Šova Patrīcija

Orhideju līcis

Patrīcija Šova

Orhideju līcis

Romāns

“Prasmīgi izvairīdamās no klišejām, Šova ir radījusi lielisku, aizraujošu romānu ar precīzām detaļām.” Publishers Weekly

“Saistošs piedzīvojums... teicams pēc visām mērauklām... bagātīga litciarā ādere. Brisbane Courier Mail

Veltīts Evandželīnai un Bendžaminam Šoviem ar mīlestību.

The Times, Londona, 1867. gada 4. oktobrī

Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrības patroneses un daltbnic ces šonedēļ pavadīja ceļā vēl sešas guvernantes, kuras devušās uz kolonijām, lai sāktu darbu savā izraudzītajā amatā.

Četras no šīm dāmām kāpa uz "Pacifika Zvaigznes" klāja, bet divas citas atstāja mūsu krastus ar kuģi "Liverpūle".

Slavējama ir Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrības dalībnieču pašaizliedzīgā darbošanās savu mazāk vciksmigo māsu labklājības vārdā, jo jāatzīst bēdīgais fakts, ka šajā zemē ir maz darba vietu izglītotām dāmām, kuras piemeklējuši grūti laiki.

Mums zii,io, ka pēdējā reizē, kad biedrība ar sludinājumu palīdzību meklējusi guvernantes, kuras vēlētos doties uz ārzemēm, pārsteidzošā kārtā saņemtas trīssimt sešas pieteikšanās vēstules un daudzas no šīm sievietēm bijušas spiestas atzīt, ka nonākušas trūkumā.

Lai cik ļoti biedrība gribētu palīdzēt visām pieteikumu sūtītājām, veiksminieču skaits tomēr ir samērā zems, jo to ierobežo budžeta apsvērumi.

Toties tās sievietes, kuru pieteikumi pieņemti, ir lietpratējas angļu valodas studijās, latīņu, franču vai vācu valodā, mūzikā, glezniecībā un daiļrunā.

Jāteic, ka mūsu zaudējums šai ziņā ir ieguvums kolonijas iedzīvotājiem, jo kura ģimene gan neuzskatītu par īstu Dieva žēlastību šo iespēju sveikt savā namā šādus pilnības paraugusč Mēs novēlam aizbraucējām laimīgu ceļu un labu veiksmi Austrālijā.

-1-

Žilbinoši baltās bākas gaisma Mortona zemesragā silti sveicināja “Liverpūles” nogurušos pasažierus un apkalpi, kamēr kuģis šajā brīnišķajā, saulainajā rītā cēli ieslīdēja līča ūdeņos un ceļotāji juta aizkustinošu pateicību par drošību, kuru šķita izstarojam bāka. Lielo okeānu briesmas palikušas aiz muguras. Piecpadsmit nedēļu ilgais ceļojums bija gandrīz galā.

Viņi bija brīdināti, ka šajā plašajā līcī var būt vētras, tomēr šodien laiks bija rāms, kad kuģis atstāja Stredbrukas salas patvērumu un, vieglu viļņu šūpots, devās uz cietzemes pusi. Augstu gaisos, skaidro, zilo debesu dzīlēs lidinājās pelikāni, un dzidrajā ūdenī aizzibēja spīdīgi delfīni, it kā aicinādami kuģi sacensties ar tiem ceļā uz Brisbenas upes grīvu.

Divas jaunas dāmas tumšās cepurēs un apmetņos stāvēja ļaužu pulkā pie reliņiem klāja mazajā nodalījumā, kas bija paredzēts otrās klases pasažieriem, un aizrautīgi vēroja kuģa ceļu.

“Nu jau drīz,” Emīlija teica savai māsai, balsī skanēja līksms satraukums.

“Paldies Dievam, ka tā! Nevaru vien sagaidīt, kad tiksim prom no šā briesmīgā kuģa.”

Garām aizslīdēja vairākas salas, un Emīlija ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā.

“Te rakstīts, ka vienu no šīm salām sauc par Svētās Helēnas salu un ka tā tiek izmantota par cietumu. Cik savādi! Un otrajā salā ir leprozorijs. Tā nu gan noteikti ir šausmīga vieta, Rūta!”

“Baismīgi! Tomēr man šķiet — tie nabadziņi varētu atrasties arī vēl sliktākās vietās. Pašas salas liekas patīkamas.”

Apkārt sāka rosīties citi pasažieri, nesdami bagāžu no kajītēm uz klāja, pulcēdami kopā tuviniekus un draugus, lai uzsāktu garas atvadu sarunas un salīdzinātu turpmākās ceļojuma ieceres. Taču māsas Tisingtones palika savrup. Viņas bija braukušas šurp, lai atrastu guvernantes vietu Brisbenā vai tās apkaimē, un, ņemot vērā savu amatu, uzskatīja, ka ir svarīgi uzzināt par šo jauno zemi pēc iespējas vairāk. Abas bija rakstījušas ceļojuma dienasgrāmatu un izlasījušas par Austrāliju visu, ko vien varēja sameklēt, taču tagad radās iespēja praktiski paplašināt savas zināšanas, veltīgi neizšķiežot ne minūti; kamēr kuģis slīdēja pa upi, abas vēroja tās plūdumu un neparasto augu valsti, kura pletās dūņainajos krastos.

Jāpiezīmē arī, ka māsas gan atstāja pieredzējušu cilvēku iespaidu, tomēr patiesībā abas gluži bērnišķīgi pētīja upes krastus, cerēdamas pamanīt slavenos ķengurus vai koalas, taču diemžēl neviens somainis neizbāza no krūmiem pat degunu. Toties putnu tur netrūka. Aiz krasta mangrovēm Rūta pazina staltos eikaliptus, kas pacēlās pār krūmāju, rotāti ar spilgti sarkanu ziedu čemuriem, kuri acīmredzot bija nektāra avots tūkstošiem koši krāsaino putnu, kas klaigāja un vīteroja upes krastos.

Emīlija bija sajūsma. “Paskaties uz tiem papagaiļiem! Vai nav burvīgi?”

“Man šķiet, tie ir lori. Cik brīnišķīgi redzēt tos brīvā dabā! Lielisks temats taviem akvareļiem.”

Viņas atkal iegrima katra savās pārdomās, noraudzīdamās svešādajā ainavā; Rūtas domas negribīgi atgriezās pie to nelaimīgo notikumu virtenes, kuru dēļ viņas bija spiestas atstāt valsti, lai meklētu sev kādu darbu, kas nodrošinātu pieklājīgu iztiku. Rūta nodrebēja. Ja nebūtu Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrības, tagad viņas jau būtu zaudējušas beidzamās cerības, dzīvotu Londonā briesmīgā trūkumā, palikušas bez darba, izmisuma pārņemtas. Rūta ar skumjām atcerējās savu mīļo māti. Alise Tisingtone būtu apgriezusies savā kapā, ja zinātu, kādu postu kopš viņas nāves cietušas abas meitas. Alise bija izglīto-

ta sieviete, viņas tēvs bija filozofs un matemātiķis, un viņa lika gādājusi, lai Rūta un Emīlija saņemtu vispusīgu mākslas i/.gli tību kā papildinājumu tām zinībām, ko apguvušas Brekemas ciemata skolā.

Pirms trim gadiem — pirms veselas mūžības, kā šķita Rūtai, — viņu tēvs bija apprecējies otrreiz. Biklās meitenes draudzīgi sagaidīja savu pamāti, taču drīz atklāja, ka šī sieviete nenovēl viņām vietu mazajā ģimenes mājiņā. Ciematā drīz paklīda valodas, ka pamāte viņas aprunā, apgalvodama — viņas esot slinkas un kūtras, divas topošas vecmeitas, kuras savam mīļajam tēvam esot kā akmens kaklā. Divdesmit trīs gadus vecā Rūta jutās satriekta un apkaunota. Savā rāmajā manierē viņa atgādināja jaunajai Tisingtona kundzei, ka savu mūzikas skolotājas algu atdod kā artavu saimniecības vajadzībām un ka Emīlija, tikai deviņpadsmit gadu veca, jau māca privātskolēniem franču valodu un mākslas teoriju.

“Tas ir pavisam kas cits,” pamāte bija atcirtusi. “Es nepieļaušu, ka mana māja pārvēršas par skolas telpu, kur visvisādi staigā iekšā ārā. Māciet savus skolēnus kur citur!”

Rūta vērsās pie Viljama Tisingtona, kurš paziņoja, ka viņa sievai esot savas tiesības. “Kā viņa var pieņemt ciemiņus savā viesistabā, ja jūsu pusaudži tur plinkšķina klavieres? Turklāt no pastāvīgās klavieru bungošanas nabadzītei sāp galva.”

Sadursmes starp sievietēm kļuva aizvien biežākas. Emīlija nikni pretojās pamātes nebeidzamajiem aizrādījumiem, turpretim Rūta centās risināt šos sarežģījumus tā, kā pieklājas labi audzinātai jaunai dāmai, tomēr bez sekmēm. Māsas savā naivumā neaptvēra, ka laulāta sieva spēj iedragāt viņu stāvokli šai namā, deldējot abu meiteņu drošību, līdz pamats zem viņu kājām kļūst gaužām trausls.

Kad Emīlija pavēstīja, ka atkal ir uzaicinājusi draugus uz mūzikas vakaru, Tisingtona kundze nelokāmi atteicās dot tam piekrišanu.

“Es to jums paziņoju tikai pieklājības labad!” Emīlija

uzliesmoja dusmās. “Mūsu mūzikas vakari ciematā ir ārkārtīgi iecienīti, vienmēr ir bijuši iecienīti! Man un Rūtai ir tiesības uz sabiedrisko dzīvi. Mums nav vajadzīga jūsu piekrišana, lai ielūgtu dažus draugus; jūsu zināšanai, šī ir arī mūsu māja.”

“To mēs vēl redzēsim. Es runāšu arTisingtona kungu.”

“Bet lūdzu!”

Tēva lēmums viņām kremta vēl aizvien.

“Es nespēju paciest šīs mūžīgās ķildas! Šī dāma ir mana sieva. Arī viņai nav ar to jāsamierinās. Viņa visiem spēkiem ir pūlējusies izturēties pret jums jauki, bet jūs acīmredzot negrasāties atbildēt uz viņas labo gribu ar to pašu. Būs labāk, ja sameklēsiet sev citu mājvietu.”

Kad sākotnējais satricinājums bija puslīdz pārciests, abas jaunās sievietes nosprieda, ka pārcelšanās uz citu mājokli patiesībā nemaz nav tik slikta doma. Būtu brīnišķīgi dzīvot pašām savā mājā, būt neatkarīgām un tikt vaļā no šīs nepatīkamās personas klātbūtnes. Tomēr māsas atteicās no ieceres īrēt kādu dzīvesvietu turpat ciematā, jo drīz visi zinātu, ka viņas īstenībā izraidītas pašas no savām mājām. Tādu pazemojumu nevēlējās paciest ne viena, ne otra. Tad jau labāk doties taisnā ceļā uz Londonu, kur abām bija daži paziņas un kur pavērtos daudz plašākas iespējas atrast mājskolotājas vai dienas guvernantes vietu.

Tisingtons iedeva Rūtai divdesmit mārciņu iesākumam un apsolīja palīdzēt ar naudu arī turpmāk, taču šis solījums palika nepildīts. Viņš samaksāja vedējam, lai meiteņu ceļojuma lādes un mēbeles tiktu nogādātas Londonā. Viņa sieva nekavējās norādīt, ka šīs mēbeles ziedojusi no savas mājas iekārtas aiz tīrās labsirdības.

Tagad, gremdēdamās atmiņās, Rūta atskārta, cik muļķīgas bijušas viņas cerības, ka, ieradusies Londonā, viņa dabūs piemērotu darbu, balstoties vienīgi uz personiskām ieteikuma vēstulēm. Iespējamie darba devēji un aģenti neskaitāmas reizes bija pateikuši, ka viņām trūkstot pieredzes.

Rūta apspieda šņukstu. Taču — ko citu lai viņas būtu darī-

jušas? Tēvs bija novērsies no meitām, naudas krajumiņš strauji dila, un viņām izdevās nopelnīt tikai dažus šiliņus, strādājot vi sādus pagaidu darbus, piepalīdzot bibliotēkās, pārrakstot vestu Ies kantoros, pieskatot bērnus, kad auklēm bija brīvdienas, un vei cot citus nenozīmīgus uzdevumus. Māsas sāka pārņemt izmisums. Viņas pārdeva savas grāmatas un tik daudz no mēbelēm, cik vien varēja pieciest, pārcēlās uz drūmu pagrabstāva dzīvokli un augu nakti sēdēja tumsā, mocīdamās ar izsalkumu, baidīdamās tērēt kaut vienu sveci, bet palīdzības lūgumi tēvam palika bez atbildes.

Emīlija bija tā, kura uzzināja par Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrību, un tieši viņa arī sazinājās ar šo biedrību un ieraudzīja pirmo veiksmes stariņu, kas atspīdēja meitenēm pēc tik ilga laika. Viena no biedrības loceklēm, kas pārbaudīja viņu iesniegumus, bija pazinusi viņu nelaiķa māti. Noskumusi par to, ka draudzenes meitas nonākušas tādā trūkumā, viņa nekavējoties ieteica uzņemt māsas emigrantu sarakstos. Drīz tika nolemts, ka abas ideāli atbilst guvernantes darbam Kvīnslendā un var doties ceļā biedrības aizbildnībā, turklāt viņām tika aizdots divsimt mārciņu, ar ko segt ceļa izdevumus. Abas meitenes bezgala nopriecājās. Viņas ne tikai bija par mata tiesu paglābušās no pilnīgas nabadzības, bet tagad uzzināja arī, ka, strādādamas par guvernantēm kolonijā, var cerēt uz pelņu vismaz simt mārciņu gadā. Tomēr vēl bija jāpārvar pēdējais šķērslis. Vajadzēja atrast galvotāju — gadījumam, ja viņas nespētu nolīdzināt aizdevuma parādu trijos gados, kā paredzēts līgumā. Tad atbildība tiktu prasīta no galvotāja.

“Ko lai mēs darām?” Emīlija novaidējās. “Kurš gan galvos par tik lielu summu?”

“Tēvs.”

“Kas? Nekādā ziņā! Viņu es nelūgtu pat tad, ja no tā būtu atkarīga mana dzīvība!”

“Mums tomēr jāmēģina,” Rūta drūmi sacīja. “No tā tiešām varētu būt atkarīga mūsu dzīvība ”

“Viņš neatbildēs.”

“Varbūt atbildēs. Vai tad tu nesaproti? Uzzinājis, ka mēs atstājam valsti un ka biedrība ir sagādājusi mums darba vietas kolonijā, viņš būs drošs, ka ir ticis no mums vaļā. Viņam vairs nepienāks nekādas vēstules ar lūgumiem. Aizdevuma parādu mēs spēsim nomaksāt pašas, jo ir taču trīs gadi laika. Viņam nav ko zaudēt. Esmu pārliecināta, ka viņš uzrakstīs mums galvojuma vēstuli. Tas ir pats mazākais, ko viņš tagad var darīt.”

Pēdīgi Emīlija piekrita, ka jālūdz palīdzība tēvam, tomēr, ja neveiktos, viņai prātā bija cits plāns. “Nu labi, Rūta, aizraksti viņam. Taču, ja viņš atteiksies, galvojuma vēstuli es uzrakstīšu pati un viltošu viņa parakstu.”

“Ak Kungs! Tu taču to nedarīsi!”

“Darīšu gan. Kad viņš to uzzinātu, mēs jau būtu atstājušas valsti.”

Tomēr Viljams Tisingtons atsūtīja viņām galvojuma vēstuli, modinādams savās meitās nicinājumu arī par to.

Tagad uz kuģa klāja Emīlija piebikstīja māsai. “Par ko tu domā?”

Iznirusi no pagātnes atmiņām, Rūta vāri pasmaidīja. “Ļoti ceru, ka, iestājušās darbā, mēs nedzīvosim pārāk tālu viena no otras. Stāsta, attālumi šeit esot milzīgi un ceļošana maksājot dārgi.”

“Neskumsti! Varbūt mūs pat pieņems darbā vienu otrai kaimiņos. Man šķiet — spriežot pēc šīm lauku mājām, mēs tuvojamies pilsētas robežai.”

Lai kā Rūta censtos, viņa nespēja jūsmot par šo dēku tā, kā jūsmoja Emīlija. Rūta bija piekritusi šim riskantajam pasākumam tikai tāpēc, ka viņām nebija izvēles. Tomēr, kad kuģis noenkurojās Brisbenas ostā, viņa atviegloti uzelpoja. Pilsēta šķita patīkama, lai arī visai laucinieciska, ar zemām, baltām ēkām, visapkārt tālumā vīdēja pakalni.

Izdevumos, ko sagādāja ceļojums ar “Liverpūli”, bija arī

%

maksa par kajītes piederumiem. Māsas bija pieticīgi iekārtojušās vienā kajītes pusē, kur audekla aizkars šķīra viņas no divām trokšņainām sievietēm, un noīrējušas matračus kojām, ka arī glābšanas vestes, lukturus, tualetes spaini un vairākas citas lietas, kas nepieciešamas uz kuģa. Taču viņas bija ietaupījušas naudu, paņemdamas līdzi pašas savu gultasveļu un traukus, lampas un sveces. Bija skaidrs, ka neviena no šīm lietām viņām vairs nebūs va jadzīga pēc izkāpšanas krastā, jo viņas taču apmetīsies darba devēja mājā, tāpēc Emīlija patlaban iztirgoja šīs mantas kapteiņa palīgam, kurš savukārt pārdos tās jauniem pasažieriem — bez šaubām, ar peļņu.

Rūta gaidīja māsu kajītē, pielūkodama, lai nekas no viņu mantības neatstātu šo kuģi abu kajītes biedreņu rokās; šīs sievietes labprāt aizņēmās, bet nelabprāt deva atpakaļ. Rūta izmantoja izdevību, lai pabeigtu vēstuli, kuru rakstīja Džeinai Lūinai, biedrības direktorei, pateikdamās viņai par laipnību, solīdama nomaksāt aizdevuma parādu pēc iespējas ātrāk un aprakstīdama ceļojumu kā gatavās šausmas no sākuma līdz beigām. Viņa nepārprotami lika saprast, ka dāmas nevajadzētu iemitināt otrās klases kajītēs.

Kajītes biedrenes, ar kuru klātbūtni māsas bija spiestas samierināties mēnešiem ilgi, bija nepieklājīgas un neciešamas. Vēstulē Rūta viņas raksturoja kā ārkārtīgi vulgāras būtnes un piezīmēja, ka abu attieksme pret vienīgajām divām dāmām šajā kajītē bijusi kaunpilna. Viņa nejuta sirdsapziņas pārmetumus, sūtīdama šādas ziņas, jo Lūinas jaunkundze bija īpaši uzsvērusi, ka būšot ļoti pateicīga par ziņojumiem no topošajām guvernantēm.

Kad kajītē ienāca Emīlija, kurnēdama par to, ka no kapteiņa palīga izdevies izspiest tikai divas mārciņas, Rūta nosarka.

“Ko lai dara, būs jāiztiek. Kaulēties jau tur nevar.”

“Bet es kaulējos! Viņš gribēja dot man tikai vienu mārciņu. Nu mēs varam iet, stjuarts uznesīs augšā mūsu lādes. Mēs esam klāt, Rūta, vai tu to aptver? Esam ieradušās pasaules otrā pusē!

Vai tas nav apbrīnojami? Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu to izpētīt.”

“Un es nespēju sagaidīt, kad atkal jutīšu svaiga ēdiena garšu,” viņas māsa dzedri noteica.

Par spīti cerībām, viņām neviens nebija atbraucis pretī. Māsas apjukušas stāvēja saules versmē kuģu piestātnē, gaidīdamas aģentu vai vismaz kādu biedrības pārstāvi, kas ierastos viņām pakaļ, taču neviens neparādījās, un arī uz kuģa neviens nebija viņas uzmeklējis. Kad pēcpusdienas ēnas stiepās garumā, meitenēm neatlika nekas cits kā meklēt palīdzību pie kuģa kapteiņa, kas ieteica viņām pansiju Adelaidas ielā.

“Labāk atpūtieties, dāmas, lai vakarā būtu žirgtas, kad jūsu nosebojušies draugi nāks jūs meklēt! Pēc tam, no rīta, atkal spīdēs saulīte un viss būs kārtībā.”

Kapteinis gādāja, lai ormanis aizved viņas uz pansiju ar savādo nosaukumu Belvjū, un māsas priecājās par īso ceļojumu, līdz atklāja, ka tas viņām izmaksājis trīs šiliņus un vēl septiņus pensus par bagāžu.

“Vajadzēja iet kājām,” Rūta pačukstēja.

“Tas nebija iespējams, jo tad mēs varbūt vairs nekad neredzētu savas lādes.”

Viņas sagaidīja pansijas īpašniece Medlova kundze un pavēstīja, ka cena esot četri šiliņi un seši pensi par nakti vai viena gineja no katras par nedēļu uzreiz, arī par uzturu. Māsas nolēma maksāt tikai par vienu nakti un paskaidroja, ka vēl īsti nezinot, ko darīšot tālāk; tad viņām ierādīja lielu istabu pirmajā stāvā.

Nevainojami spodrā telpa ar divām ērtām gultām šķita māsām Tisingtonēm kā īsta Dieva dāvana, tomēr viņas to pieņēma vienkārši un klusi, ne ar mājienu neliekot nojaust, ka nupat atstājušas otrās klases kajīti.

“Vakariņas ir sešos. Drīz atskanēs zvans,” Medlova kundze pirms promiešanas teica.

“Ak debess!” Emīlija iesaucās. “īstas gultas! Vienatne! Tīrība

patiešām stāv līdzās dievišķībai. Vairs nekādas smirdoņas, nekādu smaku!” Viņa noņēma no vienas gultas balto dienassegu. “Paļaus ti palagus, Rūta! Mīksti un smaržīgi, nevis sacietējuši no mazgā šanas sālsūdenī. Es vairs vispār neiešu no šejienes prom!”

Rūta iesmējās. “Es jūtu ēdiena smaržu. Mums žigli jāpārģērbjas, pirms neesmu paģībusi aiz izsalkuma.”

Glīti ģērbušās tumšās tafta kleitās, ar mazītiņu cepurīti virs uzspraustajiem matiem, abas Tisingtonu jaunkundzes tika aizvestas pie stūra galdiņa ēdamistabā. Viņas pavadīja pārējo ēdēju ziņkārīgie skatieni. Meitenes sveicināja kāds vecāks kungs, kas vienatnē sēdēja pie galdiņa turpat netālu.

“Labvakar, dāmas! Nupat no kuģa, vai ne?”

Māsas nebija radušas, ka viņas tik pārdroši uzrunā pilnīgi svešs cilvēks, tāpēc Emīlija tikai īsi pamāja, bet Rūta neveikli tvēra pēc servjetes, ne mazumu iztrūkusies par šādu pārgalvību. Vakariņās visiem tika pasniegti vienādi ēdieni, taču tie bija lieliski — sātīga zupa, jēra cepetis ar svaigiem dārzeņiem un citronu pudiņš; meitenes ēda tik delikāti, cik vien spēdamas, un tikai negribīgi atstāja šķīvī kādu drusciņu no katra ēdiena, kā prasīja pieklājība.

Apteksne viņām pateica, ka salonā tikšot pasniegta kafija, taču māsas pieklājīgi atteicās. Abas piepeši jutās gaužām piekusušas — garā, nogurdinošā ceļojuma grūtumi darīja savu.

“Tagad es priecājos, ka mūs neviens nesagaidīja,” Emīlija ar nopūtu teica, aizvērdama aiz sevis guļamistabas durvis. “Daudz labāk, ka mums tagad ir šis laiciņš, lai atgūtu spēkus.”

Pirms gulētiešanas māsas nometās ceļos un skaitīja lūgšanu, pateikdamās Tam Kungam par to, ka abas laimīgi nonākušas šajā krastā, līdz lūgšanas pārtrauca nogurums. Jau pēc pāris minūtēm abas bija iemigušas, baudot pieticīgās pansijas istabas mieru un omulību.

Džūljess Penns, darba biržas aģents, starojoši uzsmaidīja garajai sieviešu rindai, kas stāvēja pie viņa biroja Annas ielā, un

sveicināja vairākas pastāvīgās darba meklētājas, uzrunādams viņas vārdā.

“Tu jau atkal esi klāt, Dulsij?” viņš teica gaišmatainai sievietei, slēgdams vaļā durvis. “Kas tad lēcies šoreiz?”

“Viņi man nemaksāja, lūk, kas lēcies. Veselas divas nedēļas gatavoju viņiem ēst, bet šie tik gaužas, ka naudas neesot un lai es pagaidot vēl. Kā tad lai es samaksāju Iri, es jums prasu?”

“Labi, labi, es izsvītrošu viņus no sarakstiem. Mēs sameklēsim kaut ko citu.”

“Man domāt, vajadzētu izstrīpot pusi no visiem saimniekiem, kas ir tajos jūsu sarakstos,” sieviete strupi noteica, bet Džūljess tikai paskatījās sava kantora sienas pulkstenī un aizvēra aiz sevis durvis, atstādams Dulsiju ārpusē, kur viņa nu varēja salīdzināt savas sūdzības ar citu darba meklētāju stāstiem. Līdz darba laika sākumam vēl bija desmit minūtes.

Džūljess pakarināja platmali un spieķi uz koka vadža, tad novilka žaketi un pakarināja to uz otra vadža, pirms, izmeties kreklā, ieņēma savu vietu pie rakstāmgalda. Aizsmēķēdams cigāru, viņš pārlaida acis tukšo krēslu rindām savā priekšā un nogrozīja galvu. Dulsijai bija taisnība: puse no viņa sarakstos minētajiem darba devējiem bija gatavi darīt jebko, lai tikai izvairītos no maksāšanas kalpiem. Savukārt puse no sievietēm, kuras viņš norīkoja darbā, nemaz nezināja, ko nozīmē kārtīgi strādāt, — dots pret dotu. Džūljess vienīgi sagādāja viņām aizvien jaunas darba vietas, par katru ievākdams pa šiliņam gan no darba ņēmējas, gan no darba devēja. Apbrīnojami, kā šie mazie šiliņi krājās! Džūljess, tagad jau piecdesmit gadu vecs, brīnījās, kā šis triks nav ienācis viņam prātā pirms daudziem gadiem. Viņš bija ieradis gausties par savu grūto dzīvi, nekur un nekad viņam nebija veicies, lai gan izmēģināts nez cik darbu — no kantorista līdz pat ceļojošam tirgonim, kas apbraukā tālus lauku novadus. Vi-ņam nebija trūcis arī dižu plānu, ar kuru palīdzību vienā rāvienā nopelnīt veselu bagātību, tomēr tie allaž bija cietuši neveiksmi. Piemēram, viņa izgudrojums — bezalkoholiskais alus. Džūljess joprojām nespēja

i/prast, kas viņa formulā bijis aplam. Paramatas Atturībnieku biedrība bija patriekusi viņu no pilsētas, kad vairākas turienes da inas bija pamatīgi piedzērušās.

Džūljess nopūtās un ievilka cigāra dūmu. Šo darbu viņš bija atradis pilnīgi nejauši. Brisbenā viņš bija ieradies no Sidnejas, bēgdams no steidzamām parādu saistībām, tad sācis meklēt darba biržas aģentu un atklājis, ka tāda persona nemaz neeksistē. Dažu dienu laikā Džūljess bija iekārtojis šo kantori ar rakstāmgaldu centrā; sēžot pie tā, viņa skatienam pavērās darba meklētāju krēslu rindas, bet aiz muguras atradās nobružāts ķīniešu aizslietnis, aiz kura varēja netraucēti nogaidīt cerību pilni darba devēji. Tiem bija sagādāti labāki sēžamie — divas apdilušas sofas. Pēc tam viss bija tikai apgrozījuma jautājums — tā Džūljess skaidroja savam kaimiņam krodziniekam, kurš drīkstēja izraudzīties sev vislabākos strādniekus apmaiņā pret dažu brendija glāzīti, ielietu bez maksas. Džūljess ievietoja pāris sludinājumu “Brisbe-nas Kurjerā”, taču drīz tas kļuva lieki. Pārējo paveica ziņas, kas gāja no mutes mutē. Visi sūdzējās par viņa augsto cenu, taču, kā norādīja pats Džūljess īstā bankas direktora balsī, — tā bija neizbēgama. Lai nu ko tas nozīmētu.

Pulkstenis nosita astoņi, un sasodītā Dulsija sāka klauvēt pie durvīm, tāpēc Džūljess uzsauca viņai, lai nāk iekšā, bet pats at-zvila krēslā, īkškus aizbāzis aiz bikšturiem; kantorī iebruka ve-sela lavīna sieviešu un sāka grūstīties, cīkstoties par sēdvietām.

“Es biju pirmā!” Dulsija nokliedza un atkrita atsevišķajā apmeklētāju krēslā pie rakstāmgalda, kamēr pārējās, brīdi kladzinājušas, norima, it kā vistu kūtī beidzot būtu satumsis.

“Paskatīsimies.” Džūljess šķirstīja darba devēju reģistra akurāti aprakstītās lapas. “Tu varētu doties uz viesnīcu “Kuģis”. Viņiem vajag virēju.”

“Tur es neiešu. Tas maitasgabals jau metas lamāties, līdzko ir uz tevi paskatījies!”

“Virējas pašlaik nav sevišķi pieprasītas. Ja vien tu neesi ar mieru doties uz laukiem.”

“Nekā nebija! Tur jau bezmaz visi ir gatavie briesmoņi.” “Lauku pilsētiņas nemaz nav tik sliktas. Esmu saņēmis daudz vēstuļu no cilvēkiem, kas dzīvo lauku miestiņos un izmisīgi meklē kal... darbiniekus.” Džūljesam bija jārunā piesardzīgi. Sarunās ar darba devējiem viņš vienmēr izmantoja apzīmējumu “kalpi”, taču, desmit mēnešu piekopis šādu nodarbošanos, labi zināja, ka nedrīkst lietot tādu vārdu šo sieviešu klātbūtnē. Virējas bija virējas, un istabenes bija istabenes vai pat rokasmeitas, taču viņas spurojās pretim, ja tika nodēvētas par kalponēm. Šīm daiļavām tas šķita netiešs verdzības apzīmējums. Un iedarbojās kā sarkana lupata uz vērsi.

“Kādos lauku miestiņos?”

“Tūvumbā, Mēriboro.”

“Nē-e. Kādu laiciņu palikšu pilsētā.”

“Es varētu sagādāt tev istabenes vietu. Viktorijas viesnīcā.” “Es neesmu nekāda draņķa istabene, es esmu virēja! Cik reižu jums tas jāsaka, Džūljes?”

“Nu labi. Tomēr patlaban neko nevaru līdzēt. Paliec tai pašā darbā, kur esi.”

“Kad man nemaksā algu, bet viņa mielo visus savus smalk-maņus ar omāriem un austerēm, un šampanieti kā tāda krievu cariene?”

Džūljess saprata. Voltera Beitmena kundze, muitas galvenā inspektora Beitmena sieva, bija godkārīga sieviete, slavena ar savām viesībām, bet kalpotāju un tirgotāju vidū labi pazīstama kā sīkstule.

“Pasaki viņai, ka uzsūtīsi tiesu izpildītājus,” viņš noburkšķēja.

Dulsija iepleta acis. “Jēziņ! Tas tik būtu vareni! Es dabūtu ar kāju pa pakaļu un izlidotu laukā pa durvīm.”

“Vai tad tev ir ko zaudēt?” Džūljess pavīpsnāja, glaudīdams savas īsi apcirptās, sirmās ūsas. “Viņa ir iemanījusies atlaist ļaudis, kad pienācis laiks maksāt algu. Tu varētu viņu brīdināt.” “Gribētu gan redzēt viņas ģīmi, ja es pateiktu kaut ko tādu.”

“Dari, kā zini.”

Savilkusi ap pleciem sārtu, tamborētu šalli, Dulsija piecēlās “Lieciet aiz auss — es nesolu, ka palikšu tur. Alga vēl nav gal venais.”

Viņš pamāja. “Redzēsim. Kura ir nākamā?”

Pirms Dulsija paguva atbrīvot krēslu, pie galda nostājās kalsna meitene. “Jums man jāpalīdz, kungs. Esmu pilnīgā izmisumā...”

Guvernantes ieskatījās pa aģenta kantora logu un nespēja noticēt savām acīm.

“Šī nevar būt īstā vieta.” Rūta kāpās atpakaļ.

“Ir gan. Lūinas jaunkundze iedeva mums šo adresi, un te ir ari uzvārds.”

“Es tur iekšā neiešu. Skaidri redzams, ka šī vieta domāta kalpotajiem. Mēs nedrīkstam rādīties tādā sabiedrībā.”

“Nu labi, tad paliec tepat! Varbūt tur ir vēl kāds cits kantoris. Es apvaicāšos.”

Džūljess sarunājās ar apaļīgu sievieti, kas meklēja bērnaukles vietu. Viņš jautri māja ar galvu, šķirstīdams viņas ieteikuma vēstules. Nebūs grūti atrast piemērotu vietu šai.

Kad pavērās durvis, Džūljess pat nepacēla galvu, tomēr klātesošo sarosīšanās saistīja viņa uzmanību. Rakstāmgaldam tuvojās jauna sieviete ar pašapzinīgu stāju; ļoti izskatīga jauna sieviete, labi veidota, glīti piegulošā tumšzilā kleitā, viņas biezos, tumšos matus sedza gaiša cepure ar lenti.

Noturējis viņu par iespējamu darba devēju, Džūljess acumirklī pietrūkās no krēsla, lai pavadītu viešņu uz savrupo stūrīti.

“Vai jūs esat Penna kungs?”

Valoda bija izkopta, balss tikpat burvīga kā tās īpašniece.

“Esmu jūsu rīcībā, cienījamā jaunkundz. Lūdzu, apsēdieties! Šodien ir ļoti silts. Vai drīkstu piedāvāt glāzi ūdens?”

“Nē, pateicos, Penna kungs. Baidos, ka būšu nonākusi

nepareizā vietā, taču jūs varbūt varēsiet norādīt man pareizo virzienu. Es esmu Tisingtones jaunkundze; mūs ar māsu jums ieteica Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrība. Mēs esam jūsu pieprasītās guvernantes, tomēr laikam būsim ieradušās aplamā jūsu aģentūras nodaļā.”

“Ak dies!” Džūljess pie sevis izdvesa. Tagad viņš atcerējās to biedrību. Pirms vairākiem mēnešiem — noteikti pirms vesela pusgada — viņš bija saņēmis vēstuli, kurā biedrība apjautājās, vai viņš varētu atrast piemērotas vietas guvernantēm ar ārkārtīgi labām rekomendācijām, un viņš bija atbildējis apstiprinoši, juzdamies glaimots, ka viņa slava aizskanējusi līdz pašai Londonai. Droši vien kāds nosūtījis šai biedrībai viņa sludinājumu. Vairāk nesaņēmis nekādu ziņu, Džūljess to visu bija pilnīgi aizmirsis.

“Cienītā jaunkundz, jūs nebūt neesat nonākusi nepareizā vietā, un man jāatvainojas par šīs telpas stāvokli. Šeit ir tikai maza aģentūras nodaļa. Mans galvenais birojs atrodas Sidnejā.”

No sievietēm, kas bija uzturējušās arī citos štatos, Džūljess bija dzirdējis, ka augstākas šķiras sievietēm tur nodibinātas atsevišķas darba aģentūras, tomēr viņš nevarēja atļauties īrēt divas telpas. Lai gan pie viņa ieradās arī nedaudzas izglītotas dāmas, kuras meklēja darbu, tas vēl neattaisnoja izšķērdību, kaut arī varētu celt Džūljesa prestižu.

“Saprotu.” Teiktais nebija atstājis nekādu iespaidu; viņa mierīgi sniedza Džūljesam akurātus dokumentu vākus. “Šeit ir rekomendācija no biedrības un manu ieteikuma vēstuļu oriģināli. Vai jūs mūs gaidījāt? Vai Lūinas jaunkundze jums atrakstīja?”

“Nu, tas var būt, Tisingtones jaunkundz, tomēr no biedrības es jau labu laiku neesmu saņēmis nekādas ziņas. Iespējams, ka vēsts par jūsu drīzo ierašanos joprojām ir tālu jūrā. Vai varbūt ir ceļojusi ar to pašu kuģi, ar kuru atceļojāt jūs. Kad jūs ieradāties?”

“Vakar. Mēs uztraucāmies par to, ka neviens mūs nesagaida. Mums bija teikts, ka mūs šeit sagaidīs un nekavējoties aiz-

vedīs uz darba vietām.” Viņas pašapziņa saka gaist. “Vai neviens mūs negaida?”

“Patlaban vēl ne, taču tas, protams, ir tikai laika jautājums Saprotiet, man vajadzīgs mazliet laika, lai nokārtotu šo lietu.”

“Mana māsa ir ārpusē. Vai man aicināt viņu iekšā? Vai vai būt jūs esat pārāk aizņemts? Šeit gaida tik daudz ļaužu.”

Džūljess centās viņai izpatikt, un viņam bija meitenes žel. taču gaidītāju rinda nozīmēja šiliņus, ja vien viņš pratīs nošķirt graudus no pelavām. “Vai zināt ko, brītiņu pastaigājieties un iepazīstiet pilsētu! Jūs noteikti ieraudzīsiet, ka Brisbena ir ārkārtīgi interesanta. Pēc tam satiksimies pulksten divpadsmitos mazajā kafejnīcā šai pašā ielā, tur mēs varēsim aprunāties. Klusākos apstākļos.” Gaidošās klientes kļuva nemierīgas.

“Mums nemaz nav vietu, uz kurieni doties?” Rūta bija šausmās. “Vai tu skaidri zini?”

“Nē, es neko nezinu skaidri. Viņš mani apmulsināja. Viņš nebija mūs gaidījis.”

“Tomēr viņa rīcībā taču ir kādas darba vietas, vai ne? Tā viņš vismaz apgalvoja biedrībai. Tev vajadzēja pieprasīt, lai viņš tās nosauc, tad mēs varētu tās apspriest.”

“Kāpēc tad tu negāji iekšā pati, ja jau esi tik gudra? Es vismaz uzsāku sarunas ar aģentūru.”

“Kas nu tā par aģentūru!” Rūta nicīgi nošņācās. “Arī man būs kas sakāms Lūinas jaunkundzei par to, kādā stāvoklī mēs esam nokļuvušas. Un kā viņš iedrošinās likt mums skraidīt apkārt tādā tveicē līdz pašam dienvidum!”

“Šaubos, vai mēs vispār jaudāsim paskriet,” Emīlija ar sāju smaidu atteica.

“Tu vēl plēs jokus!”

“Tas nebija joks. Mēs varētu iet un pameklēt pasta kantori, tad laiks aizritētu ātrāk.”

Rīts bija karsts un mitrs. Kamēr viņas soļoja pa galveno ielu, Rūta nožēloja, ka virs kleitas uzlikusi īsu pelerīni, tomēr tagad

to vairs nevarēja ari noņemt un nēsāt līdzi pa pilsētu. Ar cimdoto roku viņa slepus susināja sviedru lāses zem acīm, vērodama mantas veikalu skatlogos. Tur bija liels daudzums labu preču, pārsteidzoši tik nomaļai vietai, taču cenas bija augstas.

“Vai esi ievērojusi, ka dāmas šeit nēsā daudz lielākas cepures?” iejautājās Emīlija. “Kā tev šķiet, vai mēs esam vecmodīgas?”

“Nē. Manuprāt, tam drīzāk ir sakars ar saules gaismu. Turpmāk mums vajadzētu sekot viņu paraugam, ja negribam apsvilt saulē.”

Viņas atrada pasta kantori, nosūtīja Rūtas vēstuli un izpētīja ielu akurāto tīklu, kas veidoja pilsētas darījumu centru, taču dažus kvartālus nostāk no upes nonāca pakalnā, kur rindojās dzīvojamās mājas, tāpēc viņas griezās atpakaļ. Pa citu ceļu devušās lejup no pakalna, māsas nopriecājās, ieraudzījušas rātsnamu un katedrāli, un bija vienisprātis, ka pilsēta ir daudzsološa. Viņas atrada kultūras zīmes: muzeju, teātri, pat Britu filharmonijas biedrības afišu. Nepieradušas pie tāda karstuma, abas jau sāka pagurt, kad nonāca pie iespaidīgā Parlamenta nama, kuru ielenca koki, kas auga upmalā; tomēr viņām vēl atlika vairāk nekā stunda laika.

“Vajadzētu atgriezties pansijā un pateikt Mcdlova kundzei, ka droši vien paliksim tur vēl vienu nakti,” Rūta ieminējās.

“Vēl ne. Pagaidi, līdz tas nožēlojamais Penna kungs paziņos mums kaut ko noteiktu. Varbūt beigu beigās pansijā vajadzēs samaksāt par nedēļu uz priekšu.”

“Par nedēļu? Nevar būt!”

“To nu mēs nezinām. Un maksāt par katru nakti atsevišķi — tas ir pārāk dārgi.”

“Ne tik dārgi kā maksāt par istabu, kuru mums varbūt nemaz nevajadzēs.”

Beigās viņas devās uz netālo pilsētas parku, kur, bēdu pārņemtas, apsēdās pavēnī uz soliņa.

Kad māsas ieradās kafejnīcā, Penns viņas jau gaidīja un, pa vadīdams abas uz stūra galdiņu, rokā vicināja kādu vēstuli.

“Nu, ko es teicu, dāmas? Lūinas jaunkundzes ieteikums u klāt! Tikpat labi jūs būtu varējušas atvest to pašas. Cik saprotu šī ir otra Tisingtones jaunkundze. Ļoti patīkami! Ne jau bieži man gadās iepazīties ar divām tik burvīgām dāmām vienā dienā .” Rūta izturējās vēsi. Stīvi sēdēdama krēslā, viņa atbildēja uz Penna vārdiem ar īsu galvas mājienu. Rekomendācijas viņai bija somiņā, saritinātas un apsietas ar aukliņu, taču viņai nenāca ne prātā celt tās gaismā publiskā vietā.

“Tātad,” Penns turpināja, “vai vēlaties tēju? Jā, manuprāt, tēju un gardus plāceņus. Tie šeit ir lieliski.” Pamājis viesmīlei, viņš pasūtināja maltīti un tad pievērsās Emīlijai.

“Man jāteic, Emīlijas jaunkundz, — vai drīkstu saukt jūs par Emīlijas jaunkundzi? Saprotiet, lai jūs abas varētu atšķirt, — tātad jūsu rekomendācijas ir lieliskas. Pat gluži apbrīnojamas. Redzu, ka jūs sniedzat ne tikai lasīšanas, rakstīšanas un rēķināšanas stundas, bet mācāt arī mūziku — cerams, klavieres. Šai aizmēžu nostūrī nevienā pieklājīgā mājā netrūkst klavieru.”

Emīlija pamāja viņam ar galvu, lai pārtrauktu šos runas plūdus. “Klavieres. Jā, mēs abas sniedzam klavierspēles un dziedāšanas stundas.”

“Tieši tā. Un mācāt franču valodu, daiļrunu, dejas un zīmēšanu.”

“Nē, glezniecību. Zīmēšanu māca mana māsa.”

“Pareizi, jā, protams. Ļoti talantīgas dāmas.”

“Pateicos, Penna kungs,” Rūta ierunājās. “Taču es vēlētos zināt, vai jūs varat pavēstīt mums ko jaunu.”

“Vēl ne, šorīt esmu bijis ārkārtīgi aizņemts.” Kamēr viesmīle lika galdā maltīti, viņš turpināja juceklīgi pļāpāt, aprakstīdams priekus, ko sola Brisbena, un ģimenes, ar kurām viņas droši vien iepazīšoties pilsētā vai laukos, — līdz atkal iejaucās Rūta.

“Taču nekā noteikta jums nav?”

“Ak, tas jau ir tikai pats sākums.”

Dzerot tēju, Penns uzdeva daudz jautājumu. Cik bērnu reizē viņas varētu mācīt? Kādā vecumā? Vai viņas dod priekšroku pilsētai vai laukiem? Kādu atlīdzību grib saņemt? Emīlija atbildēja, līdz sāka aptvert, ka Penns vienīgi cenšas iegūt laiku.

“Bet šīs ziņas jūs taču būsiet saņēmis no biedrības, Penna kungs!”

“Jā, tomēr labāk to visu dzirdēt, kā saka, bez vidutājiem. Es vēlos, lai jūs būtu apmierināta, Tisingtones jaunkundz.”

Rūta gurdi noskatījās, kā Penns paņem pēdējo plāceni. “Mēs bijām cerējušas, ka jūs izkārtosiet mums tikšanos ar darba devējiem jau šajā pēcpusdienā, taču — vai pareizs ir mans pieņēmums, ka jūsu sarakstos nav brīvu guvernantes vietu?”

“Tikai pagaidām, Tisingtones jaunkundz. Bet tas nenozīmē, ka man to nebūs. Tagad, kad esat ieradušās mūsu krastā, ziņa par to izplatīsies drīz. Es par to gādāšu. Un tūdaļ pat. Tātad — kur jūs esat apmetušās?”

Māsas nosauca adresi, un viņš prātīgi palocīja galvu. “Lieliska vieta. Medlova kundzei ir laba slava. Bet tagad, dāmas, esmu spiests jūs pamest. Pienākums sauc. Taču es ar jums sazināšos. Izmantojiet mazas brīvdienas, pirms sākat pildīt savus pienākumus.”

Māsas noskatījās, kā Penns apstājas pie letes, samaksā, paņem savu noplukušo cilindru un izsteidzas laukā.

“Tas vīrs ir gatavais plātīzeris,” Rūta sašutusi noteica, taču tad pamanīja, ka Emīlija ir satraukta. Viņa acīmredzot bija nonākusi pie tāda paša slēdziena. “Tomēr man liekas — tagad viņš papūlēsies.”

“Rūta, un ja nu mums neizdodas atrast šeit darbu? Vai tiešām mūs atkal piemeklēs neveiksme?”

“Nekādā ziņā! Tu redzēji, kādu iespaidu uz viņu atstāja mūsu ieteikuma vēstules. Domāju, ka šeit nav pārāk daudz dāmu, kuras būtu tikpat labi izglītotas kā mēs. Ai, man taču vajadzēja atdot viņam savas rekomendācijas — bet gan jau atdošu rit.”

Kad viņas devās ārā no kafejnīcas, kura tagad bija cilvēku

pilna, virs durvīm iešķindējās mazs zvaniņš, un pie viņam paskrēja viesmīle.

“Dāmas! Jūs esat piemirsušas samaksāt.”

Rūta ar pūlēm savaldījās. “Mēs neko neesam piemirsušas Samaksāja kungs.”

“Penna kungs? Nē, viņš samaksāja tikai savu rēķinu. Nevc lējās, lai jums būtu jāmaksā par viņu. Jūs esat man parādā četrus šiliņus.”

Viņas nokaunējušās sameklēja monētas un steigšus devās prom.

Tajā pēcpusdienā, aizslēdzis savu kantori, Penns tik tiešām nolēma papūlēties. Tisingtonu meitenes bija augstas klases klientes, un Penns jutās pārliecināts, ka spēs atrast viņām vietu un turklāt iekasēt mazliet lielāku samaksu. Vispirms viņš devās apklaušināties uz kungu bāru Viktorijas viesnīcā, pavēstīja klātesošajiem par abām atbraucējām un, lai gan modināja interesi par pašām dāmām, neuzzināja ne par vienu iespējamu darba vietu. Taču, kā jau viņš bija meitenes brīdinājis, tas vēl bija tikai pats sākums. Viņš apmeklēja arī laucinieku bāru viesnīcā Royal, jo tur satikās bagāti fermeri, tomēr iznākums bija tāds pats. Neskumdams par neveiksmi, Penns nolēma apvaicāšanos turpināt rīt, sestdienā, Hipodroma klubā, juzdamies drošs, ka veiksies labāk, jo tur kuplā pulkā ieradīsies turīgi sabiedrības augstāko slāņu pārstāvji. Un viņi arī nodos šīs jaunās ziņas tālāk.

