu reklāmu un dažiem papildu paņēmieniem...

- Man patīk tevī klausīties. Varbūt man vajadzētu sākt pilnīgi visu no jauna, lietot kādu jaunu pseidonīmu?

- Nekādā ziņā, tu esi smagi strādājusi, lai padarītu savu vārdu slavenu, - Hollija kategoriski iebilda. - Man prātā ir visādas idejas, mums vajadzēs kādu reizi apsēsties un tās apspriest. Ja tu tomēr šaubies par manām spējām, Norma, neaizmirsti, ka arī es cenšos panākt sev labu reputāciju.

- Vai zini, Hollij, jau gadiem ilgi neesmu jutusies tik satraukta. Biju izlēmusi, ka “Misis Meriota” būs mana pēdējā grāmata. Ja runājam atklāti, es biju zaudējusi drosmi.

Vesela sieviešu paaudze bija jūsmojusi par Normas ģimenes sāgām, un nebija nekāda iemesla, kāpēc tas nevarētu turpināties ari nākotnē. Bet Normai bija taisnība: divdesmit vai trīsdesmit gadus vecas jaunās paaudzes pārstāves skatīsies tikai uz kaut ko pievilcīgu.

- Es gandrīz aizmirsu; atnesu tev ielūgumu trešdien uz viesībām. Es zinu, ka uzaicinu par vēlu, bet varbūt tev patiks. Tā būs lieliska iespēja ar visiem iepazīties. Paņem sev līdzi meitu, ja viņa nebūs vakarā aizņemta. Es labprāt ar viņu iepazītos.

- Šķiet, ka būs jauki. Paldies par uzaicinājumu, Hollij, es viņai to pateikšu.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Simona bija sliktā garastāvoklī. Visa šī nedēļa bija pagājusi neciešami, un viņa nebija saņēmusi ne vismazāko vēsti no Iana. Mazgājoties dušā, viņa domās pārcilāja savu ziņojumu valdes sanāksmē. Susinādama matus, viņa prātoja par savu prasību sarakstu jaunajam kabinetam un, krāsodama seju, centās atrast kādu smalkāku paņēmienu, kā iegrožot Hol-liju. Tās mazās čūskas dēļ Simonai bija ļoti nepatīkama saruna ar Timu. Viņš burtiski apvainoja Simonu, ka viņa savas intereses izvirzot augstāk par “Lappuses” interesēm. Kādas muļķības, un tikai tāpēc, ka viņa piesardzīgi izturējās pret Normu Daunsu.

Simona dusmīgi pārvilka pār galvu kokvilnas džemperi. Kaut kā jāapvalda Hollijas dedzīgais entuziasms. Viņai patiesi jau metās nelabi, kāda rosība notika tās grāmatas dēļ. Varētu domāt, ka tā ir pirmā jebkad izdotā grāmata - “Rītdienas prieks” šitāds un “Rītdienas prieks” tāds. Varbūt viņa rīkojās muļķīgi, tik viegli atdodama Hollijai Lūsindu Rokin-gemu, jo Lūsinda bija gluži populāra. Bet nē, tikai iztēlojoties vien Lūsindas ekscentrisko uzvedību, Simona vai prātu zaudēja.

Simona nometa portfeli uz automašīnas pakaļējā sēdekļa un izgriezās satiksmes straumē. Ar to viņa izpelnījās garu un skaļu signālu no citas mašīnas vadītāja. Palūkojusies aizmugures skata spogulī, viņa redzēja, ka šo automašīnu vada padzīvojusi sieviete. Simona pastiepa gaisā divus pirkstus -tāda grumbaina večiņa diez vai rīkos uz ielas skandālu. Lai Simonas niknums būtu pilnīgs, iebraukusi “Lappuses” apakšzemes garāžā, viņa konstatēja, ka ierastā vieta ir aizņemta.

- Sveika, Simona! - Lūize nočivināja.

Tā tik viņai vēl trūka - Lūizes kārtējā tenku seansa.

- Hmm, - viņa atsaucās un sarauca pieri. - Vai ir kādas ziņas?

-Tev nav, nē, - Lūize atteica. Simonas kundzi šodien nebija ieteicams kaitināt.

Simonas garastāvoklis kļuva vēl drūmāks. Uz viņas rakstāmgalda gaidīja gara un pārmetoša vēstule no Deivida Kon-roja aģenta. Šim cilvēkam - Rolanda Grīna autoram - acīmredzot bija apsolītas vai visas zvaigznes no debesīm un ienākumu kaudze. Šobrīd bija izpārdoti piecpadsmit viņa grāmatas eksemplāri. Aģents vēlējās apspriest nepatīkamo situāciju -cik drīz vien iespējams. Tagad Simonai nāksies ne vien tikt galā ar pārāk dedzīgu jauno redaktori, bet arī labot bijušā autokrātiskā redaktora kļūdas. Šī diena tiešām nebūs veiksmīga.

Simona nometa divas smagas, brūnas aploksnes uz grīdas līdzās rakstāmgaldam. Viņai jau pietika ar šīm viesībām, pārvākšanos, Rolanda autoru žēlabām un vēl pašai ar savu redaktores darbu. Viņai nepieciešams asistents - un ātri.

Līdz desmitiem Simona bija atguvusi savaldīšanos. Viņa apzinājās, ka jānomierinās un jāsaglabā paškontrole, lai varētu piedalīties sanāksmē.

Konferenču zālē viņas vietā pie galda sēdēja Šons Bērēts. Viņš uzsmaidīja Simonai, un viņa veltīja Šonam - kā pašai šķita - tikpat sirsnīgu smaidu. Sons bija patīkama izskata vīrietis - sava tēva kopija, tikai jaunāks. Žēl, ka viņš nav pāris gadu vecāks, Simonai uz mirkli iešāvās prātā.

- Sāksim! - Tims Brauns atvēra savu mapi.

Viņi sāka ar izpārdoto grāmatu skaitu, un skaitļi bija daudzsološi. Izdevējdarbībā nepastāvēja tāds jēdziens kā -pārdots pietiekami daudz. Tad viņi pārgāja pie grāmatu atkārtotās izdošanas. Bērnu literatūras redaktore Keitija ziņoja par savu sarakstu. Simonas domas aizklīda kaut kur citur. Varbūt viņai saņemt drosmi un ierosināt Timām, lai viņš tiek galā ar Rolanda autoriem? “Lappuses” pienākumos vēl aizvien ietilpa to grāmatu izdošana, par kurām Rolands noslēdzis līgumus. Cik žēl, ka viņa bija atrunājusi Arturu apstiprināt Hol-liju par bērnu literatūras redaktori. Tā Simona vismaz būtu novērsusi Hollijas maisīšanos sev pa kājām.

Simona piespieda sevi atkal ieklausīties Keitijas vārdos.

- Es gribētu piedāvāt Kītai O’Hērai līgumu par trim grāmatām. Grāmata “Večuks - veiksminieks” ir guvusi īstus panākumus, - Keitija mierīgi aizrādīja. Viņai piemita tāda savaldība, kuru Simona apskauda; šķita, ka viņa nekad neuztraucas, lai cik grūts arī būtu viņas darbs.

Viņu bērnu literatūras nodaļa attīstījās lieliski, un Keitijas rediģētās grāmatas jau bija devušas “Lappusei” vērtīgu peļņu. Džons bija atbalstījis turpmāko bērnu literatūras izdošanu: viņš apgalvoja, ka bērniem un lasīšanai esot nākotne.

Simonas domas atkal aizklīda. Kas noticis ar Ianu? Viņš parasti piezvanīja - kaut vai tikai tādēļ, lai apsveicinātos. Viņai pat nebija Iana telefona numura. Iedomājusies par viņa māsas grāmatu, Simona saviebās un prātoja, kas notiktu, ja viņa par to informētu šajā sanāksmē.

- Simona!

- Jā? - viņa skarbi jautāja. - Atvainojiet, es domāju par vienu no maniem autoriem.

- Nākamais ir tavs saraksts, - Tims teica un sarauca pieri. Parasti Simona bija uzmanīga, nevis īdzīga un izklaidīga kā šobrīd.

Simona nolasīja sarakstu ar savām grāmatām, kam drīzumā jāiznāk. Divas bija paredzētas jau vistuvākajā laikā, Džona Bērēta grāmata tiek sagatavota izdošanai, divus viņas autorus nepieciešams pamudināt, lai grāmatas varētu nodot laikā ražošanā, un vēl trīs citi manuskripti gaida, kad tiks noslēgti līgumi. Viņai esot padomā vēl viens potenciāls autors, manuskriptu gan nepieciešams pamatīgi rediģēt, bet ja autors piekristu pārstrādāt...

- Man ir tieši tāda pati problēma, - Hollija viņu pārtrauca. - Pirmais romāns, lielisks potenciāls, bet autorei nepieciešami būtiski norādījumi. Autore patiesi pelnījusi uzslavu par centību, viņa nosūtījusi ne vien manuskriptu, bet arī vēstuli, kurā savu manuskriptu nosaukusi par to - ar smaidošo ģīmīti stūrī.

Simonas “smaidošais ģīmītis” sadrūma.

- Šī viltīgā kaza! Man pienākusi tāda pati vēstule, tāds pats manuskripts./Viņa noteikti atrakstījusi mums abām.

- Kājās šādās situācijās rīkojaties? - Sons jautāja. Līdz šim viņš bija klusējis, vēlēdamies vienīgi klausīties un vērot.

- Mana intuīcija saka priekšā, ka tas jāsūta atpakaļ... -Simona drūmi iesāka.

- Nevar taču sodīt viņu par cenšanos, - Hollija iebilda.

- Es piekrītu. - Tims veltīja Simonai ilgu, vērīgu skatienu. Kas viņai, sasodīts, šodien uznācis?

Simona nosarka. Tā mazā ragana droši vien kāroja dabūt jauno autori savās rokās. Bet tā nenotiks.

- Kā jau es sāku stāstīt, pirms tiku pārtraukta, mana intuīcija saka priekšā, ka šis manuskripts jāatdod atpakaļ, bet Klērai Džounsai, pēc manām domām, tiešām piemīt talants, tāpēc esmu gatava piedāvāt viņai iespēju to pārstrādāt.

Hollijas seja nevēstīja itin neko, un pārējie neomulīgi sagrozījās savos krēslos. Simona negrasījās samierināties ar Hollijas paaugstināšanu amatā.

Bez jebkādām domstarpībām viņi apsprieda atlikušos nosaukumus Simonas sarakstā.

- Tā, Hollij, vai tev nav kādas lieliskas ziņas? - Tims jautāja.

- Jā, Norma Daunsa, viena no izdevniecības “Round-tree Follett” bestselleru autorēm, vēlas pārnākt uz mūsu izdevniecību.

- Vai pret to varētu būt kādi iebildumi, Simona? - Tims tīši jautāja.

- Ja vien viņa nepieprasīs neaptverami augstu avansu, bet esmu pārliecināta, ka tu būsi ar mieru viņas dēļ pārkāpt visus noteikumus, iztērēt veselu bagātību par reklāmu vai arī darīt nezin ko citu, ja vien viņa pieprasīs. - Simonas balss bija sarkasma pārpilna.

- Tā nav taisnība, Simona, - Hollija dusmīgi iejaucās sarunā. - Es vakar biju pie Normas, viņa apzinās situāciju un negaida nekādu karalisku izturēšanos pret sevi. Un kā jau tu pati - turklāt vairākas reizes - esi teikusi, viņa dotu lielisku ieguldījumu mūsu reputācijai.

Apstrīdi nu to, ja vari, nekrietnele.

-Tātad tas nu būtu nokārtots, - Tims izlēmīgi noteica. - Hollij, iespējams, tu varētu norunāt vēl vienu tikšanos ar Normu, tad mēs apspriestu visus sīkumus un noslēgtu līgumu. Labi, esam jau gandrīz beiguši, vēl tikai atliek jūsu ieteikumi par pārējām grāmatām.

Viņi pierakstīja visu nepieciešamo, autoru vārdus un adreses, grāmatu nosaukumus, iespiežamo eksemplāru skaitu, idejas par reklamēšanu, iznākšanas datumus, visu, kas vajadzīgs, lai grāmatu izdošana norisinātos iespējami raitāk.

Beidzot sanāksme bija galā.

- Vai jūs man katrs neiesniegtu savus pieprasījumus jauno kabinetu iekārtošanai? Dabiski, mēs nevaram neko garantēt, bet esmu pārliecināts, ka Sons darīs visu iespējamo. -Tinis pasmaidīja. Pārmaiņas pēc bija jauki redzēt izdevniecības pirmajās līnijās arī kādu citu.

Nodrošinājušies ar Lūizes gatavoto īpaši stipro kafiju, Tims un Sons vēl palika konferenču telpā.

- Nu, kā tev patika pirmā sanāksme? - Tims pajautāja, iemērkdams savā tasītē piparkūku.

- Man patika, bija interesanti. Nez vai man tikai šķiet, vai arī starp Simonu un Holliju patiešām ir kādas nesaskaņas?

-Tu esi ļoti vērīgs! Kaut kas tiešām veidojas. Tu acīmredzot zini, kas tam visam pamatā: Hollija vienmēr izrādījusi daudzsološas spējas, un Simonai bija žēl zaudēt savu asistenti. Vēl precīzāk izskatoties - Simonai bail, ka viņas bijusī asistente būs par viņu pārāka.

- Es pamanīju, cik žigli viņa apmeta otrādi kažoku, kad Hollija izteica savas domas par to jauno autori.

-Jā! Tas tik bija pavērsiens, vai ne? Manis pēc viņas var saraustīt viena otru kaut gabalos, izraut viena otrai visus matus, ja tikai no tā necieš “Lappuse”. Viss atkal atkārtojas: tas pats, kas ar Rolandu Grīnu. Viņi ar Simonu allaž ķērās viens otram pie rīkles. Bet Hollija nav nodarījusi neko tādu, lai būtu to pelnījusi. Simonai gluži vienkārši būs jākontrolē sava uzvedība. Ja ne, viņai nāksies par to atbildēt man.

Sons klusībā aplaudēja Timām.

- Pārlūkosim tos pieprasījumu sarakstus, - viņš ierosināja.

Tinis viņam pasniedza plāno mapīti un apgāja apkārt telpai, lai varētu izlocīt kājas.

- Jēzus! Šis jau nav prasību saraksts, tā ir draudu vēstule par izpirkšanas maksu. Paklausies vien - šis ir Simonas saraksts. - Šons to skaļi nolasīja. - Jauna automašīna, nauda tērpu iegādei, mobilais telefons, zelta kredītkarte un kafijas automāts... Viņa ir jukusi; vienīgais, ko es šajā sarakstā varētu apstiprināt, ir kafijas automāts, un īstenībā pat tas nav nepieciešams. Kāds viņai varētu pateikt, ka mans tēvs ir Džons Bērēts, nevis Džons Pols Getijs.

finis iesmējās.

- Varbūt viņa seko smaidošās autores paraugam - viņa

cenšas.

- Cenšas pārbaudīt mūs, vai? - Šons pavīpsnāja. - Paskatīsimies uz Hollijas sarakstu. Grāmatplaukti un divu gadu sienas kalendārs. Ar to varētu samierināties. Viņš uzvilka uz lapas ķeksīti un lieliem burtiem uzrakstīja; “Pieņemts.”

Tad Šons ātri pāršķirstīja pārējās lapas. Tur nebija nekā pārmērīga: vairāk, vairāk, vairāk gaismas mākslas nodaļai, vēl viens printeris ražošanas daļai, tā nepieciešamībai Tims piekrita, un lielāki ieguldījumi no budžeta līdzekļiem ar veselu rindu izsaukuma zīmēm - reklāmas daļai.

- Darīšu, ko varēšu, - Šons saviebies noteica.

- Neņem Džeremiju pārāk nopietni, - Tims deva padomu. - Mēs ar viņu savstarpēji saprotamies: viņš prasa milzu summas, es tās noraidu.

-Atgriezīsimies pie Simonas. Es labprāt apstiprinātu it visus sarakstus, bet par šo man nāksies parunāt ar tēvu.

- Es tevi neapskaužu. Bet nav jau nekādas steigas, pāris dienu neko negrozīs. Ja drīkstu kaut ko ieteikt, nesaki vēl pārējiem, ka esi apstiprinājis viņu lūgumus, pirms nebūsi izlēmis par Simonu. Man taču ar viņu jāsadzīvo!

Sons iesmējās.

- Es sapratu, tu pareizi spried. Šobrīd mums vajadzēs saslēgt viņu rokudzelžos, bet, lai viņa justos apmierināta, jāparūpējas, lai tie rokudzelži būtu no zīda.

Timām patika salīdzinājums. Šis asprātīgais, jaunais vīrietis ar jaukajām manierēm bija tieši tāds, kāds viņu kompānijai vajadzīgs.

Simona ieslēdzās kabinetā un koncentrēja visu savu enerģiju vienīgi rediģēšanai.

Pārgājusi mājās, viņa ātri iekoda un jau otro reizi šajā dienā iegāja dušā. Galvassāpes bija pārgājušas, un viņa gluži labprāt gaidīja pasākumu jaunajā grāmatu veikalā. No Rufusa viņa bija dzirdējusi, ka veikals esot pasakains un tam iecerēts strādāt visas septiņas dienas nedēļā. Jau bija pagājis labs laiciņš kopš Simonas tikšanās ar cilvēkiem no grāmatizdevēju pasaules; vienmēr pastāvēja iespēja, ka viņai kāds aģents vai vēl kāds cits piedāvātu satriecošu manuskriptu, un šādu izdevību nevarēja laist garām. Simonai bija nepieciešams kaut kas jauns. Hollija nekādā ziņā nepārspēs viņu ar labāku autoru sarakstu.

Savu automašīnu Simona atstāja mājās un paņēma taksometru - tā viņa pati varēs mierīgi iedzert. Viņa būtu varējusi uzaicināt sev līdzi Holliju, bet viņa izvēlējās Rufusu. “Tas ir svarīgi mūsu grāmatu realizācijai, ” viņa bija uzstājusi. Rufusam nācās atsaukt savu satikšanos, bet viņa attiecības ar meitenēm nebija Simonas darīšana. Nav būtiski, ka šis ir piektdienas vakars, - “Lappuses” realizācijas daļas vadītājam jābūt klāt šajā veikala atklāšanas pasākumā.

Satiksme bija ļoti dzīva, tāpēc Simona atslīga taksometra aizmugurējā sēdeklī un atslābinājās. Visā visumā ņemot, nebija jau nemaz tik slikti. Rīt no rīta viņai jaunajās izdevniecības telpās paredzēta tikšanās ar Šonu, tad vēlāk viņiem būs darījumu pusdienas ar interjera un dizaina speciālistiem. Sons droši vien atbalstīs viņas prasību sarakstu. Simona bija gluži apmierināta, ka tā var pavadīt sestdienu, tādējādi nevajadzēs domāt par lanu. Varbūt viņa būtu domājusi citādi, ja, pārnākot mājās, būtu atradusi telefona automātiskajā atbildētājā ziņu no viņa, bet zaļā spuldzīte dega vienmērīgi -nebija neviena zvana.

Viņa piespieda savas domas novērsties no Iana. “Lappuse” bija aizsākusies kā maza, bet elitāra izdevniecība pirms daudziem gadiem un nogājusi garu attīstības ceļu. Tagad ar Džona naudas ieplūdi, izdevniecības stabilo reputāciju un tā uzpūtīgā Rolanda Grīna aiziešanu viņiem vajadzētu itin strauji atgūties. Bija grūti noturēties vienā līmenī ar lielajām firmām. Grūti sacensties ar viņu neizsakāmi lielajiem avansiem, viņu ietekmīgajām reklāmām. Bet, izmantojot savu prasmi pazīt labu grāmatu un - lai arī kā Simonu kaitināja šāda atzīšanās - tās mazās pielīdējas Hollijas intuīciju, viņiem vajadzētu spēt noturēties līmenī. Ja Simonai jāizvēlas starp riebīgo Rolandu un histērisko Holliju, viņa laikam paliktu pie Hollijas: viņa vismaz pati bija to izmācījusi.

“Grāmatu pagrabs” bija milzīgs veikals: grāmatas par jebkādu iespējamo tematu aizņēma trīs stāvus. Apakšējais stāvs bija veltīts daiļliteratūrai, biogrāfiskām un vēsturiskām grāmatām un detektīvžanram. Simona apmierināta pamanīja, ka te ir plaši pārstāvētas “Lappuses” izdotās grāmatas. Otrais stāvs specializējās kulinārijas, dārzkopības grāmatās un bērnu literatūrā. Pa kreisi no eskalatora ar skatu uz ielas pusi atradās maziņš restorāns, kur apmeklētāji varēja paņemt grāmatas un pie tējas vai kafijas tases ar uzkožamajiem tās pāršķirstīt. Šņāca mirdzoši kafijas automāti, un uz galdiem atradās šķīvji ar mazām maizītēm un siera salātiem - ne jau nu tik lieliskas uzkodas kā viņu viesībās, Simona domās piezīmēja. Viņa uzgāja uz eskalatora, kas veda uz trešo stāvu: pašmācības un medicīnas grāmatu un dažādu publikāciju un neskaitāmu rokasgrāmatu paradīzi. Grāmatu mīļotāju paradīze.

Kad viņa atgriezās pirmajā stāvā, tur jau valdīja liela rosība. Veikalā bija sapulcējušies aģenti, tirdzniecības darbinieki, prese, redaktori un masu informācijas līdzekļu pārstāvji. Daudz tika spriests par to, kam šis veikals pieder; daži minēja V. H. Smitu, citi čukstēja Dilonu vārdu, bet tā īsti nezināja neviens. Varbūt tas ir labi glabāts grāmatu pasaules noslēpums? Nebija gan dzirdēts.

- Simona! - Rufuss uzsauca pāri ejai, kas bija piekrauta ar jaunākajiem Džefrija Arčera un Džona Grišama romāniem.

Kamēr Rufuss spraucās viņai tuvāk, Simona pamāja ar

roku.

- Pasakains veikals, - viņa teica.

- Vai ne? Eskalatori ir lieliska ideja, - Rufuss atzina.

- Vai tu apskatīji visus trīs stāvus?

- Kad es šeit biju pagājušajā nedēļā, mani izvadāja viņu grāmatu iepircēji.

- Varbūt man vajadzētu ar viņiem iepazīties?

- Viņi ir divi: daiļliteratūrai un biogrāfiskajām un vēsturiskajām grāmatām. Šobrīd es nevienu no viņiem neredzu, -Rufuss skaidroja, lūkodamies apkārt.

- Simona!

-Trūdija! - Simona atturīgi atsaucās. Tā dāma ar savu ērgļa skatienu pamanīs ikkatru skropstu pamirkšķināšanu.

- Nu un kā tad klājas “Lappusē”? - Trūdija centās uz labu laimi iegūt informāciju.

- Lieliski.

- Un jaunā redaktore?

- Mums ar viņu veicies, - Simona, plati smaidīdama, atbildēja.

- Un Rolands?

- Kas ir ar Rolandu?

- Neesmu dzirdējusi, kādu izdevniecību viņš nolēmis pagodināt ar savu klātbūtni.

- Es arī ne. Bet noteikti tādu, kas var izmest vējā naudu, - Simona iedzēla.

- Gan jau es vēl dzirdēšu.

- Ja viņš kaut kur atradīs vietu, gan jau dzirdēsi.

Bet Trūdija vairs neklausījās; viņas uzmanību bija saistījis kāds strīds turpat līdzās. Simona priecājās, ka tikusi no viņas vaļā. Viņa centās izspraukties pie Greisijas Džonstones, divu viņas autoru aģentes.

- Ceru, ka tu ieradīsies uz mūsu viesībām, - Simona sacīja, kad abas bija pārmijušas apsveicināšanās frāzes.

- Jā, paldies, un atvaino, ka man nebija laika uzrakstīt atbildi.

- Ir jau labi, ielūgums nāca diezgan vēlu, - Simona savukārt atvainojās.

- Kā redzu, Džemina šovakar ir viena pati, kas tad noticis ar misteru īsto?

- Džemina viņu pameta, kad atklāja, ka viņa iesauka ir “Vienmēr Gatavs”.

Greisija iesmējās.

- Un kā tad jums veicas ar jauno vadību?

- Lieliski! - Simona bija atradusi piemērotu vārdu un tagad to vien lietoja. - Džons bija - un vēl arvien ir - viens no maniem vispopulārākajiem autoriem.

- Es tā dzirdēju.

Simona iesmejas.

- Par to es esmu pārliecināta. Un ko vēl tu esi dzirdējusi?

- Ka tu esi ieķērusies Ianā Trentā. - Greisija pielieca galvu uz sāniem.

- Ja tu ar to domā tās pāris reizes, kad esmu kopā ar viņu kaut kur aizgājusi, tad jā.

Simonu bija satriecis šī apgalvojuma tiešums.

- Vai viņš jau ir mēģinājis tev iesmērēt to draņķīgo grāmatu?

- Kā, lūdzu? - Simona jutās tā, it kā viņas sirds būtu izsprukusi no tai paredzētās vietas un kaut kur brīvi lidinātos.

-Tu sadzirdēji pareizi. Ak Dievs, Simona, viņš ir pārgulējis ar katru redaktori un aģenti šajā Dieva pasaulē, lai dabūtu to grāmatu līdz izdošanai.

- Es gan neesmu neko par tādu grāmatu dzirdējusi. - Simona trīcēja no galvas līdz papēžiem.

-Tad vēl dzirdēsi. Tas ir vulgārs savārstījums, kuru sarakstījusi kāda ārzemniece, kas Ianu pilnīgi aptinusi ap pirkstu. Viņš to uzdod par savu māsu.

- Kā jau teicu, es neko par tādu grāmatu nezinu, bet esmu pārliecināta, ka tu maldies. - Simonai pat izdevās iesmie-ties. Viņa labprāt iedzertu, un viesmīlis ar paplāti stāvēja turpat līdzās, bet viņa nebija pārliecināta, ka spēs noturēt glāzi.

-Tici man, Simona! Ja tu palūgtu, lai šeit ikviena sieviete, kurai bijis sakars ar Ianu Trentu, izietu ārā, šī telpa kļūtu gluži tukša.

Simonai aizžņaudzās kakls un mēle notirpa.

- Vai tu arī? - viņa iedzēla.

*

- Es arī, - Greisija kaunīgi atzinās. - Bet, ja tu netici man, aprunājies ar Helēnu... un rau tur, Trišu, viņas ir gājušas pa to pašu taciņu.

Simonai blakus atkal parādījās Rufuss. Simona nekad mūžā vēl nebija tā priecājusies, ka saruna pārtrūkusi. Vēl viena minūte - un viņa būtu noģībusi.

- Sveicināts, Rufus! - Greisija sacīja, kamēr Simona pūlējās noturēties kājās.

- Pasakains veikals, vai ne? - viņš vaicāja.

Simona vairs nedzirdēja, ko viņi runā. Tas nelietis, viņš

izmantojis Simonu un acīmredzot ikvienu citu divkājainu sieviešu dzimuma būtni, lai panāktu tā nekrietnību savārstījuma izdošanu. Nu, varbūt viņas bija ar to samierinājušās, bet Simona to nedarīs.

- Atvaino, ka man tev nācās paziņot sliktas vēstis, Simona. Es tev vēl piezvanīšu, - Greisija noteica, pamanījusi kādu, ar kuru gribēja parunāties.

- Lūdzu, ved mani prom no šejienes! - Simona teica Rufusam, pirms viņš paspēja uzdot kādu jautājumu.

- Vai tu esi saslimusi?

- Mazliet sagriezās galva, tas arī viss, laikam sajaucu dzērienus. - Simona pieķērās pirmajam iemeslam, kas iešāvās prātā.

- Es aizvedīšu tevi mājās, - viņš piedāvāja.

- Paldies! - Simona pateicīgi atsaucās.

Rufuss nesteidzīgi pašķīra Simonai ceļu.

- Vai esi pārliecināta, ka tev nekas nekaiš? Tu esi ļoti bāla, - Rufuss ierunājās, kad viņi bija nokļuvuši pie Simonas ārdurvīm.

-Vīns laikam nebija īsti labs, es atgulšos, un viss būs kārtībā.

Simona patiesi izskatījās atžirgusi.

- Vai tiešām nevēlies, lai es vēl kādu brīdi uzkavējos?

- Es došos tieši uz gultu. Paldies, ka atvedi, Rufus, es palieku tev parādā, - viņa piebilda, nestabili iztrausdamās no automašīnas.

Kad Simona sasniedza dzīvojamo istabu, asaras jau plūda lielām un karstām straumēm. Kā Ians tā varēja? Vai viņš tiešām uzskatīja, ka tiks sveikā cauri? Bet ja viņa nebūtu sastapusi Greisiju...

Simona kā bērns ieritinājās krēslā un raudāja tik ilgi, līdz atkal sāka sāpēt galva un viņa spēja domāt vienīgi par atriebšanos. Viņa pat nepamanīja sava telefona automātiskā atbildētāja sarkano, mirgojošo gaismiņu.

Četrdesmitā nodaļa

Bēniņu telpa bija ideāla vieta viesībām. Vieglais vējš, kas no upes pūta pa atvērtajiem logiem, to atvēsināja. Mēbeļu te nebija; skaņas apslāpēja vismaz akru plats plīša paklājs.

Džons Bērēts, pašapzinīgi smaidīdams, pozēja fotogrāfam. Telpa bija omulīgi pildīta ar cilvēkiem, un, lai arī kur viņš skatījās, it visur redzēja dzīvīgas sejas, dzirdēja sarunu un smieklu čalu.

- Viss taču ir labi, vai ne? - viņš jautāja sievai.

- Brīnišķīgi, neuztraucies, - Iva smaidīdama apgalvoja. Viņa nekad vēl nebija redzējusi Džonu tik satrauktu. - Meitenes lieliski pastrādājušas: te ir tik daudz dzeramā, un, citējot Lūsiju, ēdieni ir kolosāli.

- Kur ir Lūsija? - Džons raizējās.

Iva pastiepās uz pirkstgaliem.

- Viņa runā ar Simonu. Un, pirms tu esi pajautājis, arī Sons jūtas gluži labi, tāpēc ej un līksmojies un beidz bažīties.

Artura Lorda parādīšanās it visus patīkami pārsteidza. Viņš priecājās, ka ir atgriezies savā kolektīvā. Iekārtojies stūrī pie loga, viņš apmierināts pļāpāja ar Holliju, kura burtiski staroja.

- Bet tas ir brīnišķīgi, - viņš atzina, kad Hollija bija pastāstījusi par Normu Daunsu.

- ... un Lūsinda Rokingema lūdza mani, lai es būtu viņas redaktore! - Hollija lepni pavēstīja.

- Kā tad klājas viņas Cienīgajai Augstībai?

- To jūs varat noskaidrot pats, viņa tikko ieradās.

Arturs teatrāli piespieda roku pie sirds.

- Nez vai esmu spējīgs sarunāties ar Lūsindu?

Hollija iesmējās un pamāja Lūsindai un Dominikam.

Viņi bija atgriezušies no Parīzes pāris mēnešu agrāk, nekā plānojuši.

- Hollij, mīlulīt, kā tev klājas? Artur, vecais muļķi, ko tu sev esi nodarījis? - Lūsinda noprasīja, pastiepdama skūpstam savu vaigu.

- Es dzīvoju kā niere pa taukiem, - Arturs atcirta.

- Redzu, ka tu tiešām esi atlabis. Mana kāja arī atveseļojas, paldies, ka apjautājāties.

Dominiks svētlaimē smaidīja.

- Tu izskaties burvīgi, Hollij, - Lūsinda paziņoja un, atbalstīdamās uz spieķa, pakāpās atpakaļ, lai kārtīgi nopētītu savu redaktori.

- Man patīk tavs tērps, bet, ja es to uzvilktu, tas izskatītos pilnīgi atbaidošs.

Hollija pasmaidīja. Kā gan Simonai varēja nepatikt šī sieviete?

Hollijai nācās atzīt, ka tumši zilā žakete, baltie svārki un baltā blūze bez apkaklītes ir īsts atradums. Viņa bija atklājusi, ka apģērbs spēj piešķirt īstu pašapziņu. Kamēr vien īsi svārki būs modē, viņa valkās tikai tādus.

- Ak Dievs, Hollij, tur ir tava dubultniece! - Lūsinda iespiedzās, kad viņiem pievienojās Liza un Roberts. Šai sievietei jābūt Hollijas māsai, kaut arī tik skaista gan viņa nav.

Lūsinda raudzījās uz Lizu. Nē, noteikti nav tik skaista.

Hollija viņus abus apskāva un tad iepazīstināja ar Lū-sindu, Dominiku un Arturu.

- Hollija Parīzē brīnišķīgi pavadīja laiku, - Liza ierunājās, kā apburta raudzīdamās uz šo sievieti, par kuru Hollija tik daudz bija stāstījusi.

- Ne tik brīnišķīgi, kā varētu būt, ja es spētu kustēties.

Hollija ielika savu roku Dominikam elkonī.

- Nu, mēs pavadījām burvīgu vakaru, vai ne, Dominik? -viņa paķircinājās.

-Aizmirsti viņu, Hollij, es jau tev sen teicu: viņš ir mans, - Lūsinda noskaldīja, un visi iesmējās, bet par visiem visskaļāk pats Dominiks.

- Tu izskaties sensacionāla, tā žakete ir kolosāla, - Liza māsai pačukstēja, kad Lūsinda atkal pievērsās sarunai.

- Jums pilnīga taisnība, tāda viņa ir, - Lūsinda acīmredzot spēja vienlaikus runāt un klausīties.

- Tagad man tā arī pašai patīk, kad es to pirku, tik pārliecināta nebiju, - Hollija atzinās.

- Es gan esmu pārliecināta, - Lūsinda paziņoja.

- Neizskatieties tik satriekta, Liza, Hollija jau ir pieradusi, ka, ikreiz atverot muti, es klāju vaļā visu, ko domāju.

Lizai sāka iepatikties Lūsinda.

- Kur ir Terenss? - Liza pajautāja, kad Lūsindai beidzot vajadzēja apklust, lai ievilktu elpu.

- Vai redzi to sieviešu pūli telpas otrā malā, viņš ir kaut kur tā bara vidū.

Viņi devās tuvāk smejošo cilvēku pūlītim. Hollija atstāja Rokingemus kopā ar Arturu un Amandu, kura bija atnākusi, lai pārbaudītu, kā klājas vīram, un devās uzmeklēt Normu un viņas meitu, bet Norma sarunājās ar kādu žurnālistu.

-Apsveicu, Hollij!

Hollija juta, ka nosarkst: viņa pazina šo seju, bet nevarēja atcerēties vārdu.

- Taču ne tu arf! - meitene ievaidējās. - Tā esmu es, Hollij, Lūsija. Tikai nesaki, ka mani nepazini!

Hollija nebija viņu redzējusi kopš Džona pēdējās grāmatas klajā laišanas svinībām.

-Tu izskaties tik pieaugusi, tik izsmalcināta!

- Nu, tas skan labāk nekā mana muļķa brāļa piezīme, ka es esot sakopusies par godu šim gadījumam!

- Neņem brāļus par pilnu, - Hollija gaisīgi ieteicās, kaut arī viņai pašai šajā jomā nebija ne vismazākās pieredzes.

- Nopietni, es gribēju novēlēt tev visu to labāko. Tētis apgalvo, ka tu esot satriecoša. Viņš priecājas, ka tu esi viena no “Lappuses” redaktorēm.

Hollija vēl arvien nebija iemācījusies uzklausīt komplimentus. Šovakar viņas seja atgādināja liftu: sārtums ceļoja augšā, lejā, augšā, lejā.

- Es dievinu savu jauno darbu, - viņa atzinās.

- Dzirdēju, ka tu gatavojot izdošanai satriecošu grāmatu. Es jau tētim teicu, ka pēc tās iznākšanas gribētu vienu.

- Manuprāt, mēs varam izdomāt vēl ko labāku: kuru katru dienu būs gatavi novilkumi, es tev vienu eksemplāru nosūtīšu.

- Ģeniāli! Šīs garās brīvdienas ir tik garlaicīgas. Trīs vakarus nedēļā es strādāju krodziņā, bet tagad, kad eksāmeni ir galā un esmu pietiekami izgulējusies, dienas velkas tik neciešami lēnu! Visi mani draugi vai nu strādā uz pilnu slodzi, vai arī ir ārzemēs. Dublinā nemaz nav tik daudz gadījuma darbu, - Lūsija pukojās.

- Vai mana meita tevi vēl nav nomocījusi? - Džons pa-bužināja Lūsijas matus.

- Tē-ē-ti! - Lūsija protestēja. - Man nācās pārciest tādas mocības, kamēr savedu savu cekulu kārtībā.

- Piedod, mīļā! - viņš smaidīdams noteica.

- Lūsija man klāstīja, ka viņai garās brīvdienas liekoties garlaicīgas.

- Jā. - Džons sarauca pieri. - Cik nepatīkami, ka izjuka viņai solītais darbs Savienotajās Valstīs.

- Ko tu vēlies darīt pēc koledžas beigšanas? - Hollija vasarraibumainajai meitenei pajautāja.

- Varbūt rakstīt? - Lūsija nedroši ieteicās.

- Brīnišķīgi, tad mums drīz būs divas rakstnieku paaudzes.

- Jā, bet tētis uzskata, ka pēc diploma iegūšanas man vajadzētu kādu laiku aizvadīt grāmatu izdošanas jomā, lai redzētu, vai man tas patīk. Vai ne, tēt?

- Tā ir, - Džons apstiprināja.

- Tas būtu prātīgi, - Hollija piekrita. - Ja tā padomā, kāpēc ne tagad?

- Tagad? Tu domā tagad - kā... tagadl

- Nūjā.

- Kāpēc man tas neienāca prātā? - Džons jautāja. - Tā būtu lieliska iespēja. Pavadi kādu laiku “Lappusē”, apskaties pati, kā tur viss norisinās. Apmesties tu varētu pie Šona. Esmu pārliecināts, ka viņš neiebildīs.

- Vai man par to maksās? - Lūsija noprasīja, šķelmīgi pasmaidīdama.

- Nē, nemaksās, - Džons kategoriski noteica.

- Labi jau, labi. Vai es varētu būt pie tevis, Hollij?

- Protams!

- Ne tik strauji, - Džons iebilda, saraucis pieri. - Lūsij, Simona allaž bijusi... nu, viņa tevi pamudināja rakstīt...

Hollijai jau pietika nesaskaņu ar Simonu.

- Vai jūs mani neatvainotu? Tiksimies vēlāk, Lūsij.

Lai Džons pats tiek galā ar šo problēmu.

- Kā sviežas? - Hollija pajautāja Terensam.

- Ballējos. Kā man patīk visi šie vīrieši un sievietes, kas tik brīvi jūtas ar savām intrigām, mani patiesi varētu aizraut izdevējdarbība. - Viņš pieklusināja balsi. - Atgādini man vēlāk, lai es tev pastāstu dažas tenkas par Simonu.

Melnajā uzvalkā un raibajā kaklasaitē Terenss izskatījās ļoti glīts. Kopš kura laika viņa apaļīgā seja bija kļuvusi kalsnāka? Viņš bija zaudējis svaru, un Hollija to pat nebija pamanījusi.

- Tu izskaties kolosāli, - viņa sacīja. - Kad tu paspēji zaudēt visu to svaru?

- Un tu tikai tagad jautā! - Terenss šķita aizvainots.

- Piedod, ka pārtraucu, Hollij, bet vai drīkstu aprunāties? - Viņai līdzās nostājās Berijs no reklāmas daļas.

Viņa iepazīstināja abus vīriešus.

- Kas noticis?

- Bills Trips no “Review ” grib ar tevi tikties, lai sarunātu interviju.

Hollijas sajūsma pilnīgi noplaka. Viņa nekad agrāk nebija intervēta, un doma par savu krāpšanos lika viņas galvai dīvaini sagriezties.

- Es nevaru piedalīties intervijā. Nezināšu, ko sacīt, no kuras vietas sākt, - viņa iebilda.

- Tev viss izdosies, tikai esi tu pati, - Berijs mierināja viņu. - Tagad tu esi redaktore un tev nāksies pierast pie plašākas popularitātes. Bills ir jauks puisis, viņš tevi nenomocīs. Ja tev nepatīk jautājums, izvairies no tā, uzsmaidi un maini tematu. - Šādu padomu Berijs bija devis visiem autoriem un vairāk reižu, nekā viņš spēja saskaitīt.

Hollija, atbalstu meklēdama, uzlūkoja Terensu - gan jau Terenss viņu izglābs no šīs situācijas.

-Tu taču to vari izdarīt, Hollij, tu vari izdarīt visu, ko vien sadomāsi. Tu pilnīgi apbursi to puisi, es zinu, - Terenss uzmundrināja Holliju.

Tā gan nebija atbilde, kādu viņa gribēja dzirdēt, bet Terenss bija lielisks morāls balsts. Ja šeit nebūtu stāvējis Berijs, Hollija apskautu un noskūpstītu Terensu.

Augstu izslējusi galvu un piešķīrusi sejai pienācīgo smaidu, Hollija devās pretim savam liktenim.

Simona apstājās, lai sasveicinātos ar Lizu un Robertu. Lizu viņa nebija redzējusi jau veselu mūžību.

- Tu noteikti ļoti lepojies ar savu māsu, - Simona ierunājās.

Lizas acis kā aizstāvoties samiedzās.

- Lepojos gan. Esmu vienmēr zinājusi, ka Hollijai piemīt liels talants, un es priecājos, ka tagad viņai ir izdevība to pierādīt. Bet kas gan to zina labāk par tevi, Simona, - Liza, saldi smaidīdama, piebilda.

Simona sarāvās, Hollija acīmredzot šo to bija par viņu stāstījusi. Liza lika justies tā, it kā Simona būtu tā, kas nostājusies Hollijai ceļā. Nē, tāda laime man nav piešķirta, atliek vienīgi nožēlot, viņa drūmi nodomāja.

- Atļaujiet man jūs iepazīstināt, - Liza sacīja, kad viņiem pievienojās Terenss. - Terenss Vorens, Simona Pīrsa.

- Cik jauki beidzot ar jums iepazīties, - Terenss pieklājīgi teica. - Esmu tik daudz pārjums dzirdējis.

- Ceru, ka kaut kas no dzirdētā ir arī labs, - Simona atsaucās, paraudzīdamās visapkārt.

- Mazliet ir, - Terenss atbildēja, pasmaidīdams eņģeļa smaidu, kas lika pārējiem trim prātot, vai viņš nejoko.

Simona arī pasmaidīja, viegli pieskārās Roberta rokai, lai pakaitinātu Lizu, un aizgāja.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja Trūdiju un pagriezās pretējā virzienā, lai no viņas izvairītos. Iedama uz telpas otru galu, viņa ieraudzīja durvīs stāvam Ianu ar bikšu kabatās sabāztām rokām un aukstasinīgi lūkojamies apkārt.

Daudzas galvas pagriezās viņas virzienā. Simonai bija pretīgi šie žēlojošie skatieni no sieviešu puses, kuras viņa tūlīt domās nosauca par raganām. Mirkli apspriedušās, tās atkal pievērsās savām sarunām.

- Nelietis, - viņa tikko dzirdami nošnāca.

It kā palēninātā kadrā sāka notikt tas, no kā viņa visvairāk baidījās: lans un Trūdija gandrīz vienlaikus nāca viņas virzienā. Trūdija, bārstīdama uz bāli pelēkā paklāja pelnus, sasniedza Simonu pirmā.

- Vai nu mēs neredzamies mēnešiem, vai arī sastopamies divreiz nedēļā, - Simona sveiciena vietā ierunājās. Bet Trūdija neatbildēja, viņu daudz vairāk interesēja lans.

- Sveiks, Ian! - Simona vēsi sacīja. - Atvaino, ka man nebija laika atbildēt uz taviem telefona zvaniem, bet šī nedēļa bija drudžaina. - Tas izklausījās pietiekami bezpersoniski.

lans saņēma viņas roku, bet Simona izvairījās no viņa rokasspiediena. Pirmā kļūda, viņa sevi klusībā nolādēja. Trūdija to noteikti pamanījusi. Trūdija ar savu ērgļa skatienu droši vien varētu sašķelt atomu bez palielināmā stikla palīdzības.

- Vai jūs abi esat pazīstami? - Simona gurdi pajautāja.

- Esam reizi tikušies. Esmu liels jūsu rakstu apbrīnotājs, - lans pieglaimīgi atsaucās.

- Un es esmu liela jūsu popularitātes apbrīnotāja, - Trūdija atbildēja.

Ak, kaut es varētu izgaist dūmu mākonī, Simona nodomāja, bet vienīgā pieejamā dūmu strūkliņa plūda no Trūdi-jas nekad neiztrūkstošās cigaretes.

- Kas tā par popularitāti? - Ians uzsmaidīja.

Vai tas cilvēks ir jucis? Sniegt Trūdijai tādu izdevību!

- Kā jums patīk viesības? - Simona jautāja, izmisīgi vēlēdamās novirzīt katru pa savu ceļu.

Trūdija veltīja viņai smīnu, kas pauda, ka viņai viss zināms, un nepievērsa jautājumam uzmanību.

- Jūsu popularitāte, lan Trent.

- Es nesaprotu.

- To salauzto siržu rinda, ko esat atstājis aiz sevis. -Trūdija rūpīgi izvēlējās vārdus. Vēl tikai vakar priekšnieks bija iesaucis viņu savā kabinetā un stingri aizrādījis par apmelošanas un personas nomelnošanas likumiem.

- Ā! Bet tas bija, pirms satiku jūs, - Ians paķircināja Trūdiju. - Dzīve ir viena ilga meklēšana, lai atrastu īsto cilvēku, vai ne?

- Tas atkarīgs no tā, cik garš ir jūsu saraksts, - Trūdija valšķīgi noteica.

- īss, Trūdij, īss. - Kad Ians viņai uzsmaidīja, viņa acis atmaiga - šīs šokolādes brūnās acis, kas bija spējušas piemuļķot ikvienu. - Jums nav nekā dzerama, Trūdij, ļaujiet, es jums ko pagādāšu. - Ians izņēma no viņas pirkstiem izsmēķētās cigaretes galu un devās uz bāra galda pusi.

- Tu, kā noprotu, esi viņa saraksta augšgalā, - Trūdija sacīja, sapņaini nolūkodamās pakaļ Iana slaidajam stāvam.

Simona pārsteigta vēroja viņu. Šī muļķa vecene taču iekrita uz Iana paņēmieniem, bet, ja tā padomā, vai tad tā nenotika ar visām?

- Es neesmu nevienā viņa saraksta galā, mēs jau sen viens otru pazīstam.

- Un grāmata? - Trūdija izprašņāja. - Vai viņš tevi jau lūdza publicēt to grāmatu ?

- Kādu grāmatu? Vai Ians sarakstījis grāmatu? - Simona glīti sarauca uzacis.

- Nekas, nekas, -Trūdija aši noteica, jo smaidīgais Ka-zanova atgriezās ar viņas dzērienu.

Simona nevarēja izšķirties, vai ātri aizbēgt vai arī nekaunīgi izrunāt visu līdz galam. Kamēr viņa vēl šaubījās, lēmumu pieņēma Džons, kurš vēlējās, lai Simona iepazītos ar kādu autoru.

Ādams Bouns bija izvēlējies sev atbilstošu uzvārdu^1. Simona nemaz nejutās pārsteigta, uzzinot, ka šis ļaunā izskata vīrietis ar piķa melnajiem matiem un caururbjošo auksto acu skatienu ir šausmu stāstu rakstnieks. Ja jebkad tiks uzņemta kāda filma pēc viņa grāmatu motīviem, režisoram nemaz nevajadzēs tālu meklēt, lai atrastu galvenās lomas tēlotāju.

- Ādams ir tikko pabeidzis savu pirmo grāmatu - futūristisku šausmu romānu. Kā tev šķiet, vai tu varētu to apskatīt? - Džons rosīgi jautāja.

- Tā taču nebūs zinātniskā fantastika? - Simona atvai-cāja. Viņa vēlējās, kaut Džons būtu apdomīgāks.

- Nē, man nepatīk zinātniskā fantastika, kaut arī grāmatas nobeigums tiešām norisinās nakamā gadsimta pirmajos desmit gados, - Ādams drūmi atbildēja.

- Atsūtiet man kopiju, bet man jūs jābrīdina: nekādu īpašo izturēšanos negaidiet. - Simona viegli, tomēr nedroši pasmaidīja.

Džons neomulīgi pamīņājās. Šāda rupjība nebija nepieciešama. Kas bija noticis ar patīkamo jauno sievieti, kuru viņš bija pazinis - un nemaz ne tik sen?

- Simona negrib likt jums vilties, vai ne, Simona?

- Viņa pastiepa galvu augstāk, lai redzētu, ko grasās darīt lans un Trūdija.

- Simona! - Džons atkārtoja. Tagad viņa jau bija neattaisnojami rupja.

-Atvainojiet, ko jūs teicāt?

- Nekas, nekas, - Ādams atsaucās. - Jūsu redaktores prātu noteikti nodarbina kaut kas cits. Bija jauki jūs atkal sastapt, Džon.

Kad Ādams nozuda pūlī, Džons nikni uzbruka Simonai.

- Kā tu uzdrošinies pret kādu tā izturēties?

- Kā? - Džona niknuma pārsteigta, Simona pārjautāja.

- Tu biji uzkrītoši rupja. Saki man - vai tavs darbs tev sagādā pārāk lielas grūtības vai arī tu gluži vienkārši esi zaudējusi par to interesi?

Simona atmeta matus no sejas. Tā viņa rīkojās vienmēr, kad bija sanervozējusies.

- Piedod, Džon... es to neapzinājos. Bet, ja jau tu par to runā, man patiesi ir... ē... problēmas ar grāmatām, kuras man uzspiež draugi vai draugu draugi. Esmu jau nogurusi no tādu solījumu došanas, kurus nevaru izpildīt. Tā ir noticis jau agrāk. Es negribu justies spiesta noraidīt kaut ko tādu, ko man vispār nemaz nebūtu vajadzējis pieņemt.

- Pirmkārt, Ādams Bouns nav mans draugs, un, otrkārt, es neesmu tāds muļķis, lai liktu tev dot jebko tādu, ko tu atzīsti par nepiemērotu. Bet, kamēr tu pārstāvi “Lappusi”, es vēlos, lai tu būtu laipna un pieklājīga jebkurā situācijā.

- Es patiešām lūdzu piedošanu, - Simona nelaimīgā tonī atkārtoja.

- Labi. Beigsim par to. Klau, man ir kāds jaunums: Lū-sija kādu mēnesi vai vairāk aizvadīs “Lappusē”, lai ielauzītos šādā darbā.

- Brīnišķīgi! - Simonas drūmā seja atplauka.

Uz mirkli viņā pavīdēja vecā Simona. Džonam bija mazliet kauns, ka tik asi uzbrucis viņai.

Ians sekoja Simonai uz telpas otru malu.

- Es taču atstāju savu telefona numuru, kāpēc tu neatbildēji uz maniem zvaniem, mīlulīt? - viņš jautāja, beidzot notverdams Simonu vienu. - Vai kaut kas noticis?

- Noticis? Protams, ne, kas gan varētu notikt? - Dīvaini, kā viss iegrozījās: tagad, kad viņš Simonai bija gluži vienaldzīgs, Ians bija atstājis viņas automātiskajā atbildētājā savu telefona numuru.

- Es zvanīju piektdienas vakarā, tad atkal sestdien un pirmdien, - viņš Simonai pārmeta.

- Šī nedēļa man bija neticami noslogota, un tā vēl nav galā. Visu atlikušo nedēļu un arī lielāko daļu nākamās man ir darba līdz kaklam, - viņa atbildēja.

- Nākamās nedēļas nogales plāni taču mums vēl aizvien paliek spēkā, vai ne?

- Protams, paliek, - Simona dūdoja. - Es nevaru vien to sagaidīt, tā būs loti īpaša nedēļas nogale.

- Man ari. Ko tu darīsi pēc viesībām? Vai nevēlies kaut kur aiziet, lai atpūstos un iekostu?

- Labprāt, bet esmu jau norunājusi būt citur.

- Vai tu nevari tam atmest ar roku? - Ians nebija pieradis, ka tiek atraidīts.

Simona papurināja galvu.

- Kaut es varētu tam atmest ar roku, - Simona nožēlas pilnā balsī atbildēja. “Mest tā, lai trāpītu tev,” viņa klusībā piebilda.

- Tādā gadījumā es gluži labi varu arī doties prom, -Ians vīlies noteica. - Es tev nedēļas sākumā piezvanīšu, labi?

- Atliec to līdz ceturtdienai, tad jau es varētu būt brīvāka.

- Labi, tātad paliek ceturtdiena. Starp citu, vai tā, tumši zilajā žaketē, ir Hollija?

Simonai nemaz nevajadzēja sekot viņa skatienam. Ians un Hollija - nu, viņa spītīgi nodomāja, vai tas nebūtu poētiski un taisnīgi?

- Jā, tā ir Hollija.

- Glīta dāma. Tiksimies nākamnedēļ, mīlā.

Kad Ians paliecās uz priekšu, lai viņu noskūpstītu, Simona veikli pagrieza galvu. Vienu burvīgu mirkli viņai šķita, ka Ians zaudēs līdzsvaru.

Liza un Roberts atteicās no Džona uzaicinājuma par godu viesībām paēst vakariņas. Hollija ieslidināja Roberta kabatā lielu aploksni.

- Neveriet to vaļā līdz pirmdienai, - viņa piesacīja. - Tā ir dāvana jūsu kāzu gadadienā. - Lūkodamās, kā abi aizbrauc, Hollija vēlējās, kaut viņi dzīvotu tuvāk.

Bereti, Simona, Tims un viņa sieva sakāpa divos pirmajos taksometros, atstādami Holliju un Terensu, lai seko viņiem uz Džona un Ivas viesnīcu. Neviens no viņiem nepamanīja kādā automašīnā saliekušos stāvu, kura tauriņveida kaklasaiti gandrīz pilnīgi apslēpa žakete.

- Pastāsti man, ko tu dzirdēji par Simonu, - Hollija pieprasīja, atslīgdama automašīnas aizmugurējā sēdeklī.

- Tas puisis, ar kuru viņa satiekas, - Ians Trents... par viņu runāja, ka viņš ir pavedis ikvienu redaktori šajā okeāna pusē, lai...

Kamēr Terenss viņai atstāstīja dzirdēto, Hollijas acis plaši iepletās.

Cik drausmīgi!

- Nabaga Simona, - viņa izteica savu līdzjūtību.

- Kā tev veicās ar Billu Tripu? - Terenss jautāja.

- Manuprāt, ļoti labi. Intervija paredzēta nākamajā nedēļā, viņš mani uzaicināja pusdienās. Vai es tev stāstīju, ka esmu lūgta piedalīties rakstnieku konferencē? Tas patiesi ir lieliski, varbūt man veiksies tur atrast kādu jaunu autoru. Lū-sinda ir fantastiska, vai ne? Vai tu iepazinies ar Normu Daun-su? - Hollija sajūsmināta pļāpāja. Terenss sēdēja klusu un ļāva viņai to darīt.

Uz ātru roku sagatavotās vakariņas bija ļoti patīkamas un lieliski palīdzēja atslābināties pēc viesībām.

- Lūsija ar savu klātbūtni jūs visus uzmundrinās, - Terenss sacīja, samaksādams par taksometru pie abu mājas durvīm. Visiem par pārsteigumu, viņš bija lieliski sapraties ar Lūsiju, it kā abi jau gadiem ilgi būtu pazīstami.

- Viņa man atgādina Lūsindu, viņām abām ir vienāda humora izjūta, - Hollija noteica ar nogurušu smaidu sejā. - Nezinu, kā tu, bet es esmu kā izžņaugta.

- Droši vien es arī, ja vien es zinātu, ko tas nozīmē.

- Pārgurusi, tikpat kā beigta.

- Gluži manas domas. Vai tu vēl brīdi varēsi izturēt nesabrukusi?

- Varbūt, bet kāpēc?

- Ienāc uz mirklīti, - viņš sacīja, ieslēdza gaismu savā dzīvoklī un nozuda guļamistabā.

Hollija zināja, ka apsēdusies viņa tūlīt pat aizmigs, tāpēc viņa staigāja šurpu turpu pa nelielo telpu.

Terenss kautrīgi pasniedza viņai mazu, papīrā ievīstītu dāvaniņu.

- Kas tas ir? - viņa jautāja.

- Atver! - viņš pavēlēja.

Hollija noņēma papīru un ieraudzīja mazītiņu lakotu indiāņu galvasrotu. Viņa neizpratnē uzlūkoja Terensu.

- Paskaties, kas ir tajā zīdpapīrā.

Hollija attina zīdpapīru un iesaucās no prieka, atklājusi tajā vairākas mazītiņas baltas spalviņas ar košām, mirdzošām maliņām.

- Tās ir brīnišķīgas.

Terenss uzmanīgi saņēma lielāko spalviņu un iesprauda to galvasrotas pašā centrā.

- Es ceru, ka tev patīk šī ideja: kaut kas līdzīgs sasniegumu mēram, - viņš sacīja. - Par katru veiksmi, par katru pārvarēto šķērsli apbalvo sevi ar spalvu...

- Kāda burvīga doma! - Hollijas balss no izjūtu pārpilnības un noguruma aizkrita. - Es to allaž glabāšu kā vislielāko dārgumu.

Kad Hollija, novēlēdama labunakti, maigi noskūpstīja Terensu, viņš kautrīgi pamīņājās, bet viņam nācās pielikt milzu pūles, lai ļautu Hollijai aiziet.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Trūdijas raksts piektdienas avīzē bija diezgan pieklusināts: viņa aprobežojās ar viesību aprakstu un pāris piesardzīgām piezīmēm par Rolanda Grīna nepiedalīšanos. Trūdijas raksta kopīga izlasīšana pie Lūizes rakstāmgalda “Lappusē” bija kļuvusi par rituālu.

Hollija juta tveicīgo vasaras karstumu dedzinām aizvien stiprāk, un viņu pārņēma vilinājums piezvanīt Lizai un pajautāt, vai drīkst pavadīt nedēļas nogali kopā ar viņiem. Bet viņa nevarēja atļauties kļūt atkarīga. Viņa iztēlojās Lizas un Roberta reakciju, kad abi saņēma kāzu gadadienas dāvanu: divas lidmašīnas biļetes uz Parīzi un trīs diennakšu uzturēšanos viesnīcā “Luvra”. Viņa gandrīz domās šķita sadzirdam Lizas prieka izsaucienus, kuriem, bez šaubām, sekos sīka iz-prašņāšana, kā Hollija varējusi atļauties šādu ekstravagantu dāvanu. Bet Hollijai jau bija sagatavota atbilde: viņas algas pielikums bija pat lielāks, nekā nepieciešams, lai segtu ceļojuma izmaksas, tāpēc nemaz nevajadzēja pieminēt avansu par “Rītdienas prieku”.

Hollija paraudzījās pulkstenī uz sava rakstāmgalda - viņa bija veltīgi izšķiedusi pusstundu. Vakardiena bija tāda pati -droši vien iepriekšējo nedēju satraukumu sekas. Hollija saņēmās un sāka pārskatīt pastu.

Viņas acis pārsteigumā iepletās. Uz Banijas Blajas puķainās aploksnes nebija atpakaļadreses. Viņa brīnījās, ka Ba-nija to vispār parakstījusi.

... Es zinu, ka Dereks jau paskaidroja: mūsu ceļojumam uz Parīzi bija vienīgi darījumu raksturs un nekas vairāk. Varu Jums apgalvot, ka viņu interesējat vienīgi Jūs, neviena cita...

Dereks negrasās padoties, Hollija ar rūgtumu nodomāja. Viņas mute kļuva sausa, un viņa juta sienas mācamies virsū. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad tiks savā jaunajā kabinetā ar gaisa kondicionēšanas iekārtu un - vēl labāk - atveramiem logiem. Bet šai baiļu lēkmei nebija nekāda sakara ar viņas kabinetu. Hollija dziļi ieelpoja, līdz sirds atkal sāka strādāt normālā ritmā. Viņu saniknoja tas, ka Dereks vēl aizvien spēja uzdzīt viņai šādu baiļu sajūtu. Hollija izlēmīgi ielika vēstulīti aploksnē un uzrakstīja uz tās Vinsenta Hārpera vārdu un adresi. Viņš bija Hollijas advokāts, lai tad viņš arī izlemj, kā rīkoties.

Aizvien lielākajai manuskriptu kaudzei kaktā viņa pievienoja vēl divus un izšķiroja atlikušos pasta sūtījumus. Milzīgā sajūsma, ik rītu atverot pastu, bija noplakusi, tagad viņas rakstāmgaldu sasniedza arī muļķīgi un nepatīkami sūtījumi. Ja neskaita Banijas vēstuli, šodien nekā svarīga nebija: pāris darījumu tipa ielūgumu, literārie žurnāli un divas lappuses garš kāds grāmatas pieteikums. Divas lappuses! Hollija izlasīja pirmo lappusi, paņēma no rakstāmgalda atteikuma formu un ielika to aploksnē kopā ar abām cieši apdrukātajām lapām. Pēc Simonas ierosinājuma “Lappuses” redaktori vairs neparakstīja atteikumus. Tādējādi tie bija kļuvuši bezpersoniski. Hollijai šāda sistēma patika. Viņa bija lasījusi pāris apvainojošu vēstuļu, kuras Simona bija saņēmusi no atraidītajiem rakstniekiem. Simonai piederēja neizmērojama vara - tas bija vienīgais viņas darba aspekts, kas Hollijai sāka nepatikt: mēnešiem, varbūt gadiem ilgais autora darbs, kas izklāstīts uz papīra, tiek atraidīts ar mazas papīra lapiņas palīdzību. Varbūt viņa ar laiku iemācīsies tik loti nesatraukties, bet tas bija jāpadara. Un anonimitāte palīdzēja.

Hollija savāca savas atbilžu aploksnes un pa ceļam uz piektdienas sanāksmi nolika tās uz Lūizes rakstāmgalda. Tagad viņa jau jutās brīvāk, nepavisam vairs tik nervoza kā sākumā.

Ieraudzījusi konferenču telpā Džonu, Hollija jutās pārsteigta.

- Neņemiet mani vērā, - viņš aizrādīja. - Esmu tādēļ, lai mācītos.

Sanāksme noritēja mierīgi. Viņi ātri apsprieda ienākumus par pārdotajām grāmatām un atkārtoti izdodamās literatūras grāmatu sarakstu, tad pārrunāja jaunās ieceres. Simona apliecināja, ka viņas smaidošā ģīmīša autore Klēra Džoun-sa labprāt piekritusi pārstrādāt savu manuskriptu. Hollija informēja, ka viņa norunājusi tikšanos ar Normu Daunsu.

- Manuprāt, sākumā vajadzētu viņai piedāvāt līgumu par vienu grāmatu, - Simona brīdināja.

- Vispirms redzēsim, kas viņai šajā sakarā sakāms, -Tims stingri noteica.

- Ja es drīkstu izteikt savu viedokli, - Džons ierunājās, - vai nebūtu labāk piedāvāt līgumu par trim grāmatām? Tie taču nebūs viņas pirmie romāni, viņa ir populāra rakstniece ar lielisku reputāciju. Kā gan mēs varētu kļūdīties?

Hollija viņam veltīja pateicības pilnu skatienu.

- Kā teiksi, tu taču te esi priekšnieks, - Simona iedzēla.

Džons sarauca pieri.

Keitija pastāstīja par aizķeršanos ar bērnu literatūru: kāda viņas ilustratore bija slima un nav zināms, cik ilgi būs slimnīcā, grāmata netiks laikā nodota tipogrāfijā, un to vajadzēs iekļaut pavasara sarakstā.

- Vai tevi tas apmierina? - Simona jautāja.

Keitija paraustīja plecus.

- Man nav citas izvēles. Bet es to varētu sagatavot, lai iznāk marta beigās; autore labprātāk gaidīs nekā šādā brīdī pieprasīs citu ilustratoru.

-Tātad mēs to ierakstām martā. -Tims to atzīmēja savā kalendārā. - Neizlaid no acīm! Ja visi striķi trūks, viņai nāk-sies samierināties ar citu datumu vai arī pavisam atlikt grāmatas izdošanu.

Sons paņēma nepieciešamo lietu pieprasījumu sarakstus un izdalīja salocītās lapas. Džons Bērēts vēroja, kā Simonas smalkos, augstos vaigukaulus pārklāj tumšs sārtums. No viņas pieprasītā bija apstiprināts vienīgi kafijas automāts. Viņa augstprātīgi paslēja galvu. Džons mierīgi izturēja viņas skatienu. Viņa saburzīja savu lapu, paņēma mapi un bez jebkādiem paskaidrojumiem izgāja no telpas. Džons atkal pievērsa uzmanību pārējiem, kas sēdēja ap galdu. Viņu sejas izteiksme un izteikumi liecināja, ka viņi ir apmierināti. Hobija priecīgi staroja.

Par vienu gan Džons bija pilnīgi drošs: Hollijas paaugstināšana amatā bija vislabākais, ko viņš izdarījis.

Simona iedrāzās savā kabinetā un aizcirta durvis. Viņa

*

bija pārāk saniknota, lai runātu. It viss viņas sarakstā, atstājot tikai nožēlojamo kafijas automātu, bija izsvītrots, izlabots kā bērna mājasdarbs. Tas jau aizvainoja. Viņai taču visos pasākumos jāpārstāv “Lappuse,” tāpēc Džonam vajadzēja piešķirt viņai summu apģērbu iegādei. Kā viņi domā, cik ilgi izturēs viņas automašīna? Bet tā izsvītrot visus lūgumus...

- Jā! - viņa uzkliedza, izdzirdēdama klauvējienu pie durvīm.

Džons Bērēts juta viņas dusmas. Viņš lēni šķērsoja telpu un apsēdās Simonai pretī.

-Tu diezgan piepeši aizgāji no sanāksmes, - viņš ierunājās.

Simona paņēma rokā saburzīto papīra lapu.

- Es negaidīju šo atteikumu.

- Tā es sapratu. Atzīsti, Simona, tu mazliet pārspīlēji, vai ne?

- Nedomāju vis, tā nepavisam nav, - Simona atteica un sāka pamatot savu prasību iemeslus.

Džons pieklājīgi noklausījās, līdz viņa beidza.

- Es piekrītu, ka tev nepieciešami tērpi tiem pasākumiem, kurus tu apmeklē, un ka reizēm - bet ne pārāk bieži -tev nepieciešama automašīna. Es tev pastāstīšu, kā es to saprotu. Tev ir krietni vien paaugstināta alga, tu pelni daudz vairāk nekā vairums redaktoru - es to zinu, jo esmu painteresējies. Ar to vajadzētu pietikt, lai maksātu par tērpiem. Zelta kredītkarte? Tev jau ir kompānijas kredītkarte, uz ko tad tu īsti centies atstāt iespaidu? Mēs labprāt apmaksāsim izdevumus par taksometru, tāpēc tava automašīna ir tevis pašas ziņā. Un uz tevi attiecas arī vispārējā prēmiju sistēma. Tici man, Simona, nav pārāk daudz cilvēku, kuri atteiktos no tava amata.

Simona norija atbildi. Vai Džons viņai draudēja?

- Es saprotu, - viņa sacīja.

Džonam bija grūti samierināties ar šādu Simonas rakstura izpausmi. Viņš vienmēr bija lepojies ar savām spriešanas spējām par cilvēkiem. Kā viņš bija varējis pārvērtēt Simonu? Vai viņa bija pilnīgi pārvērtusies?

- Mūsu abu labā es iesaku tūlīt pat to noskaidrot, -

Džons deva padomu. - Ja gribam labi sastrādāties, ir svarīgi, lai mēs abi justos laimīgi. Ja tu esi pārdomājusi par savu darbu “Lappusē”, es tevi sapratīšu. Es tevi atbrīvošu no tavā līgumā paredzētajiem pienākumiem, un tu vari aiziet - bez naida. Skaidrāk es to vairs nevaru pateikt, vai piekrīti?

Viņš tiešām draudēja. Simona gausi aptvēra, ka viņa riskē zaudēt to, kas viņai nozīmē visvairāk: ne Ianu un viņa manipulējošos melus, ne Holliju un viņas nodevību - Holliju varēja aizvietot - un pat ne Marku. Viņa riskē zaudēt savu redaktores darbu “Lappusē”.

- Es neko negribu pārdomāt. Tu zini, cik daudz man nozīmē “Lappuse”, - viņa sacīja. Šoreiz viņa runāja no sirds.

- Labi. Es priecājos, ka esam to noskaidrojuši. Un tagad es pateikšu, ko esmu nodomājis darīt: noliktavas telpu, kas ir tavam kabinetam blakus, pārveidosim par vannasista-bu. Tā būs pavisam maza un šaura, bet tā būs vienīgi tavējā.

- Paldies, Džon, - Simona lēnīgi atsaucās.

- Un vēl kas. Es gribu, lai tu manā vietā pieskati Lūsi-ju. Kā tu zini, viņa pirmdien ieradīsies Londonā. Manuprāt, tu redzēsi, vai viņai piemīt kādas spējas, vai viņa ir piemērota darbam izdevniecībā.

- Darīšu visu, ko varēšu. Man ļoti patīk Lūsija. Turklāt ar viņu kopā būs jautri, - Simona no visas sirds piebilda.

-Tur nu tev taisnība. - Džona acis atmaiga.

Četrdesmit otra nodaļa

Nākamajā pirmdienā Lūsija iebrāzās “Lappusē” gluži kā svaiga gaisa vēsma. Simona priecājās par šo pārmaiņu -nedējas nogale viņai bija šķitusi ļoti gara. Viena pati viņa raudādama bija iedzērusi par godu savai trīsdesmitajai dzimšanas dienai. Vienīgi Marks bija steigā piezvanījis, lai novēlētu viņai daudz laimes.

- Es tevi izvadāšu pa visiem kabinetiem, - viņa piedāvāja Lūsijai. - Tā tu itin drīz uzzināsi, ko katrs dara un kā to dara.

Lūsija kā apburta vēroja Mariannu nomainām fona krāsu kādas grāmatas vākam.

- Es nezināju, ka to var izdarīt ar datoru, - viņa sacīja, pavilkdama krēslu un atsēzdamās Mariannai līdzās.

- Mēs tā visu laiku darām, - Marianna paskaidroja.

- Simona, tev zvana, - Lūize uzsauca pa atvērtajām durvīm.

- Tu pasēdi tepat pie Mariannas, - Simona pieteica.

Lūsija izklaidīgi pamāja ar galvu - viņa jau bija aizrāvusies.

- Mīlulīt, - Iana balss murrāja klausulē. - Es cerēju, ka varēšu tevi sazvanīt. Cik žēl, ka tevi šajā nedēļas nogalē nesatiku. Vai tev manis pietrūka?

- Protams, pietrūka, - viņa atbildēja caur sakostiem zobiem.

- Zinu, ka apsolīju piezvanīt ceturtdien, bet es būšu prom visu nedēļu, tāpēc gribēju tūlīt norunāt ar tevi par nedēļas nogali. Vai tev ir pie rokas pildspalva? Es tev pateikšu tās viesnīcas adresi. Vai tev nav iebildumu, ka mēs satiksimies tur? Man tas ir gandrīz pa ceļam. Šaubos, vai varēšu tikt agrāk par septiņiem.

-Tas nekas.

- Labi. Starp citu, viesības todien bija lieliskas.

- Kā klājas tavai draudzenei Trūdijai? - Simona sarkastiski pavaicāja.

Ians iesmējās.

- Manuprāt, viņa ir ļoti jautra.

Vai viņa būtu nākamais Iana upuris?

- Tevis paša labā ceru, ka tā tas arī paliks. Tagad man jābeidz runāt, mani jau gaida. Pasaki man to adresi!

Rakstīdama adresi, Simona sarauca pieri: nu jau viņš mazliet pārspīlēja. “Orangerie” - izmeklēta lauku viesnīca -bija paredzēta slavenību atpūtai, un tā bija pat ļoti dārga. Ians bija iecerejis lepni īstenot Simonas cinisko izmantošanu.

- Tātad tiksimies ap septiņiem? A, es gandrīz aizmirsu, vai tu jau paguvi izlasīt manas māsas manuskriptu? - viņš nevērīgi pajautāja.

- Jā, Bridiitas grāmatu es izlasīju.

Nez kāpēc viņa tā uzsver šo vārdu, Ians prātoja.

- Ko tu par to domā?

- Parunāsim par to piektdien. Man jāiet.

- Bet vai tu nevari man...

Simona nolika klausuli. Beidzot viņai galvā sāka veidoties kāda ideja. Viņa klusu sēdēja pie rakstāmgalda un pārdomāja savu plānu. Kad atkal parādījās Lūsija, Simona plati smaidīja.

- Ko lai es tagad daru? - Lūsija izpētīja Simonas kabinetu. - Kas ir visās tajās lielajās aploksnēs? Manuskripti? - viņa jautāja. Viņas tēvs allaž darbā lietoja šādas lietas un biezas aploksnes.

- Jā. Tie, kurus man vēl nav bijis laika izlasīt.

- Un visi tie nabaga autori tagad sēž mājās un grauž nagus. Kā viņi zina, ka viņu manuskripti vispār ir nonākuši galā?

- Viņi to nezina, iekams man neatradīsies izdevība tos izlasīt.

- Un kas notiek pēc tam?

Simona paskaidroja.

- Es laikam nespētu izturēt tādu gaidīšanu... - Lūsija ievaidējās.

- Vai zini, kas man ienāca prātā: kāpēc gan tev šovakar nepaņemt pāris darbu līdzi uz mājām? Izlasi tos un pasaki man, ko tu par tiem domā.

- Lieliski! Es šovakar nekur neiešu, man tas ir tieši pa prātam. Vai man jāuzraksta tev atsauksme?

- Kā tad! Es tev vēlāk pāris atlasīšu. Tā, laiks pusdienot. Vai gribi ēst šeit vai kaut kur aiziet?

- Ko tu parasti dari? - Lūsija vaicāja.

-Tas ir atkarīgs no tā, cik man daudz darba. Reizēm palieku te un pasūtu kādu sviestmaizi, citreiz kaut kur aizeju iekost.

- Ēdīsim šeit, lai es te varu kārtīgi iejusties.

Pēc tam Lūsija nomazgāja viņu šķīvjus un krūzītes, bet Simona tos noslaucīja.

- Es vēl-neesmu redzējusi Holliju, - Lūsija paziņoja.

- Viņa drīz atgriezīsies, viņa devās satikties ar interjeristu, lai izvēlētos tapešu krāsu savam jaunajam kabinetam.

- Kādas krāsas tu izvēlējies? - Lūsija pavaicāja.

- Galvenokārt krēmkrāsas. Man patīk neitrālas krāsas.

- Man patīk savā stilā... tēraudpclēka un melna, kaut kas tāds.

- Priecājos, ka tu neiekārto manu kabinetu. - Simona nodrebinājās. - Nāc, iesim apskatīties, vai Hollija jau ir atgriezusies.

Gaitenī viņas saskrējās ar steidzīgo Džeinu.

- Ai! - Džeina iesaucās, jo viņai no rokām izkrita paraugnovilkumi. - Hollijas grāmata ir gatava iespiešanai, - viņa paskaidroja.

- Varbūt tagad viņa būs mazliet mierīgāka, - Simona piezīmēja.

- Mēs ejam uz Hollijas kabinetu, es aiznesīšu. - Lūsi-ju satrauca Simonas dzēlīgais tonis. Simona allaž Lūsijai bija kaut kas līdzīgs elkam. Nekad agrāk viņa nebija tā izturējusies.

- Paldies, Lūsij!

Hollijas kabinetā nebija.

- Vai vēlies viņu pagaidīt? - Simona pajautāja.

- Jā. Es palasīšu šo te. Dzirdēju, ka tas esot lielisks romāns.

- Es neesmu to lasījusi.

-Tad izlasi! - Lūsija ieteica. Tētim taisnība: Simona bija greizsirdīga uz Holliju.

- Tava māsa jau trīs reizes zvanīja, - Lūize paziņoja. -Tev tūlīt viņai jāpiezvana. Un tavā kabinetā tevi gaida Lūsija. - Iezvanījās telefons. - Vienu mirklīti! A, sveika, Liza, viņa tikko ienāca, pagaidiet!

Hollija pasniedzās pēc klausules.

- Sveicināta, Liza, tu mani meklēji?

Lūize vēroja, kā Hollijas sejā atplaukst smaids.

- Es priecājos, ka tu piezvanīji, daudz laimes kāzu gadadienā. Ko tu teici? Jā, protams, es to varu atļauties, neraizējieties, vienkārši pasakaini pavadiet laiku. Kad būsiet izlēmuši par datumu, piezvaniet uz ceļojumu aģentūru. Es tev vakarā vēl piezvanīšu, un vēlreiz - daudz laimes!

Kad Hollija iegāja kabinetā un ierunājās, Lūsija salēcās.

- Es nedzirdēju tevi ienākam, biju pilnīgi iegrimusi šajā grāmatā.

- Ko tu lasi?

- “Rītdienas prieku”. Ceru, ka tev nav iebildumu. Džei-na man iedeva šīs loksnes, lai atnesu tev.

Hollijas seja atplauka. Viņa gandrīz izrāva paraugnovilkumus Lūsijai no rokām un godbijīgi tos turēja.

Vāka toņi ne tuvu nebija tik koši, kādi tie būs gatavai grāmatai, bet bija milzīga bauda redzēt jau kaut ko līdzīgu grāmatai.

Lūsija pasmaidīja par Hollijas prieku.

- Droši vien ir kolosāli izsekot grāmatai no sākuma līdz beigām.

- Tā ir, patiešām. - Hollija pašūpoja loksnes rokās. -Tagad mēs vismaz varam virzīties tālāk. Nāc man līdzi uz ražošanas dalu.

Džeina viņu jau gaidīja.

- Es jau zināju, ka, tikko pārnākusi, tu skriesi šurp, - viņa paķircinājās.

- Vai nav brīnišķīgs vāks? - Hollija vaicāja.

- Ne tik brīnišķīgs, kāds būs īstais vāks, bet grāmata būs lieliska. - Džeina prātoja, cik ilgs laiks nepieciešams, lai Hollija atgūtu vēsu prātu.

Uz grīdas bija sakrauti vairāki “Rītdienas prieka” paraugnovilkumi.

- Vai es pāris drīkstu paņemt? - Hollija jautāja.

- Protams, - Džeina noteica un iedeva viņai trīs eksemplārus.

- Ņem, Lūsij. - Hollija atdeva viņai vienu. - Kad šie tiks izsūtīti? - viņa pajautāja Džeinai.

- Rītdien. Visus sīkumus es atstāju pie Lūizes. Pēc tam tās savās rokās pārņems Džeremijs.

- Vai es nevaru kaut kā palīdzēt?

- Nē, vienīgais, ko tu vari darīt, ir - nomierinies un atpūties.

- Šī bija lieliska diena. - Lūsija paņēma no Simonas manuskriptus. - Šovakar pat ķeršos tiem klāt un pēc tam izstāstīšu tev, ko par tiem domāju.

- Lēnām, nekur nav jāsteidzas. - Simona bija izmeklējusi viņai divus vēl nelasītus manuskriptus un vienu tādu, par kuru pati īsti nebija tikusi skaidrībā. Viņa par to šaubījās. Varbūt Lūsija varētu palīdzēt viņai izlemt.

Kad Simona nākamajā rītā iegāja savā kabinetā, uz viņas rakstāmgalda atradās manuskripts. Bez jebkāda ieteikuma Lūsija bija izvēlējusies pirmo lasīt to, par kuru Simona pati nebija skaidrībā. Izlasījusi aso, ļoti īso atsauksmi, Simona pasmaidīja.

“Brīnišķīgi apraksti, eleganta valoda, nebeidzami garlaicīgs. ”

- Es taču neesmu pateikusi neko sliktu, vai ne? - Lūsija, sēdēdama apmeklētājiem paredzētajā krēslā, ierunājās. - Es visu laiku gaidīju, kad kaut kas beidzot notiks, bet tā arī nenotika.

- Nē, tu neesi pateikusi neko sliktu; patiesībā tā ir ļoti pamatota kritika.

-Tātad tu esi lasījusi šo manuskriptu?

Lūsija sarauca pieri. Vai Simona viņu pārbaudīja?

- Jā, man arī tā šķita, bet man bija nepieciešams vēl kāda cita viedoklis. Tu man palīdzēji izlemt.

Lūsijas sarauktā piere tūlīt iztaisnojās, un viņa izskatījās apmierināta. Viņa gan nestāstīja Simonai, ka gandrīz visu nakti bijusi nomodā, lasīdama “Rītdienas prieku”. Tā nu gan bija brīnišķīga grāmata.

Hollija kāri uzklausīja Lūsijas dedzīgos slavinājumus.

- Emīlija noteikti jutīsies laimīga, ka tev šī grāmata patika, - viņa sacīja. - Terenss tev sūta sveicienus un grib zināt, vai tu nevarētu ceturtdien ierasties uz vakariņām; tad būs viņa kārta tās gatavot.

- Viņš prot gatavot?

- Kā tad, viņš tagad jau ir īsts meistars. Mēs to darām uz maiņām: vienu nedēļu es, vienu viņš.

- Vai tu ar viņu precēsies? - Lūsija pajautāja.

Šis jautājums pārsteidza Holliju pilnīgi nesagatavotu.

- Nē! Un, pat ja es to gribētu, es to nevarētu darīt, jo vēl neesmu šķīrusies, - viņa piebilda.

-Atvaino, man to nevajadzēja sacīt; tu nosarki tikpat koša kā tava lūpukrāsa.

- Jā, nevajadzēja vis, - Hollija piekrita, tomēr iesmējās.

- Mamma mēdz teikt, ka mana mēle mani reiz ievilks nelaimē.

- Ja tu gribi strādāt izdevniecībā, tad katrā ziņā nepieciešams tik daudz takta, cik vien iespējams atrast, - Hollija brīdināja.

Lūsija saviebās.

- Iedomājies tikai: mana karjera būs galā, pat vēl nesākusies.

- Tik slikti jau nemaz nav. Galvenais - padomā, pirms runā, izvairies no strīdiem, un viss būs labi. Uzmanies! Izdevējdarbība ir emocionāla sfēra, - Hollija brīdināja.

- Kā tu pēkšņi esi kļuvusi tāda strīdu speciāliste? - Lū-sija noprasīja.

- Mans bijušais vīrs jebkādu strīdu vai iebilšanas mēģinājumu uzskatīja par nepaklausību. - Hollija pati nezināja, kāpēc par to ierunājusies.

- Cik šausmīgi! Es priecājos... - Lūsija apklusa.

- Par ko tu priecājies? - Hollija mudināja viņu izteikties.

- Pagaidi, es domāju, pirms atkal izšaušu savu garo mēli. Es priecājos, ka tev ar to vairs nav jāsamierinās, - viņa triumfējoši pabeidza. Lūsija bija grasījusies sacīt: viņa priecājas, ka Hollija pametusi to lopu.

- Zini, es tev pagatavošu kafiju, tad tu varēsi atslābināties un atkal būt tāda, kāda esi.

***

Simona nogaidīja līdz trešdienai, tad piezvanīja uz viesnīcu “Orangerie”.

- Es gribētu runāt ar reģistratoru, - viņa palūdza.

- Kā varu jums palīdzēt? - jautāja valdzinoša balss.

- Vai misters Ians Trents ir pasūtījis piejums numuru šai nedēļas nogalei?

- Ir gan, bet, ja viņš vēlas to atsaukt, viņam būs jāzaudē iemaksātā summa, - valdzinošā balss skarbi atsaucās.

Simona nepievērsa šim teikumam uzmanību.

- Esmu mistera Trenta sekretāre, un viņš vēlētos uzzināt, vai iespējams parasto numuru nomainīt pret luksa numuru.

- Mirkli uzgaidiet, lūdzu!

Simona nepacietīgi niekojās ar telefona vadu.

- Jā, mums vēl ir brīvs viens luksa numurs, tās ir mūsu labākās telpas, - reģistratore uzsvēra.

Citiem vārdiem sakot, mūsu visdārgākais numurs, Simona apmierināta nosprieda.

- Misters Trents patiesi priecāsies. Kā noprotu, jums taču ir apkalpošana numuros?

- Protams, kundze, - reģistratore atbildēja.

- Misters Trents vēlētos, lai piektdienas vakarā viņa luksa numurā būtu klāts galds. Viņš ar lēdiju... tas ir... ar pavadoni ieradīsies ap septiņiem. - Simona klusēja tieši tik ilgi, lai ļautu iedarboties savai it kā nejauši pieļautajai pārteik-šanās kļūdiņai. - Viņš dotu priekšroku kaut kam aukstam, kaut kam tādam, kas nesabojātos, ja viņi mazliet aizkavētos. Ko jūs ieteiktu?

- Vienu mirklīti, es paņemšu ēdienkarti, - reģistratore sacīja. Viņa gan nealgotu tādu sekretāri, viņas priekšnieks būtu nikns, ja uzzinātu, ka sekretāre gandrīz izpaudusi viņa pavadones vārdu. - Atvainojiet, ka aizkavējos, - viņa pēc brīža turpināja.

-Ar ko jūs ieteiktu sākt? - Simona pajautāja.

- Varbūt auksto zupu?

- Nē. Tā būtu pārāk parasta.

- Varbūt aknu pastēti?

- Hmm, iespējams. Bet vai nevarētu kaut ko mazliet... eksotiskāku? - Simona prātoja.

- Kaviāru?

- Abus. Jā, tas derētu. Ar šampanieti.

- Un nevis ar degvīnu?

Simona gandrīz varēja iztēloties, kā reģistratorei izliecas uzacis.

- Jā, arī degvīnu, bet viņš gribētu vēl klāt šampanieti.

- Vai jus vēlētos kādu īpašu mārku? “Krug ” vai “Cris-

tal”l

- Kuru jūs ieteiktu? - Es jau arī protu bārstīties ar visādiem nosaukumiem, tu, augstprātīgā īgņa.

- Man šķiet, “Krug”, tas ir lielisks.

- Jauki. Pirmajam ēdienam... mistera Trenta mīļākais ēdiens ir omāri majonēzē.

- Katrā ziņā; mums šonedēļ ir burvīgi omāri.

- Labi. Ar sparģeļiem un artišokiem, jā? Sīkumus es atstāšu jūsu ziņā. - Simonai sāka rūkt vēders.

- Es to darīšu zināmu mūsu galvenajam pavāram. Viņš neliks jums vilties.

- Par to es nešaubos. Desertā - eksotiskos augļus, meža zemenes, kaut ko tādu. Un ar ko varētu augļus papildināt?

- Varbūt ar mūsu saldo ēdienu speciālista mazajām kūciņām vai torti?

- Lai būtu vairāki saldēdieni.

- Kafiju? Liķieri?

- To viņi pasūtīs paši.

- Tā, tagad vēlreiz pārbaudīsim: jūs vēlētos sākt ar... Tad dzērieni: degvīns, šampanietis...

- Tieši tā, - Simona apstiprināja, kad saraksts bija galā. Viņu gandrīz pārņēma vilinājums ierasties tur kaut uz maltīti. - Ceru, ka misters Trents jums atstāja savas kredītkartes numuru? - viņa pavaicāja. Ja viņš to nebija darījis, šī būtu veltīga laika tērēšana.

- Vienu mirklīti... jā, viņš rezervēja viesnīcas numuru ar kredītkarti.

-Ak šie vīrieši! Ja mūsu nebūtu blakus, viņi aizmirstu pat savus vārdus, - Simona sazvērnieciski piebilda.

- Tik tiešām, - reģistratore piekrita.

-Tātad es varu uz jums paļauties un, kad viņi ieradīsies, maltīte luksa numurā jau būs sagatavota?

- Protams! - reģistratores balss skanēja jau īgnāk.

- Un vēl kas: piektdienas pievakarē jums tiks piegādāta paciņa. Misteram Trentam patiktu, ja tā tiktu nogādāta viņa numurā un nolikta gultā. - Simonas pašas balss, klausoties šajā sievietē, kurai, viņasprāt, varētu augt no zoda bārdas matiņi, bija kļuvusi valdonīga.

- Katrā ziņā. Es saprotu.

- Paldies jums par visu šo palīdzību, esmu pārliecināta, ka misteram Trentam šī būs īpaša nedēļas nogale.

Simona nolika klausuli un sāka smieties. Dziļi un aiz-rautīgi. Viņa nožēloja vienīgi to, ka nebūs tur un neredzēs lana reakciju. Viņa gandrīz varēja iztēloties Iana apmierināto smaidu, viņam ieraugot ledus spainītī atdzesējamies šampanieti un novērtējot bagātīgo maltīti. Viņa iztēlojās, kā Ians sauc viņas vārdu. Nez, cik ilgs laiks paies, līdz viņš aptvers, ka ticis piemuļķots? Bet viņai nebija laika sapņot, vēl bija jāsazinās ar ziedu salonu.

- “Ziedu atriebe”, - atsaucās kāda balss.

- Es gribētu nosūtīt kādam saini - tajā ir diezgan biezs manuskripts, kas ir neglābjami nederīgs. Vai jūs man varētu ieteikt kaut ko piemērotu, ko pievienot klāt? - Ar šo sievieti, kura specializējās atriebības jomā, Simona vismaz varēja būt atklāta.

- Ko jūs teiktu par mazu, baltu, ar atlasu pārvilktu zār-ciņu, kurā ielikta melna roze? - ziedu tirgotāja ierosināja.

Simona atkal sāka smieties.

- Vienkārši nepārspējami, - viņa atzina. Viņa nosauca Iana vārdu un viesnīcas adresi. - Manuskriptu es nosūtīšu ar kurjeru.

- Varbūt mēs to varētu apsiet ar melnu lenti? - ziedu tirgotāja ieteica.

- Jo labāk! - Simona atsaucās. Viņai bija radusies vēl viena ideja. Viņa iegādāsies sēru kartīti un izmantos to atteikuma vēstules vieta.

***

Atvieglojumā nopūtusies, Simona aizvēra savas ārdurvis. Šī nedēļa bija likusies bezgalīga un piektdienas sanāksme vēl ļaunāka nekā bezgalīga.