Atceļā uz Belvjū Emīlija nopirka avīzi, priecādamās, ka atkal varēs lasīt pasaules jaunumus, taču, salocīdama laikrakstu, pamanīja tā iznākšanas datumu.

“Ak debess! Jau piektdiena! Ja rīt viņš neatradīs mums vietu, tad būs jāgaida līdz pirmdienai, lai varētu satikt darba devējus. Manuprāt, labāk tomēr samaksāsim par nedēļu uz priekšu.”

Pansijas saimniece piekrita nedēļas samaksai, uzsvērdama, ka tas nozīmē — līdz nākamajai piektdienai.

“Nē, līdz ceturtdienai,” Emīlija stingri noteica. “Jo mēs atbraucām vakar. Te būs samaksa par visu nedēļu uz priekšu.” Londonas grūtībās viņa bija gana rūdījusies, lai zinātu, ka “iepriekšēja samaksa skaidrā naudā” vienmēr atstāj iespaidu uz namsaimniecēm, un Medlova kundze nebija izņēmums.

“Tas ir ārkārtīgi neparasti,” viņa norūca, “tomēr laikam jau būs jāpiekrīt. Varat palikt tai pašā istabā.”

“Pateicos.”

“Vai arī pēc tam domājat palikt šeit?”

“Nē.”

“Tisingtones jaunkundz, vai jums šeit, Brisbenā, ir kādi draugi?”

“Protams,” Emīlija meloja, un Ruta, stavedama maliņā, jutās satriekta.

“Kāpēc tu tā teici? Penna kungs viņu pazīst. Un var izstāstīt viņai patiesību.”

Emīlija paraustīja plecus. “Nu un tad? Lai viņa neprašņā tik daudz.”

Savukārt Medlova kundze noskatījās, kā meitenes aiziet pa gaiteni uz savu istabu, un noburkšķēja: “Vīzdegunīgs pārītis!”

Viņa aplūkoja meiteņu glītos ierakstus viesu grāmatā. Slaidākā ar tumšajiem matiem bija Emīlija, bet vecākā, gaišākiem matiem un apaļīgāka, bija Rūta. Ja saimniecei būtu jāizvēlas, viņa dotu priekšroku Rūtai, tomēr viņas gaumei abas bija pārāk augstprātīgas. Lai nu kā, saimnieci mocīja neizturama ziņkārība. Drānas viešņām bija smalkas — kupli svārki, stīpoti tikko manāmi, pēc jaunākās modes; taču abām nebija nekādu rotaslietu, pat ne gredzenu vai auskaru. Daži no pansijas iemītniekiem domāja, ka viņas varētu būt misionāres, bet Kempa kungs par to bija smējies.

“Tikai ne šīs! Pārāk iznesīgas. Manuprāt, skolotājas.”

“Tur nu tu maldies,” iebilda viņa sieva. Viņas atmiņās skolotājas bija vecas, neglītas un vecmodīgi ģērbušās, nevis izsmalcinātas kā šīs meitenes. Viņa jau bija sapratusi, ka pašas platie,

volāniem rotātie krinolīni beigu beigās būs japarŠuj. "Man lakas, viņas ir sabiedrības dāmas, kuras gaida, kad tiks aizvestas uz kādu no lielajām aitkopības fermām rietumos, kur dzīvo visi augstmaņi. Mums vajag ar viņām iepazīties.”

Kempa kundze nopriecājās, dzirdēdama, ka atbraucējas uzkavēsies pansijā. Viņas vīrs tikai nesen bija norīkots darbā uz Brisbenu un stājies jaunajā policijas priekšnieka amatā, paklausīdams sava brālēna Čārlza Lilija, Kvīnslendas štata galvenā prokurora lūgumam. Tagad, karjeras vēlīnajā posmā, Džespers Kemps labprātāk būtu palicis savā mīļotajā Sidnejā, pilsētā, kas slavena ar skaistumu un pretišķībām, taču viņa sieva cieta no smaga artrīta, un ārsts bija teicis, ka viņai nāktu par labu pārcelšanās uz dzīvi siltākā klimatā. Turklāt Lilijs bija piedāvājis Kem-pam lielisku algu un jaunu māju, kas jau tika celta Fortitjudveli-jā, netālu no pilsētas centra. Galvenajam prokuroram bija dibināts iemesls pārcelt uz šejieni pieredzējušu Jaundienvidvelsas policistu, jo, kā visi zināja, dažādi turienes salašņas šķērsoja štata robežu, meklēdami vieglāku guvumu Kvīnslendā, kur lielie attālumi starp pilsētām un zelta raktuvēm apgrūtināja sakarus. Un kur viņi mazāk riskēja ar to, ka viņus kāds varētu pazīt.

Kemps saprata, ka viņu gaida smags darbs, sargājot likumu un kārtību štatā, kurš pat nav pilnīgi izpētīts un kur policijā strādā vāji apmācīti vīri un nolaidīga vadība, īpaši patlaban, kad tika izvests britu karaspēks. Jau no tiem laikiem, kad izveidota pirmā kolonija, kārtību valstī galvenokārt nodrošināja armija, taču tagad atbildību vajadzēja pārņemt kolonijām pašām.

Galvenais prokurors bija piekritis palielināt policistu skaitu, tomēr kādā citā jautājumā viņa un Kempa domas dalījās jau tagad. Jaundienvidvelsā bija stājies spēkā likums ar nosaukumu "Akts par kriminālnoziedznieku aizturēšanu”, un Lilijs bija apņēmies ieviest to arī Kvīnslendā — par spīti Džespera Kempa iebildumiem. Šis akts paredzēja, ka klaidoņi ir pasludināmi ārpus likuma un nošaujami uz vietas. Kemps par to bija šausmās. Viņš ilgi un dedzīgi strīdējās pretim, ka tad jau katram policistam, kam

/

patīk šaudīties, un pat katram civiliedzīvotājam tiktu dotas tiesības ņemt likuma izpildi pašam savās rokās. Tomēr šeit, Kvīn-slendā, policijas priekšnieks šo lēmumu spēja iespaidot tikpat maz kā tolaik, kad vēl bija nenozīmīgs policijas ierēdnis dienvidos.

Sestdienas rītā Džespers Kemps stāvēja pansijas verandā, elpodams svaigu gaisu un prātodams par to pašu jautājumu, pirms devās uz tikšanos ar vietējiem policijas inspektoriem. Šai brīdī ārā iznāca abas angļu dāmas, aizgāja taisnā ceļā pie dārza vārtiņiem, nogriezās pa labi un aizsoļoja uz pilsētas pusi. Lai gan meitenes izskatījās ļoti nosvērtas, Kemps pēc viņu sejām manīja, ka abas ir par kaut ko nobažījušās, un sāka minēt, kāds tam varētu būt iemesls. Nopakaļ abām svešiniecēm pa pansijas durvīm iznāca viņa sieva, noskaitusies kā iztramdīta pundurvista.

“Tās meičas!” viņa teica Kempam. “Tik nepieklājīgas! Es tikai pajautāju, vai viņas dodas pastaigā, bet viņas nelikās mani dzirdam. Pagāja man garām kā tukšam gaisam. Ko es esmu nodarījusi, ka viņas izturas pret mani tik rupji?”

“Neko, mīļā. Man liekas, viņām pašām ir par ko lauzīt galvu. Redzi, raizes liek cilvēkiem izturēties vēsi.”

“Pirmo reizi dzirdu.”

“Nu, turpmāk tu to zināsi. Es atgriezīšos uz pusdienām, un vai tad tu vēlētos kopā ar mani apskatīt mūsu jauno māju?”

“Jā, noteikti! Arī Medlova kundze grib doties mums līdzi. Viņu tas ļoti interesē.”

Varu derēt, ka interesē, Kemps nodomāja. Pansijas dzīve viņam nepatika, te bija pārlieku daudz uzmācīgu cilvēku, un Medlova bija viena no tādiem, kas tev pielīp kā dadzis.

Rūta un Emīlija vēl neatskārta, ka nopietni jāmaina sava uzvedība. Meitenēm šķita dīvains koloniju iedzīvotāju paradums pēc patikas uzrunāt gluži svešus cilvēkus, un viņas nezināja, ka ir pieklājīgi jāatbild. Māsām nebija paticis sievietes ziņkārīgais jautājums par to, kurp viņas dodas, un ierastie pieklājības notei-

kūmi bija likuši viņām klusējot iet tālāk. Līdzko tikušas laukā pa vārtiņiem, abas jau bija svešinieci aizmirsušas.

“Vai paņēmi līdzi rekomendācijas?” Emīlija vaicāja Kūlai “Jā. Tās ir pie manis. Un šoreiz mēs apsēdīsimies viņa kan torī un visu kārtīgi pārrunāsim. Viņš taču rakstīja Lūinas jaun kundzei, ka darba vietas šeit ir.”

“Bet tas bija pirms vairākiem mēnešiem.”

“Tomēr dažas no šīm vietām vēl varētu būt brīvas. Varbūt nebūs atrastas piemērotas guvernantes. To zelli mums vajag piespiest pie sienas.”

Tomēr šajā dienā nekādām pārrunām nebija lemts notikt. Penna kantoris bija slēgts, logu aizlaidnes nolaistas.

“Ir sestdiena.” Emīlija sašļuka. “Nedēļas nogalēs viņš acīmredzot nemaz never kantori vaļā.”

“Viņš taču būtu varējis to mums pateikt! Tas tikai liecina, ka šim nelietim viss ir vienalga! Nu, nekas, pirmdienas rītā mēs būsim klāt kā naglas.”

Saule paslēpās aiz zemiem mākoņiem, tomēr tie nepasargāja no svelmes. Gluži otrādi, svelme ietina pilsētu un piekarsēja mitro gaisu. Rūta juta, kā starp krūtīm norit sviedru straumīte, un noskaitās par to, ka Emīlijai nez kā izdodas izskatīties tik spirgtai. Jaunākā māsa tik stipri nesvīda, tā bija vēl viena viņas priekšrocība — lai cik triviāla.

Rūta nopūtās. “Tad jau mēs varam iet atpakaļ uz istabu.” “Nē.” To Emīlija pateica stingri. Šādā veidā Rūta bija glābusies no jebkuras neveiksmes gan Londonā, gan uz kuģa, un Emīlijai bija apnicis slēpties aiz slēgtām durvīm, vairoties no pasaules.

“Ko tad citu lai mēs darām?”

“Mēs varētu iet pastaigāties.”

“Tādā karstumā? Šis mitrums smacē vai nost.”

“Zinu, tomēr mums vajadzēs pie tā pierast. Tas jau nepazudīs. Galu galā — tāda te ir vasara.”

“Lai nu tā būtu, bet tāpēc mums vēl nav jādara muļķības. Turklāt pilsētu mēs apskatījām jau vakar.”

“Ja negribi staigāt, ej atpakaļ. Man laika ir daudz. Es gribētu paieties kādu gabaliņu tālāk un palūkoties, kas redzams priekšpilsētā.”

“Tu nevari klimst apkārt viena pati.”

“Ak, Dieva dēļ! Agri vai vēlu mēs strādāsim katra savā vietā, vienas pašas. Pastaiga nav nekas slikts, un es vismaz uzzināšu par šo pilsētu vairāk.”

Rūta sapīkusi novērsās. “Ja jau gribi, tad ej vien, bet esi uzmanīga un neapnialdies!”

Kad abas izšķīrās, Emīlija nopriecājās. Viņa ar Rūtu satika ļoti labi, abpusējo sirsnību vēl padziļināja kopīgi pārciestās likstas, tomēr patiesībā Emīlijai jau sen bija apnikusi šī piespiedu tuvība. Lāgiem gadījās ķildas, tomēr tas nebija galvenais; Emīlija juta, ka māsa aizvien vairāk noslēdzas savrupībā un velk Emīliju sev līdzi, smacēdama viņas garu. Abu attiecības Emīlijai šķita līdzīgas šai nospiedošai svelmei, kuru viņa izjuta tikpat stipri kā Rūta, tomēr vajadzēja no tās izrauties, pārvarēt to. Doties tālāk. Emīlija ar prieku gaidīja to brīdi, kad abas būs atradušas darba vietu, lai dzīvi varētu turpināt atsevišķi, nevis saistītas kopā, pārāk atkarīgas viena no otras. Viņa sāka soļot pa galveno ielu, kuru, kā tagad zināja, sauca par Karalienes ielu, apņēmusies aiziet līdz pašam tās galam un vēl tālāk. Bija tik jauki būt vienai un bez kādiem strīdiem doties turp, kur vien sirds kāro.

Čārlzs Lilijs bija ne tikai štata galvenais prokurors, bet reizē arī parlamenta pārstāvis, kuru izraudzījušies ļaudis no Fortitjud-velijas vēlēšanu apgabala, kas atradās akmens sviediena attālumā no Brisbenas apgabala, kura vēlētāji bija daudz uzticamāki valdībai. Pirmo reizi ievēlēts štata Likumdošanas sapulcē, Lilijs bija juties lepns, ka Velijas iedzīvotāji viņam tik ļoti uzticējušies, tomēr kopš tā paša brīža viņam bija jācīnās visiem spēkiem, lai noturētos sabiedriskā viedokļa plūstošajās smiltīs. Lilijs novaidējās, pūlēdamies iedabūt zelta podziņu stīvi

iecietinātajā apkaklītē, kas pamazām sašļuka, tvīkdama piesvl dušajā alā, kuru veidoja viņa bārda. Fortitjudvelija sakuma l>i ja gandrīz vai grezna priekšpilsēta, apbūvēta ar dzīvojamam mājām, taču tad tajā bija ielauzušies veikalnieki, nespēdami at rast sev vietu Brisbenas centrā. Šai ērtajā priekšpilsētā bija ieviesušies arī staļļi, seglinieku darbnīcas un mazas fabrikas, bet aiz tām sāka rindoties strādnieku mājiņas, izplešoties līdzenajos laukos. Upmalas iemītnieki spītīgi palika savos namos, apskauzdami citus par Mortona līča skaistajām ainavām, dzestrajām brīzēm un krāšņajiem vīģeskokiem, tīšām nelikdamies zinis par ļaužu kņadu, kas pieņēmās spēkā Velijas rosīgajā centrā. Cita pēc citas pacēlās viesnīcas un spēļu nami; noslēpumaini ķīnieši pārveda no zelta raktuvēm veselas bagātības, tomēr nerādīja tās citiem, labprātāk palika nemanāmi un atvēra veļas mazgātavas un noplukušas bodītes. Nami ar sliktu slavu vulgāri izlauzās priekšplānā līdzās manufaktūras preču tirgotavām un drēbnieku darbnīcām, un šo namu iemītnieces pārgalvīgi liecās pāri augstu balkonu margām, aicinoši uzsaukdamas pasauli redzējušiem tirdzniecības kuģu jūrniekiem, kas viltīgi šķielēja uz viņām.

Un pār šo plēsīgo un pašpārliecināto pūli valdīja Čārlzs Li-lijs, eskvairs. Viņš bezgala nožēloja, ka nav izraudzījies vēlēšanu apgabalu Brisbenas pretējā pusē, kur jaunajās priekšpilsētās, piemēram, Pedingtonā, Tuvongā un Jerongā, bija skaidri jaušama nosvērtība un pilnīga piedienība, — tomēr tur neko nevarēja mainīt. Viņš bija uzvarējis Fortitjudvelijā un tagad bija ar to saistīts. Saistīts ar klaigājošiem strādniekiem, kas labprātāk kāvās, nevis strādāja. Saistīts ar smalkajiem ļaudīm, kas nevēlējās piedalīties viņa cīņās pret sociālistiskajiem elementiem, kuri noturēja viņam garas runas uz katra soļa. Par laimi, vēlēšanu tiesību nebija vismaz sievietēm, nomniekiem un gados jaunajiem nemiera cēlējiem, lai gan varētu nodomāt gluži pretējo, redzot, kā viņi bariem vien ierodas sabiedriskās sapulcēs un pieprasa visvisādu taisnīgumu, kurš patiesībā nozīmē vienīgi naudu. Čārlzs ikreiz

jutās pārsteigts, ieraugot tur arī sievietes, kas piebiedrojās saviem vīriešiem un pārkliedza viņa runas tā, it kā patlaban tēlotu kādā izrādē par Franču revolūciju.

“Drausmīgi ļautiņi!” viņš nicīgi nošņāca spoguļa priekšā, kad apkakles podziņa pēdīgi iegūla pogcaurumā.

Čārlza pusē bija viņa uzticamie upmalas iedzīvotāji un savādā kārtā arī ķīnieši. Čārlzs bija šausmās, atklājot, ka tik daudzi no viņiem pārceļas uz viņa vēlēšanu apgabalu, Dievs vien zina, cik daudzi, — tomēr, lai nu kā, sveši, paveci kungi ar garām bizītēm pēc iepriekšējas pieteikšanās bija ieradušies viņa mājā kopā ar saviem rokaspuišiem, kas pazemīgi klanījās, un, raudzīdamies Čārlzā no smago plakstu apakšas, izskaidrojuši viņam dažu labu jautājumu.

Viņi negribēja nepatikšanas.

Par spīti muļķīgām baumām, kas apgalvoja tieši pretējo, viņi bija likumam paklausīgi pilsoņi.

Viņi bija nopirkuši savas pieticīgās mājas un veikalus un vairāk negribēja neko. Čārlzs uzzināja, ka lielākā tiesa viņu naudas tiek nosūtīta uz Ķīnu, lai palīdzētu tuviniekiem.

Viņi apliecināja augstajam kungam, ka justos pagodināti paust viņam savu cieņu kā džentlmeņi un godājamu dzimtu pārstāvji.

“Un, Dieva vārds,” Čārlzs sacīja spogulim, nogludinādams garos svārkus un sakārtodams melnā kaklauta krokas, “viņiem ir taisnība. Cik ķīnīzeru sēž cietumā? Neviens. Šķiet, ar saviem ļaundariem viņi tiek galā paši.” Čārlzs nodrebinājās. Viņš nemaz nekāroja vairāk uzzināt par ķīniešu metodēm. Ārēji viņi bija īsti paraugpilsoņi, kas deva savu artavu Čārlza vēlēšanu fondā un nejaucās svešās darīšanās. Viņi vis nebūs to dauzoņu vidū, kuri visādā ziņā ieradīsies šīsdienas sapulcē.

Pie vārtiem Čārlzu sagaidīja viņa sekretārs Daniels Boulzs.

“Ko jūs šeit darāt? Man šķiet, es tiku lūdzis, lai jūs dodaties taisnā ceļā uz parku...”

“Es turp aizgāju, ser. Paaugstinājums ir uzstādīts. Ļoti stabils...”

“Cerams, tas atrodas ēnā.”

“Jā. Un es iekāru karogu tajā kokā, pie kura stāvēsiet ļiis Bet, Lilija kungs, mērs ir nolēmis neuzstāties.”

“Ko? Bija taču paredzēts, ka viņš savā runā iepazīstinās klāt esošos ar mani! Cik raksturīgi tam muļķim — neturēt vārdu! Vel vakar viņš apsolīja, ka ieradīsies.”

Daniels papurināja galvu. “Viņš jau bija ieradies. Tur veidojas liels pūlis, Lilija kungs, un noskaņojums nav labs. Mērs lūdza jums pateikt, ka, pēc viņa domām, sapulci vajadzētu atcelt.”

“Atcelt? Pēc tam kad vietējās avīzes sludinājumā īpaši norādīts, ka šorīt pulksten desmitos turēšu runu? Tā es nevaru rīkoties. Tas ir kas nedzirdēts!”

Čārlzs stingri uzlika galvā melno cilindru un platiem soļiem devās prom pa ielu.

Daniels steidzās panākt savu priekšnieku. “Lilija kungs, esmu redzējis to pūli un sliecos piekrist mēram. Kā viņš saka — piesardzība ir varonības labākā īpašība.”

“Piesardzība, ko niekus! Tas vīrs izvairās no savu pienākumu pildīšanas. Es apzinos, ka ļaudīm ir pamatots iemesls satraukumam, un tieši tāpēc man ir jāsaka runa. Man ir jāpaskaidro viņiem, ka, lai gan bezdarbs patlaban ir sasniedzis lielus apmērus, šie sarežģījumi ir atrisināmi.”

Viņš nikni nogriezās ap stūri. “Nav mūsu vaina, ka tā sasodītā banka izputēja, aizraujot sev līdzi arī valdības piešķirto aizdevumu. Mēs gluži vienkārši nespējām samaksāt saviem strādniekiem. Taču mēs atjaunosim šo aizdevumu, un viss būs kārtībā.” Viņš ieskatījās zelta pulkstenī, tā ķēde stiepās šķērsām pāri vestei. “Ir bez desmit minūtēm desmit. Nāciet, Daniel, iesim! Jums vajadzēs iepazīstināt klātesošos ar mani.”

“Man? Es neprotu uzstāties publikas priekšā, ser.”

“Būs vien jāiemācās.”

Pūlis draudīgi apklusa, kad Lilijs kopā ar sekretāru iegāja parkā, paceldams cepuri, līksmi sveicinādams īgnos ļaudis, kas

pašķīrās, lai dotu viņam ceļu, toties Dānieļu tobrīd vairāk nodarbināja viņa jaunā loma, nevis naidīgums, ar kuru viņi šeit sastapās.

Uzkāpis uz paaugstinājuma, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka Lilijs iegrimis nopietnā sarunā ar Džo Fogārtiju — ostas strādnieku un pirmklasīgu pūļa musinātāju. Saruna acīmredzot neritēja diez cik gludi, jo Fogārtijs klaigāja un vicināja rokas Lilija kungam deguna priekšā, līdz viņš pēdīgi paraustīja plecus un devās pie sava sekretāra.

“Sāciet!” Viņš viegli pastūma Dānieļu uz priekšu. “Elpojiet dziļi. Runājiet skaļi.”

“Ko lai es saku?”

Daniels nervozi spēra soli uz priekšu. Pacēla rokas, kā bija redzējis darām politiķus. Tad aši pārlaida skatienu pūlim un izbijies ieraudzīja, cik daudz cilvēku te sapulcējies — tie stāvēja pat tuvīnajā ielā. Ļaudis bija noplukuši, izskatījās nabadzīgi, ģērbušies apnēsātās drēbēs, tomēr ne visi bija strādnieki: viņu vidū bija arī klerki un skolotāji, dažus no tiem Daniels pazina, un pat viena otra sieviete. Tieši tas tagad noteica viņa runas toni.

“Dāmas un kungi!” viņš iesaucās nedaudz spiedzīgā balsī. “Pateicos jums par to, ka šodien esat ieradušies šeit. Šī ir svarīga sapulce, kā jūs visi, bez šaubām, zināt, un...”

“Kas tu tāds esi?” kāds ieaurojās, un smieklu brāzmas apslāpēja Daniela mēģinājumu nosaukt savu vārdu, kas viņam bija šķitis nepieciešami.

Kāda sieviete ieķērcās: “Lasies uz mājām pie mammas!”

Nosarcis, rokās sažņaudzis savu salmenīcu, Daniels turpināja runāt, lai gan caur izsmiekla saucieniem tik tikko sadzirdēja pats savu balsi. “Priecājos iepazīstināt jūs ar Čārlzu Lilija kungu, Likumdošanas sapulces locekli no Kvīnslendas štata, un...” Taču tad viņam palīgos beidzot nāca Lilija kungs pats.

Iestājās spējš klusums, kad Lilijs stalti nostājās uz paaugstinājuma un pateikdamies pamāja ar galvu Danielam, kurš steigšus atkāpās.

“Dāmas un kungi, jūsu valdība lieliski zina, kādas gmilbtis jūs ir piemeklējušas...”

“Kopš kura laika?” iekliedzās rupja balss, un saucienu uz tvēra pārējie, bet Lilijs nogaidīja, līdz troksnis noklust.

“Esmu ieradies šeit, lai dzirdētu, kas jums sakāms, un meklētu risinājumus kopā ar jums, tomēr mums tas neizdosies, ja musinātāji starp jums būs apņēmušies rīkoties pretēji veselajam saprātam.”

“Tad nosauciet mums saprātīgus iemeslus!” ieaurojās Fogār-tijs. “Bankas darbojas atkal. Kāpēc vajag tik ilgu laiku, lai pieņemtu atpakaļ darbā strādniekus, kuri tika atlaisti?” Pūlis uzgavilēja, un Fogārtijs pateikdamies pavicināja cepuri.

“Tas nav tik vienkārši. Drīz mēs sāksim darbus sabiedrības labā: uzbūvēsim ceļus, Karalienes ielā tiks uzcelta pasta ēka...”

“Kad?”

Pūļa priekšā bija iznākuši vairāki vīri ar skarbām sejām. Šo vīru izskats Danielam nepatika, un viņš cerēja, ka tos būs pamanījis arī Lilija kungs.

“Darbi patlaban tiek plānoti.”

“Ļaudis tikmēr mirst badā, bet jūs ejat uz hipodromu!” iesaucās viens no šiem vīriem un izlikās pārprotam Lilija žestu, kad viņš papurināja galvu — kā norādīdams, ka šobrīd taču atrodas šeit.

“Nemelojiet! Šodien jūs iesiet uz zirgu skriešanas sacīkstēm. Tajās piedalīsies ari jūsu zirgs, Lilij.” Svešinieks uzkāpa uz paaugstinājuma, lai nonāktu uzmanības centrā, tādējādi aizkaitinādams Fogārtiju, kas musināja pūli pats savos nolūkos, gānīdams Liliju par šarlatānu, muldoņu, bagātu muļķi, kuram nospļauties par strādniekiem.

Lilij s sauca lejup Fogartijam: “Kas ir šis puisis?”

Taču Fogārtijs paraustīja plecus, niknodamies, ka sapulce kļuvusi gandrīz nevaldāma, jo priekšā grūstījās vīrieši un no aizmugures virsū spiedās plakātu turētāji.

Daniels pamanīja, ka pie parka ieejas kāds jātnieks ir aptu-

rējis savu zirgu un patlaban viņam piebiedrojas otrs jātnieks; abi ziņkārīgi noskatījās, taču nepiedalījās klaigāšanā. Fogārtijs joprojām bija turpat, apklusis, taču noskaities, un Daniels atskārta, ka šim strādniekam droši vien ir bijis pašam savs plāns — izmantot izdevību un uzrunāt pūli, jo bija zināms, ka Fogārtijs lolo politiskas ieceres. Taču visā šai jūklī viņš acīmredzot bija atteicies no sava nodoma, un Daniels vēlējās, kaut jel to pašu darītu arī Lilijs, tomēr viņa priekšnieks turpināja runāt — tagad jau kliegdams pilnā balsi, tikpat nikns kā viņa klausītāji.

Piepeši pūlis sakustējās un metās uz priekšu, aurojot: “Grābiet ciet to nelieti!”

“Viņu vajag pakārt!”

Ļaudis kliedza: “Nobučot!” — un drūzmējās ap paaugstinājumu.

Daniels ielēca tieši pūlī, kas aplenca paaugstinājumu, tomēr par viņu neviens nelikās zinis. Auroja arī Fogārtijs — taču viņš centās apturēt šo uzbrukumu, ķēra ciet vīrus, kas rāpās augšup pa pakāpieniem, rāva viņus atpakaļ, kamēr Lilijs bija īstās sprukās, iestrēdzis pūlī, kurš mežonīgi grūstījās.

Tad viens no jātniekiem traucās uz priekšu, nelikdamies ne zinis par bēgošajiem cilvēkiem, joņodams uz paaugstinājuma pusi. Otrs, pāris minūšu vilcinājies, acīmredzot nolēma doties palīgā. Šis jauniņais puisis, liela auguma, gaišiem matiem, iejāja drūzmā, plīkšķinādams lopu dzenamo pātagu, un Daniels, skriedams prom no trača vietas, pamanīja, ka puisis smejas. Viņš no sirds uzjautrinājās par to, kas notiek.

“Tur nav par ko smieties,” Daniels nomurmināja, raizēdamies par Liliju, juzdamies vainīgs, ka aizmucis, taču — ko gan viņš var iesākt pret pūli?

Parlamenta pārstāvis bija pārskaities, ka šie noziedznieki ir pret viņu tik rupji, un turējās kā vīrs, sita pretim uz labu laimi, dzirdēja, ka saplīst mētelis, kad viņš grūda nost uzbrucēju rokas, ar saviem cietajiem ādas zābakiem spēra pa viegli ievainojamām potītēm,

lādējās un kliedza uzbrucējiem, lai tie rimstas. Viņš dzirdēju, ka šie muļķi auro, ka viņu vajagot nolinčot, tomēr vairāk raizējās pai to. lai noturētos kājās, baidīdamies, ka citādi viņu sabradās. Uz paaug stinājuma viņam izdevās palikt tikai tāpēc, ka svīstošais pūlis sazva rojās, mezdamies viņam virsū no visām pusēm.

Viņš pamanīja rudbārdi jātnieku, kas parādījās gandrīz paša kautiņa biežņā, un noturēja viņu par vēl vienu dauzoņu no pūļa, kurš apdraudēja viņu no paaugstinājuma pakājes. Taču šis vīrs paliecās uz priekšu tieši tajā mirklī, kad Lilijs aptvēra, ka drūzma ir piebīdījusi viņu bīstami tuvu paaugstinājuma malai. Viņš juta, ka svešinieks sagrābj viņa delmu dzelžainā tvērienā.

“Rāpies augšā, draugs!” vīrietis uzsauca, norādīdams uz zirga muguru.

Šī iejaukšanās pārsteidza apkārtējos un mazliet iemidzināja viņu modrību, tā ka Lilijām pietika laika novērtēt stāvokli.

“Nekādā ziņā!” viņš atkliedza. Viņam nenāca ne prātā ļaut, lai viņu izglābj kā tādu muļķa jaunavu.

Tāpēc viņš nolēca zemē, drošā vietā starp zirgu un paaugstinājumu, un satvēra kāpsli, lai pieturētos.

Zirgs jau devās uz priekšu, piesegdams viņu, taču pūlis nedomāja tik viegli laist viņu vaļā. Šurp lidoja zemes kukuržņi, un Lilijām atkal tuvojās saniknoti vīri.

Tad viņš izdzirda noplīkšķam lielo pātagu, un turpat blakus pakaļkājās saslējās otrs zirgs; pats jātnieks nelikās ne zinis par sāpju kliedzieniem, kad pātaga uz labu laimi kādam trāpīja. Otrs jātnieks izlēca no segliem, sniedza Lilijām sava zirga pavadu un ienira pūlī, pirms kāds vispār paguva apjēgt, kas notiek. Šoreiz Lilijs paklausīja. Viņš iemetās seglos, abi zirgi straujā riksī drīz izlauza pūlī ceļu un auļoja uz parka izeju, atstādami ļaudis, lai tiek galā, kā prot.

Tikuši projām, viņi iejāja kādā klusākā ielā, kur Lilijs apturēja zirgu un pievērsās otram jātniekam.

“Man jums jāpateicas, ser. Šie dauzoņas tiešām būtu varējuši mani ievainot.”

“Kāpēc?” vīrietis jautāja.

“Tie ir politiski nemieri. Tas, ko viņi dēvē par maizes un sviesta dumpi.”

“Saprotu. Es jau nodomāju, ka jūs esat kaut kāds politiķis.” “Es esmu Čārlzs Lilijs. Parlamenta loceklis no šā vēlēšanu apgabala. Es mēģināju ieskaidrot šiem nelgām...”

“Nākamreiz labāk ņemiet līdzi bruņotu sargu. Vēl nekad neesmu saticis nevienu politiķi. Priecājos iepazīties!” Viņš pasniedzās, lai sarokotos ar Liliju. “Vai jūs dzīvojat tepat tuvumā? Labāk pavadīšu jūs uz mājām. Man liekas, jūs izbiedētu dāmas, šādā izskatā staigājot pa ielu.”

Tikai tad Lilijām ienāca prātā pievērst uzmanību savai ārienei, kas bija krietni cietusi. Viņš bija palicis bez platmales, drēbes bija saņurcītas un saplēstas.

“Ak Dievs! Esmu pazaudējis pulksteni.”

“Vai bija krietni vērtīgs?”

“Ļoti vērtīgs. Gan pulkstenis, gan ķēde no zelta. Taču dārgs tas man bija tāpēc, ka biju to mantojis no sava nelaiķa tēva.” “Nav jēgas doties atpakaļ un to meklēt,” svešinieks ar nožēlu teica. “Tagad kāds jau būs to pievācis. Par to var nopirkt veselu lērumu maizes un sviesta.”

“Sasodīts, cik žēl! Nūjā, bet labāk jāsim tālāk. Kas bija jūsu draugs? Es vēlētos pateikties arī viņam.”

“Savu mūžu neesmu viņu redzējis. Vēl gatavais puika. Bet slīpēts. Pietiekami slīpēts arī, lai veikli tiktu no turienes prom. Ar savu pātagu viņš rīkojās no sirds.”

“Tā tiem arī vajadzēja,” Lilijs noņurdēja. “Bet viņa zirgs? Ko lai daru ar to?”

“Nebēdājiet. Varat aizjāt ar to mājās, un es aizvedīšu to atpakaļ. Gan es viņu atradīšu.” Viņš paskatījās uz bēro zirgu ar baltu zvaigznīti pierē. “Vēl pavisam jauniņs un tikpat pārgalvīgs kā viņa saimnieks. Nemaz nesatrūkās no pūļa. Mans vecais kleperis reiz bija fermas zirgs; divkājaini dzīvnieki viņu neuztrauc.”

Kad viņi tika pie Lilija nama vārtiem, no pretējās puses Šurp skrēja Daniels.

Lilijs bija atguvis savaldīšanos. Viņš nolēca no zirga un uz sita savam sekretāram uz pleca. “Vismaz jūs esat ticis cauri sveikā. Vai jums līdzi ir nauda?”

“Tikai kādi desmit šiliņi.”

“Ar to būs jāpietiek. Iedodiet tos šim kungam. Kā mazu atlīdzību par viņa pūlēm.”

Daniels cerēja, ka Šis zellis būs džentlmenis un atteiksies pieņemt naudu. Bija sarežģīti piedzīt šos sīkos parādus no dižā vira, kas parasti tos pilnīgi aizmirsa. Taču svešinieks nebija džentlmenis. Viņš pieņēma desmit šiliņus, it kā tie viņam likumīgi pienāktos, satvēra otra zirga pavadu, novēlēja viņiem jauku dienu un aizjāja.

Džeimss Makfērsons nosprieda, ka tā nu reiz ir krietna dienas alga. Viņš bija nopelnījis desmit šiliņus un jaunu zirgu.

Sargādamās apmaldīties, Emīlija raudzījās, lai upe visu laiku atrastos pa labi no viņas, kaut vai saskatāma tikai spraugās starp neizcirstām koku saaudzēm, jo, cik noprotams, taka gar upmalu neveda. Tiklīdz viņa bija atstājusi pilsētas centru, nebija arī ietvju, tāpēc viņa turējās smilšainā ceļa malā, kur bija paēna un drošība. Nedaudzie jātnieki un braucēji, ko viņa pamanīja, aizsteidzās garām dīvaini ātrā gaitā, ja ņēma vērā šīs dienas miegainību. Taču Emīlija nosprieda, ka pēc tiem mēnešiem, kas pavadīti uz kuģa, droši vien vēl nav gluži pieradusi pie satiksmes. Un pēc šiem bezdarbības mēnešiem bija patiesi brīnišķīgi tik brīvi soļot; izkustēšanās jau tagad nāca viņai par labu. Arī tveice vairs nelikās tik briesmīga — Emīlijas seju apēnoja ar zīdu oderēta salmu cepure, turklāt pūta viegls vējiņš.

Augu valsts atšķirības bija gaužām pārsteidzošas. Zemes gabalos, kurus vēl nebija skāris cirvis, auga brikšņaini krūmi, samudžinājusies zāle un slaidi koki — eikalipti, izskatīdamies tā, it kā nupat būtu izmukuši brīvībā, lai ieelpotu svaigu gaisu, vis-

caur gar to stumbriem kā draudīgas važas nokarājās biezi, zaļi vīteņaugi. Ja Emīlija nezinātu, kur atrodas, viņa šos gandrīz necaurejamos krūmājus noturētu par džungļiem. Tomēr viņu pārsteidza tas, ka šeit neredz ne palmas, ne tamlīdzīgus tropu augus. Viņa atcerējās gaidījusi, ka šī pilsēta būs pilna ar vējā viļņojošām palmām, taču tās tikpat kā nebija manāmas, ja nu vienīgi iedēstītas privātos dārzos. Viņa ar interesi ieskatījās šajos dārzos un nosprieda — ja nebūtu nedaudzo palmu, tad šī tikpat labi varētu būt Anglija, jo māju iemītnieki deva priekšroku rozēm, lavandām, krūmu hortenzijām un līdzīgām puķēm, nevis vietējiem augiem. Emīlija ar nožēlu nodomāja, ka tas nu gan nemaz nav aizraujoši, jo bija jau ievērojusi dažus brīnišķi smaržīgus vietējos augus, kuri īstā pārpilnībā kuploja ceļmalā.

Brīnumjaukās smaržas pievilināta, Emīlija nespēja pretoties kārdinājumam noplūkt dažus smalkus, baltus jasmīna ziedus, ko aiznest uz pansijas istabu, taču, pa nokaltušo zāli iedama uz lielā krūma pusi, viņa pēkšņi iespiedzās pilnā kaklā. Un pati jutās satriekta par savu uzvedību. Visā savā mūžā viņa ne reizi nebija kliegusi tik skaļi un vulgāri, taču — viņai pretim rēgojās lielas čūskas galva ar pavērtu muti un saltām, stingām acīm. Čūska nekustējās, un Emīlija arī ne. Viņa nespēja, viņa neuzdrošinājās, čūska bija pārvērtusi viņu sālsstabā. Jau agrāk Emīlija bija redzējusi čūskas, bet ne šādas, ar tik milzīgu galvu. Ada tai bija pelēka un bieza kā bruņukrekls, acis vēl arvien ļauni urbās viņā.

Šurp skrēja kāda sieviete. “Kas noticis?”

“Čūska,” Emīlija čukstēja, gandrīz neelpodama.

“Vai iedzēla?”

‘Nē.”

“Vai tu uz tās stāvi?”

“Nē.”

“Nekur neredzu piemērotu nūju,” sieviete pie sevis nomurmināja. “Tev būs jālec no tās prom. No cilvēkiem tās baidās vairāk, nekā cilvēki no tām.”

Emīlija tam neticēja ne mirkli un arī nejaudāja pakustēties.

Sieviete viņai aiz muguras gaidīja, taču sapratusi, k.t nedz čūska, nedz meitene neatkāpsies, ierunājās: “Nu tad...’’

Viss bija galā vienā mirklī. Sieviete sagrāba Emīliju un rava viņu prom. Pēc sparīgā lēciena abas gandrīz pakrita, bet, kad ai guva līdzsvaru, sieviete pārsteidza Emīliju, dodamās atpakaļ. ‘‘Jāpaskatās uz to resgali.”

Tad viņa sāka smieties. “Nāc paskaties, meitenīt! Tā nemaz nav čūska. Tā ir liela, veca goana, uz mata tāda pati kā ta, kura čiepj man no sprosta cāļus.”

Vai nu tā bija čūska, vai ne, Emīlijai nenāca ne prātā iet šim briesmonim tuvumā. Viņa papurināja galvu un palika, kur bijusi.

“Nu, tad laidies prom!” Sieviete savicināja rokas, parībināja kājas, un goana nozuda, čabinādama zāli, un parādījās tikai tad, kad turpat netālu strauji metās augšup pa koka stumbru.

“Re, kur aizjož!” Viņas glābēja bija sajūsmā. “Paskat! Varens makans! Nekad neesi tādu redzējusi?”

“Nē.”

“Tad iegaumē — ķirzakām ir kājas, bet čūskām nav. Un ķirzakas tev nekodīs.”

Emīlija aizbildinādamās grasījās paskaidrot, ka zālē nemaz nav varējusi saskatīt goanas kājas, taču tas šķita visai nenozīmīgi, tāpēc viņa tikai pateicās sievietei par laipnību, un nu viņas stāvēja un ar interesi noskatījās, kā goana tup, pieķērusies pie stumbra, un gausi groza galvu šurpu turpu kā pārliecinādamās, vai vēl kāds negrasās aizskart tās cieņu.

Abas pasmaidīja un šķīrās, un Emīlija atkal devās ceļā, iedama prom no upes, priecādamās, ka pēc atgriešanās būs ko pastāstīt Rūtai. Pagājusi tikai dažus kvartālus tālāk, viņa ieraudzīja jaunu vīrieti, kas joņoja pa ielu viņai pretim. Likās, viņu kāds vajā, taču neviens cits nebija redzams. Nonācis līdzās Emīlijai, viņš atskatījās un palēnināja gaitu, smagi elpodams, gandrīz aizelsies, un tad apstājās, lai uzrunātu viņu.

“Turp labāk neejiet, jaunkundz. Parkā ir milzu pūlis, kas drīz izklīdīs pa ielām.”

“Atvainojiet!”

Viņš pasmaidīja. “Tas ir tikai ieteikums, jaunkundz. Derētu apmest parkam līkumu.”

Emīlija iepleta acis, pa pusei noticējusi, — bet apmest līkumu? Pa kādu ceļu? Viņa apjuka.

“Nāciet, pavadīšu jūs atpakaļ līdz stūrim.”

Puisis bija apmēram viņas gados, slaids, ar pagariem, gaišiem matiem zem platmales un, Emīlijai bija jāatzīst, ar vissaulaināko smaidu, kādu viņa jebkad redzējusi vīrietim. Viņam bija iedegusi seja un šķelmīgas, zilas acis. Taču viņš nebija džentlmenis: drānas bija gaužām vienkāršas, plecā uzmesta neglīta ādas pātaga.

Izdzirdusi viņa padomu, Emīlijai vairs negribējās iet uz priekšu, bet viņa nevēlējās arī, lai kāds ierauga viņu kopā ar šo puisi. Tomēr svešinieks neatstāja viņai citu iespēju. Ar vieglu pieskārienu viņš pagrieza meiteni pretējā virzienā, pēc tam gan, par laimi, nesaņemdams viņu aiz elkoņa, jo citādi Emīlijai būtu jāatgrūž viņa roka; tad puisis gluži mierīgi sāka soļot viņai blakus.

“Vai elpojat svaigu gaisu, jaunkundz?”

“Jā.”

“Jauka diena pastaigai.” Emīlija neielaidās sarunā ar vīrieti, kas bija uzradies kā no zila gaisa, tomēr likās — tas šo cilvēku nebūt neuztrauc; viņš vienkārši gāja meitenei līdzās. Starp to vietu, kur viņš neaicināts bija Emīlijai piebiedrojies, un nākamo ielu bija tikai kādas divpadsmit mājas, tomēr Emīlijai, kas jutās bezgala neērti, šķita, ka to ir vismaz četrdesmit.

Taču uz stūra viņš atkal apstājās. “Kurp jūs dodaties?”

Nu Emīlijai reiz bija gana. “Atpakaļ uz pilsētas centru,” viņa atcirta.

“Tas ir labi. Jūs nekas neapdraudēs. Tikai ejiet pa šo ielu un tad nogriezieties pa kreisi.” Viņš iesmējās. “Starp citu, jūs gājāt nepareizā virzienā.”

Emīlijas aizkaitinājums izlauzās uz āru. “It nemaz! Es gāju, kurp gribēju.”

Puiša seja aptumšojās, it kā meitene būtu viņu ui/vumo|iii! Emīlija zaudēja pacietību. Vai tad tieši viņai nebūtu jājūtas ,11/ vainotai? Klusā ielā viņai piesienas svešinieks un sak stāstu pa saciņas par kaut kādu pūli.

“Tad nu es jūs atstāšu,” puisis bikli sacīja, sveicinot pieska rās cepures malai un platiem soļiem devās prom.

Atsākusi iet svešinieka norādītajā virzienā, Emīlija nespēji! noturēties neatskatījusies un tad nosarka. Puisis bija viņu pieķēris! Viņa redzēja uzjautrinājumu jaunekļa sejā, kad viņš pamāja ar roku. Te tev nu bija aizvainojums! Lai izvairītos no viņa skatiena, Emīlija ar cimdoto roku nikni pielieca cepures malu un sparīgi soļoja prom, stalti izslējusi galvu.

“Tā tik ir skaista dāma!” jauneklis pie sevis noteica. Joprojām domādams par šo angļu meiču, viņš atzinīgi piemiedza ar aci večiņai, kas kliboja uz savas mājas vārtiņu pusi.

“Ak tu viens!” viņa atsaucās un veltīja puisim platu smaidu.

Viņš nožēloja, ka nav turpinājis ceļu kopā ar meiteni. Ja viņa būtu lūgusi, viņu varētu pavadīt līdz pat pilsētas centram; ja vien viņa nebūtu izturējusies tik augstprātīgi. Viņš pat būtu nosaucis savu vārdu, savu īsto vārdu — Melehijs Viloubijs, un tas 11u gadījās reti, puisis prātoja. Varētu teikt — vesels notikums.

Tagad soļodams bez steigas, viņš pat apsvēra, vai nenogriezties citā ielā un atkal nesastapt meiteni itin kā nejauši, tomēr saprata, ka nevajag izaicināt likteni. Viņa bija īsta dāma, tur nepalika nekādu šaubu, un šaubu nebija arī par to, ka viņa labprātāk vairās no tādiem kā viņš. Laikam jau meiteni tajā nevarēja vainot. Galu galā viņš bija tikai klaiņotājs. Visus šos pēdējos piecus gadus, kopš tēvs tālajā Gurundi fermā bija nomiris no pārdzeršanās, viņš bija klīdis pa lielceļiem.

Kādreiz Viloubiju ģimene bija dzīvojusi mazā fermā divu dienu jājiena attālumā no Sidnejas. Jau no sākta gala māsa bija iesaukusi viņu par Soniju, un šī iesauka bija pielipusi. Viņš atcerējās, ka tie bija labi laiki.

Viņam toreiz bija mīļa šī mazā, dēļiem apšūtā fermas mājiņa ar silto virtuvi, ar šauro guļamistabu, kur gulēja mamma un tētis, un ar dārza namiņu, kur mitinājās abi bērni. Vasarā fermā valdīja sausums un gaisā vērpās smiltis, ziemā tur bija auksti un drēgni, taču viņš to nemaz nemanīja; viņš vienmēr bija aizņemts, meklējot kādu izklaidi šķūņos vai govju kūtīs vai klaiņojot tālos laukos vēl aiz krika.

“Laimīgs bērns,” visi bija teikuši, un Sonijs, to atceroties, palocīja galvu. Tas bija tiesa pat tagad. Viņš nesaprata, kāda jēga ir justies nelaimīgam. Reiz viņš bija baltais zvirbulis skolā ar vienu vienīgu mācību telpu, tikai jūdzes attālumā no fermas; tur mācījās vienpadsmit dažāda vecuma bērnu. Tie visi neganti nīda skolu un nemitīgi kala plānus, kā atriebties savam skolotājam Pa-tersona kungam, kura galvenais mācību līdzeklis bija siksna. Taču šie plāni nekad netika īstenoti. Sonijs bija vienīgais, kam skolā patika; viņam nebija iebildumu pat pret veco Patersonu, kurš par to atlīdzināja, gādādams, lai gada beigās Sonijs allaž iegūst kādu balvu, un apgalvodams lepnajiem vecākiem, ka šis puika tikšot tālu. To Sonijs nekad nebija aizmirsis. Viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka tiešām tiks tālu. Vajadzēja tikai laiku.