Tagad viņa varēja aizmirst “Lappuses” problēmas un pievērst savas domas lanam. Viņa telefona zvanu Simona gaidīja atskanam ap pusastoņiem. Viņa bija izmēģinājusi duci dažādu runu: dzēlīgas, rūgtu pārmetumu pilnas, tad pārdomājusi. Sāpinātas sievietes pieeja “kā tu tā varēji” stilā būtu iedarbīgāka, bet kāpēc gan atvēlēt lanam tādu baudu? Simona uzlika uz šķīvja kartupeļu salātus un dažas aukstas gaļas šķēles un nolēma rīkoties tā, kā prasīs apstākļi.

Līdz deviņiem viņa jau piecas reizes bija pārlasījusi

vienas un tās pašas lappuses. Zvanīšanai jau būtu par vēlu;

varbūt viņš bez brīdināšanas ieradīsies Simonas dzīvoklī? Vai *

viņai vērt durvis vaļā vai arī izlikties, ka ir izgājusi? Viņa izslēdza datoru, jo tāpat nespēja koncentrēties. Jau vienpadsmit - tik ilgu laiku viņš ceļā nepavadītu pat tad, ja satiksme būtu ļoti noslogota. Ap pusnakti Simonai kļuva pavisam neomulīgi. Iana nereaģēšana viņu satrauca; ja šādu joku kāds būtu izstrādājis ar Simonu, viņa rēktu no niknuma.

Četrdesmit trešā nodaļa

>

- Ļoti piemērots! - Lūsija pētīja Simonas eleganto, jauno kabinetu. Viņa pabāza galvu pa vannasistabas durvīm. - Tas ir parocīgi, - viņa atzina.

Simonai veicās, ka mazā telpa blakus viņas kabinetam bija tik viegli pārveidojama, citādi viņa arī to nebūtu dabūjusi.

Izdevniecības trīs stāvos izvietotie kabineti salīdzinājumā ar “Lappuses” telpām Celsijā bija nosaucami par grezniem. Klusu augšup un lejup virzījās lifts, tur bija pat piemērota ietaise dokumentu un citu papīru nosūtīšanai, lai nebūtu pašiem jāskraida no stāva uz stāvu.

Lūsija un Sons Bereti bija apbrīnojami izpalīdzīgi. Viņi stiepa mantas uz vajadzīgajām telpām, tad vēl palīdzēja visu izkravāt pa plauktiem. Šons pārbaudīja elektrības kontaktus, pieslēdza datorus un visur pielika savu roku, Lūsija dedzīgi izvadāja pa kabinetiem pielāgotus ēdienu ratiņus.

Pirmo reizi ieraudzījusi daudzās taustiņu rindas uz sava telefona, Hollija bailēs nodrebēja.

- Es nekad neiemācīšos ar to apieties, - viņa gaudās. Lūsija viņai piedāvāja vienkāršotu lietošanas pamācību. Hol-lijas burvīgajos jaunajos grāmatu plauktos lepojās divi “Rītdienas prieka” paraugnovilkumu eksemplāri, katra Normas grāmata ar autogrāfu un pa vienam eksemplāram no katras līdz šim rediģētās Hollijas grāmatas - kopskaitā četrpadsmit. Uz kokgriezumiem rotātā rakstāmgalda goda vietā atradās mazā indiāņu galvasrota. Hollija apmierināta nopūtās: salīdzinājumā ar to šauro alu, ko viņai bija piešķīris Arturs Lords, šeit bija īsta paradīze, un to pašu varēja teikt arī salīdzinājumā ar viņas piebāzto, smacīgo dzīvoklīti. Uz sienas aiz viņas rakstāmgalda bija diviem gadiem paredzēts darba kalendārs, un Hollija neizsakāmi lepojās ar bālo, pūkaino paklāju. Plaukti zem plašā loga būs lieliski piemēroti manuskriptu novietošanai, un glīti mēbelētais kabinets, plašs kā dzīvojamā istaba, bija ideāls.

Viņu pirmā piektdienas sanāksme ar papīra glāzītēs salieta šampanieša tostiem tika noturēta ap “Lappuses” ēdamgaldu. Džons līdz ar šampanieti bija nosūtījis veiksmes vēlējumus. Divas nedēļas vēlāk - Lūsijas atvadu svinībās - viņi sapulcējās konferenču telpā. Spriežot pēc impulsīvi sacerētajām runām, Lūsijas te patiesi pietrūks. Pat Simona bija īpaši runīga.

***

Rudens vējš, gluži kā nerātns kucēns, koda Hollijas slaidajās potītēs. Viņai patika vēss laiks. “Rītdienas prieka” pieprasījums bija pārsniedzis jebkuras cerības, un līdz klajā nākšanas dienai vēl bija atlikusi nedēļa. Holliju neizsakāmi biedēja gaidāmā uzstāšanās televīzijā, kur viņai nāksies pārstāvēt Emīliju Hovardu. Ne Terenss, ne Liza nespēja saprast viņas uztraukumu. Liza bija nobažījusies, kā jaunais darbs ietekmē māsu. Gadiem ilgi lēnīgā Hollija tagad visniecīgākā ie-

mesla dēļ klaigāja un salēcās, izdzirdējusi pat visklusāko troksnīti. Ja viņas nervi ir tik saspringti pie tik nelielas darba slodzes, kā tad viņa tiks galā, kad darbs būs pāri galvai?

Tika parādīti raidījuma titri. Liza cieši saņēma Roberta roku. Raidījuma vadītājs Daniels Robinsons - izskatīgs vīrietis pāri trīsdesmit ar caururbjošām, pelēkām acīm - īsi iepazīstināja ar paredzētajām grāmatām un tad stādīja priekšā Hol liju.

- Viņa izskatās brīnišķīgi. - Robertam par atvieglojumu, Liza palaida mazliet vaļīgāk savu rokas tvērienu.

Kaut arī Hollija bija gluži stīva no bailēm, viņas seja tuvplānā nepauda to milzīgo sasprindzinājumu, kuru viņa juta.

- Hollija Granta šovakar ir te, lai pārstāvētu Emīliju Ho-vardu... - Daniels Robinsons paskaidroja skatītājiem par Emīlijas bailēm no sabiedrības un pēc tam īsi raksturoja grāmatu. Hollija zināja, ka šo anotāciju sagatavojuši viņa paša darbinieki.

- Pastāstiet mums par Emīliju, - Daniels uzaicināja.

Hollija iespieda nagus plaukstu mīkstumā un uzsāka savu labi iestudēto stāstu par vientuļo māti, kas cīnās ar visādām likstām. Viņa pat atcerējās pieminēt pāris interesantu atgadījumu no grāmatas.

Liza atslābinājās. Hollijai runājot, viņas dedzība arvien pieauga. Videokamera slīdēja pār viņas glīto seju.

- Un kāda visā šajā darbā bijājušu loma? - Daniels pavaicāja un atlaidās krēslā, gaidīdams Hollijas atbildi.

Pirmo reizi raidījuma laikā Hollija vilcinājās ar atbildi.

- Es rediģēju šo grāmatu, - viņa vienkārši atteica.

Piepeši viņai atvēlētais laiks bija pagājis. Daniels Robinsons, atkārtojis grāmatas nosaukumu, izdevniecību un cenu, pateicās Hollijai. Ekrānā bija redzams “Rītdienas prieka” krāsainais vāks.

- Tu biji fantastiska, - sacīja Terenss, kad Hollija metās viņa rokās uzgaidāmajā telpā, kur Terenss un Berijs, viņu gaidīdami bija vērojuši Holliju ekrānā.

- Varbūt jūs tagad vēlētos kaut ko iedzert? - programmas vadītāja asistente pajautāja. Pat cauri kosmētikas kārtai Hollija Granta bija tikpat bāla kā viņas grāmatas lappuses.

- Jā, lūdzu, - Hollija pateicīgi atsaucās.

Terenss piedāvāja to ieliet, kamēr asistente, apsolījusi pēc mirkļa atgriezties, aizvilka uz studiju citu sanervozējušos sievieti.

- Vai tiešām bija labi? - Hollija pajautāja, kad ugunīgais šķidrums uzsāka savu nomierinošo darbību un iestājās eiforija.

- It kā tu visu mūžu būtu uzstājusies televīzijā, - Terenss apgalvoja.

-Tu biji satriecoša, - Berijs piebilda.

- Tas viss notika tik ātri, - Hollija pārsteigta atzinās.

- Vienpadsmit minūtes, - Berijs precizēja.

- Nav taisnība! Tā nevarēja būt!

- Mēs uzņēmām laiku. - Terenss norādīja uz savu ro-kaspulksteni.

Kad Hollija slēdza vaļā sava dzīvokļa durvis, zvanīja telefons.

- Labi pastrādāts! Tu biji lieliska un izskatījies apburoša, - Liza aizgūtnēm runāja.

- Berijs bija brīnišķīgs, viņš mani sagaidīja pie televīzijas studijas durvīm ar rozi un veselu kaudzi uzmundrinošu padomu. Terenss brauca man līdzi, un viņš arī bija lielisks.

Tad vienā mirklī viss jau bija galā, Daniels Robinsons par visu bija padomājis.

- Varbūt tuīpmāk tu to vairs neizjutīsi kā nervus satraucošu procesu. Šī grāmata tevi pilnīgi nomocījusi, Hollij, - Liza sirsnīgi piebilda.

- Kā tu to domā - nomocījusi? - Hollija noprasīja.

Liza iekoda lūpā.

- Tu tajā esi ielikusi tādu milzumu enerģijas, tik daudz... rūpju... - Liza ļāva, lai klusums pabeidz šo teikumu viņas vietā. Lai arī ko viņa teiktu, Hollija par to dusmosies.

- Labāk beigsim sarunu, esmu pārgurusi. Paldies, ka piezvanīji, Liza! Tiksimies nedēļas nogalē, labi?

-Atā!

-Tā nu gan bija īsa saruna, - Roberts noteica, pamanījis sievas saraukto pieri.

- Vai ne? Es tikai pateicu, ka ceru: tagad viņa varēs atslābināties, un viņa steidzīgi atvadījās un nolika klausuli.

- Gan pāries, ar laiku nomierināsies.

- Man šķiet, viņai kļūst arvien ļaunāk.

Roberts slepenībā tam piekrita, bet, to pateicis, viņš neko neiegūtu.

- Ko tu teiktu par kafiju? Es pagatavošu.

Grāmatas izdošanas diena pienāca gluži nepamanīta. Neviens nepūta taurē, satiksme neapstājās, un cilvēki steidzās garām grāmatu veikala skatlogam, pat ncpalūkojušies uz izliktajām grāmatām. Hollija stāvēja un vēroja. Nez kā tiks izpirktas visas tās grāmatas? Bija iespiesti desmitiem tūkstošu “Rītdienas prieka” eksemplāru, ar tiem pietiktu, lai piepildītu visu noliktavu. Terenss gan bija piedāvājis nosvinēt šo dienu kopā ar Holliju: viņš bija piedāvājis pagatavot vakariņas mājās vai arī kaut kur kopā aiziet. Hollija bija izvēlējusies vakariņot viņa dzīvoklī, jo bija iztēlojusies, ka šī diena paies drudžainā skriešanā un satraukumos. Bet visas viņas iztēles ainas bija pārsprāgušas kā ziepju burbulis. Nopūtusies viņa pameta savu novērošanas posteni un devās mājup. Rīt viņa pusdienlaikā apskries V. H. Smita un Dilonu grāmatu veikalus, lai redzētu, kā tur veicas ar pārdošanu.

- Kā šodien bija, vai satraucoši? - Terenss jautāja.

- Normāli, - Hollija īsi atbildēja.

-Tikai normāli? Nekādas uguņošanas?

- Normāli, un cauri. Vienkārši normāli. - Man jābeidz klaigāt uz viņu, Hollija pati sevi norāja. - Patiesību sakot, es jūtos mazliet vīlusies. Nezinu, ko bijusi gaidījusi, bet...

- Bet šī diena bija gluži tāda pati kā pārējās, - Terenss viņas vietā pabeidza. Viņš vairākas reizes bija izbaudījis tamlīdzīgu vilšanās sajūtu, bet tā ātri pārgāja.

- Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu?

- Pēc brīža būs gatavas vakariņas; vai tu negribi kaut ko iedzert? - Viņš pacēla augšup pudeli.

- Nē, paldies, es pagaidīšu.

Kamēr Terenss rosījās pa mazītiņo virtuvi, Hollija iegrima drūmā klusumā. Terenss pameta uz viņas pusi žiglu skatienu: viņas glītā seja bija īgna. Runāt vai nerunāt? Vai viņam vajadzētu mēģināt izraut Holliju no šī sliktā noskaņojuma?

- Šodien man piedāvāja aplūkot burvīgu, vecu māju, -viņš iesāka.

- Un tad? - Hollija vienaldzīgi atsaucās.

-Tur nepieciešama milzīga pārbūve un paplašināšana.

- Kur tas ir? - Hollija centās izrauties no sava īgnuma. Tā nebija godīgi pret Terensu.

- Kensingtonā, ne pārāk tālu no jūsu biroja.

-Ak tā?

- Vismaz tur ir virtuves, kuras iespējams pārveidot, -viņš sacīja, izkārtodams brīvu vietu uz galda. - Nāc nu, vakariņas ir gatavas, tagad ēdīsim.

Hollija pagāja pāris īsu solīšu līdz galdam un neko neredzošu skatienu uzlūkoja savu šķīvi. Pēc kāda laiciņa pat Te-rensam beidzās pacietība.

- Ko tu teiksi par mērci? - viņš painteresējās.

- Ļoti jauka.

- Vai tu zini, kas tā tāda ir? - viņš noprasīja.

Hollija papurināja galvu.

- Tā ir viskija mērce; tās pagatavošana man prasīja krietnu laiku.

- Laba, - Hollija nomurmināja.

- Ļoti laba. Dieva dēļ, Hollij, pacenties šovakar aizmirst to sasodīto grāmatu! Tu izskaties tā, it kā tikko būtu zaudējusi kādu no saviem tuvākajiem cilvēkiem. Nekas nav noticis, grāmatu pērk labi, tā ir iznākusi, pabeigta, kas īsti tev nepatīk?

-Atvaino, es nezinu, kāpēc es tik nejauki jūtos, bet tā tas gluži vienkārši ir.

- Ja ikviena grāmata, par kuru tu būsi atbildīga, tevi tā nomāks, tad labāk izvēlies citu darbu.

Terensa skarbie vārdi Holliju aizvainoja. Terenss, kurš nekad nekritizēja un nekad nemācās virsū ar jautājumiem, šobrīd izturējās pret viņu kā pret bērnu.

- Ja tev nepatīk tas, kāda esmu, tad es varu aiziet, - Hollija piedraudēja. - Es jau visu nedēļas nogali samierinājos ar Lizas apgalvojumiem, ka esmu pārvērtusies, protams, pa vidu Lizas dedzīgajām runām, cik brīnišķīgi abi atpūtušies Parīzē, tā ka viņa bija ļoti laipna.

- Es tevi gandrīz vairs nepazīstu, Hollij. Tu par viņu ceļojumu biji tikpat sajūsmināta kā viņi paši. Liza par tevi raizējas, uztraucas par tevi - tāpat kā es.

- Es negribu, lai jūs abi divi par mani rūpējaties, es pati varu tikt galā. Diezgan ilgi savā mūžu esmu atradusies zem Dereka tirānijas, un teikšu atklāti - man nevajag, lai jūs turpinātu viņa iesākto.

-Jauki! Nepaies nemaz ilgs laiks, kad tu jau būsi kļuvusi tāda pati kā Simona: atsvešinājusies no tiem cilvēkiem, kas tevi mīl, fanātiska, darbā iegrimusi vientuļniece. Lizai taisnība, Hollij, tu esi pārvērtusies.

-Ak tā! - Hollija nometa papīra salveti uz šķīvja un paķēra savu somiņu. - Paldies par vakariņām un lekciju un ar-labunakti, Terens!

Viņa tikko spēja saredzēt atslēgas caurumu un iebāzt tajā atslēgu. Niknuma uzplūdā viņa trieca dūri durvīs. Aizbultējot tās, viņa juta no acīm izsprāgstam pašnožēlas asaras, kas plūda lejup pa vaigiem. Neviens viņu nesaprata, neviens. Kad Terenss pēc brīža nāks un klauvēs pie viņas durvīm, viņa pateiks, kā viņš ir pārvērties, pavēstīs, cik drausmīga ir sajūta, ja tevi kā mazu bērnu norāj kāds, kurš pat nezina faktus.

Bet Terenss nepieklauvēja pie viņas durvīm. Cauri plānajām sienām Hollija varēja sadzirdēt viņa televizoru - spriežot pēc Terensa smiešanās, tā bija komēdija. Un - pats ļaunākais - viņa bija izsalkusi.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

>

Vai nu autores noslēpumainās personības, vai arī Hol-lijas sirsnīgās uzstāšanās dēļ, kura savaldzināja lasītāju iztēli, “Rītdienas prieks” no nebūtības uzlidoja astotajā vietā bestselleru sarakstā. “Lappuses” reklāmas daļa un realizācijas daļa tika apbērtas ar lūgumiem piedalīties intervijās un piegādāt vēl vairāk grāmatas eksemplāru. Emīlija Hovarda kļuva par Hollijas otru “es”, bet bērni - par viņas pieņemtajiem māsas vai brāļa bērniem. Katrai radioprogrammai vai žurnāla rakstam Hollija sagudroja kaut ko svaigu un jaunu, kādu informācijas nieciņu. Vārdu sakot, kā viņa pati sev iegalvoja, izejot no radiostudijas pēc kādas īpaši tirdošas sarunas, - viņa bija kļuvusi par pilnīgu meli.

Hollij as paradīšanas televīzijas programma “Šorīt” paveica savu - un grāmata pakāpās bestselleru saraksta otrajā vietā.

- Kaut mēs varētu apsteigt Pīteru Reinu! - Hollija gaudās piektdienas sanāksmē.

-Tam cilvēkam pietiktu sacerēt kaut iepirkumu sarakstu, un arī tad viņš būtu pirmajā vietā, - noteica Simona, pakratīdama galvu. Kaut arī “Rītdienas prieks” viņai patiesi uzdzina nelabu dūšu, viņa tomēr lepojās, ieraugot “Lappuses” vārdu bestselleru saraksta augšgalā. Pirmā vieta bija mokoši tuvu.

-Tāds pasaulslavens bestselleru autors kā Reins neuzskata otro vietu par apkaunojumu, Hollij. Gluži vienkārši neveicās, ka iznācis būt kopā ar viņu vienā sarakstā. Tagad neatliek nekas cits kā priecāties par Emīlijas panākumiem. Varbūt nākamreiz... - Tinis juta Hollijai līdzi.

Hollija bija likusi neskaidri nojaust, ka būs vēl cita grāmata, varbūt pat vairākas. Sāpīgi pierastais sārtums vaigos lika viņai žigli turpināt savu ziņojumu.

- Normas jaunās grāmatas sagatavošana norit lieliski, -viņa pavēstīja.

- Vai tev vēl kaut kas ir paredzēts? - Simona jautāja.

- Ir viens vai divi potenciāli manuskripti, bet es gaidu Lizas viedokli.

Liza prata gan skaidri formulēt domu, gan radoši spriest; viņa lieliski novērtēja manuskriptus. Hollija bija pārliecināta, ka rīkojusies ģeniāli, izvēlēdamās māsu par savu palīdzi lasīšanā. Viņa uzticējās Lizas viedoklim, un Liza bija priecīga, ka var papildināt savus ienākumus, darot to, ko labprāt būtu izvēlējusies par vaļasprieku. Hollija uzstāja, ka Lizai par to jāsaņemot atalgojums. Necik daudz nešaubīdamās, Liza ar pateicību uzņēmās savus jaunos pienākumus. Viņai pietrūka to ienākumu, kurus bija guvusi par darbu bērnudārzā.

Pēc tam kad Hollija bija vairākas reizes uzstājusies televīzijā un sniegusi intervijas radio, viņai izdevniecībā bija pienācis dučiem manuskriptu. Zem Hollijas acīm parādījās violetas ēnas, slaidais augums bija kļuvis pārāk tievs - to izraisīja steidzīgās ēdienreizes un saspringtie nervi. Un visvairāk viņai pietrūka Terensa: viņa sirsnīgās klātbūtnes, viņa omulības, viņa nomierinošo vārdu. Un vainīga bija viņa viena pati, Terenss bija vienīgi centies viņai palīdzēt. Ik vakaru, atgriežoties dzīvoklī, Holliju sagrāba nožēla un izmisums. Tie aptinās ap viņu cieši jo cieši un nelaida vaļā līdz pat rītam, kad viņa devās prom no dzīvokļa. Hollija vēlējās, kaut varētu saņemt drosmi un pieklauvēt pie Terensa durvīm, lai pastāstītu, cik ļoti pēc viņa ilgojas, cik ļoti nožēlo, ka toreiz tā aizdrāzusies prom. Bet, kad abi nejauši sastapās gaitenī vai arī pagāja viens otram garām kāpnēs, Terenss izturējās tik vēsi, ka Hollija neuzdrošinājās paspert pāris mazu solīšu viņam pretim. Viņa ieklausījās, cerēdama sadzirdēt Terensa televizora nomierinošo troksni, bet pēdējā laikā tur biežāk valdīja klusums - dīvains klusums, kas Holliju uztrauca. Kur viņš bija? Ar ko viņš bija kopā? Varbūt pavadīja laiku ar kādu, kas bija pelnījusi viņa sirsnību.

Tieši mēnesi un trīs dienas pēc klajā nākšanas “Rītdienas prieks” sasniedza bestselleru saraksta virsotni. Pīters Reins bija nogāzts no troņa. Pirmā šo ziņu, protams, pavēstīja Lūize, un “Lappusē” valdīja neaprakstāms satraukums. Iedrāzās Sons un cieši apskāva Holliju, tad no Dublinas piezvanīja Džons Bērēts, lai viņu apsveiktu, viņš gribēja arī apspriest reklāmas pasākumus Īrijas pilsētās un norunāja tikšanos ar Holliju, kad viņš nākamajā dienā ieradīšoties Londonā. Pat Simona uzsita Hollijai uz pleca un sacīja: “Labi pastrādāts.” Viņas balsī nemanīja ne vismazāko skaudību. Un tad sekoja visi pārējie: Tima apbrīnas pilnais smaids, Džere-mija un Berija ielūgumi pusdienās. Džeina un Marianna viņu sirsnīgi apsveica, un Hollija savukārt pienācīgi paslavēja viņu devumu. Tims ierosināja, ka vajadzētu nosūtīt Emīlijai ziedus. Hollija piekrita. Viņa nosprieda, ka aiznesīs tos uz netālo bērnunamu. Tāpat viņa bija rīkojusies ar tiem, kuri bija it kā domāti Emīlijai pēc grāmatas iznākšanas. Viņas telefons zvanīja nepārtraukti. Lūsinda Rokingema smiedamās paziņoja, ka gaidot tādus pašus panākumus savai grāmatai, bet viņas laba vēlējumi bija sirsnīgi un patiesi. Liza bija bezgala sajūsmināta. Kad apsveikumi beidzot pierima, Hollija ieslēdzās tualetē un izvēma visu brokastīs apēsto.

-Ak, kaut... - Hollija klusu nomurmināja, iedama garām Terensa durvīm.

Nomākta viņa parakņājās ledusskapī un atrada mazliet aukstas vistas gaļas un iepriekšējā vakara salātu pārpalikumu. Atskanot durvju zvanam, viņa juta, ka sirds salecas.

- Terens! - Hollijas grūtsirdība pagaisa vienā acumirklī, un viņa metās Terensa rokās. - Ak, Terens, esmu tik laimīga, tevi ieraugot, - viņa elsoja.

Terenss ar brīvo roku apskāva viņu, lai abi spētu noturēties kājās. Otrā rokā viņš bija satvēris šampanieša pudeli.

- Man tevis tik ļoti pietrūka, - viņa vienlaikus runāja un smējās.

-Apsveicu, Hollij, es šīsdienas avīzē redzēju bestselleru sarakstu, tev tas tiešām izdevies lieliski. Pašā saraksta augšgalā. - Viņš atraisījās no noklīdušam bērnam līdzīgā Hollijas auguma un pacēla augšup šampanieti.

- Paldies, ak, es tik ļoti priecājos tevi redzēt! - Hollija pakāpās atpakaļ un paņēma pudeli. - Vai tu to iedzersi kopā ar mani? Vai paēdīsi kopā ar mani gabaliņu sakaltušas vistas gaļas? - viņa smiedamās jautāja.

Terenss izskatījās apmulsis.

- Piedod, bet es diemžēl nevaru, man ir tikšanās... varbūt citu reizi?

Hollijas sajūsma pagaisa. Viņa bija zaudējusi Terensu un viņa draudzību. Tagad viņš stāvēja Hollijas priekšā kā pieklājīgs svešinieks un nekas vairāk.

- Jā, kādu citu reizi, - viņa atbildēja. - Paldies par šampanieti. Neļaujies traucēties, izpriecājies labi.

Viņa nogaidīja, līdz durvis aiz Terensa aizvērās, un tad raudāja kā mazs bērns, par kādu Terenss viņu bija nosaucis.

Četrdesmit piektā nodaļa

Simona drūmi raudzījās pa logu. Rudens ar miglainiem rītiem un virpuļojošām lapām lika viņai notrīcēt. Visi viņas autori šonedēļ bija kā sarunājuši sagādāt viņai nepatikšanas. Klēra Džounsa, viņas smaidīgā ģīmīša jaunā cerība, nebija atnesusi solītās lappuses. Sākums nebija pārāk labs. Džons Bērēts par pāris mēnešiem atpalicis no manuskripta iesniegšanas termiņa. Šādā situācijā tas bija saprotams, bet tas nozīmēja, ka viņam nāksies sasteigt grāmatu. Ar novēlošanos vai ne, bet Simona nedrīkstēja atteikt sava priekšnieka grāmatas izdošanu, kaut arī tā pilnīgi izjauktu viņu darba plānu. Džekija Veira, viena no Simonas iemīļotākajām rakstniecēm, bija pieprasījusi vairāk nekā savu parasto lutināšanas devu. Simonai nācās īpaši saņemties, lai apslāpētu dusmas. Viņa bija pacietīgi uzmundrinājusi Džekiju, kaut arī patiesībā vēlējās aizrādīt viņai, lai apsēžas un ķeras pie darba. Laika vairs nebija atlicis daudz.

Simona, ieskatījusies savā darba kalendārā, piezvanīja Mariannai, lai apjautātos, kā top kādas viņas rediģētās grāmatas vāks.

Marianna atbildēja neparasti asi:

- Kad būs gatavi uzmetumi, es tev paziņošu.

Simona nosvieda klausuli.

Viņas domas atgriezās pie Iana Trenta un liktenīgās nedēļas nogales. Piektdienas vakarā, sestdien un svētdien viņa bija gaidījusi telefona zvanu, bet Ians nebija piezvanījis. Ziņkārība un niknums ņēma virsroku, un pirmdien Simona piezvanīja uz viesnīcu.

- Man šķiet, ka viņš devās prom vakar pievakarē, - bija paziņojusi vecā dāma.

Simona pajautāja, vai viss norisinājies, kā plānots.

- Protams, kundze. Katrā ziņā no mūsu puses viss bija izpildīts uz mata, kā vienojāmies. Paciņu piegādāja tieši tā, kā jūs sacījāt. Cik nepatīkami, ka mistera Trenta partnere nokavējās un ieradās tikai sestdien, tādējādi palaizdama garām burvīgo maltīti, bet droši vien darba darīšanas...

Simona vai vārījās no dusmām. Šī uzvara bija maksājusi pārāk dārgi. Vienīgi Ians spēja pārvērst viņas atriebību par savu triumfu.

Pēc šīs izgāšanās Simona bija ar kritisku aci pārskatījusi savu sabiedrisko dzīvi. Viņai bija dažas paziņas - par draudzenēm tās nosaukt nevarēja -, kurām viņa varēja piezvanīt, lai papļāpātu vai arī kopīgi aizietu pusdienās. Lielākā paziņu daļa, tāpat kā Simona, darbojās grāmatu izdošanas jomā. Viņai pazīstamie vīrieši bija aģenti, grāmatu tirgotāji vai autori. Tāpat vien viņa tiem nekad nezvanītu. Tas gluži vienkārši nebija Simonas stilā. Viņai vajadzēja kaut kā izklaidēties, bet kurp lai viņa dodas? Un ar ko?

Simona bija ļoti priecīga, kad piezvanīja Marks.

Simonas bijušā vīra Marka balss bija jautra un gaiša. Kopš Marka apprecēšanās viņi bija runājušies tikai pāris reižu, un telefona sarunas bija īsas un neko nedeva. Nezin kāpēc pēdējā laikā Marks bieži kavējās Simonas domās.

- Sveiks, Mark, kā klājas?

- Labi, un tev?

- Nevaru sūdzēties, kā allaž, raujos darbā.

- Simona, es gribēju... es gribēju tev pateikt, ka mēs ar Sūziju... mums būs bērniņš. Es negribēju, lai tu to uzzini no kāda cita.

Simona sēdēja kā paralizēta ar vaļā pavērtu muti. Kāpēc gan viņai tas sagādāja tādu pārsteigumu?

-Ai, Mark, tas ir šausmīgi... tas ir lielisks jaunums. Jūs noteikti esat laimīgi, - viņa sastomījās, beidzot atguvusi spēju runāt.

- Esam gan, lai gan tas mazliet biedē, bet esmu pārliecināts, ka mēs drīz apradīsim ar šo domu.

- Esmu pārliecināta, ka jūs drīz apradīsiet ar šo domu, -viņa muļķīgi atkārtoja.

Iestājās neomulīgs klusums.

- Ja nekā cita jauna nav, es laikam labāk atkal pieslēgšos Internetam. Nez kā mēs varējām sazināties, kad vēl nebija datoru?

- Neciešami lēnām, - Simona, dobji iesmiedamās, atsaucās un nolika klausuli.

Ko tad viņa bija cerējusi, izdzirdēdama Marka balsi? Ka viņi atkal saies kopā? Diez vai.

Bērns? Simona nespēja atcerēties, ka Marks jebkad būtu izteicis vēlēšanos pēc bērniem, kad viņi vēl bija precējušies. Varbūt tā ir tikai šīs neveiklās Sūzijas ideja?

Domās Simonai gandrīz jau bija izdevies pārliecināt Marku, ka viņš pieļāvis drausmīgu kļūdu, bet tad pie durvīm pieklauvēja Lūize un ieveda pirmo pretendenti uz redaktores asistenta vietu. Pieteikušies bija dučiem, bet Simona bija saīsinājusi šo sarakstu līdz četriem pretendentiem.

- Apsēdieties, - Simona sacīja uztrauktajai jaunajai sievietei, kas stāvēja viņas priekšā. Kamēr viņa pavilka sev krēslu, Simona aši un vērtējoši viņu aplūkoja. - Es jums pastāstīšu, kāds īsti ir šis darbs, - viņa mundri piebilda.

Elija Batlere uzmanīgi klausījās, raudzījās Simonai acīs un māja ar galvu.

- ... Reizēm šis darbs var būt diezgan stresa pilns, - Simona pabeidza.

- Es ļoti labprāt pieņemtu šādu izaicinājumu, - Elija sacīja. - Mans pašreizējais darbs ir neinteresants un vienmuļš. Priekšnieks reti parādās, tikai piezvana no tipogrāfijas vai arī no citurienes, kur nu kuro reizi atrodas. Visu nedēļu parasti esmu pati sev noteicēja. Man patīk būt cilvēkos. Atklāti sakot, tā vientulība mani nomāc.

Simona palūkojās uz Elijas Batleres autobiogrāfiju, kuru bija nolikusi sev priekšā uz galda. Elija brīvajā laikā bija rediģējusi dažas grāmatas kādai “Lappuses” konkurentu kompānijai.

- Kā redzu, jūs esat pazīstama ar rediģēšanas darbu?

- Jā, man tas patīk... - Elija ar īpašu dedzību paskaidroja, kādi bijuši viņas pienākumi šajā kompānijā. Viņa būtu priecīgajā varētu visu dienu nodarboties ar to, kas viņai ļoti patīk.

Simonas smadzenēs atskanēja truls brīdinājuma zvans. Vai šī jaunā sieviete nelīdzinājās Hollijai? Vai viņa apmierināsies ar pavēļu uzklausīšanu un darīs to, ko Simona vēlēsies, vai arī izmantos šo posteni, lai pati kļūtu par redaktori.

- Jūs taču saprotat, ja mēs jūs pieņemsim darbā, jūs vairs nevarēsiet strādāt citā izdevniecībā.

- Jā, protams, - Elija tūlīt piekrita.

- Vai jums ir kādi jautājumi?

Elija bridi padomāja.

- Nē, nav vis. Es zinu par algu, darba laiks man ir pieņemams, jo man ir daudz brīvā laika. Esmu spējīga, protu pielāgoties un īsā laikā piemērošos darba procesam. Negribu, lai izklausītos tā, it kā es pati sevi slavētu, bet man apgalvo, ka es strādāju lieliski. Gribu kļūt vēl prasmīgāka, kļūt par labāko redaktora asistenti, kāda vien bijusi.

“Esmu bijusi tur, darījusi to, rediģējusi grāmatu,” Simona domāja, un viņai prātā spilgti atausa Normas Daunsas un Hollijas tēli. “Nez vai es jau nekļūstu slimīgi aizdomīga,” viņa prātoja.

Simona nolēma neatbildēt uz Elijas smaidu.

-Te būs dažas nodaļas no kāda manuskripta. Es gribētu, lai jūs tās apskatāt, - viņa sacīja, pasniegdama Elijai lielu, brūnu aploksni. - Es gribētu, lai jūs tās izrediģētu. Varat to darīt vai nu šeit, vai arī paņemt līdzi uz mājām, kā vēlaties.

- Ja jums nav iebildumu, es pastrādāšu šeit. - Elija ļoti vēlējās dabūt šo darbu. Intuīcija sacīja priekšā, ka, rediģējot tepat, viņa iegūs sev papildu punktus, bet instinkts arī brīdināja, ka Simona būs ciets rieksts. - Ar kādas krāsas pildspalvu jūs vēlētos, lai es rediģēju? - viņa pajautāja.

Simona paraustīja plecus.

- Vienalga, tas nav būtiski. Vai jums ir pildspalva?

- Divas sarkanas un divas zilas!

“Kāpēc gan tas mani nepārsteidz?” Simona pati sev jautāja.

- Lūizc jums atradīs kādu klusāku telpu, kur pastrādāt, un pagatavos jums kafiju.

Simona nespēja izlemt, ko domāt par Eliju: vai jaunā sieviete bija neprātīgi godkārīga vai tikai dedzīgi vēlējās dabūt šo darbu. Bet vienu gan viņa zināja: “Lappusei” pietika ar trim redaktorēm. Viņa izsauca Lūizi.

9

Lūize bija ļoti nopietni uztvērusi pārcelšanos uz jaunajām telpām. Bija nozudušas viņas kruzuļotās blūzes un uzkrītošie svārki, pagaisušas daudzstāvainās frizūras. Tagad, pārvaldīdama savu darba vietu, ko izdevniecības personāls dēvēja par jauno zinu galdu, viņa bija tērpusies vienkāršās blūzēs un eleganti sasietās šallītēs zem klasiski piegrieztajiem lietišķajiem kostīmiem. Mati bija īsi apgriezti, ieziesti ar želeju un atsukāti no sejas atbilstoši jaunākajai modei. Bet viņas neremdināmā kāre pēc jaunumiem bija palikusi tāda pati.

Lūize sarauca uzacis.

- Mēs jums noteikti atradīsim kādu vietiņu, - viņa sacīja. - Vai esat paredzējusi uzkavēties ilgi?

- Esmu pārliecināta, ka ar pusstundu pietiks. Bet kādu klusāku vietiņu, Lūize, - Simona teica, pirms Elija paspēja apmierināt Lūizes nenovēršamo ziņkāri.

- Varbūt tirdzniecības daļas telpās? Tur šobrīd neviena nebūs.

- Jā, tur varētu, - Simona piekrita.

Lūize pavadīja jauno sievieti vienu stāvu augstāk.

-Ja es jums būšu nepieciešama, nospiediet nulles taustiņu uz telefona, - viņa vēl piebilda.

Elija smaidīdama viņai pateicās.

- Vai vēlaties, lai es pēc pusstundas atnāku jums pakaļ? -Lūize neatlaidās.

- Es vēl nezinu, cik ilgi uzkavēšos; es te grasos izrediģēt šīs nodaļas, - Elija paskaidroja, paceļot augšup aploksni. - Gan jau pati atradīšu atpakaļceļu.

Apmierināta, ka tagad viņai ir zināms, kas notiek, Lūize novāca no rakstāmgalda dažus papīrus un nolika tos uz plaukta.

- Pēc mirkļa atnesīšu jums kafiju.

Elija šķita gluži patīkama, runātīga, atklāta, un Lūizci tas bija pa prātam.

Otra pretendente, Arabella Trentone-Smita, bija gluži atšķirīga. Lūize pamanīja nevērīgi uzmesto kašmira mēteli un mirdzošos, īsos matus. Viņa tikko atturējās no vilinājuma steigties uz vannasistabu, lai izmazgātu želeju pati no saviem gaišajiem matiem. Nekas, viņa sevi mierināja, eieši nopētīdama savu jauno modes paraugu, šovakar vēl iztikšu.

Pēc desmit minūtēm Arabella arī iznāca no Simonas kabineta ar brūnu aploksni, bet viņa gandrīz nemaz nepalūko-jās Lūizes virzienā.

- Cerēsim, ka tā bija viņas pirmā un pēdējā parādīšanās šeit, - Lūize nomurmināja, kad apmeklētāju pieņemšanas telpas durvis ar troksni aizcirtās.

Vai nu sava nekaunīgā valdzinājuma, vai īpaši glītās ārienes dēļ Nīls Sakss lika Lūizes sirdij iepukstēties straujāk. Nu, tādu gan es sauktu par redaktores asistentu, Lūize nosprieda, pavedinoši - kā viņai pašai šķita - vadīdama pretendentu uz Simonas kabineta pusi.

Simonai viņš nepatika jau no pirmā acu uzmetiena. Šī vīrieša augums vēstīja: turies man pretī, ja vien spēj. Samākslotajām darba pārrunām turpinoties, Nīla Sakša piezīmes par viņas izskatu - cik patīkami strādāt kopā ar tik skaistu dāmu, tāds talants tik burvīgā ietērpā - Simonu kaitināja arvien vairāk. Viņam piemita padibeņu bara valdzinājums. Simona viņu aizsūtīja prom, nepiešķirdama tādu aploksni, kādu bija iedevusi divām pirmajām pretendentēm. Viņai bija vienalga, cik labas bija šī vīrieša rekomendācijas.

- Mēs vēl jums paziņosim, - viņa sacīja, pasmaidīdama tikpat neīstu smaidu, kādu redzēja pievērstu sev. - Drausmīgi! - viņa noelsās, kad bija pagaisis Sakša pēcskūšanās odekolona uzmācīgais aromāts.

Viņa jau bija tikusies ar trim no četriem pretendentiem. Neviens no tiem viņai nebija paticis. Kā jau Simona bija paredzējusi, Elijas labojumi bija teicami: viņa bija pamanījusi deviņdesmit deviņus procentus kļūdu, bet Arabellai Trento-nei-Smitai un Nīlam Saksam nebija nekādu izredžu. Arabellu interesēja vienīgi tas, cik daudz viņai būs brīvā laika. Nīls bija noskaņojis Simonu pret sevi, jau tikko ienākdams pa durvīm. Simona nodrebinādamās paraustīja plecus: viņa labprātāk strādātu pati visas divdesmit četras stundas diennaktī nekā pieņemtu darbā to pāvu. Viņas domas ar nožēlu pievērsās Hollijai. Hollijci atkal bija palikusi ieguvēja - atradusi sev palīgu lasīšanā, pat neizkāpdama no gultas. Tieši Hollija bija mudinājusi Simonu pieņemt darbā viņas māsu, un, kaut arī Simonai Liza nepatika, viņai nācās atzīt, ka Liza ir vairāk nekā spējīga ieņemt šo svarīgo brīvo posteni.

Atgrūdusi atpakaļ krēslu, Simona vēlreiz atšķīra teksta sākumu. Sofijai Deivisai taisnība: galvenais varonis pirmajā nodaļā patiesi valkāja tumši zilas bikses, bet tagad tās bija baltas. Kā viņa to nebija pamanījusi? Un vēl - kā gan Elija to bija palaidusi garām?

Sofija ļāva skatienam paklaiņot pa nevainojami kārtīgo kabinetu. Redaktorei bija izcila gaume. Viņa izmeta no galvas domas par savu it kā zemestrīci pārcietušo dzīvojamo istabu un pievērsās Simonas sacītajam.

- Ļoti labi, Sofij, ļoti labi. - Simona nelietoja vārdu “izcili”, bet tas būtu atbilstošs. Sofija nebija palaidusi garām nenieka. Viņa teicami pārzināja pieturzīmju likšanu. Simonai nācās atzīt, ka Sofijas pamanītās nesakritības tiešām liecināja par labai asistentei nepieciešamo vērīgumu.

- Es gribētu, lai jūs manā vietā uzrakstītu vēstuli šo nodaļu autoram. Norādiet kļūdas un ari to, ka līdz izdošanai nav atlicis daudz laika. Parūpējieties, lai vēstule būtu laipna, bet reizē kritiska.

- Jā, protams, - Sofija labprāt piekrita.

- Varat izmantot manu datoru. - Simona izdzēsa to, kas bija uz ekrāna, un atgrūda krēslu. Vismaz datorzinībās Sofijai nevajadzēs papildus trenēties, viņa šo nozari jau pārzināja. - Es atgriezīšos apmēram pēc desmit minūtēm.

Simona domīgi maisīja savu kafiju. Sofija neapšaubāmi bija labākā no pretendentiem, pilnīgi ideāla, bet viņa bija skaidri pateikusi, ka par jebkuriem pienākumiem, kas veikti ārpus darba laika, viņa gaidīs atbilstošu samaksu. “Sasodīts, ko es īsti gribu?” Simona pati sev jautāja. Elijai nebija nekādu iebildumu strādāt papildu darba stundas, un es viņu tāpēc nepieņēmu. Tagad Sofija grib, lai viņai par papildu stundām maksā, un es par to dusmojos. Ja man būtu maksājuši par visām tām papildu stundām, ko esmu nostrādājusi, es katru dienu pievizinātos pie “Lappuses” biroja limuzīnā ar šoferi. Bet tad es droši vien nebūtu kļuvusi par redaktori, būtu palikusi redaktora asistente, kas strādā savas noteiktās stundas tādas nejaucenes labā kā es pati. Šī doma pilnīgi nejauši iešāvās viņai prātā. Esmu kļuvusi par nejauceni, turklāt dusmīgu.

Simona aizskaloja izlietnē kafijas biezumus un pavirši nomazgāja tasīti. Nez cik kaloriju ik dienu sadeg manu domu dēļ? Kad īsti es pārvērtos šādā briesmonī?

Ilgi un dziļi ieelpojusi, Simona devās atpakaļ uz savu kabinetu.

- Padarīts? - viņa jautāja Sofijai.

.-Jā, es to jau pārrakstīju. - Sofija pasniedza viņai glīti nodrukātu lapu.

Simona rūpīgi izlasīja vēstuli - pat viņa pati nebūtu uzrakstījusi labāk. Sofija bija paglaimojusi autoram, uzslavējusi viņa darbu un ierosinājusi: lai padarītu tekstu nevainojamu, viņam jāapdomā daži - bet būtiski - ieteiktie grozījumi. Kategoriskā tonī tomēr atvainojoties, viņa aizrādīja, ka viņa brīnišķīgajai grāmatai tuvojas iespiešanas termiņš, un viņa esot pārliecināta: autors veikšot nepieciešamos labojumus, cik drīz vien iespējams.

- Man patīk: viss ir pateikts skaidri, būtiski un tomēr līdzjūtīgi, - Simona atzina. - Sofij, vai jūs vēlaties dabūt šo darbu?

Ja arī Sofiju šis pēkšņais jautājums pārsteidza, viņa to neizrādīja.

- Ļoti, - viņa vienkārši atbildēja.

- Esmu ar mieru jūs pieņemt, bet ar vienu norunu. Izdevējdarbība neaprobežojas tikai ar noteiktajām stundām no deviņiem līdz pieciem. Manuskripti sakrājas kaudzēm. Mūsu grāmatu klajā nākšanas atzīmēšana parasti notiek vakaros, apmēram ap sešiem. Ja mūsu reklāmas daļa ir apkrauta ar darbiem, redaktora asistentam reizēm viņi jāaizstāj: jāuzmundrina un jāvakariņo kopā ar autoriem, kas dzīvo ārpus pilsētas, vai arī jāpavada tie uz televīziju vai radio. Es gan nesaku, ka tas gadās bieži, tomēr gadās, tā ir mūsu darba sastāvdaļa. Un par stundām, kas strādātas ārpus darbalaika, nevienam no mums nemaksā... - Tagad jāpaklusē. Ja Sofija piekritīs šim nosacījumam, viņa tiks pieņemtajā ne...

Sofijas smadzenes bija stipri piepūlētas. Cik bieži nozīmē “reizēm”? Viņa ļoti labprāt piedalītos tādos pasākumos, kurus Simona bija pieminējusi, bet viņai mājās bija divas pusaudzes un nez vai viņa varēs atļauties algot aukli? Taču viņa nevarēja arī atļauties nepieņemt šo darbu. “Lappusē” maksāja ļoti labi, un - vēl svarīgāk - šī bija iespēja pavirzīties pa panākumu kāpnēm. Sofija Deivisa - pilntiesīga redaktore!