Viņi bija dzīvojuši nabadzīgi, runāja pat, ka ļoti nabadzīgi, taču zēnu tas nekādi neietekmēja. Tāpat dzīvoja visi viņa paziņas. Bet tad, kad viņam bija desmit gadu, saslima māte. Slimības pēc viņa ilgi sagulēja uz gultas, ar katru dienu kļūdama arvien bālāka un kalsnāka, līdz reiz pasauca dēlu pie sevis un pateica, ka drīz došoties uz debesīm. Tas bija trieciens, smags trieciens, jo Sonijs nespēja iedomāties dzīvi bez savas mīļās mātes un izbijās pirmo reizi mūžā. Taču māte turpināja runāt, mierinādama viņu, sacīdama, ka, aizejot uz debesīm, atbrīvošoties no sāpēm, kuras nespējot atvairīt, no sāpēm, kuras liekot viņai vaidēt un šņukstēt daudzas garas naktis, tāpēc Sonijam nevajagot bēdāties. Par viņiem ar māsu gādāšot tētis, bet viņa būšot tur augšā, debesīs, beidzot drošībā un mierā, un noraudzīšoties uz viņiem ar smaidu sejā, kopā ar eņģeļiem un arī ar savu pašas

mammu un tēti, kas turp devušies pirms viņas. Tāpēc lai Sonic, esot labs zēns un neraudot, kad viņa būšot aizgājusi.

Pēc šīs sarunas Sonijs jutās kā izredzētais, jo pārējiem mflle acīmredzot bija piemirsusi to visu pateikt. Viņi raudāja un rau dāja, un tētim nu bija labs aizbildinājums, lai nez kuro reizi aiz bēdām piedzertos.

Drīz pēc tam māsa Megija apprecējās un aizbrauca, un tētis pārdeva fermu. To jau varēja paredzēt, jo lauku darbi viņam nekad nebija patikuši, jo sevišķi pūles govju fermā, tās nudien neesot izšķiesto stundu vērtas, kā viņš mēdza daudzināt.

Viņš devās klaiņot kopā ar Soniju kā savu labāko biedru, un šāds lēmums saniknoja Megiju, kas rakstīja niknas vēstules, pieprasīdama, lai zēnu sūta dzīvot pie viņas, taču tētis nelikās par tām ne zinis, un Sonijam bija vienalga. Puiku sajūsmināja tēta dižošanās, ka viņi esot brīvi kā vējš. Sezonas laikā tētis strādāja par aitu cirpēju, iedams no fermas uz fermu, un viņa desmit gadu vecais dēlēns Sonijs gādāja par abiem zirgiem un par mantu maisiem. Atlikušo daļu gada viņi klejoja apkārt, meklēdami gadījuma darbus pilsētās un laukos. Drīz arī zēns sāka dot savu artavu, strādādams par vilnas savācēju cirpšanas šķūņos un pēc tam par laukstrādnieku, jo auga liels un stiprs.

Sonijs tiešām bija tēta biedrs. Viņa labākais draugs un atbalsts, kas drīz kļuva par tādu kā sargu, jo tētis sāka plostot. Kad tētis bija piedzēries, Sonijs pievāca viņa naudu un paslēpa to savu seglu spraugā, lai viņi varētu nopirkt ēdamo. Nedēļās, kad nebija darba vai kad vecais vīrs bija pārāk vārgs, lai atstātu nometnes vietu, Sonijs devās sirojumos un allaž pamanījās atgriezties ar kaut ko ēdamu, nočieptu fermās vai noceltu tirgotājiem no pašas deguna priekšas. Tētis nekad nejautāja, kur radušās olas, gaļa vai citas ēdamlietas, un Sonijs no laba prāta nebilda par to ne vārda, baidīdamies, ka dabūs kāvienu ar siksnu. Kad Sonijs paaugās, viņam tika piedāvāti arī pastāvīgi darbi, tomēr atbilde allaž bija viena.

“Bet kas būs ar manu tēti?”

Likās, nevienam nebija tāda darba, ko piedāvāt Džo Vilou-bijam, un tikai nedaudziem atradās labs vārds, ko viņam pateikt, tāpēc dēls nekādi nevarēja viņu pamest. Klaiņošana kļuva par viņu dzīvesveidu. Un tā nemaz nebija slikta dzīve. Viņiem ar tēti gadījās gan baltas, gan nebaltas dienas, bet, kā tētis mēdza sacīt: “Kādam vienmēr klājas vēl sliktāk.” Tur nu Sonijam bija jāpiekrīt. Savā laikā viņš tika redzējis dažus īstus nelaimes putnus.

Tēti apglabāja Gurundi fermas kapsētā pie lielā piparkoka un uz kapa uzlika koka krustu. Viens no cirpējiem iegrieza krustā Džo Viloubija vārdu un burtus LDM, kuri, kā viņš paskaidroja Sonijam, nozīmējot “Lai dus mierā”, un Sonijs nosprieda, ka tas ir labs uzraksts.

Nedēļas beigās, kad Sonijs stāvēja rindā pēc savas algas, fermas saimnieks uzmeta viņam niknu skatienu.

“Kāda alga? Tavs vecais bija man parādā vairāk par desmit mārciņām, nemaz nerunājot par dzeramā un tabakas rēķinu, kas palicis nesamaksāts pie mana bodnieka. Tu esi man parādā, puis, bet vari palikt te un atstrādāt. Tikmēr es drošības labad paņemšu ķīlā tavus zirgus.”

Sonijs noskaitās par tēta rīcību. Tieši tāpēc, ka tētis dzēra uz parāda un aizņēmās naudu, viņi allaž bija grimuši tādā nabadzībā. Vai tad viņš nebija zvērējis pie mammas svētās piemiņas, ka nekad tā vairs nedarīs? Un tas bija noticis vēl tikai pagājušajā mēnesī —jau nez kuro reizi. Tomēr Sonijs paskaidroja saimniekam, ka viens cilvēks neatbild par otra parādiem, kaut arī šis otrs bijis paša tēvs.

Saimnieku tas sasmīdināja. “Rēķini ir uz Viloubija uzvārda, un tas ir tavs uzvārds, puis. Tev būs jāiemācās pildīt savas saistības. Un, starp citu, bēres tika sarīkotas par brīvu, tāpēc nemaz nedīc!”

Tā bija krietna mācība — tā prātoja Melehijs Viloubijs, nu jau saīsinājis savu vārdu par Melu un kļuvis vecāks un gudrāks. Tiesa, tagad viņa rīcībā bija vesela virtene vārdu; tie nāca viņam

pār lūpām tik viegli, it kā būtu iemantoti jau piedzimstot, M|><\ viņš katrā laikā varēja doties tālāk, neskatoties atpakaļ.

Bet ar saimnieku viņš bija izrēķinājies. Melu Viloubiju vis nevarēja piespiest strādāt par velti. Viņš bija aizgājis uz bodi un uz parāda nopircis pudeli viskija un divas pudeles ruma.

Bodnieks bija raucis pieri. “Paga, paga, puis, man likās, tu esi nedzērājs! Es nu gan negribu būt vainīgs, ka tu aizej postiba tāpat kā tavs tēvs.”

“Kur nu! To es nemūžam nedarīšu, Čārlij. Vai tad neesmu pietiekami uz to noskatījies? Bet cirpēji runā, ka tētim nevajadzētu ļaut aiziet tik vientulīgi. Viņi taisās sarīkot vāki.” Mels skumīgi pasmaidīja. “Man tagad ir pienākumi. Un ir jāuzstājas tuvinieku vārdā. Sīvais ir domāts vīriem.”

Un tā arī notika. Mels pārdeva pudeles cirpējiem, kuri tās mīļuprāt nopirka, un naudu iebāza sev kabatā. Tad, kad vāķēšana jau gāja pilnā sparā un dziedāšana bija pārvērtusies par nesaskanīgām žēlabām, viņš paķēra savu mantu maisu un drēbes, arī otrus seglus un iemauktus, un pazuda tumsā. Noņēmis no vārtiem ķēdi, viņš, klusībā smiedamies, uzsvilpa zirgiem. Kad vīri no rīta pamodās, Mels jau bija tik tālu prom no cietsirdīgā saimnieka fermas, ka visi atmeta viņam ar roku.

Šoreiz Mels Viloubijs bija pavadījis Brisbenā tikai pāris dienu, kurās vienkārši staigāja apkārt. Mels bija laucinieks, un viņam šādas lielpilsētas nepatika, tomēr viņam bija pietiekami daudz skaidras naudas, lai brīdi atpūstos pirms došanās tālāk.

Mels bija redzējis pūli parkā, taču neinteresējās, kas tur īsti notiek. Viņš bija dzirdējis, ka todien pilsētas otrā malā tikšot rīkotas jātnieku veiklības sacīkstes, un devās uz turieni paskatīties. Tomēr viņam nenāca ne prātā pieteikties sacīkstēs un par saviem pūliņiem iedzīvoties salauztos kaulos.

Par zeļļiem, kas pffedalījās šādās sacensībās, tētis allaž bija teicis: “Gatavie tukšpauri.”

Nē. Tāda veida ļaužu drūzma vienmēr bija laba vieta, kur

atrast iespēju tikt pie kāda graša. Neoficiālas zirgu skriešanas sacīkstes, skrējēju sacensības, gadatirgi, pat viens otrs labs guvums turpat uz lielceja. Mels vairs nestrādāja nevienam. Viņš strādāja pats sev. Rūdīts vientuļnieks, kura bagātība bija paša seja, tik piemīlīga un nevainīga, ka sievietes acumirklī ņēma viņu savā paspārnē, bet vīrieši maldīgi nosprieda, ka viņš ir gaužām lētticīgs. Nemākulis. Bet tāds viņš nebūt nebija — tajās jomās, kuras pats izraudzījies. Viņš prata joņot vēja ātrumā. Viņam vienmēr bija labi zirgi, taču, pieteicies sacīkstēs uz kāda lauku skrejceļa, viņš mēdza tur ierasties ar nožēlojama izskata kleperi, bet vēlāk nomainīja zirgu. Vai arī — iezieda savam zirgam krēpes un asti ar taukiem, lai tas izskatītos nekopts, pievienoja vēl dažus akurātus sirmuma plankumus vai pat lika labi izdresētajam zirgam pieklibot. Mels mācēja tik daudzus trikus, it sevišķi kāršu spēlē — viņiem ar tēvu tā savulaik bija vienīgā izklaide vientuļos vakaros —, ka izaicinājums viņam bija pat svarīgāks par atalgojumu.

Ak nē. Pūlis parkā viņu neinteresēja; jau gandrīz pagājis tam garām, viņš bija pamanījis vīru, kas vēroja notiekošo, sēdēdams zirga mugurā. Un Mels šo viru pazina.

Mīļā stundiņ! Tas bija Makfērsons. Kā dzīvs.

Makfērsonu Mels nepazina personiski, taču bija par viņu dzirdējis un lāgiem atradies viņam tik tuvu, ka uzzinājis no citiem, kas šis vīrs tāds ir. Un te nu Makfērsons bija, ar rudiem matiem un kuplu bārdu tāpat kā senāk, un rāmi vēroja kaut kādu muļķīgu dumpi.

Džeimss Makfērsons bija klaidonis, kuram dienvidu štatos dzina pēdas par dažādiem noziegumiem — no zirgu zagšanas un bruņotas laupīšanas līdz kāda vīrieša nošaušanai pie Hotonas upes. Mels īsti nezināja, vai ticēt visiem nostāstiem, kas dzirdēti par Makfērsonu, tomēr bija saklausījies pietiekami, lai zinātu, ka šis vīrs ir īsts un rūdīts noziedznieks, cilvēks ārpus likuma. Turklāt joprojām uz brīvām kājām.

“Tas ir spējīgs uz visu,” par viņu runāja. “Tam labāk nestājies ceļā, draugs.”

Un nākamajā mirklī Makfērsons sāka tēlot vuioni lniu|n|u pūlī, lai glābtu to dumjo muldoņu smalkās drAnA*. un Mrl*. nolēma piedalīties šajā izpriecā. Viņš smiedamies upgnr/a /11 fin un trieca to auļos pa parku, taisni iekšā pūlī, plikšķinādams pil tagu.

Mels piemirsa angļu dāmu. Viņam vajadzēja iet mekloi sa vu zirgu. Viņš par to neraizējās, zinādams, ka beigu beigas lo ai radīs. Iespējams, viņa zirgs ir pie tā muldoņas, acīmredzot kaut kāda politiķa, tad nebūs grūti viņu sameklēt un Mels saņems sa vu zirgu atpakaļ — kopā ar pateicības vārdiem un dzeramnmi du; ja ne, tad zirgs ir pie Makfērsona. Mels drīzāk ticēja otrajai iespējai. Viņš jau bija atvilcis elpu un tagad metās skriešus.

Viņš zināja, ka nebūtu gudri traukties iekšā krogā un prašņāt, vai kāds nav redzējis vīru, kurš pēc apraksta atbilst Makfēr-sonam, jo varēja taču uzdurties kādam no šā klaidoņa biedriem, kas varbūt noturētu viņu par policijas ziņotāju, un ar to nu Mēļam nemūžam nevarētu būt nekāda sakara, jo viņš pats nebija draugos ar likumu. Tāpēc viņš staigāja no kroga uz krogu, meklēdams gan ielas, gan sētas pusē pēdas, kas liecinātu, ka te bijis piesiets zirgs. Savu zirgu viņš ieraudzīja viesnīcas Royal Mail sētā. Nu viņš būtu varējis lēkt tam mugurā un jāt prom, taču tas it nemaz nebūtu aizraujoši, — un ja nu kāds paziņotu policijai, ka zirgs nozagts? Turklāt Mels gaužām kāroja iepazīties ar savu varoni. To reiz varētu stāstīt saviem mazbērniem: “Es pazinu pašu Trako Skotu...”

Satinis garo pātagu akurātās cilpās, Mels atkal uzlika to plecā ar pīto ādas rokturi priekšpusē — vajadzības reizē pātaga bija labs ierocis. Šeit gan viņš neparedzēja nekādas nepatikšanas, tomēr nekad jau nevarēja zināt. Noņēmis platmali un ar roku atglaudis atpakaļ matus, viņš devās uz krogatsētaspuses durvīm.

Neviens nelikās zinis par lauku puisi, kas mierīgi un gausi iesoļoja bārā cauri sestdienas dzērāju burzmai, piemiedzis acis pēkšņajā pārejā no saules žilbas uz pustumsu. Pat Makfērsons,

kopā ar kādu draugu stāvēdams kroga tālajā stūri, tikai uzmeta Melam skatienu un novērsās, nepazinis viņu. Mels aizspraucās līdz letei un nopirka limonādi, pēc tam pagriezās, paraudzījās tieši uz Makfērsonu un devās viņam klāt. “Kā klājas?”

Skots palūkojās viņā no smago plakstu apakšas. “Kas tu tāds esi?”

Mels pasmaidīja. Labi, viņš nodomāja. Tas ir labi. Izliecies vien, ka mani nepazīsti. Bet tev nekas neiznāks.

“Mans vārds ir Neds Tērners. Un esmu atnācis pateikties jums par to, ka parūpējāties par manu zirgu.”

“Par kādu zirgu?” Makfersons noņurdēja.

“Par to bēri tur, ārā, seglu somā ir manas mantas.”

“Ak tas?” Skots pagriezās pret savu biedru. “Ja cilvēks pamet savu zirgu publiskā vietā, tad tak jādomā, ka tas viņam vairs nav vajadzīgs, vai ne?”

“Jādomā gan,” piekrita viņa plikpaurainais sarunbiedrs. “Tas nozīmē, ka viņš ir ar mieru atdot to pirmajam pretimnācējam.” “Es saku to pašu. Atradums pieder atradējam.”

Mels iesmējās, it kā nospriedis, ka abi vecākie vīrieši tikai ķircinās. “Tas var būt tiesa katrā laikā, tikai ne tad, ja runa ir par manu zirgu. Kas bija tas muldētājs?”

Puiša laipnā izturēšanās mazliet pārsteidza Makfērsonu. “Kaut kāds sasodīts politiķis,” viņš noteica.

“Jūs izglābāt viņam dzīvību. Ceru, ka viņš atlīdzināja jums, kā pieklājas.”

“Kad tad šitie maitasgabali ir atlīdzinājuši tā, kā pieklājas?” Mels nevainīgi iepleta acis. “Ko tu neteiksi! Jums būtu vajadzējis aizvest un nomest viņu turpat parkā, ser. Vai drīkstu uzcienāt jūs ar kādu glāzīti? Tas ir pats mazākais, ko varu darīt jūsu labā.”

Skots piemiedza ar aci savam draugam. Tad paskatījās uz abām gandrīz iztukšotajām alus glāzēm. “Jā. Mēs dzersim viskiju. Dubultu.”

“Lai notiek!” Mels paklausīgi devās pie letes un atgriezās

ar prasītajiem dzērieniem, bet Makfērsons tikmēr bija niuinl|is s.i vas domas.

“Vai zini ko, Ned? Ja tev vajadzīgs zirgs, vari ņemt iii.i nējo.”

“Ļoti laipni, ser, un esmu pārliecināts, ka tas ir labs auļo tājs, taču es un mans zirgs — mēs esam, tā teikt, saradusi. Jūs jau saprotat. Esmu ļoti pieķēries Draudziņam.” Bez kādām pūlēm Melam pār lūpām nāca pats dumjākais vārds, kādu viņš spēja izdomāt savam zirgam Straikeram, un Makfērsons ierēcas smieklos.

“Žēlīgais Dievs! Kas nu tas zirgam par vārdu? Viņš tak ir tīrasiņu rikšotājs! Tev nudien nav nekādas cieņas pret dzīvnieku. Draudziņš! Savu mūžu neesmu dzirdējis tādas blēņas.”

“Redziet, mēs vienmēr esam bijuši draugos. Viņš reizēm pieklibo, kājas tādas pavārgas, bet es viņu saudzēju.”

Skots pievērsās savai viskija glāzei, lai to visu apdomātu. Mels nojauta, ka viņš diezin vai ir noticējis pasaciņai par klibošanu — tomēr nekad jau nevar būt drošs.

Pēdīgi Makfērsons aizkūpināja pīpi, ievilka krietnu dūmu un uzlūkoja Melu.

“Vai zini, ko es domāju? Es domāju, ka tu esi viens sasodīts krāpnieks ar nevainīgi zilām actiņām. Mani tu neapvedīsi ap stūri. Vai tu zini, kas es esmu?”

“Nē, ser, nezinu.”

“Debess tētīt! Vai tas ir dzirdēts?” Viņš atdarināja Meļa balsi: “Nē, ser, nezinu! Nu tad paliec nezinot. Tagad runāsim par lietu. Vari pievākt savu zirgu. Bet man dosi pulksteni.”

“Kādu pulksteni?”

“To, kuru nospēri Lilijām. Lilija kungam. Nospēri ar visu zelta ķēdi, kas piederējusi viņa dārgajam nelaiķa tēvam.”

“Neesmu redzējis nekādu pulksteni. Es tikai devos palīgā.” “Nemels niekus! No malas tu pamanīji spīdam to pulksteni tāpat kā es. Tagad dod to šurp, vai arī zaudēsi zirgu!”

“Zirgs ir mans.” *

Makfērsons nopūtās. “Mēs varētu tepat uz līdzenas vietas apgriezt tevi ar kājām gaisā un izkratīt to pulksteni laukā...”

Mels negribīgi pastūma pulksteni Makfērsonam, un skots naski iemeta to kabatā. “Labs puika. Nebozies nu. Vai gribi iedzert?”

“Nē, paldies.”

“Ei! Kur tad palicis “ser”?” Makfērsons pavīpsnāja. “Kur tu dzīvo, Ned?”

“Tepat Brisbenā.”

“Darbs tev ir?”

“Strādāju lielākoties fermās, kad tur ir ko darīt.” Atkal melots. “Taisos laisties uz ziemeļiem.”

“Padomā tik, un mēs tāpat.” Makfērsons paskatījās uz savu biedru, gaidīdams apstiprinājumu, un plikpauris piekrītoši pamāja. “Vari jāt mums līdzi, ja gribi.”

Melu pārņēma lepnums. Tas tik bija kaut kas: viņu atzinīgi novērtējis pats Džeimss Makfērsons, cilvēks ar skaļu — un sliktu — slavu! Ar ceļojumu šādā sabiedrībā patiesi varētu dižoties. Un reizē tas būtu ari gatavais neprāts. Mels zināja, ka cilvēkus, kuri pasludināti ārpus likuma, drīkst šaut nost uz vietas, kaut gan nebija pārliecināts, vai šis likums ieviests arī Kvīnslen-dā. Pēc viņa saprašanas, likums visur bija likums, un paša āda Melam bija gaužām dārga. Viņš netaisījās iet bojā apšaudes krustugunīs.

Mels papurināja galvu. “Nevaru. Man šeit ir meiča. Ceru, ka viņa dosies man līdzi.” Atcerējies angļu meiteni, viņš pasmaidīja. “Viņa par visām varītēm cenšas uzdabūt mani uz taisna un godīga ceļa.”

Viņi iesmējās. Jau kļuvuši par sazvērniekiem.

“Tur nu viņai vajadzēs krietni papūlēties,” Makfērsons piezīmēja un ļāva Melam iet. “Gan vēl redzēsimies, puis.”

“Cerams.” Mels pasmaidīja. Cerams, ka viņi vairs neredzēsies nekad. Laba daudz nevajag. Pulksteņa viņam bija žēl, bet vai nu pasaulē pulksteņu trūkst, — un kurš vēl var teikt, ka ne

vien pazīst Trako Skotu, bet arī ir viņa draugs? Mels no visas tiesas bija sadraudzējies ar šo trakgalvi. Un atguvis savu zirgu. Godīga maiņa.

Labi atminēdamās rūgto Londonas pieredzi, Tisingtonu māsas izdomāja citus ceļus, kā atrast darbu, ja — vai kad — Penna kungam nekas neizdotos. Kamēr Emīlija pastaigājās pa pilsētu, Rūta lasīja avīžu sludinājumus, meklēdama piemērotus piedāvājumus, taču darba devējiem, kas vēlējās pieņemt darbā sievietes, bija vajadzīgas tikai mājkalpotājas vai fabrikas strādnieces. Toties Rūta ieraudzīja kādu sludinājumu, kurā guvernante ar teicamām atsauksmēm meklēja vietu ģimenes mājā. Samaksa pēc vienošanās.

Rūta pamāja ar galvu. Viņa varēja uzrakstīt labāku sludinājumu par šo. Ja māsas būtu spiestas ievietot sludinājumu avīzē, viņa tajā apliecinātu, ka abas ir angļu guvernantes. Protams, teksts nebūtu rakstīts daudzskaitlī. Labāk nejaukt cilvēkiem galvu ar paziņojumu, ka par darba vietu interesējas divas dāmas uzreiz. Tomēr piezīme, ka guvernante ir anglicte, noteikti piesaistītu augstākas šķiras darba devēju — un, iespējams, arī bagātāku.

Un vēl jau bija baznīcas pārstāvji. Varbūt tie nāktu palīgos. Tieši kāds mācītājs no anglikāņu baznīcas Edžvera ielā abām bija palīdzējis atrast darbu, kas kādu laiku nodrošināja iztikšanu Londonā, un šeit varbūt veiksies vēl labāk. Šoreiz viņām vismaz bija nepieciešamās izcilās ieteikuma vēstules no biedrības.

Diemžēl izrādījās, ka krāšņā katedrāle, kurai viņas bija gājušas garām ceļā uz pansiju, ir Romas katoļu dievnams, tāpēc svētdienas rītā abas meitenes piedalījās anglikāņu dievkalpojumā Sv. Jāņa baznīcā. Meitenes allaž bija centušās nelaist garām svētdienas dievkalpojumus un šoreiz pat neuzskatīja par necienīgu rīcību apsēsties priekšējā solā gandrīz pie pašas kanceles, lai visi pamanītu jaunpienācējas. Tā jau bija tikai tāda sīka un varbūt noderīga viltībiņa. Viņas pieņēma svēto vakarēdienu.

cenzdamās domāt tikai par lūgšanām, nevis par pašu svarīgāko — nepieciešamību nopelnīt iztiku.

Pēc dievkalpojuma māsas pakavējās baznīcā, lai aizietu līdz ar pašiem pēdējiem baznīcēniem, un nopriecājās, ieraudzījušas, ka mācītājs jau atnācis uz šejieni un tērzē ar savas draudzes locekļiem. Tas bija možs vīrietis ar šķipsnainiem, baltiem matiem līksmā noskaņojumā.

Kad meitenes izgāja saulē, mācītājs pienāca apsveicināties.

“A, dāmas, redzu, ka draudzē esat jaunpienācējas. Sirsnīgi sveicu jūs Svētā Jāņa baznīcā!”

Viņas uzzināja, ka mācītāja uzvārds ir Foresters un ka viņu ļoti interesē draudzes jaunās locekles.

Kad bija beigusies ievada saruna par to, kas viņas tādas un no kurienes, kā arī apspriests viņu ilgais ceļojums, par kuru māsas dedzīgi apgalvoja, ka tas bijis ārkārtīgi patīkams, Rūtai izdevās pateikt cienīgtēvam, ka viņas ir guvernantes.

“Abas divas. Guvernantes! Saki viens cilvēks! Esmu pārliecināts, ka jūs, dāmas, dosiet ievērojamu ieguldījumu mūsu jauniešu audzināšanā. Mums ir ļoti laimējies, ka esat izraudzījušās Brisbenu.”

Piepeši Rūta pieklusa. Likās aplami uzplīties mācītājam ar savām nedienām ārpus baznīcas, kur gaidīja vēl citi, lai varētu ar viņu aprunāties; toties Emīlija juta, ka nedrīkst zaudēt laiku.

“Tā es ceru, cienīgtēv. Ceru, ka mēs varēsim dot savu artavu šejienes sabiedrībai. Tomēr viss nenotiek tā, kā bija solīts. Mums lika saprast, ka šeit mums jau sameklētas noteiktas darba vietas, taču ieradušās mēs atklājām, ka tā nebūt nav.”

“Tomēr, manuprāt, tas jau ir tikai pats sākums.” Rūta attapās, ka atkārtojusi Penna kunga vārdus, un Emīlija īgni paskatījās uz viņu.

“Jā, protams,” teica mācītājs. “Nešaubos, ka jūs, dāmas, bez pūlēm atradīsiet piemērotas darba vietas.”

“Jā.” Rūta pieklājīgi palocīja galvu.

“Tomēr, ja jūs dzirdētu par kādu piemērotu vielu," Emīlija sacīja, “tad mūs pagaidām var atrast Belvjū pansija "

“Lieliski. Visādā ziņā,” mācītājs nenoteikti atbildēja, nepai protami vēlēdamies doties pie cita jaužu bariņa. “Bet tagad lu dzu mani atvainot, dāmas.”

“Te nu mums diez kā neveicās,” Emīlija norūca, kad abas soļoja pa gluži tukšo Annas ielu.

“To vēl nevar zināt.”

“Kas tās tādas bija?” Voltera Beitmena kundze jautāja cienīgtēvam, kurš, paveicis savu pienākumu, tagad vēlējās turpināt pārrunas ar viņas vīru par celtniecības fondu.

“Angļu dāmas. Ieradušās tikai ceturtdien. Ar “Liverpūli”. Ti-singtonu jaunkundzes.”

“Tiešām? Ar to kuģi atbrauca vairāki mani draugi. Sestdienas vakarā biju sarīkojusi viņiem brīnišķīgu balli par godu atbraukšanai. Viņi bija atveduši līdzi arī vairākus citus pasažierus, taču es nedzirdēju nevienu pieminam šo uzvārdu. Ar ko viņas nodarbojas?”

“Viņas ir guvernantes un turklāt burvīgas dāmas.”

Annija Beitmena bija ieintriģēta. “Ak debess, viņas izskatās pārāk augstdzimušas, lai būtu kalpones!”

Viņas vīrs nopūtās. “Guvernantes diez vai var saukt par kalponēm, dārgā. Kur nu vēl šādas guvernantes. Tās sniedz izglītību augstā līmenī.”

“Ko tu neteiksi! Un, man domāt, viņām arī labi maksā. Pie kā viņas strādā, cienīgtēv?”

“Man šķiet, pagaidām viņas vēl nav sākušas strādāt. Esmu pārliecināts, ka viņas būs visai izvēlīgas. Tātad, Beitmena kungs, — visdrīzākajā laikā mums tiešām vajadzētu sasaukt komitejas sapulci...”

“Vajadzētu jau gan, cienīgtēv, taču katedrāles celtniecība ir milzīgs pasākums — un ne vienā ziņā vien. .Sapulci esmu novilcinājis tāpēc, ka mums ir jāpanāk, lai gubernators un štata prem-

jerministrs kļūtu par mūsu patroniem. Tiklīdz viņu paraksti būs mums rokā, mēs liksim juristiem reģistrēt fondu un padarīsim savu komiteju par oficiālu orgānu. Tikai vienu komiteju; patlaban saradies pārlieku daudz rosīgu ļaužu, kas dibina paši savas fondu veidošanas grupas. Tās jāorganizē labāk.”

“Tu varēsi būt tās komitejas priekšsēdis, Volter,” ieminējās viņa sieva.

Viņš ieņurdējās. “To mēs vēl redzēsim.”

“Es redzu, ka mūsu dižais projekts jau ir labās rokās,” mācītājs iepriecināts sacīja.

Kamēr abi vīrieši sarunājās par arhitektiem un par nepieciešamību meklēt tos visā pasaulē, Anniju vairāk interesēja guvernantes. Viņa prātoja, kurš gan varētu atļauties tādu greznību savā mājā, un iztēlojās, kādu cieņu varētu iemantot sabiedrības acīs, nolīgstot angļu guvernanti. Pilsētā bija skolas, tāpēc viņa nosprieda, ka šīs dāmas strādās pie bagātiem lauciniekiem. Bet pie kuriem tieši?

Pēc nedēļas Penna kunga pūliņi, Annijas Beitmenas pļāpī-gums un cienīgtēva piesardzīgie taujājumi darīja savu — par angļu guvernantēm runāja visa pilsēta. Taču viņas pašas to nemaz nenojauta. Naudas krājumiņam plokot, viņas paziņoja Penna kungam, ka ir ar mieru doties uz laukiem. Uz jebkuru vietu.

Viņš jutās pārsteigts. “Tāpēc jau es ievācu ziņas tik ilgi. Vajag laiku, lai vēsts nonāktu tālajos laukos un tiktu saņemta atbilde, manas dāmas. Pilsētā guvernantēm darba nav. Man likās, jums tas ir zināms.”

Maksājot par otru nedēļu uz priekšu, Rūtai neatlika nekas cits kā apvaicāties pansijas saimniecei, vai viņas drīkstētu izmantot šo adresi sludinājumā, ko gatavojas ievietot “Kurjerā”.

Uz Medlova kundzi tas atstāja iespaidu. “Varbūt viņas ir augstprātīgas un vēsas,” viņa teica Kempa kundzei, “taču, Dievs mans liecinieks, viņām ir manieres! Neviens cits pat nevīžotu

pateikt man par to sludinājumu, kur nu vel luptu atļauju pieminēt tajā Belvjū.”

“Kam viņām sludinājums?”

“Viņas meklē darbu. Es gandrīz pakritu aiz brīnumiem Vi ņas meklē guvernantes vietu, bet es, raug, biju domājusi, ka vi ņas dzīvo dīkā. Nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu viņu slmli nājumu.”

Piektdienas rītā gandrīz visi pansijas iemītnieki bija i/.lasi juši sludinājumu un vainīgi sarosījās, kad dāmas ieradās brokas tīs, klusas un atturīgas kā allaž. Lai gan Medlova kundze turēja “Kurjeru” gatavībā, viņas nejautāja, vai pansijā ir šīsdienas avīze.

“Ir nu gan aukstasinīgs pārītis,” saimniece vīlusies noteica.

Tomēr turpmāk viņa pārbaudīja pastu, un viņai pār plecu skatījās pārējie pansijas iemītnieki un virēja.

Sludinājumu ieraudzīja arī Annija Beitmena. Pašai viņai bērnu nebija, taču viņa nosūtīja vēstuli savai māsai uz Lindsejdaun-su pie Nanango, atstāstīdama viņai visas pilsētas tenkas, arī ziņu, ka pilsētā ieradušās divas augstas klases guvernantes. Aiz tīrās ziņkārības viņa bija mazliet apklaušinājusies un noskaidrojusi, ka angļu guvernantes pasniedz visas parastās mācību stundas, piedevām vēl ir lietpratējas mūzikā, valodās, daiļrunā un dažādos sabiedriskos tikumos. To viņa aprakstīja savai māsai Leonijai, kurai bija divas meitas, un piebilda, ka tur gan esot viens āķis; angļu guvernantēm esot jāmaksā vismaz simt mārciņu gadā, turklāt dzīvoklis un uzturs jādod par brīvu. Un to nu Leonija diemžēl

nevarot atļauties.

*

Vairāk nekā simt jūdžu tālumā Leonija Stenfīlda izlasīja šo vēstuli un sērīgi pasmaidīja. Viņas meitām, divpadsmit un desmit gadu vecām, jau bija guvernante, bet tai nesen bija uzteikts darbs. Šī guvernante, viņas vīra māsīca, nebija vērta ne pusi no tām piecdesmit mārciņām, ko viņai maksāja par gadu. Kā skolotāja viņa nekam nederēja. Leonijai nevajadzēja ilgu laiku, lai saprastu, ka bērnus viņa tikpat labi varētu mācīt arī pati. Viņa piekrita Annijai. Būtu brīnišķīgi algot meitenēm īstu guvernanti.

Taču ne jau tādēļ, lai izceltos sabiedrības acīs; tik muļķīgu attieksmi Leonija noliedza pilnīgi.

Lindsejdaunsa bija prāva lopkopības ferma, ne pati lielākā savā apgabalā, tomēr vērā ņemama, tās platība pārsniedza divdesmit kvadrātjūdžu. Dzīvojamā māja bija ērta un vairāk atgādināja vīteņiem apaugušu kotedžu ar lubiņu jumtu; Leonija zināja, ka šī māja neizceļas ne ar ko īpašu, bet tas viņu neuztrauca. Viņa jutās apmierināta: ģimene bija draudzīga un laimīga, un, par spīti ilgam sausumam un liellopu gaļas cenu kritumam, Džeks Stenfīlds mācēja noturēt savu saimniecību virs ūdens. Viņš bija nelabojams optimists, mierīgi uztvēra visas šīs neveiksmes un dabas ciklus pieņēma kā pašsaprotamus.

“Viss apmet loku un atgriežas,” viņš mēdza sacīt, pacietīgi smaidīdams. “Mēs varam pārciest liesos gadus, dāsnā laikā ievākdami pietiekamu riekstu krājumu gluži kā vāveres.”

Džeks bija labs saimnieks un labs vīrs, un Leonija viņu sirsnīgi mīlēja. Viņa zināja, ka simt mārciņu liela guvernantes alga ir greznība, kurai Džeks nepiekristu. Tik daudz fermā nepelnīja neviens, pat ne galvenais pārraugs. Tomēr sirdī Leonija to nožēloja. Klusos brīžos viņu pārņēma ilgas, neskaidras ilgas uzzināt vairāk... Viņa vēlējās gūt labāku izglītību — un jau šis vārds vien lika viņai sarauties bailēs no izsmiekla. Jā, tas bija īstais vārds. To viņa bija atradusi kādā liegā naktī starp vakara krēslu un saulrietu, kad debesis pārpludināja sārtums un zelts — tik skaisti, ka viņa vēlējās, kaut jel šī aina būtu uzgleznota un viņa varētu to glabāt visu mūžu.

Mājās bija dažas grāmatas, Dievs vien zina, kā šeit nonākušas: Leonijas iemīļotais Vērdsverta dzejas krājumiņš, Bībeles, dižo karavadoņu dzīves apraksti, Anglijas vēsture, Šekspīra antoloģija, Džeka grāmatas par lauksaimniecību un lopkopību un daži romantiski romāni — tos kā vieglu lasāmvielu meitenēm bija iedevusi tagadējā guvernante.

Leonija būtu vēlējusies vairāk grāmatu. Labus romānus. Grāmatas par mākslu un skaistām lietām. Taču viņa nezināja, ko

pasūtināt, un arī viņas paziņas nemācēja dot padomu, pni ja viņa to lūdza. Tomēr runa jau nebija tikai par grāmatām; runa bija par tām lietām, kuras lauku sieviete, ciemata skoliņa apguvusi tikai pašu mazumiņu, nemaz neprata ietvert vārdos. Tās bi ja lielas, par kurām Leonija gribēja uzzināt, gribēja, lai par tām uzzina an vi ņas meitas, un angļu guvernante pazītu visas šīs lietas ka savus piecus pirkstus. Kultūra. Šo vārdu viņa neuzdrošinātos pieminēt Džekam, jo viņš zobotos, nospriedis, ka Leonija kļūst līdzīga An nijai, kuras mākslotā izturēšanās Džeku uzjautrināja un lāgiem kaitināja.

Leonija atbildēja uz Annijas vēstuli, neaizmirsdama pieminēt, ka viņas guvernante dodas projām. Viņa atturējās no paskaidrojuma, ka meitene patiesībā ir atlaista, jo negribēja sagādāt viņai sliktu slavu Brisbenā. Annija bija pārlieku pļāpīga. Un vēl Leonija piezīmēja, ka angļu guvernante būtu gluži ideāla Džeinai un Džesijai, bet kurš gan spētu to atļauties? Taču ne Stenfīldi.

Tomēr, nododamās sapņiem, Leonija iztēlojās skaistu ainu: abas meitas baltās muslīna kleitiņās sēž glicīnijas paēnā kopā ar savu eleganto guvernanti, kas māca viņām glezniecību. Šo rāmo ainu papildināja krāsas, otas un molberti. Citkārt viņa redzēja meitenes pie klavierēm, jauki spēlējot viesiem, viņām līdzās stāv guvernante un starojoši uzsmaida savām audzēknēm. Šobrīd vienīgais, kurš prata spēlēt viņu klavieres, bija Džeks, un viņš spēlēja pēc dzirdes. Leonija nopūtās. Cik brīnišķīgi būtu, ja viņas meitas izaugtu par elegantām, izglītotām dāmām un dzīvotu pil-nestīgu dzīvi, kurā visas sarunas nerisinātos vienīgi par fermu, laika apstākļiem, lopiem un bērniem.

Tad atkal atrakstīja Annija, līksma satraukuma pilna, pievērsdamās tikai vienam tematam.

Tagad paklausies, ko teikšu, Leonij... Tās Tisingtonu jaunkundzes, par kurām es Tev rakstīju. Tās guvernantes. Viņas vēl nav atradušas nevienu darba vietu. Un meklē darbu ar sludinā-

jumu palīdzību. Tas nozīmē, ka viņas vēl nav saņēmušas nevienu piedāvājumu. Es sekošu notikumiem, un, ja viņas atkal ievietos sludinājumu, Tev varētu uzsmaidīt laime. Saproti — Tu varētu nolīgt vienu no viņām par mazāku algu. Es zinu, ka māsīcai Tu maksāji piecdesmit mārciņu. Ja nu arī vienu no šīm anglie-tēm Tu varētu salīgt par piecdesmit mārciņām? Turklāt, manuprāt, ar to ir gluži pietiekami. Atsūti man telegrammu, ja gribi, lai apvaicājos...

Leonija ļoti nopriecājās. Pret tām pašām piecdesmit mārciņām Džeks neiebilstu. Viņa nosūtīja telegrammu, tomēr neloloja cerības. Ja jau dāmas bija ievietojušas sludinājumu, tad droši vien bija saņēmušas neskaitāmus piedāvājumus. Leonija pastāstīja Džekam, ko Annija izdomājusi Šoreiz.

“Jūs abas — Annija un tu,” viņš izlaboja. “Taču, ja viņai izdosies pierunāt vienu no šīm guvernantēm doties uz šejieni un strādāt par mūsu piedāvāto algu, tad man nebūs iebildumu. Ko saka meitenes?”

“Viņām es vēl neesmu neko teikusi. Negribu, lai viņas piedzīvo vilšanos.”

Vēstules, kas pienāca pēc sludinājuma, pansijas saimniece pašrocīgi nolika pie māsu durvīm un nemitīgi prašņāja, kā viņām veicoties. Rūtu tas mulsināja, un viņai bija gatava atbilde.

“Mēs vēl neesam izlēmušas. Pateicos, Medlova kundze.” Katru dienu viņas saņēma vismaz trīs vai četras vēstules, kas tika atvērtas ar kvēlām gaidām, bet sagādāja vienīgi vilša-, nos. Meitenēm šķita, ka savas prasības viņas ir izklāstījušas pilnīgi skaidri, tomēr šo vēstuļu rakstītāji nebija tās sapratuši. Viņām piedāvāja bērnaukles un pat virējas darbu. Kāda sieviete rakstīja, ka viņa esot atraitne, kurai piederot ļoti jauka māja, un viņa priecātos, ja šai mājā dzīvotu vēl otra sieviete, ar kuru parunāties, taču maksāt algu viņa nevarot. Māsas saņēma divus precību piedāvājumus no svešiem vīriešiem un, par spīti stāvokļa

nopietnībai, smējās locīdamās. Kāds, cerēdams, ka angļu gnvvi nante spēs palīdzēt, apvaicājās par savu māsu, kma ai/biaukusi uz Londonu, bet divas skolotājas savā vēstulē jutilAja. vai diik stētu piebiedroties viņām darba meklējumos. Šīs prasības bija no mācošas.

Kad nedēļas nogalē māsas ievietoja avīzē otru sludmaiumu, pārējiem viss kļuva skaidrs, un Medlova kundze nevilcinaļfls pa vaicāt:

“Jums joprojām nav veicies?”

Tad Rūta atzinās, ka viņas vēl arvien nav atradušas pienu* rotu darba vietu. Un apjautājās, vai Medlova kundzei nebutu ka da lētāka istaba.

“Lētāka istaba? Nezinu gan. Visām mūsu istabām ir viena un tā pati cena, lētāka ir vienīgi istabiņa aiz virtuves. Tur ir divas vienguļamās gultas, bel citu mēbeļu tikpat kā nav. Parasti es to izīrēju tikai ceļojošiem tirgotājiem. Jūs jau zināt, kādi viņi ir. Tās gultas viņi tikpat kā neizmanto. Bet jūsu lādēm tur nemūžam nepietiktu vietas.”

“Ak tā.” Rūta būtu ar mieru pārvākties uz mazo istabiņu, taču zināja, ka Emīlija nepiekristu neparko. “Nu, nekas. Mēs paliksim tepat.”

“Man ļoti žēl,” Medlova kundze sacīja, no visas tiesas nobažījusies par viņu, un Rūtu tas aizkustināja. Kad saimniece aizvēra aiz sevis durvis, Rūta izplūda asarās.

Meitenes joprojām neatlaidīgi apmeklēja Penna kantori, drīzāk aiz ieraduma un arī tādēļ, lai vispār kaut ko darītu, nevis tāpēc, ka lolotu kādas cerības, taču šajā rītā Penns sagaidīja viņas ar labām vēstīm.

“Vai es neteicu, ka atradīšu jums vietu?” viņš uzvaras priekā sauca. “Un ne tikai vienu vien. Divas. Vienā un tai pašā pilsētā. Nāciet dziļāk, dāmas!”

Māsas apsēdās uz nelīdzenās sofas viņa uzgaidāmajā stūrītī un nekustīgi raudzījās viena otrai acīs, aiz gaidām gandrīz

nespēdamas parunāt, klausīdamās, kā Penns aši un bezpersoniski runā ar nelaimīgām sievietēm, kuras atkarībā no situācijas smējās, raudāja vai kliedza uz viņu.

Emīlija pacēla uzacis un sarkastiski pačukstēja: “Viss pieder pie amata.”

Penns atgriezās, nesdams apbružātu kantorgrāmatu. “Tā, paskatīsimies. Mēriboro, tā ir tā pilsēta. Tikai pārsimt jūdžu uz ziemeļiem no Brisbenas. Tur ir osta, no kuras izved vilnas kravas. Ļoti nozīmīga, daži pat apgalvo, ka lielāka par Brisbenu. Re nu, jums nemaz nebūtu vajadzējis tērēt naudu par tiem sludinājumiem! Es tos redzēju. Neapvainojieties, dāmas. Taču “Mēriboro Pastā” es ievietoju pats savējo. Man vajadzēs iekasēt par to samaksu. Trīs šiliņus. Ar mieru?”

*

Viņas pamāja.

“Tik un tā lētāk nekā “Kurjerā”. Tātad, kā jau teicu, vietas ir divas. Un abas smalkas. Pirmā ir pie Meningtrija kundzes. Viņai ir trīs bērni, septiņus, astoņus un desmit gadus veci, vecākais ir zēns. Dzīvo pašā pilsētā. Jums būs patīkami uzzināt, ka māja ir gaumīgi iekārtota. Vismaz viņa tā saka. Tur nav kārtīgu skolu, tāpēc viņa izmisīgi meklē guvernanti.”

“Tas ir brīnišķīgi,” Rūta izdvesa.

“Labi. Avīzes sludinājumā es minēju jūsu pieprasīto algu...”

“Nevar būt!” Rūta bija šausmās.

“Nebija jēgas šķiest laiku. Nedz jūsējo, nedz viņējo. Labāk pateikt visu skaidri un gaiši. Starp citu, simt mārciņām viņa nepiekrīt, bet ir ar mieru maksāt astoņdesmit. Vai tas jums der?”

“Jā. Turp dosies Emīlija.”

“Nē. Turp dosies tu, Rūta.”

“Nekādā ziņā! Esmu sev nosolījusies, ka pirmo darba vietu ņemsi tu, lai tur vai kas.”

“Labi,” noteica Penns. “Tad nu Emīlijas jaunkundze būtu iekārtota darbā. Tagad otra vieta — tā ir pie Mūnija kundzes. Arī tur jūsu dzīvesvieta būs mājā. Viņa maksās septiņdesmit mārciņu. Ne vairāk. Toties viņai ir tikai viens bērns. Trīspadsmit gadu veca meita. Pašai neesot laika meiteni pieskatīt...”

“Kā jūs teicāt — Mānija?” Rūta jautāja. “Vai las u nu 11/ vārds?”

“Jā. Savādi, ka bērns ir tikai viens, bet droši vien tam 11 kāds

iemesls...”

“Penna kungs,” iejaucās Emīlija, “Rūta grib jums sacīt, ka mēs nebijām domājušas strādāt pie katoļiem.”

Penns samirkšķināja acis. “Kāpēc ne? Diez vai viņi cenu sies pievērst jūs savai ticībai.” Atbildi viņš nenogaidīja. “Lūk, un šai Mānija kundzei pieder viesnīca “Velsas princis”. Esmu par to dzirdējis. Runā, tā esot viena no labākajām pilsētā — viesu istabas, ēdamistaba, viss pārējais.”

“Un kur dzīvo viņi paši?” Rūta vaicāja.

“Viesnīcā, protams. Jums tur būs sava istaba. Jūs dzīvosiet labi.”

Rūta papurināja galvu. “Baidos, ka ne. Es neesmu ar mieru dzīvot viesnīcā. Vai kopā ar šiem ļaudīm. Jums būs jāsameklē kas cits.”

Penns noskaitās. Viņš paliecās uz priekšu. “Man gan šķiet, dāmas, ka nabags nedrīkst būt izvēlīgs. Esmu atradis jums divas darba vietas, kā tiku solījis. Vai nu jūs tās pieņemat, vai tieciet galā pašas.”

“Penna kungs, vai varam lūgt dienu pārdomām?” Emīlija jautāja.

“Jūs man atbildēsiet rīt. Jā, rīt. Citādi es pats ievietošu sludinājumu, piedāvājot darbu pie Mānija kundzes. Saprotiet, tas ir mans amats. Es nedrīkstu pieļaut, lai mani pūliņi nenes augļus.”

Tisingtoni nebija atturībnieki. Attiecīgās reizēs galdā tika celts vīns, un ikreiz pēc vakariņām Viljams ar labpatiku bija nodevies savam rituālam — aizkūpināja pīpi un iedzēra portvīnu. Uz kuģa meitenēm bija pašām savs rituāls, viens no retajiem priekiem — izdzert glāzi vīna dienā. Vīns viņām šķita diezgan labs un tā cena ļoti zema, jo tas tika pirkts no kapteiņa palīga

bez akcīzes nodokļa. Iedrošināja ari tas, ka šis kapteiņa palīgs sagādāja viņām ieganstu vīna dzeršanai, teikdams, ka ārsti iesakot to dziednieciskiem nolūkiem garos jūrasbraucienos, lai organisms neciestu no svaigu dārzeņu trūkuma.