-Atvainojiet, ja esmu radījusi nepareizu priekšstatu par sevi, es ļoti labprāt strādātu arī papildus... - Sofija saminsti-nājās.

- Bet? - Simona pavaicāja.

- Nav nekādu “bet”. Varbūt es labāk paskaidrošu?

Simona pamāja. Viņai bijusi taisnība. Sofija bija centusies, bet neveiksmīgi.

Sofija koši piesarka.

- Man ir divas meitas, un man patīk pēc iespējas vairāk būt kopā ar viņām, jo viņu tēvs... Es laikam mazliet pārspīlēju. Man ir labi kaimiņi, esmu pārliecināta: ja es aizkavēšos, viņi pieskatīs meitenes. Ja es varētu ņemt manuskriptus līdzi uz mājām, es ļoti labprāt darītu tik, cik jūs gribēsiet.

Simona noprata, ka Sofija ir šķīrusies no vīra. Viņa priecājās, ka Sofija nebija viņai izkratījusi savu sirdi. Acīmredzot Sofija nebija vieglprātīga un arī nekāroja uzkāpt pašā karjeras virsotnē. Viņa lieliski derēs šajā amatā.

- Pret to man nav iebildumu. Ja jau esam visu noskaidrojušas, tagad varu piedāvāt jums šo darbu. Ierosinu trīs mēnešu pārbaudes laiku, un pēc tam varēsim vēlreiz apspriest šo priekšlikumu. Ja veiksies labi, noslēgsim līgumu. Kad varēsiet sākt?

- Nākamo pirmdien, ja drīkst? Man nedēļu iepriekš jābrīdina sava pašreizējā darbavieta.

Simona pastiepa roku.

-Tad tiksimies pirmdien. Laipni lūdzam “Lappusē”, un es ceru, ka jutīsieties apmierināta, šeit strādājot.

Sofija pateicīgi pasmaidīja un nepārstāja smaidīt arī visu mājupceļu. Kurš gan teicis, ka neatmaksājas ieklausīties tenkās? Klīda valodas, ka Simona Pīrsa kļuvusi nikna, kad viņas iepriekšējā asistente paaugstināta par redaktori. Runāja, ka Simona nemūžam nepieņemšot darbā tādu, kas izrādītu pārāk lielu iniciatīvu. Šobrīd, pēc tikšanās ar Simonu, Sofija jutās pateicīga visām tām bezjēdzīgajām pļāpām, kuras bija uzklausījusi, strādājot par mašīnrakstītāju Džonsona un Kerū kompānijā. Un vēl vairāk viņa priecājās, ka izturējusi un iemācījusies rediģēt, izpētīdama visus tos bezgalīgos manuskriptus, kurus bija pārrakstījusi Betīnai Kerū. Beidzot bija pienācis viņas laiks.

Četrdesmit sestā nodaļa

- Vienu mirklīti, lūdzu! - Lūize lika Rika Gilla sekretārei pagaidīt.

Lūizes zināšanas grāmatu pasaules tenkās bija enciklopēdiskas, un pēdējā laikā par šo jomu avīzēs klīda runas, ka Nensiju Dellu neapmierina viņas ilgā sadarbība ar izdevniecību "Berry, Barnes and Webb”. Vai tāpēc viņas aģents Riks Gills zvanīja uz “Lappusi”? Pienācis laiks atmaksai. Sekretāre bija lūgusi savienot ar redaktori, viņa nebija nosaukusi tieši Simonas vārdu.

- Hollij, tev zvana Rika Gilla sekretāre, - Lūize izlēmīgi paziņoja.

- Rika Gilla ?

- Jā, tā aģenta sekretāre.

- Es zinu, kas viņš ir. Bet man? Kāpēc man? - Hollija vaicāja. - Labi, savieno!

Hollija nervozi noklepojās. Šo veiksmīgo aģentu viņa valdzinājuma dēļ bija iedēvējuši par Rikfelleru. Kāpēc gan viņš sadomājis runāt ar Holliju?

- Te Riks Gills, - paziņoja valdnieciska balss.

- Hollija Granta klausās. Labrīt, mister Gill, kā varu jums palīdzēt?

- Labāk jautājiet, kā es varu palīdzēt jums. Es gribētu ar jums tikties. Vai šodien jūs varētu?

- Grūti pateikt. Kāpēc jūs vēlaties ar mani tikties? -Hollija mundri pajautāja.

- Lai apspriestu manas klientes Nensijas Dellas iespējamo pāriešanu uz jūsu izdevniecību.

Riks Gills par Nensiju Dellu vienmēr runāja kā par savu klienti, nevis savu sievu.

Nensija Della, Nensija Dellal Viņas grāmatas nozīmēja milzīgus ienākumus. Bet kāpēc gan viņa grib pārnākt uz ‘‘Lappusi”? “Lappusei” nebija ne mazāko cerību sacensties ar milzīgajiem avansiem, ko tādai autorei labprāt izmaksātu vairums lielo izdevniecību.

Saki taču kaut ko, muļķe, Hollija pati sev pavēlēja.

- Es labi zinu viņas grāmatas, lielāko daļu esmu lasījusi.

- Kurš tad nav? Cikos jums būtu izdevīgāk?

- Vai nu pusdienlaikā, vai - pag, es palūkošos - varbūt trijos?

- Divpadsmitos. Leinsboro kafejnīcā?

Hollija bridi klusēja - pazīstamos apstākļos viņa mazāk uztrauktos.

- Būtu ērtāk manā kabinetā, - viņa sacīja.

- Ļoti labi. Uz redzēšanos! - Viņai ausī atskanēja pīkstieni.

Noteikti ir radies kāds pārpratums. Varbūt Riks Gills apziņo visas izdevniecības, lai sarīkotu izsoli. Bet, pie velna, kaut arī viņa to noskaidros, tas neko nemaksās.

Hollija zibensātrumā iedrāzās Tima kabinetā.

- Vai esi aizņemts? - viņa jautāja, kad Tims pacēla galvu no līguma teksta, pie kura bija strādājis.

Viņš pasmaidīja un paberzēja degunu.

- Es priecājos, ka radies iemesls mazliet atvilkt elpu. Kas noticis?

-Tu gribēji vaicāt, kas notiksi - Hollija smaidīdama izlaboja.

-Nu?

- Pie manis pusdienlaikā ieradīsies Riks Gills.

- Rikfellers Gills?

-Tas pats! - Hollija iesmējās. - Esmu tikpat pārsteigta kā tu. Nensija Della grasās pāriet uz citu izdevniecību, un, pirms tu vēl jautā, es arī vairāk neko nezinu.

- Riks Gills, Nensija Della? Mēs neesam viņu mēroga izdevniecība...

- Gluži manas domas. Taču nenotiks nekas ļauns, ja es ar viņu sastapšos. Ja ne vairāk, man būs iespēja noskaidrot, kāpēc Nensija Della nav apmierināta ar savu tagadējo izdevniecību.

Tims ar roku paberzēja zodu.

- Hollij, tu taču neizdarīsi nekādas muļķības, vai ne? Neko nepārdomātu neapsolīsi? - viņš bažīgi vaicāja.

- Nē! Piedāvāšu viņam pāris miljonu par viņas nākamo grāmatu, nu, varbūt trīs, bet ne vairāk.

- Neiedomājies tā jokot!

- Kurš joko? - viņa nevainīgi jautāja. - Es labāk došos prom un atbilstoši sagatavošos.

Hollijai tuvojoties, Lūize viņu cerīgi uzlūkoja.

- Lūize, kā tev šķiet, vai tu varētu zibensātrumā uz divpadsmitiem pagatavot kafiju? - Hollija jautāja.

- Protams. Rikām Gillam?

- Jā. Viņš ieradīsies šeit, lai parunātos par...

- Nensiju Dellu, - Lūize pabeidza teikumu.

- Lūize! - Hollija nepavisam negrasījās viņu apsūdzēt par telefona sarunas noklausīšanos. - Kā tu to zini? - viņa ar aizdomām noprasīja.

-Ak, Hollij, vai tad tu avīzes nelasi? Tā jau ir novecojusi ziņa. Nensijas Dellas līgums ir beidzies, un klīst baumas, ka viņa gribot pāriet uz citu izdevniecību.

- Tev gandrīz nekas nepaslīd garām, vai ne? Jāatzīstas, ka es to nezināju. Šā vai tā, kad viņš ieradīsies, pavadi viņu uz manu kabinetu, labi? - Hollija runāja pašapzinīgāk, nekā īstenībā jutās. Vienu mirkli viņai ienāca prātā, vai neuzaicināt Timu piedalīties šajā sarunā, bet tad viņa izlēma, ka tiks pati galā. Ja radīsies nepieciešamība, viņa taču Timu var pasaukt.

Riks Gills bija vecāks, nekā Hollija bija iztēlojusies. Viņš kustējās tikpat graciozi un pašpārliecināti kā jauneklis.

- Hollij, dārgā, cik jauki ar jums iepazīties!

- Priecājos jūs satikt, mister Gill. - Hollija centās nepieļaut balss trīcēšanu.

- Lūdzu, sauciet mani par Riku! - viņš žēlsirdīgi uzaicināja.

- Nāciet iekšā un apsēdieties, Rik! - Hollija pavadīja viņu uz sava kabineta saviesīgās daļas ērtajiem krēsliem.

Parādījās Lūize ar kafijas paplāti un viņu “labākajiem” cepumiem. Hollija apspieda smaidu. Kā gan viņi iztiktu bez Lūizes?

Riks Gills ar trenētu aci nopētīja jauno redaktori. Glīta seja, lieliskas kājas. Viņš priecājās, ka Simonas Pīrsas vietā viņam iznākusi darīšana ar šo jauniņo.

- Pienu, cukuru? - Hollija ar pārsteidzoši stabilu roku salēja kafiju.

- Melnu.

Kad Riks paliecās uz priekšu, lai paņemtu tasīti un apakštasīti, Hollija viņu cieši uzlūkoja: rūpīgi safrizēti, sirmi mati, nevainojami pašūts uzvalks, jaunākajai modei atbilstoša kaklasaite un mirdzošas, melnas kurpes. Viņa slepus paberzēja savas kurpes pret krēsla malu.

Pēc dažām banālām frāzēm un saviesīgas papļāpāšanas par izdevējdarbības jomu Hollija aplaizīja sausās lūpas.

- Jūs šeit ieradāties aprunāties par Nensiju Dellu, vai ne?

- Nensija prāto par izdevniecības maiņu, - viņš iesāka. - Viņa sekojusi “Lappuses” panākumiem un labprātāk saistītos ar mazāku izdevniecību. Ar kaut ko tuvāku sirdij, ne tik drudžainu.

. - Tas mums ļoti glaimo, bet būs labāk, ja es jums pateikšu tūlīt: mēs nevaram sacensties ar lielākajām izdevniecībām. Mēs nepiedāvājam milzīgus avansus. Mēs visu savu naudu ieguldām tirgvedībā un reklāmā.

- Es labi pārzinu jūsu taktiku. Bet Nensija ir nonākusi tādā dzīves posmā, kad mierīga gaisotne nozīmē vairāk nekā nauda. Tās pelnīšana viņu neuztrauc, - Gills ar apslēptu sarkasmu piebilda.

- Kur tad slēpjas lamatas? - Hollija šķelmīgi pajautāja. Viss bija pārāk vienkārši, pārāk labi, lai būtu taisnība.

-Tā ir ļoti ciniska pieeja, Hollij, - Gills pārmeta, ieliedams sev vēl vienu kafijas tasi.

- Varbūt, bet es gribu pārliecināties, ka saprotu, ko jūs sakāt. Ja Nensija Della noslēgs līgumu ar “Lappusi”, viņa būs mierā ar mūsu standarta līgumu, vai tā?

Riks Gills tēvišķīgi pasmaidīja.

- Tā es gluži neteicu. Es ierosinu...

Hollija pārsteigta klausījās viņā. Tik lielus peļņas procentus nemaksāja neviens, par “Lappusi” nemaz nerunājot. Ja viņa sanāksmē nosauks šos ciparus, visi tā smiesies, ka viņai nāksies mesties laukā no konferenču telpas.

- Jūs taču nedomājat, ka es tam piekritīšu? - Nav nekāds brīnums, ka viņu dēvēja par Rikfelleru.

- Es runāju pilnīgi nopietni, - viņš atteica. - Padomājiet par to: lai cik procentu jūs izmaksātu Nensijai Dellai, atlikusī summa tomēr būs lielāka par neko. Padomājiet par prestižu. Pasaules klases rakstniece - “Lappuses” slava līdz ar to sasniegtu kalngalus. Diez vai jūs dabūtu dzirdēt pārāk daudz šādu piedāvājumu, un, kaut arī neizlikšos, ka man patiktu viņas aiziešana no iepriekšējās izdevniecības, viņa tā vēlējās. Pats par sevi saprotams, ja mēs vienosimies par galveno, mums vēl nāksies izstrādāt detaļas: uzstāšanos, reklāmu -viņa gan pēdējā laikā ar to neaizraujas -, vākus un tamlīdzīgi. Šāds ir mans piedāvājums, un jūs būtu traka, ja palaistu to garām. Turklāt, pēc manām domām, tas lieliski noderētu jūsu pašas reputācijai. - Hollija Granta, Nensijas Dellas redaktore. - Viņš pastiepa roku, it kā jau redzētu šos vārdus starmešu gaismā uz Hollijas kabineta sienas.

Par spīti nenormālajām prasībām, viņa priekšlikumā tomēr kaut kas bija. Bet kāpēc “Lappuse”? Un kāpēc Hollija? Kāpēc viņš nebija lūdzis, lai savieno ar Simonu? Hollijas galvā mudžēja jautājumi un šaubas.

Riks Gills viņu vēroja. Viņš nezināja, vai Hollija ir tiesīga izlemt viena pati, bet ja viņam izdotos pārliecināt Hol-liju...

- Man tas jāapspriež ar citiem valdes locekļiem, - viņa domīgi sacīja.

- Katrā ziņā. Bet nevilcinieties pārāk ilgi. Es negrasos jūs apvainot, teikdams, ka jebkura izdevniecība būtu gatava izlīst kaut caur adatas aci, lai varētu pievienot Nensijas vārdu savu publicēto grāmatu sarakstam - pie tam saraksta augšgalā.

“Kāpēc tad viņš atradās šeit?” Hollija prātoja.

- Es to protu novērtēt, bet... bet šajā gadījumā es negrasos pieņemt nepārdomātu lēmumu. Es jums pēc pāris dienām piezvanīšu. - Hollija piecēlās kājās un pastiepa roku.

Riks Gills mierīgi nolika savu neizdzerto tasīti uz galda un piecēlās. Šī jauniņā sūta viņu prom! Hollija Granta nepavisam nebija ne tāda muļķe, ne tik ietekmējama, kā viņam bija licies sakuma. Viņš bija uzdzinis nervozas trīsas arī pazīstamākiem redaktoriem par Holliju, bet, viņam par dusmām, Hollija, izrādās, neizjuta ne bailes, ne godbijību pret viņu.

Hollija brīdi nogaidīja, tad piesardzīgi atvēra durvis. No Rika Gilla gaitenī nebija ne miņas. Viņa iemetās Tima kabinetā.

- Viņa negrib milzīgu avansu, - Hollija aizelsusies paziņoja.

- Kas negrib? - Tims pārjautāja.

- Nensija Della.

- Labāk atvelc elpu un sāc no sākuma. - Ieraugot, ka Hollijas vaigi satraukumā piesarkst, Tima lūpās parādījās smaids.

- Riks Gills apgalvo, ka Nensiju Dellu neinteresējot liels avanss, viņa gribot, lai viņas grāmatas tiek izdotas mazākā izdevniecībā, kas tuvāka sirdij un nav tik drudžaina, kā viņš piebilda.

-Tik vien?

- Gandrīz, tomēr viņa grib... augstus peļņas procentus.

- Cik augstus?

Hollija ievilka elpu un nosauca skaitli.

-Tu mani izputināsi, tas ir bankrots!

- Nē, tā nav. Tāda bija arī mana pirmā reakcija. Bet padomā labi: mums viņai jāmaksā vienīgi tas, ko viņa nopelna.

Nav nemaz tik neizdevīgi... - Hollija izmantoja Rika argumentus. - Un galu galā padomā par prestižu, viņa patiesi sagādās “Lappusei” slavu, mēs būsim vienā līmenī ar dižajām izdevniecībām.

-Tādā garā viņa beigās iegūs īpašumā... - Tima durvis dažu minūšu laikā jau otro reizi tika trokšņaini atrautas.

- Kāpēc tu nesūtīji Riku Gillu pie manis, Hollij? - Simona trakoja.

- Nāc iekšā, Simona! -Tims aicināja, bet viņš tikpat labi būtu varējis sev aiztaupīt šīs pūles.

-Atbildi, Hollij, - kāpēc tu neaprunājies ar mani? Es te esmu galvenā redaktore, nevis tu. Kāpēc tu esi iedomājusies, ka drīksti kārtot darījumus ar tik nozīmīgu aģentu kā Gills, ja es esmu darbā?

- Paga, paga, kāpēc tu tā runā ar Holliju? - Tims dusmīgi iejaucās.

- Un kāpēc Hollija tā uzvedas: slepus man aiz muguras sarunājas ar aģentiem?

Hollijas niknumu nomāca vienīgi bailes, kādas viņa tik bieži bija piedzīvojusi, kad Dereks dusmās satrakojās. Viņa ik mirkli gaidīja, kad pa Simonas ausīm sāks šauties ārā dūmi.

- Es necietīšu tik pretīgu izturēšanos, kad man no deguna priekšas tiek nozagti aģenti! - Simona klaigāja.

Hollija trīcēja.

-Tev nav tiesību apvainot mani, ka esmu nozagusi tavu aģentu. Riks Gills man piezvanīja, un es ar viņu norunāju tikšanos.

- Svētā nevainība, it kā tu nezinātu, ko viņš pārstāv!

- Es uzzināju, kas ir viņa kliente, pēc tam, kad viņš man to pateica.

-Mele!

- Pietiek. Simona, atvainojies vai ari pazūdi no mana kabineta...

- Kas šeit notiek? Jūs jau var dzirdēt otrā gaiteņa galā. -Nepamanīts bija ienācis Sons. - Kam par godu viss šis satraukums?

- Kas ir “Lappuses” galvenā redaktore? - Simona lieki netērēja laiku un noprasīja Šonam.

- Tu, bet kāpēc tu jautā?

- Es tev pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka Hollijai izdevās aizvilināt aģentu, kuram būtu vajadzējis griezties pie manis. -Simona atmeta matu cirtu no sejas.

Sons paraudzījās uz Timu, tad uz Hollijas dusmīgo seju.

- Manuprāt, mums visiem vajadzētu nomierināties un apspriest to kā pieaugušiem cilvēkiem.

- Nerunā ar mani tik tēvišķīgi! - Simona piecirta kāju.

- Neviens nerunā ar tevi tēvišķīgi, bet es gribu uzzināt, kas šeit īsti notiek.

- Es jau tev teicu, šī... šī... viltīgā kaza...

- Tūlīt izbeidz! - Sons pavēlēja. - Tim, vai vari paskaidrot, kas notiek?

- Cik man zināms, Riks Gills piezvanījis un lūdzis, lai viņu savieno ar Holliju. Viņš pārstāv Nensiju Dellu - pasaulslavenu bestselleru autori, - viņš piebilda, lai Sons zinātu. - Simona uzskata, ka Hollijai būtu vajadzējis sūtīt Gillu pie viņas... un tas arī ir viss.

- Vai tā bija, Hollij? - Sons vaicāja.

- Pie velna, ko gan tu gribi, lai viņa tev saka? Nē, tā nebija, mea culpa^2, es viņu Simonai nozagu? - Simonas dusmas bija sasniegušas viesuļvētras apmērus.

Sons juta, ka paša dusmas pieaug.

- Ko tu teiksi, Hollij?

-Tieši tā ari notika. Es nesaprotu, kāpēc man ikreiz, kad zvana telefons, jāskrien pie mūsu galvenās redaktores, kā Simonai allaž labpatīk mums atgādināt. - Hollija nevarēja atturēties neiedzēlusi.

Sons iekoda lūpā, lai apslēptu smaidu. Simonai tiešām patika visu priekšā dižoties ar savu posteni. Bet ne jau par to bija runa.

- Es gan tur neko jaunu nesaskatu, - viņš sacīja.

- Kā tad! - Simona atcirta. - Tu esi tāds pats muļķis kā Hollija.

- Nu jau tu tiešām šauj pār strīpu, Simona, - Sons draudīgi noteica. - Ja tu esi aizmirsusi, tad es tev šo to atgādināšu: nav prātīgi izteikt šādus personiskus apvainojumus. Patiesībā tā ir liela muļķība. - Viņa slēpto draudu nevarēja nepamanīt.

Pat šādā dusmu mirklī Simona aptvēra, ka Sons un Tims kopā būtu bīstami pretinieki.

- Kā /«justos, ja tev kāds kaut ko tādu nodarītu? - viņa noprasīja, cenzdamās apvaldīt dusmas.

- Ko nodarītu? Parunātu pa telefonu un vienotos par tikšanos ar aģentu? - Hollija dzēlīgi jautāja.

- Lūdzu, rimstieties abas! Vai ir būtiska nozīme, kura no jums ar viņu runā?

- Protams, ir, turklāt milzīga. Hollija nestāv viņam līdzās. Viņš ir viens no visviltīgākajiem aģentiem savā jomā. -Simona pievērsās Hollijai. - Un kādu neticamu piedāvājumu tad viņš tev izteical Cik miljonu viņa kliente grib saņemt avansā?

- Nevienu.

- Nevienu! Viņa pamet savu iepriekšējo izdevniecību un pārnāk pie mums tikai tāpēc, ka viņai patīk mūsu izdevniecības nosaukums, jā? Sapņo vien tālāk, Hollij!

- Simona! - Sons brīdinoši iesaucās.

- Jā, kaut kas tamlīdzīgs, - Hollija mierīgi atbildēja.

Hollijas savaldība tikai pastiprināja Simonas dusmas.

-Ak Dievs, tagad gan man pietiek! - viņa izgrūda.

- Tas vēl nav gluži viss, viņa cer saņemt ļoti augstus peļņas procentus. Bet, kā sacīja Riks, “Lappuses” interesēs ir nevis peļņas procenti, bet gan tas, ka viņa ir slavena autore, kas mums noteikti nesīs peļņu. - Hollija gudri noklusēja Rika Gilla piebildi par popularitāti, kādu Hollija iegūtu, kļūstot par Nensijas Dellas redaktori.

- Un cik tad augsti tie procenti ir? - Simona dzēlīgi pārjautāja.

Hollija pateica.

- Vai tu esi jukusi? Un tu apsolīji...

- Es neko neapsolīju, - Hollija ar nolūku runāja ļoti nosvērti. - Ja tu nebūtu te iedrāzusies, spiegdama kā neprātīga, es tieši grasījos palūgt Timām, lai sasauc sanāksmi, kur mēs varētu visu to apspriest.

- Kā tad, un es esmu Zālamana padomdevēja!

-Tu noteikti lieliski iederētos tādā amatā: tu it visus aizbiedētu. - Sie vārdi jau bija izsprukuši, pirms Hollija paguva tos apturēt. Kad Simona piecēlās no krēsla, Hollija parāvās atpakaļ: viņa bija pārliecināta, ka Simona viņai sitīs.

-Artur! - Simona iesaucās.

Arturs Lords, ieradies pilsētā pie ārsta uz kārtējo pārbaudi, nebija varējis noturēties pretī kārdinājumam un pirms atgriešanās mājās apmeklēt “Lappusi”. Nebija nekāds brīnums, ka viņa ierašanos neviens nepamanīja. Viņš necieta strīdus un, spriežot pēc paaugstinātajām balsīm, bija uzkūlies pamatīgam tracim.

-Artur, kāds patīkams pārsteigums! -Tims sacīja, pieceldamies no krēsla un dodamies pretim savam bijušajam priekšniekam.

-Es nospriedu, ka iegriezīšos un pavēstīšu jums savas labās ziņas. Ārsts man atļāva darīt, ko vien vēlos. Tagad esmu pietiekami atlabis, lai strādātu kaut vai par cirka spēkavīru, - Arturs Lords pajokoja.

Viņš bija ieradies tieši īstajā brīdī.

- Cik jauki! -Tims iesaucās. - Un pašā laikā: mēs jau grasījāmies rīkot pārtraukumu. - Tima dusmīgais skatiens lika Simonai pievienoties viņa idejai. - Manuprāt, mums vajadzētu nosvinēt šo labo ziņu, Artur, vai tev ir laiks kopā ar mums pusdienot?

- Kāpēc gan ne? Tā ir viena no pensionāru priekšrocībām... -Arturs draiskulīgi pasmaidīja.

- Es ierosinu sasaukt šo... sanāksmi pēc pusdienām. Vai tikšanās pustrijos konferenču zālē visus apmierina?

Viņi zināja, ka tā ir pavēle, nevis lūgums.

Simona atvadījās no Artura un, kūsādama kā vulkāns, paspraucās garām Hollijai.

Visi jutās atviegloti.

- Vai kāds mums pievienosies? - Tims vaicāja.

- Man jau ir norunāta tikšanās, - Hollija aizbildinājās. Tas nebija gluži samelots: viņa nupat bija pati sev apsolījusi lielu brendija glāzi krodziņā aiz stūra.

- Kādu citu reizi, - atrunājās Sons, grasīdamies atgriezties sava pirmā stāva kabineta mierīgajā gaisotnē. Viņš bija pārliecināts, ka Tims vēlēsies divatā ar Arturu apspriesties.

- Tā tik bija sanāksme! - Arturs noteica, kad viņi bija palikuši ar Timu divatā.

- Es gan to sauktu nevis par sanāksmi, bet drīzāk par Trešo pasaules karu... - Tims sarauca pieri.

- Tev pie pusdienu galda būs man viss jāizstāsta.

Hollija gurdi paņēma rokassomiņu un devās uz vannas-istabu. Viņai nebija ne vismazākā prieka lūkoties spogulī, jo viņai pretī raudzījās vāja un bāla seja. Viņa mazliet uzkrāsoja lūpas, tad iemeta lūpukrāsu savā kosmētikas makā. Sasniedzot durvis, viņai šķita, ka dzirdējusi kādu troksni. Kaķis? Nevar būt. Viņa klusu stāvēja un klausījās. Atkal jau - šņuksti. Kāds raudāja.

- Vai tur kāds ir? - viņa jautāja.

Troksnis aprāvās.

- Kas tur ir? - Hollija atkal pajautāja un piegāja pie aizvērtajām tualetes durvīm.

Viņa pieklauvēja. Nekādas atbildes. Viņa viegli pagrūda durvis, bet tās bija aizbultētas.

- Nāciet vien ārā, jo es tāpat ātrāk prom neiešu.

Viņa dzirdēja noskrapstam durvju bultu, un viņai galvā iešāvās drausmīga doma: ko tad, ja tur ir Simona? Kamēr durvis lēnām vērās vaļā, viņa aizturēja elpu.

- Lūize! - Holliju pārņēma atvieglojums, bet to tūlīt nomainīja bažas. Lūizes acis bija sarkanas un samtaino ādu bija izraibinājuši neskaitāmi plankumi. - Kāpēc tu raudi? Kas noticis? - Hollija aplika Lūizei roku ap pleciem un aizveda viņu pie sola spoguļa priekšā. - Apsēdies šeit, - viņa sacīja, viegli piespiezdama Lūizi sēsties.

Hollija pārliecās pār spoguļgaldiņa malu un gaidīja, kamēr Lūize noslaucīja asaras un centās atgūt savaldīšanos.

- Piedod, ka es sagādāju tādas nepatikšanas, - viņa beidzot izgrūda.

- Kā tu to domā? Kāpēc gan tu būtu sagādājusi man nepatikšanas?

-Tas telefona zvans... Riks Gills... viņa sekretāre prasīja redaktori, un es viņu savienoju ar tevi.

- Un kāpēc tā būtu tava vaina? Pag, man jātiek no šejienes prom, vai tev ir pusdienas pārtraukums?

Lūize nelaimīga pamāja ar galvu.

- Labi, iesim un dabūsim kaut ko stiprāku, tad tu man varēsi izstāstīt, kas īsti noticis.

Lūize aizvilkās pie sava rakstāmgalda. Viņa gāja ar nodurtu galvu, zodam gandrīz skaroties pie krūtīm. Atslēgusi atvilktni, viņa izņēma salvešu paciņu.

- Kādu dienu tu mani varētu iepazīstināt ar šo atvilktņu noslēpumiem, - Hollija smaidīdama paķircinājās.

Bija pavisam maz kancelejas preču, šūšanas piederumu vai pat medicīniska rakstura lietu, ko Lūize nevarētu vajadzības gadījumā izvilkt no savām atvilktnēm. It viss, sākot no papīra saspraudēm līdz pat biksīšu gumijai, viņa lepni lielījās.

Neviena no viņām neteica ne vārda, pirms nebija iedzērušas kārtīgu brendija malku.

- Labi, - Hollija iesāka. - Mēs tikām līdz tai vietai, kur piezvanīja Rikfellera sekretāre un lūdza, lai savieno ar redaktori, un tu savienoji ar mani.

-Tā gluži nebija: viņa lūdza, lai savieno ar mūsu izdevniecības redaktori, nevis ar jebkuru redaktori. Es zinu, ka man tā nevajadzēja rīkoties, bet es gribēju atmaksāt Simonai par viņas nejauko izturēšanos. Gribēju, lai tev tiek tas gods pieņemt mūsu izdevniecībā Nensiju Dellu. - Lūize nokaunējusies izskatījās pat pievilcīga. - Simona redzēja Riku Gillu iekāpjam automašīnā. Viņa burtiski sagrāba mani aiz šalles un gandrīz vai žņaugdama pieprasīja, ko viņš darījis “Lappusē”. Tad viņa satrakojās. Man kļuva patiešām bail, kad viņa sāka skraidīt apkārt, cenzdamās atrast tevi. Es izlikos, ka nezinu, kur tu esi. Pēc laiciņa es piezagos pie Tima kabineta durvīm un sadzirdēju, kā viņa uz tevi kliedz. Nebiju iedomājusies, ka sanāks tādas nepatikšanas. Tagad tu zini patiesību. Kad Simona uzzinās, ko esmu nodarījusi, viņa mani atlaidīs no darba. Man patīk strādāt “Lappusē”... kaut arī Simona kliedz un pavēl, man te tiešām patīk. - Pār viņas vaigiem plūda asaru straumītes.

Hollija vienā paņēmienā izdzēra savu glāzi. Tagad viņa vismaz saprata, kā Gills nokļuvis līdz viņas kabinetam.

- Neuztraucies, tevi neatbrīvos no darba, neviens to neuzzinās, es apsolu. Noslauki asaras! Un, runājot par pavēlēm, labāk pavēlēsim atnest mums kādu sviestmaizi, man vairs nav daudz laika.

- Es pasūtīšu, - Lūize piedāvāja. - Ko tu gribētu?

- Man vienalga. Un labāk izdzeršu ari kafiju. - Viņa taču nevarēja ierasties sanāksmē noreibusi, bet tāda viņa būs, ja kaut ko neapēdīs.

Hollija juta, ka viņu pamet enerģija, gluži kā gaiss no caura piepūšamā matrača. Viņa labprāt būtu nolikusi galvu uz galda un aizmigusi.

Pēdējā laikā viņa vienmēr bija nogurusi - nogurusi un sanervozējusies. Un jutās vainīga.

Lūize atgriezās pie galdiņa.

-Tava sviestmaize tiek gatavota.

- Un tu pati?

Lūize papurināja galvu.

- Es neesmu izsalkusi.

- Klausies, Lūize, tevi neatbrīvos no darba. Aizmirsti Simonu, aizmirsti, ka sekretāre nelūdza savienot ar jebkuru redaktori. Gan viss nokārtosies.

- Bet kā būs ar tevi?

- Neuztraucies, es par sevi parūpēšos, es tikšu galā ar mūsu galveno redaktori.

- Galvenā redaktore! Labāk būtu teikusi - plēsīgā dik-tatore. Piedod, Hollij, tevi es vismazāk gribēju sāpināt.

- Es jau tev teicu: neraizējies, viss nokārtosies, - Hol-lija šķietami mierīgi apgalvoja.

- Varbūt es tomēr apēdīšu sviestmaizi, - Lūize padevās. Viņai arvien bija patikusi Hollija, bet šodien Hollija viņai bija kā elks.

Hollija kāri apēda sviestmaizi un izdzēra pusi kafijas tasītes.

- Man jāskrien, pustrijos ir sanāksme. Es apsolīju, ka šorīt piezvanīšu Lūsindai, un uztraukumā to pavisam aizmirsu. Pēcpusdien jāatgriežas Lūizei Mārčemai, viņai šorīt bija tikšanās ar kādas amerikāņu izdevniecības pārstāvi, tā briesmīgi gribot izdot “Rītdienas prieku”. Viņa jau tikās ar to pirms pāris nedēļām Frankfurtes grāmatu gadatirgū. Es gribu zināt, kā viņai veicās, vai viņi vēlas to pirkt. Tu lēnām paēd un atpūties, un, ja kāds vaicās, kur tu esi - it īpaši mūsu diktatore -, teikšu, ka es tevi aizkavēju, - Hollija piebilda.

Viņa izņēma no maciņa desmit mārciņu banknoti.

- Vai varu tev atstāt, lai tu nomaksātu rēķinu? Pusdienas ir par manu naudu.

Lūize grasījās iebilst, bet Hollija viņu apklusināja.

- Nekādu iebildumu, nav vairs laika. Paldies par to, ko tu centies darīt, Lūize, es patiesi augstu vērtēju tavu labo nodomu. Ja tev tiešām patīk strādāt “Lappusē” tik ļoti, kā tu saki, tu nekad vairs nedrīksti tā apdraudēt savu posteni. Galu galā mēs visi strādājam vienā izdevniecībā. Un vēl - ko es darītu bez tevis?

***

Kad abi bija tikuši galā ar silto ēdienu, Arturs jau diezgan skaidri zināja par strīdu. Viņš nepavisam neapskauda Tima stāvokli. Ja arī bija reizes, kad viņš vēlējās, kaut varētu atgriezties pie sava rakstāmgalda, tad šodien noteikti tas tā nebija. Viņš zināja par Rika Gilla reputāciju, bet nespēja izprast Simonas dusmas. Simonai, galvenajai redaktorei, bija vislielākās tiesības runāt ar Riku Gillu, tomēr tāda viņas uz-vedība nebija attaisnojama. Tims bija centies saglabāt neitralitāti, bet Arturs nojauta, ka viņa simpātijas pieder Hollijai.

- Simona, šķiet, pēdējā laikā pārtiek vienīgi no niknuma un dusmām, - Tims drūmi žēlojās. - Viņa jau visiem sariebusi. Viņas prasības robežojas ar rupjībām, un viņa nekad nepalaiž garām izdevību nomelnot Holliju vai Keitiju. No manis viņa vēl piesargās, bet šorīt viņa pat uzbrēca Šonam un paziņoja, ka viņš ir muļķis.

Arturs iesmējās.

- Nevar būt! Un kā Sons reaģēja?

- Smalki aizrādīja viņai, ka priekšnieks ir viņš.

- Un kā viņa to uzņēma?

- Apmēram tāpat. Viņas aģents esot nočiepts no paša degungala, tā neesot godīgi - vai kaut kā tamlīdzīgi. Tieši tad parādījies tu, un es ļoti priecājos, tevi ieraugot.

- Kā tu grasies to atrisināt?

Tims papurināja galvu.

- Goda vārds, nezinu. Visgļēvulīgākā izeja būtu lūgt Holliju, lai atdod Riku Gillu Simonas ziņā. Ja Simona nebutu tik neciešami piekasīga, es ieteiktu viņām abām darboties kopā, bet tad jau labāk ļaušu sev nomaukt nagus nekā ierosināšu kaut ko tādu.

Arturs nodrebinājās. Viņš lieliski zināja, kā Tims varētu justies, un vēlējās, kaut spētu pateikt kaut ko tādu, kas atvieglotu Tima rūpes. Bet ārsti bija brīdinājuši: nekādu stresu.

Restorāns, kuru pildīja klusu sarunu kņada, bija omulīgs un pierasts. Cik vien Arturs spēja atminēties, viņš restorānā “Bennetts” bija ēdis vismaz reizi nedēļā. Ēdienkarte reti mainījās - cepetis un dārzeņu salāti, bifšteks un nieru pīrāgs, cālis un kārtainais sēņu pīrāgs pusdienu šķīvja lielumā, bet tās bija labas, vienkāršas un lieliski pagatavotas maltītes. Pusdienu laikā vairāki cilvēki apstājās pie viņu galdiņa, lai apsveicinātos un painteresētos, kā Arturs izbauda savu pensijas laiku. Bija jauki, ka Tims ieteica restorānu “Bennetts”, kaut arī “Lappuses” biroja apkārtnē noteikti bija dučiem citu vietu, kur pusdienot. “Lappuses” jaunā biroja apkārtnē. Kā tas reizēm sāpināja.

Tims bažīgi paraudzījās pulkstenī; viņš patiesi priecājās, ka saticis Arturu, bet domas visu laiku maldījās citur.

- Pasūtīsim pudiņu, - Arturs ierosināja.

- Vai tad tu drīksti? - Tims jautāja, pārskatīdams ēdienu

karti.

- Nē, - Arturs pasmīnēja.

- Ko vēlaties, džentlmeņi? - vaicāja Alise, viņu oficiante. Viņai nevajadzēja piespraust plāksnīti ar savu vārdu; it visi, kuri te ēda, pazina Alisi.

Vairs nebūdama pirmajā jaunības plaukumā, Alise te bija rosījusies kopš skolas beigšanas. Viņa zināja it visu par savu džentlmeņu sievām, viņu bērniem un bērnubērniem.

- Olu krēmu ar saldējumu. - Arturs jau domās dzirdēja, kā Amanda viņam to aizliedz. Viņš izvairījās uzlūkot Timu.

Tims pasniedza Alisei ēdienkarti un izvēlējās kafiju.

- Kaut kas tik pēkšņā izdevniecību nomaiņā mani uztrauc, - Arturs sacīja, aizņēmies Tima tējkaroti, lai sasmeltu izkusušo saldējumu.

- Ne tik ļoti, kā tas uztrauc mani, - Tims atsaucās.

- Es nerunāju par to strīdu. Manuprāt, ir dīvaini, ja tāda pieredzējusi rakstniece kā Nensija Della labprātīgi atsakās no lielas izdevniecības priekšrocībām. Viņa gadiem ilgi darbojusies izdevniecībā “Berry, Barnes and Webb ”, un, ja arī starp viņiem radušās lielākas nesaskaņas, viņa zināmā mērā varētu diktēt noteikumus. Un nav jau tā, ka viņu māktu laika trūkums vai drudžaina vide... Es piekrītu, ka “Lappuse” godam pelnījusi slavu, un neviens ar “Lappusi” nelepojas vairāk, kā es to daru, bet salīdzinājumā ar varenajām izdevniecībām - un starp tām ietilpst arī “Berry, Barnes and Webb” - mēs esam mazas zivtiņas. Tāda sajūta, ka tur slēpjas kāds āķis, Tim, tikai to grūti sataustīt.

Notikumi šajā rītā norisinājās tik zibenīgi, ka Tims pat nebija padomājis, kādi varētu būt Rika Gilla motīvi. Tims bieži bija iebildis pret Artura dabisko piesardzību, bet varbūt Arturam bija taisnība. Un varbūt arī Simonai bija sava daļa taisnības. Varbūt tiešām Hollija nespēja sacensties gudrībā un viltībā ar Riku Gillu.

- Es pat nebiju iedomājies, ka te varētu būt kāds apslēpts āķis. - Tima acis samiedzās, palīdzot viņam koncentrēties. - Lai kuram būs darīšana ar Riku Gillu, nepieciešama ģeniāla piesardzība. Bet, ja viņš runā taisnību, šādu piedāvājumu noraidīt ir grūti.

- Laikam gan. Tagad tavā ziņā ir izlemt. Ja nevari atrast risinājumu, aprunājies ar Džonu Bērētu. Viņš ir prātīgs cilvēks un atjautīgs arī, un, kā es noprotu, Simonas scēnas arī viņam nav svešas.

- Viņš šonedēļ ieradīsies Londonā, lai vāktu materiālus savai nākamajai grāmatai. Rīt viņš iegriezīsies “Lappusē”, lai piedalītos valdes sanāksmē. Es gan negribu skriet un sūdzēties viņam, bet, ja mēs šajā pēcpusdienā nespēsim atrast nekādu kompromisu, man to nāksies darīt.

Simona izkasīja jogurta atlikumu, kam kopā ar tasi kafijas nāksies aizstāt pusdienas. Viņa nespēja izturēt apkārtējo mīklainos skatienus un sačukstēšanos pa kaktiem. Pārējie personāla locekļi jau noteikti bija uzzinājuši par skandālu. Pēdējā karote maigā, krēmuinā jogurta iesprūda viņai kaklā. No visiem apvainojumiem, kas jebkad tika vērsti pret viņu, atgadījums šajā rītā bija visļaunākais, visnekrietnākais, visnegodīgākais.

Atskanēja telefona zvans, bet Simona pat nepacēla klausuli. Kur palikusi Lūize? Jau gandrīz ceturksnis pāri diviem, un nu jau Lūizci vajadzēja būt atpakaļ no pusdienām. Droši vien aizkavējusies ilgāk, izplatīdama savas indīgās tenkas.

Ar Lūizi viņa tiks galā vēlāk. Visvairāk viņu tirdīja jautājums: kā rīkoties, ja darījumu ar Riku Gillu nenodos viņas ziņā? Vai iet prom no darba? Katrā ziņā jāiet prom. Bet kāpēc gan atļaut tai mazajai draņķei Hollijai Grantai izēst viņu no darba? Tikai iedomājoties vien par Holliju, Simonai sāka galvā dunēt asinis.

Simona ar lepnumu apskatīja konferenču telpu. Šis bija viņas roku darbs. Viņas iecere. Telpā nebija nekādu asu stūru. Konferenču galds bija apaļš, krēsli izliekti un polsterēti, pat gleznu rāmji pie sienas bija izvēlēti ovāli. Aizkari bija viņas mīļākajos pasteļtoņos, un zem kājām atradās omulīgs, ar roku austs, brūngans paklājs. Sasodīts, viņa neies vis prom no darba!

Hollija ieradās pēdējā un apsēdās tik tālu no Simonas, cik vien tas bija iespējams.

- Šā vai tā, bet mums jātiek skaidrībā ar šo gadījumu, kamēr vēl spējam to izdarīt, - Tims iesāka.

- Nav nekādas nepieciešamības gari spriedelēt, - Hollija izlēmīgi paziņoja. - Ja Simona tik ļoti grib Riku Gillu, lai viņa ņem. Mēs visi strādājam “Lappuses” labā, un tas noteikti ir vissvarīgākais. - Hollija būtu gribējusi izteikties vēl skaistāk, bet tā, lai liktu Simonai justies nožēlojami.

Simonas acis aizdomīgi iepletās. Tima mute atvērās un aizkrita kā zivij bez ūdens. Šons veltīja Hollijai tik pateicīgu skatienu, ka viņa gandrīz iesmējās.

- Paldies, Hollij! -Tims cienīgi pauda savu atvieglojumu.

Simona klusēja.

- Es neizlikšos, ka nepriecātos par šī jautājuma nokārtošanu... - Tims sacīja, izslējās krēslā un uzmanīgi pavērās apkārt. - Bet, manuprāt, ir svarīgi, lai mēs apspriestu arī detaļas. Hollij, vai vari izstāstīt Simonai precīzi to, ko ierosināja Riks Gills?

Simonas pašapmierinātība pagaisa.

- No Hollijas man tik tiešām nekāda informācija nav vajadzīga. Es pati sazināšos ar Riku Gillu un norunāšu tikšanos. - Simona atgrūda savu krēslu no galda.

- Vienu mirklīti, Simona. - Tims uzlika uz viņas rokas savējo. - Mani tomēr kaut kas uztrauc. Es vēl arvien īsti nesaprotu, kāpēc tādai rakstniecei kā Nensija Della būtu radusies tik milzīga vēlēšanās...

- Tim, es tev jau teicu, es par to parūpēšos, - Simona viņu pārtrauca. - Neesmu taču kaut kāda nejēga muļķe, lai ļautu skaisti runājošam aģentam apvest sevi ap stūri.

- Labi, - Tims steidzīgi piekrita, kad visi sāka apjēgt tikko pateiktā jēgu. Hollijas seja dusmās piesarka. - Sanāksme beigusies. - Pirmo reizi savas karjeras laikā viņš saprata Artura Lorda metodes nozīmi: slēgt sanāksmi, kamēr visi vēl nav saraustījuši cits citu pa gabaliņiem.

Šons ar Holliju izgāja no telpas reizē.

-Tu rīkojies ļoti slavējami, Hollij, - Šons ierunājās, kad neviena cita vairs nebija tuvumā. - Lūdzu, neļauj Simonai tev uzbrukt. Tu jau esi sevi pierādījusi kā lieliska redaktore, un

Simonai droši vien ar to grūti samierināties. Būs vēl citas Nensijas Dellas un citi Riki Gilli...

Lūize dedzīgi abus uzlūkoja. Sons viņai uzsmaidīja, un Lūize valdzinoši atsmaidīja pretī. Šobrīd, kad viņa pēdējā draudzene bija aizgājusi savu ceļu, Sons bieži prātoja, vai neuzaicināt Lūizi uz satikšanos, bet viņu uztrauca darba attiecību jaukšana ar personiskajām. Varbūt pēc dažām nedēļām...

- Jūs nu gan ātri beidzāt. Kas notika? - Lūize dedzīgi noprasīja, kad Šons abas atstāja divatā.

- Negribu te runāt, ienāc manā kabinetā, - Hollija sa-cija. Lūize, pieri saraukusi, viņai sekoja.

-Aizver durvis, - Hollija aizrādīja, atslīgdama vienā no ērtajiem krēsliem un norādīdama Lūizei uz to, kur pirms nepilnām trim stundām bija sēdējis Riks Gills. - Ja tu kādam izstāstīsi to, ko es tev tagad teikšu... - Hollija brīdinoši pārvilka ar pirkstu pār kaklu.

- Nestāstīšu, nestāstīšu!

- Es sacīju Simonai, ka viņa var dabūt Riku Gillu sev.

- Ko tu sacīji? Kāpēc? - Lūize noprasīja.

-Tāpēc, ka, manuprāt, viņai bija... tiesības apspriesties par Nensijas Dellas pieņemšanu. Savā ziņā tā ir arī pateicība par to, ka viņa ļāva man apmesties pie sevis pēc tam, kad es aizgāju no Dereka. Bet, ja neskaita visu to, viņa jau tā ir pietiekami sanaidojusies ar mani un droši vien padarītu manu dzīvi par īstu elli. Man jau pietika ar Dereku...

- Vai Lūize ir pie tevis? - Simona bez jebkāda uzaicinājuma iedrāzās Hollijas kabinetā.

- Es esmu šeit! - Lūize pielēca kājās, it kā būtu par kaut ko vainīga.

-Tu vēlu atgriezies no pusdienām. Kāpēc?

- Lūize strādāja manā uzdevumā, es viņu aizkavēju, -Hollija iejaucās.

- Man nepieciešamas dažas telefona sarunas, - Simona skarbi paziņoja.

Lūize paklausīgi tipināja uz durvju pusi, vēl uzmezdama pār plecu pateicības pilnu skatienu Hollijai.

Hollija uzmundrinoši viņai uzsmaidīja. Jebkāda pateicības izpausme no Simonas puses līdzinātos brīnumam. Viņa parādīja mēli Simonas glīti pagrieztajai mugurpusei. Viņai jau nelabi metās, skatoties uz Simonas smilškrāsas tērpiem.

Domās nogrimusi, Hollija vilkās augšup pa kāpnēm un gandrīz paklupa pār Terensu, kurš kaut ko bāza iekšā pa viņas dzīvokļa durvju apakšu.

- Sveiks! - viņa piesardzīgi pasveicināja.

- Sveika! Tu gan agri pārnāci, es nupat grasījos atstāt tev zīmīti. - Terensu satrieca Hollijas izskats: viņa bija saspringta un novājējusi. Viņš ilgojās, kaut varētu Holliju apskaut.

- Nāc iekšā! - viņa uzaicināja, neļaudama sev priecāties par šo apmeklējumu. Jau iepriekšējā reizē viņa bija nokļuvusi diezgan muļķīgā situācijā.

Terenss apstājās, lai paceltu savu zīmīti.

-Atvaino par nekārtību, - Hollija lūdza, novilkdama mēteli. - Man nebija laika te uzkopt.

- Tas nekas. - Viņš priecājās, redzot, ka Dereka ietekme beidzot ir pilnīgi zudusi.

- Vai tu gribēji ar mani runāt par kaut ko īpašu?

“Ak Dievs, es jau sāku izklausīties kā Simona,” viņa

pati sev aizrādīja.

Terenss vilcinājās - viņš saklausīja Hollijas balsī piesardzīgu noti. Viņa bija nolēmusi izturēties piesardzīgi. Viņš nekad nepiedos sev, ka toreiz bija atgrūdis Holliju. Terenss klusu saburzīja rokā zīmīti un iebāza to kabatā. Šī ziņa pagaidīs.

- Nav tik steidzami. Vai tu šovakar esi aizņemta? - viņš nedroši pajautāja.

- Ne gluži, - Hollija piesardzīgi atbildēja.

- Es šovakar gatavošu makaronus ar mērci, tur diviem būtu pārpārēm... man nepatīk izmest kaut ko ārā. - Aiz satraukuma viņš runāja aprauti.

- Man arī ne, - Hollija atsaucās. - Ap septiņiem?

Terenss pamāja ar galvu.

-Tu vēl arvien man neesi pateicis, par ko gribēji ar mani runāt.

Terenss sarauca pieri. Hollijai tomēr bija tiesības to zināt.

- Kad nākamgad beigsies mūsu īres līgumu termiņš, tie vairs netiks atjaunoti.

Hollijas pirmā reakcija bija netverams atvieglojums. Viņa bija sev iegalvojusi, ka Terenss atnācis pavēstīt: viņš ir saticis kādu citu sievieti un grasās precēties.

-Atvaino, ka es bez brīdināšanas tevi tā pārsteidzu. -Terenss neizprata Hollijas sejas izteiksmi. - Nama īpašnieks šorīt te rosījās apkārt ar kaut kādiem celtniekiem. Es nogaidīju, kad viņi bija prom, un tad jautāju viņam, kas notiek. Pagāja labs laiciņš, iekams izdevās no viņa kaut ko izdabūt, bet viens ir skaidrs - viņš nolēmis veikt mājā remontu un tad pacelt īres maksas. Es pārbaudīju, kas rakstīts manā līgumā: viņam ir tiesības mūs izmest. Tavs īres līgums droši vien ir tāds pats kā manējais, vai ne?

- Kad atnācu šeit dzīvot, biju tik sanervozējusies, ka laikam nemaz to tā īsti neizlasīju, - Hollija atzinās. Ja tik vien tās nelaimes...

- Lai arī cik viņš iztērētu par dzīvokļa remontu, papildu platību mēs tomēr nedabūsim. Es to viņam pajautāju. Zinu, ka tu allaž esi jutusies šeit tikpat saspiesti kā es. Viņš uzskata, ka remontdarbi varētu ilgt apmēram sešus mēnešus, tā ka itin drīz mums šie dzīvokļi tiks uzteikti. Nezinu, kā tu, bet es būtu ar mieru iztērēt arī vairāk naudas, ja varētu dabūt lielāku dzīvokli. Es tieši gaidīju kaut ko tamlīdzīgu, lai beidzot varētu sarosīties un sākt kaut ko meklēt.

Pat abu atsvešināto attiecību laikā dzīvošana blakus Te-rensam bija sagādājusi Hollijai baudu. Hollija bija jutusi, ka uz Terensu var paļauties jebkurā gadījumā. Tagad viņas satraukums bija aprimis un viņa sāka īstenībā aptvert Terensa stāstītā jēgu. Šis bija beigu sākums. Viņi abi aizies katrs savu ceļu. Sākumā viņi vēl reizēm vakariņos kopā, tad vairs vispār neredzēsies. Hollija negribēja, ka viņu atšķir no Terensa.

- Es negribu pārcelties! - viņa neviļus iesaucās. - Es gribu dzīvot tev blakus.

Terenss izjuta patiesa prieka uzplūdus.

- Es gribu to pašu, - viņš atzinās. - Es jutos tik nelaimīgs; man nemūžam nevajadzēja izlikties, ka tovakar esmu aizņemts. Tevi apsveicis, es gluži vienkārši viens pats aizgāju uz kino.

- Un man nevajadzēja tā kliegt uz tevi un kā kaprīzai jaunkundzei aizšauties prom. Tu pēc tam izturējies tik atturīgi, ka man pietrūka drosmes pieklauvēt pie tavām durvīm un atvainoties, - Hollija sacīja.

- Tas viss jau ir pagājis un aizmirsts. Un, kaut arī mājas īpašnieks ir mūs tā iegāzis, man šķiet, mums vajadzētu iedzert uz viņa veselību, jo viņš mūs atkal saveda kopā. To mēs izdarīsim rīt, labi?

- Noteikti!

- Vismaz būs ko atcerēties, kad dzīvosim kaut kur citur tajās sērkociņu kārbiņās, - Terenss paķircinājās.

- Pret to es nemaz neiebilstu, - Hollija noteica. - Ja vien tās kārbiņas atrodas viena otrai līdzās.

- Tā būs, to es tev apsolu.

- Ja jau tu esi šeit, varbūt kaut ko iedzersi? - Hollija riskēja pavaicāt. Viņa nevēlējās, lai atkal tiktu atraidīta.

- Ja vien to darīsim žigli. Šovakar man patiešām ir tikšanās. Ar kādu klientu, - viņš ātri piebilda. - Vai drīkstu izmantot tavu telefonu?

Rakņādamās atvilktnē, lai sameklētu korkvilki, Holli-ja dzirdēja, kā Terenss pa telefonu norunā citu tikšanās laiku.

- Pastāsti man, kā tev sokas, - Hollija aicināja, pasniegdama Terensam atkorķēšanai pudeli.

- Priecājos atzīt, ka esmu aizņemts darbā. Mēs strādājam pie burvīgas vecas mājas Berkšīrā. Jaunie īpašnieki to stingri nolēmuši padarīt pat vēl skaistāku. Tas šobrīd aizņem lielāko dalu mana laika. Mēs esam pabeiguši biroja izbūvi Meifērā, un nākamnedēļ man paredzētas vairākas tikšanās ar celtniekiem. Klients, ar kuru tikšos šovakar, atjauno karalienes Elizabetes laika māju, tā ir brīnišķīga. - Terensa acis priekā mirdzēja. - Man ļoti patiktu tur piedalīties. Vislielākās grūtības man īstenībā sagādā nokļūšana līdz tām lauku savrupmājām. Vienas mocības ar automašīnu iznomāšanu, un tās dārgi izmaksā. Tāpēc varbūt tiešām būtu vērts pārcelties. Ja es varētu kaut kur atrast dzīvokli ar garāžu, es pat padomātu par automašīnas iegādi. Mani nemaz nesajūsmina doma atstāt automašīnu uz ielas, lai tur kāds to nosper.

- Kāda sagadīšanās! Es nesen prātoju tieši par to pašu. Pagājušo nedēļas nogali pavadīju pie Lizas un Roberta. Satiksme pilsētā bija tik briesmīga, ka es nokavēju vilcienu. Kājām es noteikti būtu tikusi līdz stacijai daudz ātrāk, bet mana soma svēra kādu tonnu, tāpēc vajadzēja ņemt taksometru. Nabaga Liza, viņa dabūja veselu mūžību gaidīt stacijā! Visu ceļu es prātoju, cik daudz vienkāršāk būtu, ja man būtu sava automašīna.

- Vai tu proti vadīt automašīnu? - Terenss jautāja.

- Nē, bet es esmu pārliecināta, ka varētu ātri iemācīties.

- Protams, varētu.

Hollija viņam uzsmaidīja. Šis bija tas Terenss, kuru viņa pazina un mīlēja. Patiesība atausa ar tādu spēku, ka viņa gandrīz saļima. Viņa patiešām mīlēja Terensu.

- Kur nupat bija aizklīdušas tavas domas? - viņa dzirdēja Terensu jautājam.

- Piedod, laikam es tikko tā īsti aptvēru, ka mūs var izšķirt, - Hollija atvainojās.

- Pārnākot mājās, tu gan noteikti juties, it kā dzīvotu uz citas planētas. - Terenss iecietīgi iesmējās. - Pēc manis taču tu diez vai ilgosies!

Viņš nepavisam neapjauta, ka viņam nav taisnība.

- Vai šodien bija slikta diena? - viņš pavaicāja.

Hollija saminstinājās.

- Es stingri nolēmu: ja mēs vispār atkal kļūsim draugi, es tevi nekad vairs neapgrūtināšu ar savām nepatikšanām.

-Tas ir smieklīgi, mēs allaž esam dalījušies savās raizēs, - Terenss iebilda.

- Jā, bet šķiet, ka tās vienmēr bijušas tikai manas raizes.

-Tas nekas, tāda ir dzīve. Tātad tev bija slikta diena, jā?

-Tā varētu teikt. Salecos ar Simonu, bet tagad viss jau ir nokārtots.

- Pastāsti man par to!

-Tu tiešām gribi zināt?

- Tiešām.

-... Un tā nu es viņai sacīju, ka viņa var to pārņemt savā ziņā. Ja atklāti jāsaka, nebija nemaz vērts par to strīdēties, -Hollija pabeidza.

- Nensija Della? Riks Gills? Šie vārdi šķiet kaut kur dzirdēti.

-Tu noteikti esi redzējis viņas vārdu bestselleru sarakstā.

- Nē, tas nav tas, es to noteikti redzēju kaut kādā citā sakarā. Gan es atcerēšos. Tagad labāk iešu, citādi nokavēšos, -Terenss negribīgi piebilda.

Hollija pagājās viņam līdzi pie durvīm un mirkļa iedomā aši noskūpstīja viņu uz vaiga.

- Es tā priecājos... - viņa iesāka, tad, piepeši sakautrējusies, apklusa.

- Es arī, - Terenss noteica un, koši piesarcis, izsteidzās šaurajā gaitenī.

Rīt no paša rīta es izņemšu no atvilktnes savu galvasrotu ar spalvām, Hollija pati sev nosolījās. Tā tik sāpīgi bija atgādinājusi abu draudzību, ka Hollija to bija rūpīgi ietinusi un noglabājusi tālāk no acīm.

Četrdesmit septīta nodaļa

Samantas Forestas izturēšanās bija dīvaina. Abas redaktores vairākas reizes bija tikušās literāros pasākumos, un Simona bija vienmēr uzskatījusi Samantu par draudzīgu un sabiedrisku sievieti, kas labprāt apsprieda grāmatu izdošanas problēmas, it īpaši tās, kuras skāra redaktoru darbu. Bet, piezvanījusi Samantai, Simona neko vairs īsti nesaprata. Samanta ļoti negribīgi bija atbildējusi uz Simonas jautājumiem un abu īsās sarunas laikā bieži minstinājusies. Nevienam izdevējam nepatika zaudēt labu autoru, bet izdevniecības “Berry, Barnes and Webb” vadība diez vai Nensijas Dellas aiziešanas dēļ naktīs mocīsies ar bezmiegu. Izdevējdarbā tā bieži gadījās. Izvairīgajā, izklausījās, ka Samanta ir izvairīga. Simona paraustīja plecus: neko darīt. Svarīgākais bija tas, ka Nen-sija varēja brīvi nomainīt izdevniecības, kaut gan mazliet papildu informācijas par šo autori lieti noderētu.

- Vai vari man sazvanīt Riku Gillu, Lūize? - Simona jautāja.

- Riks Gills klausās, - atsaucās skarba balss.

- Labrīt! Es esmu Simona Pīrsa, “Lappuses” galvenā redaktore.

Vada otrā galā uz īsu brīdi iestājās klusums.

- Jā, Simona, kā varu jums palīdzēt?

- Kā nopratu, jūs vakar manas prombūtnes laikā bijāt iegriezies mūsu izdevniecībā. Atvainojiet, ka jums nācās runāt ar vienu no mūsu... jaunajām redaktorēm.

- Man jūsu mis Granta šķita ļoti spējīga un kvalificēta, - Riks Gills augstprātīgi atteica, nolādēdams savu neveiksmi. Vakardienu viņš bija aizvadījis, svinēdams savu lielo veiksmi.

-Tāda viņa tiešām ir, bet ar visiem mūsu nozīmīgākajiem aģentiem un autoriem nodarbojos es. Viņai diemžēl vēl pietrūkst zināmas autoritātes...

- Saprotu. Vai tas attiecas arī uz Emīliju Hovardu? Man šķita, ka viņas redaktore bija Hollija Granta.

Simona šo piezīmi atstāja neievērotu.

-Tātad Hollija jums, bez šaubām, paziņoja šos patīkamos jaunumus? - viņš pavaicāja.

- Mēs to īsi pārspriedām. Diez vai es tos nosauktu par patīkamiem jaunumiem. Teikšu tūlīt skaidri un gaiši: jūsu ieteiktie peļņas procenti diemžēl ir pilnīgi neiespējami. - Simona aizturēja elpu.

Uzbrukums, tad aizstāvēšanās, tikai tā ar šo cilvēku var tikt galā.

-Tad mums nav vērts turpināt sarunu, - Riks skarbi atsaucās.

- Acīmredzot ne.

- Mēs, protams, varam griezties jebkurā izdevniecībā, bet nezin kāda iemesla dēļ Nensija izvēlējusies “Lappusi”, -viņš nevērīgi ieteicās.

- Vairāku iemeslu dēļ, - Simona sabozusies atbildēja. - Mums ir lieliska reputācija, mēs labi izturamies pret saviem autoriem, satriecoši protam izmantot reklāmu, lai palielinātu grāmatu noietu, un mēs tikko esam pievienojuši savam jaunajam sarakstam vairākus nozīmīgus autorus.

- Lai nu kā, es rīkojos, vienīgi savas klientes vēlēšanās vadīts.

Desmit minūtes viņi tā spēlējās kā kaķis ar peli.

Simona apmierināta nolika klausuli. Viņa bija nokaulējusi divarpus procentus mazāk no peļņas. Šo ziņu viņa nevienam neatklās līdz rītdienas sanāksmei. Viņa gribēja, lai to dzird visi un viņa publiski varētu izbaudīt, kā Hollija Granta saņem mācību. Tas tai mazajai nekrietnelei būs par sodu: lai paskatās, kā jātiek galā ar aģentiem.

- Vai tev ir mirklītis laika? - Lūize pavaicāja.

- Protams, nāc iekšā! - Hollija priecājās, ka var atraut acis no datora.

- Es gan īsti nezinu, vai man vajadzētu tev to stāstīt, ka tik atkal nesanāk nepatikšanas, bet “Lappuses” intereses ir pirmajā vietā, vai ne? - Lūize noslēpumaini iesāka.

- Protams! Ko tev vajadzētu man stāstīt? - Reizēm Hollija vēlējās, kaut Lūize nerunātu aplinkus.

-Tu taču zini, ka Simona šorīt piezvanīja izdevniecības “Beny, Barnes and Webb” redaktorei Samantai Forestai, kura rediģē Nensijas Dellas grāmatas?

- Es to nezināju, bet mani tas nepārsteidz.

- Nu, es viņas savienoju un tad papļāpāju ar viņu apmeklētāju pieņēmēju Džīnu Šīldsu. Mēs kopā mācījāmies un jau gadiem ilgi nebijām redzējušās. Sarunājām šodien tikties un kopīgi aiziet pusdienās. Viņa nemaz nav pārvērtusies, bet viņa uzskata, ka es izskatoties lieliski, - Lūize lepni novirzījās no temata.

- Ko tu īsti gribēji stāstīt? - Hollija nepacietīgi sarauca pieri.

- Dabiski, ka mēs runājām par Nensiju Dellu, - Lūize nervozi turpināja.

- Dabiski.

- Nu, izrādās, ka izdevniecība “Berry, Barnes and Webb” nemaz nav izdevusi viņas pēdējo grāmatu un tā nav sasniegusi veikalu plauktus.

- Paga, paga, par ko tu runā? Viņas pēdējai grāmatai bija lieli panākumi.

- Nē, panākumi bija iepriekšējai. Pēdējo redaktore noraidījusi.

- Vai tu esi par to pārliecināta?

- Es tikai atkārtoju to, ko man stāstīja Džina.

- Vai viņa minēja arī kādu grāmatas neizdošanas iemeslu? Dieva dēj, Nensijas Dellas vārds taču ir tik populārs!

- Es zinu. Kā apgalvoja Džīna, manuskripts bijis tik bezjēdzīgs, tik bezcerīgi saputrots, ka Samantai neatlicis nekas cits kā to noraidīt. Džīna neko par to nebūtu zinājusi, ja izdevniecībā, kliegdams kā aizkauta vista, nebūtu iedrāzies Riks Gills. Tas noticis pusdienlaikā, un viņa tur bijusi gandrīz viena. Viņš ar Samantu šausmīgi saplēsies. Džīna stāstīja, ka dzirdējusi viņus kliedzam vienam uz otru, bet, kad viņa jau grasījusies doties pusdienās, abi aprimuši.

- Vai Simona to zina?

- Man nav ne jausmas, ko Samanta viņai stāstīja. Viņas ilgi nerunāja, tad Simona lika, lai es viņu savienoju ar Riku Gillu.

- Drausmīgi, - Hollija noteica.

-Tu taču neiepīsi tur mani vai Džīnu, vai ne? Es nezināju, ko darīt.

- Ir jau labi. Pareizi darīji, ka man izstāstīji. Es gan neesmu Simonas sirdsdraudzene, bet būs tikai godīgi, ja viņu brīdināsim. Ir svarīgi viņu brīdināt. Tūlīt ar viņu parunāšu.

Un neraizējies, neminēšu ne tevi, ne tavu draudzeni Džinu.

- Paldies, Hollij! Bet tev nāksies gaidīt līdz rītdienai, Simona nupat aizgāja uz kādu tikšanos.

Nākamajā dienā Hollija lūdza, lai Lūize savieno viņu ar Simonu.

- Lai tev veicas!

- Kā varu tev palīdzēt, Hollij? - Simona jautāja - sev pietiekami patīkamā tonī.

- Man ar tevi jārunā.

- Jā, lūdzu, par ko?

- Par... Nensiju Dellu.

- Hollij, tā lieta nav apspriežama, - Simona skarbi atsaucās.

- Bet es gribēju...

- Nekādu “bet”, tā lieta nav apspriežama, vai saprati?

-Tas ir svarīgi...

-NAV AP-SPRIE-ŽA-MA, Hollij, tā ir jau izlemta, izbeigta, izrunāta, cauri, vienalga, ar kādiem vārdiem to teiktu. Vai apjēdzi?

Telefona klausule Simonas galā tika ar blīkšķi nomesta.

- Nepateicīgā draņķe! - Hollija nokliedza pīkstošajā klausulē. - Ak tu negribi mani uzklausīt? Pagaidīsim sanāksmi, tad tev nāksies mani uzklausīt, - viņa nozvērējās.

Uz sanāksmi visi ieradās jau agri - nevienam nepatika piektdienās aizkavēties ilgāk.

-Atvainojiet! Hollij, tev zvana, - Lūize pavēstīja.

- Vai tad nevar pagaidīt? - Simona īgni nomurmināja.

- Kas zvana? - Hollija jautāja.

-Terenss Vorens, viņš apgalvo, ka tas esot ļoti svarīgi.

- Žēl gan, ka viņa nevar noorganizēt savu mīlas dzīvi ārpus darbalaika, - Simona nomurmināja tieši tik skaļi, lai izpelnītos pārmetuma pilnu skatienu no Tima. Viņš cerēja, ka šodien starp viņām abām nesāksies kārtējā vārdu kauja.

- Tu vari sākt, Simona, tev bija kaut kas mums pavēstāms, - viņš atgādināja.

- Tas var pagaidīt, līdz atgriezīsies Hollija. - Viņa negrasījās izbaudīt savu triumfu, kamēr klāt nebija Hollijas.

Hollija atsaucās, saraukusi pieri: nekad agrāk Terenss viņai nebija zvanījis uz “Lappusi”.

- Sveiks, Terens, vai kaut kas noticis? - viņa jautāja.

- Nekas nav noticis, vienīgi es atcerējos, kāpēc man šķita pazīstams Rika Gilla vārds, un es domāju, ka tev to vajadzētu zināt. Mani uzaicināja novērtēt piebūves izmaksas viņa mājas guļamistabai un vannasistabai pirmajā stāvā. Tās bija paredzētas viņa sievai Nensijai, kura pārcietusi trieku. Tieši tur es redzēju viņas vārdu - uz dučiem grāmatu Rika Gilla kabinetā.

- Mans Dievs! Tas izskaidro, kāpēc viņas pēdējā grāmata pilnīgi izgāzās. Bet, ja viņa ir slima, kā tad viņa var vēl rakstīt? - Hollija skaļi prātoja.

- Neprasi man; varbūt viņas vietā raksta sekretāre vai kāds fiktīvs autors? - Terenss ierosināja.

- Man jāatgriežas sanāksmē. Milzīgs paldies, Terens!

- Kas noticis? - Lūize noprasīja, un viņas ausis bija atliekušās gandrīz taisnā leņķī.

- Mēs laikam būsim atklājuši to noslēpumu. Nensijai Dellai bijusi trieka.

Lūizes acis un mute palika izbrīnā plaši ieplestas.

- Piedodiet, ka nokavējos, - Hollija atvainojās, atgriezdamās savā vietā. Kā gan Riks Gills bija cerējis dabūt cauri šādu blēdību? Viņa priecājās, ka nav tajā iejaukta.

- Ja nu Hollija ir atkal pagodinājusi mūs ar savu klātbūtni, es gribēju jums pavēstīt, ka esmu norunājusi veiksmīgu darījumu ar Riku Gillu. Līgums par trīs Nensijas Dellas grāmatu izdošanu, maksājot viņai par divarpus procentiem mazāku summu no peļņas, nekā Gills pieprasīja, - Simona paziņoja.

- Izklausās daudzsološi, - Džeremijs Haids ierunājās pirmais.

-Tā ir, - Tims negribīgi piekrita. - Tu taču esi aprunājusies ar viņas iepriekšējiem izdevējiem, vai ne?

- Esmu gan. Nedomāju vis, ka viņi par to pārāk priecātos. Samanta Foresta sarunā ar mani bija gluži saērcināta.

- Nu, šķiet, ka viss norit normāli, - Tims šaubīdamies noteica. Viņš vēl arvien nebija pārliecināts, ka Nensijas Dellas iemesls pāriešanai uz viņu izdevniecību ir ticams.

Hollija sēdēja klusu un ieklausījās apkārt izteiktajās piezīmēs.

- Vai tu tomēr esi ar mieru slēgt līgumu, kaut arī izdevniecība “Berry, Barnes and Webb ” noraidījusi Nensijas Dellas pēdējo grāmatu? - viņa nevērīgi pajautāja.

- Sasodīts, par ko tu runā? - Simona nicīgi uzsauca.

- Par Nensiju Dellu, - Hollija nevainīgi atbildēja.

- Noraidījusi viņas grāmatu? Tā grāmata taču nedēļām ilgi noturējās pirmajās vietās, vai tad tu bestselleru sarakstu nelasi? - Simona atcirta.

- Es lasu tikai par tām grāmatām, kas tiešām ir šajā sarakstā, - Hollija smaidīdama atsaucās.

- Hollij, par ko tu runā? - noprasīja Sons Berets, juzdams, ka spriedze starp abām redaktorēm atkal pieaug.

Hollija pacietīgi skaidroja, izbaudīdama ikkatru šo mirkli:

- Izdevniecības “Berry, Barnes and Webb” redaktore noraidīja Nensijas Dellas pēdējo grāmatu, tāpēc ka tā bija slikti uzrakstīta. Redziet, Nensija Della pārcietusi trieku.

Simona skaļi iesmējās.

-Tās nu gan ir muļķības! Kaut ko tik lieliski sacerētu es gadiem ilgi nebiju dzirdējusi. Lieliski nostrādāts, Hollij!

-Aizveries, Simona! -Tims rupji uzsauca. - Vai tā ir taisnība, Hollij? Un, ja ir, kāpēc tu nevienam neteici?

- Es šorīt centos brīdināt Simonu, vai ne, Simona? -Hollija saldā balstiņā pavaicāja. - Bet viņa man pilnīgi nepārprotami pavēlēja nemaisīties viņas darīšanās. Taču neuztraucieties, es viņai nebūtu ļāvusi padarīt “Lappusi” par apsmieklu. Es zināju, ka man šodien būs iespēja to visu atklāt sanāksmes laikā.

Džeina Skota skaļi izšņauca degunu, lai noslēptu savu ķiķināšanu. Marianna sāka uzkrītoši šķirstīt papīrus, un pat Sonam Bērētam piepeši uznāca klepus lēkme. Vienīgi Simona, neticīgi sastingusi, nesaskatīja tur neko smieklīgu.

- Kur tu ņēmi visu šo informāciju? - Tims jautāja.

- No diviem atsevišķiem avotiem, bet esmu pārliecināta, ka tiem var uzticēties, - Hollija piebilda, tad pagrūda nazi vēl dziļāk. - Vai vēlies, lai es to pārbaudītu, Simona?

Hollija bija ieguvusi sev mūža ienaidnieci.

TREŠĀ DAĻA

Nākamā gada pavasaris

Izmeklēšanas inspektors Maikls Mūrs nepacietīgi pa-bungoja ar dūrēm pa krēsla roku balstiem. Nekad vēl viņš nebija tik ļoti apjucis, nemocījās tādās šaubās, kurš ir vainīgais, nebija sastapies ar tik neatrisināmu lietu.

Viņš sevi neuzskatīja par īpaši stūrgalvīgu cilvēku - ja vienīgi noziedzību atklāšanas jomā - un necieta no mazvērtības kompleksiem. Viņš bija sasaucis kopā visu savu komandu, atzinies, ka nav neko atklājis, izteicis savas domas, tad nosūtījis viņus vēlreiz nopratināt katru sākumā aizdomās turēto. Bet arī pārējiem policistiem nekas neizdevās. Visiem četriem aizdomās turētajiem bija dzelžains alibi.

Jāibūt kaut kam tādam, ko viņš palaidis garām, kaut kam tādam, kas sniegtu vajadzīgo atbildi. Netiešiem pierādījumiem nebija nekādas nozīmes, un viņam pat tādu nebija.

Mūrs izklaidīgi raudzījās, kā videolente tinas uz priekšu. Viņš pat nepūlējās to izslēgt un turpināja izgāzt savu drūmo niknumu uz apbružāto ādas krēslu. Pat ar datoru, videokameru un DNS analīžu palīdzību... Mūrs ieskatījās vērīgāk. Viņš raudzījās, aprēķināja, raudzījās atkal. Tad attina lenti atpakaļ un pārliecinājās vēlreiz.

- Rokā ir! - Mūrs neizsakāmā priekā iekliedzās.

Viņa kliedziens lika saskriet kabinetā vai visai nodaļai.

- Rokā ir, - viņš satraukts paziņoja, norādīdams uz videolenti. - Paskat, te nu tas ir - tas nodevīgais laiks.

Četrdesmit astota nodaļa

>

Hollija ar mīlestību noglāstīja savas automašīnas motora pārsegu. Braukšanas eksāmena nokārtošana jau pirmajā reizē bija viens no viņas vislielākajiem sasniegumiem.

Automašīnu stāvvietas tālākajā stūrī viņa redzēja Simonu mājam Sofijai. Redaktores asistente pagaidīja, kamēr Simona bija viņu panākusi. Viņas abas turējās kopā kā cimds ar roku. Ar Holliju Simona pēdējā laikā runāja vienīgi tad, ja tas bija nenovēršami nepieciešams, un Sofija arī satiekoties pret viņu izturējās vēsi.

Lai viņas iet pie velna, Hollija klusībā nomurmināja, tomēr uzkavējās vēl mazliet ilgāk, lai nevajadzētu ar abām sastapties.

- Sveika, Lūize! - Pie “ziņu” galdiņa Hollija apstājās.

- Vai jauki pavadīji nedēļas nogali?

- Mēs devāmies uz kotedžu; laiks bija burvīgs, un mēs jūdzēm tālu nogājām kājām.

Lūize saviebās.

-Tas nav manā gaumē, - viņa nodrebinājusies teica.

Lūize bija ļoti slaida, tāpēc bija grūti noticēt, ka viņa necieš nekādus fiziskus vingrinājumus.

- Vai pasts jau pienācis? - Hollija smaidīdama jautāja.

- Uz tava galda.

Hollija pāršķirstīja aploksnes. Iezvanījās telefons.

-Apsveicu, Hollij! Man šķita, jūs gribēsiet uzzināt, ka apmierināts jūsu šķiršanās pieprasījums. Sīkāku informāciju esmu nosūtījis jums rakstiskā veidā; vai vēlaties, lai nosūtu jums kopiju pa faksu?

- Jā, paldies, ka man paziņojāt, - Hollija atteica un nosauca advokātam faksa numuru.

Pēc sešām nedēļām viņa būs brīva. Šķirta. Ne vairs precējusies. Hollija nometa faksu uz sava rakstāmgalda un vēroja, kā papīrs sarullējās. Viņa neizjuta itin neko. Nekādus piepeša prieka uzplūdus, nekādu pacilātību, neko. Pēdējos divos mēnešos viņa bija saņēmusi divas vēstules no Dereka. Pirmajā vēstulē viņš bija piedāvājis ņemt Holliju atpakaļ, un, kad viņa neatbildēja, otrā pienāca rupja un nepatīkama, tas bija Derekam raksturīgi: viņam tāda muļķe kā Hollija nemaz neesot vajadzīga. Abas vēstules viņa bija pārsūtījusi Vinsen-tam Hārperam. Šoreiz vismaz Derekam nebija izdevies uzzināt, kur Hollija dzīvo. Viņai tūlīt jāpiezvana Lizai - viņa nevēlējās, lai atkārtotos abu strīds. Terensam viņa pastāstīs vēlāk.

Tagad Liza, bez šaubām, atkal sāks savu kampaņu, Hollija klusībā iesmējās.

- Es tā priecājos par tevi! Beidzot brīva... nu, gandrīz brīva. Tagad tu varēsi veltīt savu uzmanību vienīgi Terensam, -Liza sacīja.

- Liza! Ļauj taču tintei nožūt uz maniem šķiršanās dokumentiem, pirms atkal velc mani pie altāra.

- Neizliecies, tu pati zini, ka esi viņā ieķērusies, - Liza neatlaidās.

- Esmu un tu arī, bet precēšanās...

Hollija ar galvas mājienu paaicināja kabinetā Lūizi.

- Liza, man tagad jābeidz, esmu vajadzīga Lūizei. Parunāsimies vēlāk.

- Kurjeri tikko piegādāja šo manuskriptu. Vai tev nevajag kaut ko nosūtīt?

Kāda precēšanās? Vai Hollija tagad skaitās šķīrusies? Lūize alka it visu izzināt.

- Nevajag vis. Paldies, Lūize!

Lūize aizgāja, neieguvusi nekādu informāciju, bet pēc piecām minūtēm atgriezās.

- Tims lūdza, lai nododu tev šo te; viņš kaut kur steidzās prom.

Hollija atgrieza aploksni, un viņai aizrāvās elpa. Emīlijas Hovardas čeks par pirmajiem peļņas procentiem! Tas izslīdēja no Hollijas nejutīgajiem pirkstiem un nokrita uz rakstāmgalda. Vajadzētu lēkt gaisā no prieka, bet viņa jutās kā sastingusi. Te nu tas bija: čeks par lielāku naudas summu, nekā viņa būtu varējusi iedomāties, un viņa spēja vienīgi saraustīti kampt gaisu. Hollija juta, ka viņai kļūst nelabi, un viņa steidzās uz vannasistabu.

Apslacījusi seju ar aukstu ūdeni, viņa nopētīja sevi spogulī. Mati ļengani nokarājās ap kalsno seju.

Bāla un novārgusi, nevis bagāta un šķīrusies, viņa nodomāja, nosusinādama seju ar salveti. Jāapgriež mati. Tā kā Lizai, varbūt mazliet īsākus, tad seja izskatīsies apaļāka.

Hollija paraudzījās spogulī: nebija laika slaistīties apkārt, pēc dažām minūtēm paredzēta pēdējā sanāksme par Lū-sindas grāmatas klajā laišanas pasākumu, un viņai vēl jāuzliek uz sejas mazliet kosmētikas.

Hollija tīksmi ieslīga smaržīgajā ūdenī. Kaut gan jau bija pagājuši trīs mēneši kopš ievākšanās šajā dzīvoklī, viņa vēl arvien nespēja pierast pie tā plašuma un ērtībām. Viņa ar

prieku bija atstājusi dzīvokļa meklēšanu Terensa ziņā. Viņa sakari celtniecības jomā stiepās tālu. Viņš bija nepārtraukti mācies virsū celtniekiem, līdz beidzot viņa neatlaidība at-maksājās. Šajā Vimbldonas četrstāvu ēkā bija astoņi dzīvokļi, un viņi abi kļuva par pirmajiem īrniekiem, turklāt abi dzīvokļi atradās viens otram līdzās, gluži kāTerenss bija solījis. Kāda bauda, ka dzīvoklī bija divas guļamistabas. Tāpat kā visas pārējās istabas, tās bija plašas un gaišas. Hollija jutās kā apburta, kad ieraudzīja veiksmīgi izplānotos dārzus: sešus glīti norobežotus, pilnīgi privātus terasveida dārzus. Viņi ar Terensu vienojās, ka abiem pietiks ar vienu, un tādējādi ļoti iepriecināja mājas īpašnieku. Par dzīvokli ar atsevišķu dārzu varēs prasīt lielāku īres naudu.

Hollija paliecās uz priekšu, lai norautu nokaltušu papardes lapu, kas auga puķupodā pie vannas, tad atkal izstiepās ūdenī, izbaudīdama, kā tas patīkami apskauj augumu. Viņa centās nedomāt par čeku un visu ar to saistīto. Tagad viņa varētu atļauties tos papildu sīkumiņus, kurus bija vilcinājusies iegādāties pirms dažiem mēnešiem. Viņa aizvēra acis un mēģināja domāt par nepieciešamajām lietām, bet aiz aizvērtajiem plakstiņiem rēgojās viens vienīgs vārds - zagle. Kaut viņa varētu atsaukt bijušo un izstāstīt taisnību! Hollija izvilka vannas aizbāzni; jau agrāk viņai vairākas reizes tas bija ienācis prātā.

- Ko tu teiktu, ja pie tevis pāl is dienu kāds paciemotos? -Liza vaicāja.

-Tu? - Hollijas seja iemirdzējās priekā.

- Roberts aiznākamajā nedēļas nogalē brauc uz kursiem; atceries, es tev stāstīju par to amerikāņu kompāniju.

-Tas taču ir brīnišķīgi! Es nopirkšu biļetes uz teātri; vai tu vēlies redzēt kaut ko īpašu?

- Ne, to es atstašu tava zina.

*

- Dienā pastaigāsim pa veikaliem, kaut kur paēdīsim. Ak, Liza, es patiesi nevaru vien to sagaidīt! Paņemšu piektdienas pēcpusdienu brīvu, lai mēs veltīgi nezaudētu ne mirkli.

- Labi. Mēs ieradīsimies tūlīt pēc pusdienām. Aizvedīsim tev tavu rakstāmgaldu un porcelāna traukus. Tā, tagad pastāsti man visu par Vinsenta vēstuli!

Hollija viņai to nolasīja.

- Labi vismaz, ka Dereks samaksās šķiršanās procesa izdevumus un vēl piedevām dos tev mazliet atkāpšanās naudas, - viņa dzedri noteica.

- To panāca Vinsents.

-Tu to esi pelnījusi. Tagad, kad šķiršanās jau tik tuvu, tu noteikti lec vai gaisā no prieka.

- Lai cik tas dīvaini arī būtu, bet nelecu vis.

- Nelec? - Liza iekliedzās. - Hollij, tu taču negrasies atkal pārdomāt? Pasaki man, ka nepārdomāsi!

- Protams, ne! Es gribēju teikt, ka nejūtu neko, it kā tas viss notiktu ar kādu citu, nevis ar mani, - Hollija paskaidroja.

-Tas droši vien no pārsteiguma vai atvieglojuma, vai kaut kā tamlīdzīga. - Liza pierima. - Tikko atgriezās Roberts. Es labāk iešu un izņemšu no cepeškrāsns viņa vakariņas. Uzzinājis tavus jaunumus, viņš būs sajūsmināts.

Kad viņas bija atvadījušās, Hollija izcēla no koferīša savu pārnēsājamo datoru. Viņa nolika to uz galda blakus logam un ieslēdza. Dienas “Lappusē” aizritēja tik rosīgi, ka viņa bija briesmīgi iekavējusi savu rediģēšanas darbu. Vajadzētu paēst, bet viņa bija pārāk nogurusi, lai kaut ko gatavotu. Virtuvē bija šokolādes tāfelīte, ar to arī pietiks. Hollija iegāja omulīgajā virtuvē ar priežkoka galdu un glītajiem, polsterētajiem krēsliem un atrada šokolādi. Šī telpa viņu vienmēr sajūsmināja: iedomājieties - četri krēsli ap galdu.

- Vai tu Hollijai pateici, kāpēc es braucu uz tiem kursiem? - Roberts jautāja, ērtāk atlaizdamies krēslā.

Liza nokāra galvu un kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

- Es nedzirdēju, ko tu sacīji. Nepateici, vai ne?

- Nē, man pietrūka drosmes. Turklāt tu vēl nemaz neesi izlēmis.

-Tu taču zini, ka vairs neko nevar mainīt. - Roberts palūkojās uz sievas bēdīgo seju. Nabaga Liza - viņa ļoti smagi pārdzīvoja domu par šķiršanos no Hollijas. Viņš pasniedzās pēc sievas rokas un to paspieda. - Tas gan jāizlemj tev pašai, mīļumiņ, bet man šķiet, jo ātrāk tu viņai to pateiksi, jo labāk. Es saprotu tavu nevēlēšanos to sacīt, patiešām saprotu. Bet tas jau būs tikai uz trim gadiem, augstākais, uz četriem. Viņa taču varēs atbraukt uz Savienotajām Valstīm un paciemoties pie mums. Padomā vien, ko mēs varēsim iesākt ar visu to papildu naudu. Beidzot atjaunosim kotedžu tādu, kā bijām paredzējuši.

- Es tev piekrītu, tev nav mani jāpierunā, bet viņai šodien piesūtīta ziņa, ka apmierināts viņas šķiršanās pieprasījums. Negribēju sabojāt viņai visu dienu, atstāstīdama mūsu jaunumus.

- Viņa noteikti par to ļoti priecājas.

Liza papurināja galvu.

- Es arī tāpat domāju, bet tā nav. Viņa apgalvo, ka nejūtot itin neko.

- Hollija vēl nav to aptvērusi. Kad tas viss reiz beigsies, viņa noteikti būs apmierināta.

-Tev droši vien taisnība, bet es Hollijas vietā izkliegtu par to visai pasaulei, - Liza noteica, novākdama Roberta šķīvjus un glāzi un domīgi iedama uz izlietnes pusi. - Nāka-mājā nedēļas nogalē, kad aizbraukšu viņu apciemot, tad arī pateikšu.

- Un ātrāk ne? Ja atliksi uz to reizi, būs sabojāta visa nedēļas nogale.

-Ak, Robert! Esmu tāda gļēvule, vai ne?

- Vai gribi, lai es viņai pasaku?

- Nē, būs labāk, ja pateikšu es pati. Labāk zvanīšu tūlīt, kamēr vēl neesmu zaudējusi drosmi.

***

Roberts apskāva sievu.

- Kā viņa to uzņēma?

- Smagi. Viņa tik ļoti raudāja, ka nespēja parunāt. Tas bija briesmīgi, pat vēl ļaunāk nekā mūsu strīds.

- Man loti žēl, Liza.

Liza ar piedurkni noslaucīja asaras; nebija godīgi likt Robertam justies par to vainīgam. Darbs firmā “Swift Pharmaceuticals” Robertam deva lielisku iespēju. Viņam piedāvāja ne vien divreiz lielāku algu, bet vēl nodrošināja ar bezmaksas dzīvokli. Firma pat bija apsolījusi sameklēt darbu Lizai. Taču galvenais - Robertam beidzot būs nepieciešamie līdzekļi, lai turpinātu savus pētījumus. Liza zināja, ka tūlīt aiz viņas pašas Robertam darbs nozīmēja visu.

Četrdesmit devītā nodaļa

Lūsindas grāmatas iznākšanas svinības bija sarīkotas ar plašu vērienu, un kajīte bija labi pilna ar žurnālistiem, kuri gandrīz visi jau bija saņēmuši kritiķiem paredzētos Lūsindas grāmatas eksemplārus. Parīze bija ideāla vieta viņas romāna darbībai par jaunu pāri, kas nabadzībā nesaticīgi uzsāk laulības dzīvi gluži svešā pilsētā.

Tikai dažiem cilvēkiem jebkad bija izdevies Lūsindu pārliecināt, un Hollija slepus smējās, kamēr Lūsinda gan ar draudiem, gan glaimiem tomēr panāca, ka Tims Brauns palielināja viņas grāmatas svētkiem paredzētos naudas līdzekļus. Tims beidzot padevās.

- Man nākamnedēļ paredzētas četras intervijas, - Lūsinda iečukstēja Hollijai ausī, kad abas sēdēja pie galda.

- Piecas, - Hollija izlaboja. - Berijs sagudrojis vēl kaut ko, kaut kādu jaunu žurnālu, un tu būsi viņu pirmā numura centrā ar milzum daudzām fotogrāfijām.

- No manas klātbūtnes droši vien pārsprāgs fotoaparāta objektīvs! - Lūsinda priecīgi staroja. - Vai dzirdēji, Domi-nik, es būšu jauna žurnāla zvaigzne. - Lūsinda piebikstīja vīram.

- Un ar pilnām tiesībām, mīļā, - Dominiks lepni atteica. Viņa sieva bija īsts brīnums.