“Mūslaikos daudziem ārstiem kolonijās pieder vīna darītavas, un viņi dzīvo ļoti turīgi,” kapteiņa palīgs klāstīja meitenēm. “Taču sākumā viņi ķērās pie vīna darīšanas tikai tādēļ, lai apgādātu ar vīna krājumiem kuģus, kuri dodas atceļā.”

Kaut arī māsas atzinīgi vērtēja alkoholu, ja tas tika pasniegts īstajā vietā, viņas tomēr nespēja iedomāties, ka būtu jādzīvo viesnīcā. Šis priekšstats viņām derdzās, turklāt viņas baidījās par savu labo slavu. Nonākušas pie pansijas, abas vēl arvien cīnījās ar šo dilemmu. Emīlijai nu bija atradusies vieta, viņa brauks uz Mē-riboro, bet kas notiks ar Rūtu? Vai viņai būs jāpaliek tepat un uz labu laimi jāmeklē cita vieta — vai pieņemt šo briesmīgo piedāvājumu kā pēdējo glābiņu?

Emīlija izgāja sētā, lai no auklas savāktu izmazgāto veļu, un Rūta devās uz istabu, taču ceļu viņai aizšķērsoja Medlova kundze.

“Tisingtones jaunkundz, es jau jūs gaidīju. Piejums ieradusies kāda dāma. Viņa ir salonā. Nāciet, es jūs iepazīstināšu! Viņa vēlas piedāvāt jums darbu.”

Tiklīdz iepazinusies ar Beitmena kundzi, Rūta atskārta, ka šī ir tā pati sieviete, kuru viņa bija redzējusi pie Sv. Jāņa baznīcas tajā dienā, kad māsas bija tikušās ar mācītāju. Rūta brīnījās, kā varējusi to aizmirst. Sievietei galvā bija tā pati bezgaumīgā cepure, dāsni izrotāta ar svītrainām lentēm.

“Es tā priecājos ar jums iepazīties!” Beitmena kundze jūsmīgi bēra vārdus. “Un uzzināt, ka jūs vēl arvien esat brīva — tas ir, kā guvernante. Medlova kundze man stāstīja...”

Noskaitusies par nekaunīgo saimnieci, kas joprojām stāvēja turpat, kā grasīdamās piedalīties sarunā, Rūta veltīja viņai bargu skatienu.

“Pateicos, Medlova kundze! Tas nu būtu viss.”

Atraidīta un neapmierināta, saimniece i/.mctns lauka m> is tabas, un Beitmena kundze pacēla uzacis; guvernantes vnldoni gais tonis acīm redzami bija atstājis uz viņu iespaidu

“Man jums jāsaka, Beitmena kundze,” Rūta ierunājās, "ka mums ar māsu šo pašu rītu ir piedāvātas divas lieliskas ilaiba viltas.”

“Ak nē! Tikai nesakiet, ka esmu atnākusi par vēlu!”

“Iespējams, ka ne. Lēmums ir jāpieņem līdz rītam. Varbūt jūs vēlētos pastāstīt man par savu nodomu? Šis krēsls pie loga n ļoti ērts; lūdzu, apsēdieties!”

“Pateicos, Tisingtones jaunkundz.”

Kamēr Beitmena kundze ierīkojās krēslā un sakārtoja ari sa vus kuplos svārkus, Rūta stalti apsēdās viņai pretim uz krēsla ar cietu atzveltni, ļaudama, lai iespējamā darba devēja sāk runāt pirmā.

“Manai māsai, Stenfīlda kundzei, ir vajadzīga guvernante. Viņa dzīvo lopkopības fermā rietumos. Bet, ievērojiet, ne jau sevišķi tālu. Tikai kādu simt jūdžu attālumā. Patiesībā — ziemeļrietumos. Viņai ir ļoti jauka māja un divas burvīgas meitiņas. Viņai ir arī klavieres, un viņa gribētu, lai meitenes mācās mūziku. Vai jūs mācāt mūziku, Tisingtones jaunkundz?”

Rūta pamāja.

“To es, protams, varēju iedomāties. Viņi dzīvo netālu no Na-nango pilsētas. īstenībā tas ir pavisam mazs miestiņš. Drīzāk pat ciemats. Tomēr ļoti patīkams. Un tur ir sausāks klimats. Ne tik mitrs kā Brisbenā. Redziet, mēs te dzīvojam ielejā, tāpēc karstās dienās necik nepūš vējš. Jāteic, manis pašas māja šeit ir ļoti plaša un vēsa, tomēr laukos jau nevar gaidīt ko līdzīgu. Nu, vismaz ne vidusmēra mājā, tā sacīt. Mans vīrs ir Brisbenas muitas inspektors. Viņa kantoris atrodas Muitas namā, skaistā ēkā, varbūt būsiet pamanījusi...”

Rūta ļāva viņai tarkšķēt, jo šādos apstākļos šķita nepieklājīgi pārtraukt atnācēju. Beitmena kundze viņai nepatika, jo likās visai prasta, — tomēr viņa jau arī nebija īstā darba devēja. Sprie-

žot pēc dzirdētā, šī darba vieta šķita gluži ideāla, un varbūt Beit-mena kundzes māsa bija labāka par viņu.

“Ko vēl jūs gribētu uzzināt?” Beitmena kundze pēdīgi jautāja.

“Man tiešām ir kāds jautājums. Vai Nanango atrodas netālu no Mēriboro?”

“Mēriboro? Tā taču ir osta! Nanango atrodas iekšzemē. Nē, pa vidu ir krietns atstatums. Man liekas, raugoties no putna lidojuma, Mēriboro ir tikpat tālu kā Nanango, tikai ziemeļu virzienā, tā sacīt.”

“Ak tā. Mana māsa grasās pieņemt guvernantes vietu Mēriboro, taču man nav īsti pa prātam otra darba vieta, kas tiek piedāvāta tai pašā pilsētā. Jāteic, ka Stenfīlda kundzes piedāvājums man patīk daudz labāk.”

Beitmena kundze bija sajūsmā. “Tad jūs piekrītat?”

“Jāņem vērā vēl kas cits. Kādu algu Stenfīlda kundze ir gatava maksāt, ja izlemtu, ka esmu viņai piemērota? Beitmena kundze, man ir teicamas rekomendācijas. Ja vēlaties, varat tās apskatīt.”

“Nē, nē, nē, tas nebūs vajadzīgs. Nedomājiet, ka dižojos, taču es lieliski protu novērtēt cilvēkus. Un esmu pārliecināta, ka jūs kā izglītota dāma būsiet ļoti prasmīga guvernante. Un, ticiet man, jūs nenožēlosiet, ja pieņemsiet šo vietu. Stenfīlda kungs ir burvīgs vīrietis, meitenes ir rātnas, jums būtu pašai sava istaba, un mana māsa ļoti priecātos, ja jūs ierastos pie viņiem. Jūs būtu kā viena liela, laimīga ģimene, tā sacīt.”

“Un alga?”

“Viņa piedāvā piecdesmit mārciņu gadā. Krietna summa, vai jums tā nešķiet?”

“Ak tā. Tas ir daudz mazāk par parasto algu.”

“Bet jums būtu tikai divas skolnieces, un jūs būtu pati sev noteicēja. Un miteklis un uzturs par brīvu!”

“Tas ir pats par sevi saprotams.”

“Jums noteikti patiktu tur dzīvot. Jūsu vietā es daudz labprātāk izvēlētos Nanango, nevis Mēriboro.”

“Tiešām? Kāpēc?”

“Nu, Mēriboro galu galā ir osta. Upes osta. Ļaudis tui 11 vi sai rupji, nevis tādi, kādi sastopami pieklājīgās lauku pilsētas " Līdz ar to bija izšķirts viesnīcas jautājums. Par to nk un t.i nevarēja būt ne runas. Un Emīlijas nākamā darba vieta, spriežot pēc teiktā, bija piemērota, jo darba devējiem taču piederēja liela māja. Tātad tiem bija jābūt krietniem ļaudīm. Rūta bažījas pai to, ka jāpiekrīt tik mazam atalgojumam — piecdesmit mārciņām, paturēdama prātā parādu, kas jāatmaksā biedrībai. Pat tad, ja ma jokiis un uzturs ir par brīvu, iztikai necik daudz nepaliks pāri. Vienmēr jau atradās papildu izdevumi — bija jāiegādājas apģērbs un tamlīdzīgas lietas. Emīlija visādā ziņā ieteiktu nepiekrist tik mazai algai.

Rūta paraudzījās uz Beitmena kundzi. “Varbūt Stenfīlda kundze vēl padomātu, vai nepastāv iespēja maksāt septiņdesmit mārciņu?”

“Ak, to viņa nespēs. Tā ir laba, bet ne bagāta ģimene. Varētu teikt, ka viņi necieš trūkumu, bet tas tad arī viss. Viņiem ir gadījušās sliktas sezonas, sausums, un no tā ir stipri cietušas finanses. Piecdesmit mārciņu būs beidzamais piedāvājums.”

Beitmena kundzes urbīgajās acīs vīdēja mudinājums izšķirties, un Rūta pieņēma lēmumu. Lai Emīlija neraizētos, Rūta viņai pateiks, ka Stenfīldi piedāvājuši septiņdesmit mārciņu; viņai vienkārši būs jācenšas dzīvot pēc iespējas taupīgi, lai mēģinātu atlicināt naudu biedrībai.

“So darba vietu un ģimeni jūs aprakstāt tā, ka man ir ārkārtīgi grūti atteikties,” viņa sacīja Beitmena kundzei. “Es jutīšos pagodināta, pieņemot šo vietu.”

“Par piecdesmit mārciņām?”

Rūta pamāja ar galvu. “Kad man jāsāk darbs?”

“Tūdaļ pat, Tisingtones jaunkundzi Nemaz nespēju izteikt, cik laimīga jūtos!” Beitmena kundze pēkšņi pietrūkās kājās — kā baidīdamās, ka guvernante pārdomās. “Ziņošu savai māsai un

noskaidrošu visu par diližansu, ar kuru jūs turp dosieties. Ticiet man, jūs nenožēlosiet, un Stenfllda kundze jūs ļoti gaidīs!”

“Acumirkli, Beitmena kundze! Vai jūs varētu dot padomu, kā lai mana māsa nokļūst Mēriboro? Mums neienāca prātā pajautāt. Vai viņai arī jābrauc ar diližansu?”

“Var jau gan, taču ceļš ir gaužām garš, jo tiek mainīti zirgi. Viņai būtu labāk braukt ar kuģi. Daudz ērtāk.”

Kad šī sieviete bija aizgājusi, Rūta nokāpa lejasstāvā, lai pavēstītu Emīlijai, ka nu viņām abām beidzot ir darba vieta, tomēr sirds dziļumos viņa nejuta prieku. Tagad viņas būs šķirtas, katrai būs jāpastāv par sevi starp svešiniekiem, svešā vidē. Rūta lūdza Dievu, lai Viņš sargā viņas jauniņo māsu un dod viņai veselību un laimi.

- 2 -

Svelmainais laiks neizbēgami atnesa dūmakainu lietu, kas drīz pārvērtās stiprā lietusgāzē, un, kad Mels sasniedza gadatirgus laukumu, teltis jau tika jauktas nost un apmeklētāji pamazām devās prom. Tomēr šajā sestdienas pēcpusdienā nekas nespēja aptumšot Meļa omu. Diena bija izvērtusies interesanta. Viņš apgrieza zirgu un palaida to vieglā riksī atpakaļ pa ceļu, nelikdamies zinis par lietus šaltīm, jo no tām jau nebija nekāda ļaunuma, lietus nebija auksts un nesaldēja kaulus atšķirībā no saltajām lietavām dienvidos.

Kādā ielas stūrī viņš ieraudzīja gaužām savādu braucamrīku un atkal nobrīnījās par ērmotajām lietām, kam cilvēks var negaidīti uzskriet virsū lielās pilsētās, kur katrs cenšas pārspēt citus. Braucamais atgādināja prāvu ori, kurā iejūgti četri zirgi, taču pašu ori ietvēra augsts audekla pārsegs, kopumā veidojot tādu kā segtu kulbu. Tā kā nekāda cita darāmā viņam nebija. Mels ziņkārīgi izlēca no segliem, piesēja zirgu pie slitas un devās iekšā audekla nojumē, lai izpētītu, kas tur notiek.

Pret vienu no kulbas riteņiem bija atslieta liela plāksne ar uzrakstu: BRAUCIENS UZGIMP1, BRĪNIŠĶĪGO ZELTA PILSĒTU!

“Kas tur ir?” Mels jautāja kādam vīram baltos svārkos, kurš patlaban iekasēja brauciena maksu no diviem apmeklētājiem, kamēr apkārt pulcējās mazs pūlītis, lai paskatītos, kas te notiek, vai varbūt vienkārši patvertos no lietus.

“Zelts!” vīrs atbildēja. “Un tu izskaties itin piemērots. Dūšas tev pietiktu, bet vai tev ir arī divas mārciņas?”

“Vēl labāk, kungs, man ir zirgs. Bet kur atrodas Gimpi?”

“Ziemeļos, draugs. Jātniekam tas nav pārāk tālu, toties tas ir pārāk tālu tādiem zeltračiem, kuri velkas kājām; tie zaudē spēkus, pirms vispār tiek līdz raktuvēm.”

“Un jūs vedat tos kā ar omnibusu?”

“Kā ar ekspresi. Lētākais veids, kā tur nokļūt. Citādi atliek vienīgi braukt ar diližansu, un tas strādnieka cilvēkam ir par dārgu.”

“Ko tu neteiksi! Un tajā brīnišķīgajā zelta pilsētā ir zelts?”

“Runā, ka pati bagātākā atradne, kāda līdz šim redzēta. Mani klienti atgriezīsies, kļuvuši par miljonāriem. Vai gribi braukt mums līdzi?”

“Varbūt.” Mels netaisījās neko solīt. Šis zellis pārlieku atgādināja gadatirgus muldoņu, lai viņam varētu uzticēties, bet, iespējams, tā nemaz nebūtu slikta doma — uzmest aci zelta raktuvēm. Mels stāvēja maliņā, noraudzīdamies, kā vīri, slēpdami savu alkatību, noskaita divas mārciņas sīkās monētās, daži pat laiž apkārt cepuri, lai sadiedelētu pietiekamu summu biļetei, gaužoties par nabadzību un ģimeni, kura cieš badu. Tie viņam atgādināja neprātīgus derību slēdzējus zirgu skriešanās sacīkstēs.

Kad viens diedelnieks ar savu cepuri pienāca pie viņa, Mels sagramstīja kabatā piecus šiliņus.

“Tu domā, ka tā ir droša lieta, draugs?” viņš jautāja.

“Kā citādi! Jābūt trakam, lai turp nebrauktu. Otras tādas izdevības vairs nebūs.” Redzēdams cepurē iekrītam šiliņus, viņš pateicīgi ieskatījās Melam acīs. “Tu esi īsts džentlmenis, puis. Bār-nijs Magī tevi neaizmirsīs, kad būs ticis pie bagātības.”

Mels pavīpsnāja. Būdams dzimis ciniķis, viņš ievēroja, ka Magī nemaz nevīžo apvaicāties pēc viņa vārda, lai to ielāgotu un neaizmirstu ziedotāju, kad būs ticis pie bagātības Gimpi, brīnišķīgajā zelta pilsētā.

Kamēr Magī rāpās iekšā kulbā, tās īpašnieks joprojām vervēja pasažierus. “Sanāk! Sanāk! Vairs tikai dažas brīvas vietas! Nenokavējiet! Un jūs, kungs?”

Kalsns puisis ar izdēdējušu, sērīgu seju pajautāja, vai drīkstēšot samaksāt par braucienu tad, kad nonākšot galā, taču vedējs nelikās viņu dzirdam. Mels devās atpakaļ pie sava zirga. Viņu nebija pārņēmis šis tā dēvētais zelta drudzis, un diez vai tas draudēja viņam arī nākotnē, bet interese bija pamodināta. Varbūt viņš tomēr dosies turp un paskatīsies.

Mels drīz atklāja, ka ceļojums uz ziemeļiem drīzāk atgādina jāšanas sacīkstes ar šķēršļiem. Pirmām kārtām jau pašu ceļu skaidri zināja tikai tie, kuri labi pazina šo apvidu. Grambainas ratu sliedes aizstiepās uz visām pusēm, un daudzas noveda strupceļā, izbeidzoties pret necaurejamiem krūmājiem, kuros slēpās laupītkāri iedzimtie. Lopu takas, kuras veda tikai uz aitkopības fermām tālu laukos, radīja vēl lielāku jucekli un bojāja omu. Ceļu aizsprostoja upes, lietus sezonas sākumā pārplūdušas, — kaut kas pilnīgi neredzēts izmisušajiem dienvidniekiem; upju krastos slējās lītavu izmērcētas nometnes, kamēr ceļotāji kaulējās ar prāmniekiem par pārcelšanas maksu. Nerimtīgā lielus un dubļu nomocīti, baiļu pārņemti, kājnieki un braucēji cīnījās uz priekšu.

Mels atskārta, ka bailes ir vēl ļaunākas par drudzi. Bailes par to, ka zelts varētu izbeigties, pirms esi nonācis pie mērķa. Bailes no pēkšņa aborigēnu uzbrukuma vientuļām nometnēm — tāpēc ceļinieki drošības labad centās apvienoties. Taču šī apvienošanās radīja jaunas grūtības. Daudzi pamodās no rīta, augu nakti mocījušies juceklīgos un briesmīgos murgos par slepkavībām un kautiņiem, un atklāja, ka viņiem nolaupīta izmisīgi nepieciešamā pārtika un piederumi, un, vēl ļaunāk, šautenes. Uz lauku ceļiem, kur diena parasti bija jāpavada kopā ar svešiniekiem, zēla un plauka neuzticība un aizdomas. Visi zināja, ka klaidoņi neies uzbrukt tādiem nožēlojamiem ceļiniekiem, ja daudz brangāks guvums gaida posmā starp zelta raktuvēm un Mēribo-ro ostu, tāpēc ceļotāji piesardzīgi ielūkojās savu tā dēvēto draugu sejās. Uz ceļa visi vairījās no vāciešiem un zviedriem, tomēr visvairāk vērsa savu aizkaitinājumu pret noslēpumainajiem

ķiniešiem, kas vieglā solī steidzās garām, it kā briesmas viņiem būtu pilnīgi vienaldzīgas. Nometnēs un ceļmalas krodziņos izcēlās kautiņi, bet ķīnieši, apņēmušies doties uz priekšu pēc iespējas ātrāk, nekad tajos neiesaistījās. Viņi aizzibēja tumsā un nozuda, toties palika bailes no viņu dunčiem, tik asiem, ka var pāršķelt rīkli.

Mels nesteidzīgi jāja uz priekšu. Ja zelts izbeigsies, tad izbeigsies, ko tur daudz. Viņš nopelnīja dažas mārciņas, nedēļu strādādams par pārcēlāja palīgu, un tad bez maksas pārcēlās pār upi pats kopā ar zirgu. Ticis līdz lopu takai, viņš ieraudzīja tik milzīgu aitu baru, kādu savu mūžu nebija redzējis. Pārsteigts viņš uzsāka sarunu ar saimnieku, kas pastāstīja, ka iegādājies šīs aitas, pēc skaita apmēram divpadsmit tūkstošus, lai ierīkotu fermu štata rietumu galā, un ka viņam lieti noderētu otrs dzinējs...

“Redz, daži no maniem draņķa rokaspuišiem aizlaidās uz Ne-švilu.”

“Kur tā Nešvila ir?” Mels jautāja.

“Kādas sešdesmit jūdzes augšup pa upi no Mēriboro, tur, kur Nešs atrada zeltu. Tagad to vietu sauc par Gimpi. Tas ir aborigēnu vārds un nozīmē “dzeļošais koks”. Vai turp tu dodies ar visu šito kranču baru?”

“Varbūt.”

“Klausies, puis! Paliec pie manis vienu nedēļu. Es tev par to atlīdzināšu. Aitu ir daudz, un piekrastes apvidus ir gatavā elle. Tur, aiz tiem pakalniem, mēs tiksim līdzenākā vietā. Tad tu varēsi griezties atpakaļ.”

Kad viņi ar pūlēm bija tikuši pāri pakalnu korei, fermeris lūdza Melu palikt ilgāk; Mels jau bija paredzējis šādu lūgumu, tomēr negribēja vēl mēnešiem ilgi dzīt aitas pa gandrīz neizpētītiem apgabaliem, tāpēc saņēma savu algu un devās atpakaļ. Atgriezies uz Gimpi ceļa, viņš piebiedrojās diviem zeltračiem, kādu gabalu jāja tiem līdzās, lai dzirdētu jaunākās vēstis, un nopriecājās, uzzinot, ka zelta dzīslas tiekot atrastas joprojām. Būdams pie aitkopjiem, viņš bija juties omulīgi — runājis viņu

valodā un priecājies par viņu biedriskumu —, toties šeit atkal vajadzēja būt piesardzīgam. Jādams atpakaļ pa līdzenumiem, kuros nebija ne miņas no ceļiem, viņš bija arī sastapis divus aborigēnu pulciņus. Tie bija draudīga izskata vīri, bruņojušies ar šķēpiem un milnām. Mels bija nojautis — cerējis —, ka tie ir mednieki, un sveicinājis viņus ar smaidu un rokas mājienu. Aborigēni nebija viņu apdraudējuši, tomēr gadījumam, ja viņi nolemtu, ka vientuļais jātnieks ir labs medījums, Mels divas naktis nebija aizmidzis, tikai zvilnējis līdzās savam zirgam, snauzdams ar vienu aci un turēdams šauteni pie rokas. Viņš jutās noguris. Muļķīgi, viņš vēlāk nodomāja.

Aitu dzinēja pavārs bija iedevis viņam līdzi ceļā drusku sālītas jērgaļas un pāris konservu kārbu, un tajās Mels dalījās ar saviem jaunajiem biedriem, pirms atritināja guļammaisu un pie nometnes ugunskura gailošajām oglēm iegrima saldā, mierīgā miegā.

No rīta zeltrači bija prom. Prom bija arī Meļa nauda, pārtikas krājumi, šautene un patronas. Būdami amatieri, tie bija atstājuši viņam zirgu.

Melam ienāca prātā, ka šie vīri varbūt ir parasti laupītāji, nevis zeltrači, un ka viņi grasās aptīrīt vēl citus zelta meklētājus, kuri dodas uz ziemeļiem, tāpēc, paļaudamies uz labu laimi. Mels jāja atpakaļ pa to pašu ceļu. Sastapis ķīniešu bariņu, viņš aprakstīja tiem abu vīru izskatu, un izrādījās, ka viņa izbijušie draugi tiešām aizjājuši uz dienvidiem. Atšķirībā no daudziem saviem ceļabiedriem Melam nebija grūti saprasties ar ķiniešiem. Daudzās fermās bija pavāri ķīnieši, un tie vienmēr bija labsirdīgi izturējušies pret puišeli, kas klaiņoja apkārt kopā ar savu tēvu, tāpēc ķīniešus Mels droši vien pazina vēl labāk, lieka bija pazinis viņa tēvs.

Sameklējis ķīniešu pulciņa vadoni, Mels uzsāka ar viņu pieklājīgu sarunu, pieminēja nelaimīgo laupīšanu un apjautājās, vai drīkstētu lūgt nelielu pakalpojumu. Mazliet apsvēris šo lietu, Ksiu kungs pārmija dažus žiglus vārdus ar kūliju, kas atnesa

mazu zāļu pudelīti. Izņēmis no tās dažas kapsulas, kūlijs iebēra tās salocītā rīspapīra aploksnītē un, sagaidījis sava saimnieka mājienu, sniedza aploksnīti Melam.

Laiks bija noskaidrojies, un saule sakaltēja dubļainās grambas nelīdzenās vagās, kuras apgrūtināja iešanu kājniekiem, toties krietni atviegloja dzīvi jātniekiem. Tagad Mels ātri lika uz priekšu, meklēdams laupītājus, tomēr tikai mērojis vairāk par divdesmit jūdzēm, pamanīja viņus iznākam no ceļmalas krodziņa, nesot cukura maisu, pilnu ar pārtiku.

“Droši vien pirkta par manu naudu,” viņš noņurdēja, vērodams abus no krūmu aizsega.

Kādu jūdzi tālāk ceļmalā abi ierīkoja sev nometni; Mels atgriezās brikšņos, atstāja tur zirgu un pa krūmiem klusītēm piezagās nometnei klāt, lai novērotu laupītājus. Kad uz nometnes ugunskura pēdīgi burbuļoja katliņš un zem tā pannā čurkstēja gaļa, Mels sāka rīkoties. Vispirms — zirgi.

Atraisījis pavadas, viņš uzplāja zirgiem pa muguru un atkāpās krūmos, lai noskatītos gaidāmajā izrādē. Abi vīrieši, izdzir-duši troksni, vienā mirklī pielēca kājās un metās ķert savus zirgus, kas izbīlī līkločiem auļoja uz ceļa pusi. Zirgus viņi drīz noķēra, tomēr palika prom no ugunskura diezgan ilgi, un Mels ieguva laiku. Viņš iemeta opija kapsulas tējā un manījās prom, cerēdams, ka opijs iedarbosies. Būtu taču gluži veltīgi, ja Mels mēģinātu pieveikt divus bruņotus vīrus ar saviem vienīgajiem ieročiem — kabatas nazi un lopu pātagu.

Tomēr Ksiu kungs acīmredzot pieprata savu amatu. Nepagāja necik ilgs laiciņš, kad abi vīri jau bija izstiepušies pie plo-košā ugunskura un krāca, iegrimuši svētlaimīgā miegā.

Zagļiem tika nolaupīta nauda, labākā daļa pārtikas un zirgi. Nakts tumsā Mels jāja visu garo gabalu līdz pēdējai pārceltuvei. Kad prāmnieki iznāca no savām būdām, lai ķertos pie darba, viņš pārdeva abus zirgus pārcēlāju vecākajam, par desmit mārciņām katru, piecas mārciņas lētāk par parasto cenu; netika uzdoti nekādi jautājumi.

Pēc tam Mels drošības dej jaja pa lopu takam; tas atradas tālāk iekšzemē nekā pajūgu ceļi, toties tur bija daudz mierīgāk.

Viņš jāja pa Gimpi pakalniem, aiz brīnumiem iepletis acis, noraudzīdamies lejup uz rosīgajiem telšu ciematiņiem un plašajiem klajumiem, kur bija izcirsti visi koki. Pa taku starp divām telšu rindām un zemes kaudzēm viņš nonāca pie upes, kuras krastā gluži kā skudras ņudzēja strādnieki ar lieliem sietiem, bet citi darbojās ar cērtēm un lāpstām tik dedzīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība. Šī vieta lauku puisim apriebās jau pašā sākumā. Te bija vēl trakāk nekā īstas pilsētas graustos. Un smirdēja kā renstelē. Ārpusē pie pavirši uzslietiem skārņiem karājās jēlas gaļas gabali, suņi un kazas vazāja atkritumus starp teltīm, kur tiem virsū klupa vārnas, ap vilinošām viskija teltīm streipuļoja piedzērušie, tiem elkonī bija ieķērušās nošņurkušas sievietes, cerēdamas, ka šiem vīriem vēl ir ko tērēt.

Tomēr Mels nosprieda — ja reiz viņš ir šeit, tad varētu arī apskatīties, kas labs te darāms.

Visa apkārtne atstāja pilnīga jucekļa iespaidu, tomēr Mels drīz noskaidroja, ka šeit pastāv savi likumi un ka labsirdīgi zelt-rači neskopojas ar padomiem. Reģistrācijas kantorī — palielā lubiņu būdā — viņš nopirka zeltrača atļauju, un, tiklīdz izgāja pa durvīm, viņam klāt pienāca jauns anglis.

“Vai jūs šeit esat viens, ser?”

“Var jau būt. Un kas tu tāds?”

“Klaivs Hiljers. Esmu jūsu rīcībā.”

“Priekš kam?”

“Kā pārinieks. Bez pārinieka jūs šeit neiztiksiet.”

“Un tu iesaki pats sevi?”

“Tieši tā.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka man ir savs raktuvju nogabals un ir vajadzīgs kāds, kurš strādātu kopā ar mani. Varbūt mēs varētu iedzert pa glāzei tur, tajā viskija teltī, un pārrunāt šo lietu?”

Mels iesmējās. Uz tāda āķa viņš neuzķersies. Šis te meklē muļķi, lai iedzertu par brīvu. “Es diemžēl nedzeru.”

“Jo labāk,” anglis noteica savā smalkajā runas manierē. “Ja jūs būtu ar mieru, mēs varētu aiziet uz manu telti un iedzert tasīti tējas.”

Viņš bija visai izskatīgs puisis ar tumšiem matiem, gludi sku-vies, slaida auguma; moleskina bikses bija sabāztas garos zābakos, kas droši vien maksājuši krietnu naudiņu, pirms nonākuši šajā apvidū. Melam viņš atgādināja tos angļus, kuri mēdza ierasties aitu fermās no Vecās zemes, — fermeru draugus, jaunpienā-cējus, kas apņēmušies uzzināt, kā tikt pie bagātības.

Mels nolēma, ka viņam nav ko zaudēt un ka tase tējas noderētu itin labi.

Dzerdams tēju visai omulīgi iekārtotajā teltī, viņš uzzināja, ka Hiljers ir izputējis. Raktuvju nogabala nomas laiks bija beidzies, un viņš nevarēja atļauties atjaunot nomas līgumu. Patiesībā viņš nevarēja atļauties ne palikt šeit, ne doties projām.

“Mēriboro atrodas sešdesmit jūdžu attālumā lejup pa upi,” Hiljers teica. “Ja man paveiktos labāk nekā līdz šim, es meklētu pēdējo glābiņu un lūkotu izlūgties, lai kāds mani aizved...”

“Vai tad zirga tev nav?”

“Es to pārdevu, veco zēn. Ir grūti doties no šejienes prom, ja katru dienu taisni turpat tev līdzās kāds sāk aurot kā negudrs, ka esot uzdūries zelta dzīslai. Tas atstāj milzīgu iespaidu, ticiet man.”

“Uz mani tas neatstās iespaidu. Ko tev no manis vajag? Aizdevumu?”

“Es drīzāk teiktu — kapitāla ieguldījumu, ja vien jums ir nauda.”

Patlaban Melam naudas jostā jau bija vairāk par četrdesmit mārciņām, taču, ja anglis cerēja uz tām, tad puisim atkal nebija veicies.

“Pāris mārciņu,” Mels pēdīgi piedāvāja.

“Tad varbūt atjaunosim nomas līgumu uz mūsu abu vārda?

Jūs savukārt varēsiet dzīvot šajā teltī. Un visu, ko iegūsim raktu vēs, mēs dalīsim divās līdzīgās daļās. Taisnību sakot, es bulu ļoii pateicīgs, ja jūs varētu iegādāties mums mazliet ēdamā. Mans pieliekamais ir tukšs kā izslaucīts, citādi būtu piedāvājis jums pus dienas.”

Mels samirkšķināja acis. Šis zellis, viņa vērtējumā gadus divdesmit piecus vecs, bija ne tikai izputējis, bet acīmredzot arī palicis bez maizes garoziņas — un tomēr saglabājis līksmu omu. Vismaz viņš nestāstīja parastās asarainās pasaciņas.

“Kāda jēga atjaunot līgumu, ja tai nogabalā nekas nav atrodams?” Mels jautāja. “Tu tikko teici, ka neesi uzgājis ne graudiņa zelta. Kāpēc tu neatmet tam visam ar roku ? Es netaisos tērēt naudu par tukšu bedri.”

“Tad jūs man piebiedrosieties?” Hiljers atviegloti jautāja.

“Tikai ne tur. Vai mēs nevaram atrast labāku vietu?”

“Nē. Es esmu pie pašas upes. Zelts nemitīgi parādās man abās pusēs. Es vienkārši vēl neesmu uzdūries dzīslai. Lūdzu, pastrādājiet kopā ar mani, kaut vai tikai pāris nedēļu! Tiklīdz atstāšu to raktuvi, tur ievāksies kāds cits, un es izdarīšu pašnāvību, ja viņš atradīs zeltu!”

Mels aizsmēķēja un pārlaida skatienu teltij. Tā vēl bija gluži labā stāvoklī, bez nodevīgiem ūdens plankumiem un pietiekami plaša diviem vīriem. Sākumā Hiljeram acīmredzot bija klājies tīri labi, jo viņam bija pat galds, divi krēsli un pāris pieklājīgu lukturu. Un otra lāviņa.

“Kur palika tavs pārinieks?”

Hiljers paraustīja plecus. “Ak jā. Mana pāriniece. Viņa aizbrauca.”

“Pāriniece?” Mels strauji pacēla uzacis.

“Jā. Flērai es biju ļoti pieķēries. Neatlaidīga meiča. Mēs iepazināmies Brisbenā. Atbraucām šurp kopā, ar kuģi. Ļoti romantiski. Sievietes šeit var labi noderēt, ja vien ir pietiekami sīkstas, un Flērai nekad netrūka sīkstuma. Jauka meitene, ticiet man. Taču diemžēl viens no maniem kaimiņiem atrada bagātu dzīslu un māja

raktuvēm ardievas. Skumji par to runāt — Flera aizbrauca viņam

līdzi. Mulka meitene.”

“Manuprāt, viņa nemaz nav bijusi tāda muļķe.”

“Jums droši vien taisnība. Taču man viņa tiešām patika. Kā jūs teicāt, kāds ir jūsu vārds?”

“Es to vēl nemaz neesmu teicis. Mels Viloubijs.” Reģistrēties viņam bija vajadzējis ar savu īsto vārdu.

“Tātad jūs būsiet mans pārinieks nogabalā?”

“Lai notiek.”

Hiljērs sāka smieties. “Man beidzot uzsmaida laime! Vai redzējāt tos pārējos vīrus, kas gaida pie reģistrācijas kantora?”

“Jā. Redzēju dažus tur slaistāmies. Un kas tad ir?”

“Arī viņi stāv bezdarbnieku rindā. Tur visi meklē sev jaunus pāriniekus, kas vēl nav aizrunāti. Rūdītajiem racējiem jūs nebijāt pa prātam. Viņi nosprieda, ka jūs esat pārāk jauns, pārāk trausls. Ceru, ka jūs tāds neesat.”

“Vairāk par sievišķi jau nu spēšu paveikt.” Mels paraustīja plecus, klusībā brīnīdamies, ka bijis tāds nelga un sapinies ar šo neveiksminieku. Tomēr, cik redzams, ar Hiljeru varēs labi satikt, tāpēc pāris nedēļas zelta raktuvēs nenāks par ļaunu.

Melam nebija iebildumu pret smagu darbu, viņam tikai nepatika ilgas darba stundas. Vicinot cērti un lāpstojot zemi smagos spaiņos, muskuļi sākumā dabūja trūkties, taču drīz viņš atrada savu ritmu un strādāja līksmā omā, vērodams, vai viņu akmeņainajā bedrē nepavīdēs izdaudzinātais zelta mirdzums. Viņš saprata arī, kur var noderēt sievietes rokas — vajadzēja bērt izrakto zemi un akmeņus drupināšanas teknē, nebeidzami skalot smelkni, meklējot zelta smiltis, un vispār palīdzēt vieglākos darbos; nebilzdams par to ne vārda, viņš ievēroja, ka šo lomu ir uzņēmies Hiljers.

Domām nu atlika laiks brīvi klīst, un Mels prātoja par to meiteni, Flēru. Ja neņēma vērā prostitūtas, zelta raktuvēs visas pārējās bija precētas sievas, skarbas, nogurušas sievietes, kas plecu pie pleca ar saviem vīriešiem cīnījās par zeltu, tomēr Hiljers nelokāmi apgalvoja, ka Flēra bijusi citāda.

“Izcila skaistule,” viņš mēdza sērīgi stāstu "Brīnišķīgi vara krāsas mati, piemīlīga seja un augums, un pati tik pilna dzīvības.” Drīzāk jau dēkaine, Mels nodomāja, un gana glīta, lai sajauktu Hiljeram galvu. Bija acīm redzams, ka šis anglis celies no augstmaņiem, tāpēc tīrais brīnums, ka viņš vispār ielaidies ai tādu sievieti. Mels bieži domāja par savu angļu dāmu, kuru bija sastapis dumpja dienā Fortitjudvelijā. Hiljeram viņa butu patikusi. Viņa bija jauna, skaista un vēl dāma. Viņai nenāktu ne prata spert kāju tādā vietā kā šī, kur nu vēl pazemoties līdz smagam fiziskam darbam. Kādu vakaru, kad Klaivs atkal garlaikoja Melu ar saviem sapņojumiem par to, kā reiz uzies zelta dzīslu un atradis Flēru, Mels viņam pastāstīja par savu draudzeni.

“Viņa ir angliete. Ļoti glīta un smalka. Ar burvīgu balsi. Un ģērbjas ļoti izsmalcināti. Un ir ļoti gudra.”

“Ak tā. Izklausās, ka viņa ir brīnišķīga. Un kā viņu sauc?” “Tā nav tava darīšana,” Mels noņurdēja, lai nevajadzētu atzīties, ka to viņš nemaz nezina.

Slepenais pielūdzējs justos satriekts, redzēdams savu angļu dāmu patlaban. Viņš droši vien nomestu cērti un lāpstu un nekavējoties steigtos viņai palīgā.

Emīlija stāvēja ostā un, valdīdama asaras, atvadījās no māsas, nemaz vairs tik ļoti nekārodama dzīvot pati uz savu roku. “Man ir tik žēl, ka viss beidzies tā,” Rūta izdvesa. “Neskumsti! Mēs taču zinājām, ka šī ir plaša zeme un ka mums būs grūti atrast tādas darba vietas, lai paliktu tuvu viena otrai. Tur, kurp es dodos — Mēriboro —, es pameklēšu vietu arī tev, savukārt tu varēsi meklēt darbu man savā lauku pilsētiņā.” “Bet tu esi tik jauniņa!”

“Man ir jau divdesmit gadu.”

“Jā, un šajā vecumā tev pienāktos baudīt pieklājīgu dzīvi sabiedrībā, nevis klimst apkārt pa mežiem.”

“Nevajag, Rūta! Nerunā tā! Tev sāks sāpēt galva. Brisbenu diezin vai var saukt par “mežiem”, un stāsta, ka Mēriboro dzīve esot vēl rosīgāka. Uz mežiem jau dodies tieši tu!”

“Paturi prātā, Emīlij: ja tev neklāsies labi, tad ej no turienes prom. Brauc taisnā ceļā uz šejieni pie Medlova kundzes, un es atsūtīšu tev naudu. Viņa ir piekritusi tevi izmitināt.”

“To tu jau esi teikusi. Tagad man jāiet, Rūta... pasažieri kāpj kuģī.”

Emīlijai klusībā bija jāatzīst, ka viņa jūt zināmu atvieglojumu, kāpdama uz šonera “Mirjama” pārpildītā klāja, jo viņu naudas krājums atkal bija krietni sarucis. Lai pielāgotos tveicei, viņas bija spiestas iegādāties vieglākas drānas, gandrīz visu garderobi, turklāt vajadzēja segt arī īri, taču šīs rūpes nu bija galā. Beidzot viņām maksās algu!

Tā kā jūrasbrauciena paredzamais ilgums bija tikai dažas dienas, Emīlija bija nopirkusi pašu lētāko biļeti par deviņpadsmit šiliņiem un iekšēji gatavojusies briesmīgiem apstākļiem, tomēr nekādā ziņā nebija gatava tam juceklim, kāds valdīja uz šā kuģa. Ceļā bija devušās tikai nedaudzas ģimenes, vairums pasažieru bija vīrieši, kas slaistījās pa klāju starp bagāžas kaudzēm, it kā būtu nodomājuši palikt tur visu ceļojuma laiku.

Emīlija sameklēja stjuartu, kas parādīja viņai ceļu lejup pa šaurām kāpnītēm; tur Emīlija bija cerējusi atrast kajīti, taču ieraudzīja kaut ko līdzīgu sieviešu guļamzālei. Turklāt tā jau bija stāvgrūdām pilna ar sievietēm, kuras bija pasteigušās ieņemt labākās vietas. Visas izskatījās ļoti nabadzīgas, tomēr nešķita nepatīkamas.

Kāda īriete parādīja viņai tukšu lāviņu.

“Ņemiet ciet, kamēr varat, mīļā! Vīru galā ir samērā šauri, un, man domāt, no šejienes drīz pievāks visas tukšās lāvas, lai atdotu puišiem. Kur tad jūs noliksiet savu galviņu?”

Emīlija apsēdās, sāpīgi atsizdamās pret cieto matraci. “Šeit nav gultasveļas. Man sacīja, ka tā būšot.”

“Tie jau iestāstīs visu ko! Bet nebēdājiet. Lūdziet labāk Dievu, lai tiekam galā sveikas un veselas.”

“Un mana ceļojumu lāde! Tās šeit nav. Km man to meklēt?”

“Tā jūs atradīs pati.”

Un patiesi, viņas lāde līdz ar citu bagāžu tika nonesta lejā un nolikta mantu kaudzē pie kuģa starpsienas. Cerēt u/. savrupi bu bija velti; ikreiz, kad Emīlijai ievajadzējās kaut ko paņemt no lādes, viņai bija jāpastumj nost citu sieviešu mantas, lai tiklu klāt savējām.

Šo ceļojumu Emīlijai palīdzēja pārciest īriete, Deleinija kun dze. Viņa paskaidroja, ka lielākā tiesa pasažieru esot ieceļotāji, kurus uz Mēriboro uzaicinājusi pilsētas dome, jo tai neatliekami vajadzīgi strādnieki ostā un lauku fermās. Viņa pati brauca pie sava vīra, kas jau bija atradis labu malkas cirtēja vietu, un jutās tik laimīga, ka nepieļāva, lai šo laimi kaut kas aptumšotu.

Šajā īsajā jūrasbraucienā, par kuru Rūta būtu šausmās, Emīlija vienos apakšsvārkos nakšņoja uz kaila matrača, mazgājās spainī ar jūras ūdeni aiz gara aizkara, ko bija pakurinājušas attapīgas sievietes, un kopā ar viņām stāvēja rindā pēc ēdiena kambīzē. Viņai bija jāatzīst, ka kopumā šīs vienkāršās sievietes ir laipnākas un labsirdīgākas par māksloti cienīgajām otrās klases pasažierēm, kuras viņa bija satikusi iepriekšējā ceļojumā. Kad viņas, izgājušas paelpot svaigu gaisu, sastapa vīriešus, Emīlijai blakus bija Deleinija kundze, pašiecelta aizbildne, kas raidīja sašutušus skatienus vīriešiem, kuri nopētīja viņas glīto, jauniņo aizbilstamo.

“Tie jums neder, Tisingtones jaunkundz,” viņa brīdināja. “Jums jātēmē augstāk.”

Viņu ierašanās dienā ostā pavērās varens skats, tur pietauvojušies šūpojās vairāki lieli burukuģi, garas vēršu pajūgu rindas veda gar piestātni milzīgus vilnas vezumus, vagonetes pārvadāja kokmateriālu grēdas, un krastmalā valdīja liela burzma. Šī osta tiešām šķita daudz rosīgāka nekā Brisbena.

Deleinija kundze gādāja, lai Emīlijas ceļojuma lāde tiktu iznesta krastā, pirms pati devās prom kopā ar savu vīru, kurš bija viņu nepacietīgi gaidījis, un Emīlija aptvēra, ka viena un cerību pilna atkal stāv svešā piestātnē. Tikai tad viņa palūkojās apkārt, lai pierastu pie jaunās vides, un viņu satricināja atskārsme, ka piestātnē ir simtiem tumšādainu vīriešu. Viņas ar Rūtu — cenzdamās nepieklājīgi neblenzt — Brisbenā bija redzējušas dažus aborigēnus, nabadzīgus, noplukušus, tomēr acīm redzami nekaitīgus ļaudis. Taču šie vīrieši bija ar gaišāku ādu un nekautrīgāki, jo, klimzdami pa piestātni, skatījās uz Emīliju ar platu smaidu. Viņa būtu gājusi prom, taču nevarēja pamest savu lādi, tāpēc uzsauca kādam no kuģa apkalpes.

“Es gaidu kādu Meningtrija kungu. Vai jūs viņu pazīstat?” “Nepazīstu vis, jaunkundz.”

“Vai man būtu jāiet no šejienes prom?”

Vīrietis pamanīja, ka viņa bažīgi raugās uz aborigēniem apkārtējā pūlī. “Neraizējieties to kanaku'dēļ! Viņi nedarīs jums pāri. Drīz viņus savāks saimnieki. Viņi ir atvesti no salām, lai strādātu cukurniedru plantācijās.”

Tiklīdz viņš bija to pateicis, viņiem tuvojās drukns vīrs ar sarkanu seju, pastumdams iedzimtos malā gluži kā tādus priekšmetus.

“Vai jūs būtu Tisingtones jaunkundze?” viņš jautāja.

“Jā. Meningtrija kungs, vai ne?”

“Kā dzīvs,” vīrietis apstiprināja, nopētīdams Emīliju no galvas līdz kājām ar tādu skatienu, kāds viņai itin nemaz nebija pa prātam. “Ko tu neteiksi! Es nebiju gaidījis tādu meitentiņu kā jūs. Tomēr — esiet sveicināta Mēriboro! Vai šī ir jūsu lāde?”

Emīlija nelaimīga pamāja ar galvu. Šis vīrs viņai nepatika: viņš bija rupjš un lempīgs, ģērbies kreklā bez apkaklītes, mugurā nebija arī svārku, toties skatienu piesaistīja bezgaumīgi spilgti bikšturi. Pat zeķu viņam nebija kājās, uzautas tikai rafijas sandales. Emīlija palūkojās apkārt, izmisīgi cerēdama pamanīt kādu

1 Havaju salu iedzimtie; arī Dienvidjūras salu iedzīvotāji. Kamika (havajiešu vai.) — cilvēks. (Tulk. piez.)

paziņu, vēlēdamās, kaut jel Deleinija kundzei gadītos kāds iemesls atgriezties, ilgodamās mesties atpakaļ uz “Mirjamas” klāja, — taču tas nebija lemts.

Meningtrija kungs pasauca divus kanakus un lika tiem aiznest Emīlijas lādi uz vieglajiem ratiem, kas gaidīja malā, tad pasvieda viņiem par pūlēm monētu un smējās, kad abi reizē metās to ķert; pēc tam viņš mierīgi apsēdās uz bukas, paņēma grožus un uzsauca Emīlijai, lai viņa lecot iekšā.

Pa ceļam jaunais darba devējs noturēja Emīlijai veselu runu. “Man šeit pieder kokzāģētava, tīri ienesīga, un vēl daži citi uzņēmumi. Un es esmu pilsētas domē, drīz tikšu par mēru, bet tāpēc jau nedižojos. Vai jūs saprotat?”

Viņa pamāja. Te viss bija skaidrs.

“Un es negribu arī, lai mana cienīgā dižotos, tāpēc neiedvesiet viņai visādas iedomas! Tieši viņa nosprieda, ka bērniem vajadzīga skolotāja, jo te jau nav nevienas jēdzīgas skolas, un es to atbalstu. Nedz es, nedz viņa — mēs neesam baudījuši nekādu izglītību, taču šajā pasaulē ir jāskatās uz priekšu. Un jāsāk agri, kā sāku es ar saviem uzņēmumiem. Jāredz, kas vajadzīgs. Mani bērni izaugs turīgi, viņiem piederēs jau otrās paaudzes nauda, tāpēc nepiedien augt neskolotiem, ja saprotat, ko es gribu sacīt. Man pašam ir labi tāpat, un es esmu turīgāks par vairumu šejieniešu, taču aug arī pati pilsēta. Pēc pāris gadiem te būs īsta lielpilsēta, pieminiet manus vārdus, un es negribu, lai mani bērni paliek iepakaļ citiem.”