Garā jahta viegli šūpojās viļņos. Hollija mazliet ieēda un palūkojās apkārt. Bija ieradušies vairāku centrālo laikrakstu korespondenti; labi pārstāvēti bija arī žurnāli un maza formāta avīzes. Berijs bija lieliski pastrādājis. Lūsinda bija uzaicinājusi vairākus draugus - interesantus un runīgus kā viņa pati -, un tas noteikti piešķīra šim pasākumam jautrību.

Bija grūti noticēt, ka tik daudz kas noticis kopš viņas ceļojuma uz Parīzi.

Hollija iedzēra ūdens malku un noklepojās. Šie bija viņas pirmie grāmatas iznākšanas svētki redaktores amatā, un, kaut arī runa bija uzrakstīta uz papīra, viņa piepeši jutās uztraukusies. Bija pienācis laiks iepazīstināt ar Lūsindu un viņas grāmatu. Hollija cēlās kājās.

Berijs piesita ar dakšiņu savai glāzei.

- Esiet visi mīļi sveicināti uz klāja, - Hollija klusu iesāka. - Es esmu Lūsindas brīnišķīgās grāmatas “Bulvāris” redaktore...

- Par to es iedzeršu, - Lūsinda viņu pārtrauca. Viņas komiskā piezīme bija labi domāta: viņa redzēja, ka Hollija aiz uztraukuma trīc. Smiekli, kurus izsauca Lūsinda, stipri mazināja sasprindzinājumu.

- ... Tāpēc jebkurā laikā, kad Lūsinda sadomās likt kādas savas grāmatas darbībai norisināties Romā, Madridē vai pat atkal Parīzē, es pilnīgi piekrītu upurēties un rediģēt viņas grāmatu tur, - Hollija pabeidza.

Berijs viņai atzinīgi piemiedza ar aci un sāka aplaudēt, un Šons Hollijai pavēstīja, ka Džons ar viņu lepotos. Tims smaidīja, bet tas bija norūpējies smaids, jo viņš redzēja oficiantus attaisām vēl vairākas vīna pudeles.

Ap pustrijiem lielākā daļa cilvēku jau bija devušies atpakaļ pie saviem rakstāmgaldiem un ikdienas darbiem.

- Viss noritēja lieliski, - Lūsinda paziņoja, pateikdamās organizatoriem. - Es itin labi varētu paklausīt tavam ierosinājumam, Hollij, cita pilsēta - cita grāmata. Ko tu par to teiksi, Dominik? - viņa paķircināja vīru.

Dominiks pasmaidīja.

- Centīšos kaut ko darīt lietas labā, mīļumiņ.

Gaidot, kamēr frizieris apgriezīs viņai matus, Hollija nepacietīgi šķirstīja gludās žurnāla lappuses. Viņa gan īsti nevarēja atļauties tērēt laiku, bet mati bija kļuvuši gluži nepakļāvīgi. Viņa pakavējās pie grāmatām veltītās lappuses, izlasīja kritiku, tad pāršķirstīja modes, kulinārijas un, visbeidzot, dārzkopības lappuses. Hollijas uzmanību saistīja kāds skaisti izveidots dārzs, kura stūrītis būtu lieliski piemērots Lizai un Robertam. Bet, pirms viņi savu dārzu tā iekārtos, paies daudzi gadi, Hollija skumji nodomāja. Ieraduma pēc viņa palūkojās, kas ir šī raksta autors. Rolands Grīns. Neesi nu muļķe, viņa pati sevi norāja, tādu Rolandu Grīnu noteikti ir dučiem, pat simtiem. Viņa ar acīm pārskrēja rakstam. Rolands Grīns pēc aiziešanas no darba - izdevniecības “Lappuse” galvenā redaktora amata - beidzot varējis īstenot sava mūža senloloto sapni un pievērsties dārzkopībai. Hollija pašķīra atpakaļ žurnāla sākuma satura norādījumu lappusi. No gludās lapas viņai uzsmaidīja fotogrāfijā redzamais Rolands Grīns - ar savu mūžīgo kaklasaiti. Žurnāla jaunais, ar dārzkopību saistītais līdzautors pauda prieku, ka aiziešana no iepriekšējā darba sniegs viņam iespēju apmeklēt visus tos brīnišķīgos, slavenos dārzus, par kuriem būs jāraksta žurnālā.

Hollija iesmējās. Simonai gan tas patiktu!

-Atvaino, ka liku tev gaidīt. Es taču zinu, cik tu esi aizņemta, - sacīja viņas frizieris Kens.

Viņš paņēma ūdens pudeli un uzsmidzināja uz Hollijas matiem.

-Tu varētu man tāpēc izdarīt kādu pakalpojumu, - Hol-lija ierosināja. - Pagriezies un neskaties, kamēr es no šī žurnāla izplēsīšu pāris lapu.

- Plēs vien! Tā dara vairums cilvēku, - viņš iesmējās. - Vai matus griezīsim kā parasti? - Viņš paņēma rokā šķēres.

- Ne gluži. - Hollija paskaidroja, kādu griezumu viņa tagad vēlētos.

-Tā būs labi. Kā tad sviežas straujākos ūdeņos? - viņš pajautāja, iegrimdams pats savā - sadalījušos matu galu pasaulē.

Kens pacēla spoguli, lai parādītu Hollijai viņas pakausi. Viņam bija izdevies padarīt Hollijas matus vēl glītākus, nekā viņa bija cerējusi. Vēl īsākus un kuplākus nekā Lizai. Hollijai ļoti patiktu, ja Kens apgrieztu arī Lizas matus. Viņu ciemata friziere bija laba, bet Kena stils noteikti bija ļoti izsmalcināts. Varbūt Hollija varētu sarunāt, ka Liza pirms aizbraukšanas uz Savienotajām Valstīm apmeklēs Kenu.

Gaidīdama liftu, lai nobrauktu uz pirmo stāvu, Hollija jutās neizsakāmi nelaimīga. Vairs nebūs nedēļas nogaļu kotedžā, nekādu mirkļa iedomā uzsāktu telefona sarunu vēlu naktī - kaut gan ar laiku viņa, protams, atradīs kādu citu ar sev līdzīgiem uzskatiem -, vairs nebūs viņai palīga manuskriptu lasīšanā. Kā viņa to spēs izturēt?

Arī Lizai viņas pietrūks. Liza taču bija tā, kura dosies uz svešu pilsētu, uz citu valsti. Viņai būs ļoti jānopūlas, lai piemērotos turienes dzīvei. Jāatrod sev jauni draugi. Jāuzsāk jauns darbs.

Lifta durvis atvērās. Cilvēki izkāpa no tā, un Hollija sekoja ļaužu straumei laukā pa veikala “JP Harkers” durvīm. Veikals vienmēr bija ļaužu pilns. Košās šalles skatlogā nepavisam nevilināja Holliju apstāties. Viņai šodien nebija noskaņojuma iepirkties. Ejot cauri smaržu un aromātu pārbagātajai kosmētikas zālei, viņa pakratīja galvu, kad viņai tuvojās skaisti ģērbusies meitene ar smalka stikla flakoniņu rokā. Arī jaunas smaržas Holliju šobrīd nevilināja.

Reklāmas plakāts “Dāvājiet kādam savas mīlestības kuponu ” virs reģistratūras galda lika viņai apstāties. Lizai būs jāizdod liela summa, lai pārceltos; kā viņa tiks ar to galā? Šāds kupons būtu ideāla atvadu dāvana māsai - dāvana, no kuras Liza nespētu atteikties. Bet par cik lielu summu? Liza iebildīs, vienalga, kādu dāvanu Hollija piedāvās. Šovakar viņa par to padomās, izņems no sava konta naudu, tad rīt vēlreiz atnāks šurp un nopirks šo kuponu.

- Jā, Hollij? - Simona īgni palūkojās pāri rakstāmgaldam, bet Holliju apsēsties neuzaicināja.

- Ir šis un tas; man nepieciešams atrast jaunu palīgu manuskriptu lasīšanai, - Hollija nervozi iesāka.

Simonas uzacis savilkās. Laikam sastrīdējusies ar savu dārgo māsiņu.

- Ak tā?

- Liza un Roberts drīzumā dosies uz Savienotajām Valstīm, un man nepieciešams kāds, kas viņu nomainītu.

- Šīs jūtas es pazīstu, - Simona naidīgi noteica.

Hollija nespēja atbildēt - viņa juta acīs sakāpjam asaras. Raudāt gan viņa vēlējās vismazāk, bet nebija viņas spēkos no tā izvairīties.

Simona raudzījās uz izmisušo, jauno sievieti. Šoreiz nebija runa tikai par lasīšanas palīga zaudēšanu, te zuda tuvas attiecības, un tās, kā viņa zināja, Hollijai nozīmēja it visu.

- Klau, man ļoti žēl, Hollij, es zinu, cik jūs ar Lizu esat tuvas. - Tas bija labākais, ko Simona spēja no sevis izdabūt. - Ieliec sludinājumu par to lasītāju, vai arī varbūt tev jau ir kāds padomā?

Hollija vienaldzīgi papurināja galvu.

-Tu teici, ka gribot runāt par vairākām lietām, - Simona viņai atgādināja.

- Man šķita, ka tev patiktu aplūkot šo te, - Hollija atkal bija atguvusi balsi un pasniedza Simonai lappuses, kuras bija izplēsusi no žurnāla.

- Dārzi?

- Paskaties vēlreiz, - Hollija atteica, šņaukādamās, lai atvairītu asaras.

- Mans Dievs! Rolands! Tātad tur viņš iekārtojies. Kāds viņam vispār sakars ar rakstiem par dārzkopību? Tas cilvēks taču neprot atšķirt asteri no asteroīda. Slaveni dārzi. Tas ir viņam raksturīgi! Ir taču tik daudz patiesi talantīgu žurnālistu dārzkopības jomā; kā gan viņi izvēlējušies tieši Rolandu? - Simona jautāja.

Hollija izspieda vārgu smaidiņu.

- Man šķita, ka tev tas patiks.

- Tev taisnība. Viņš pārāk ilgi dūries man kā ērkšķis sānos. Trūdijai Frīlai gan tas būs pa prātam. - Simonas acis ļauni iedzirkstījās.

Tā es vismaz uz laiku novērsīšu viņas niknumu no sevis, Hollija nodomāja, dodamās uz durvju pusi. Pēkšņas iedomas vadīta, viņa apstājās un pagriezās.

- Simona, kaut gan tam tagad vairs nav nekādas nozīmes, bet es gribētu pasacīt, ka pirmo reizi saprotu, kā tu juties, kad es... kad es vairs nebiju tava asistente. Vajadzēja zaudēt Lizu, lai es beidzot aptvertu, cik grūti... - Hollija samin-stinājās. - Zinu, ka mēs vairs nevaram būt draudzenes, bet varbūt it visiem būtu vieglāk - ari mums pašām -, ja mēs viena pret otru nebūtu tik naidīgi noskaņotas.

Rolanda zemais kritiens bija padarījis Simonas garastāvokli pieļāvīgāku. Hollijai taisnība: viņas nekad vairs nebūs draudzenes, bet viņas varētu būt daudz laipnākas viena pret otru, tas mazinātu spriedzi - it īpaši sanāksmēs.

-Tev laikam ir zināma taisnība, mūsu... nelielās nesaskaņas nekādi nepalīdz. Un Sofija ir lieliska asistente. - Simona nespēja noturēties neiedzēlusi.

Hollija to izlikās neievērojam un pastiepa roku.

Mirkli vilcinājusies, Simona paspieda viņas slaido plaukstu un pasmaidīja.

Kad durvis aizvērās, Simona pasniedzās pēc telefona un lūdza Lūizei, lai savieno ar pilsētas līniju. Ak jā, Trūdijai tas tiešām patiks!

Beigusi lasīt pēdējo lappusi, Simona apmierināta pasmaidīja. Sofija, kā parasti, nebija kļūdījusies: lielisks manuskripts. Pirmdien viņa piezvanīs Greisijai - autores aģentei -un sarunās tikšanos. Varbūt viņas kopīgi aizies vakariņās, varbūt viņa pat izstāstīs Greisijai par to joku, ko izspēlējusi ar Ianu Trcntu; galu galā tieši Greisija viņu bija pirmā brīdinājusi par Iana nodomiem.

Kādā vājuma brīdī viņa bija to izstāstījusi Sofijai.

Simonai patika, ja ēkā bija tik kluss kā šobrīd: nekādu telefona zvanu, nekādas burzmas. Viņa bija izlēmusi, ka būs vienkāršāk, ja brīvo laiku starp darbu izdevniecībā un literārā konkursa žūrijas komisijā pavadīs, mazliet rediģējot manuskriptus. Ja arī kāds sanāksmēs bija pamanījis karadarbības pārtraukšanu starp Simonu un Holliju, neviens to nebija skaļi atzinis. Šāds pamiers nebija nemaz tik slikts, jo dusmas tikai veltīgi tērēja emocijas un galu galā Simona taču bija galvenā noteicēja, nevis Hollija. Viņām abām jāstrādā kopā...

Simona satrūkās, kad kāda meitene ar garu, kastaņbrūnu bizi trokšņaini nosvieda uz viņas rakstāmgalda grāmatu.

- Šī ir manas mātes grāmata, - viņa paziņoja.

Simona pielēca kājās. Viņa bija tik ļoti aizrāvusies ar

savām domām, ka nebija dzirdējusi meiteni ienākam.

- Kas jūs ielaida? - viņa jautāja.

- Šī ir manas mātes grāmata, - meitene atkārtoja.

Cenzdamās atgūt savaldīšanos, Simona uzmeta acis

bieži pārlapotajam “Rītdienas prieka’' eksemplāram uz galda. Par ko tā meitene runāja?

- Pat nepūlieties to noliegt, - meitene trīsēdama piebilda.

- Ko noliegt? - Simona pārjautāja.

-To, ka jūs nozagāt šo grāmatu. Visi grāmatas varoņu vārdi, protams, ir pārmainīti, tāpat arī vietas un daudzi citi sīkumi, bet šī tomēr ir manas mātes grāmata. - Viņa ar rādītājpirkstu bakstīja grāmatas vāku.

Simona bija dzirdējusi, ka tā mēdzot notikt: cilvēki mēģina izteikt nepatiesas pretenzijas.

- Esmu pārliecināta, ka jūs būsiet kļūdījusies. Mēs pazīstam šīs grāmatas autori - Emīliju Hovardu. Redzat, viņas vārds ir uz grāmatas vāka.

Simona vēlējās, kaut birojā būtu vēl kāds. Kaut Sofija nebūtu aizgājusi agrāk, lai apmeklētu zobārstu. Ātri uzmetusi skatienu pulkstenim, viņa aptvēra, ka ir jau gandrīz pusseši. Meitene bija tik dusmīga, ka Simonai kļuva mazliet bail.

- Varbūt jūs apsēdīsieties? Mēs varētu to apspriest mierīgi un prātīgi.

- Es negribu apsēsties, - meitene atcirta. - Es gribu zināt, kāpēc uz vāka ir Emīlijas Hovardas vārds? Kas ir Emīlija Hovarda?

- Kā jūs sauc? - Simona pajautāja.

- Dženifera Džeimsa - Dženija.

- Labi, Dženij, tātad jūs apgalvojat, ka šī ir jūsu mātes grāmata. Vai jūs varat to pierādīt?

- Jā, varu.

-Kā?

- Es varu atnest burtnīcas, kuras mamma izmantoja, rakstot šo grāmatu. Es visu zināju no galvas. Es pārrakstīju to uz kārtīga papīra. Es rakstīju nedējām ilgi. Mamma pati izvēlējās nosūtīt grāmatu izdošanai uz “Lappusi”.

- Kāpēc jūsu māte pati neieradās pie manis?

- Viņa pagājušajā gadā nomira.

- Man ļoti žēl, - Simona sacīja. Viņa izmisīgi vēlējās tikt vaļā no šī radījuma ar mežonīgo skatienu.

-Es gribu zināt, kā jūs rīkosieties. Ja neatzīsiet, ka esat vainīgi grāmatas zagšanā, es meklēšu likuma palīdzību, -Dženija nikni sacīja.

Dženijas draudi bija tukši vārdi. Vienīgā saskare ar likumu viņai bija pieķeršana zādzībā. Tas viņai bija palicis atmiņā kā visšausmīgākais piedzīvojums visā mūžā, un viss tikai dažu produktu un tonizējoša dzēriena pudeles dēļ. Tie daži nožēlojamie pensi, kas bija palikuši viņas kabatā, nebūtu seguši pat vismazākās pudeles cenu. Tas bija vienīgais dzēriens, ko viņas māte spēja iedzert.

Dženija zināja, ka viņai veicās ar tik līdzjūtīgu miertiesnesi, un vēl vairāk veicās, kad tiesā kāds policists bija iespiedis viņas kabatā desmit sterliņu mārciņu banknoti un licis iet mājās un parūpēties par māti. Teicis, lai viņa vairs nekad nenonāk tiesā, citādi beigs savu dzīvi cietumā.

Viņa nedrīkstēja vairs nonākt nekādā saskarsmē ar likumu, nedrīkstēja riskēt ar aizbildniecības zaudēšanu pār jaunākajiem brāļiem un māsām, citādi tos atdos kādam audzināšanā.

-Jums ir pilnīgi brīvas tiesības meklēt likuma palīdzību, Dženij. Bet man jābrīdina: jūs neesat pirmā, kas mēģinājusi izvirzīt pretenzijas uz grāmatu, kas patiesībā nav jūsējā.

- Tā ir manējā - mūsējā -, bet mammas tagad vairs nav. Es jau jums teicu, ka man ir pierādījumi.

Beidzot Simona atrada izeju.

- Labi, Dženij, darīsim tā: atnesiet man tās burtnīcas un dodiet man laiku, lai varu tās salīdzināt ar tekstu. Ko jūs par to teiksiet?

-Teikšu, ka man šķiet, jūs cenšaties tikt no manis vaļā. Bet es runāju taisnību. Esmu mērojusi ceļu cauri pusei Londonas, lai aprunātos ar jums. Es būtu varējusi doties tieši pie sava advokāta vai žurnālistiem.

Simona atslīga krēslā. Tā bija taisnība: Dženija būtu varējusi meklēt likuma palīdzību. Ja viņa nemānījās, “Lappusei” varēja rasties nopietnas problēmas.

- Es necenšos nojums tikt vaļā, es vienīgi mēģinu atrast pierādījumus. To taču jūs saprotat, vai ne?

- Nerunājiet ar mani tik pamācoši, jums nav nekādu tiesību to darīt, - Dženija droši atcirta. Vienu mirkli viņa vēlējās, kaut pārējie ģimenes locekli nebūtu no viņas tik ļoti atkarīgi, kaut viņa varētu īstenot savus draudus. Bet viņa bija apsolījusi mammai, ka allaž rūpēsies par brāļiem un māsām un darīs to tik ilgi, kamēr vien būs nepieciešams.

Simona apspieda vēlēšanos iebilst; strīda uzsākšana neko labu nepanāktu.

- Kad mums tika nosūtīts šis manuskripts? Pirms cik ilga laika? - viņa pajautāja.

- Pirms trim gadiem, - Dženija bez vilcināšanās atbildēja.

- Un jūs apgalvojat, ka tas bija rokrakstā? Kāds bija nosaukums?

- Grāmata bija rakstīta ar roku, jo mums nebija ne rakstāmmašīnas, ne arī kā cita tamlīdzīga. Nosaukuma tai nebija, mamma gribēja, lai to izlemtu izdevēji. Esmu pārliecināta, ka viņa to visu izskaidroja savā vēstulē.

- Vai viņa nesaskatīja neko dīvainu tajā apstāklī, ka viņai netika nosūtīta nekāda atbilde?

•>

- Viņa bija vīlusies.

- Bet vēlreiz viņa mums tomēr nerakstīja?

- Nē. Viņa domāja, ka jums tā nav patikusi. Bet acīmredzot patika gan. - Dženijas balsī skanēja sarkasms.

- Parasti manuskriptus pāris mēnešu laikā nosūta atpakaļ, - Simona paskaidroja. - Es ceru, ka jūs pievienojāt manuskriptam sūtītāja vārdu un adresi?

Dženija pamīņājās.

- Es taču jums teicu: grāmatu iesaiņoja mamma, es to vienīgi nosūtīju.

- Vai varat man nosaukt precīzu nosūtīšanas datumu?

- Es neatceros. Zinu tikai, ka tas bija ap martu, tas arī ir viss. Bet kāda tam nozīme?

- Vai jūs to apdrošinājāt?

Dženija viņu nicīgi uzlūkoja.

- Es nedomāju, ka tas ir nepieciešams, turklāt mēs nevarējām...

- Ko jūs nevarējāt?

- Mēs nevarējām atļauties apdrošināt tādu saini, - Dže-nija paskaidroja.

Simonas smadzenēs zibenīgi rosījās domas. Šīs meitenes teiktajā bija kaut kas ļoti pārliecinošs.

- Kad jūs varat man atnest tās burtnīcas?

- Varbūt rīt?

Sestdienās Simona reti ieradās birojā, bet šoreiz tas bija svarīgi.

- Cikos? - viņa pajautāja.

- Pēc desmitiem?

- Lai būtu vienpadsmitos. Burtnīcas jums vajadzēs atstāt pie manis, man būs nepieciešams laiks, lai tās izlasītu.

Dženija droši izturēja viņas skatienu.

- Šī grāmata mammai nozīmēja ļoti daudz. Viņa bija brīnišķīga māte, - meitene lēnām piebilda. - Stāsts ir par mums, par mūsu ģimeni; to taču jūs droši vien nopratāt.

- Es neesmu šo grāmatu lasījusi, - Simona atzinās. -Tagad, Dženij, man jālūdz, lai jūs ejat prom, jo man ir paredzēta ļoti svarīga tikšanās un es jau kavējos. Tiksimies rītdien.

Simona dziļi ievilka elpu. Vienu brīdi viņa bija patiesi nobijusies, bet tagad jutās kā iztukšota. Varbūt tase kafijas atgriezīs viņai spēkus un dos iespēju apdomāt šo sajukumu.

Simona cieši turēja rokā kafijas tasīti. Tūlīt pat jāizstās-ta viss Hollijai. Labi vien ir, ka viņas atkal sarunājas, tagad viņas vismaz varēs apspriest šo gadījumu kā normāli cilvēki. Viņa ieteiks Hollijai, lai pagaidām Emīlijai Hovardai neko nestāsta.

Varbūt šis ir tikai viltīgs paņēmiens naudas iegūšanai, Simona sev iegalvoja, griezdama Hollijas numuru. Tomēr dedzīgās meitenes izturēšanās pauda patiesību. Nez vai kāds tik jauns un nepieredzējis kā Dženija mēģinātu izspēlēt šādu joku, nebaidoties, ka var iekrist? Viņai pēc izskata nevarēja dot vairāk kā septiņpadsmit vai astoņpadsmit.

Hollijas telefons neatbildēja.

Simona palika stāvam pie rakstāmgalda. Šovakar viņa izlaidīs literārā konkursa vērtēšanas sanāksmi; viņa izdzers kafiju un dosies mājās. Hollijai viņa piezvanīs no mājām.

Braucot automašīnā, Simonu visu laiku vajāja Dženi-jas Džeimsas tēls. Šīs kvēlojošās acis, mežonīgais, pārmetošais skatiens. Varbūt Hollijai tomēr vajadzētu parunāt ar Emīliju Hovardu, noskaidrot, kas viņai par to sakāms. Bet kā gan Emīlijas rokās būtu varējušas nonākt tās burtnīcas? Cik žēl, ka viņa nevarēja iegriezties “Lappusē” vai vismaz parunāt pa telefonu. Nāksies to atstāt Hollijas ziņā. Acīmredzot Hollijas sabiedrībā Emīlija jutās ērti. Hollija viņas labā bija izdarījusi visu: viņas vietā pieņēmusi visus lēmumus, tikusi galā ar grāmatas reklamēšanu, parūpējusies par viņas čeku noguldīšanu, par grāmatas vākiem, par rediģēšanu, par visu. Hollija bija vienīgā, kas jebkad ar Emīliju runājusi, vienīgā, kas zināja, ka tāda Emīlija Hovarda tiešām eksistē... Simona strauji nospieda bremžu pedāli. Luksoforā bija iedegusies sarkanā gaisma. Viņa sēdēja un gaidīja, un juta sirdi krūtīs strauji lēkājam. Neviens cits nekad ar Emīliju Hovardu nebija runājis... Hollija bija parūpējusies par itin visu... vienīgā, kas zināja, ka tāda Emīlija Hovarda tiešām eksistē.

Izmet šīs muļķības no galvas, Simona pati sev pavēlēja. Hollija gan ir visvisāda, taču ne jau tik traka. Es jau sāku jukt prātā. Motocikla vadītājs aiz muguras skaļi signalizēja, un Simona sāka braukt tālāk. Viņa brauca lēnām, meklēdama vietu, kur apstāties. Jāaizbrauc pie Hollijas un jāparunājas un, ja iespējams, tad tūlīt pat. Viņai vajadzēja iegūt atbildes uz dažiem jautājumiem.

Ja vien viņai būtu mobilais telefons, viņai nevajadzētu tā valkāties apkārt lietū, meklējot kādu telefona automātu. Simona īgni uzlūkoja abas pusaudzes, kuras smiedamās beidzot iznāca no telefona būdiņas. Simona bija lietū izmirkusi, un Hollijas vēl aizvien nebija mājās.

Piecdesmita nodaļa

>

Pēc pirmajām asarainajām minūtēm abas māsas nolēma nesabojāt nedēļas nogali un neapspriest Lizas pārcelšanos uz Ameriku. Hollija izstāstīja Lizai, ko paredzējusi abu kopīgajām brīvdienām, un tad pasniedza māsai dāvanu.

-Tūkstoš sterliņu mārciņu! Tu esi traka, es to nevaru pieņemt. Es to nepieņemšu, - Liza satriektā balsī paziņoja.

-Tev vajadzēs apģērbu vasarai un ziemai, kurpes, koferus un Dievs vien zina ko vēl.

- Es zinu, ka vajadzēs, bet šo es nevaru pieņemt, Hol-lij. Tev pašai vēl jānopērk savam dzīvoklim mēbeles, tev tā nauda būs vairāk vajadzīga. Bet paldies, šī doma bija burvīga. - Liza atdeva dāvanas kuponu Hollijai atpakaļ.

Hollija jau bija paredzējusi šādu māsas reakciju.

- Es to varu atļauties - it īpaši tagad, kad saņemšu to naudu no Dereka. Ja iztērēšu dzīvokļa iekārtošanai, tikai vēl vairāk izjutīšu, ka neesmu laimīga. Lūdzu, pieņem to, Liza! Jūs abi man esat tik daudz devuši. Es varēju piejums griezties, kad man tas bija nepieciešams. Es izbaudīju tik brīnišķīgas nedēļas nogales, jūsu mīlestību un sapratni. Šis ir mans paņēmiens, kā jums pateikties.

- Ai, Hollij, es nevaru, summa ir pārāk liela.

- Vari gan, un nav nemaz tik liela. Beigsim par to strīdēties. Man šķita, ka tu rīt labprāt pavadītu kādu laiku universālveikalā “Harkers”.

- Es jūtos drausmīgi...

- Saruna izbeigta, - Hollija kategoriski noteica.

- Labi. Bet, ja es turp došos, vai tu brauksi man līdzi?

- Protams, ja tu tā vēlies. Man šķita, ka tu varbūt gribēsi iepirkties viena. Man te būtu diezgan daudz darāmā, jo birojā es pēdējā laikā neko vairs nevaru paspēt.

Liza par to negribēja ne dzirdēt.

- Paēdīsim pēc teātra izrādes, tādējādi mēs varēsim tur pavadīt tik daudz laika, cik vien tu vēlēsies. Tā, bet tagad par šodienu. Vai vēlies pastaigāt pa mākslas galerijām vai labāk gribi uz kādu filmu? Esmu pasūtījusi galdiņu jaunā taizemie-šu restorānā, bet tur mums jābūt tikai astoņos.

-Tādā gadījumā es laikam izvēlēšos filmu. Ko tu teiktu par kādu komēdiju?

- Lai būtu filma! Kārtīga izsmiešanās mums abām nāktu par labu.

Filma attaisnoja reklāmās solīto, un maltīte arī bija lieliska, pikanta un garšīga, un, kad abas māsas sasniedza dzīvokli, viņas bija brīnišķīgā noskaņojumā.

Liza traucās pacelt telefona klausuli.

-Tas būs Roberts; viņš sacīja, ka zvanīšot pēc vienpadsmitiem.

Viņa brīdi klausījās.

- Zvana tev. Tā ir Simona.

- Simona! Vai esi pārliecināta? - Hollija čukstēja.

Liza pamāja ar galvu.

-Atvaino, ka tik vēlu traucēju, bet centos tevi sazvanīt visu vakaru. Man bija kāda apmeklētāja...

Liza paņēma datoram līdzās noliktās lapas un sāka tās

lasīt.

Pēc brīža viņa paraudzījās uz māsu, kura pa šo laiku nebija pateikusi gandrīz nevienu vārdu. Hollijas rokas trīcēja, seja bija pelnu pelēka.

- Es gan vairāk viņai rakstu, pa telefonu mēs runājam reti, - Hollija sacīja.

Liza sarauca pieri un nolaida zemāk rokas ar papīra lapām. Hollija izskatījās patiesi satraukta, - ko gan Simona tādu bija pateikusi?

-Rīt sešos? Cik nepatīkami, pie manis ir atbraukusi māsa.

Hollija šķita gandrīz kā paralizēta no bailēm, viņas acis bija plaši ieplestas, augums līgojās.

- Pirmdien deviņos no rīta, - Hollija atkārtoja, un telefona klausule, izslīdējusi viņai no rokas, nokrita zemē.

Liza vienā mirklī pielēca kājās. Hollija bija tuvu ģībonim. Liza stingri saturēja māsu un pavadīja viņu līdz dīvānam.

- Hollij, Hollij, kas noticis? Ko viņa tev sacīja?

Hollija nepārstāja trīcēt. Viņa mēģināja runāt, bet vārdi nenāca.

-Tu esi slima, es piezvanīšu ārstam, - Liza teica, juzdama, ka pašas mute no bailēm kļuvusi sausa.

- Nē... nē, - Hollija elsoja.

Kaut nu vēl Terenss nebūtu aizbraucis! Liza bija ļoti uztraukusies. Varbūt palīdzēs kāds dzēriens. Viņa iemetās virtuvē un vēra vaļā gan bufeti, gan trauku skapi, bet nevarēja atrast neko alkoholisku. Ledusskapis! Viņa drudžaini atrāva vaļā durvis. Viņai par lielu atvieglojumu, tur plauktā atdzesējās trīs baltvīna pudeles. Kur ir korķviļķis? Viņa attaisīja visas atvilktnes. Virtuve jau sāka atgādināt kaujaslauku. Korķis sašķēlās, un Liza ar tējkarotes galu iegrūda atlikumu pudelē. No tuvākā plaukta viņa paķēra divas tasītes.

- Iedzer šo te! - Liza pavēlēja, iespiezdama tasīti Hol-lijas stīvajās rokās. - Un nemaz nemēģini runāt.

Liza iedzēra lielu vīna malku. Hollija vismaz bija pārtraukusi tik drausmīgi trīcēt - Liza nekad vēl neko tik biedējošu nebija redzējusi.

- Nomierinies un, kad būsi spējīga to darīt, varēsi man pastāstīt, kas noticis.

Hollija sēdēja kā transā.

- Visam beigas, Liza, - viņa nomurmināja.

- Kam ir beigas?

- Visam beigas, - Hollija atkārtoja un atkal sāka trīcēt.

- Iedzer vīnu! - Liza mudināja. Viņa nezināja, ko vēl lai saka. - Pastāsti man - kam ir beigas? Vai tu esi zaudējusi darbu? Vai Simona tevi atlaidusi?

- Nē.

- Pastāsti man, Hollij! Varbūt es spēšu palīdzēt.

Ko gan Simona tādu būtu varējusi pateikt?

Atkal iezvanījās telefons. Ja zvanītāja būs Simona, Liza viņai noprasīs skaidri un gaiši.

- Sveika, mīļā! - Tas bija Roberts.

Liza centās runāt, cik īsi vien iespējams, kaut arī viņa šaubījās, vai Hollija vispār pamanījusi, ka zvanījis Roberts.

- Vai Hollija ir satriekta? - Roberts uzminēja.

- Jā, - Liza atbildēja, stingri iespiedusi klausuli rokā, lai apslāpētu savu satraukto balss toni.

- Viņa nepriecāsies, arī uzzinot pēdējos jaunumus, un nezinu, vai tevi arī tie iepriecinās. Mūsu plāni mainījušies: mēs braucam prom tieši pēc divām nedēļām. Bet ir arī laba ziņa: tas cilvēks, kuru es aizvietošu, ir piekritis uz diviem gadiem īrēt mūsu kotedžu un maksāt par to milzīgu īres maksu.

- Nevis uz trim gadiem? - Liza muļķīgi pajautāja, jo galvā visas domas bija sajukušas vienā putrā.

- Pagaidām ne. Viņa darba līgums ar koledžu noslēgts uz diviem gadiem, kaut arī klīst runas, ka viņš varētu palikt Oksfordā. Iegūt nākamo zinātnisko grādu. Bet par to varēsim raizēties, kad pienāks laiks.

- Izklausās normāli, - Liza piesardzīgi noteica.

- Es nojaušu, ka tev tur neklājas viegli. Piezvanīšu rīt,

labi?

- Atā, mīļais!

Kā jau Liza bija paredzējusi, Hollija pat nebija ievērojusi šo zvanu. Liza pieskārās māsas rokām - tās bija kā ledus-gabali. Viņa iegāja guļamistabā, noņēma no Hollijas gultas pūkaino pārklāju un ietina māsu tajā.

- Hollij, lūdzu, ļauj man tev palīdzēt, tev jā izstāsta man, kas noticis. Nekas taču tik slikts nevar būt.

- Ir gan... bet tagad tam visam beigas... tev būs tik... tik ļoti kauns par mani.

- Nemūžam, - Liza nelokāmi paziņoja. - Es nesaprotu. Paskaidro, ko tu ar to gribi teikt.

- Tā grāmata, viņi zina par grāmatu.

- Kāda grāmata?

Hollija palūkojās uz māsu un sāka šņukstēt.

- “Rītdienas prieks”, viņi zina par to. Simona zina par to.

Šņukstēšana bija tikpat briesmīga kā trīcēšana.

- Ko zina? - Liza pacietīgi tincināja.

- Zina, ka es to nozagu.

- Ko tu ar to gribi teikt - nozagu? Tu to rediģēji, nevis nozagi. Tā ir Emīlijas Hovardas grāmata, to taču zina visi.

- Nekādas Emīlijas Hovardas nav. Tu to nesaproti, bet es to grāmatu nozagu.

Lizas sirds sitās tik strauji, ka kļuva grūti elpot. Nav nekādas Emīlijas Hovardas? Hollija pati neapjēdz, ko saka. Bet ja to grāmatu nav sarakstījusi Emīlija Hovarda...

- Hollij, paskaidro man vēlreiz: kāpēc tu apgalvo, ka esi to grāmatu nozagusi?

Hollija viņu skumji uzlūkoja.

-Tāpēc, ka tā ir taisnība.

- Es pagatavošu mums abām tēju. Vai tev ir mazliet viskija vai konjaka?

- Kaut kur ir, - Hollija nenoteikti atsaucās.

- Virtuvē?

- Nē, laikam... vannasistabas skapītī.

- Kad būšu pagatavojusi tēju, sāksim no gala. Es droši vien esmu pārāk uzmācīga, bet patiešām neko nesaprotu.

No tējas Hollija sāka žagoties, bet viņa vismaz vairs neraudāja un netrīcēja. Krīta baltajā sejā īpaši izcēlās koši sārtie vaigi.

- Tā, tagad sāc no sākuma, - Liza centās māsu pierunāt.

- Es nevaru, es nespēju.

- Sāc no sākuma, - Liza neatlaidās.

- Es nozagu to manuskriptu. Tas bija kaudzē kopā ar pārējiem. Uz tā nebija ne nosaukuma, ne autora vārda, ne vēsts, no kurienes tas nācis. Tas bija rokrakstā, un to vispār būtu vajadzējis iegrūst noliktavā un izmest no galvas.

-Tu to atradi?

-Jā... nē... it kā. Es to atradu manuskriptu kastē, ko man iedeva Simona. Tas bija brīnišķīgs, Liza, pārāk labs, lai to izmestu, bet tieši tā man ieteica rīkoties Simona, kad es viņai par to ieminējos. Es to nebūtu pārcietusi.

- Ak mans Dievs! - Liza ievaidējās, kad Hollijas paskaidrojums sāka iegūt kaut kādu jēgu. - Turpini, Hollij!

- Es to divas reizes izlasīju un aiz gara laika sāku rediģēt. Un pārveidot. Visus personu vārdus, notikumus... visu. Es spēju domāt vienīgi par to, ka šis brīnišķīgais darbs bez nosaukuma, bez autora, kas varētu uz to pieteikties, iespējams, nonāks atkritumu tvertnē vai noputēs noliktavā. - Pār viņas vaigiem plūda asaras.

Liza turēja viņas roku un neteiea ne vārda. Hollija par šo grāmatu vienmēr bija runājusi tā, it kā tā būtu dzīva, elpojoša būtne. Tagad tik daudz kas kļuva saprotams: Hollijas nervozitāte, viņas aizbildnieciskā attieksme pret “Rītdienas prieku”, viņu abu smagais strīds. Šī apjausma bija pārāk drausmīga. Hollija, viņas pašas māsa, - nozagusi grāmatu? Tā nevarēja būt taisnība.

- Vai Terenss to zina?

- Nē, - Hollijas balss gandrīz līdzinājās kliedzienam. - Nestāsti viņam to, Liza, lūdzu, nestāsti, - viņa lūdzās.

- Nestāstīšu, nestāstīšu, - Liza žigli pasteidzās atbildēt.

- Un Robertam?

- Ja tu to nevēlies, nestāstīšu, - Liza apsolīja. Viņa vēl aizvien nespēja to visu aptvert. - Kā Simona par to uzzināja, un vai tāpēc tev pirmdien ar viņu jātiekas?

- Jā. Šodien pie viņas ieradusies kāda meitene, kura apgalvojusi, ka tā ir viņas mātes grāmata. Viņa draudējusi griezties pie sava advokāta un atmaskot “Lappusi”.

Liza noelsās. Situācija ik mirkli pasliktinājās. Viņa nedrīkst ļaut Hollijai nojaust, cik ļoti viņai māsas dēļ bail.

- Bet Simona taču nezina, ka tu... paņēmi to grāmatu, vai ne?

Hollija sāka saraustīti atkārtot, ko Simona viņai sacījusi.

Liza klausījās ar pieaugošām šausmām. Ja tā meitene Simonai aiznesīs solītās burtnīcas, patiesība būs acīm redzama.

- Kā tu grasies rīkoties? - Liza bezpalīdzīgi pajautāja.

- Rīkoties? Es nezinu, kā rīkoties. Droši vien atzīšos, atdošu atpakaļ to naudu, tā taču nav mana.

- Vai tu to varētu izdarīt tā, lai neviens cits par to neuzzinātu?

- Simona zina.

- Varbūt tu varētu ar viņu aprunāties? Izskaidrot? Esmu pārliecināta, ka viņa nevēlēsies, lai “Lappuse” tiktu iejaukta skandālā.

- Aprunāties ar Simonu? Viņa mani ienīst no visas sirds, tu taču to zini. Viņa tikai priecātos, ja tiktu no manis vaļā.

- Vai tu pat nepamēģināsi?

- Pamēģināt jau laikam varētu, bet tas neko labu nedos.

-Apsoli man, Hollij, ka aprunāsies ar viņu, varbūt tomēr notiek brīnumi.

Hollija piekrītoši pamāja - tā bija vieglāk nekā strīdēties. Viņa bija nogurusi un nosalusi, viņai sāpēja galva, un viņa nespēja domāt.

- Manuprāt, tev vajadzētu atpūsties, - Liza ierosināja. - Lien gultā, es atnesīšu segu.

Liza ieslēdza Hollijas elektrisko segu un vēl ievīstīja viņu pūkainajā pārklājā.

- No rīta varēsi padomāt ar skaidru galvu. Varbūt viss nemaz nav tik slikti, kā tev šķiet.

Hollija aizvēra acis. Viņa zināja, ka Liza cenšas palīdzēt, bet šajā situācijā bija tikai viena izeja. Viņa jau bija izlēmusi, kā rīkoties.

Liza izmisusi iekāpa gultā. Hollijas atzīšanās viņu bija satriekusi. Par ko gan māsa bija domājusi, kā gan Hollija bija spējusi izdarīt kaut ko tik drausmīgu? Liza pagriezās un centās iekārtoties ērtāk, - nervi bija pārāk saspringti. Kas tagad notiks ar Holliju? Viņa tiks sodīta, nekad vairs nevarēs dabūt darbu nevienā izdevniecībā. Liza atkal sagrozījās. Viņa pat nespēja iztēloties, kas varētu notikt ļaunākajā gadījumā. Šobrīd, kad viņas aizceļošana bija pārcelta uz vēl tuvāku laiku, viņa nemaz nebūs līdzās, lai sniegtu Hollijai atbalstu, kāds viņai būs nepieciešams. Vienīgi Terenss viņai vēl atlika. Liza cerēja, ka Hollija viņam visu izstāstīs. Un kā lai viņa pati uzvedas tā, it kā nekas nebūtu noticis? Roberts vienmēr tik ātri nojauta viņas noskaņojumu. Bet viņa bija Hollijai apsolījusi un savu solījumu turēs.

Hollija pamodās un tūdaļ apjauta nepatīkamo, gaidāmo patiesību. Lielāko daļu nakts viņa bija gulējusi nomodā, un galva sāpīgi džinkstēja. Viņa nespēja šodien doties kopā ar Lizu iepirkties, nespēja ieiet cilvēku pilnā veikalā.

- Kā tu jūties? - Liza līdzjūtīgi pajautāja.

- Diezgan briesmīgi - man sāp galva.

- Vai es tev varu kaut kā palīdzēt?

- Vari gan. Lūdzu, Liza, vai tu neaizbrauktu iepirkties viena pati?

- Nekādā ziņā! Es negrasos atstāt tevi te vienu.

-Ar mani viss būs pilnīgā kārtībā, gluži vienkārši es pagājušajā naktī slikti gulēju. Ja tu aizbrauksi iepirkties, es atkal varētu atgriezties gultā un izgulēties.

- Tu jau arī tāpat vari to darīt, - Liza neatlaidās.

- Lūdzu, es taču nevēlēšos gulēt, ja tu būsi te. Paņem manu mašīnu, pavadi dienu universālveikalā “Harkers”, un, kad tu atgriezīsies, es jau noteikti jutīšos labāk. Izmazgāšu matus un būšu sagatavojusies, lai ietu uz teātri.

- Es arī īsti negribu braukt... varbūt tu vēl pārdomāsi, tad mēs varētu pastaigāt pa veikaliem arī pēcpusdienā.

- Nē, Liza, - Hollija gurdi atsaucās.

Liza sēdēja un nervozēja. Kā gan šis murgs beigsies? Kad tas atrisināsies? Pēc divām nedēļām viņa un Roberts aiz-

* i

brauks, un Hollijai viņa to vēl arvien nebija pateikusi. Viņa varētu to pavēstīt tūlīt. Vai varbūt labāk nogaidīt pāris dienu? Viņa zināja, ko šādā gadījumā ieteiktu Roberts. Roberts, kuram pat ne viena organisma šūniņa nespēja kļūt zemiska, kurš allaž uzskatīja, ka galu galā vismazāk sāpinās atklāta saruna.

Viņa dziļi ievilka elpu.

- Hollij, es tik ļoti negribu vēl vairāk papildināt tavas raizes, bet vakar zvanīja Roberts un sacīja, ka mums jābrauc prom agrāk, nekā bija paredzēts, bet, ja precīzi, - pēc divām nedēļām.

Hollijas sejas izteiksme nemainījās. Liza nebija pārliecināta, ka Hollija viņu vispār dzirdējusi.

Hollija ar pūlēm centās aptvert, kas notiek. Galvā dunēja. Lizai pirms aizbraukšanas būs tik daudz darāmā, varbūt viņa nākamās nedēļas nogalē varētu aizbraukt uz kotedžu un palīdzēt māsai, tas ir, ja viņa pati tobrīd vēl nebūs cietumā.

-Tādā gadījumā tev šodien jāiepērkas, - pēc brīža Hollija klusi uzstāja. - Tev nav atlicis daudz laika.

- Es zinu, ka tev laikam taisnība, - Liza skumīgi noteica.

Kad Liza bija aizbraukusi iepirkties, Hollija jutās gandrīz atvieglota. Viņai bija nācies pavadīt turpat stundu, lai pierunātu māsu, ka viņa viena pati jutīsies pavisam normāli. Viņa bija kā iztukšota, nespēja ne domāt, ne rīkoties. No iepriekšējā vakara uz galda vēl stāvēja konjaka pudele. Hollija prātoja, vai tā varētu palīdzēt. Galvā dunēja. Aspirīns būtu noderīgāks.

Virtuves juceklī viņa atrada tabletes un divas norija. Vajadzētu apģērbties, tomēr viņa atgriezās guļamistabā un atslīga krēslā.

Holliju atmodināja soļu troksnis uz kāpnēm. Terenss? Klausīdamās viņa iztēlojās Terensa reakciju: neticību, šoku un, visbeidzot, pretīgumu. Soļu troksnis pagaisa.