Kamēr viņš runāja, Emīlija gar savas cepures plato malu noraudzījās uz pilsētu. Šī bija šausmīga vieta. Ne mazākajā mērā neatgādināja Brisbenu. Patlaban viņi acīmredzot brauca pa galveno ielu — pa platu, neglītu ielu, kuras malās rindojās dīvainas būves, gan būdas, gan divstāvu ēkas, kas brēktin brēca pēc krāsošanas, un namu starpā pletās tukši, ar nezālēm aizauguši laukumi gluži kā spraugas zobos. Bija ļoti karsti, vēl karstāk nekā Brisbenā, taču nekur neredzēja neviena koka, bija tikai šī nožēlojamā, netīrā iela, neviena smalka veikala, un visi iedzīvotāji izskatījās tikpat garlaicīgi un nepievilcīgi kā šis pilsētas domnieks.

“Viņa saka, jūs mācot arī labas manieres,” Meningtrija kungs turpināja. “Tas der, bērniem nenāks par ļaunu apgūt manieres, bet jūs varat iemācīt viņiem arī smalki runāt. Tas ir svarīgi. Es pats uz savu roku iemācījos rakstīt un lasīt, un rēķināt; rēķināšana man padodas.” Viņš nosmējās. “Tur nu jūs varat likt galvu ķīlā. Man nav vajadzības smalki runāt — es, redz, esmu pats sev priekšnieks —, bet es negribu, lai mani bērni blamējas. Saprotat?”

“Jā, Meningtrija kungs.”

“Tas aģents traki jūsmīgi atrakstīja manai cienīgajai, ka jūs mācot arī franču mēli. Vai tas tiesa?”

“Jā, Meningtrija kungs.”

“Nu, tas man neder. Gatavā laika šķiešana. Bet vienu viņš nepateica, un es to gribu zināt... vai jūs mākat spēlēt klavieres?”

“Jā, Meningtrija kungs.”

“Ak mākat? Paskat tik! Nu mēs kaut ko nokārtosim.” Viņš spēji apturēja zirgus, pasvieda viņai grožus un nolēca no bukas.

“Pagaidiet tepat!”

Viņš nozuda lielā veikalā, un Emīlija palika, rokās sažņaugusi ādas grožus, cerēdama, ka zirgs nesadomās mesties uz priekšu. Viņa redzēja, kā garām paiet visādi ērmoti ļaudis: sievietes taisnos, raupjos svārkos, kuros nemanīja ne zīmes no stīpojuma, un cepurēs ar platām, nokarenām malām; skarbi vīri, dažiem pie zābakiem pat šķindēja pieši; aborigēnu un, vēl trakāk, ķīniešu bariņi; uz ielas stūra slaistījās daži no šiem kanakiem; un, par kroni visam, pa galveno ielu rikšoja jātnieki, it kā atrastos uz kāda lauku ceļa, un Emīlijas zirgs ikreiz satrūkās un nepacietīgi iebubinājās.

Taču tad atgriezās Meningtrija kungs, ļoti apmierināts ar sevi. “Es nupat nopirku klavieres!” viņš uzvaras priekā paziņoja.

Emīlijai bija jāuzdod jautājums. “Vai šeit tirgo klavieres, Meningtrija kungs?”

“Nē, meitenīt. Es tās pasūtināju. Pašas tabakās, kādas veikalnieks var sameklēt. Viņš tās piegādās man. Vienmēr esmu gribējis klavieres. Un cienīgā tāpat, bet es teicu, ka la u gatava naudas šķiešana, ja nav neviena, kas tās spēlē.” Noslaucījis no ūsām sviedrus, viņš tos norausa gar kreklu.

“Karsti te ārā, labāk kustēsim!”

Viņi ielīgoja pa vaļējiem vārtiem, aiz kuriem sākas dubļains piebraucamais ceļš, kas vijās caur apvītušu, kūpošu lapotņu tuneli, un Emīlijai tas nepatika. Dumbrainos zāliena laukumiņos dūmakas apņemtu koku paēnā jukjukām kuploja papardes un lielāki augi ar platām lapām. Šis dārzs likās spokains, it kā te, puskrēslā, joprojām kavētos aizgājušu laiku rēgi. Emīlija nodomāja, ka šī droši vien ir tikai zemes īpašuma nomale, taču piepeši priekšā parādījās izcirtums un pēc tam — māja. Liela, ar dēļiem apšūta māja; tā bija nekrāsota tāpat kā pārējās ēkas, ko viņa bija redzējusi pilsētā, un tāpēc izskatījās pelēka un nedzīva. Viņai ienāca prātā, ka šai apvidū varbūt nav nopērkama krāsa.

Tā bija itin prāva vienstāva māja ar plašu, segtu verandu priekšpusē, taču viņi negāja iekšā pa šo pusi. Meningtrija kungs pagrieza pajūgu ap mājas stūri, un viņi nonāca lielā, neiežogotā pagalmā, ap kuru slējās šķūņi un mazliet tālāk rindojās nekopti banānkoki.

Kad piebrauca pajūgs, Meningtrija kundze stāvēja pie virtuves durvīm, sev apkārt sapulcinājusi visus trīs bērnus, un Emīlija, ar smaidu pievērsusies viņiem, ieraudzīja īgnuma atblāzmu sievietes sejā un instinktīvi saprata, kas tam par iemeslu. Mājas kundze, kurai bija vajadzīgas zināmas pūles, lai izskatītos glīta, nebija sajūsmā par jaunu, izskatīgu guvernanti.

Emīlija turpināja smaidīt, kamēr Meningtrija kungs iepazīstināja viņu ar ģimeni, taču jau tagad viņa zināja, ka šīs sievietes klātbūtnē būs jāuzmanās uz katra soļa. Un jābūt pazemīgai. Meningtrija kundze bija gadu trīsdesmit veca, vismaz divdesmit gadu jaunāka par savu laulāto draugu. Viņa bija ģērbusies koši sārtā, puķainā kleitā, stingri nostlpotā, lai izceltu kuplās krūtis un tievo vidukli, un izgreznojusies ar pērļu virteni, kas Emīlijai šķita neiederīga šajā dienas laikā. Viņas pašas ceļojuma tērps — tumšzili svārki un balta blūzīte — izskatījās vecmodīgs līdzās šai parādībai, un Emīlija nopriecājās, ka pēdīgi paklausījusi Rūtas prasībai un apģērbusies neuzkrītoši, kā guvernantei piedien. Viņas labākie tērpi — seno dienu relikvijas no mājām — bija ietīti zīdpapīrā un glabājās lādes dziļumos.

Bērni, visi tīrās drēbītēs, bet basām kājām, jūsmīgi uzsmaidīja viņai, kamēr māte nosauca katra vārdu.

“Tie ir Džimijs, Alise un mazā Rozija. Sasveicinieties ar Tisingtones jaunkundzi!”

Korī noskandētā bērnu labdiena bija līksma un draudzīga, un Emīlija apliecināja, ka priecājoties ar viņiem iepazīties, taču viņu pārtrauca Meningtrija kundze, aizsūtīdama bērnus spēlēties.

Pretstatā nolaistajam dārzam māja bija kārtīga un tīra, dēļu grīdas spīdēja vien, izstrāvodamas bišu vaska smaržu, kas iedrošināja. Viņas bija iegājušas mājā caur spodri izberztu virtuvi, un, kamēr darba devēja izrādīja māju, Emīlija minēja, vai tas nozīmē, ka viņai jāizmanto kalpotāju ieeja, vai arī šoreiz sētaspuses durvis izraudzītas ērtības labad.

Staigājot viņas ielūkojās labi mēbelētajās istabās — salonā, ēdamistabā, dzīvojamā istabā un tā tālāk. Emīlija cīnījās ar neizturamu nogurumu, cenzdamās apzinīgi klausīties mājasmātes sacītajā.

“Es bieži rīkoju viesības, Tisingtones jaunkundz. Mums jādzīvo atbilstoši savam sabiedriskajam stāvoklim. Tāpēc vien, ka esat ieradusies no Anglijas, jūs varētu nodomāt, ka mēs šeit atrodamies tālā nomalē, taču nepievilieties. Es uzturu noteiktu dzīves līmeni un no saviem darbiniekiem sagaidu to pašu.”

“Protams.” Emīlija palocīja galvu un pēc tam diplomātiski piebilda: “Meningtrija kundze, jūsu māja ir ļoti skaista. Pēc visām grūtībām, kas pārciestas uz kuģa, es jūtos laimīga, ka esmu uzaicināta pievienoties jūsu ģimenei, un apsolu, ka bērnu labā darīšu visu, kas ir manos spēkos.”

Šī runa lika saimniecei atmaigt. “Ak tā? Nu, ļoti labi. Tomēr jums jābūt stingrai pret viņiem, un man katru nedēļu ir vajadzīgs jūsu ziņojums. Viņi gan mācījās maza vietējā privātskolā, taču tā sasodītā sieviete aizbēga ar kaut kādu zemas kārtas vīrieti un pameta mūs tukšām rokām.”

Viņa aizdomu pilna paskatījās uz Emīliju. “Ceru, jūs šeit neesat ieradusies meklēt vīru.”

Emīlija apjukusi iepleta acis. “Nē, madam.”

Viņas atbilde šķita pārmēru iepriecinām Meningtrija kundzi. “Tā jau es domāju, jūs neizskatāties pēc tādas, lai skraidītu pakaļ šīs pilsētas vīriešiem. Tomēr piesargieties, piedienīgu sieviešu te ir maz, tāpēc jums noteikti piesiesies. Vienkārši lieciet viņiem skaidri saprast, ka nekādā ziņā nevarat kavēt laiku džentlmeņiem nedz manā mājā, nedz ārpus tās, un gan tad viņi sapratīs. Tagad es parādīšu jūsu istabu.”

Abas devās atpakaļ pa gaiteni, un Emīlija ieraudzīja, ka viņas istabiņa atrodas blakus virtuvei, tomēr, tāpat kā viss šajā mājā, telpa bija spodra un akurāta. Gulta, pārklāta ar baltu dienassegu, bija dāsni apgādāta ar pretodu tīkliem, pie atvērta loga stāvēja mazgājamais galdiņš, bet pie galasienas viens otram līdzās atradās masīvs skapis un tam pieskaņots tualetes galdiņš.

“Te ir ļoti jauki,” Emīlija teica, un šai brīdī ienāca Meningtrija kungs, stiepdams viņas ceļojuma lādi.

“Vai māju jau apskatījāt?” viņš noprasīja, nolikdams lādi zemē, bet, pirms Emīlija paguva atbildēt, Meningtrija kundze izraidīja vīru ārā.

“Tu apsolīji salabot veļas mazgātavas jumtu, Bērt, tāpēc ej strādā! Nākamajās lietavās tā atkal applūdīs, un gultasveļa man būs pagalam.”

Pēc toņa, kādā viņa runāja, Emīlija nojauta, ka šo pāri šķir ne tikai gadu starpība vien, tomēr juta, ka pati ir sievietes pusē. Varbūt Meningtrija kundze bija valdonīga, taču savu māju viņa bija iekārtojusi atzīstamā līmenī, kas nevarēja būt viegli tādā nomalē, un vismaz centās izskatīties smalka, kaut arī viņai trūka gaumes. Turpretī viņas vīrs bija pagalam neaptēsts. Prasts. Iespējams, šī bija aprēķina laulība.

Emīliju pārņēma atvieglojums, domājot, ka viņa atradusi draudzeni; viņa novilka cimdus un sniedza Meningtrija kundzei roku.

“Nemaz nespēju izteikt vārdos, cik man liels prieks iepazīties ar jums! Un cik laimīga esmu, ka atrodos šeit.”

Saimniece samirkšķināja acis, tomēr cieši paspieda Emīlijai roku. “Neesmu paradusi sarokoties ar sievietēm. Vai to prasa etiķete?”

īsti ne, Emīlija nodomāja. Tas bija noticis jūtu uzplūdā, aiz vēlēšanās kādu apskaut. Gādāt par kādu. Būt kopā ar kādu, kurš atbild ar tādu pašu gādību.

“Jā,” viņa apmulsusi sameloja.

“Jauki to uzzināt. Ceru, Tisingtones jaunkundz, ka jūs šeit jutīsieties labi. Un vēl kas. Jūs uzrunājāt mani par madamu. Tas man ir pa prātam. Ceru, jūs turpināsiet lietot šo uzrunu. Rādīsiet paraugu manai virējai un apteksnei. Viņas ir dienas strādnieces un gaužām grūti iemācāmas. Vietējās, saprotiet. Vai jums ir pulkstenis?”

“Nē,” Emīlija atzinās, atcerēdamās, kā viņas ar Rūtu Londonā bija ieķīlājušas savus pulksteņus un to rotaslietu mazumiņu, kas viņām bija piederējis. “Es to pazaudēju uz kuģa.”

“Droši vien nozagts. Jums būs jāmācās sargāties no zemas kārtas cilvēkiem. Bet — nekas. Likšu, lai pulksten sešos apteksne pasauc jūs vakariņās, un novietošu pulksteni mācību telpā — tā atrodas pagalma pusē, tā ka jūs neviens netraucēs.”

Emīlija, stāvēdama pie durvīm, nodomāja, ka saimniece nemūžam neies prom, jo nupat bija sākusi tērgāt par mācību telpu un tās jaunajiem, dārgajiem piederumiem — tāfelēm, šīfera tā-felītēm, galdiem, pasaules kartēm...

Pēc stundas Emīlija gulēja savā gultā, ar interesi pētīdama pretodu tīkla dūmakaino plīvuru un apdomādama Meningtrija kundzes piezīmi par vīra meklēšanu.

Vai viņa gribēja atrast viru? Šis nu bija jautājums, kuru abas māsas nekad nebija apspriedušas, jo spiedīgie dzīves apstākļi nemaz nebija ļāvuši viņām raizēties par ko citu ka vien par izdzīvošanu. Par to, lai viņas nepaliek uz ielas. Tomēr, pirms viņu tēvs apprecējās otrreiz, meitenēm bija itin rosīga sabiedriskā dzīve un arī draugi — varbūt ne gluži pielūdzēji, bet džentlmeņi gan. Draugi, kurus viņas bija pazinušas visu mūžu. Un, ja viss ritētu savu parasto gaitu, vēlāk kādi no šiem džentlmeņiem būtu viņas bildinājuši. Rūtu bija apbūris biklais Džons Perigrijs, doktora Pe-rigrija dēls, un viņš, taisnību sakot, juta to pašu pret Rūtu, taču Džons gāja sava tēva pēdās, studēja medicīnu Birmingemā un arvien retāk viesojās viņu ciematā. Abi bija apmainījušies vēstulēm, taču sarakste beidzās, kad Rūta paziņoja Džonam, ka viņa un Emīlija dodoties uz Londonu.

Emīlija klusībā nereti minēja, vai Rūta ir izpaudusi Džonam, kāpēc viņām vajadzēja braukt prom, taču Rūta atteicās runāt par Džonu. Šādos jautājumos viņa bija ļoti stūrgalvīga. Džonam, studentam, bija maz naudas, nepietiekami, lai ņemtu sievu, un Rūta bija zaudējusi gan savas mājas, gan mantojumu. Stāvoklis bija visnotaļ bezcerīgs. Varbūt tieši tāpēc Rūta negribēja par viņu runāt. Pārāk skumji tas bija. Pārāk privāti.

Savukārt Emīlija, kā pati tagad apzinājās, tajās bezrūpīgajās dienās bija tērējusi dārgo laiku, tēlodama bezbēdīgu dāmu, kurai pielūdzēju ir pārpārēm. Dejas, viesības, pikniki... Emīlijai Tisingtonei nekad netrūka uzmanīgu, jaunu džentlmeņu, netrūka draugu — bet šie draugi nez kur pazuda, kad sākās pamātes ēra, kad viņa saņēma viesmīlīgās Tisingtonu mājas saimniecību stingros grožos un lika saprast visam ciematam, ka meitas, lai cik labs būtu viņu sabiedriskais stāvoklis, nekādu lielo pūru nesaņems.

“Kādi draugi?” Emīlija drūmi nodomāja. “Izrādījās taču, ka nevar paļauties ne uz šiem draugiem, ne draudzenēm.”

Kad māsas no Londonas aizrakstīja draugiem, pārmēru līksmi stāstīdamas par notikumiem metropoles dzīvē, atbildes viņas nesaņēma; atrakstīja vienīgi lāga kaimiņiene Bidija Haliga-na, apliecinādama, cik ļoti noskumusi, dzirdēdama no viņu pamātes Tisingtona kundzes, ka meitenes nevarot atrast darbu. Māsas jutās ārkārtīgi sāpinātas. Bidija bija jauka meiča, taču slavena ar savu takta trūkumu. Tas, ka viņu ir žēl pat Bidijai, nudien bija par daudz. Uz mājām viņas vairs nerakstīja.

Bet meklēt vīru? Varbūt kādreiz, Emīlija nodomāja. Ja māsas būtu varējušas atļauties ceļot pirmajā klasē, viņām būtu izdevība iepazīties ar piemērotiem džentlmeņiem — tādiem, kuriem ne sapņos nerādās, ka vispār iespējams ceļot otrajā klasē. Piepeši Emīlijai iešāvās prātā, ka varbūt biedrībai bijuši savi apsvērumi — un nebūt ne ekonomiski —, kuru dēļ šīs izglītotās vidusšķiras sievietes sūtītas ceļojumā tādā veidā. Tas darīts tādēļ, lai viņas nejauši nesastaptu savas šķiras vīriešus. Lai kolonijā nonāktu bez kādām citām saistībām, vēlēdamās vienīgi pakļauties biedrības likumiem — kā neprecētas sievietes.

Lai gan Emīlija jutās pārgurusi, lai gan gulta bija ērta un patlaban bija ļoti tveicīga pēcpusdiena, viņa tomēr nespēja iemigt.

Palikusi bez Rūtas remdējošās ietekmes, viņa jutās kā nežēlīgas sazvērestības upuris, savas dzīves ziedonī lemta kalpībai, pakļauta svešas sievietes un viņas rupjā vīra gribai. Emīlija neraudāja. Viņa juta vienīgi dusmas, ka ļāvusies tādai retai greznībai kā pašnožēla.

Vai es meklēju vīru? Emīlija sev jautāja vēlreiz. Var jau būt. Tomēr Meningtrija kundzei ir taisnība. Tikai ne šajā nožēlojamā pilsētā. Tikai ne šajā prastajā vietā, kur neviens pat nevīžo nokrāsot savu māju.

Meningtrija kundze nevilšus bija pamudinājusi Emīliju pacelties pāri nomācošajai izjūtai, ka viņas mūžs lemts kalpībai; šī izjūta bija viņu mocījusi kopš abu drausmīgās izraidīšanas no mājām. īgnā izteiksme, kas bija pavīdējusi darba devējas sejā pirmajā tikšanās brīdī, bija vienīgā iedrošinošā zīme, kuru Emīlija redzējusi kops tik ilgiem laikiem. Sis īgnums bi|u liecinājis par greizsirdību. Pilnīgi nepārprotami.

Nostājusies pie spoguļa, Emīlija atpina bi/.e.s. saritinātas glīta mezglā galvvidū, un mati izplūda tumšos, mirdzošos viļņos (V ļojumi bija nākuši viņai par labu. Nemanīja vairs nevienas puti tes; āda bija svaiga un samtaina, pat mazliet iedegusi Staio|oša un veselīga. Emīlija zināja, ka tagad viņai ir zināmas pnekšioci bas. Viņa bija uzplaukusi par izskatīgu meiteni. Par sievieti.

Rūta Tisingtones jaunkundze jutās pārsteigta par sirsnīgo sa gaidīšanu Nanango, pēc tam kad divarpus dienas bija pavadījusi aizraujošā ceļojumā ar diližansu, braukdama iekšzemes virziena. Visi četri Stenfīldu ģimenes locekļi un divi priecīgi satraukti suņi gaidīja viņu stacijā un steidzās viņai pretim tā, it kā viņa būtu sen neredzēta draudzene. Stenfīlda kundze viņu pat apskāva.

“Kā es priecājos, Tisingtones jaunkundz, ka jūs esat klāt! Vai labi atbraucāt? Ceru, ka ceļojums nav jūs pārāk nogurdinājis. Vai pār jums labi rūpējās?”

“Jā gan, visi bija ļoti laipni...”

Viņas ierašanās tika pārvērsta par gatavo cirku, saceļot tādu kņadu, ka ļaudis sāka skatīties šurp, tikpat kā liedzot viņai iespēju atvadīties no laipnajiem ceļabiedriem. Tiklīdz abi laulātie pāri, kuri ceļoja kopā ar Rūtu, bija uzzinājuši, ka viņa tikai nupat ieradusies šajā zemē, viņi visiem spēkiem centās palīdzēt Rūtai daudzajās diližansa pieturās, kā arī pievērsa viņas uzmanību skaistākajiem skatiem un brīnišķīgajai dzīvnieku valstij. Rūta priecājās, kad beidzot pamanīja ķenguru un emu barus, kuri joņoja pa līdzenumiem, dažus miegainus koalas un vairāk lopu, nekā bija redzējusi visā savā mūžā. Ceļojums bija īsta dēka, un viņa apņēmās to sīki aprakstīt savā dienasgrāmatā, kad gadīsies brīvs laiks.

Stenfīlda kundze iepazīstināja viņu ar savu vīru Džeku un abām meitām, Džeinu un Džesiju, piebilzdama:

“Un, lūdzu, sauciet mani par Leoniju.”

Rūta satrūkās. “Pateicos, tomēr es labprātāk atturētos. Tas būtu slikts paraugs meitenēm.” Viņa šaubījās, vai Stenfīlda kundze būs ņēmusi vērā šo norādījumu, un starpgadījums, lai gan pavisam sīks, nelika Rūtai mieru. Viņa bija apņēmusies pierādīt, ka ir izcila guvernante, tāpēc darbu taču nevarēja sākt, pakļaujoties parupjām koloniju ieražām, ja vispār gribēja dot kādu labumu šīm meitenēm. Viņa jau bija pamanījusi, ka Džeinai un Džesijai, deviņus un vienpadsmit gadus vecām, ir ārkārtīgi nepieciešama stingra audzināšana, jo abas iejaucās vecāku sarunās un skraidelēja pa staciju tā, it kā atrastos rotaļu laukumā.

Pēdīgi Rūta tika pavadīta uz kulbu, kur Stenfīlda kungs pamanījās sameklēt vietu viņas ceļojuma lādei, novietodams to starp pārtikas kastēm un somām, un pēc tam saņēma viņu pie elkoņa.

“Sēdieties priekšā, Rūta,” Stenfīlda kungs sacīja, viņas vārdu acīmredzot uzzinājis no savas sievasmāsas.

Rūta saprata, ka šis nav īstais brīdis norādīt, ka arī viņa nevēlas, lai viņu sauc tikai vārdā, tāpēc viņa ar nopūtu ļāva, lai Stenfīlda kungs palīdz viņai apsēsties kulbas priekšgalā uz bukas, — un tūdaļ izdzirda, ka sākas ķīviņš.

“Nē, tēt! Mēs gribam, lai Rūta sēž pie mums!” sauca Džesi-ja. “Viņa ir mūsu skolotāja!”

Māte centās viņas apklusināt. “Esiet nu mierā un sēdiet rāmas!”

“Nē, samainies vietām ar viņu!”

“Jau par vēlu. Apklusti.”

Tēvs nelikās to visu dzirdam, un kulba izripoja no stacijas un nogriezās pa labi uz gara lauku ceļa.

“Tur lejā ir pilsēta,” viņš sacīja Rūtai, ar pātagu rādīdams atpakaļ. “Kādu citu reizi aizvedīsim jūs to apskatīt. No austru-miem tuvojas negaiss, un es gribu pagūt līdz mājām, pirms tas iet vaļā.”

Džeina sāka činkstēt. “Vai tad mēs nebrauksim uz pilsētu? Es gribēju satikt Elsijn! Tu apsolīji, ka mēs brauksim uz pilsētu!”

Viņai piebalsoja māsa, gauzdamās, ka tas neesot godīgi, un māte strīdējās viņām pretī, bet Rūta nosodoši domāja, ka mātei gan labāk vajadzētu apsaukt meitas par tādu uzvedību. Stenfīlds mierīgi vadīja pajūgu, nelikdamies neko dzirdam.

Tad Džesija ķērās pie gadu veca bērneļa viltības. “Mums jābrauc uz pilsētu! Man gribas čurāt.”

“Nav tiesa. Tu jau biji stacijas tualetē,” attrauca māte.

“Bet man gribas! Ja tu mani neaizvedīsi, es saslapināšu biksītes.”

StenfTlda kundze nopūtās. “Apturi, Džek! Aizvedīšu viņu aiz tiem krūmiem.”

Viņa mudināja meitenīti kāpt laukā no kulbas, un, kamēr pārējie gaidīja, Džeina spurdza. “Varu derēt, ka viņai nemaz nevajag! Viņai nemaz nevajag!” Kad abas atgriezās, Džeina iebikstīja māsai sānos. “Tev nemaz negribējās, vai ne?”

“Krūmos es vienkārši nevaru pačurāt.”

“Nemelo! Vari gan!”

Rūta ar šausmām klausījās šajā vārdu pārmaiņā, stalti sēdēdama savā vietā, ar cimdoto roku turēdamās pie bukas malas, vērodama, kā zirgu pakavi dimdina lielceļu.

Šī ceļojuma daļa aizņēma divas stundas, un Stenfīlda kungam bija taisnība: tiklīdz viņi bija iegājuši mājā — Rūta ar prieku ieraudzīja, ka tā ir visnotaļ līdzīga lielām lauku mājām dzimtenē, — negaiss bija klāt. Debesis satumsa, zibens plaiksnām sekoja apdullinoši pērkona dārdi, un sāka līt lietus, pārvērzdamies spēcīgās straumēs. Rūta patvērās mazajā guļamistabā, kas bija viņai ierādīta, un jutās pilnīgi satriekta — tam iemesls bija ne tikai draudīgais negaiss, bet arī šie briesmīgie bērni.

Kāds no džentlmeņiem diližansā, vēlēdamies sniegt jaunajai anglietei pēc iespējas vairāk noderīgu ziņu, bija nopircis Rūtai Kvīnslendas štata karti, pašu jaunāko izdevumu, un tagad viņa izņēma to no mazās ceļasomas, lai precīzi izpētītu, cik tālu viņas dzīvesvieta atrodas no Emīlijas apmešanās vietas. Mēri-boro bija daudz tālāk ziemeļos, vēl tālāk, nekā viņa domājusi.

Tikai tagad Rūta sāka atskārst, cik šī zeme patiesībā ir milzīga: savā trīs dienas ilgajā ceļojumā viņa bija mērojusi vien niecīgu daļiņu no šā štata.

Viņa cerēja, ka Emīlija laimīgi pārcietusi savu jūrasbraucienu arī bez viņas atbalsta un ka māsas skolēni nebūs tik neaudzināti kā Stenfīldu meitas.

Labi gan, Rūta nodomāja, ka šo vietu izvēlējos es. Emīlija varbūt nemaz nespētu tikt galā ar šīm meitenēm. Tām ir vajadzīga stingra roka, un es par to gādāšu. Negribu pievilt Stenfīlda kunga un kundzes cerības. Par spīti savai neapvaldītajai uzvedībai, viņi ir jauki cilvēki. Alga gan nebija tāda, kādu Rūta tika cerējusi saņemt, tomēr viņa nolēma, ka nevajag piešķirt tam pārāk lielu nozīmi; viņai bija augsta atbildības izjūta, un viņa centīsies strādāt pēc labākās sirdsapziņas.

Beigusi izkravāt mantas, Rūta saņēma dūšu, lai dotos pie ģimenes. Tagad viņa bija ģērbusies savā guvernantes tērpā — baltā blūzē ar tumšzilu pušķi ap augsto apkaklīti un tumšzilos svārkos, mati vidū pāršķirti celiņā un savīti divos glītos bižu rituļos virs ausīm. Tisingtones jaunkundze, angļu guvernante, bija klāt.

- 3 -

Zelta raktuvēs valdošā rosība un sprēgājošā enerģija noturēja Melu ilgāk, nekā viņš bija iecerējis palikt; viņam tīri labi patika strādāt kopā ar Hiljeru, bet, sajutis varmācīgas zemstrāvas, viņš nosprieda, ka jātaisās prom.

“Te kļūst par biezu, par burzmainu,” viņš brīdināja Klaivu. “Mums vajadzētu laisties tālāk. Un te mums tikpat netiek nekāds labums.”

Taču Hiljers par to negribēja ne dzirdēt. “Tu šeit esi ieguldījis naudu, Mel. Tu tagad nedrīksti doties prom. Kāda tur starpība, ja šeit ierodas arvien vairāk zeltraču?”

Mels zināja, ka starpība ir milzīga, jo redzēja, kā izceļas kautiņi, tiek pievākti sveši raktuvju nogabali un parastas ķildas izvēršas par apšaudēm. Ķīniešu nometnēm uzbruka saniknotu zeltraču bari, kuriem nebija nekāda loģiska iemesla, tikai pārliecība, ka ķīniešiem nav vietas balto pasaulē, un laupīšana bija gluži ikdienišķa parādība — ne tikai raktuvēs, bet arī uz ceļiem. Klaidoņi apdraudēja pasta diližansus, kas veda zeltu uz Mēriboro, un policijai bija darba pilnas rokas, pakalnos meklējot noziedznieku slēpņus veltīgā cerībā atgūt nolaupīto zeltu; iznākums bija tāds, ka dūre un šaujamais zelta raktuvēs bija reizē likuma sargs un nemiera cēlonis. Kolta revolveri kļuva par īpašu valūtas veidu, un Mels, kādu pēcpusdienu atgriezies teltī, noskaitās, kad Hiljers lepni parādīja viņam koltu.

“Velns parāvis, kam tev tas?”

“Veco zēn, tu taču zini, kas te apkārt notiek. Mums ir jāapsargā savs nogabals.”

“Vai tu esi jucis? Mums nav nekā, ko sargat. Un cik tu par to samaksāji?”

“Pateicu, ka tu iedosi tam zellim desmit mārciņu. Lēti, par puscenu. Un revolveris man noderēs, jo, zini, es esmu labs strēlnieks. Patronas viņš piemeta klāt par velti.”

Vīrs, kas kopā ar diviem drauģeļiem ieradās iekasēt naudu, netaisījās ņemt revolveri atpakaļ, tomēr Melam izdevās nokaulēt saprātīgāku cenu — četras mārciņas —, nīgri piezīmējot, ka raktuvju inspektors esot draudējis atsūtīt savus pilnvarniekus meklēt zagtus ieročus; teiktais nebija tiesa, tomēr pārdevējus tas uztrauca pietiekami, lai viņi nolaistu cenu — ar noteikumu, ka Mels turēs muti.

“Es par to samaksāju, un tas ir mans,” Mels paziņoja Hilje-ram. “Un es to pārdošu, tiklīdz radīsies izdevība. Bet tagad dodu tev divas nedēļas laika, pēc tam laidīšos projām. Vari jāt man līdzi vai palikt, kā gribi.”

Vēlu tajā pašā vakarā viņi ar Hiljeru atpūtās savā teltī, nolaiduši telts audekla malas, lai iekšā netiktu knišļi; viņi izdzirda brēcienus un klaigas — vaļā gāja kārtējais kautiņš.

Pēkšņi viņu teltī grīļodamies iegāzās ķīniešu kūlijs, nošķie-dies ar asinīm, kas plūda no vairākām brūcēm.

Klaivs pietrūkās kājās un uzsauca, lai kūlijs vācas prom, bet Mels viņu apklusināja.

“Liec viņam mieru!”

Viņi dzirdēja, ka vīri ārā skraida, klaigā un kaut ko meklē; Mels steigšus pastūma kūliju malā un izsteidzās laukā. “Kas te notiek?”

“Vai neesi redzējis mūkam vienu draņķa šķībacaino?”

“Nē. Kāpēc viņu meklē?”

Viss bars, kādi desmit vīri, aizjoņoja tālāk, vicinādami resnas milnas un virves rituļus.

“Nu tu esi ievārījis ziepes,” gaudās Klaivs. “Ja nu viņi atgriežas? Viņi piekaus arī mūs.”

Nelikdamies par viņu zinis, Mels apguldīja jauniņo kūliju

uz savas lāvas. “Žēlīgais Dievs, šis nu gan u dabūjis kāvienu! Rādās, ka galva ir pušu un roka salauzta. Noslauki asinis, es sameklēšu palīgus!”

“Kādus palīgus? Ķīnīzerim neviens palīga nenāks.”

Mels izvilka no lāvas apakšas revolveri, pielādēja to un snie dza Klaivam.

“Tagad tas tev noderēs.”

“Kādam nolūkam?”

“Lai aizstāvētos. Ja viņi atgriezīsies. Bet, ja izmetīsi viņu ara, tev ar to stobru vis nepietiks, lai aizstāvētos pret mani. Un tagad ķeries pie darba! Pieskati viņu!”

Mels izslīdēja ārā, tumsā, un devās uz ķīniešu nometnēm, taču, tuvodamies viņu teltīm, saprata, ka viņi būs modri. Varbūt viņam, baltajam cilvēkam, nemaz nebūs iespējas kaut ko paskaidrot. Ticis pie nometnes, viņš pāris reižu uzsvilpa, lai pievērstu sev uzmanību, taču šī uzmanība bija pamodināta agrāk, nekā viņš bija domājis. Viņam līdzās parādījās ķīnietis, ieliecis ceļus kaujas stājā, tāpēc Mels izkliedza vienīgo vārdu, ko zināja.

“Ksiu kungs! Ksiu kungs!”

Sargkareivis šķita šaubāmies, tomēr uzbrukumā nedevās.

“Vadonis!” Mels neatlaidās. “Ksiu kungs. Es — draugs. Tu atved, un labi ātri!”

Nočabēja krūmi, un parādījās divi citi vīrieši. Tie nelaida Melu sev tuvumā, kamēr paši savā valodā apsprieda stāvokli.

“Vai jūs runājat angliski?” viņš iejautājās un tad apjēdza, ka vaicāt to kūlijiem ir tīrā laika tērēšana. Ja viņi savā mēlē būtu noprasījuši Melam, vai viņš runā ķīniski, viņš izskatītos tikpat apjucis.

Tad viņš izslējās visā augumā un ar pavēlošu žestu norādīja, ka vēlas runāt ar Ksiu kungu.

Melam lika pagaidīt laukā pie Ksiu kunga telts, līdz šis džentlmenis būs gatavs viņu pieņemt, un, kad beidzot tika dota atļauja iet iekšā, Mels saprata, kāpēc vajadzējis vilcināties. Dižciltīgais ķīnietis, kas no galvas līdz kājām bija ietērpies greznās drānās un ne ar zīmi neizrādīja, ka iepriekš būtu gulējis, sēdēja skaistiem kokgriezumiem rotātā krēslā tik greznā teltī, kādu Mels vēl nekad nebija redzējis. Zelta filigrāna laternas izgaismoja tepiķiem izklātu atsevišķu telpu, sienas sedza sarkanas un zeltainas zīda drapērijas. Kopā ar apsardzi stāvēdams ārpusē pie telts ieejas, Mels nebija pamanījis, cik tā ir liela un krāšņa, jo rupjais ārsienu audekls šķita pilnīgi saplūstam ar tumšo telšu rindām visapkārt.

Juzdams smaržzāļu dvesmu, kas strāvoja no tālajā stūrī degošajām svecēm, Mels pārsteigts aplūkoja smalkās, melnās mēbeles, zemos galdiņus, kokgriezumiem rotātos krēslus un garu, zemu kušeti, apvilktu ar sarkanu atlasu. Šo ziņkārīgo skatīšanos pārtrauca Ksiu kungs.

“Mēs tiekamies atkal, Viloubija kungs.”

“Jā, ser. Nezināju, kur lai citur eju. Viens no jūsu zeltračiem ir ievainots. Piekauts. Viņam steidzami vajadzīga palīdzība.” Ksiu sejā nepakustējās ne vaibsts, tāpēc Mels turpināja: “Es gan nezinu, vai viņš tiešām ir jūsējais, bet...”

“Kur viņš ir?”

“Manā teltī.”

“Un kur tā ir?”

“Lejā pie upes. Tai vietā, ko sauc par Elkoņa līkumu.”

Mels nebija pamanījis, ka viņam aiz muguras teltī ir ienākuši vairāki ķīnieši melnās drānās; viņi visi staigāja tik klusu.

Ksiu kungs brīdi runāja ar viņiem un tad lēnām pagriezās pret Melu.

“Jūs viņus aizvedīsiet?”

“Jā. Viņam vajag ārstu.”

Ksiu kungs pamāja. “Jūs esat nolīdzinājis parādu.”

“Es to būtu darījis tik un tā ”

“Jā, Viloubija kungs, es jums ticu. Un tagad, ja jūs būtu tik laipns, mani vīri ir gatavi.”

Audience bija beigusies, un Mels apgriezās uz papēža, lai ietu prom, tomēr tas nebija viņa daba jaut, lai viņu Šādi aizraida.

“Bija prieks jūs atkal satikt,” viņš smaidot sacīja Ksiu kim gam un par atbildi saņēma kaut ko līdzīgu smuidam no pavecā ķīnieša ar plānajām lūpām.

Mels tikpat kā nemanīja klusos vīrus, kas rikšoja viņam li dzās, kamēr viņš lavījās pa grambainajām ieliņām starp zemes un akmeņu kaudzēm, steigdamies uz Elkoņa līkumu un uz savu telti.

Klaivs pārsteigts pakāpās atpakaļ, kad nopakaļ Melam telti ieslīdēja četri ķīnieši spīdīgos, pidžamām līdzīgos tērpos, pane ma uz rokām savu biedru un, nebilduši ne vārda, nozuda nakti.

“Kur, ellē, tie te radās?”

“Tie ir draugi.” Mels paraustīja plecus. “Viņi parūpēsies par savējo. Esmu noguris. Ejam gulēt!”

Melam kremta, Melu nudien kaitināja tas, ka zelta dzīslai uzdūries tieši Hiljers un nevis cilvēks, kurš finansējis šo pasākumu un paveicis lielo tiesu darba. Varētu teikt — principa jautājums. Mels bija strādājis savā nogabalā ar cērti, veidodams loku, kas kļuva aizvien platāks, un viņa pāriniekam būtu vajadzējis ar patapināto ķerru vest projām zemi, taču viņš nevis stūma ķerru, bet gan rakņājās pa vēso seklumu upmalā. “Uzdurties” — tas tiešām bija īstais apzīmējums. Krasts bija tā nobradāts un sekli izrakņāts, ka viena tā pārkares daļa nobruka zem Hiljera svara, un viņš iešļuka dubļainā bedrē. Un tur tas bija, vizuļoja tumšajā zemē kā zvaigznes... zelta kripatiņas, smalkas kā putekļi, burvīgi zelta graudiņi, maskojušies par smiltīm, smagi zelta oļi, kas izvēlās laukā, dubļu neaptraipīti.

Hiljeram piemita nosliece celt trauksmi bez pamata un saukt palīgā, arī sastopoties ar kādu dibinātu iemeslu, piemēram, ar gludenām ūdensčūskām un negantu žurku ģimenēm, kuras apsēdušas raktuves, tāpēc Mels, izdzirdis viņa saucienus, nebūt nesteidzās un gausi devās paskatīties, kas tur par traci. Taču Hil-jērs bija ekstāze, auroja pilna kakla, nebija saprotams neviens cits vārds kā tikai tas, kuru dzirdot, šurp metās ari pārējie vīri.

“Zelts!”

Mels nokrita ceļos, neticīgi iepletis acis, kamēr viņa pārinieks sijāja plaukstās bagātību, ko bija atradis dubļos.

“Dieva vārds! Tas ir zelts!”

“Skaidrs, ka ir, es tak tev teicu, ka te ir zelts!” Hiljers līksmi kliedza. “Nes šurp skalojamo sietu, ātri! Aizņemies vēl otru! Nosprosto bedri ar sietu, lai rūda netiek laukā! Dabū lāpstu! Uztaisi dambi! Kusties, Mel, kusties!”

Klaivs nu bija boss, bet Mels — viņa paklausīgais strādnieks. Viņi aizmirsa sauso raktuvju bedri un, rūpīgi strādādami aiz augstā dambja, ko bija uzbēris piesardzīgais Mels, collu pēc collas sāka celt laukā zeltu, savu zeltu, — tas bija ilgs, lēns darbs, toties sniedza neaprakstāmu gandarījumu.

Nākamajā rītā pašā agrumā Mels aizgāja uz bankas kantori, kas bija ierīkots kādā no būdām, un nodeva abu pirmo zeltu: smalkās zelta smiltis sērkociņu kārbiņās, bet pārējo — sabērtu tīri izmazgātā un izslaucītā marmelādes bundžā. Aizdomu pilns viņš vēroja zelta svēršanu, lai pārliecinātos, ka puteklīši nepār-ceļo pie lipīgiem pirkstiem, un apbrīnā noelsās, saņemdams deviņdesmit mārciņu.

Toties uz bankas kasieri tas nebija atstājis nekādu iespaidu. “Vēl neejiet prom, kungs! Ziņas pārjums man jāieraksta reģistra grāmatā.”

Kamēr Mels gaidīja, līdz tiks sameklēta vajadzīgā grāmata, pa sētaspuses durvīm bankā ienāca sirms gara auguma vīrs un, laipni pamājis Melam, devās aprunāties ar kasieri. Pēc dažām minūtēm kasieris bija sameklējis viņam kādus dokumentu vākus, un vecākais vīrietis aizgāja.

Mels jutās pārsteigts, redzot, ka šim vīram ir kāds sakars ar banku, jo pazina viņu kā visai aizrautīgu azartspēlmani. Meklēdams atelpu no vienmuļās, garlaicīgās dzīves teltī, Mels bieži bija uzspēlējis kārtis turpat netālu bārā, tikai dažas partijas ar nedaudziem uzticamiem spēlētājiem, kur nevarēja daudz zaudēt vai iekulties lielās nepatikšanās, un tur viņš bija manījis šo vecāko vīrieti. Taču viņš spēlēja pie galda pašā telpas dziļumā, ar nopietniem vīriem. Dažreiz Mels pat bija piegājis paskatīties, kā nauda un zelta maisiņi krājas kaudzītēs uz zaļā, raupjā galdauta, — tāda greznība tika sagādāta tikai šiem džentlmeņiem.

“Kas viņš tāds ir?” Mels jautāja kasierim.

“Zelta raktuvju inspektors Kāmegijs,” kasieris atbildēja, vērdams vaļā reģistra grāmatu. “Tagad, lūdzu, nosauciet savu licences numuru, nogabala numuru, īpašnieka vai īpašnieku vārdus, tad parakstieties vai atstājiet īkšķa nospiedumu, ja neprotat rakstīt.”

Mels nosauca prasīto un parakstījās grāmatā, mazliet brīnīdamies, ka tāds svarīgs kungs ielaižas ar prastu pūli, taču tad nosprieda — kāda tam nozīme, ka viņš ir liels priekšnieks, vakaros viņam tik un tā nav ko darīt šādā elles kaktā.

Kad Mels bija atskaitījis saimniecības izdevumus no kopējās summas, atlikumu pārdalot, tur nekas daudz vairs nepalika pāri, tomēr Klaivs par to nebēdāja; rīt taču bija atkal jauna diena.

Nedēļas beigās Mels bija iešuvis savā naudas jostā jaunu kabatu, lai ietilpinātu tajā vairāk par četrsimt mārciņām, ko bija ienesusi zelta dzīsla, taču tad atrast zeltu kļuva arvien grūtāk. Viņu guvums saruka ar katru dienu, līdz pēc pāris tukšām dienām Mels varēja aiznest kasierim mazāk par unci zelta.

Inspektors Kārnegijs atkal bija bankā un ar interesi palūkojās uz Melu.

“Iet uz beigām, ko?”

“Jā, ser. Tā izskatās. Bet nav jau ko sūdzēties. Esam itin labi nopelnījuši.”

“Prātīga nostāja, puis! Gudrie tver savu laimi un dodas prom, kamēr vēl var.”

Mels atstūma cepuri pakausī un pavīpsnāja. Viņu vienmēr uzjautrināja tas, ja vīri runāja ar viņu kā ar puišeli, kurš nupat sācis valkāt garās bikses. “Varbūt es tā arī darīšu,” viņš noteica, lai atstātu iespaidu uz lielo bosu.

“Pasakiet man, ja sadomāsiet doties prom. Varbūt jums atradīsies darbiņš.”

Mels pamāja, laipns kā allaž, taču patlaban darbu viņam vajadzēja vismazāk. Bija vēl par agru atteikties no raktuvju nogabala, bet, ja zelta vairs nebūs, viņš laidīsies prom. Runāja, ka Mēriboro esot jauka pilsēta; viņš pavēros to un pēc tam dosies uz jūras piekrasti. Kāršu spēlmaņi bija stāstījuši, ka piekraste esot pati skaistākā vieta, kādu jebkad skatījušas cilvēka acis.

“Bet biedroties tur nav ar ko,” spēlmaņi bija viņu brīdinājuši. “Baltos cilvēkus tikpat kā neredz, ja neņem vērā tos pāris fermerus, kas pievākuši sev visu zemi.”

Melu tas neuztrauca. Viena no viņa izpriecām bija meklēt skaistas ainavas savos ceļojumos, aplūkot šīs izdaudzinātās vietas savām acīm. Visvairāk viņam patika Zilie kalni pie Sidnejas ar patiesi diženiem skatiem, un viņš kā laucinieks juta pastāvīgu interesi par jūru, viņam gribējās zināt, kā tas būtu — dzīvot jūras krastā, kaut vai tikai neilgu brītiņu...

Klaivs bija satriekts. “Tu nevari doties projām! Mēs atjaunosim nomas līgumu un raksim dziļāk. Mums jāturpina meklēt!” “Mēs jau neatradām dzīslu, draudziņ, mēs uzdūrāmies tikai mazam laukumiņam, un viss. Tagad mēs rakņājamies jau nedēļām ilgi un nav ne kripatas. Nogabalā izskatās tā, it kā tur būtu ālējies traks arājs. Mēs to nemaz nespētu pārdot.”

“Tad paņemsim citu nogabalu, tālāk, lejup pa upi.”

“Tik tālās vietās zeltu neatrod, un tu to zini.”

“Tad kaut kur citur. Šo raktuvju iespējas vēl nav izsmeltas, Mel. Paskaties apkārt! Katru dienu ierodas jauni racēji.”

Mels paraustīja plecus. “Nestrīdēšos, bet palikt es negribu. Kvemēt šajā skudrupūznī — tā jau nav dzīve. Mēs esam nopelnījuši krietnu žūksni. Laiks doties prom.”

“Bet mēs varam sapelnīt vēl tik daudz! Kas gan ir pārsimt mārciņu, ja labs ķēriens nodrošina cilvēku uz visu mūžu? Te joprojām atrod īstus tīrradņus, Mel... lielus... mēs kļūsim bagāti.

Vai tad tu nesaproti? Tagad mes varam atļauties palikt šeit ilgāk.”

Mels papurināja galvu. Viņš jau gandri/, bija pieradis pie smirdoņas, kas te valdīja, tomēr ilgojās pēc tīra gaisa, pec vien-tulības, pēc svaigas pārtikas, pēc savas vecās dzīves. Klaivs varēja palikt, bet viņš dosies prom.

Tovakar, lai nevajadzētu paciest Klaiva nemitīgo diedelēšanu, Mels aizstaigāja uz bāru uzspēlēt kārtis.

Bāram tuvojās arī Kārnegijs un, jau grasīdamies iet iekša, pamanīja Melu, kas stāvēja ārpusē, gaidīdams savu kārtu pie spēlēs galda.

“Jūs vēl tepat, Viloubija kungs?”

Mels samirkšķināja acis. “Kā jūs zināt manu vārdu?”

“Tas ir mans darbs — zināt vārdus. Biju domājis, ka tagad jūs jau būsiet lielā gabalā.”

“Rīt.”

“Ahā! Tas ir interesanti. Vai nevēlaties doties kopā ar mani mazā pastaigā?”

“Pastaigā? Kāpēc?”

Kārnegijs sarauca pieri. “Tāpēc, ka visapkārt ir dzirdīgas ausis. Varam iet uz šo pusi.”

Viņi aizgāja līdz piedrazotās ieliņas galam un apstājās pamestā skārņa nojumē. Lai gan koka soli tagad bija tukši, gaisā vēl kavējās jēlas gaļas smārds un apkārt spindza mušu bari. Mels riebumā noskurinājās un ierosināja iet tālāk.

“Pacietieties vienu mirklīti,” Kārnegijs teica. “Ja jau jūs dodaties prom, tad mans darba piedāvājums paliek spēkā.”

“Visu cieņu, Kāmegija kungs, bet darbs man nav vajadzīgs.” Inspektors atgaiņāja no sejas mušas. “Vai jūs jāsiet uz dienvidiem vai uz Mēriboro?”

“Uz Mēriboro.”

“Tādā gadījumā mans vienīgais lūgums ir, lai jūs pa ceļam izdarāt man pakalpojumu, un par to jums tiks samaksāts.”

“Kādu pakalpojumu?”

“Kā jums zināms, mans pienākums ir nogādāt zeltu uz Mē-riboro — apsardzes pavadībā. Drīz es došos ceļā kopā ar vēl vienu zelta sūtījumu, un man vajadzīgs palīgs. Jūs atstājat godīga cilvēka iespaidu, tāpēc, ja esat ar mieru, uzdošu šo darbu jums.” “Kāpēc man? Jums tak noteikti ir pašam savi palīgi.” Kārnegijs papurināja galvu. “Tie nāk un iet. Apsardze ar zeltu dodas ceļā tikai reizi trijās vai četrās nedēļās, tāpēc vairumam no viņiem tas ir tikai blakusdarbs, vienīgi Teilora kungam ne. Viņš strādā manā birojā pilnu darba dienu, un uz viņu var droši paļauties, tomēr mēs cenšamies ikreiz izraudzīties citus apsargus. Cilvēkus, kas nav pazīstami savā starpā, tāpēc nav jābaidās no sazvērestībām.”

“Jūs domājat, ka viņi varētu samesties kopā un aptīrīt jūs?” “Tādi gadījumi ir bijuši. Man, protams, tā nav iznācis, tomēr mēs — es un Teilora kungs — speram visus piesardzības soļus un vienmēr esam labi bruņoti.”

“Kāpēc jūs neizmantojat policiju?”

“Kad policistiem ir tāda iespēja, mēs viņus uzaicinām, taču tas notiek reti.” Kārnegijs atkal gaiņāja mušas. “Šī vieta ir šausmīga! Mums būs jāiet.”

Pirms viņi nonāca pie bāra, Kārnegijs pagriezās pret Melu. “Tātad — ko jūs teiksiet? Vai piekritīsiet šim darbam?”

“Jūs gribat, lai es apsargāju zeltu? Un viss?”

“Ne gluži. Vai jūs tas interesē?”

Mels apstājās, lai padomātu, īkšķi aizbāzis aiz jostas, plaukstu atbalstījis uz gurna. Ja viņš jātu kopā ar apsargiem, tad drošībā būtu arī viņa paša ievērojamie krājumi. Viņš nudien bija staigājoša banka! Visu šo naudu jau nevarēja vazāt līdzi bezgalīgi, un, tā kā viņš nemēdza notriekt to krogos kā šejienes trakie zelt-rači, agri vai vēlu vajadzētu izlemt, ko ar to iesākt. Varbūt noguldīt bankā? Tā bija gluži jauna doma.

“Tātad?” ierunājās Kārnegijs.

“Kāpēc ne? Kad mēs dodamies ceļā?”

“Es to izlemšu. Bet vispirms jums būs jāaprunājas ar Teilora

kungu. Viņam par jums jāuzzina mazliet vairak Patlaban es tikai izsaku ierosinājumu. Ja viņš piekritis, darbs bus ļtisu. lāču negribu, lai jūs par to kādam stāstītu. Ja padzirdēšu, ka esat izpļāpājies, mums nekas neiznāks.”

Teilors bija draudīga izskata vīrs, vairāk nekā četrdesmit ga du vecs, ar stūrainu zodu, tumšiem matiem, tumšam usam un sal tām, pelēkām acīm, kuras kā urbtin caururba jaunekli, kas, dim dinādams dēļu grīdu, tuvojās inspektora palīga rakstāmgaldam. Mels nodomāja, ka šis cilvēks vairāk izskatās pēc policista, ne vis valsts ierēdņa, un acumirklī sajutās neomulīgi.

“Ko jums vajag?”

“Kārnegija kungs teica, lai es atnākot pie jums. Sakarā ar darbu — ar jātnieku apsardzi. Zelts...”

“Ak tad viņš tā teica?” Teilors uzmeta Melam niknu skatienu, un Melam radās iespaids, ka inspektors Kārnegijs nebauda sevišķas sava palīga simpātijas.

“Kas jūs tāds esat?”

“Mels Viloubijs, ser.”

Meļa pieklājīgais tonis it kā nedaudz atmaidzināja nikno skatienu, tomēr tūdaļ sekoja strupa nopratināšana. No kurienes Mels esot? Vai viņam esot ģimene? Kādu darbu viņš strādājot? Vai kādreiz esot bijušas nepatikšanas ar policiju? Vai viņš dzerot? Spēlējot azarta spēles? Vai zelta raktuvēs esot veicies? Kā saucot viņa pārinieku? No kurienes šis pārinieks ieradies? Un tā tālāk.

Mels uzjautrināts pastāstīja skaistu pasaciņu par ģimenes viesnīcu Ipsvičā, par to, kā strādājis par aitu cirpēju lielās fermās, un apliecināja, ka parasti dzīvojot pie sava tēvoča Silvera dienvidos, Šinšilā. Silveram tas tiešām būtu kas jauns.

Teilors iekoda lūpā un pārlaida Melam vērtējošu skatienu. “Kur jūs iepazināties ar inspektoru?”

“Viņš mani ieraudzīja bankā. Un pēc tam, kā man liekas, vēl dažas reizes bārā pie galdiem.”

“Man šķita, jūs teicāt, ka nespēlējat azarta spēles?”

“Es? Nē, ser. Es tikai šad tad uzspēlēju pa mazai, draudzīgai partijai ar dažiem saviem biedriem. Tā sacīt — lai īsinātu laiku. Es nemaz nevarētu piedalīties spēlēs uz tik lielām likmēm, uz kādām spēlē Kāmegija kungs.”

Tas bija trāpīts. Teilors sadrūmis nometa spalvaskātu. Tad pastūma malā piezīmju grāmatu, kurā tagad bija ierakstītas visas ziņas par šo darba meklētāju.

“Darbs ir bīstams,” viņš īgni pavēstīja. “Jūs neesat tāds zaļknābis, lai to nesaprastu. Kāpēc jūs piesakāties?”

Mels pavīpsnāja. “Ja ieskatīsieties savās piezīmēs un bankas reģistrā, tad redzēsiet, ka man klāt ir vairāk skaidras naudas, nekā esmu nopelnījis jebkad mūžā. Gribu tikt prom no šejienes, kamēr vēl varu. Mans pārinieks paliek. Manuprāt, drošākais veids, kā ceļot vientuļam, naudīgam cilvēkam, ir — kopā ar zelta kravas apsardzi. Un kā domājat jūs?”

Teilors pamāja ar galvu. “Jums vajadzēs būt modram. Bet jūs jau arī izskatāties apķērīgs, nevis tāds kā puse no šiem piedzērušajiem ākstiem. Vai protat rīkoties ar šaujamo?”

“Un kā vēl.”

“Labi. Es jums ziņošu.”

“Kad mēs izbraucam?”

“Kad es likšu. Es zinu, kur jūs atrast. Norēķinieties ar savu pārinieku un — turiet muti.”

Inspektors Kārnegijs agri pameta pokera galdu, aizbildinādamies ar tveici, kas tiešām bija briesmīga, joprojām pāri par deviņdesmit grādiem^1, lai gan saule bija norietējusi jau pirms vairākām stundām; nebija ne mazākās vēja pūsmas, kas spirdzinātu. Noslaucījis svīstošo seju lielā mutautā, Kārnegijs pasūtināja brendiju, lai remdētu mokošās galvassāpes.

“Es kļūstu vecs,” viņš noteica. “Man vairs nav tāda spara kā jums, zēni. Nudien no šā karstuma man pārsprāgs galva!”

Galva viņam sāpēja gan, taču viens no cēloņiem bija arī tas, ka viņš bija zaudējis vairākās kāršu partijās pēc kailas un vairs neuzdrošinājās aizņemties naudu no bāra Īpašnieka I ul/ tam laikam, kad pirms pāris mēnešiem darbā uz šejieni tika atsiltus !ēi-lors, Kārnegijs pats bija nodarbojies ar grāmatvedību un laksti jis veiklas atskaites, kas ļāva viņam iebāzt kabata naudiņu uu ņemt kukuļus, kurus viņš dēvēja par stipendijām un ievai a no zeltračiem, kam bija nepieciešami kādi pakalpojumi. Papildu ie nākumi noderēja ārkārtīgi labi, jo Kārnegijam vajadzēja katru pc niju, ko šis darbs spēja sagādāt; kreditori no Brisbenas apbēra vi ņu ar uzstājīgām vēstulēm. Spēļu parādi, bez šaubām, bija džentlmeņa privilēģija, un paies labs laiciņš, pirms kāds no prasītājiem sāks rīkoties pa īstam, jo Aliņam Kārnegijam bija godājams vārds un ietekmīgi draugi.

Tas nolādētais Teilors, tupēdams pie kantorgrāmatām un reģistriem kā vanags, būtu pamanījis pat puspeniju, kas aizripojis garām kasei, kur nu vēl to, ka raktuvju nogabalu zadzēji piepeši kļuvuši par likumīgiem raktuvju īpašniekiem; tāpēc šis ienākumu avots Kārnegijam bija izsīcis.

Viņš nopūtās. Teilora pēc viņam bija vajadzējis meklēt aizdevumus pie bagātiem ķīniešiem, lai noturētos virs ūdens, tomēr tagad viņš bija tik dziļā purvā, ka no bojāejas viņu varēja glābt vienīgi brīnums.

Tā kā brīnumu sagaidīt būtu grūti, inspektors gatavojās īstenot pats savējo — pārdrošu plānu, tik vienkāršu, ka tur nekas nevarēja noiet greizi. Vajadzēja tikai drosmi — nē, vīrišķību —, lai to īstenotu. Lai pieņemtu lēmumu.

Kārnegijs svīda tik stipri, ka bija jau novilcis žaketi un raisīja nost kaklautu, ieiedams ar dēļiem apšūtajā divistabu būdā, kas bija pazīstama kā inspektora rezidence. Nosviedis žaketi un kaklautu uz krēsla un gramstīdamies pēc sērkociņiem, lai aizdegtu lampu, viņš izdzirda, ka guļamistabā kāds staigā.

“Kas tur ir?” viņš uzsauca. “Nāc ārā un parādies!”

Durvīs nostājās drukns, plikpaurains vīrs. “Nomierinies, tas esmu tikai es.”

“Nolādēts, Perij! Ko tu te dari? Es taču piekodināju, lai tu nekad nenāc šurp.” Tomēr Kārnegijs uzelpoja, aizdedza lampu, aizvēra durvis un novilka lejup audekla aizlaidni pie mazā lodziņa.

“Neviens mani neredzēja. Es gribu zināt, vai tu reiz rīkosies vai ne. Es nevaru gaidīt mūžīgi.”

“Ir šis tas jāapsver...”

“To tu tagad skandini jau nedēļām ilgi. Tad apsver vienreiz un izbeidz tērēt manu laiku! Kad dodas ceļā nākamā krava?”

“Tad, kad es likšu braukt,” Kārnegijs attrauca, piepeši sākdams nervozēt. Viņš izņēma no kārbas cigāru; to aizdedzinot, viņam trīcēja rokas.

Cigāru paņēma arī Perijs. “Labs ir, uzsmēķēs,” viņš vīpsnādams noteica. “Tev jau aukstas kājas, ko, inspektor? Tā nebija mana doma, tā bija tavējā, atceries? Un es atminos, ka mani tu izvēlējies smuko acu dēļ. Tev bija vajadzīgs labs palīgs, un nu tev tāds ir. Esmu ar mieru. Kas tad vēl par nelaimi?”

Kārnegijs sparīgi ievilka cigāra dūmu. Perijs tiešām bija īstais palīgs: brutāls vīrs ar cietsirdīgu seju, rūdīts noziedznieks, tieši tas, kas viņam vajadzīgs. Un, ja viņš tagad neķersies pie lietas kopā ar Periju, ar kuru apspriedis savu plānu, citas izdevības nebūs nekad. Viņš savu mūžu nedrīkstētu izmēģināt šo veiklo gājienu kopā ar kādu citu, jo Perijs par to padzirdētu un kā gluži nevainīgs cilvēks varētu norādīt ar pirkstu tieši uz inspektoru Kār-negiju. Viņš būtu palicis malā un tieši tāpēc būtu bīstams.

Periju viņš bija izraudzījies rūpīgi, tieši tāpat kā izvēlējās lauki Viloubiju, lai ar viņa palīdzību sajauktu pēdas. Tas puišelis jau bija galīgi dumjš.

“To es tev tūdaļ paskaidrošu,” Kārnegijs gausi sacīja. Nākamajā zelta kravā no raktuvēm bija paredzēts izvest vairāk nekā astoņus tūkstošus mārciņu. Puse būs jāatdod Perijam, kā solīts, jo pēc dokumentiem tik un tā varēs noteikt nolaupītā zelta daudzumu, tomēr arī četri tūkstoši mārciņu atrisinātu visas Kārnegi-ja nedienas.

“Man ir tev jāuzticas,” viņš teica. "Man jUļauj lev paņemt zeltu. Kā lai es zinu, ka tu to nepievāksi un ncai/laidisies lapas? Ar visu.”

Perijs laiski atzvila pret sienu. “Nebīsties. Dabūsi savu pusi. Tur tu vari man uzticēties. Un vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka šis ir gudrākais darījums, par kādu jebkad esmu dzirdējis. Visu cieņu, inspektor, vareni izdomāts! Kā tu domā, cik es dabūšu?"

“Kādus četrus tūkstošus,” Kāmegijs nomākts atbildēja.

“Jēziņ! Četrus tūkstošus! Es būtu bijis ar mieru arī par pusi. Jēzin! Mēs to nostrādāsim, un tu vairs nekad mani neredzēsi. Es braukšu mājās uz Tasmaniju, bet tu būsi varonis, kamēr policisti dauzīsies pa pakalniem, meklēdami lielos, ļaunos laupītājus.” Viņš iesmējās. “Viltīgi! Nudien viltīgi. Un, man domāt, cilvēks jau ari netiek tik augstos amatos kā tu, ja nav slīpēts.”

Kārnegijam šie glaimi gāja pie sirds, un viņš uzelpoja, redzēdams, ka Perijs sapratis to loģiku, kura viņiem liedza sīki blēdīties. Tas bija būtiski svarīgi. Kārnegijs apgalvos, ka viņiem uzbrukuši lielceļa laupītāji, bet neaprakstīs Perija pazīmes. Tad, kad policija padzirdēs par aplaupīšanu, Perijs jau būs Mēriboro, nevis muks slēpties pakalnos.

Reizē ar šo kravu uz pilsētu tiks vesta arī skaidras naudas summa no mazās zelta raktuvju bankas — tā viņiem tiks piedevām. Perija uzdevums būs pievākt zeltu un naudu, paslēpt to vietā, kuru abi izraudzījuši jau iepriekš, un tad atsākt savu darbu Mēriboro.

Pēc četrām nedēļām, tieši divdesmit astoņas dienas pēc tam, kad tracis būs noklusis, Perijam būs jāpaņem zelta un naudas maisi un jānogādā tie inspektora vasarnīcā Mēriboro. Abi apzinājās, cik svarīgi ir tas, lai starp viņiem ārēji nepastāvētu nekāds sakars, tāpēc piegādei bija jānotiek nakts tumsā. Perijam vajadzēja vienkārši paslēpt guvumu zem vasarnīcas lieveņa kāpnītēm sētaspu-sē un nozust. Šeit bija nepieciešama abpusēja uzticība; likmes bija pārāk augstas, lai kļūdītos, un neviens no abiem nedrīkstēja uzņemties risku piekrāpt savu partneri.

Vasarnīcas savrupībā Kārnegijs tad sadalītu ieguvumu, cik labi vien prazdams, ņemot vērā savu pieredzi ar zeltu, un Plikpaura Perija tiesu iesaiņotu no jauna. Tā tiktu novietota atpakaļ zem kāpnītēm, un nākamajā naktī Perijs varētu to paņemt un doties ceļā. Abi pat ne reizi nebūtu satikušies. Tam vajadzēja izdoties. Plāns bija pilnīgi drošs.

Tagad Kārnegijs priecājās, ka nopircis vasarnīcu, kur atvilkt elpu pēc nožēlojamiem dzīves apstākļiem zelta raktuvēs. Izrādījās, ka vasarnīca ir gaužām noderīga. Tiesa, tā ne tuvu nelīdzinājās viņa plašajam Brisbenas namam; vasarnīca bija mājas ārpus mājām.

Viņš pasmaidīja. Un vasarnīca bija arī ļoti izdevīga vieta.

Nez kuro reizi pārskatot savu plānu, vienīgās īstās bažas viņā modināja Perijs. Uzticēšanās Perijam.

Bet kurš tad cits? Vai nu Perijs, vai kāds viņam līdzīgs.

Kārnegijs nodzēsa cigāru. “Sestdien. Mēs brauksim sestdien.”

Perijs jāteniski sēdēja uz krēsla. Aiz priecīga satraukuma viņš to apgāza. “No tiesas? Ķeramies klāt?” Viņš bija pietrūcies kājās. “Kad es jums saku, Kārnegija kungs, jūs to nenožēlosiet! Mēs to nostrādāsim un pēc tam būsim brīvi un nevainīgi. Neviena dzīva dvēsele visā šai nolādētajā pasaulē nevarēs norādīt ar pirkstu ne uz vienu no mums. Dievs mans liecinieks, mēs būsim bagāti!”

Kāmegijam četri tūkstoši mārciņu vēl nenozīmēja bagātību, tomēr iesākumam tas būtu skaisti. “Pārrunāsim visu vēlreiz. Tu mūs gaidīsi pie Blekvoteras krīka. Svētdienas naktī. Ar airu laivu.”

“Jā, esmu to dabūjis. Tā jau ir tur. Cik vīru brauks kopā ar tevi?”

“Teilors un trīs palīgi. Divi, ko esmu izmantojis jau agrāk, un viens jauniņais.”

“Kas viņš ir?”

“Puišelis, uzvārdā Viloubijs.”

“BetTeilors?”

“Viņš rīkosies pēc noteikumiem.” Kārnegijs nicīgi pavīpsnāja. “Un es tieši tāpat. Mēs gaidīsim policijas papildspēkus pie Blekvoteras krika.”

Diližansa kulba bija nostiprināta ar īpaši stiprām siksnām, lai neizļodzītos grambainajā ceļā; šai braucienā pasažieru nebija. Sestdienas rītā, piekrauts ar tērauda lādēm, diližanss bija gatavs doties ceļā jau pirms ausmas. Pie grožiem sēdās pats Tei-lors, bet jātnieki inspektora vadībā izvietojās visapkārt. Nekādu atvadu nebija. Viņi vienkārši nogriezās uz ceļa aiz raktuvēm un devās projām.

Mels juta priecīgu satraukumu. Tas nu reiz ir kaut kas cits — būt tādam kā bruņotam sargam, kas pavada zelta kravu, lai gan viņš un pārējie palīgi bija bruņoti tikai ar šautenēm.

Neviens nebija īsti paziņojis par to, ka laiks doties ceļā. Viens no šiem palīgiem, pat nenosaukdams savu vārdu, bija iesteidzies teltī, kad ārā vēl bija gluži tumšs.

“Viloubij?”

“Es tas esmu.” Mels, lai gan samiegojies, bija možs.

“Tevi gaida inspektors. Taisies!”

Tas brīdis bija klāt! Melam atlika laiks tikai samest mantas maisā un pamodināt Klaivu, lai pateiktu, ka viņš dodas ceļā. Protams, viņš jau bija pastāstījis Klaivam, ka ir pieteicies apsardzē, lai tiktu uz Mēriboro. Klaivs jutās vīlies, tomēr Mels bija izlēmis nelokāmi. Viņi paspieda viens otram roku un šķīrās kā draugi.

Tad viņš gaidīja pie inspektora mājokļa, cenzdamies turēt zirgu rāmu; no nojumes izbrauca diližanss, un pārējie jātnieki, ar kuriem Mels netika iepazīstināts, dīžājās savos zirgos, kas juta, ka priekšā ir tāls ceļš. Diližansu vadīja Teilora kungs, bet inspektors liela sirmja mugurā ieņēma vietu apsardzes priekšgalā. Viņš iebikstīja piešus zirgam sānos, un visi aizauļoja pa ceļu, pirms nometnēs kāds vispār bija pamodies.

Vidusšķiras sieviešu emigrācijas biedrības dāmas bija ne tikai apgādājušas savas guvernantes ar ieteikuma vēstulēm; viņas bija arī piekodinājušas aizbraucējām, ka savā darbā viņām jāatbilst noteiktiem standartiem, lai visi tagadējie un arī nākamie darba devēji pareizi izprastu un pieņemtu guvernantes statusu savā ģimenē.

Noteikumu sarakstu Emīlija bija izlasījusi un ielāgojusi bez kādām bažām, tie viņai šķita gluži saprātīgi un parasti, jo precīzi atbilda tam dzīvesveidam, kādu varētu sagaidīt no guvernantes. Tomēr ļoti drīz viņa atklāja, ka Meningtrija kundze šos noteikumus nezina, bet Emīlijai bija pārāk bail no šīs sievietes, lai mēģinātu kaut ko labot jau pirmajā dienā.

Pulksten piecos pēcpusdienā pie Emīlijas ieradās istabene.

“Es esmu Nellija. Meningtrija kundze lika aizvest jūs pie bērniem. Viņi ir nupat nomazgājušies vannā, jaunkundz, tāpēc jums vajadzēs tikai sasukāt viņiem matus un pavadīt uz lejasstāvu vakariņās.”

Emīlija domās atzīmēja pirmo kļūdu. Guvernantes nebija bērnaukles, viņas bija skolotājas. Tomēr viņa paklausīgi sekoja apteksnei uz guļamistabu, kur viņu ielenca trīs jaunie audzēkņi, runādami visi reizē. Bērni apbēra Emīliju ar jautājumiem, jo viņus acīm redzami valdzināja tas, ka viņa mērojusi tik tālu ceļu ar lielu kuģi.

Emīlija pacēla rokas, lūgdama klusumu. “Es nevaru atbildēt uz visiem jautājumiem uzreiz,” viņa smaidot sacīja. “Rīt es jums sīki izstāstīšu par kuģi un par bezgalgaro ceļojumu. Tā jums būs laba ģeogrāfijas stunda. Bet tagad jums jāapģērbjas.”

Istaba ar trim rindā saliktām gultiņām atgādināja mazu, nevīžīgu guļamzāli, apkārt mētājās drēbes un dvieļi. Emīlija ķērās pie kārtošanas. “Kā jūs parasti ģērbjaties uz vakariņām?”

“Tā, kā esam apģērbušies tagad,” atbildēja Alise, “tikai Ro-zijai viss uzvilkts otrādi.”

Emīlija noelsās vien. “Bet jums mugurā taču ir naktskrekli!”

“Jā, tāpēc ka mēs nupat nomazgājāmies. Mēs gaidījām jūs, bet Nellija teica, ka jūs guļat.”

“Vai jūs vienmēr ejat vakariņās, ģērbušies naktstērpos?”

Bērni pamāja, un Emīlija paraustīja plecus. “Labi. Bet jums vispirms jāsasukā mati. Lūdzu, sameklē man suku, Alise, es sakārtošu matus Rozijai.”

Emīlija aizveda jaunāko meitenīti malā, pareizi uzvilka viņai naktskreklu, pagaidīja, kamēr Alise, rakņādamās pa kumodes atvilktnēm, sameklēja diezgan netīru suku un salauztu ķemmi, un tad ķērās pie Rozijas sapinkātajām cirtām, pūlēdamās sukāt pēc iespējas saudzīgi.

Rozijai tas patika. “Jūs nu gan labi sukājat matus! Nellija man plēš, viņa rausta piņķerus.”

Emīlija sāka prātot, vai tikai apteksne patlaban nav uzvēlusi vienu no saviem pienākumiem uz guvernantes pleciem. Ar to būs jātiek skaidrībā.

Lai ietaupītu laiku, Emīlija sasukāja matus visiem trim, nevis gaidīja, līdz Džimija un Alises neveiklie mēģinājumi vainagosies ar kādiem panākumiem. To paveikusi, Emīlija nostādīja bērnus rindiņā.

“Labi. Kur ir jūsu rītakurpes?”

Viņi iepleta acis. “Mumsim nav nekādu rītakurpju,” Džimijs atbildēja.

“Mums nav...” Emīlija izlaboja.

“Pareizi,” bērni atbalsoja.

Drīz Emīlija dabūja dzirdēt, ka kurpes ir domātas tikai svētdienas skolai, ka tajās ir karsti, tās ir neērtas un uzberž lielas tulznas, kuras jāpārdur ar adatu, lai izspiestu laukā ūdeni, un pēc tam sāp vēl vairāk. Sūdzības par tulznām Emīlija spēja saprast, viņai pašai tādas bija gadījušās, taču — baskājaini bērni mācību telpā? Tas nu nebūtu piedienīgi.

Bērni nevis veda Tisingtones jaunkundzi uz ēdamistabu, bet gan pavadīja caur virtuvi, kur viņa sastapa virēju Keitu — sievieti ar gaišiem matiem, kas bija sasprausti ciešā mezglā, un ar vēsu smaidu; viņa šķita labi protam savu amatu. Tikpat kā neapstādamies, bērnu trio aizmaršēja garām pieliekamajam kambarim un iegāja kādā telpā, kur nebija logu; uz neapklāta galda bija nolikti piederumi četriem ēdējiem.

Kad bērni apsēdās, ienāca Nellija.

“Jūs sēdēsiet šeit, jaunkundz,” viņa laipni sacīja. “Mēs ar virēju ēdīsim vēlāk. Vai vēlaties zupu?”

Emīlija pārsteigta pamāja, tomēr palika mulsi stāvam pie galda. Viņa atcerējās, ka guvernantes ietur maltītes kopā ar ģimeni, nevis bērnistabā ar bērniem.

Taču te bija vēl kas sliktāks. Šī nepārprotami bija kalpu ēdamistaba. Vai tad Meningtrija kundze nesaprata, ka Emīlija nav ne aukle, ne kalpone? Emīlija jau grasījās norādīt virējai, ka šeit noticis misēklis, tomēr atskārta, ka nebūtu pareizi aizvainot mājas kalpotājus. Būs jāpārrunā tas rīt ar darba devēju. Bet patlaban viņai gribējās ēst.

Mācību telpā, kas atradās nojumē ar dzelzs jumtu, bija karsti kā krāsnī, taču bērniem tas acīmredzot netraucēja. Viņu vecāki vismaz bija pacentušies iekārtot šo telpu — tur bija garš galds skolēniem un tam priekšā mazs, akurāts galdiņš skolotājai. Uz palodzes atradās burtnīcas, kārbiņa ar zīmuļiem, šīfera tāfelītes un grifeles, un nekārtīga mācību grāmatu kaudze. Līdzās uz balsta bija novietota liela, jauna tāfele un kārba ar krāsainiem krīta gabaliņiem.

Alise, kas, cik noprotams, bija bērniem tāda kā galvenā, atnesa krēslus un salika tos pie galda, tad sagādāja krēslu arī “jaunkundzei”, kura pateicās un sarindoja uz galda pati savu lasāmgrāmatu un mācību grāmatu krājumu. Šīs grāmatas viņas ar Rūtu pirms prombraukšanas bija nopirkušas Londonā, cerēdamas, ka tās būs piemērotas.

Jaunā skolotāja aicināja bērnus klausīties uzmanīgi, pajautāja, vai viņiem ir kāda īpaši iecienīta rīta lūgšana, un, tā kā šādas lūgšanas nebija, viņi visi kopā noskaitīja tēvreizi. Pēc tam Emīlija iesāka mācību dienu ar īsu runu, iepazīstinādama bērnus ar sevi, un nopriecājās par to, cik cītīgi viņi klausās. Vismaz pagaidām.

Viņa bija nodomājusi uzdot katram īsu pārbaudes darbu rakstīšanā, lai redzētu, ar ko sākt mācības, taču, pirms paguva to darīt, atvērtajās durvīs nostājās Meningtrija kundze.

“Labrīt, Tisingtones jaunkundzi Priecājos, ka esat jau ķērusies pie darba. Nav jēgas velti tērēt laiku. Vai bērni ir rātni?”

“Jā, ir gan, Meningtrija kundze. Ļoti labi bērni.” Emīlija redzēja, kā šī uzslava liek bērniem starot lepnumā, toties māte nelikās to manām.

“Vai jums ir viss, kas nepieciešams?”

“Domāju, ka ir. Jā.”

“Ja vajadzīgs vēl kaut kas, pasakiet Keitai. Viņa par to

gādās.”

“Pateicos.” Emīlija dziļi ievilka elpu. Tas bija jāpasaka, neizbēgami. Tagad vai nekad.

“Meningtrija kundze, man ir kāds jautājums. Par ēdienreižu kārtību. Vai jūs vēlaties, lai maltīšu laikā es piebiedrojos jums ar Meningtrija kungu?”

“Ko? Žēlīgais Dievs, nē! Bērni ēd kalpotāju ēdamistabā. Tas tak jums būtu jāzina.”

“Jā, es saprotu. Taču kur jūs vēlaties, lai maltītes ieturu es?”

Saimniece noskaitās. “Vai tas nozīmē, ka jūs gribat ieturēt savas maltītes ēdamistabā? Vai to jūs vēlaties pateikt?”

“Nu... tā ir parastā kārtība,” Emīlija izstomīja.

“Tikai ne manā mājā. Pie mums uz maltītēm bieži ierodas viesi. Darījumu cilvēki. Svarīgi cilvēki. Jūsu klātbūtni viņi uztvertu kā traucēkli. Nesaprotu, kur jūs esat ņēmusi tādas iedomas. Jūs tēmējat krietni augstāk par savu stāvokli, ticiet man! Ceru, ka vairāk šādu prasību nebūs...”

Emīliju šī tirāde bija apstulbinājusi. “Es tikai domāju...”

“Maltītes kalpotāju ēdamistaba jums garšos tikpat labi ka pie mana galda —ja jūs raizējaties par to.”

“Ak nē...”

“Tad mēs to vairs nepieminēsim.” Meningtrija kundze sparīgi apcirtās uz papēža un aizgāja pa taku uz māju.

Dzirdot tik netaisnus apvainojumus, Emīlijai acīs bija sanesušās asaras, un viņa noliektu galvu atgriezās pie sava galda, taču bērni bija visu dzirdējuši.

“Mums gan patīk būt kopā ar jums, jaunkundz,” ierunājās Alise, mēģinādama viņu iepriecināt.

Emīlija norija asaras un centās savaldīties. “Tas ir ļoti mīļi no tevis, Alise, arī man patīk būt kopā ar jums. Varbūt jūs abi ar Džimiju tagad varētu sākt rakstīt, kamēr es paskatīšos, ko uzdot Rozijai.”

Bērni kļuva par Emīlijas draugiem. Viņi visi bija ļoti atklāti, taču ne pārdroši, un veltīja nopietnus pūliņus mācībām, ja vien Emīlija neļāva viņiem garlaikoties. Viņa bieži pārtrauca vienmuļo stundas gaitu, stāstīdama bērniem dažādus notikumus, vezdama viņus pastaigās dabā, plašajā parkā, kurš, kā Emīlija drīz aptvēra, bija daļēji izcirsts tropu mežs. Skolotāja arī iemācīja bērniem vingrojumus, kurus viņi izpildīja ar lielu labpatiku, lai gan Emīlija redzēja, ka viņi visi ir veselīgi un viņiem tikpat kā nevajag papildu vingrojumus, jo pēc mācībām viņi pamatīgi izskraidījās.

Taču, kad mācību stundas bija galā, laiks Emīlijai vilkās gausi. Viņa gāja pastaigāties un ņēma līdzi arī bērnus; tā bija kāda pārmaiņa pēc uzturēšanās drūmajā guvernantes istabiņā, jo ieeja nama kungu galā viņai šķita liegta. Tagad viņai bija atlicis vairs tikai pāris šiliņu, tomēr, baidīdamās nokaitināt ērcīgo saimnieci, viņa neuzdrošinājās apjautāties, kad tiks izmaksāta alga. Drīz viņa atklāja, ka Meningtrija kundze vēl negantāk izturas pret istabeni un virēju, kuras nevarēja savu saimnieci ciest, tomēr Emīlija sargājās piebalsot viņu sūdzībām par mājas kundzi. Viņa atskārta arī, ka šī nosūtīšana uz kalpotāju telpām savā ziņā var būt īsta svētība.

Viņas darba devēji tik tiešām mēdza rīkot viesības. Pusdienu maltītes, kurās piedalījās nepatīkamas sievietes ar prastām manierēm, ilga augu pēcpusdienu, bet vakaros gāja vēl sliktāk, pa visu māju tad atbalsojās piedzērušo viesu klaigas un ālēšanās. Keita un Nellija palika virtuvē līdz savas darba dienas beigām, toties pēc tam viņas varēja tikt brīvībā, doties pašas uz savām mājām, turpretim Emīlija palika turpat, vēlēdamās, kaut jel viņas durvis būtu slēdzamas, jo dzirdēja, kā vīrieši grīļīga gaitā klimst pa gaiteņiem un murmina pagalmā aiz viņas loga.

Lāgiem Rozija, Šā trača izbiedēta, nolavījās lejup pa kāpnēm uz Emīlijas istabiņu un ierāpās pie viņas gultā. Emīlija ne reizi nespēja nocietināt savu sirdi tā, lai raidītu meitenīti prom.

Kādu rītu pēc īpaši trakulīgām viesībām Nellija izteica savas domas Keitai, kamēr virtuvē atradās arī Emīlija.

“Brīnums, ka uz savām ballēm viņa neaicina jaunkundzi. Vīriešu tur allažiņ ir vairāk nekā dāmu. Varētu tak domāt, ka saimniece gribēs kaut cik izlīdzināt skaitu, un jaunkundze nav ne par mata tiesu sliktāka par tiem pārējiem.”

Virēja dzēlīgi pacēla vienu uzaci. “Taisni tāpēc! Ši jau negribēs sev sāncensi. Un mūsu jaunkundze ir smuka, viņa tur neatpaliktu ne no vienas.”

“Žēlīgā debess!” Emīlija iesaucās. “Tam nu gan es neticu.”

“Tas ir tiesa. Pieminiet manus vārdus! Jūs esat smalkāka nekā šīs visas, kopā ņemtas, un tas sievišķis to zina. Nellija ir dzirdējusi, kā šī tur iekšā plātās ar savu guvernanti, bet ar jums neviens vis nedabūs iepazīties. Šaubu nav.”

“Tāda nu viņai daba,” Emīlija iebilda.

“Tas jau gan. Bet sargieties no saimnieka, jaunkundz. Esmu manījusi, kā viņš uz jums glūn. Un vienādiņ aizstaigā ari uz mācību istabu, vai ne?”

“Jā, bet viņš jau tikai nāk paskatīties, kā veicas bērniem.”

“Ko niekus!” Keita iesmējās. “Turiet labāk cepures adatu pa rokai!”

Te nu bija jāsmejas pat Emīlijai, un virēja atzinīgi pamāja ar galvu. “Taisni prieks, ka jūs smejaties. Jūs esat par daudz nopietna, jaunkundzīt. Jums derētu vairāk izklaidēties. Esat tak pavisam jauna meitene. Nav labi katru vakaru kvernēt savā istabā.”

Tam Emīlija piekrita no visas sirds, bet nebija jau, kur iet. Un vakaros viņa neuzdrošinātos vienatnē staigāt pa tumšajām ielām. Vēl sliktāk bija tas, ka savas istabiņas vientulībā viņai trūka darāmā. Nepietika naudas, lai nopirktu grāmatas vai pat izšūšanas piederumus. Cerēdama, ka varēs vismaz gleznot, viņa ar Keitas starpniecību bija lūgusi krāsas, otas un akvareļu papīru, paskaidrodama, ka Alises interesēs būtu apgūt gleznošanas pamatus, tomēr šis lūgums tika atstāts bez ievērības.

Aizritēja vairākas nedēļas, un kādu dienu mājā izcēlās milzu rosība. Bija atvestas klavieres! Emīlijai tās bija pilnīgi piemirsušās; tagad Meningtrija kungs ņipri skraidelēja ap savu pirkumu, ko divi vīri nesa iekšā mājā; viņš nemitīgi brīdināja nesējus, lai nenoskrambājot klavierēm sānus, citādi novilkšot tiem ādu pār acīm, strīdējās ar sievu par to, kurā salona vietā klavieres novietojamas; kad tās beidzot bija noliktas, viņš norāva ietinamo papīru, lai atklātu skatienam savu lepnumu un prieku — spīdīgu, melnu pianīnu, rotātu ar misiņa svečturiem.

Meningtrija kundze pakāpās atpakaļ, Nellija un Keita bijīgi noskatījās uz pianīnu, bet bērni šaudījās tam apkārt, pieprasīdami, lai viņiem ļauj to izmēģināt, taču tēvs gaiņāja viņus prom.

“Nē. Mums te ir viena īsta pianiste. Tisingtones jaunkundzi Nāciet nu šurp, jaunā dāma, paklausīsimies, kā tās skan!”

Emīlija piekrita ar lielāko prieku. Pianīns viņai šķita kā sens draugs, kas ienācis mājā. Viņa atvēra vāku, paņēma Nellijas putekļu slotiņu un rūpīgi noslaucīja taustiņus, pirms pārlaida pār tiem pirkstus.

“Ak, tam ir brīnišķīga skaņa!” viņa sacīja.

Viņa iesāka ar kādu Šopena etīdi, pēc tam pārgāja uz melodisku Lista skaņdarbu, un visi bija sajūsmā, vienīgi Meningtrija kundze ne.

“Vai jūs nevarat nospēlēt kaut ko tādu, ko mēs pazīstam?”

“Varu gan.” Emīlija nospēlēja dažas īru balādes, kuras bija dzirdējusi dziedam uz kuģa, un jutās pārsteigta, kad Meningtrija kungs piebalsoja itin pieņemamā tenorā.

“Dziediet tak līdzi!” viņš uzsauca pārējiem, un drīz visi bija sapulcējušies ap pianīnu un dziedāja no visas sirds. Nedziedāja vienīgi Meningtrija kundze — viņa stāvēja pie durvīm, un seja viņai bija kā negaisa mākonis.

“Cikos tad šodien var gaidīt pusdienas?” viņa žultaini noprasīja.

Keita saprata mājienu un, iebikstījusi sānos Nellijai, izmanījās laukā pa durvīm, toties saimnieks turpināja priecāties par savu jauno rotaļlietu un neļāva Emīlijai mitēties, līdz laimīgi bija nospēlētas visas viņam zināmās dziesmas.

“Nav vārdam vietas!” viņš noteica. “Šī ir liela diena. Tas tik ir kaut kas, ja mājās ir pianīns! Kā jūs domājat, Tisingtones jaunkundz, vai varēsiet iemācīt spēlēt arī bērnus?”

“Jā, protams. Klavierstundas varam sākt, kad vien jūs vēlēsieties. Tiesa, Rozija varbūt vēl ir drusku par mazu.”

“Neesmu vis!” Rozija drosmīgi iebilda.

“Stundas jūs varēsiet sākt tad, kad to likšu es,” paziņoja Meningtrija kundze. “Un tas nozīmē — kad salons būs brīvs. Un ne jau mācību stundu laikā. Tisingtones jaunkundz, tagad jūs varat iet, un bērnus ņemiet līdzi! Viņi jau ir palaiduši garam pusi no rīta mācībām.”

Emīliju vēl arvien apbūra skats uz pianīnu. Viņa bija zaudējusi modrību. “Ak, esmu pārliecināta, ka mēs atgūsim nokavēto,” viņa smaidot sacīja.

“Par to es nešaubos. Veļas mazgātavā ir gludināmas veļas kaudze. Nellijai tam neatliek laika. Šodien pēc stundām varat izgludināt to veļu.”

Neaptēstais Meningtrija kungs nemaz nepamanīja, ka te notiek ačgārnības. Viņš pateicās Emīlijai par pianīna “iesvētīšanu” un lika viņai apsolīt, ka viņa vēl kādreiz paspēlēs pārējiem.

“Ar lielāko prieku,” Emīlija rāmi atbildēja, nelikdama viņa sievai manīt, ka par pēdējo rīkojumu ir ļoti noskaitusies. “Bet tagad, ja atvainosiet mani...”

Tieši pianīns ienesa Emīlijas dzīvē pārmaiņas — bet ne uz labo pusi.

Vēlu nākamās sestdienas vakarā, kad viņa nupat bija beigusi rakstīt Rūtai vēstuli, kurā cildināja savas darba vietas labās īpašības — lielākoties izdomātas, pie viņas durvīm skaļi pieklaudzināja Meningtrija kungs.

“Jaunkundz, vai jūs tur esat? Te Bērts. Mēs gribam, lai jūs uznākat augšstāvā un uzspēlējat mums.”

Ciešāk ietinusies rītasvārkos, Emīlija pavēra durvis šaurā spraudziņā. “Meningtrija kungs, es tiešām nevaru. Es neesmu apģērbusies.”

“Tas nekas. Mēs pagaidīsim.”

“Varbūt kādu citu reizi.” Viņa saoda alkohola dvingu saimnieka elpā.

“Kāda vaina šai reizei? Nāciet nu! Nekautrējieties...”

“Es tiešām nevaru...”

“Varat gan.” Viņa balss kļuva skarbāka. “Klausiet nu! Nekur jūs nespruksiet. Dodu jums piecas minūtes.”

Madamas vakariņu viesi juceklīgā barā bija atstājuši ēdamistabu un sapulcējušies salonā, kad durvīs nostājās Emīlija. Visas sievietes bija saposušās savās smalkākajās drānās — Emīlija īgni ievēroja, ka patlaban modē ir spilgts tafts, — bet vīrieši bija izmetušies kreklos. Viņa tīši vilcinājās, nebilzdama ne vārda, līdz kāds viņu pamanīja; tad viņu rautin aizrāva pār salonu un, gavilēm skanot, apsēdināja pie pianīna.

Emīlija paklausīgi nospēlēja prasītās dziesmas, paciezdama svešu augumu drūzmu sev apkārt, kamēr saimnieks diriģēja dziedātāju kori; viņa vairākkārt atraidīja piedāvātās vīna glāzes un atvairīja uzmācīgu jaunekli, kuram bija miglainas acis, gludi atglausti mati un mazas Ūsiņas.

Pārējie vīrieši bija sirmgalvji, droši vien pilsētas tēvi, un apmierināti izbaudīja kopdziedāšanas prieku, turpretī jaunais vīrietis, kuru, kā uzzināja Emīlija, sauca par Kērtisu, bija gaužām nepatīkams, čukstēja viņai ausī dažādus niekus un lika roku viņai ap pleciem.

“Esiet tik laipns un nedariet tā,” viņa sacīja, mitējusies spēlēt, lai trešo reizi pastumtu malā viņa roku, taču šī rīcība tikai izraisīja smieklus.

“Piesargieties, Tisingtones jaunkundz,” smaidot brīdināja kāds no sirmajiem vīriem. “Kapteinis ir īsts siržu lauzējs.”

Kērtiss bez mazākā mulsuma pievērsās namamātei. “Kā lai es tāds nebūtu, ja mūsu vidū ir daiļa angļu roze? Vaioleta, jūs esat slēpusi viņu no mums! Un šī dāma ir arī tik talantīga...” Meningtrija kundze paraustīja plecus. “Man šķiet, vienam vakaram nu būs gana mūzikas. Pateicos, Tisingtones jaunkundz, mums tiešām patika jūsu mazā uzstāšanās.”

Lai gan Emīliju raidīja prom tik aizvainojošā veidā, viņa nopriecājās, ka beidzot var iet; atgriezusies savā istabiņā, viņa sparīgi aizcirta durvis, saniknota, ka bijusi spiesta paciest šādu visnotaļ nepatīkamu vakaru.

No rīta, joprojām sadusmota, juzdama nepieciešamību ar kādu parunāt, viņa izstāstīja par iepriekšējo vakaru virējai, taču saņēma gluži nomācošu atbildi.

“Nu, jaunkundzīt, man domāt, tagad maisam gals ir vaļā. Jūs raus uz salonu, kad vien šiem ienāks prātā. Jūs tur neko nevarēsiet līdzēt, un arī mēs ar Nellu ne. Kad vien šai uz pusdienām vai vakariņām sabrauc ciemiņi, mums te jānīkst līdz vēlai naktij. Par to mums nepiemet nevienu pašu grasi, ne reizi pat paldies nepasaka. Ko tu, cilvēks, tur vari darīt?”

Virējai bija taisnība. Vismaz reizi nedēļā, dažkārt arī biežāk, Emīliju bez kāda brīdinājuma aicināja uz salonu spēlēt. Nonāca tik tālu, ka, dzirdēdama dzīru troksni mājas kungu galā, viņa palika apģērbusies un gurdi gaidīja, kad atskanēs nenovēršamais klauvējiens. Tomēr, ierazdamās salonā un vērodama to, kas tur notiek, viņa labāk iepazina savus darba devējus. Meningtrija kungs, par spīti pieklājības trūkumam, patiesībā bija gluži labsirdīgs. Viņš lepojās ar guvernanti un, kad bija skaidrā, dažu reizi tiešām sirsnīgi pateicās viņai. Kādu dienu pat atnesa uz mācību telpu šokolādes kārbu.

“Jūs esat krietna meitene,” viņš sacīja. “Tie saldumi ir jums. Mūsu mērs domā, ka jūs esat izcila muzikante; tas tak jums iet pie dūšas, vai ne? Vai es varu kaut ko darīt jūsu labā?”

Emīlija pietvīka. “Varat gan, ser, ja vien jums nav iebildumu. Vai jūs man nepateiktu, kad es saņemšu algu? Esmu pavadījusi šeit jau sešas nedēļas...”

“Ko? Ak naudiņas aptrūcies? Kāpēc tad jūs neteicāt uzreiz? Saimniecības rēķinus kārto sieva.” Parakņājies kabatā, viņš noskaitīja piecus šiliņus. “Vai ar šo pagaidām pietiks?”

“Jā, pateicos. Bet es gribēju zināt — ar kādiem starplaikiem man tiks izmaksāta alga?”

“Pavaicāšu sievai. Atstājiet to manā ziņā. Kā veicas bēr-niem ?

“Teicami, ser, tiešām ir prieks viņus mācīt. Varbūt jūs vēlētos paklausīties, kā viņi lasa un rēķina...”

“Mjā. Gan jau kādu dienu. Ļoti labi. Ļoti labi.”

Bērnu izglītošana acīm redzami palika tikai Emīlijas, nevis Meningtrija kunga ziņā, tāpēc viņa vairs neuzstāja.

Savukārt kundzes izturēšanās sabiedrībā Emīlijai šķita ārkārtīgi interesanta. Lai gan Meningtrija kundze pūlējās tēlot smalku dāmu, viņa tomēr daudz dzēra un slepus flirtēja ar Kērtisu, kurš bija pazīstams arī kā kapteinis Morovs — armijas virsnieks un pastāvīgs viesis šajos saviesīgajos vakaros. Meningtrija kundze gaužām nīgri izturējās pret savu vīru, izrīkodama viņu kā tādu sulaini, taču viņš nemaz neapvainojās. Bija skaidri redzams, cik ļoti viņš pieķēries savai sievai un ka viņa acīs Meningtrija kundze nemaz nav spējīga uz nosodāmu rīcību.

Tovakar, kad Emīlija, kā parasti, ieturēja vakariņas kopā ar bērniem, istabā iebrāzās Meningtrija kundze; acis viņai liesmoja.

“Kā jūs uzdrīkstaties sūdzēties manam vīram, ka jums nemaksā algu, jūs, mazā iznirele!”

Emīlija klusēdama piecēlās. “Es nesūdzējos, madam. Es pajautāju, kad varu gaidīt, ka man samaksās kādu daļu algas.”