Man jātiek laukā no šejienes, pirms neesmu sajukusi prātā, viņa sev iegalvoja.

Kaut arī pulkstenis bija jau gandrīz divi, viņa par pusdienām pat nespēja domāt. Viņa iegāja dušā, apģērbās, tad uzkrāsojās. Uzvilkusi vieglu žaketi, Hollija izgāja no dzīvokļa.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Kad Simona ieradās birojā, Dženija Džeimsa jau gaidīja pie “Lappuses” ēkas durvīm.

- Es atbraucu agrāk, - viņa sacīja, paceldama augšā divus saiņus, kas atradās viņai pie kājām. Simona atslēdza signalizāciju un pakāpās malā, kamēr Dženija ar savām burtnīcām iespraucās liftā. Mazo telpu pildīja Simonas smaržu smalkais aromāts. Cik viņa ir burvīga, Dženija ar skaudību nodomāja, - pati pilnība.

Simona uzsmaidīja meitenei, kura ar savām zaļajām acīm sirsnīgi vērās viņā. Skatoties uz Dženijas kastaņbrūnajiem, mirdzošajiem, zīdam līdzīgajiem izlaistajiem matiem, vienu mirkli Simona vēlējās, kaut viņa atkal būtu jauna, varētu sākt visu no gala, nepieļaut vairs tādas kļūdas. Ja vien cilvēkiem vēlreiz tiktu dota šāda iespēja.

Simona paraustīja plecus, aizgaiņādama šo domu, un meitenei pa priekšu devās uz savu kabinetu. Viņa novilka žaketi un nometa to uz krēsla, bet Dženija nolika burtnīcas uz rakstāmgalda un izstaipīja auklas nospiestos pirkstus.

- Tās visas ir pareizajā kārtībā, - Dženija teica.

Viņa noņēma no vienas kaudzes auklu un parādīja Simonai, ka burtnīcas ir numurētas.

- Jauki, neraizējieties, gan es sapratīšu.

- Vai vēlaties, lai es palieku? Es jums varētu palīdzēt, šodien esmu brīva.

- Nē, paldies, Dženij. Man nepieciešams būt vienai, darīt visu pēc savas metodes.

- Ko jūs darīsiet, kad atklāsiet vainīgo? Vai nomainīsiet uz grāmatas vāka autoru ar manas mammas vārdu? Kas notiek ar...

Simona viņu pārtrauca.

- Dženij, jums jābūt pacietīgai, es neko nevaru jums atbildēt, pirms neesmu izlasījusi šīs te. Es jau vakar visu to paskaidroju.

- Zinu, ka paskaidrojāt, bet es gribu zināt, kas notiks, kad jūs atklāsiet, ka esmu runājusi patiesību. - Dženija bija sākusi runāt skaļāk.

- Dženij, Dženij! Nomierinieties! Jo ātrāk jūs aiziesiet, jo ātrāk es varēšu sākt tās lasīt.

Dženija bezgala lēni vilkās uz durvju pusi.

- Kad jūs man paziņosiet?

- Es nezinu. Drīz, - Simona īgni atbildēja, jo viņas pacietība grasījās izsīkt.

Dzirdot liftu virzāmies lejup, Simona atvieglota nopūtās.

Viņai jānomierinās, jo būs nepieciešama skaidra galva, lai tiktu galā ar visu šo kaudzi. Uzmetusi tai skatienu, Simona novērtēja, ka saiņos jābūt vismaz četrdesmit burtnīcām, varbūt pat piecdesmit. Ņemot vērā situāciju, Dženija bija rīkojusies muļķīgi, atstādama visas šīs burtnīcas; viņai nevajadzēja tā darīt. Ja viņas pretenzijas bijušas pamatotas, te atradās viņas vienīgie pierādījumi.

Simona atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izņēma apbružāto “Rītdienas prieka” eksemplāru. Viņa atvēra grāmatu un saininstinājās. Ja nāksies tekstā pasvītrot rindiņas, būs labāk, ja viņa neizmantos Dženijas eksemplāru.

Hollijas kabinets bija spokaini kluss - pievilcīgs un kārtīgs kā pati redaktore. Plauktā līdzās dīvainajai, mazajai galvasrotai, kuru Hollija tik augstu vērtēja, atradās vairāki “Rītdienas prieka” eksemplāri. Neaptverami, ka Hollija varētu būt tāda muļķe, lai zagtu manuskriptu. Simona būtu pirmā, kas atzītos, ka Hollija viņai sagādājusi daudz sirdssāpju, bet, lai arī kā viņa Holliju bija saukusi, zagle pie šiem vārdiem nepiederēja.

Simona sāka lasīt.

Grāmatas icvadrindas atšķīrās no Dženijas pierakstiem, pilnīgi atšķīrās. Simonas acis pārmaiņus šaudījās no burtnīcas uz iespiesto tekstu: turpu un atpakaļ, turpu un atpakaļ. Galva kustējās tā, it kā viņa vērotu tenisa spēli.

Izskatījās, ka Dženija Džeimsa tomēr kļūdījusies.

Trešās rindkopas pēdējie teikumi sakrita. Simona tos vēlreiz pārbaudīja - vārdu pa vārdam. Sakrita. Simona pasvītroja rindas tekstā un savā bloknotā atzīmēja lappusi un rindkopu.

Viņas skatiens vērīgi pārskatīja lappuses. Viņa vairs pat nepūlējās atrauties no grāmatas un kaut ko pierakstīt. Nebija nekādi iespējams noliegt: “Rītdienas prieks” bija šī ar roku rakstītā stāsta plaģiāts. Hollijas grāmata bija izsmalcināta un nogludināta, bet nebija nekādu šaubu: tā bija tikai oriģināla aizvietotāja.

Simona raudzījās uz šiem pierādījumiem. Kaut kas neticams! Kaut kas neticami muļķīgs, neticami pretlikumīgs. Vēl ļaunāk - tas bija viltojums.

Pat ar tik neapstrīdamiem pierādījumiem, kādi tagad viņai bija, Simona nespēja pilnībā aptvert to, ko tikko izlasījusi. Lai nu kurš, bet Hollija! Rūgtuma un pazemojuma gadi no-

teikti aptumšojuši viņai prātu. Kāds gan cits varēja būt izskaidrojums? Ko lai viņa tagad dara? Vai vispirms runāt ar Holliju vai tūlīt pat par to ziņot? Simona paraudzījās pulkstenī. Gandrīz pusviens. Labas, stipras tējas tase tagad nenāktu par ļaunu un pāris Lūizes cepumu arī ne.

Padzērusi tēju, Simona bija izlēmusi, kā rīkoties. Pirms runāšanas ar Holliju viņa apkopos pilnīgi visus izdarītos grozījumus un sāks to tūlīt, kamēr tikko izlasītās lappuses vēl svaigi glabājas atmiņā. Atlikušo darbu viņa pabeigs nedēļas nogalē.

Simona lēni apļoja galvu, lai atslābinātu sasprindzināto skaustu, tad pasniedzās un sāka atraisīt auklas mezglus. Pirksti kļuva lipīgi. Ar pretīguma izteiksmi seja viņa nometa auklu, izņēma no kādas kastes manuskriptu kaudzi, pārkrāva tos kaktā un kastē sameta burtnīcas. Sofija atradīs citu kasti. Viņa iegāja vannasistabā, lai nomazgātu rokas.

Simona aptvēra tās sekas, ko varēja izraisīt šis viltojums. Ja skandāls nonāks atklātībā, tas nelabojami sabojās “Lappuses” reputāciju. To nepieciešams noklusēt. Viņai tūlīt pat jāsazinās ar Džonu Bērētu...

Piepeši Simonu pārbiedēja kāds troksnis kabinetā. Apkalpotāju firmas darbinieces šoreiz laikam bija ieradušās agrāk, parasti sestdienās viņas neuzsāka darbu pirms četriem. Tas nekas, viņa tāpat jau bija beigusi.

Simona pakāra dvieli uz āķīša un atgriezās savā kabinetā.

- Ko tu te dari? Kurp tu dosies ar tām burtnīcām? - viņa dusmīgi noprasīja.

Pietika sekundes simtdaļas, lai Simona aptvertu, kas notiek. Viņa zibensātrumā centās atņemt kasti, bet tā nokrita uz grīdas. Pirms Simona paspēja noliekties, lai to paceltu, viņu sagrāba divas rokas. Sagrāba un spēcīgi pagrūda. Simonas kurpes papēdis ieķērās paklājā.

Simona juta, ka klūp atmuguriski, un pastiepa roku, lai pasargātu sevi. Nebija nekā, pie kā pieturēties. Galvai atsitoties pret rakstāmgalda malu, viņa dzirdēja atbaidošu krakšķi un sajuta dedzinošas sāpes. Acu priekšā nomirgoja apžilbinoša gaisma. Telpa sagriezās kā karuselī, un viņa noslīga uz grīdas.

Piecdesmit otra nodaļa

- Man jau šķita, ka nekad nenokļūšu mājās, - Liza sacīja, uz grīdas kaudzē sakraudama savas iepirkumu somas.

- Tu esi labi pastrādājusi, - Hollija piezīmēja.

-Tā ir. Vēlreiz paldies tev, Hollij. Kad padzeršu tasi tējas, parādīšu tev, ko nopirku. Kā tu tagad jūties?

- Normāli. Biju uz brīdi izgājusi, un vismaz galva vairs nesāp.

- Iešu un uzlikšu tējkannu, - Liza noteica, parakņādamās pa somām. - Tā tev, paskaties, vai tev patiks.

Blūze bija tieši tāda, kādu Hollija arī pati sev būtu izvēlējusies, tomēr tā nepavisam neuzlaboja viņas garastāvokli.

Viņas dzēra tēju klusēdamas. Liza izskatījās pārgurusi, acīmredzot viņa nebija pieradusi pie Londonas veikalu lielās burzmas un kņadas.

Pārklājs bija kā nosēts ar somām, ietinamo papīru, čekiem un košu apģērbu klāstu.

- Ko tu domā par šiem? - Liza vaicāja, pielikusi sev pie vidukļa kokvilnas auduma minisvārciņus.

- Kolosāli, - Hollija vienaldzīgā balsī noteica.

- Nez kur esmu iebāzusi tiem pieskaņoto augšdaļu?

Hollija paraustīja plecus. Viņa vēlējās, kaut Liza saliktu to visu atpakaļ maisiņos un aizgādātu kaut kur prom.

Liza tā arī darīja. Viņa nojauta Hollijas vienaldzību.

- Cikos mums jābūt teātrī? - Liza jautāja, savākdama savas somas.

Cik žēl, ka mēs nevarējām būt tajā izrādē vakar, viņa nodomāja, bet skaļi to neteica. Viņa negribēja pievilt Hollijas cerības.

- Izrāde sākas astoņos, - Hollija sacīja.

Viņa būtu atdevusi jebko, lai tikai nevajadzētu iet uz teātri, bet viņa negribēja pievilt Lizas cerības.

- Roberts laikam nav zvanījis, vai ne?

-Nē.

- Viņš... droši vien tas būs viņš, - Liza iesaucās, kad atskanēja telefona zvans. - Sveiks, Robert! - viņa teica, pat negaidīdama, kad vada otrā galā kāds sāks runāt. - Ai! Piedodiet, Džon, nē, te Liza, Hollijas māsa. Es jūs noturēju par kādu citu. Mirkli uzgaidiet, es viņu pasaukšu.

Hollijas seja bija pelnu pelēka.

- Simona viņam pastāstījusi par grāmatu, - viņa noteica. - Sveicināts, Džon!

- Man tev jāpavēsta sliktas ziņas... esmu tik satriekts... nezinu, kā to pateikt... - Džona balss apsīka.

Hollija saspringa. Tātad Džons zina.

- Tas ir par Simonu... viņa ir mirusi.

- Simona? Mirusi? - Hollija truli atkārtoja.

-Jā. Man tikko piezvanīja Sons. Policijai ir aizdomas...

- Policijai? Vai jūs sacījāt - policijai? - Hollija pārjautāja.

Nabaga Hollija, viņa bija tikpat apstulbusi kā Džons

pats.

- Policija uzskata, ka viņa noslepkavota.

- Simona taču nevar būt noslepkavota, viņi ir kļūdījušies, viņi noteikti ir kļūdījušies, - Hollija iebilda.

- Kaut tā būtu!

- Kas noticis, vai kāds ielauzies viņas dzīvoklī? Vai viņa aplaupīta?

- Šķiet, ka ne. Sons apgalvoja, ka tas noticis šajā pēcpusdienā birojā. Viņu atradušas apkalpotājas. Acīmredzot viņa aizmirsusi aizslēgt durvis un... kāds iekļuvis ēkā. Tā uzskata policija.

- Simona noslepkavota?

- Diemžēl tā ir. Tev tas noteikti ir drausmīgs šoks. Man ari. Es nespēju tam noticēt. Bet es nevēlējos, lai tu to uzzinātu no kāda cita - no policijas vai pa radio.

- Es saprotu... tas ir, es nesaprotu, bet, vienalga, paldies.

- Mēs ar īvu jau izlidosim šovakar. Es liku Šonam, lai sazinās ar visiem pārējiem. Kā noprotu, policija gribēs visus izjautāt. Kamēr es ieradīšos, Šonam jau droši vien būs zināms kaut kas vairāk.

Liza stāvēja Hollijai līdzās, un viņas seja bija tikpat bāla kā māsai.

- Kad nokļūšu Londonā, es tev piezvanīšu. Varbūt tad mēs zināsim vairāk. Vai tu būsi mājās?

- Jā, protams. Es būšu tepat.

- Hollij, ielej sev kaut ko dzeramu. Tava māsa ir kopā ar tevi, vai ne?

- Viņa paliks pie manis.

- Labi. Es piezvanīšu vēlāk. Saudzē sevi!

- Jūs arī.

- Kas noticis? Simona noslepkavota? Kas noticis? - Liza jautāja.

- Es... Simona esot noslepkavota. Viņa bijusi birojā viena... viņu atradušas apkalpotājas.

- Ak Dievs! Vai viņi ir pārliecināti? Tas ir, vai viņa patiešām ir... mirusi? - Lizas balss apslka.

- Es jautāju to pašu, bet viņa ir... noslepkavota.

- Vai viņa aplaupīta? - Liza pavaicāja.

- Es nezinu, šķiet, ka ne, es neatceros, ko Džons teica. Es nezinu.

Viņas bezpalīdzīgi uzlūkoja viena otru.

- Piedod, Liza, bet mēs nevarēsim iet uz teātri. Džons lidos šurp, un viņš man vēlāk zvanīs.

-Aizmirsti teātri! - Liza apklusa. - Vai viņa bija savā kabinetā? Vai kāds tā itin vienkārši iegāja un viņu nogalināja? - viņa pēc brīža jautāja.

- Es nezinu. Džons domā, ka viņa aizmirsusi aizslēgt ārdurvis. Kabinetu durvis mēs nekad neslēdzam, mums pat nav šo durvju atslēgas.

- Vai viņi zina, kas to izdarījis?

- Es nezinu.

- Kā Džons to atklājis?

- Viņam piezvanījis Sons, un vispār - kāda tam nozīme, kas viņam to teicis. Nav jēgas uzdot man visus šos jautājumus, es tev tikai pateicu, ko Džons sacīja, - Hollija atcirta.

- Man šķiet, mums abām noderētu kāds dzēriens, - Liza ierosināja.

Hollija dzirdēja viņu rosāmies pa virtuvi, bet viņa pat nepakustējās, lai aizietu un apskatītos, ko māsa tur dara.

Simona ir mirusi. Viņa jau iztēlojās avīžu virsrakstus: “Noslepkavota redaktore.” Policija gribēs uzdot jautājumus. Visiem izdevniecības darbiniekiem droši vien būs jāierodas uz nopratināšanu. Piepeši Hollija sāka trīcēt. Ko tad, ja viņi jautās, kur Hollija bijusi slepkavības brīdī? Viņa visu dienu ne ar vienu citu nebija runājusi, ne ari kādu redzējusi, vienīgi Lizu.

Hollija piespieda rokas pie galvas. Bija tāda sajūta, it kā tā draudētu pārplīst.

- Es pagatavoju omleti, nāc un ieēd, kamēr nav atdzisusi, - Liza sacīja, salikdama uz galda šķīvjus. - Varu saderēt, ka tu neko... Hollij! Tu taču trīci. Ņem iedzer mazliet vīna, vai varbūt labāk gribi konjaku? Pudelē vēl ir daudz.

- Liza, kas notiks, ja man policijā jautās, kur es šodien

biju?

- Nu un tad? Pastāsti viņiem.

- Ja viņi man jautās, kurp es devos?

- Es nesaprotu. Kurp tad tu devies? - Liza, neizpratnē saraukusi pieri, vaicāja.

- Uz Normas Daunsas māju - viņa dzīvo pavisam netālu no šejienes. Es nolēmu pati aiznest viņas manuskriptu, nevis gaidīt, kamēr to pirmdien nogādās kurjeri. Viņa bija izgājusi, tāpēc es atgriezos mājās.

- Vai tu parasti pati nes viņai manuskriptus?

- Nē, pēdējā laikā vairs ne. Bet es esmu Normai daudz pateicības parādā. Biju noraizējusies par viņas grāmatu. Es nezināju, kas varētu notikt, kad es pirmdien tiktos ar Simonu, varbūt mani tūlīt atlaistu no darba. Un kas tad būtu ar Normu?

- Par viņu jau nu tev vismazāk jāraizējas. Bet policija taču neturēs aizdomās tevi; kāpēc gan viņiem to vajadzētu darīt?

- Viņi droši vien turēs aizdomās ikvienu, gribēs zināt, kur katrs bijis. Mums nāksies atbildēt uz jautājumiem... Vakar man šķita, ka ļaunāk vairs nemaz nevar būt, bet kā es maldījos! Es esmu patiesi pārbijusies, Liza.

- Nebīsties... un neuztraucies, - Liza izklaidīgi noteica.

- Kā gan es varu neuztraukt iesi - Hollija gaudās.

Liza neatbildēja.

-Ak, Liza, kaut es būtu braukusi iepirkties kopā ar tevi.

- Nu tad saki, ka tā bija. Ka tu brauci kopā ar mani iepirkties.

- Kā gan lai es to apgalvoju? Policisti taču nav muļķi, viņi it viegli var to pārbaudīt.

-Tev laikam taisnība.

- Un kad viņi uzzinās par to grāmatu...

Liza iedzēra savu glāzi. Hollija savējai pat nebija īsti pieskārusies.

-Ja jau tu tik ļoti satraucies, tad saki, ka tu biji universālveikalā.

Hollija sarauca pieri.

- Tu domā tā, ka tur biju es, nevis tu?

- Tieši tā. Mēs esam ļoti līdzīgas, neviens nepamanītu jebkādu atšķirību.

- Ja redzētu mūs kopā, tad pamanītu gan.

- Kāpēc gan? Ja kādam jautās, visi pārdevēji atcerēsies vienīgi to, ka mums abām līdzīga sieviete iepirkās, izmantojot dāvanas kuponu. Ja tu vari sev ar to palīdzēt, saki, ka tā biji tu. Bet, ja runājam atklāti, Hollij, tikai tāpēc vien, ka tu nebiji Simonas sirdsdraudzene, tevi taču nevar turēt aizdomās par slepkavību.

- Bet kā ar “Rītdienas prieku”? - Hollija piebilda.

- Cik mums zināms, neviens par to grāmatu neko nenojauš.

- Džons nezināja, citādi viņš būtu kaut ko sacījis.

- Redzi nu.

- Es vēl aizvien nespēju noticēt, ka viņa ir patiešām mirusi, - Hollija noteica.

- Es ari ne.

Neviena no viņām vairs pat neiedomājās par omleti, kas dzisa šķīvjos.

Roberts bažīgi raudzījās pulkstenī. Vēl tikai desmit minūtes, kuru laikā jāpaspēj piezvanīt Lizai un nomazgāties dušā. Gaidīdams, kamēr viņu savienos, viņš prātoja, ko Liza sacīs, kad viņš ierosinās atgriezties kotedžā nevis pirmdien, bet rīt no paša rīta.

- Sveika, mīļā! - viņš jautri sacīja, izdzirdējis klausulē Lizas balsi. - Kā klājas?

- Slikti; mēs tikko uzzinājām visdrausmīgāko jaunumu -Simona Pīrsa ir mirusi, noslepkavota.

- Ko! Cik šausmīgi...

Liza viņam atstāstīja to mazumiņu, ko pati zināja.

- Hollija noteikti ir satriekta - un tu arī. Es... es gluži vienkārši nespēju tam noticēt. Tādas lielas, šķiet, var izlasīt tikai avīzēs vai redzēt televīzijā, bet nekad neviens nevēlas neko tādu uzzināt par sev pazīstamiem cilvēkiem.

- Mēs esam tiešām pagalam, - Liza atzinās.

- Un kas tagad notiks? Policija droši vien gribēs nopratināt visus, ar kuriem viņa strādāja kopā?

- Droši vien. Džons Bērēts sacīja, ka piezvanīšot vēlāk, kad zināšot kaut ko vairāk.

- Es tev vakarā vēlreiz piezvanīšu.

- Dari to pēc iespējas vēlāk. Kā pagāja tava diena?

- Drudžainā steigā. Manis dēļ viņi ir apvienojuši divas sanāksmes vienā. Tagad mums ir desmit minūšu pārtraukums. Vēl viena tikšanās pirms vakariņām, tad šis vakars būs noslēdzies. Rīt pusdeviņos no rīta man vēl ir paredzēta pēdējā saruna ar vienu no direktoriem, un ap vienpadsmitiem es ceru jau būt piejums. Es grasījos ierosināt, ka mēs tūlīt varētu doties atpakaļ uz kotedžu, bet tu droši vien šādā brīdī negribēsi pamest Holliju.

- Es nezinu, ko sacīt. Vai mēs nevarētu izlemt rīt? Kad es būšu uzzinājusi...

- Mīļā, man jāsteidzas. Tiksimies dzīvoklī, un, ja tu gribēsi vēl palikt, tad dari to. Es atgriezīšos kotedžā un sākšu šo to sakravāt. Kad varēsi, brauc mājās ar vilcienu. Ko tu par to saki?

- Tas būtu vislabākais variants, - Liza piesardzīgi sacīja.

Roberta domas joņoja vēja ātrumā. Hollijas problēmām, šķita, nekad nebūs gala - kaut arī šo gadījumu nevarēja saukt par Hollijas problēmu. Bet saskare ar kaut ko tik šausminošu, protams, atstāj briesmīgu iespaidu. Pat Liza izklausījās satriekta un noraizējusies, kaut arī viņa Simonu maz pazina. Viņš rīt nemaz necentīsies pierunāt Lizu atgriezties mājās tūlīt, Lizai tas jāizlemj pašai.

***

Līdz tam brīdim, kad vēlreiz piezvanīja Džons, Holli-ja jau bija aprunājusies ar visiem “Lappuses” darbiniekiem. Visi bija kā apstulbuši un nepacietīgi gaidīja, kad varēs uzzināt vēl ko vairāk. Viņi juta nepieciešamību aprunāties, apspriest šo drausmīgo slepkavību, atzīties savās sērās, pat vainas apzināja reizēm bija par Simonu sacījuši kaut ko nepatīkamu. Lūize jutās šausmīgi.

- Man nemūžam nevajadzēja saukt viņu par diktatori, tagad es vairs nevaru to atsaukt, nevaru atvainoties, - viņa elsoja.

- Viņa taču nezināja, ka tu viņu tā sauc, - Hollija mierināja Lūizi. - Ikviens jūtas drausmīgi. Mēs visi reizēm esam izturējušies nekrietni, bet tāda jau ir cilvēka daba.

Tima Brauna balss bija īgna.

- ... Un kāpēc vispār viņa tur atradās? Es runāju ar Sofiju, un viņa nezināja, kāds tam varētu būt iemesls, - viņš dusmīgi pabeidza.

Hollija sajuta atvieglojuma vilni. Simona ne Timām, ne Sofijai nebija stāstījusi par grāmatu.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad Hollijai vēlreiz piezvanīja Džons Bērēts.

- Solīju paziņot tev jaunumus, bet nav necik daudz, ko piebilst. Man bija saruna ar izmeklēšanas inspektoru Mūru, kurš vadīs šo lietu, un viņš gribētu mūs rīt no rīta visus satikt. Lai uzdotu dažus jautājumus. Es ierosināju, ka būtu vienkāršāk, ja mēs atrastos visi kopā, un viņš piekrita. Vai tu ap desmitiem varētu atnākt uz “Lappusi”?

- Protams! Džon, vai viņiem ir kāda nojausma, kas viņu nogalinājis? - Hollija pajautāja.

- Es izmeklētājam vaicāju to pašu. Viņš teica, ka tas varētu būt bijis jebkurš. Viņš neteica neko konkrētu, pat nekādu pieņēmumu vai varbūtību. Vienīgais, ko viņš man teica, ir tas, ka tā nav bijusi ielaušanās, jo ārdurvis nav bojātas.

- Skaidrs. Paldies par informāciju.

Liza bažīgi gaidīja, kad Hollija arī viņai izstāstīs dzirdēto.

- Džons runājis ar šīs lietas izmeklētāju. Rīt no rīta mums visiem jāierodas “Lappusē” un jāpavēsta, kur esam bijuši nozieguma brīdī. Vai nu viņi nezina, kas Simonu noslepkavojis, vai arī, ja zina, tad nesaka.

- Tas gan daudz nepalīdz.

Hollija paraustīja plecus.

- Ko lai es saku policistiem, ja viņi jautās, kur biju? -viņa prasīja Lizai.

- Ka tu devies iepirkties, kā jau mēs runājām.

- Bet visi zina, ka tu ciemojies pie manis. Vai tas neskanētu mazliet dīvaini?

- Nu... tu varētu sacīt, ka es devos kaut kur viesos. Tā kā mēs uz Savienotajām Valstīm izbraucam agrāk, nekā paredzēts, es nevarēju aizbraukt neatvadījusies. Daļēji tā ir patiesība, kaut arī es nesaprotu, kāpēc tu nevari stāstīt patiesību.

- Es jau tev teicu - es nevaru pierādīt, kur esmu bijusi. - Hollijai acīs saskrēja asaras.

Viņa jau tā tik daudz pārcietusi, Liza nodomāja, kāds gan ļaunums, ja viņa samelos, tādējādi juzdamās drošāk.

- Labi, tad es tev precīzi pastāstīšu, kā pavadīju dienu. Tas nemaz nav grūti: es piebraucu pie “Harkers” universālveikala ap divpadsmitiem, novietoju automašīnu apakšzemes autostāvvietā... Tā, tagad atkārto visu to, lai zinātu, vai atceries pareizi.

Hollija visu atkārtoja divas reizes.

- Tas arī varētu būt viss, - Liza noteica.

-Tu esi brīnišķīga, Liza, - Hollija pateicīgi sacīja.

- Ko niekus! Un vēl kas, Hollij. Roberts grib doties mājās jau rīt - tūlīt pēc rīta tikšanās. Viņš sacīja, ka neiebildīšot, ja es gribētu palikt pie tevis, viņš to sapratīšot.

- Es nedrīkstu to no tevis prasīt. Ar mani nekas nenotiks. Kad rītdiena būs galā, viss būs kārtībā. Pie tam pirmdien atgriezīsies Terenss.

-Ar visām šīm nebūšanām es pavisam aizmirsu Teren-su. Tas jau padara stāvokli labāku. Tu vismaz nebūsi viena. Un vēl kas, Hollij, manuprāt, būs labāk, ja es Robertam nestāstīšu par to, ka mēs it kā samainījāmies vietām; viņš to varētu nesaprast.

- Es neteikšu ne vārda. Es arī Terensam neteikšu. Vismaz tagad ne, varbūt kaut kad nākotnē...

Liza pieķērās māsas vārdiem.

-Tātad jums abiem paredzama nākotne!

Hollija meta māsai ar spilvenu. Kaut arī smiekliem nebija pamata, abas sāka histēriski smieties.

Piecdesmit trešā nodaļa

Dežurējošais policists pie nogalinātās sievietes kabineta durvīm vēroja izdevniecības darbiniekus, kad tie gāja garām aizvērtajām durvīm. Izmeklēšanas inspektors Mūrs bija lūdzis ziņot, ja viņš pamanītu personāla izturēšanās veidā kaut ko neparastu.

Vairums kolēģu, garām ejot, novērsa skatienu un aizgriezās prom, cik ātri vien varēdami. Vienīgais izņēmums bija tumšmatainā sieviete melnajās biksēs, kura apstājās, brīdi raudzījās uz durvīm, tad lēnām aizgāja tālāk.

Džons iepazīstināja Holliju ar izmeklēšanas inspektoru Maiklu Mūru un Simonas bijušo vīru. Ši bija pirmā reize, kad Hollija redzēja Marku. Viņš bija glīts, garš un slaids, kupliem, brūniem matiem un izskatījās ļoti jūtīgs. Viņa acis bija skumjas un viegli apsarkušas.

- Vai jūs neiebilstu, ja es izmantotu jūsu kabinetu, mis Granta? - Maikls Mūrs pavaicāja.

- Jā, protams, es jums parādīšu, kur tas ir.

Lūize un Hollija pieteicās pagatavot kafiju.

- Laba doma, - Džons atzinīgi noteica. - Man ir tāda sajūta, ka šī būs gara diena.

Bija jau gandrīz bez ceturkšņa viens, kad Maikls Mūrs iesauca kabinetā Holliju.

Viņa bija burvīga izskata jauna sieviete: skaistas, zilas acis, glītas kājas. Viņam patika šie minisvārciņi. Ja vien viņš būtu dažus gadus jaunāks... Mūrs ievilka vēderu un iztaisnoja plecus.

Izmeklētājs stāvēja pie grāmatu plauktiem, turēdams rokā Hollijas lakoto galvasrotu. Viņa gribēja aizrādīt, lai noliek to, jo tā ir īpaša.

- Ļoti neparasta, - Mūrs ierunājās.

-Tā ir dāvana no kāda drauga, - Hollija paskaidroja.

- Nāciet un apsēdieties, mis Granta, - viņš aicināja. - Mēs tikai vienkārši aprunāsimies. Esmu pārliecināts, ka jūs tikpat ļoti kā mēs vēlaties atrast Simonas Pīrsas slepkavu.

- Protams. Lūdzu, sauciet mani par Holliju.

- Labi, Hollij. Pastāstiet man par jūsu attiecībām ar Simonu Pīrsu.

Hollija pastāstīja, kā viņas sākumā strādājušas kopā, cik Simona bijusi izpalīdzīga, kad viņa aizgājusi no Dereka, kā arī par abu vēsajām attiecībām pēc tam, kad Hollija kļuva par redaktori.

- Jūsu vīram viņa nepatika, vai ne?

Hollija jutās pārsteigta: kā viņš to zināja?

- Viņam nepatika daudzi cilvēki. Viņš cilvēkiem neuzticējās.

- Jūsu aiziešanā viņš vainoja Simonu Pīrsu, vai ne?

- Viņš uzskatīja, ka Simona mani pamudinājusi no viņa aiziet.

- Vai jūsu bijušais vīrs viņai pāris reižu draudēja?

-Tie bija tukši draudi. Dereks allaž klaigāja un bļaustījās. Bet tā jau tagad ir pagātne.

- Un Simona Pīrsa arī diemžēl, - Maikls Mūrs saīdzis noteica. - Jūsu šķiršanās lieta pavisam drīz būs pabeigta, vai ne?

- Jā, pēc dažām nedēļām, - Hollija atbildēja.

- Kā jums šķiet, vai jūsu vīrs vēl arvien izjūt rūgtumu pret viņu vai pret jums, ja jau par to runājam?

- Es nezinu, es nekontaktējos ar viņu, jau vairāk nekā gadu neesmu runājusi. Dereks satikās ar citu sievieti - kaut arī pats to noliedza.

Maikls Mūrs turpināja viņas nopratināšanu. Viņš jautāja par Simonas vīriešu kārtas paziņām, par Simonas bijušo vīru, kolēģiem, par viņas popularitāti, kā viņa sapratušies ar autoriem, viņu ģimenēm, kā darbojusies ar aģentiem... Hollijai jau griezās galva.

- Vai jūs zināt kādu autoru, kam varētu būt iemesls... viņai uzbrukt?

- Nē, nevienu. Ja nu vienīgi... varbūt... nē.

- Vienīgi kas, Hollij?

-Tas ir muļķīgi. Kāda Simonas draudzene atsūtīja viņai manuskriptu, kuru Simona noraidīja. Autore bija ļoti vīlusies. Viņa centās atspēlēties, ievietojot veikalu skatlogos sludinājumus ar Simonas telefona numuru - tajos sludinājumos bija piedāvāta erotiskā masāža. - Hollija nosarka, un Maikla Mūra lūpas savilkās smaidā.

- Kā to autori sauc?

- Megija Tvīda.

- Vai jūs zināt, kur viņa dzīvo? - viņš jautāja, pierakstīdams vārdu.

- Nē. Bet Simona jums to noteikti varētu pateikt... Ak! Tas noteikti būs ierakstīts viņas kartotēkā.

- Varbūt ir vēl kāds? Padomājiet labi!

- Es gan vairs nezinu, bet varbūt jums varētu palīdzēt Sofija. Viņa tagad ir Simonas asistente. Bija Simonas asistente.

- Nesatraucieties, Hollij, visiem tas sākumā aizmirstas.

- Mēs nebijām tuvas draudzenes, - Hollija uzdrošinājās piebilst. Mums reizēm gadījās saķerties, tomēr ir grūti noticēt, ka viņas vairs nav. Es nespēju iztēloties “Lappusi” bez Simonas.

- Pastāstiet man par Ianu Trentu!

- Nav jau nekā, ko stāstīt. Viņi kādu laiku sagājās, un tad viss beidzās, - Hollija atteica, bet tad saminstinājās. - Es negribu atkārtot tenkas, taču klīda baumas, ka viņš izmantojis Simonu, lai panāktu kādas grāmatas izdošanu. Viņš to uzdeva par savas māsas grāmatu, bet patiesībā to bija sarakstījusi viņa draudzene.

- Un Rolands Grīns? Viņi ar Simonu labi nesatika, vai

ne?

- Nē. Rolandam nepatika Simona, viņam nepatika neviens no mums. Viņš vīpsnāja par Simonas rediģētajām grāmatām, sauca tās par “asaru gabaliem”. Viņi ar Simonu visu laiku ķīvējās.

- Vai tik ļoti, lai būtu iemesls nogalināt?

-Ai, nedomāju vis, ka Rolands to darītu.

- Kāpēc jūs tā sakāt?

- Es nezinu. Vienkārši neuzskatu, ka viņš tā darītu. Es nezinu nevienu, kas tā darītu.

-Arījūsu vīru ieskaitot?

- Dereku! Dereks bija nekam nederīgs vīrs, despotisks tirāns, bet ne slepkava.

- Kā jūs to zināt?

- Es gluži vienkārši nespēju to iedomāties, tas arī viss. Viņš gan izliekas varens, bet ir īsts gļēvulis.

-Tātad nav neviena, kurš, jūsuprāt, gribētu nogalināt Simonu?

- Nē, protams, nav.

- Labi, Hollij, nomierinieties, mēs jau esam gandrīz beiguši. Pirms jūs aizejat, vēl tikai viens jautājums - kā jau tas pieņemts: kur jūs bijāt vakar pēcpusdienā?

Hollija noskaitīja labi iemācīto stāstiņu, kā viņa pavadījusi dienu.

Sofija, ģērbusies melnā no galvas līdz papēžiem, bija izturējusies vismierīgāk. Hollijai šķita, ka, iznākot no Simonas kabineta, viņa izskatījās mazliet satriekta.

- Viņi gribēja, lai es pasaku, vai kaut kas ir nozagts vai nav, - viņa paskaidroja.

- Un vai kaut kā trūka? - Tims Brauns pajautāja.

- Cik es pamanīju, netrūka. Viss šķita tieši tā, kā tam jā-būt, vienīgi... asiņu plankums un saplēsta vāze.

Kad Hollija beidzot atgriezās mājās, dzīvoklis bija kluss un tukšs. Diena bija pagājusi saspringti, un nebeidzamie jautājumi daudzus bija padarījuši nesavaldīgus. Visu izjautāšana bija ļoti ievilkusies.

Pēc kūpoši karstas vannas Hollija vēl arvien nejutās nomierinājusies. Liza noteikti gaida viņas telefona zvanu.

-... Un tad man nācās uzrakstīt, kur es tajā laikā biju, -Hollija viņai stāstīja.

-Tu taču atcerējies visu, ko es tev teicu? - Liza pieklusinātā balsī pārjautāja.

- Jā. Es piebraucu pie veikala ap divpadsmitiem un pavadīju tur visu dienu. Es pat pierakstīju visu, ko tu nopirki -es nopirku.

- Izklausās normāli.

-Tā daļa nesagādāja problēmas, bet es biju pārsteigta, cik daudz izmeklētājs zināja par Simonu un par mani. Izejot no “Lappuses”, es jutu, ka nekas vairs nav personisks.

Televizors nepalīdzēja, Hollijas domas arvien aizmaldījās pie Simonas. Kas notiks ar viņas autoriem, ar tām grāmatām, kuras vēl nav sagatavotas izdošanai? Džons droši vien pagaidām paturēs Sofiju. Ja tā padomā, Sofija šodien pret Holliju bija izturējusies diezgan draudzīgi. Parasti viņa tikai pamāja ar galvu vai īsi pasveicināja. Šodien viņa bija pielēkusi kājās un piedāvājusi Hollijai savu krēslu. Kad Hollija bija izdzērusi savu tasīti, Sofija to bija paņēmusi un nomazgājusi. Sofija ac*m redzami bija nobažījusies par savu darbu.

Rīt noskaidrosies, kas ko ir darījis. Šobrīd Hollija vēlējās vienīgi aizmirst dažu pēdējo dienu šausmīgos notikumus, iet gulēt un aizmigt.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

>

Hollijai cenšoties nokļūt līdz durvīm, skatienu aizmigloja zibspuldzes. Visapkārt drūzmējās reportieri. Hollija juta, ka viņu sāk pārņemt panika. Viņas roku satvēra cita roka, stingri vadot uz durvju pusi.

- Ir jau labi, Hollij, ej tik tālāk, - Džons nosvērtā balsī sacīja.

Fotoaparāti klikšķēja un zibsnīja, žurnālisti izkliedza jautājumus.

-Atvainojiet, bet mums nekas nav sakāms, - Džons viņiem paziņoja, un kāds policists atvēra durvis un pavadīja viņus iekšā - drošībā.

Hollija samirkšķināja acis, lai atbrīvotos no žilbinošajiem gaismas lokiem, kas uz brīdi bija padarījuši viņu kā aklu.

- Man šķita, ka te varbūt slaistīsies apkārt pāris žurnālistu, bet uz kaut ko tādu es nebiju sagatavojies, - Džons atzinās, izberzēdams acis.

- Šodien par to droši vien raksta visas avīzes?

- Par to nu vari būt droša. Tu acīmredzot neesi tās lasījusi, ne arī dzirdējusi ziņas. Nabaga Simona, viņa ir kļuvusi par īstu preses varoni. Vairumā avīžu pirmajā lapā, - viņš skumji noteica. - Avīzēm un televīzijai izdevies iegūt dažas īpaši burvīgas viņas fotogrāfijas. Lielākā daļa lētās preses izdevumu veltījuši viņai pilnu lapu. Pretīgi. Nepieciešams ievietot avīzē skaistas blondīnes fotogrāfiju, kura atrasta mirusi savā kabinetā, piebilst vārdu “slepkavība”, un avīzi izķer vairāk nekā tad, ja tajā aprakstīts visplašākais skandāls valdībā vai politikas krīze. Man ir tāda sajūta, ka šī dieniņa atkal nebūs no patīkamajām.

Lūize - bāla, bet uzmanīga - bija pie sava rakstāmgalda.

- Es tā priecājos, ka jūs tik agri ieradāties, mister Bērēt, telefons zvana nepārtraukti. Es visu laiku saku “mums nav nekā piebilstama”, kā to parasti apgalvo filmās. Vai tā ir pareizi?

- Pilnīgi. Neatbildi ne uz kādiem jautājumiem, nerunā ne ar vienu žurnālistu, ne ar vienu, kuru nepazīsti. Viņi var izmantot visādus viltīgus paņēmienus. Un vēl, Lūize, nesauc mani par misteru Bērētu, daudz labāk būs par Džonu.

- Sapratu, Džon, - Lūize kautrīgi atsaucās.

Tad viņa uzsmaidīja Hollijai.

- Vai tu jūties daudzmaz ciešami? - viņa jautāja.

- Laikam tāpat kā mēs visi, - Hollija atbildēja.

- Mēs ar Holliju būsim konferenču telpā, - Džons teica. - Kad pārējie ieradīsies, sūti viņus iekšā.

- Pirms jūs aizejat, es gribēju pateikt, ka zvanīja viena no Simonas autorēm. Viņa uzstāja, ka viņai jāzinot, kas notiks ar viņas grāmatu. Pirms sarunas beigām viņa piebilda, ka viņai bijis loti žēl, izdzirdot šo zinu. - Lūizes balss no riebuma trīcēja.

- Daži cilvēki ir īpaši līdzjūtīgi, - Džons dusmīgi noteica. - Paies vēl vairākas dienas, pirms mēs vispār varēsim sākt kaut ko sakārtot izdevniecības darbā. Ja sarunā ar tevi

kāds kļūst ass, atgādini, ka mes esam zaudējuši kolēģi un patiesu draudzeni. Būsim mēs cilvēcīgi, pat ja viņi tādi nav.

-Tā es arī darīšu, - Lūize dedzīgi paziņoja, un viņas acis piepildījās ar asarām.

- Neraudi, mums nepieciešams, lai tu būtu stipra. Mēs uz tevi paļaujamies, - Džons paskaidroja.

Lūize pasmaidīja caur asarām.

- Es jūsu uzticību nepievilšu, - viņa apsolīja.

Hollija paspieda Lūizes roku un sekoja Džonam uz konferenču telpu.

- Kā tu domā, vai viņa tiks galā? - Džons, atvēris durvis, pajautāja.

-Jā, viņu moka vainas apziņa. Laikam jau tā moka mūs visus, jo tas, ko kādreiz esam izteikuši, tagad vairs nav paņemams atpakaļ. Kad es aizgāju no Dereka, Simona man tik ļoti palīdzēja un... nu, pārējais jau pieder pagātnei.

- Es zinu. Es arī reizēm biju skarbs pret viņu. Dīvaini: pagājušajā naktī es domāju par visām savām slepkavībām -literārajā jomā -, tās manī nekad neradīja emocijas, tikai parasti vārdi uz datora ekrāna. Un tagad, kad kaut kas tāds ir noticis īstenībā, es pat neuzdrošinos paiet garām viņas kabineta durvīm, kur nu vēl ieiet tur iekšā. - Džons nodrebinājās.

- Es priecājos, ka neesmu viena tāda, - Hollija sacīja.

Pirmā ieradās Sofija.

- Mēs tikko runājām, ka neuzdrošināmies ieiet Simonas kabinetā, - Džons ieteicās.

- Neraizējieties, es to varu mierīgi izdarīt, es jums atnesīšu visu, kas nepieciešams.

Džons vērīgi viņu uzlūkoja.

- Mums būs nepieciešams itin viss, bet nedomāju, ka pagaidām mums vēl ļautu tur kaut ko aiztikt. Varbūt tu varētu to noskaidrot?

- Viņa ir īpatnēja, vai ne? - Džons ierunājās, kad Sofija bija izgājusi no telpas.

- Viņa droši vien uztraucas, vai paliks šajā darbā vai ne.

- Tā ir taisnība. Un, ja jau esam sākuši par to runāt, kā tu domā, Hollij? Vai mums vajadzētu viņu paturēt? Vai tu varēsi ar viņu sastrādāt?

- Es viņu visai labi nepazīstu. Zinu, ka Simona viņu uzskatīja par kompetentu, un kāds šajā postenī mums noteikti ir vajadzīgs. Es tūlīt zaudēšu pati savu pārlasītāju, manu māsu Lizu, jo viņa nākamnedēļ pārceļas dzīvot uz Savienotajām Valstīm.

-Tādā gadījumā noteikti paturi Sofiju. Tev būs nepieciešama jebkāda palīdzība. Es gan nebiju paredzējis to pieminēt, bet tagad, kad Simonas nav... kad viņas vairs nav, galvenās redaktores darbs ir tavs, ja vien tu to vēlies.

- Galvenā redaktore, tas skan ļoti diži. Es ar prieku to pieņemtu, ja jūs tā gribat, - Hollija atsaucās.

- Esmu pārliecināts, ka tev tas lieliski padosies. Tev droši vien būs nepieciešams vēl kāds redaktors, bet to jau tu pati zināsi vislabāk. Un noteikti kāds asistents, varbūt pat divi.

Džons palūkojās pulkstenī - bija gandrīz jau deviņi.

- Pēc mirkļa te būs klāt arī pārējie. Es droši vien uz vecumu esmu kļuvis pārāk neaptēsts, bet Sofijai pirmīt kaut kas... es vakar viņu vēroju, viņa ir tik pārlieku dedzīga, tik pieglaimīga... - Džons spēji aprāvās, jo Sofija atgriezās telpā ar lielu kasti rokās.