“Es jums pateikšu, kad jūs to saņemsiet. Katru ceturksni. Reizi trijos mēnešos jūs saņemsiet ceturto daļu norunātās algas. Vai jums ir skaidrs?”

“Jā, madam. Ja jūs būtu to man paskaidrojusi, man nebūtu vajadzējis jautāt.”

“Vai jūs te dosiet man pamācības?”

“Nekādā ziņā.”

“Ceru, ka ne, jo jūs te esat tikai uz pārbaudes laiku. Uz trim mēnešiem, tāpēc neceliet degunu gaisā! Mans vīrs iedeva jums piecus šiliņus; tie tiks atrēķināti no jūsu pirmās algas, un es nevēlos, lai jūs atkal diedelētu no viņa naudu.”

“Diedelētu? Es nediedelēju, Meningtrija kundze, un šāda piezīme mani aizvaino. Un tagad, ja esat pateikusi visu, tad bērni labprāt ķertos pie saldēdiena.”

Dažus mirkļus saimniece aizskarta stāvēja kā sālsstabs, tad metās uz virtuvi, lai izbārtu virēju par pīrāgu, kas pasniegts pusdienās. Nu viņa izgāž dusmas uz Keitu, Emīlija nodomāja un iekšēji nodrebēja, raizēdamās, vai nav gājusi par tālu. Un raizēdamās arī par to, ka tad, kad būs aizritējuši trīs mēneši, šī ragana vienkārši ņems un atlaidīs viņu no darba. Un kas notiks tad?

Emīlija vēlējās, kaut jel atrastos kāda iespēja apsteigt saimnieci šajā ziņā. Lai gan bērni viņai ļoti patika, šī nebija dzīve — ķēķa istabiņā, ar bailēm no atlaišanas. Drīz viņa atskārta: jo vairāk Meningtrija kungs dzied viņai slavasdziesmas, jo vairāk viņu peļ Meningtrija kundze. Saimniece pieprasīja iknedēļas ziņojumus par bērnu darbu stundās un pasāka pārbaudīt to pati. Šīs pārbaudes bija pārlieku smagas, Alise sāka raudāt, Džimijs bailēs ierāva galvu plecos. Emīlijai bija bezgala žēl bērnu, apzinoties, ka šī saltā sieviete izmanto mazos par ieroci pret viņu. Emīlija centās bērnus mierināt, reizē neizsakoties nosodoši par viņu māti, kas ārpus šīm pārbaudēm vispār nelikās par viņiem zinis, un arī tēvu viņi redzēja reti. Tomēr, kā viņa drīz saprata, bērni viegli aizmirst pārestības; nepazīdami citādu dzīvi, viņi bija apmierināti arī tāpat, atstāti virējas, Nellijas un savas jaunkundzes gādībā.

Pēdīgi Emīlija aizrakstīja garu, bēdu pilnu vēstuli Rūtai, gauzdamās par nepatīkamo darbu, par vientulību un, kas vēl ļaunāk, par to, ka viņai atlikuši tikai astoņi šiliņi, ar ko iztikt nākamajās sešās nedēļās līdz tam laikam, kad viņa cer saņemt divdesmit mārciņu — bez pieciem šiliņiem. Bet ja nu viņu atlaiž? Vai viņai tad būtu tiesības pieprasīt deviņpadsmit mārciņu un piecpadsmit šiliņu? Vai varbūt atlaišana pārbaudes laika beigās nozīmētu, ka alga viņai nepienākas? Viņa izkratīja sirdi Rūtai, kas laimīgi dzīvoja ideālā ģimenē, kaut gan bērni tur bija ārkārtīgi izlutināti un nerātni.

Kā māsai gan veicies, nopūtās Emīlija, pārlasīdama uzrakstīto vēstuli. Pēc tam viņa to saplēsa. Kāda jēga apgrūtināt Rūtu? Kā tad viņa spētu palīdzēt?

Kādu svētdienu jaunā guvernante nesteidzīgi pastaigājās pa Mēriboro un apstājās, lai paskatītos uz iespaidīgo viesnīcu “Velsas princis” — divstāvu ēku ar verandām fasādes pusē. Atcerējusies, ka Rūtai tur ticis piedāvāts darbs, Emīlija prātoja, vai strādāt viesnīcā un turklāt vēl pie katoļiem varētu būt sliktāk nekā atrasties viņas tagadējā stāvoklī. Viņa jau gandrīz devās iekšā, lai pavaicātu, vai šī vieta vēl brīva, tomēr pārdomāja — vairāku iemeslu pēc. Ja nu to uzzina Meningtrija kundze? Turklāt bērniem būtu sāpīgi, ja Emīlija viņus pamestu. Bet varbūt viņa tik un tā būs spiesta viņus atstāt. Vai uzdrošināties ieiet viesnīcā un apjautāties? Nē, labāk jau ne.

Devusies tālāk, Emīlija izdzirda, ka viņu kāds sauc.

“Jaunkundzi Jaunkundzi Pagaidiet mirklīti!”

Ielas pretējā pusē viņa ieraudzīja jaunu vīrieti, kas nolēca no zirga, pameta pavadu šūpojamies un joņoja pie viņas.

Emīlija paskatījās apkārt, domādama, ka viņš saucis kādai citai, taču ieraudzīja tikai pāri baznīcēnu, kuri svinīgi soļoja pretējā virzienā.

Pieskrējis viņai klāt, jauneklis apstājās un norāva sev no galvas platmali. “Jaunkundzi Vai jūs mani neatceraties? Es esmu Melehijs Viloubijs. Mēs satikāmies Brisbenā. Velijā! Uz ielas. Jūs gājāt uz nepareizo pusi. Vai atceraties?”

Emīlija papurināja galvu, pūlēdamās tikt viņam garām, taču viņš neatlaidās.

“Piedodiet. Jūs mani neatceraties. Toties es atceros jūs.” Viņš bija aizelsies, līksmi satraukts par šo atkalredzēšanos, it kā Emīlija būtu kāda sen zudusi tuviniece.

“Lūdzu, atvainojiet! Jūs būsiet kļūdījies.” Viņa jau grasījās paiet puisim garām, kad prātā atausa starpgadījums Brisbenā, pārsteigdams viņu tā, ka viņa tiešām apstājās.

“Nu re!” jauneklis priekā iesaucās. “Jūs mani pazīstat!”

“Es jūs nemaz nepazīstu, un, lūdzams, nesakiet man, ka atkal eju uz nepareizo pusi.”

“Nemūžam! Man tikai prieks jūs redzēt. Es šai pilsētā esmu svešs. Ko te darāt jūs?”

Bija grūti īgņoties uz viņu, jo par pieklājīgu uzvedību viņam acīmredzot bija pasvilpot, tomēr viņa nodomi nepārprotami bija labi.

“Es te strādāju,” Emīlija atļāvās izpaust.

“Tiešām! Kāda veiksme! Ko jūs darāt?”

Emīlija nopūtās. Tagad viņa šo seju atcerējās ļoti labi — neticami pievilcīgu un nedaudz vientiesīgu, ar uzticības pilnām zilām acīm —, taču tas vēl nebija nekāds aizbildinājums tam, lai stāvētu uz ielas un sarunātos ar viņu tik prastā manierē.

“Es esmu guvernante un patlaban dodos mājās.”

“Guvernante, vai tas nav jauki! Tad es pavadīšu jūs uz mājām.” Pārlaidis skatienu tukšajai ielai, viņš pajokoja: “Negribētos, lai pūlis notriec jūs gar zemi.”

Viņš uzsvilpa savam zirgam, un tas vieglā solī pierikšoja klāt. “Šis ir Straikcrs,” viņš teica Emīlijai. “Straiker, sasveicinies ar...”

No Viloubija kunga nebija iespējams tikt vaļā, turklāt Emīlija, meklēdama sev aizbildinājumu, nodomāja: kāpēc lai viens jauns cilvēks nepavadītu mani uz māju? Pat tad, ja viņš ir lopu dzinējs; ar tiem bija pilna visa pilsēta. Šo amata nosaukumu viņai bija iemācījuši bērni, paskaidrodami, kāpēc tādi jātnieki vadā līdzi pātagas un virves rituļus, piestiprinātus pie segliem. “Tisingtones jaunkundze,” viņa sacīja.

“Zirgs to neielāgos. Pārāk sarežģīti. Kā lai viņš jūs dēvē?” Viņa pasmaidīja. “Par Emīliju.”

“Emīlija,” jauneklis teica zirgam. “Vai nav skaists vārds? Tāpat kā šā vārda īpašniece.”

Jauneklis paņēma zirgu aiz pavadas, viņi sāka soļot pa ielu un nogriezās uz ceļa, kas veda uz Meningtriju māju, un Viloubija kungs laimīgs tērgāja bez mitas, pat neievērodams vai varbūt neņemdams pie sirds, ka Emīlija ir pārāk atturīga, lai uzdotu savam ceļabiedram kaut vai pašu vienkāršāko jautājumu. Viņam pašam to pietika atliku likām. Tomēr Emīlija bija pārsteigta, ka šā puiša klātbūtnē jūtas tik brīvi — viņš tiešām prata to panākt.

“Ak tad šeit jūs dzīvojat?” viņš teica, raudzīdamies pār piebraucamo ceļu. “Izskatās varen smalki.”

Emīlija paraustīja plecus, ar nepatiku iedomādamās savu vientulīgo istabiņu.

“Man tur nav nekā smalka,” viņa piepeši atzinās. “Mana istaba ir sētaspusē pie virtuves. Es tur tikai strādāju.”

Puisis sarauca pieri. “Tomēr tas ir labs darbs. Esmu saticis guvernantes rietumu fermās. Rādās, ka dzīve viņām patīk.”

Emīlijā modās pēkšņa interese. “Jūs esat saticis guvernantes? Kur?”

“Daudzās vietās.”

“Un jūs pazīstat tos saimniekus?”

“Protams.” Viloubija kungs bažīgi uzlūkoja viņu. “Vai jums šis darbs nepatīk?”

Emīlija papurināja galvu, jaunekļa laipnība bija uzvilnījusi viņā smeldzīgu pašnožēlu. “Man nu jāiet.”

“Nē, pagaidiet mirklīti! Tas mums būtu jāpārrunā. Ja jums darbs nepatīk, kāpēc jūs to nepametat?”

“Es nevaru.”

“Kas tas par vārdu — “nevaru”! Paklausieties, man tagad jādodas prom. Bet šovakar es atgriezīšos pilsētā. Tiesa, varbūt diezgan vēlu. Bet rītvakar? Vai drīkstu pie jums iegriezties? Es negribu jūs aizvainot, nekādā ziņā!”

Emīlija itin skaidri iztēlojās, kā izturētos Meningtrija kundze, ja pie durvīm nostātos šis jauneklis un vaicātu pēc viņas. Tas būtu slikti. Ļoti slikti. Taču Viloubija kungs pazina fermerus, pie kuriem guvernantes var atrast labu darbu. Varbūt viņš spētu palīdzēt.

“Vai jūs zināt vietu, ko sauc par Nanango?” Emīlija jautāja.

“Jā. Nav slikts miestiņš. Lielo lauksaimnieku zeme. Kāpēc jūs jautājat?”

“Ak! Tikai tāpat vien. Tur strādā mana māsa.”

“Tātad jūs negribat, lai es jūs apmeklēju?”

“Man ļoti žēl. Tā nav laba doma. Saimniekiem tas nepatiktu.”

“Bet vai jūs varētu ar mani satikties? Šeit, pie vārtiem? Cikos jūs beidzat strādāt?”

“Es netieku ārā līdz septiņiem. Man jānoliek bērni gulēt.”

“Labi. Es jūs šeit gaidīšu astoņos.”

Nu Emīlija sāka bažīties. Astoņos varbūt jau būs tumšs. Viņai šķita nepieņemami, ka meitenes vēlu vakarā lavās laukā no mājas. Tas bija tik prasti. Un tikties ar svešu vīrieti! Ja nu viņa riskē ar dzīvību?

“Un ko mēs tad darītu?” viņa piesardzības labad pajautāja.

Jauneklis iesmējās. “Kopā ar mani jūs būsiet drošībā, Emī-lij. Mēs varētu aizstaigāt līdz krastmalai un apskatīt kuģus vai arī doties turp, kur vēlaties jūs.”

“Es nemaz nezinātu, kurp doties,” Emīlija atteica. “Šo pilsētu es nepazīstu it nemaz.”

“Es jau arī ne. Tad vienkārši drusku pastaigāsim un parunāsim, ko? Vai esat ar mieru?”

“Jā. Un vēl, Viloubija kungs...”

“Sauciet mani par Melu.”

“Mel. Paldies jums.”

Viņš nolūkojās, kā meitene nosvērti aizsoļo pa piebraucamo ceļu — glīta un slaika, gludos svārkos un spodrā, baltā blūzītē, uz mirdzošajiem matiem salmu platmale —, līdz viņa nozuda skatienam; pēc tam Mels sajūsmas uzplūdā sagriezās kā virpulī. Kaut jel Hiljers būtu redzējis viņu šodien, kopā ar šo dāmu! Kaut jel viņš būtu redzējis viņus tā soļojam — kā ideālu pāri! Mels nožēloja, ka viņam pietrūcis dūšas saņemt meiteni pie elkoņa, jo domāja, ka tieši tā jāapietas ar dāmām, taču Emīlijas klātbūtnē viņš uztraucās, viņa bija tik skaista. Mels raizējās, ka ir par daudz pļāpājis.

Vēlēdamies uzzināt vairāk gan par meiteni, gan par šo vietu, kur viņa jūtas tik nelaimīga, Mels noveda zirgu ceļmalā un piesēja pavadu pie koka, bet pats devās izpētīt neiežogoto zemes īpašumu, klusu lavīdamies uz priekšu. Tur Mels ieraudzīja, cik skaists ir šis apvidus, kas Emīlijai pirmajā mirklī bija licies biedējoši drūms. Biezie brikšņi bija izcirsti, dodot vietu nekoptam zālienam vietās, kur caur lapotni spēja izlauzties saules stari, bet dižie, vecie koki, apauguši ar ložņaugiem un ķērpjiem, bija atstāti neskarti. Viņš pamanīja slaidus vietējos vīģeskokus un sarkanos eikaliptus, resnus pudeļkokus un korķozolus un brida pa mitru trūdzemi zem platā ugunskoka, kurš bija nokaisījis zemi ar vīstošiem, sarkaniem ziediem. Viņš paguva ieraudzīt, kā Emīlija paiet garām pāraugušam banksiju dzīvžogam, nogriežas ap mājas stūri un dodas uz sētaspuses durvīm, un tas lika Melam aizsvilties dusmās.

Kas gan tie par ļaudīm, kas liek smalkai, jaunai dāmai izmantot sētaspuses ieeju kā tādai kalponei? Un ko viņa domāja, sacīdama, ka nevarot šo vietu pamest? Kāda šiem ļaudīm pār viņu vara? Mels bija pārliecināts: lai kas būtu šie saimnieki, Emīlija viņiem ir pārāk laba.

Tad viņš atcerejas, ka pec stundas jabut Meriboro policijas pārvaldē, un steidzās pildīt savu pienākumu.

Lindsejdaunsā, vēl tālu aiz Nanango, mājas gaisotne kopš guvernantes ierašanās bija stipri mainījusies, un Leoniju māca bažas. Džeks parasti nemēdza sūdzēties — viņš allaž bija tik bezrūpīgs —, taču vakar pēc vakariņām viņš bija teicis bargus vārdus.

“Es gribu, lai tu parunā ar Tisingtones jaunkundzi. Es vairs nespēju paciest, ka man katrā maltītē jāklausās viņas aizrādījumos. Pasaki, lai viņa beidz izteikt bērniem piezīmes. Tas ir vēl trakāk nekā sēdēt skolas solā!”

“Ak, Džek! Neesi pret viņu tik skarbs! Viņa jau grib tikai labu. Viņa visiem spēkiem cenšas audzināt meitenes. Uzlabot viņu manieres.”

“Man vienalga, ko viņa cenšas panākt. Man ir apriebusies viņas piekasīšanās.” Viņš atdarināja Rūtas balsi: “Elkoņus nost no galda! Turi nazi pareizi! Zupas šķīvis jāpiešķiebj prom no sevis. Nerunā ar pilnu muti! Esi tik laipna, neaizmirsti manieres!”

“Varbūt, ja tu parunātu ar meitenēm un liktu, lai viņas ir paklausīgas, tad viņas visu apgūtu ātrāk un guvernantei nemaz nevajadzētu piekasīties.”

“Ha!” Džeks iesaucās. “Tātad tu atzīsti, ka viņa piekasās!”

“Tikai tāpēc, ka uzskata to par savu pienākumu. Savu darbu viņa veic ar milzu rūpību un ļoti cenšas visu darīt tā, lai mēs būtu apmierināti.”

“Tad pasaki, lai necenšas! Pat es jau sāku no viņas trūkties. Uzlieku elkoni uz galda un jūtu, ka viņa bola acis arī uz manu pusi. Viss, ko viņa dara, tikai jauc mums galvu. Džeina un Dže-sija tīšām viņu ķircina. Kad ar tiem skuķiem runā, viņas činkst un uzmet lūpu, un tas sievišķis ne mirkli neliekas mierā, un man šitais viss ir jāklausās. Tas ir ellīgi nepatīkami, Leonij. Vairs nav nekādi joki. Ja es nevaru mierīgi paēst pats pie sava galda, tad turpmāk ēdīšu kopā ar vīriem.”

Leonija nopūtās. Viņai nebūt negribējās sākt izskaidrošanos ar Tisingtones jaunkundzi, kas neparko nepieļāva, lai kāds ģimenes loceklis vai kalpotājs uzrunātu viņu vārdā. Šī sieviete Leoniju biedēja. Sieviete? Viņa iegrima domās. Tisingtones jaunkundzei bija tikai kādi divdesmit četri gadi, taču viņa bija tik stīva un nopietna, tik pārliecināta par savu angļu ieražu pārākumu pār koloniju iedzīvotāju ieražām, ka bija novecojusi pirms laika. Jau tagad viņa bija uz mata tāda kā tipiska, veca skolmeistariene.

Tomēr bērnus viņa mācīja prasmīgi. Viņas vadībā abu meiteņu skolas darbi bija nesalīdzināmi uzlabojušies. Meitenes viņu necieta, bet Tisingtones jaunkundze piespieda viņas strādāt, un pierādījums tam bija kārtīgās burtnīcas un iknedēļas pārbaudes darbi vairākos priekšmetos. Botānikas stundas viņa apvienoja ar zīmēšanas nodarbībām, un viņi visi jutās pārsteigti un iepriecināti, kad izrādījās, ka Džeina izcili zīmē.

“Ak tu manu dieniņ!” Leonija raizējās, iedama ārā no istabas. Viņa priecājās, ka Džeka nav mājās tad, kad notiek šaušalīgās klavierstundas — un tās notika katru nedēļu. Trokšņainas stundas, kurās tika plinkšķinātas gammas un guvernante bargi rājās, ka neviena no meitenēm nav vingrinājusies, kā nākas. Un tas bija tiesa. Tikušas brīvība no mācību telpas, viņas joņoja uz staļļiem, apsegloja savus zirgus un nozuda pēc iespējas tālāk no skolotājas acīm. Meitenes bija sapratušas, ka mājās palikt nedrīkst, citādi var atkal nonākt guvernantes nagos.

Stenfīlda kundze tramīgi nogaidīja, līdz meitas atnāca pusdienās, un tad devās uz mācību telpu, lai veiktu savu varoņdarbu.

Brīdi tērzējusi pieklājīgus niekus, apliecinājusi Tisingtones jaunkundzei, cik glīti viņa šodien izskatās, ka lauku gaiss noteikti nācis viņai par labu un cik interesanta ir mācību istaba, kur pie sienām piespraustas glezniņas un skices, un meteoroloģiskie kalendāri, Leonija beidzot ķērās pie lietas.

“Tisingtones jaunkundz, es vēlējos aprunāties ar jums par maltītēm.”

“Jā, visādā ziņā,” guvernante smaidot piekrita. “Vai tiks mainīti ēdienreižu laiki?”

“Nē. Tas ir kas cits. Sakiet, vai jums nebūtu iebildumu, ja es lūgtu, lai jūs pie galda neaizrādāt meitenēm?”

“Lai es neaizrādu? Nesaprotu, ko jūs gribat sacīt.”

“Es gribu sacīt, ka vēlētos, lai pie galda jūs nedodat viņām rīkojumus... Tas ir — par viņu manierēm.”

Apsvērusi šos vārdus, Tisingtones jaunkundze sacīja: “Sten-fīlda kundze, meitenes ir jāizglīto. Kā tad citādi lai jaunas dāmas iemācās uzvesties?”

“Varbūt jūs varētu pamācīt viņas šeit.”

“To es ari daru. Bezgalīgi. Tomēr viņām diemžēl piemirstas, tāpēc man ir viņām jāatgādina. Ja mēs to neatlaidīgi turpināsim, jūs redzēsiet, ka manieres kļūs par viņu otro dabu.”

“To es saprotu, tomēr pastāvīgie aizrādījumi, manuprāt, ir aizskaroši.” Viņa nebija gribējusi teikt “pastāvīgie”, tas izklausījās pārāk skarbi, tomēr bija tā centusies neuzvelt vainu par šo sūdzību vīram un neizteikties neveikli, ka šis vārds bija izsprucis nevilšus.

“Mani aizrādījumi ir aizskaroši?” Tisingtones jaunkundzes balss bija ledaina. “Man gan liekas, daudz aizskarošāk ir tas, ka Džeina un Džesija nemitīgi ķīvējas un ka viņām ir nosliece iejaukties vecāku sarunās un pat atcirst viņiem. Es ārkārtīgi cenšos neizteikt piezīmes par tamlīdzīgām lietām, jo tās ir jūsu ziņā...” “Protams. Es saprotu, un tomēr... es tikai vēlētos, ziniet... būtu labāk mums visiem, ja jūs tā nesatrauktos par viņu manierēm pie galda.” Viņa pūlējās pasmaidīt. “Tas tiešām ir apnicīgi.”

Leonija bija gribējusi kliedēt šīs sarunas spriedzi, vainot meitenes, teikt, ka viņu sliktā uzvedība kļūst apnicīga, taču tas nebija izdevies, un nu Tisingtones jaunkundze apvainojās.

“Vai man jāsaprot, ka es vispār nedrīkstu viņām aizrādīt? Ka es izturos aizskaroši?”

“Ne gluži,” Leonija drebošā balsī izdvesa.

“Citādu nozīmi es jūsu teiktajā nesaskatu. Kad es pie jums ierados, jūs man īpaši norādījāt, ka vēlaties, lai meitenes iemācās uzvesties tā, kā pieklājas dāmām. Es uzskatu, ka ikvienai jaunai dāmai pirmām kārtām un visādā ziņā ir jāapgūst uzvedība pie galda.”

“Protams. Jums taisnība. Taču no tā nav nekāda labuma, itin nekāda. Lai maltīšu laikā valdītu miers, esmu spiesta lūgt jūs viņām neaizrādīt. Lūdzu!”

Tisingtones jaunkundze salti pamāja ar galvu. “Labi, ja jūs tā vēlaties, turpmāk es no tā atturēšos. Cerēsim vienīgi, ka viņas varēs mācīties no labiem paraugiem.”

“Pateicos. Tas ir tikai sīkums, tāpēc neraizējieties par to.”

Rūtai tas nekādā ziņā nebija sīkums. Viņa juta svelošu kaunu par to, ka viņai izteikts pārmetums neaudzināto meitu dēļ, kuras pie galda vēl arvien uzvedās neciešami. Stenfīlda kundzes sūdzība — jo tā bija sūdzība, kas gan cits, — viņai šķita netaisna un aizvainojoša, jo viņa taču bija centusies meiteņu labā, cik spēdama. Un pēc Stenfīlda kundzes izturēšanās Rūta nojauta, ka šis iebildums nav radies pēkšņi, ka darba devēji nosodījuši viņu jau krietnu laiku. Tas lika viņai sarauties kā sāpēs, jo viņa bija jutusies pārliecināta, ka saimnieki ir pilnīgi apmierināti ar viņas darbu.

Savā ziņā Rūtai tiešām patika dzīvot Lindsejdaunsā. Meitenes bija gatavā sodība, ciets rieksts, tomēr viņa tika galā, un pēc mācību stundām, palikušai savā vaļā, dzīve lopkopības fermā viņai šķita ārkārtīgi interesanta. Neviens viņu netraucēja, kad viņa staigāja apkārt, vērodama visas darba norises, kādas tika veiktas, aprūpējot tūkstošiem liellopu un, pēc viņas aprēķiniem, simtiem zirgu, kā arī piena lopu mazo ganāmpulku, kura kopējiem bija savi pienākumi. Ta bija vīriešu pasaule — spekpilna, putekļaina un rupja, un, kaut gan Rūta bija pārāk bikla, lai pieietu tai tuvāk, viņa jutās kā apburta, redzēdama tik daudz jātnieku, kas mūžam auļoja apkārt, un visus tos maurojošos lopus, kuri nezin kādu iemeslu pēc pastāvīgi tika dzīti caur augsti iežogotu laidaru labirintu. Rūta bija nerunīga, un viņai nekad nevajadzēja sarun-biedru, kad viņa izgāja cauri augļu dārzam un nokāpa lejā pie upes, kas plūda caur īpašumu; tās viņa dēvēja par savām pastaigām pie dabas krūts.

Vakaros viņa drīkstēja piebiedroties ģimenei salonā, bet pēc vakariņām viņi tur nekad nekavējās ilgi, jo Stenfīlda kungam bija jāceļas jau rītausmā, tāpēc visi agri devās pie miera. Tad salons palika tikai Rūtas ziņā, un viņa varēja izšūt vai palasīt kādu no grāmatām, ko pēc viņas lūguma laipni bija pasūtinājusi Stenfīlda kundze. Stenfīldi pat bija uzaicinājuši viņu līdzi ciemos pie saviem draugiem mazajā Nanango miestiņā, un Rūtai šie cilvēki bija šķituši ļoti laipni, kaut arī viņai, protams, ar tiem bija maz kopīga.

Un tagad Stenfīlda kundze bija viņu apbēdinājusi. Rūtai trūka pieredzes, lai tiktu galā ar nopēlumu, kas izteikts viņas darbam. Viņa bija jutusies pārliecināta, ka savu lomu pilda priekšzīmīgi, un tāpēc pārmetums bija viņu tā satriecis, ka šobrīd viņa vēl nespēja doties pie ģimenes. Viņa aizsteidzās uz virtuvi, lai pateiktu virējai, ka negrib ēst un pusdienās nenāks, un pēc tam iebēga atpakaļ mācību telpā.

Tovakar guvernante neaizrādīja meitenēm, taču gaisotne pie vakariņu galda bija vēl smagāka. Maltītes laikā viņa sēdēja, ledaini klusēdama, ierunādamās tikai tad, kad Leonija lāgiem uzdeva viņai kādu jautājumu, lai atkausētu šo ledu. Un pat tad Tisingtones jaunkundze atbildēja vienzilbīgi, ar drūmu seju.

“Viņa jūtas aizskarta, tas arī viss,” Leonija vēlāk skaidroja vīram. “Viņa bija domājusi, ka pret meitenēm izturas tieši tā, kā vajadzīgs. Bet gan viņa tiks tam pāri.”

“Cerams. Pasaki viņai, ka tas ir slikts paraugs — īgņoties, savām skolniecēm redzot.”

“Viņa neīgņojas.”

“Man gan rādās citādi.”

Tomēr pēc kāda laika Tisingtones jaunkundzes mazrunība sāka kaitināt. Tagad, kad viņai bija liegts aizrādīt savām audzēknēm, šķita, ka citu ieguldījumu viņa nespēj dot; viņa pati nekad neuzsāka sarunu, kokaina un stalta sēdēja pie galda līdzās Džei-nai, kā attālinājusies no visa, kas apkārt notiek. Leonija nesaprata, ko par viņu domāt. Vai viņa bija bikla? Vai varbūt šādi sodīja viņus, kā apgalvoja Džeks, dēvēdams viņu par Drūmo jaunkundzi? Lai kāds tam būtu iemesls, Leonija bija spiesta piekrist Dže-kam, ka tā vairs nevar turpināties. Meitenes bija ievērojušas, cik klusa kļuvusi Tisingtones jaunkundze, un sāka ķircināt viņu ar vīzdegunīgiem jautājumiem, līdz beidzot tēvs neizturēja un metās guvernanti aizstāvēt.

“Tagad pietiks!” viņš uzkliedza Džeinai. “Ja jūs ar māsu neprotat uzvesties, tad ejiet prom no galda!”

Tisingtones jaunkundze nepamirkšķināja ne aci; viņa delikāti turpināja savu maltīti.

“Sameklē viņai kādu pielūdzēju,” Džeks sacīja sievai. “Kādu, kas iedvestu viņai dzīvību. Viņa grasās pārvērsties par visīstāko vecmeitu, lai gan nemaz nebūtu neizskatīga, ja vien izturētos brīvāk.”

Rūta saprata, ka pēdējā laikā atstāj sliktu iespaidu — nereti bija manījusi Stenfīlda kunga asos skatienus —, tomēr nezināja, kā labot šo stāvokli, turklāt nemaz nejutās pārliecināta, ka to vēlas. Vieglāk bija sēdēt pie galda un ciest klusu, nevis pūlēties sagudrot kādu muļķīgu sakāmo, lai piedalītos viņu sarunās, kuras lielākoties grozījās ap lauku notikumiem. Turklāt Rūta, mitējusies izteikt aizrādījumus meitenēm, ar šausmām un svelošu kaunu atskārta, cik ļoti garlaikojusi gan vecākus, gan meitas, jo tagad, kad nevajadzēja modri uzmanīt meitenes, viņa vairs nezināja, kā pavadīt maltītes laiku.

Viņa jutās nomākta, bezgala nomākta un, pati to neapzinādamās, sāka noslēgties sevī. Tagad viņa saņēma apmēram četras mārciņas mēnesī un raizējās, kā spēs nomaksāt parādu biedrībai, ja nauda bija jātērē arī personiskiem izdevumiem; allaž kaut ko ievajadzējās, īpaši jaunas drānas, lai viņas āriene vienmēr būtu nevainojama. Viņas mērķis — iekrāt padomiņu nebaltai dienai un atceļa biļetei uz Angliju — tagad šķita pilnīgi nesasniedzams.

Stenfīlda kundze bija uzsākusi vēl vienu klusu sarunu. Paaicinājusi Rūtu maliņā un ieminējusies — viņi taču uzskatot savu guvernanti par ģimenes locekli, tāpēc viņas izturēšanās varbūt varētu būt mazāk oficiāla.

“Kādā ziņā, Stenfīlda kundze?”

“Šeit ir pilnīgi pieņemami uzrunāt cilvēkus vārdā. Protams, tas neattiecas uz manām meitām. Bet mums pašiem būtu patīkamāk uzrunāt jūs par Rūtu. Savukārt jūs varētu saukt mani par Leoniju, un mans vīrs ir Džeks.”

“Manuprāt, to mēs jau esam apspriedušas.”

“Jā, bet tā jums būs ērtāk, redzēsiet.”

“Es mēģināšu.” Rūtai tas joprojām nebija pa prātam, bet ja jau viņi uzstāja...

“Un vēl kas. Ja jūs jebkurā laikā vēlaties iedzert tasi tējas vai kafijas, droši varat doties uz virtuvi un to paņemt. Nav vajadzības saukt istabeni.”

“Vai viņas ir sūdzējušās?”

Leonija saminstinājās. Abas istabenes tiešām bija sūdzējušās, ka neesot “viņas augstības” kalpones, kurām tikai jāpamāj ar pirkstu. Mājas kalpotājiem nepatika guvernante un viņas pārākuma pilnā izturēšanās.

“Nebūt ne,” Leonija atbildēja. “Es tikai vēlos, lai jūs justos ērtāk.”

“Esmu visiem spēkiem centusies neielauzties tajā jomā, kur valda virēja. Tur, no kurienes esmu nākusi, labāk ir palūgt vajadzīgo kalpotājam.”

Leonija bezpalīdzīgi nogrozīja galvu. “Jūs vairs neatrodaties tur, no kurienes esat nākusi, Rūta. Šeit viss ir citādi. Mēs dzīvojam ļoti brīvi. Neņemiet ļaunā... Nevajag pret visu izturēties tik nopietni. Smaids dažreiz dara brīnumus. Jā, vai zināt ko, rīt mēs braucam uz pilsētu un paliekam uz deju vakaru rātsnama. Vai jus vēlētos mums piebiedroties? Par naktsmajam es parūpēšos.”

‘‘Es nedejoju,” Rūta meloja. Kamēr sirdī joprojām smeldza nule dzirdētās pamācības, viņa iztēlojās, kā šādā saviesīgā vakarā viena pati kvern maliņā starp svešiem cilvēkiem, un pat domās nespēja pieļaut tādu izgāšanos.

“Bet es esmu pārliecināta, ka jūs lieliski pavadītu laiku.”

“Labāk ne, Stenfīlda kundze, pateicos.”

Sausā, vējainā rītā ģimene devās ceļā uz Nanango, pēc tam kad Stenfīlda kungs vēl pēdējā brīdī bija lūdzis Rūtu viņiem piebiedroties un viņa bija nelokāmi atteikusies. Tomēr saimnieks izturējās ļoti jauki un uzsmaidīja viņai.

“Tad nākamo reizi, Rūta. Es vairs nepieņemšu atteikumu.”

Rūta jutās vīlusies Stenfīlda kundzē — ne vien par netaisnajiem aizrādījumiem, bet arī tāpēc, ka Stenfīlda kundze netika galā pati ar saviem pienākumiem. Tā kā guvernantei nebija atļauts mācīt šīm neaptēstajām meitenēm, kā jāuzvedas pie galda, tad to būtu vajadzējis darīt viņu mātei. Taču māte to nedarīja. Nebilzdama neviena brīdinoša vārda, viņa bija pieļāvusi, lai meitenes atkal uzvedas tikpat nepieklājīgi kā agrāk. Rūta vēroja viņas mēmā nosodījumā un skaitīja viņu pārkāpumus; tā jau bija kļuvusi par apsēstību, un Rūta sāka to visu pierakstīt, bet sarakstu, kurš auga aizvien garāks, piesprauda mācību telpā pie sienas. Meitenes par to nelikās ne zinis, un arī Stenfīlda kundze acīmredzot neievēroja, taču Rūta jutās savu viedokli paudusi.

Beidzot Rūtai sāka likties, ka visas sievietes šai mājā ir nostājušās pret viņu, taču mierinājumu sniedza apziņa, ka Stenfīlda kungs jeb saimnieks, kā viņu dēvēja kalpotāji, ir viņas pusē. Viņš vienmēr izturējās laipni. Bija tik bezgala sirsnīgi uzstājis, lai Rūta brauc viņiem līdzi uz nākamo deju vakaru, ka Rūta pieļāva iespēju tiešām pieņemt šo ielūgumu. Viņa varētu uzvilkt zilo zīda kleitu ar bārkstaino pelerīni; kopš brauciena ar kuģi tā vairs nebija redzējusi dienasgaismu. Tā bija visai glīta un būtu pilnīgi piemērota deju vakaram laukos.

Vēlāk rīta pusē vējš pieņēmās spēkā, tāpēc Rūta patvērās salonā līdz pat pusdienām, kad pa durvīm galvu pabāza istabene.

“Virēja saka, es varot aiztaupīt pūles un neklāt galdu ēdamistabā, jūs varot ieturēt savas maltītes virtuvē, kamēr viņi ir prom,” istabene līksmi pavēstīja.

Rūta saskaitās. Viņas vieta maltīšu laikā nekādā ziņā nebija virtuvē. “Ēdamistabā, lūdzu!”

“Ko?”

“Pusdienas es ieturēšu ēdamistabā, ja jūs būtu tik laipna.” Meitene paraustīja plecus un sparīgi aizsoļoja prom, taču nu Rūta apsvēra šo jautājumu vēlreiz. Stenfīlda kundze bija teikusi, ka viņai nevajadzētu izturēties tik oficiāli. Varbūt tieši tagad, viņu prombūtnē, varētu mazliet piekāpties. Galu galā virtuve bija liela, kalpotāju galds novietots atsevišķi, tālajā stūri pie loga. Viņa varētu žigli paēst un doties prom, neceļot nekādu kņadu.

Pieņēmusi lēmumu, Rūta pa gaiteni aizgāja uz virtuvi — un dzirdēja, kā tur par viņu smejas.

“Viņas augstība nekustēs ne no vietas,” istabene patlaban sacīja. “Es nevaru iet vēlreiz un uzstāt. Viņa tur kluknēs viena pati ar tādu ģīmi kā skābs citrons.”

“Ak, lai dara, kā grib,” teica virēja. “Nav brīnums, ka saimnieks dēvē viņu par Drūmo jaunkundzi.”

Rūta jutās satriekta. Kalpoņu izsmiekls viņu neuztrauca — bet vai Stenfīlda kungs tiešām būtu tā runājis par viņu? Tas nav iespējams! Viņa vairs nevarēja griezties atpakaļ, jo bija jau pavērusi durvis, kad kalpones vēl tērgāja, un pamanīja viņu vainīgās sejas.

Viņa ierunājās klusi, piespiezdama sevi saglabāt cieņu. “Esmu pārdomājusi. Šodien man negribas pusdienas, pateicos, esmu ieturējusi sātīgas brokastis. Domāju iziet pastaigā.”

Pūlēdamās glābt stāvokli, virēja mēģināja dot viņai padomu. “Ak, jaunkundzi Šodien gan labāk neiet ārā. Vējš pamazām

pārvēršas par smilšu vētru. Tās vētras šeit sprūk vaļā vienā mirklī...”

Rūta strupi pagriezās un devās uz savu istabu. Viņa jutās tik nomākta, ka visādā ziņā vēlējās tikt laukā no mājas. Vējš tagad nāks par labu, palīdzēs novērst domas no aizvainojumiem, kurus viņai nemitīgi sagādā šie ļaudis. Pat sniegs mierinājumu.

Viņa uzvilka jaku, sasēja lakatu zem zoda, izgāja pa sāndur-vīm un sāka iet pa taku, kas veda uz šķūņiem. Vējš bija ļoti stiprs, gaisā virpuļoja smiltis, taču to varēja paciest. Debesīs blāzmoja oranža kvēle — cik neparasti, viņa domās piezīmēja, apņēmusies aizmirst nepatikšanas, — bet pie apvāršņa tā satumsa sarkanīgi brūna. Patiesībā gluži skaisti, gleznotājs būtu sajūsmā. Lai gan Rūtu pātagoja vēja brāzmas, viņa steidzās uz priekšu, aptverdama, ka dodas turp, kur mēdz strādāt fermas vīri, taču, tā kā šobrīd tur neviena nebija, viņa varēja izmantot izdevību un paieties uz to pusi, kur agrāk nebija gājusi.

“Kaut kas jauns,” viņa pie sevis noteica un iešņukstējās. “Kā viņas uzdrošinās par mani zoboties!”

Aizsteigusies garām šķūņiem, kas kaut cik pasargāja no vēja, un tukšajiem lopu laidariem, viņa izgāja plašajās ganībās, kuras no tāluma bija likušās līdzenas, bet patiesībā bija ciņainas un grambainas, tā ka viņa vietumis paklupa. Tomēr nevarēja pieļaut, ka viņu kavē šādi sīki šķēršļi. Tas tiešām uzmundrināja. Tagad viņa atradās klajā laukā, gāja, salīkusi vējā, un šī māja ar visiem nepateicīgajiem ļaudīm palika aiz muguras — vismaz uz brīdi.

Kad Rūta atstāja klajumu, virs galvas iešņācās koku lapotne, un viņai bija jāatzīst, ka ir mazliet vieglāk soļot pa skrajo mežu; viņa bija nodomājusi iziet pie krika, kas līkločiem vijās pa fermas apkārtni. Pie krika viņa bija nolēmusi mazliet atpūsties un tad griezties atpakaļ. Negribīgi.

Šķita, ka ar katru mirkli kļūst arvien tumšāks, un krūmājā iebrāzās smiltis, veidodamas oranžu dūmaku. Rūta jau sāka domāt, vai tikai nevajadzētu griezties atpakaļ, kad šajā pustumsā viņai priekšā piepeši nostājās liels dzīvnieks ar milzīgiem ragiem, sarkanām un draudīgām acīm.

Viņa iekliedzās un metās skriet, paklupa pret nolu/ušu zaru, pietrūkās kājās, pārāk izbijusies, lai atskatītos un pārliecinātos, vai vērsis nedzenas pakaļ, dzirdēdama vienīgi, kā gaudo vējš, nu jau draudēdams nolauzt kokus, kuri viņu ielenca. Rūta ka neprātā skrēja uz priekšu, līdz, zaudējusi elpu, sabruka zemē aiz koši balta koka stumbra. Elsodama viņa paskatījās atpakaļ, taču no dzīvnieka nebija ne miņas. Viņa bažīgi prātoja, cik gan vēl šo lielo vēršu klaiņo te apkārt, un rāja sevi par to, ka rīkojusies tik muļķīgi un neapdomīgi, ieiedama ganāmpulka teritorijā. Iežogotas bija tikai tās ganības, kuras atradās pie mājas. Viņa vēl varēja priecāties, ka nav sastapusies ar veselu baru šo lopu.

Kamēr plosījās smilšu vētra, Rūta savilka lakatu pār seju un palika tupam koka pakājē. Viņa neko nezināja par šo dabas parādību, tāpēc viņai nebija ne jausmas, cik ilgi vēl būs jācieš šīs mocības: gaiss bija pilns ar smiltīm, smalki, brūni putekļi iesūcās drēbēs un neizturami kņudināja, tomēr viņa apņēmās — lai cik ilgi tas turpinātos, viņa paliks tepat. Nekādi vilinājumi nepiespiedīs viņu mesties skriešus, riskējot atkal sastapties ar nikno vērsi; būs jānogaida, līdz varēs vismaz saredzēt ceļu.

Pagāja vairāk nekā stunda, līdz smilšu mākoņi izklīda, vējš ri-mās un saule atkal iznira no tūcēm, it kā nekas nebūtu noticis. Rūta gurdi pieslējās kājās, nopurināja smiltis no matiem un drānām un spēra soli, taču tūdaļ iekliedzās sāpes un, atbalstu meklēdama, pieķērās pie koka stumbra. Viena potīte bija pietūkusi, sastiepta — droši vien tad, kad viņa bija paklupusi pret zaru un pakritusi.

“Sasodīts!” viņa noteica un, saviebusies sāpēs, kliboja uz priekšu. Katrs solis sagādāja mokas, taču krūmājā nevarēja palikt mūžīgi; vajadzēja atgriezties mājās.

Rūta cīnījās uz priekšu, balstīdamās uz nūjas, un tad aptvēra, ka ceļš līdz ganību klajumam nez kāpēc ir pārlieku garš; prātā pamazām atausa Stenfildu stāsti par ļaudīm, kas apmaldījušies mežā, un viņa izbijās.

“To mēdz dēvēt par vienmuļību,” viņai bija skaidrojis Sten-fīlda kungs. “Simtiem gluži vienādu koku var apmulsināt kuru katru, ja viņš nepazīst apvidu un, jo īpaši, ja cilvēks iet kājām.”

“Nu, mani tas neapmulsinās,” Rūta pie sevis noteica, pārlaizdama niknu skatienu nemīlīgajai apkārtnei. Tad iekāra koka zarā savu lakatu.

“Tagad es brīdi iešu vienā virzienā un, ja netikšu laukā no meža, atgriezīšos te un došos citā virzienā.”

Rūtai vajadzēja griezties atpakaļ, un viņa satriekta aptvēra, ka nemaz nespēj atrast koku, kurā iekarināts lakats. Nez kā viņa bija pagājusi tam garām.

Rūta Tisingtone apņēmās neraudāt. Ēnas pamazām tumsa, putni, trokšņaini čivinādami, meklēja patvērumu naktsmieram, pēcpusdiena slīga uz vakara pusi. Viņa bija apmaldījusies, tomēr neparko neļāva vaļu asarām.

“Tu pati iekūlies šajā ķezā,” viņa sev teica, “tad pati arī tiec ārā!”

Pagalam pārgurusi, viņa sameklēja kādu krituša koka stumbru, pārliecinājās, vai tas turas stingri, un apsēdās atpūsties. Potīte smeldza, galva sāpēja; no šīs nebeidzamās, trauksmainās ceļa meklēšanas Rūta jutās kā apreibusi. Un vēl šie smilšu putekļi gaisā! Savu mūžu viņa nebija piedzīvojusi tādas slāpes. Kaut jel varētu atrast kriku, Rūta žēlabaini domāja, sēdēdama uz kritalas, izmisīgi skatīdamās apkārt, vai neieraudzīs kaut ko tādu, kas solītu glābiņu. Viņu iztrūcināja zaru čaboņa krūmājā, taču tur skrēja tikai mazs ķengurs vai varbūt valabijs, tos viņa neatšķīra. Tas paskatījās uz Rūtu ar samtainām, valgām acīm, kā juzdams viņai līdzi, un tad viegli aizlēkāja prom. Rūtai bija žēl, ka dzīvnieciņš nav pakavējies ilgāk. Vēlāk viņa ieraudzīja, kā caur brikšņiem laužas vēl divi vērši, un viņai ienāca prātā, ka vajadzētu tiem sekot, varbūt tie izvestu viņu laukā no šā labirinta, taču Rūta baidījās, ka dzīvnieki viņai uzbruks. Lopi šeit bija līdzīgi lieliem meža zvēriem, šai sugai nebija ne mazākā sakara ar rāmajām govīm, kas ganījās dzimtenes pļavās. Viņa atcerējās prāvu bulli, kas viņas ar māsu bija nobiedējis bērnībā, taču tas bija mazs salīdzinājumā ar šiem milzīgajiem nezvēriem. Labāk negadīties tiem ceļā. Mazliet atžirgusi, Rūta nolēma sākt visu no sākuma, šoreiz iezīmēt savu atrašanās vietu ar zaru kaudzīti un būt uzmanīgāka.

Kad pulksten sešos izrādījās, ka Tisingtones jaunkundzes vēl arvien nav mājā, virēja sacēla trauksmi. Kā jau sestdienā, vairumam vīru puse dienas bija brīva, un viņi bija aizjājuši uz Nanan-go, lai piedalītos iecienītajā ikgadējā lopkopju danču vakarā Brīvmūrnieku namā, tomēr daži vecāki laukstrādnieki vel bija tepat. Smilšu vētras laikā viņi bija izklaidējušies, spēlēdami kaitis, un nupat sēdās pie vakariņu galda vasaras virtuvē, kad virēja sāka šķindināt trauksmes zvanu.

Kāds aizgāja noskaidrot, kas lēcies; kad vīri padzirdēja, ka guvernante acīmredzot aizklīdusi projām vētras laika — turklāt tagad, kad saimnieks ir prom, — tika vienbalsīgi nolemts, ka vispirms var arī ieturēt vakariņas. Rādījās, ka vakars būs garš.

Un tā arī notika. Pieci jātnieki paņēma lukturus un izklīda uz visām pusēm ap māju, viņus vadīja vecais Tommo, pieredzējis fermas strādnieks ar krietnām pēddziņa iemaņām, aizgūtām no aborigēniem, kas agrāk bija mājojuši šajā apvidū. Tā kā ne virēja, ne abas istabenes nespēja pateikt, uz kuru pusi meitene aizgājusi, Tommo varēja sākt meklējumus tikai parastajā veidā. Lēni un pamatīgi. Viņi jādelēja apkārt, ūjinādami, pamazam paplašinādami meklējumu loku pār ganībām līdz pat mežam, kurā šie vīri reti spēra kāju, pirms bija pienācis lopu skaitīšanas laiks. Tādās reizēs gāja vaļā pārgalvīga jāšana, un katram vīram vajadzēja apliecināt savu veiklību, izdzenot no paslēptuvēm stūrgalvīgos lopus un to maujošos teļus, kuri, glābiņu meklējot, bija patvērušies mežā.