-To visu es iznesu no kabineta. Dežurējošais policists teica, ka drīkstot ņemt, ekspertīzes cilvēki jau esot izdarījuši visu, kas nu viņiem tur bija darāms. - Sofija nometa piekrauto kasti uz rakstāmgalda. - Esmu pārliecināta, ka vēl vienai kastei vajadzēja būt kabinetā, varbūt to aiznesuši policisti.

Tc ir Simonas darba plāns, bet galda kalendāru paņēmuši izmeklētāji. Te ir ari visi nelasītie manuskripti. Kur lai es to kaudzi lieku?

- Vai tu neaiznestu to uz manu kabinetu? - Hollija pavaicāja.

- Protams. Vai varu vēl kaut kā palīdzēt? - Sofija sarauca pieri.

- Divas stipras, karstas kafijas tases mūs ļoti iepriecinātu, - Džons, apburoši smaidīdams, ieminējās.

- Mēs esam briesmoņi, vajadzēja taču pateikt, ka viņa paliek šajā darbā, - Hollija pārmeta.

- To mēs pateiksim, bet tikai tad, kad viņa atnesīs kafiju.

Ap pulksten desmitiem “Lappusē” valdīja milzīgs haoss. Darbinieki bija pametuši savus kabinetus un uzturējās konferenču telpā. Lūize un Džeina pieņēma telefona sarunas, Džons un Tinis atbildēja uz autoru un aģentu jautājumiem. Hollija un Sofija vienojās, ka nav iespējams pat uzmest tuvāko rīcības plānu, kamēr viņiem nav atdots Simonas darba kalendārs.

Artura Lorda ierašanās bija īsts mierinājums - viņš nebija paklausījis sievas lūgumiem palikt mājās un nejaukties šajā lietā. Viņš Simonu bija pazinis ilgāk nekā visi pārējie.

Uz galda rindās bija saliktas tējas un kafijas tasītes. Viņi pārmaiņus gatavoja svaigus uzlējumus. Marianna aizgāja uz tuvāko pašapkalpošanās veikalu, lai papildinātu viņu kafijas, piena un cepumu krājumus, pievienojot pirkumiem arī papīra glāzīšu kaudzi.

Pēc pusdienām ieradās izmeklēšanas inspektors Mūrs un paaicināja malā Džonu.

- Es saņēmu ziņojumu no medicīniskās sekcijas, tā katrā ziņā ir slepkavība, - viņš pavēstīja.

Džons pārsteigts viņu uzlūkoja.

- Vai tad līdz šim par to bija šaubas? - viņš jautāja.

- Minimāla iespēja pieļāva, ka viņa gluži vienkārši pakritusi, kaut arī es biju pārliecināts, ka tā nebija. Sekcijas ziņojums pierāda, ka man taisnība. Lai arī kurš viņai uzbrucis, tas viņu sasodīti stipri pagrūdis. Lauzts kakls, savainota galva un asinsizplūdums smadzenēs, turklāt viņa stipri sasitusi arī krūtis.

Džonam pakrūtē viss sagriezās: inspektors taču tagad runāja par Simonu - par to džinsos ģērbto redaktori, kas bija gājusi viņam līdzās gar jūras malu, kāri ieelpodama svaigo jūras gaisu. Par to pašu, kas bija ķircinājusi viņa meitu un atbalstījusi viņa sievu, un aizmigusi līdzās kamīnam. Tādu viņš gribēja atcerēties Simonu.

- Vai jūs kaut kas satrauc? - Maikls Mūrs pavaicāja.

- Nē, tikai atmiņas, tas arī viss.

-Tās mēdz uzrasties bez jebkāda brīdinājuma, vai ne?-Mūrs izrādīja sapratni. - Es gribētu vēlreiz aprunāties ar Simonas asistenti, tikai pāris jautājumu, es viņu ilgi neaizkavēšu.

- Es pa to laiku pārņemšu savā ziņā telefonus. Vai man viņu aizsūtīt uz Hollijas kabinetu?

-Jā, ja Hollijai nav iebildumu. Simona labi satika ar savu asistenti, vai ne?

- Cik man zināms, ļoti labi. Vai vēl varu ko palīdzēt?

- Nē, pagaidām ne.

- Starp citu, kā jums šķiet, kad mēs varētu dabūt atpakaļ Simonas darba kalendāru?

- Varbūt uz nedēļas beigām, - Maikls Mūrs noteica.

- Mums gluži vienkārši nepieciešams uzzināt, kādas tikšanās viņa paredzējusi.

- Es darīšu, ko spēšu.

Terenss Holliju sagaidīja kāpņu galā.

- Es dzirdēju pa radio, esmu kā apstulbis, -nājās, apskaudams Holliju.

Piecdesmit piektā nodaļa

Rolands Grīns nopūtās un paraudzījās apkārt. Vienīgi tā bija iespējams dzīvot.

Viņš iekārtojās pie galda un paaicināja ar zvanu kalponi. Viņam patika šis gleznais porcelāns un glītais, puķotais galdauts, patika šī brokastu istaba ar lielisko skatu uz dārzu un akriem plašo sportošanas laukumu aiz tā, patika šī brīnišķīgā, vecā savrupmāja, bet visvairāk viņam patika lēdija Pa-tricija un viņas vērtīgie miljoni. Cik prātīgi bija rīkojies sers Džeimss, nomirdams bez liekas kņadas un atstādams savu glīto jauno atraitni turpināt sava mūža darbu - tas gan bija patīkams darbs.

- Labrīt, ser! - Pelēkajā formastērpā ģērbusies kalpone nolika viņam priekšā apelsīnu sulas glāzi.

- Labrīt, rīts ir patiesi brīnišķīgs, - Rolands uzpūtīgi atsaucās.

- Jūsu olas būs gatavas pēc īsa mirkļa, - viņa piebilda, nolikdama Rolandam pie kreisās rokas glīti salocītu laikrakstu kaudzi.

Kas gan visus tos izlasa, Rolands prātoja, meklēdams šajā kaudzē “The Times” jaunāko numuru.

Glāze ar blīkšķi izkrita viņam no rokas. Stikla lauskas

un apelsīnu sula pašķīda uz visām pusēm. No kādas lētas avīzes visas lapas lielumā uz viņu raudzījās Simonas fotogrāfija.

- Pie velna! Simona - noslepkavota! Nevar būt! - Rolands pasniedzās pēc brillēm; tas nekas, ka cietīs viņa izskats. Viņš izlasīja visu līdz pēdējam vārdam, sirds dobji dauzījās. Tā draņķe bija pelnījusi atmaksu, bet ne jau nāvi; Simona nebija pelnījusi, ka viņu noslepkavo. Jāpiezvana uz žurnāla redakciju, varbūt viņi zina kaut ko vairāk.

- Par tevi, Rolo, apjautājās policija, - paziņoja viņa kolēģis.

- Es jau tev agrāk sacīju, ka mani sauc Rolands.

- Labi, Rolo, to es atcerēšos. - Viņam patika kaitināt šo augstprātīgo nekauņu.

Rolands uzsteidzās pa senlaicīgajām kāpnēm un pieklauvēja pie lēdijas Patricijas durvīm.

- Ienāciet! - viņa vārā balsī atsaucās.

*

- Patricija, paskaties uz šo te! - Rolands piebāza viņai avīzi zem deguna.

- Nekliedz, Roland, es šodien nejūtos labi. Kāds iemesls šim satraukumam? Nolasi man to!

Viņa elsoja un vaidēja pienācīgajās vietās, bet viņai Simona bija vienīgi kārtējais nelaimīgais slepkavības upuris.

- Man jātiek atpakaļ uz Londonu, zvanīts no policijas. Droši vien tāpēc, ka mēs kopā strādājām... - Rolandu pārtrauca delikāts klauvējiens pie durvīm.

- Šodien te jau ir kaut kas līdzīgs dzelzceļa stacijai, -lēdija Patricija žēlojās. - Ienāciet!

- Ieradušies policisti, viņi grib runāt ar misteru Grīnu.

Rolands saviebās.

- Viņi nav velti tērējuši laiku. Pasaki viņiem, ka es pēc mirkļa noiešu.

- Tikai nemēģini man iestāstīt, ka mans viesis tiek turēts aizdomās par slepkavību!

- Nekļūsti smieklīga! - Rolands aizvainots atcirta.

-Tu tikai neuztraucies, mīļumiņ, es tev nodrošināšu alibi, pat ja tu tiešām esi to izdarījis.

Seržantam Billam Mertonam jau no pirmā acu uzmetiena Rolands Grīns nepatika. Viņam gandrīz vai bija žēl, ka Grīnam izrādījās nesatricināms alibi. Rolands Grīns divas dienas nebija atstājis šo māju un dārzu. To varēja apliecināt ne vien lēdija Patricija, bet arī viņas kalpotāji un dārznieks, vesels bars fotogrāfu un Grīna žurnāla pārstāvis. Mertons ļoti labprāt būtu iespundējis šo uzpūtīgo augstprāti uz divdesmit vai trīsdesmit gadiem. Nav nekāds brīnums, ka Simona Pīr-sa nebija varējusi ar viņu saprasties.

***

Pie velna, kā gan policija viņu tik veikli atradusi, Ians Trents prātoja. Pat medusmēneša laikā tie likuma sargātāji nevarēja likt cilvēku mierā. Viņam veicās, ka, policistam ierodoties viesnīcā, viņš tieši tobrīd bija kāpis lejā no sava numura. Ja Bridžita būtu uzzinājusi, ka viņš gulējis ar Simonu, viņa būtu nogalinājusi Ianu pašu. Viņa kļūtu vai traka un tūlīt pieprasītu šķiršanos. Vismaz par viņa atrašanās vietu nozieguma brīdī nekādu šaubu nebija - laulību reģistratori nemelo.

Bija grūti iztēloties Simonu guļam kabineta uz grīdas ar ielauztu galvaskausu. Lai nu kāda viņa bija, tomēr viņa bija skaista un reiz neprātīgi iemīlējusies Ianā. Ja viņam nebūtu bijusi Bridžita...

Ieradās viesmīlis ar viņa kafiju. Viņš nespēja pat domāt

par brokastīm, ne ari tik agri no rīta pasūtīt kādu dzērienu, bet kāds viņam noderētu gan. Ians nolika avīzi sāņus.

Dzerdams karsto kafiju, viņš iztēlojās viesnīcas "Orangerie” numuru: lielisko maltīti uzgaida, šampanieti spainītī ar ledu. Viņš atcerējās rozi tās smieklīgajā kartona zārkā un ar melnu lenti pārsieto Bridžitas manuskriptu.

Vienā mirklī Ians bija aptvēris, ko Simona izdarījusi, un tobrīd bija gatavs viņu vai nožņaugt. Viņš gandrīz stundu bija staigājis šurpu turpu pa numuru, saraudamies, tikai iedomājoties bagātīgās maltītes cenu vien, bet tad piepeši bija ieraudzījis šajā situācijā arī tās jocīgo pusi. Galu galā viņš bija piedzēries kā lops, iezvēlies gultā, histēriski smējies un plānojis atriebību.

Ians ielēja sev vēl vienu tasīti kafijas.

Atmodies nākamajā rītā, viņš bija piezvanījis Bridžitai un lūdzis pievienoties viņam viesnīcā “Orangerie ” - viņš taču bija maksājis par numuru, un tāpēc būtu prātīgi to izmantot līdz galam.

- Jūs mums varat uzticēties, mēs citu noslēpumus neizpaužam, - viņam bija apliecinājusi pļāpīgā reģistratore.

Kad ieradās Bridžita, viņš jau bija pieņēmis divus lēmumus: Bridžitai jāaizmirst sava grāmata, un viņš pats neliksies ne zinis par Simonu. Pilnīgi nemaz. Tas Simonu satrauks vēl vairāk nekā atriebība. Viņš jau spēja iztēloties, kā Simona sēž pie sava telefona, gaidīdama viņa zvanu.

- Es tevi meklēju. - Bridžita apsēdās viņam līdzās. - Kāpēc tu neēd brokastis?

Ians pasniedza viņai avīzi.

- Vai atceries to redaktori, par kuru es tev stāstīju? Simonu Pīrsu? Kamēr mēs sestdien laulājāmies, viņa tikusi noslepkavota.

Dcreks Grants neticīgi blenza uz fotogrāfiju. Viņš izlasīja virsrakstu. Simona Pīrsa - mirusi? Cik bieži viņš bija vēlējies, kaut tā notiktu. Bet - noslepkavota. Bija taču neliela atšķirība starp ļauna vēlēšanu kādam un to, ka tiešām notikusi nelaime.

Viņš noslaucīja lūpas ar auduma salveti un iedzēra tējas malku. Policija vēl nevienu nebija arestējusi, bet viņiem esot vairāki aizdomu pavedieni.

Grauzdētās maizītes kumoss negribot izvēlās viņam no mutes. Un ja nu policija uzskata, ka viņš nogalinājis Simonu? Viņš taču itin bieži bija draudējis atriebties. Ja nu Hol-lija to pastāstījusi policijai? Un toreiz, kad viņš sacēla traci “Lappusē”, viņi to tik drīz vis nebūs aizmirsuši.

Zvans pie durvīm viņu sabiedēja.

- Vai Dereks Grants?

-Jā.

- Esmu izmeklēšanas inspektors Maikls Mūrs, un šī ir policijas detektīve Betija Holmsa. Mēs gribētu uzdot jums dažus jautājumus. Vai drīkstam ieiet?

- Vai sakarā ar Simonu Pīrsu? - Dereks noprasīja.

- Mēs gribētu uzdot jums dažus jautājumus, - Maikls Mūrs atkārtoja.

- Ja sakarā ar to slepkavību, tad es to neizdarīju, - Dereks izgrūda.

- Neviens jūs ne par ko neapsūdz, mister Grant.

-Tikai tāpēc vien, ka man viņa nepatika, nedrīkst apgalvot, ka es esmu viņu nogalinājis, - Dereks iebilda, atkāpdamies mazajā priekštelpā.

- Nomierinieties, citādi mums vēl patiesi radīsies aizdomas, - Maikls Mūrs ieteica, paspraukdamies garām Dere-kam un ieiedams dzīvojamā istabā. - Vai varat man pateikt,

mister Grant, kur jūs bijāt sestdien starp vieniem un trim pēcpusdienā?

- Es pastaigājos.

- Viens?

- Nē, kopā ar kādu draugu.

- Kā sauc jūsu draugu?

- Es... ē... es... biju kopā ar kādu dāmu...

- Un šī dāma ir precējusies? - Maikls Mūrs pabeidza teikumu viņa vietā.

-Jā. ’

- Vai varat man pateikt, kā viņu sauc?

- Vai man tas jādara? Vai jūs tāpat vien nevarat man noticēt? Es jums varu izstāstīt, kur mēs bijām, ko darījām.

- Vai jūsu stāstīto varēs apliecināt vēl kāds?

- Nē, nedomāju vis.

-Tādā gadījumā man diemžēl nāksies uzstāt, ka mums jārunā ar viņu.

- Viņu sauc Banija Blaja... viņa ir mana priekšnieka sieva. - Dereka seja bija pietvīkusi koši sarkana.

- Un kur mēs šo dāmu varētu atrast?

- Vai jums obligāti jāiet uz viņas mājām? Vai viņa labāk nevarētu pati ierasties policijas iecirknī? - Dereks jautāja.

- Varbūt viņa varētu atnākt šurp? - Maikls Mūrs ierosināja.

- Un viņas vīrs to neuzzinātu?

- Es vēl nevaru to pateikt, tad jau redzēsim.

- Es viņai tūlīt piezvanīšu.

Dereka rokas bija tik ļoti sasvīdušas, ka viņš tikko spēja noturēt klausuli.

- Banija? Te Dereks. Vai tu vari tūlīt pat atnākt pie manis?

- Derek, kāpēc tu man zvani? - Banija nikni atsaucās.

- Es taču tev jau sestdien teicu, ka starp mums viss beidzies. Cauri!

- Tu neko nesaproti, te ir policija, viņi grib ar tevi runāt, grib zināt, kur es sestdien biju.

- Izbeidz, tas nu ir pats nožēlojamākais iegansts, kādu man jebkad nācies dzirdēt. Es negribu tevi vairs ne redzēt, ne arī uzklausīt pa telefonu. - Viņa nometa klausuli.

Dereks paraudzījās uz Maiklu Mūru.

- Laikam pārtrūka saruna, - viņš noteica un vēlreiz uzgrieza numuru. - Vai tu avīzi neesi lasījusi? Noslepkavota Hollijas kolēģe Simona Pīrsa.

-Tā sieviete, kura tev nepatīk?

- Jā, tā pati. Tieši tāpēc te ir policija, - Dereks nošņāca.

- Piedod, Derek, bet mana atbilde vēl arvien ir “nē”. Ja es tur tikšu iepīta, Alens noteikti kaut ko uzzinās. Nākamajā nedēļā mēs aizbrauksim, lai atpūstos un nosvinētu mūsu attiecību atsākšanu. Tāpēc tagad atvadies, pats taču zini, ka tev nepatīk kavēt darbu.

- Banij, vai nu tu pēc piecpadsmit minūtēm būsi šeit, vai arī es iedošu policistiem tavu mājas adresi, - Dereks piedraudēja.

- Kā tad! Un zaudēsi savu dārgo darbu? Ko tu gribi apmuļķot?

> *

- Man vienalga, vai man ir tas darbs. Es varu atrast citu. Bet vai tu citu vīru vari atrast?

Maikls Mūrs izņēma klausuli no Dereka rokas. Šis Grants bija gaužām nepatīkams cilvēks.

- Misis Blaja, te izmeklēšanas inspektors Mūrs. Mēs cenšamies atvieglot jūsu uzdevumu, nopratinot jūs tepat, bet, ja jūs labprātāk...

- Es būšu klāt, cik ātri vien varēšu, - trīcošā balsī Ba-nija Blaja pārtrauca Mūru, un klausule viņa rokā sāka pīkstēt.

- Ka noprotu, jus vairakas reizes esat piedraudējis izrēķināties ar Simonu Pīrsu.

-Viņa jaucās manās darīšanās... viņa... pamudināja sievu aiziet no manis.

- Un kā tieši jūs bijāt nolēmis viņu sodīt?

- Es... izspēlējot ar viņu visādus jokus. Toreiz laikam biju stipri dusmīgs. Es... es tikpat labi varētu jums to pastāstīt. Kādu dienu izlaidu gaisu no viņas automašīnas riepām, nosūtīju picas uz viņas dzīvokli - tur tobrīd bija apmetusies mana sieva - un pieprasīju uz viņas vārda taksometrus un... nosūtīju viņai mānīgu vēstuli, kurā paziņoju, ka viņas vīram ir AIDS.

-Tas ir nekrietni! Pretīgi.

- Es taču jums teicu, ka biju stipri dusmīgs, - Dereks skaidroja. - Bet nogalinājis viņu gan neesmu.

-Ja vien abi nav izcili aktieri, tad, manuprāt, viņi saka taisnību, - ierunājās Betija Holmsa.

- Piekrītu. Viņu stāstītais bija līdzīgs, bet ne līdzīgs sīkumos. Tas allaž būtu aizdomīgi. Šaubos, vai šī Banijas kundze Dereka Granta dēļ pārietu pat ielas otrā pusē, kur nu vēl melotu. Viņa grib visļaunākajā veidā tikt no viņa vaļā. Bet nenāks par sliktu pārbaudīt, vai tajā kafejnīcā kāds viņus tomēr pamanījis. Kā jau viņi sacīja, tur valdījusi samērā klusa gaisotne un viņi strīdējušies. Tādas lietas cilvēki ievēro.

** *

Dženija Džeimsa pabrauca garām savai pieturai. Viņa kāri izlasīja katru vārdu. Viņu pārņēma skumjas: ne jau tikai tās mirušās sievietes dēļ, kuru viņa tikko pazina, bet sevis pašas, brāļu un māsu dēļ. Ar ko lai viņa tagad runā? Simona Pīr-

sa gan neko nebija sacījusi, bet Dženija jutās pārliecināta, ka Simona viņai noticējusi. Burtnīcas būtu pierādījušas, ka viņai taisnība. Viņai vēlreiz jādodas uz “Lappusi” un jāparunā ar to cilvēku, kas aizvieto Simonu.

Dženija gāja ātri; viņa negribēja nokavēt darbu. Viņa nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par Simonu Pīrsu, viņas burvīgo seju un slaido augumu. Ja Dženija būtu varējusi izvēlēties, kam līdzināties, tā noteikti būtu Simona Pīrsa.

Viņa nogriezās ap stūri un paātrināja gaitu. Vai ir iespējams, ka viņa bijusi pēdējā, kas redzējusi redaktori dzīvu? Kamēr viņa vēl bija tur, izdevniecības ēkā neviena cita nebija. Viņai piepeši kļuva bail. Ko tad, ja policija uzskatīs, ka Dže-nijai ir ar šo lietu kāds sakars? Viņa bija devusies turp tikai tādēļ, lai pierādītu savas tiesības uz to, kas piederēja viņai. Viņa nedrīkst būt gļēva, viņai jāpadomā par pārējiem ģimenes locekļiem. Viņa dažas dienas nogaidīs, tad dosies atpakaļ uz “Lappusi” un pieprasīs tikšanos ar Simonas Pīrsas aizvietotāju.

Piecdesmit sestā nodaļa

t

- Nosūti to atpakaļ līdz ar atteikuma vēstuli, - Hollija sacīja.

- Bet man šķita, ka darbs ir labs, - Sofija iebilda.

- Tā ir, bet es negrasos rediģēt tādu darbu, kura autors atsakās no rediģēšanas. Klāt pievienotajā vēstulē bija likts skaidri noprast, ka autors nevēlas, lai tiktu mainīts kaut viens komats. Man nepatīk visas tās sarežģītās frāzes, un rindkopas ar aprakstiem neļauj kāpināt intrigu. Vai tu spēj iedomāties, kā viņš reaģēs, ja es visu to izlabošu?

- Simona to mēdza saukt par kāpšanu uz varžacīm. Tomēr man šķiet, ka būtu vērts...

-Atteikuma vēstuli, Sofij, jo mums nav laika par to strīdēties. Ko tu teiksi par šo? Tava atsauksme ir ļoti atzinīga.

- Man tas patika. Sižets ir lielisks.

Hollija nolēma izlasīt šo manuskriptu vēlreiz. Viņa vēl nebija pārliecināta par Sofijas spējām.

- Tas varētu būt viss. Pēc brīža būs klāt Fiona Kārlin-ga, - Sofija atgādināja.

- Kāda viņa ir? - Hollija pavaicāja.

- Viņa ir dīvaina. Patiešām jocīga. Viņa izskatās kā pusaudze. Simona apgalvoja, ka viņa nekad neēdot. Viņa stās-

tījusi Simonai, ka, pēc viņas domām, vislielākā cūcība būtu ielikt martīni glāzē divas olīvas. Viņas manuskripts bija kā viena liela putra, bet tas bija brīnišķīgs. Viņas varoņi ir patiesi dīvaini. Gluži tādi paši kā viņa. Simona uzskatīja, ka viņas grāmata ir lieliska.

Hollijai jau gandrīz nelabi metās, klausoties, ko Simona darījusi un ko Simona domājusi. Tagad Sofija strādāja kopā ar viņu, un Hollijai ļoti kārojās to atgādināt.

- Ieradies izmeklēšanas inspektors Mūrs, - Lūize paziņoja.

-Atkal? - Hollijajutās aizkaitināta.

- Es jūs ilgi neaizkavēšu, - Maikls Mūrs sacīja, ienākdams viņas kabinetā. - Tikai pāris jautājumu...

Hollija ļoti centās apslēpt savas dusmas, bet Maikla Mūra pāris jautājumi bija aizņēmuši veselu stundu. Tos pašus jautājumus viņš patiesībā bija uzdevis arī pagājušajā un aizpagājušajā nedēļā.

- Es nevēlos izklausīties rupja, bet mani jau gandrīz stundu gaida kāda autore.

- Kāpēc jūs to agrāk neteicāt? - Maikls, atbruņojoši pasmaidīdams, vaicāja.

Lūize pabāza galvu pa Hollijas durvīm.

- Vai nāksi apēst kādu sviestmaizi? - viņa jautāja.

-Es nevaru, esmu jau aizkavējusies. Varbūt tu, atpakaļ

nākot, arī man varētu kādu atnest?

-Atnesīšu, bet tas ir neprāts - tu taču nemaz vairs neizej no kabineta. Tev vajadzētu atpūsties; kaut arī tu iziesi, te bez tevis nekas nesabruks.

- Un darbs padarīsies pats, vai ne? - Hollija atcirta.

-Atvaino! Es tikai gribēju palīdzēt, - Lūize attrauca, bet izskatījās aizvainota.

- Nē, atvaino tu mani, es negribēju uz tevi kliegt. Tas cilvēks mani padara nervozu. Ikreiz, kad vien es pagriežos, izrādās, viņš jau ir priekšā. Visi tie jautājumi. Cik reižu man viņam jāstāsta viens un tas pats? Vai zini ko, aizparīt mēs abas kārtīgi paēdīsim pusdienas. Ko tu par to teiksi?

- Es turēšu tevi pie vārda.

Hollija dzirdēja kādu priekštelpā sakām “labdien!”. Līdzās Lūizes rakstāmgaldam nedroši stāvēja jauna meitene ar skaistiem, kastaņbrūniem matiem.

- Labdien, ko jūs vēlaties? - Hollija jautāja.

- Es gribētu runāt ar redaktori, - meitene atbildēja.

- Es esmu redaktore, mani sauc Hollija Granta.

- Mans vārds ir Dženija Džeimsa, es te biju iegriezusies jau agrāk - pie Simonas Pīrsas, - meitene nervozi iebilda. - Sakarā ar manas mātes grāmatu.

Hollijas seja nobāla, un viņa juta kaklā stipri sitam pulsu.

- Kas tā ir par grāmatu? - viņa jautāja - nepavisam vairs ne savā balsī.

- “Rītdienas prieks”.

- Labāk ienāciet manā kabinetā, - Hollija sacīja. - Lūdzu, apsēdieties!

Dženija apsēdās uz krēsla maliņas, cieši saspiedusi kopā abas rokas.

- Vai Simona Pīrsa jums par mani stāstīja? Es biju šeit tajā rītā, kad viņa nomira, tas ir, es tāpat vien biju šeit... viņa tad vēl nebija mirusi, es viņai atnesu pierādījumus, kurus viņa prasīja... tās burtnīcas, kurās mana māte rakstīja, pirms

es visu pārrakstīju uz kārtīga papīra un nosūtīju uz “Lappusi”, kur to nozaga, - meitene, elpu aizturējusi, paziņoja.

- Pag, jūs sacījāt, ka atnesāt burtnīcas un atdevāt tās Simonai?

- Jā, tie bija pierādījumi, ka tā grāmata - “Rītdienas prieks” - mammai nozagta.

- Burtnīcas. Bet šeit nekādu burtnīcu nav.

- Es tās atnesu tajā dienā, kad viņa nomira, - Dženija stūrgalvīgi atkārtoja.

- Vai te bija vēl kāds cits? - Hollija jautāja.

- Nē, tikai mēs divas vien.

- Man ļoti žēl, Dženij, bet es diemžēl par tām neko nezinu, un viss, kas atradās Simonas kabinetā, tika nodots manā ziņā. Tur nebija nekādu burtnīcu.

Meitene viņu nikni uzlūkoja.

- Man laikam par to vajadzētu ziņot policijai, - viņa noteica.

- Gluži manas domas. Manuprāt, policija būtu ļoti ieinteresēta ar jums parunāt, kad uzzinātu, ka jūs šeit esat bijusi kopā ar Simonu. Divas vien. Cikos jūs izgājāt no ēkas?

Dženijas acis izbailēs iepletās.

- Es viņu nenogalināju, ja jūs to domājat. Lūdzu, nezvaniet policijai, tad sociālās nodrošināšanas darbinieki man atņems bērnus un ievietos kādā aprūpes iestādē.

- Cik bērnu jums ir? - Hollija jautāja. Dženija pati vēl izskatījās kā bērns.

-Tie nav mani bērni, tie ir mani brāļi un māsas. Es par tiem rūpējos... jau visu laiku kopš mātes nāves.

-Es gan ļoti vēlētos jums palīdzēt, bet ja burtnīcas uzradīsies...

Hollija atkrita krēslā. Viņa bija galīgi izgāzusies, uzdevusi pavisam nepareizus jautājumus, nebija izrādījusi, ka ir ļoti apvainota, jo Dženija “Lappusi” nosaukusi par zagli. Viņai vajadzēja piezvanīt policijai. Vai Dženija būtu atkāpusies vai arī atrastu kādu aizstāvi, kas nebītos uzņemties šādu lietu?

Tieši Dženijas izbiedētā sejas izteiksme bija devusi Hollijai drosmi viņu izaicināt. Kad Hollija bija pieminējusi policiju, Dženija bija it kā sabrukusi līdzīgi kāršu namiņam.

Bija tik daudz citu jautājumu, kurus Hollijai vajadzēja uzdot; viņa tik daudz būtu vēlējusies uzzināt par Dženiju un viņas dzīvi, viņas māti, tām neprātīgajām ģimenes attiecībām. Vai viņi ir grāmatas varoņi? Cik daudz grāmatā ir izdomas un cik reālu faktu?

Ja vien viņa varētu rast veidu, kā nosūtīt Dženijai honorāru, kā atvieglot pašas vainas apziņu! Bet viņa nevarēja atļauties izmantot šo izdevību, jo tik liela naudas summa būtu īsts krāpšanas pierādījums. Kas tad notiktu ar “Lappusi”? Kā Džons noturētu izdevniecību līmenī, ja nebūtu vairs nevienas redaktores?

Hollija juta acīs sariešamies asaras. Pagājušajā nedēļā, atvadoties no Lizas un Roberta, viņa bija raudājusi tik ļoti, ka šķita - nekad vairs nebirs neviena asara. Pat Lizas ikva-kara telefona zvani no Savienotajām Valstīm nebija palīdzējuši. Hollija dienām ilgi bija mirkusi asarās.

Terenss bija darījis visu, ko spējis, lai Holliju uzjautrinātu. Viņa augstu vērtēja Tcrensa pūles un tāpēc mīlēja viņu, bet vienīgi darba nasta bija likusi viņai aizmirst izmisumu.

“Lappusē” viņa nebija vienīgā, kura staigāja noskumusi. Kad būs galā rītdienas bēres, varbūt viņi visi jutīsies labāk.

Maikls Mūrs, mazliet aizslēpies aiz koka, stāvēja pienācīgā attālumā no kapa. Viņš pazina tikai dažus sērojošos pavadītājus, un vienīgais, kurš šķita patiesi nobēdājies, bija Simonas bijušais vīrs Marks. Viņš ne mirkli netika uzskatīts par aizdomās turamo, jo viņam nebija nekāda slepkavības motīva. “Lappuses” apmeklētāju pieņēmēja gan daudz raudāja, bet viņu katrā ziņā varēja uzskatīt par pārlieku emocionālu būtni. Pārējie personāla locekļi izrādīja dažādas jūtas: skumjas, varbūt pat neveiklību, bet ne īstas bēdas. To, protams, varēja izskaidrot arī ar preses klātbūtni. Masu informācijas līdzekļu pārstāvji bija sanākuši kuplā skaitā. Viņu klātbūtne un izturēšanās laupīja ceremonijai tās cieņpilno svinīgumu. Pārējie klātesošie droši vien bija autori, aģenti, grāmatu tirgotāji un visi citi no grāmatizdevēju pasaules. Maikls bija cītīgi izpētījis Simonas pagātni. Simonai bija tikai pāris brālēnu, vairāk neviena cita radinieka. Arī draugu bija ļoti maz.

Kamēr bēru viesi gāja garām, Maikls uzgrieza viņiem muguru. Šis ceļojums viņam bija pilnīgi veltīgs: no pieciem potenciālajiem aizdomās turamajiem bērēs piedalījās vienīgi Hollija Granta. Viņas glītā seja bija bāla un nomākta.

- Kā gan Marks Pīrss sadomājis apprecēt kaut ko tik parastu? - Marianna jautāja, kad viņi jau devās uz kapsētas vārtu pusi.

- Viņa noteikti ir ļoti jauka, - Džeina iebilda.

- Es jau nesaku, ka nav, bet kāds pretstats Simonai! Simona allaž izskatījās tik gaumīgi burvīga. Vai pamanīji, ka viņa bija pielipusi Markam gluži kā dadzis? Marks bija patiesi satriekts, vai ne? - Marianna jautāja.

- Ja cilvēks kaut dažus gadus bijis ar kādu precējies, tad ir grūti kaut ko pret šo otru cilvēku neizjust. Un vispār - viņi vēl arvien bija draugi. - Džeina priecājās, ka viņi jau nonākuši pie vārtiem.

Lūize ielika roku Hollijas elkonī. Diena bija silta, bet viņa jutās nosalusi.

- Kā tu domā, vai mums visiem nevajadzētu aiziet un kaut ko iedzert? - viņa ierosināja.

- Kāpēc gan ne? - Hollija piekrita. - Esmu pārliecināta, ka neviens no mums tūlīt nevēlas atgriezties darbā. Es pajautāšu, vai vīrieši negrib mums pievienoties, kaut arī man šķiet,

ka Džonam un Sonam ir kaut kādas darīšanas viņu mašīnbū-

*

ves uzņēmumā. Man neradās izdevība parunāt ar īvu Bērētu. Arturs Lords jau devās mājup, sieva viņu aizvilka prom, cik ātri vien tas bija iespējams, iekļaujoties pieklājības normās.

Tims Brauns viņu piedāvājumu noraidīja.

- Es jau labprāt, bet pēc stundas man būs klāt inventa-rizētāji, - viņš nožēlas pilnā balsī paskaidroja.

- Es priecājos, ka tās bēres ir galā, - Lūize noteica, kad Hollija atkal viņu panāca. - Man visu laiku par to vien bija jādomā.

- Man arī, - Hollija atsaucās.

- Vai ir kādi panākumi? - dežurējošais seržants pavaicāja.

- Nē, tikai sasodīta laika un enerģijas šķiešana, -Maikls norūca, atvērdams izmeklēšanas nodaļas durvis.

Neviens nodaļas darbinieks viņam neuzdeva jautājumus, un tas nemaz nebija nepieciešams, pietika palūkoties uz Maikla sejas izteiksmi.

Maikls aizcirta sava kabineta durvis un devās taisnā ceļā pie rakstāmgalda atvilktnes. Viņš izņēma vislielāko šokolādes tāfelīti, kādu vien varēja atrast, nolauza prāvu gabalu un iebāza mutē. Pie velna diētu!

- Es visu laiku atgriežos vienā un tajā pašā vietā, Bili. Nekad vēl neesmu bijis tādā nesaprašanā, - Maikls atzinās, kad seržants viņam iedeva parakstīt kādu vēstuli.

- Ir jābūt kaut kam tādam, ko mēs esam palaiduši garām, jābūt kaut kādai atbildei.

- Kad tu to atradīsi, pamodini mani! - Maikls atsaucās.

Bills Merlons patiesībā jutās vēl pesimistiskāk, nekā ļāva nojaust. Viņi bija noraidījuši nejaušas ielaušanās iespēju, nekas nebija nozagts, Simona Pīrsa nebija cietusi seksuāli. Ianam Trentam, Derekam un Hollijai Grantiem un tam neciešamajam Rolandam Grīnam bija nesatricināms alibi. Megi-ju Tvīdu gan Maikls nebija uzskatījis par iespējamo vainīgo, tomēr viņi bija pārbaudījuši arī Megijas alibi. Slepkavības dienā viņa bija atradusies slimnīcā, kur viņai noņēma miesā ieaugušu kājas pirksta nagu.

Maikls pastaigāja pa maziņo kabinetu, tad saviebies atkrita uz krēsla. Tās sasodītās videokasetes viņš jau bija noskatījies neskaitāmas reizes. Bet tās šķita vienīgais taustāmais materiāls, kas bija viņa rīcībā, tāpēc viņš nospieda podziņu uz pults, lai noskatītos tās vēlreiz.

- Kas viņam noticis? - Bills Mcrtons vaicāja, kad viņi izdzirdēja Maikla klaigāšanu. - Labāk iesim paskatīties.

Viņi sadrūzmējās Maikla Mūra kabinetā. Izmeklēšanas inspektors bija pielēcis kājās un vicināja pa gaisu videomagnetofona pulti.

- Rokā ir! - viņš līksmi klaigāja. - Kāds es biju idiots Neviens necentās iebilst, bet Maikls bija pārāk sa

traukts, lai to pamanītu.

- Paskatieties! Paskatieties!

Piecdesmit septītā nodaļa

Hollija ievēroja, ka Simonas autostāvvietas laukumiņš vēl aizvien ir tukšs. Neviens nevēlējās to lietot, un neviens ari negāja iekšā viņas kabinetā. Džons bija parūpējies, lai viņas kabinetu pārveido. Viņš plānoja pārvērst to un abus tā kabinetus katrā pusē vienā lielā, visiem paredzētā telpā. Sofija skaidri pateica, ka viņai nav iebildumu lietot Simonas kabinetu tādu, kāds tas bija pašlaik. Džons uzskatīja viņas attieksmi par atbaidošu. Sofija viņam nepatika, kaut arī viņa pat soli nebija spērusi nepareizi.

- Neaizmirsti pusdienas, - Lūize Hollijai atgādināja.

- Neaizmirsīšu! - Hollija pasmaidīja.

Viņa iegāja savā kabinetā un atvēra logus. Siltais gaiss lika viņas lūpās atplaukt apmierinātam smaidam. Vēl pēc nedēļas vai divām viņi varēs paēst kaut kur zaļumos. Viņa bija nopirkusi pavārgrāmatu un slepeni to studēja. Viņa sarīkos Terensam vislabāko pikniku, kādā viņš jebkad piedalījies. Viņa sagādās Terensam pārsteigumu. Dažas pēdējās nedēļas viņš bija izrādījis īpašu sirsnību un pacietību, neņemdams vērā Hollijas garastāvokli un nepārtrauktās sliktas omas izpausmes.

Vēl arvien domādama par pikniku, viņa sāka šķirot pienākušo pastu.

Bez klauvēšanas viņas kabinetā ienāca divi policisti.

- Kas tad nu? - Hollija klusībā nomurmināja. Šī ielaušanās jau kļuva smieklīga.

- Mis Granta, izmeklēšanas inspektors Maikls Mūrs vēlas, lai jūs nāktu mums līdzi uz policijas iecirkni, - garākais no abiem pavēstīja.

- Kālab? Es jau esmu izstāstījusi viņam visu, ko zinu.

- Mēs gribētu, lai jūs nāktu mums līdzi, - policists stūrgalvīgi atkārtoja.

- Un ja es to nedarīšu?

Otrs policists paspēra soli uz priekšu.

- Būtu vienkāršāk...

- Vai jūs mani arestējat? - Hollija vaicāja, juzdama, ka sirds krūtīs sāk stipri dauzīties.

- Izmeklēšanas inspektors vēlas ar jums aprunāties.

Hollija paņēma rokassomiņu un sekoja viņiem.

- Man jāiet uz policijas iecirkni, - viņa Lūizei paziņoja.

Lūize sarauca pieri. Tie divi nu gan bija nepieklājīgi, tā

ielauzdamies kabinetā.

- Vai vēlies, lai atsaucu tavu tikšanos vienpadsmitos? -Lūize pavaicāja.

- Manuprāt, tas būtu gudri darīts, - policists aizrādīja.

-Apsēdieties šeit, Hollij, - Maikls sacīja, pagriezdams krēslu tā, lai Hollija varētu skatīties uz televizoru.

- Kāpēc jūs gribējāt mani vēlreiz satikt? - viņa noprasīja.

- Es vēlos, lai jūs noskatītos šo drošības dienesta videoierakstu.

Viņš nosēdās Hollijai līdzās un nospieda podziņu uz

pults. Skatienam atklājās mazliet miglaina automašīnu stāvvietas aina.

Hollija sarauca pieri.

“Kāds tam sakars ar mani?” viņa brīnījās.

- Vai redzat laiku ekrāna kreisajā pusē? - Maikls pajautāja. - Lente ir mazliet miglaina, tāpēc skatieties uzmanīgi.

Hollija vēroja, kā nomainās elektroniskā pulksteņa minūtes. Kāda automašīna, līdzīga viņējai, iebrauca tukšajā stāvvietā. Pēc mirkļa atvērās vadītāja puses durvis. Viņa tūlīt pazina Lizu.

Hollijas pulss sāka sisties mokoši strauji.

Maikls cieši viņu vēroja. Viņš piecēlās no krēsla un nomainīja šo videokaseti ar citu.

-Turpiniet skatīties uz uzņemšanas laiku, - viņš aizrādīja.

Vienos četrdesmit divās minūtēs un divdesmit trīs sekundēs Liza atgriezās pie automašīnas. Viņa uzmanīgi izgrieza automašīnu atpakaļgaitā un aizbrauca prom no stāvvietas.

Liza viņai neko nebija teikusi, ka devusies prom no veikala agrāk.

Maikls patina kaseti ātrāk uz priekšu un atkal ieslēdza normālā tempā. Pulkstenis rādīja divi piecdesmit astoņas minūtes un divpadsmit sekundes. Kasete tinās tālāk. Atkal parādījās automašīna. Vadītāja nogaidīja, līdz devās prom kāda cita automašīna, un tad iebrauca brīvajā vietā.

Maikls piegāja pie kabineta durvīm un pamāja ar galvu seržantam. Bills Mertons ienāca telpā un klusu nostājās aiz sava priekšnieka muguras.

Ekrānā Hollija redzēja Lizu dodamies uz kādu durvju pusi. Viņa varēja saskatīt arī izkārtni virs tām: “JP Harkers. Ieeja pirmajā stāvā. ”

Kāpēc gan Liza bija aizbraukusi no veikala? Kāpēc viņa nebija to pateikusi? Kāpēc šis laiks ir tik svarīgs?

Maikls uzspieda uz ātrās pārtīšanas pogu, un ekrāns acu priekšā sāka zibēt.

- Redziet, mani iegāza taisni šis laiks, - viņš paskaidroja, kad atkal varēja saskatīt automašīnu. - Es nepapūlējos pārbaudīt pirmās kasetes beigas; pieņēmu kā pašu par sevi saprotamu jūsu apgalvojumu, ka jūs ieradāties ap divpadsmitiem un aizbraucāt ap četriem. Otrā kasete sākas pusdivos. Es tās sākumu neskatījos, bet patinu uz priekšu un pārbaudīju jūsu prombraukšanas laiku - tūlīt pēc četriem. Un vēl es nepamanīju, ka starp jūsu automašīnu un sienu divpadsmitos bija trīs brīvas stāvvietas. Vai redzat, tagad tur ir četras.

Hollija gandrīz nedzirdēja, ko viņš saka. Viņa juta, ka noreibst galva un telpa visapkārt sāk griezties. Tātad Liza noslepkavojusi Simonu, nogalinājusi Simonu, lai palīdzētu Hol-lijai. Viņas melošana un krāpšana bija spiedušas Lizu darīt kaut ko tik pretēju viņas dabai, ka Hollijai aizrāvās elpa. Viņa droši vien braukusi, lai aprunātos ar Simonu, lai pierunātu Simonu neiesniegt prasību pret māsu. Kur palikušas tās burtnīcas, vai tās bija paņēmusi Liza? Vai viņa tās kaut kur iemetusi? Tādējādi varētu izskaidrot faktu, ka viņa bija pārradusies dzīvoklī tikai pēc pieciem.

Hollijai trūka gaisa. Cik daudziem viņa bija izpostījusi dzīvi vienas grāmatas dēļ? Nabaga Simona - nevainīga upura lomā, gluži vienkārši pildīdama savu pienākumu. Liza tiks izraidīta no Savienotajām Valstīm un nonāks cietumā. Viņa pat nespēja iztēloties, kā jutīsies Roberts. Un Terenss -sirsnīgais, uzticīgais Terenss - viņš būs pilnīgi satriekts. Visiem būs sabojāta dzīve. Viņa pati vairs nemūžam netiks vaļā no sirdsapziņas pārmetumiem.

Maikls Mūrs lēnām pieslējās kājās un pagriezās pret Holliju.

- Hollija Granta, es jūs apcietinu par Simonas Pīrsas slepkavību.

Hollija, neko nesaprazdama, nenolaida skatienu no Maikla Mūra sejas. Ko viņš tur runāja?

- Jūs taču nenoliegsiet, ka videokasetē redzamā sieviete esat jūs, vai ne?

Hollijas mute kļuva sausa, telpa pārstāja griezties riņķī. Liza patiešām bija viņai ļoti līdzīga.

Hollija dziļi ievilka elpu un saņēmās.

- Nē, izmeklēšanas inspektor, es nenoliedzu, ka tā esmu es.

NODEVĪGĀ SLAVA

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Babāne, 1. Smirnova, H. Šuņina, E. Brencis

Apgāds “Kontinents”,

Elijas ielā 17, Rīgā LV-1003, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiests a/s “Kvadra Print”, Vienības gatvē 11, Rīgā LV-1004. Pasūt. Nr. 317-111.

Iesiets a/s “Paraugtipogrāfija”, Puškina ielā 12, Rīgā.

1

Bone (angļu vai.) - kauls, skelets.

2

Mana vaina. (Tulk. no lat. vai.)

Content

Šulmena Anna Nodevīgā slava

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA. Pavasaris

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

PIEKTĀ NODAĻA

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

1