Noguruši un nikni, nebūt neuztverdami šo pienākumu kā nezin kādu godu, vīri pārlūkoja apkārtni stundām ilgi, līdz viens no viņiem pamanīja lakatu. Nu viņi vismaz zināja, ka jāmeklē tikai šajā apvidū.

Rūtu viņi atrada aizmigušu brikšņos, un tika ataicināts Tom-mo, jo guvernanti nebija iespējams pamodināt.

“Viņai ir drudzis,” Tommo paziņoja. “Celiet viņu uz segliem man priekšā, es vedīšu viņu mājās.”

Rūta neatcerējās, kā izvesta no meža. Viņa dega kā ugunīs un lūdza dzert. Viņa nespēja valdīt drebuļus; bija tik auksti, naktis mežā bija tik aukstas, stindzinošas, un kāds ietina viņu segās, bet tad viņai kļuva pārāk karsti, viņa svieda segas nost un lūdzās, lai viņu atstāj vienatnē, jo sāpēja galva un visi kauli, nē, ne kauli, tikai potīte, tur tā vaina. Viņa neciešami svīda, šķita, ka gulta būtu pieslapināta, un viņa jutās tik pazemota, ka nemitīgi lūdza, lai Stenfllda kundze viņai piedod, lai lūdzama piedod, bet tad visi nozuda un atsākās murgi. Šaušalīgi murgi. Rūta sauca māti, sauca Emīliju, taču abas uzgrieza viņai muguru, kaunēdamās, ka viņa ceļ tādu traci, svešiem cilvēkiem redzot. Viņām derdzās Rūtas izskats, vēmekļi, smirdoņa.

“Jā, tas ir dzeltenais drudzis,” Leonijai paziņoja ārsts.

“Dzeltenā kaite?”

“Nē, ne dzeltenā kaite, to es varu skaidri pateikt. Tas ir dzeltenais drudzis. Daži saka, tas rodoties no odu kodumiem, un odu šajā apkaimē ir gana.”

“Bet viņa ir tik dzeltena, it kā viņai būtu dzeltenā kaite...”

“Ir gan, Leonij, bet dzeltenajam drudzim var būt tādas pašas pazīmes. Es to redzēju Javā, kur odu ir vairāk nekā gaisa.”

“Ko lai mēs darām?”

“Gādājiet, lai viņai ir silti. Un lai viņa guļ vēsumā.”

“Jūs taču nebrauksiet prom? Jūs neatstāsiet viņu tik slimu! Es nezināšu, ko iesākt.”

“Nē, es viņu neatstāšu. Un arī jūs ne. Mēs varam tikai sēdēt pie gultas un gaidīt. Viņa ir jauna un stipra. Man liekas, pēc pāris dienām viņa būs pieveikusi drudzi.”

- 4 -

“Kur, ellē, tu blandījies?” seržants Polloks uzbrēca Melam. “Es liku tev pagaidīt pusstundu, nevis pusi dienas!”

“Vajadzēja apraudzīt zirgu.” Mels paskatījās uz abiem pārējiem policistiem, kas sēdēja zirgos līdzās seržantam. “Turklāt jūs jau esat trīs; es jums vairs neesmu vajadzīgs.”

‘Tu padarīsi savu darbu līdz galam!” Polloks iecirta piešus zirgam sānos, visi četri aizauļoja pa ielu un steigšus nogriezās uz ceļa, kas veda uz Blekvoteras kriku un tālāk uz zelta raktuvēm.

Melam patiesībā nebija iebildumu; taču mēģināts nav zaudēts. Tagad, nonācis pilsētas drošībā, Mels bija cerējis, ka viņam tiks aiztaupīts atceļš un tikšanās ar inspektoru un viņa pavadoņiem. Tomēr šodien viņu vairs neuztrauca arī tas. Šī bija laimīgākā diena viņa mūžā. Un, ja padomā, ka viņš vēl bija turējies pretim, kad Kāmegijs šorīt bija licis viņam doties ceļā jau rīta agrumā!

“Priekš kam?” viņš bija miegaini noburkšķējis, kad Teilors piebikstīja viņam ar zābaka purngalu, pavēlēdams celties augšā. Vēl pat neausa gaisma, austrumu pamalē vīdēja tikko manāma blāzma.

No zelta raktuvēm līdz šejienei viņi bija tikuši bez kādiem sarežģījumiem. Par spīti grambainajam ceļam un neizbēgamajiem šķēršļiem, ko radīja izžuvušas ieplakas un krāčainas upes, diližanss ar dārgo kravu bija ripojis itin raiti, un nebija arī ne miņas no laupītājiem; Melu tas priecēja. Uz nakti viņi bija apmetušies krika krastā. Melam tas vairāk atgādināja nelielu upi, jo straume bija plata, to gandrīz pilnīgi apslēpa tropu meža biezoknis. Abiem pārējiem jātniekiem tika pavēlēts apsargāt nometni pa nakti, kamēr priekšnieki gulēja savā teltī, bet Melam atļāva nosnausties zem diližansa. Viņam bija prieks arī par to.

Tad viņš uzzināja, kāpēc kārtība bijusi šāda.

“Tu jāsi pa priekšu,” Teilors paziņoja.

Drebinādamies pirmsausmas vējā. Mels dzēra ūdeni no krūkas, kad no telts iznāca Kārnegijs, lai dotu viņam rīkojumus.

“Kāp seglos, Viloubij, un taisies prom! Jāj pa šo ceļu taisni uz Mēriboro, laid zirgu auļos un nekur neapstājies. Kad tiksi pilsētā, uzreiz dodies uz policiju, sameklē seržantu Polloku un piesakies pie viņa.”

“Kāpēc? Kas noticis?” Viens no sargiem paskatījās uz Melu, pavīpsnāja un tad piegāja pie vakarnakts ugunskura pelniem, lai aizkurtu to no jauna. Laikam gatavos brokastis, Mels īgni nodomāja. Viņam gribējās ēst.

“Nekas nav noticis. Un nekas arī nenotiks,” Kārnegijs atbildēja. “Nākamajā šā ceļa posmā var gadīties nepatikšanas. Tur laupītājiem būs pēdējā izdevība uzbrukt, un klīst runas, ka pat daži pilsētas garnadži izmēģinājuši laimi ceļa posmā no šejienes līdz Mēriboro. Pirms dažiem mēnešiem šeit tika nolaupīta zelta krava un aptīrīti arī vairāki zeltrači, tā ka mēs vairs neriskēsim doties tālāk bez policijas apsardzes. Tāpēc netērē velti laiku! Seržants Pol-loks ar saviem vīriem apsargās ceļu un pavadīs mūs.”

Mels nebēdāja par viņu zeltu; vairāk viņam rūpēja paša slepenais krājums. Josta, piestūķēta ar skaidru naudu.

“Kāpēc nevar jāt kāds no tiem zeļļiem?” viņš jautāja Teilo-ram. “Viņi zina ceļu labāk par mani. Es tur nekad neesmu jājis.”

Teilors paraustīja plecus. “Tā ir inspektora pavēle. Piesardzības solis. Lēmumus viņš vienmēr pieņem pēdējā mirklī. Tagad dodies ceļā! Jo drīzāk tu atgriezīsies, jo drīzāk mēs varēsim braukt.” Viņš paskatījās apkārt. “Šis jaunais plāns man nepatīk. Es daudz labprātāk turpinātu ceļu.”

Jādams prom, Mels pamanīja, kaTeilors un Kārnegijs pielādē savas šautenes, lai nomainītu nogurušos sargus. Arī Mels pats bija bruņojies ar šauteni, taču nedomāja to izmantot. Viņš jāja ātri, taču piesardzīgi. Viņš labi apzinājās, ka uz ceļa ir daudz bīstamu vietu, kur var paklupt zirgs vai iestrēgt braucamais, piemēram, ar zeltu piekrauts diližanss, tāpēc šis nebija īstais brīdis, kad apbrīnot ainavu. Kamēr viņš mēroja jūdzi pēc jūdzes, saule pamazām kāpa arvien augstāk, un Meļa oma sāka uzlaboties. Pamanījis šur tur pa kādai savrupai lauku mājai, viņš saprata, ka grūtākais jau ir aiz muguras un ka tuvojas apdzīvotas vietas. Nebija manīti ne laupītāji, ne slēpņi, tātad diližanss te būtu varējis braukt mierīgi.

Tomēr, viņš prātoja, tas sasodītais ceļš lielākoties ir gluži kā ala krūmu biežņā; tur kāds tiešām varētu slēpties. Kāds vīrs vai divi, kurus neinteresē vientuļš jātnieks.

Ceļš, ko šeit bija labi iebraukušas fermeru kulbas, kļuva līdzenāks, tā malā parādījās zaļojoši dārzi, kuros strādāja ķīnieši savās kūliju cepurēs. Mels jāja garām vēršu pajūgam, divpadsmit jūga vērši smagi slāja pa ceļu, vilkdami vezumu, augsti piekrautu ar vilnas ķīpām; viņš pamāja sveicienu kučierim. Nogriezies ap stūri, viņš ieraudzīja lielu kokzāģētavu. Nobrīnījās, kāpēc tajā valda tāds klusums, tad atcerējās, ka ir taču svētdiena. Tieši tā. Nav slikta diena, lai atvestu zelta kravu. Vairums slikto puišu būs pilnā vēl kopš vakarnakts, ja vien viņi nav rūdīti laupītāji. Kā, piemēram, Makfērsons. Zelta raktuvēs par viņu klīda daudz valodu. Viņš bija aplaupījis Mēriboro pasta diližansu tikai divu jūdžu attālumā no pilsētas, turklāt nevis vienu, bet divas reizes. Šīs atmiņas lika Melam izslieties staltāk un kļūt modrākam. Tikai divu jūdžu attālumā no pilsētas! Žēlīgais Dievs! Nav brīnums, ka šim Kārnegijam trīc bikses.

Jādams pa upes krastu, viņš nonāca piestātnē un pārsteigumā noelsās, ieraudzījis tik daudzus pietauvotus kuģus, — tomēr kavēties nedrīkstēja. Kāds zvejnieks parādīja viņam ceļu uz policijas iecirkni, kas bija slēgts kā jau svētdienā, tomēr Mels turpat blakus atrada policistu dzīvojamās telpas un pieklauvēja.

Iriska izskata vīrs ar rudiem matiem pabāza galvu pa logu. “Ko tev vajag?”

“Vai jūs esat Polloka kungs?”

“Seržants Polloks.”

“Jā, nu, redziet, mani sūta Kārnegija kungs.” ^

“Kur tad viņš ir šoreiz?”

“Pie Blekvoteras krika.”

“Tur viss kārtībā?”

“Jā. Viņš gaida jūs.”

“Labs ir. Pakavējies pusstundu, es sapulcināšu puišus.”

Un šī pusstunda dāvāja Melarn viņa mūža balvu. Viņš bija savā nodabā soļojis pa pilsētu, vezdams zirgu pavadā, lūkodamies, vai kaut kur nevarēs nočiept kaut ko ēdamu, — un tad bija ieraudzījis viņu. Angļu dāmu.

Emīlija Tisingtone. Tagad Mels zināja viņas vārdu un, ak tavu prieku, bija norunājis satikšanos nākamajā vakarā. Nekāds spēks pasaulē nespētu atturēt viņu no tikšanās ar šo meiteni rītvakar pie nama vārtiem. Mels bija gatavs saderēt, ka viņa ne par matu neatpaliek no Klaiva meitenes.

Mels vēl vairāk nokaitināja seržantu, apstādamies pie ūdens teknes, lai ļautu savam zirgam padzerties.

“Tev bija diezgan laika, lai padzirdītu savu zirgu!”

Mels paraustīja plecus. “Ko var darīt, viņam mūždien slāpst.”

Līdz pat pēdējam brīdim Plikpauris Perijs bija bažījies, ka plāns beigsies ar neveiksmi. Ka inspektors zaudēs dūšu. Visu nakti viņš bija gaidījis ar laivu, paslēptu Blekvoteras krika krastā zem lapotņu pārkares, un nebija spējis iemigt ne uz mirkli. Lāgiem viņš prātoja, vai nepamēģināt pašam, ja Kārnegijs pārdomātu, tomēr saprata, ka tā ir tikai dīka sapņošana. Perijs bija sekotājs, kājnieks, un viņš pieņēma šīs savas robežas. Pats viņš nebija īpaši attapīgs, toties paveica to, ko viņam lika, un, ja ieceres sagāja grīstē, kā notika bieži, tad tā nebija viņa vaina.

Beidzot izdzirdis balsis, viņš zagās augšup pa krūmaino nogāzi — basām kājām, ar šauteni rokā —, lai vērotu un gaidītu. Neko vairāk viņš nevarēja darīt; zelts bija tur, diližansa, bet IV-rijs nebija pietiekami drosmīgs vai pārgalvīgs, lai viens pats me ģinātu uzbrukt četriem bruņotiem vīriem, tāpēc pirmais solis bi ja jāsper Kārnegijam. Perijs uzrāpās augšup pa koka stumbru un palika tupam zara staklē, kā bija licis Kārnegijs. Viņš bija apgal vojis, ka sargiem varot rasties izdevība atbildēt uz uguni, bet tad viņi panikā šaušot krūmos, nevis uz snaiperi, kas atrodas augstāk par tiem, un Perijs domāja, ka tur Kārnegijam ir taisnība. Pats Perijs nejuta bailes un arī netaisījās krist panikā. Šis bija tikai darbs. Nošaut pāris vīru. Paņemt zeltu un laisties projām.

Agri rītausmā klusu iekārtojies savā novērošanas vietā, viņš dzirdēja, kā nometni atstāj viens no jātniekiem, un sāka modri uzmanīt notiekošo. Viņš redzēja, kā no telts iznāk Teilors, kā abi sargi pamet posteni un iekur ugunskuru, lai gatavotu brokastis. Perijs vēlreiz pārbaudīja šauteni un gaidīja.

Jauki iesmaržojās bekona šķēles. Un tad atskanēja blīkšķis. Kārnegijs iešāva Teiloram mugurā, un Teilors sabruka pie diližansa. Sargi apjukuši apcirtās riņķī un tvēra pēc ieročiem. Vienā mirklī Plikpauris bija nošāvis pirmo, un, kad otrs metās slēpties, nolaida no kājas arī to. Tad piesardzīgi nopētīja notikuma vietu, bet Kārnegijs jau sparīgi māja ar roku, aicinādams viņu kāpt lejā.

Viss bija galā. Pavisam vienkārši. Slādams laukā no krūmiem, Perijs atzinīgi pamāja. Slīpēts vīrs šis Kārnegijs. Tik labi nostrādāts darbiņš nudien vēl nebija redzēts.

Perijam tik tikko atlika laiks paskatīties uz līķiem, kas mētājās izcirtumā, — Kārnegiju bija pārņēmusi briesmīga panika, viņš drebēja, balss skanēja gandrīz nedzirdamos čukstos. Plikpauris Perijs pavīpsnāja. Varētu domāt, ka mirušie mūs dzird!

“Ātri, velc ārā lādes, rauj ārā, žigli!” Kārnegijs šņāca, bet

Plikpauris, nelikdamies par viņu zinis, devās paskatīties, vai vīri tiešām ir pagalam. Viņš redzēja, ka Teilors guļ bez dzīvības un sargi tāpat. Pirmajam bija iešauts galvā, Perija nākamais šāviens bija ķēris otru sargu krūtīs. Sasodīti labi trāpījumi, viņš prātoja, es vienmēr esmu bijis teicams strēlnieks, un tā nav nekāda dižošanās.

“Nāc šurp!” Kārnegijs gandrīz kliedza, pats vilkdams vienu tērauda lādi ārā no kulbas. “Mums jāizceļ visas!”

“Vai tad visās ir zelts?” Plikpauris bažīgi noprasīja. Tik daudz viņš nemaz nejaudātu panest.

“Nē, stulbeni! Zelts ir šajā. Otrajā ir skaidra nauda, kas tiek vesta no bankas. Pārējās ir bankas un Zelta raktuvju departamenta reģistri un atskaites.”

Plikpauris drīz bija izvilcis no diližansa divas svarīgākās lādes, un inspektors tagad pūlējās tās atslēgt.

“Izcel pārējās!” viņš uzšņāca.

“Tās mums nav vajadzīgas.”

“Cel laukā! Laupītāji tak nebūtu zinājuši, kas tajās iekšā. Velc tos sasodītos krāmus laukā un saturu izgāz zemē, it kā viņi būtu tās pārmeklējuši!”

Drīz līdzās apgāztajām lādēm mētājās kaudzēs sasviestas grāmatas, dokumenti un biezi aktu vāki, bet Plikpaura acis kāri kavējās pie ādas maisiņiem ar zeltu, ko Kārnegijs drudžaini meta zemē pie vieglākajiem bankas maisiem, kuros atradās piedeva — vecā labā skaidrā nauda. Kas par ķērienu! Kas par velnišķīgu ķērienu!

Nosviedis lādes atslēgas, Kārnegijs pievērsās viņam. “Tu zini, kas tagad jādara,” viņš noteica, no diližansa sēdekļa novilkdams audekla maisu, kādus izmantoja, lai pasargātu polsterējumu. “Ņem visus tos maisus un sabāz šajā!”

Plikpauris paklausīgi pakampa pirmos zelta maišeļus un pārsteigts juta, ka tie ir pustukši. “Vai zelta ir tik vien?”

“Tur ir daudz, vairāk par tūkstoš uncēm. Pārējais ir sovri-nos un banknotēs. Tikai neaizmirsti! Kad tiksi pāri upei, aproc

visu zem lielā vīģeskoka, kuru es tev parādīju. Nogremdē laivu un pazudi. Rīt atgriezies darbā, it kā nekas nebūtu noticis." K.u negijs elsa tā, it kā būtu noskrējis veselu jūdzi. “Nogaidi divdcs mit astoņas dienas, tieši divdesmit astoņas dienas, tad dodies al pakaļ un izroc maisu... Tavs zirgs tak vēl ir tur, vai ne?"

“Skaidrs, ka tur.” Plikpaurim tā bija pati vieglākā darba daļa. Kas tur grūts — atairēt laivu pa upi no Mēriboro un paslēpt to gatavībā upes pretējā krastā, tomēr savu laupījuma daļu viņš patiesībā bija nopelnījis garajā pārgājienā no šejienes atpakaļ uz pilsētu. Tai reizē viņam nebija zirga, ilgajā un grūtajā gājienā aizritēja pilna diena un vēl puse nakts, lai tiktu uz prāmja.

Kad Kārnegijs sāka vēlreiz atkārtot rīkojumus, Plikpauris saprata, ka viņš zaudē dūšu, baidās no tā, kas tagad sekos. Un ir galīgi pārbijies.

“Klausies uzmanīgi!" inspektors uzkliedza. “Tu nogādāsi šo maisu manā vasarnīcā Mēriboro un naktī paslēpsi zem sētaspu-ses lieveņa. Tevi nedrīkst ieraudzīt manā tuvumā. Es visu sadalīšu divās vienādās daļās pēc iespējas precīzi, jo man ir zelta svariņi, un tavu daļu nolikšu turpat zem lieveņa.”

“Nu, pielūko!” Plikpauris noņurdēja.

“Pielūkošu. No šā brīža starp mums vairs nebūs nekādu sakaru. Tu mani nepazīsti, lai kas arī notiktu.”

“Labi, labi, darām, kas jādara!”

“Lai notiek. Bet vispirms es nogulšos, un tu uzvelsi man virsū Teilora līķi.”

“Jēziņ! Priekš kam?”

“Tas man būs aizsegs. Izskatīsies, ka viņš uzkritis man virsū. Un asinis." Kārnegijs nodrebinājās. “Jā, kamēr vēl atceros — še tev mana šautene. Paņem līdzi un nogremdē upē. Pēc tam...” Kārnegijs trīcēdams gulēja zemē, kamēr viņam virsū tika uzvelts mirušais Teilors; tad viņš, bāls kā krīts, pagrūda sava palīga līķi malā un piecēlās. “Ak Dievs, man šķebina dūšu!”

“Tu pats to izdomāji.” Plikpauris paraustīja plecus. Pacēla Kārnegija šauteni, pielādēja to, stāvēja un gaidīja. “Esi gatavs?”

“Jā. Pakāpies tālāk atpakaļ!” Kāmegijs saņēma visu savu drosmi. “Šauj!” Viņš aizvēra acis, un Plikpauris vīpsnādams pacēla ieroci. Viņam prātā pazibēja, ka vajadzētu nošaut Kārnegiju uz līdzenas vietas, tomēr plāns bija pārāk labs, lai to salaistu grīstē. Kārnegiju vajadzēja atrast dzīvu, viņam bija jādod liecība par laupītāju izskatu, jānorāda uz jauno puisi, kuru viņš salīdzis par sargu, un jāapsūdz viņš kā noziedznieku līdzzinātājs. Policisti meklēs klaidoņus, kas pasludināti ārpus likuma, nevis tikai vienu vienīgu vīru, un Kāmegijam izdosies palaist viņus pa aplamām pēdām. Nedrīkstēja pieļaut, lai policisti sāk dzīt pēdas gar upi. Turklāt Plikpauris zināja, ka viņam pašam allaž veicas labāk tad, ja viņš dara tā, kā pavēlēts. Plāns tiešām bija gudrs.

Kārnegijs stāvēja, izstiepis roku, saviebies, gaidīdams sāpes.

Perijs izšāva, lode iztriecās cauri Kārnegija augšdelmam, mazliet zemāk, nekā norādīts, — bet kāda tur starpība?

“Ak Jēzu! Ak Kungs!” Kāmegijs bija sabrucis zemē, raudādams un vaimanādams, bet Perijs pakampa audekla maisu ar viņu dārgumiem un pa krūmāju skrēja uz krika pusi, prom no izcirtuma, lejup pa krasta nogāzi pie savas laivas. Iemetis maisu laivā, viņš nolauza lielu, lapotu zaru un steidzās atpakaļ, lai aizslaucītu dubļos atstātās pēdas. Iekāpis laivā, viņš aizsvieda zaru tālu krikā.

Spēcīgi vēzēdams airus, Plikpauris drīz bija ceļā uz krika ieteku, smīnēdams par to, cik viss gudri nostrādāts. Viņa vecais čoms Makfērsons nu dabūs trūkties. Kārnegija izdomāto pasaciņu par noziedzniekiem, kas uzbrukuši diližansam, Plikpauris bija papildinājis ar skota pazīmju aprakstu. Nu būs jāvajā Makfērsons, Kārnegijs būs apsūdzējis to puiku Viloubiju, un policija, tiklīdz padzirdējusi par laupīšanu, skries, ko nagi nes, jo priekšā taču rēgosies divi karātavu putni. Bet viņam, Plikpaurim Perijam, ar to visu nebūs nekāda sakara. Policijai nemūžam neradīsies iemesls meklēt viņu.

Gandrīz zaudējis prātu, inspektors streipuļoja apkārt pa slaktiņa vietu, kad atjāja Polloks un viņa vīri. Nolēkuši no zirgiem, lai pārbaudītu, vai vēl kāds palicis dzīvs, viņi jutās ka apdullu^1.!, mušas un smaka šķebināja viņiem dūšu.

Polloks deva rīkojumu iecelt mirušos diližansā un apsegt, hrt pats aprūpēja inspektora ievainojumu, šūpodams galvu, redzot, cik neveikli Kārnegijs pūlējies uzlikt žņaugu un apsēju; Pollo kam negribējās satraukt šo nabadziņu vēl vairāk, paskaidrojot vi ņam, ka no žņauga nav liela labuma, ja to uzliek brūces aplamajā pusē. Nu jā, nabaga Kārnegijs jau arī bija tikai pilsētnieks un patlaban cieta negantas sāpes. Lode bija izgājusi cauri kreisajam augšdelmam, sašķaidot kaulu. Polloks noskaities nodomāja, ka tie nelieši ir sabeiguši inspektoram roku — tagad tā viņam vairs diez cik labi nekalpos —, tomēr tikai klakšķināja mēli, tīrīdams brūci, mazgādams to ar sālsūdeni un iešinēdams ar divu nomizotu sprungulīšu palīdzību, lai delms neizkustētos, līdz viņi nogādās šo nabaga zelli pie ārsta.

Kamēr viņš strādāja, Kārnegijs nemaz neuzvedās kā labs pacients, kliedza un brēca, un gandrīz noģība, tāpēc Polloks uzsauca Viloubijam, lai pameklē teltī ko stiprāku, ar ko remdēt sāpes.

Satriektais Viloubijs, cenzdamies palīdzēt, sameklēja viskija pudeli un skriešus atnesa to. Mazliet viskija viņi ielēja Kārne-gijam mutē, viņš to kāri norija, tad pēkšņi iekliedzās atkal, rādīdams uz Viloubiju.

“Viņš ir viens no tiem! Ko tu te dari, maitasgabals? Viņš bija kopā ar tiem! Viņš tos atveda! Apcietiniet viņu!”

Gandrīz ar putām uz lūpām aiz niknuma Kārnegijs atkrita zālē, kamēr Mels stāvēja un skatījās uz viņu.

“Jūs maldāties, Kārnegija kungs. Manis tur nebija. Jūs aizsūtījāt mani uz pilsētu, vai atceraties?”

Taču Kārnegijs neatlaidās. “Tas bija viņš, kad es jums saku! Nedomā, ka es neatceros! No tā nekrietnā uzbrukuma es atceros katru sekundi!” Viņš sāka raudāt. “Tu domāji, ka es esmu pagalam, vai ne? Nošauts tāpat kā pārējie?” Viņš sagrāba Polloku aiz pleca. “Viņš, Viloubijs, bija prom tikai kādu pusstundu, ne vairāk! Viņš! Kad sākās šaušana, Teilors stāvēja sardzē. Vispirms viņi ievainoja mani, pēc tam iešāva mugurā Teiloram. Viņš uzgāzās man virsū...”

Ar Polloka palīdzību Kārnegijs iedzēra vēl malku viskija. “Viņi nosprieda, ka esmu pagalam. Kad gulēju zem nabaga Tei-lora līķa. Es domāju, ka apvemšos, no viņa brūces tecēja asinis, bet es nekustējos un izlikos par mirušu. Viņi par to nebēdāja, pat nepiegāja pārbaudīt.”

“Viloubijs nevarēja būt kopā ar viņiem,” Polloks teica. “Jūs aizsūtījāt viņu uz pilsētu.”

“Ne velna! Skaidrs, ka viņš aizjāja uz pilsētas pusi! Un tad atveda laupītājus. Pēc šaudīšanās es viņu redzēju. Mēs bijām nolikti uz grauda kā salmu lelles šautuvē. Mums nebija nekādas iespējas pretoties. Viņi, tie nelieši, vēl smējās! Un tad viņš aizjāja... Ak Dievs! Teilors ir miris, vai ne? Un puiši? Man liekas, arī viņi ir miruši. Vai jūs nepaskatītos, seržant? Es mēģināju...”

“Tikai mieru, Kāmegija kungs, tikai mierīgi! Mēs visu pārbaudīsim. Maik...” Viņš pasauca vienu no konstebliem. “Palīdziet Kāmegija kungam iekāpt diližansā. Un tu, Gas, arestē Viloubiju līdz tam laikam, kad būsim tikuši skaidrībā!”

Kad konstebls izvilka revolveri un satvēra Melu aiz delma, jauneklis sašutis kāpās atpakaļ.

“Viņš ir jucis! Ar to visu man nav nekāda sakara! Savu mūžu neesmu nevienu nogalinājis. Es to nekad nedarītu!”

Kārnegiju patlaban veda uz diližansu. Viņš saniknots pacir-tās atpakaļ. “Tu biji tas Jūdass! Viņi noteikti atradās tālāk uz ceļa, gatavi uzbrukt no slēpņa, bet tu viņus brīdināji, ka mēs esam šeit un gaidām policijas apsardzi! Un tad tu atvedi viņus šurp, kamēr vēl bija laiks.” Viņš smagi atbalstījās konsteblam uz pleca, un policists palīdzēja viņam apsēsties priekšā blakus kučierim. “Es redzēju jūs abus ar drauģeli. Ar lielu rudbārdi, tas runāja skotu izloksnē.”

Polloks saausījās. “Vai jūs varat aprakstīt laupītāju izskatu?”

“Zvēru, ka varu! Tur bija šis un vēl tas skots, es viņu redzēju. Varbūt bija vēl kādi. Es neuzdrošinājos pacelt galvu. Pēc šaudīšanās iestājās briesmīgs klusums. Es dzirdēju, kā viņi velk laukā lādes. Man mācās virsū ģībonis, tad es dzirdēju, kā viņi jāj prom...”

“Un viens no viņiem bija mūsu draugs Makfērsons. Kas vēl?”

“Bet ne jau es!” iekliedzās Mels. “Kārnegijs to ir izdomājis!”

Inspektors nespēcīgi atzvila pret diližansu. “Šo murgu es nespēšu aizmirst līdz savai nāves stundai. Džozefs Teilors bija mans labākais draugs...”

Mels pagriezās ar seju pret Kārnegiju. “Kopš kura laika?” viņš nicīgi noprasīja. “Teilors jūs nevarēja ciest.”

“Tu turi muti!” Polloks dusmīgi noteica. “Gas, sasien viņu un uzcel seglos paša zirgam! Bet tu, Maik, tiec galā te. Saliec visus tos papīrus un grāmatas atpakaļ lādēs un pagaidām ievelc tās krūmos. Tās nevienu neinteresēs. Vēlāk atsūtīsim kādu tām pakaļ. Mums jāaizved uz pilsētu Kāmegija kungs. Un tie pārējie nabadziņi.” Viņš nogrozīja galvu, it kā nespētu noticēt tādai nelaimei, un gurdi pastaigāja pa nometni, ievērodams, ka vīri patlaban gatavojuši brokastis. Virs oglēm, kas nu jau bija izdzisušas, karājās katliņš, no kura izvārījies viss ūdens, zemāk atradās panna ar bekona šķēlēm, sasvilušām gandrīz pelnos. Nelietotas skārda un māla krūzītes mētājās netālu no turienes, kur bija nokrituši sargi.

“Kas stāvēja sardzē?” seržants strupi noprasīja Kārnegijam.

“Teilors. Vismaz viņam būtu vajadzējis stāties postenī. Sargi visu nakti bija nomodā. Viņi bija noguruši.”

“Kas jūs ievainoja?”

“Kā lai es to zinu, seržant?” Kārnegijs žēlabaini iesaucās. “Šāviens nāca kā pērkons no skaidrām debesīm. Es nesapratu, kas notiek, no trieciena sagrīļojos un pakritu, un gandrīz reizē nobūkšķēja citi šāvieni, un man virsū uzkrita Teilors. Tāds svars un tik pēkšņi, ka man šķita — nogāzies koks, jūs varat iedomāties manu izbīli...”

Polloks grima pats savās domās. “Ja jau šāvieni sekoja cits citam tik ātri, tad tur bija jābūt vairāk nekā vienam šāvējam. Tēmēts ir no dažādiem leņķiem, vismaz no diviem, varbūt no trim.”

“Es redzēju tikai divus... Izlikos par beigtu, pārāk nobijies, lai paceltu galvu, kā jau jums teicu. Gulēju zemē uz mutes.” Viņš sāka raudāt. “Piedodiet, seržant, es izturos kā pilnīgs nelga!”

“Nē. Viss kārtībā. Vainīgs satricinājums.”

“Tevi vajadzētu pakārt tepat uz līdzenas vietas,” nikni nošņāca Maiks, tīdams šauras ādas strēmeles Melam ap delnu locītavām, sasiedams rokas viņam priekšā un savilkdams siksnu ar nežēlīgu rāvienu. “Šie krietnie vīri ir pagalam, bet tu iejoņo pilsētā, domādams, ka tiksi sveikā cauri, tu, draņķi!”

Ar šautenes laidi viņš iegrūda Melam mugurā, un Mels nogāzās smiltīs.

“Pietiek!” uzkliedza Polloks. “Lai nebūtu nekādas kaušanās! Cel viņu augšā, Gas!”

Uzrauts kājās, Mels sauca Pollokam: “Kārnegijs ir vai nu zaudējis prātu, vai melo, ka ausis kust! Es ne acīs neesmu redzējis nekādus laupītājus!”

“Pastāsti to bendem,” Gass noņurdēja, stumdams Melu turp, kur stāvēja viņa zirgs.

Līdzko Mels sēdēja seglos, Gass aptina viņam ap kreiso potīti virvi, zirgam zem vēdera izvilka to otrā pusē un apsēja ap otru potīti, vēl pārliecinādamies, vai Mels ir stingri piesiets.

“Tas gadījumam, ja tu sadomāsi lēkt nost un bēgt, nolādētais slepkava! Kaut ko tādu es savu mūžu neesmu redzējis!”

Mels viņā neklausījās. Viņš pūlējās domāt. Kāpēc Kārnegijs uzveļ vainu viņam? Inspektors nebūt nebija tik smagi ievainots, lai pieļautu šādu kļūdu. Šeit, nomaļus no galvenā ceļa, nometne bija ierīkota patvēruma un drošības labad, tā viņam bija teikuši sargi. Tas bija dabiski izveidojies klajumiņš, ko par nometni izmantoja vēršu dzinēji ar saviem palīgiem, lai neveidotu drūzmu uz šaurā ceļa. Pat Polloks nebija īsti zinājis viņu apmešanās vietu.

Tomēr kāds bija to zinājis. Kādam tas bija pateikts iepin U I In kā? Mels nosprieda, ka Gimpi tas varēja notikt itin viegli Vai būt kāds no sargiem pirms prombraukšanas izpļāpājies un viņi»'* kāds izsekojis. Un aplamais vārds, ko dzirdējusi aplama auss, biju maksājis tam nabagam dzīvību. Tomēr ar to vēl nebija izskani rojams, kāpēc Kārnegijs tik nelokāmi apgalvo, ka nodevējs ir Mels.

Vīri vāca kopā nometnes mantas, bet Polloks joprojām skatījās apkārt.

“Viņi būs devušies pakalnos — viens vai vairāki,” viņš sacīja Gasam. “Nav jēgas meklēt pretējā virzienā, uz pilsētas pusi. Un viņiem ir ellīga priekšroka.”

Viņš piegāja pie Meļa. “Cik viņu bija?”

“Es nezinu! Manis tur nebija. Kārnegijs lika man aizjāt jums pakaļ, un to es arī izdarīju. Un pusceļā atpakaļ negriezos.”

“Tātad laupītāji uzkūlās pilnīgi nejauši, vai ne? Nedēļām ilgi gaidīja šeit, kad garām vedīs kādu zelta kravu.”

“Ļaujiet taču man paskaidrot! Man ar to nav nekāda sakara. Man liekas, kādam tas ir nācis ausīs jau Gimpi.”

“Apbrīnojami! Tātad tev vajadzēja tikai aizjāt kādu gabalu tālāk un padot ziņu saviem drauģeļiem. Par to, ka tu būtu griezies atpakaļ pusceļā, es neko neesmu teicis. Un Kārnegijs arī ne. Viņš tikai teica, ka tu atgriezies vēlāk. Vai viņi gaidīja tur? Uz ceļa Mēriboro pusē? Vai tu viņus brīdināji, ka tevi sūta pēc papildspēkiem?”

“Nē. Kārnegijs ir visu sajaucis. Noteikti ir redzējis kādu, kurš līdzīgs man.”

“Nu kā tad! Tik daudzi taču ir līdzīgi tev. Sevišķi jau laupītāji. Bet gan es izdabūšu no tevis patiesību, draņķi tāds! Es apcietinu tevi, Viloubij, par slepkavību un bruņotu laupīšanu. Tu nodomāji, ka viņi visi ir pagalam, vai ne?”

“Nē!” Mels pūlējās atbrīvoties no virvēm, taču tās tikai iegriezās dziļāk miesā. Pirmo reizi viņš sāka aptvert, ka ir iekūlies nepatikšanās, drausmīgās nepatikšanās, un viss tikai tāpēc, ka tas stulbenis Kārnegijs saputrojis viņu ar kādu citu. Ar kādu, kurš tagad jau ir gabalā kopā ar Makfērsonu.

Lai kā Mels strīdējās pretī un lūdzās, neviens viņam neticēja. Viņš bija gadījies policistiem pa rokai, viņiem bija liecinieks, un viņu pārliecība par Meļa vainu bija tikpat kā akmenī cirsta. Meļa zirgu piesēja diližansa aizmugurē, un viņi devās nomācošajā ceļā uz Mēriboro, kustēdamies gausi, gandrīz vai bēru gājiena solī, tā izrādīdami cieņu noslepkavotajiem vīriem, kas gulēja diližansā. Mels jutās pazemots, ka šādi uzsēdināts pats savos seglos, piesiets pie zirga. Zinādams, ka visu uz ceļa sastapto ļaužu acis pievērsīsies viņam, Mels sāka justies kā kumēdiņu rādītājs, kā izklaide policistiem. Tik liels noziegums sacels sašutuma vētru, bet policija vismaz varēs apliecināt, ka viens noziedznieks jau notverts. Viņiem bija aizturētais, ko parādīt. Raktuvēs Mels bija lasījis, ka zeltrači un pilsētiņas iedzīvotāji sūdzējušies par to, cik slikti policija sargā viņus no klaiņojošiem laupītājiem, un Mels nojauta, ka tiks izmantots par vairogu, aiz kura policijai patverties no sabiedrības viedokļa.

Piepeši prātā pazibēja bažīga doma, ka šai lietā varētu būt iejaukti paši policisti. Kāda cerība viņam atliktu tad?

Jātnieki apstājās. Mels redzēja, ka viņi runā ar Polloku. Manīja, cik satriekti viņi skatās uz diližansu. Ievēroja viņu naidu, kad viņi palūkojās šurp. Viens no vīriem atjāja šurp un uzspļāva Melam, iespļāva viņam tieši sejā, un Mels, kam bija sasietas rokas, nevarēja iesākt neko citu kā vien ļaut, lai siekalas tek lejup pa vaigu. Un viņam sāka uzmākties bailes. Uz šā ceļa viņi sastaps arvien vairāk jātnieku un braucēju, kuru attieksme būs tāda pati vai pat ļaunāka. Pirmo reizi savā mūžā Mels izbijās pa īstam. Pilsēta nozīmē pūli un šoreiz — saniknotu pūli. Tā sasiets, viņš būs pilnīgi pūļa varā. Mels prātoja, vai Polloks un abi viņa konstebli būtu ar mieru viņu aizstāvēt, ja sāktos kautiņš. Kādēļ gan lai viņi to darītu?

Viņš bija grasījies pieprasīt, lai Polloks pārbauda viņa šauteni, kuru policisti bija pievākuši jau iepriekš. Viņi redzētu, ka ar to nav šauts. Bet tad viņi apgalvotu, ka Melam pietu i*. laiku to iztīrīt vai ka viņš izmantojis citu ieroci.

Viņš domāja par Kārnegiju, kas sēdēja priekšā blakus (iu sam, kurš turēja grožus; Kārnegija zirgs, piesiets pie diližansa, paklausīgi rikšoja līdzās Straikeram. Inspektors bija spēlmanis. To zināja katrs — vismaz zelta raktuvēs. Un vēl viņš bija zaudētājs. Cik lieli bija viņa spēļu parādi? Tas nav nekas jauns, ka spēlmaņi izdara noziegumus. Bet zelta raktuvju inspektors? Visai neticami. Turklāt raktuvju inspektoram būtu bīstami darboties uz vienu roku ar laupītājiem. Pēc uzbrukuma tie visādā ziņā būtu pārbaudījuši, vai viņš ir pagalam.

Bet kāpēc viņi nebija to pārbaudījuši? Polloks nekavējoties bija pārliecinājies, vai šie trīs vīri ir miruši, kaut arī tas šķita acīm redzams. Kāpēc noziedznieki nebija rīkojušies tāpat? Laikam pārāk steigušies, Mels minēja. Viņš atcerējās tēva teikto — vairums noziedznieku agri vai vēlu tiekot notverti, jo gluži vienkārši esot muļķi. Tāpēc Mels cerēja, ka policisti drīz dabūs rokā Makfērsonu. Necerot uz Kārnegiju, viņš bija vienīgais, kurš spētu apliecināt, ka Mels nav vainīgs.

“Ak jēziņ!” viņš nomurmināja, neveikli turēdamies seglos. Ja nu viņu tagad vilks cauri pilsētai un visi skatīsies? Ja nu viņu ierauga Emīlijas jaunkundze? Mels jutās pilnīgi satriekts.

Ap mijkrēšļa laiku viņi sasniedza pilsētas nomali un sastapa jātniekus, vezumniekus, zeltračus, daždažādus ļaudis, kas, padzirdējuši briesmīgo vēsti, pievienojās gājienam, gānīdami Melu, līdz Polloks lika Maikam jāt arestantam blakus, lai viņa zirgs nelaistu klāt pūli un lai tā niknumu varētu valdīt; viņš brīdināja pārāk uzmācīgus jātniekus, iespiedis sev padusē bisi, roku turēdams pie tās sprūda.

Melam atausa niecīgs cerību stariņš, kad viņš dzirdēja kādu svešinieku sakām: “Šis nu gan diez kā neizskatās pēc laupītāja.”

Tūdaļ atskanēja izsmiekla saucieni, bet Melam šķita, ka viņš ir pazinis šo balsi. Tomēr, paskatījies apkārt, viņš redzēja tikai niknas, bārdainas sejas, tāpēc atsāka stingi skatīties uz diližansa kulbu.

Pie lielās kokzāģētavas Polloks pēkšņi uzsauca, lai Maiks apstājas, un diližanss ieripoja plašajā sētā un apstājās starp baļķu grēdām.

“Kas noticis?” Maiks jautāja.

“Mēs nevaram ievest nelaiķus pilsētā šādi. Tas nav labi. Tuvinieki jau tā jutīsies satriekti, viņi nedrīkst ieraudzīt šos vīrus tā guļam diližansā. Turklāt var izcelties nepatikšanas. Ja Viloubiju atvedīs reizē ar noslepkavotajiem, nudien sāksies pamatīgi nemieri. Pagaidi mirkli!”

Polloks pievērsās pavadītāju pūlim, kas ņudzēja viņiem apkārt, un norīkoja kādu vīru aizjāt uz pilsētu un atvest apbedīšanas biroja īpašnieku.

“Pasakiet, lai viņš steidzas šurp un gādā par nelaiķiem!”

Tad Polloks pavēlēja diviem vīriem palikt kokzāģētavā un stāvēt sardzē pie mirušajiem, līdz ieradīsies apbedītājs.

Kamēr tas viss risinājās, skatītāji bija uz laiku zaudējuši interesi par arestēto — tikai viens ne, kurš paspraucās Melam garām un iedunkāja viņam pa stilbu. Likās, sekos kāds lamuvārds, taču viņš pateica, lūk, ko:

“Bārnijs Magī nekad neaizmirst laipnību.”

Paskatījies lejup, Mels pazina mazo vīreli, kas bija laidis apkārt cepuri, cerēdams savākt naudu omnibusa biļetei uz zelta raktuvēm. Mels bija iedevis viņam dažas monētas — vairs neatcerējās, cik īsti.

“Kas nu tā par laipnību,” viņš atsaucās, taču vīrs jau bija nozudis pūlī. Neveikli paberzējis stilbu ar abām sasietajām rokām, Mels juta jakas kabatā kaut ko garenu un aptaustīja to ar pirkstiem.

Jēziņ! Nazis. Pirmīt tieši Magī acīmredzot bija teicis, ka Mels neizskatās pēc laupītāja. Galu galā viņam tomēr bija kāds draugs! Varbūt nazis nepalīdzēs, tomēr pamēģināt var. Mels ieslidināja nazi piedurknē, izlikdamies, ka cītīgi skatās uz Pollo-ku, jo turp bija pavērstas visas sejas.

Seržants centās izklīdināt pūli, saukdams, lai ļaudis iet, kur

gājuši, apņēmies nepieļaut, ka tie šeit iejaucas, Cilvēki nejtrlblyl atkāpās, taču Mels ievēroja, ka visi, aizmirsuši savu ccļumērķl, pagriežas uz pilsētas pusi, lai būtu liecinieki tam, ka tur tu-k 10 vests arestants.

Kopā ar miljonu citu liecinieku, Mels skumji nodomāja. Bet nazis bija ass; mazs, viegls, bet ļoti ass, gluži kā tas, ko viņa tētis reiz bija izmantojis koku apdarināšanai, un virves ap Meļa roku locītavām bija pušu ātri vien; viņam bija jāsatver šie pinekļi dūrēs, lai izskatītos, ka tie joprojām ir savā vietā. Viņa šautene bija izņemta no seglu somas, bet lopu pātaga joprojām dīki karājās turpat. Mels uz to paskatījās, prātodams, kā rīkoties tālāk.

“Vai esat gatavs jāt?” Polloks jautāja Kārnegijam.

“Nē, seržant. Jūtos pārāk vārgs.”

“Labs ir. Paliksiet te, pie diližansa. Maiks jūs aizvedīs, kad šurp atbrauks apbedītājs ar saviem līķratiem.”

“Tas būtu labi. Braukt kopā ar šiem nabaga vīriem bija neizturami. Esmu pateicīgs jums, seržant. Ir daudz pareizāk ievest mirušos pilsētā ar cieņu.”

Polloks pamāja un tad pameta ar galvu uz Gaša pusi. “Vi-loubiju mēs aizvedīsim paši. Linčotāju pūlis mums nav vajadzīgs. Un, tikuši tuvāk, nogriezīsimies pa apkārtceļiem, lai nogādātu šo nelieti cietumā, pirms kāds attopas, ka esam pilsētā. Jājam!”

Mels vis nedomāja gaidīt, līdz viņi tiks uz apkārtceļiem.

Lielākoties viņi jāja visi trīs blakus, pa vienam policistam katrā pusē Melam, kas pūlējās pieņemt lēmumu. Jāmēģina tikt laukā no šīs ķezas. Kad viņš būs iemests cietumā, neviens vairs viņā neklausīsies; un viss var beigties ar karātavām. Bet, ja viņš lūkos bēgt tagad, viņu nošaus.

Nav diez kāda plašā izvēle, viņš nodomāja. Laika bija maz. Ceļmalā vēl arvien kuploja biezi krūmi, kuros varētu paslēpties, ja viņš tiks līdz tiem, taču drīz, jau pēc pāris jūdzēm, sāksies klaji lauki.

Mels nogaidīja, līdz starp viņa zirgu un abiem pārējiem palika tik liels attālums, lai viņš varētu izmantot pātagu.

Abus savus gūstītājus viņš pārsteidza nesagatavotus. Pātaga piepeši uzvijās gaisā un triecās Gasam pa muguru ar tādu sparu, ka viņš iekliedzās un nogāzās no zirga, bet Meļa roka pagriezās, lai uzšautu pa sāniem Polloka zirgam. Tas salēcās un aizauļoja pa ceļu, kamēr Polloks pūlējās to savaldīt; līdzi aizjoņoja arī zirgs bez jātnieka. Toties Mels bija nozudis. Neuzdrīkstēdamies paskatīties atpakaļ, viņš trenca zirgu uz meža pusi, neprātīgi auļodams, lai tiktu brīvībā. Lai glābtu savu dzīvību.

Salīdzinājumā ar neskarto mežu bezgalīgajiem plašumiem visapkārt Mēriboro bija tikai mazs plankumiņš upes krastā, un Mels saprata — ja joņos uz priekšu, policistiem būs maz cerību viņu notvert. Mels pateicās Dievam par blīvo subtropu koku biežņu, kamēr zirgs līkumoja ap kokiem vai lēca pār šķēršļiem, nezaudēdams ātrumu, kā jau izmanīgs lopu dzinēja zirgs, kas viņš bija tad, kad vēl nebija kļuvis par Meļa draugu un sabiedroto.

Sākumā vajātāju klaigas bija skanējušas bīstami tuvu, pēc tam noklusušas, bet Mels zināja, ka tik viegli viņi nepadosies. Starp koku stumbriem joprojām krita zeltainas gaismas strēles, mocīdamas Melu, kas lūdza Dievu, lai taču saule riet drīzāk un lai mežs iegrimst tumsā. Viņš pielīka zemu pie zirga kakla, skubinādams savu auļotāju kā žokejs, kas traucas pretim uzvarai, — un tad pēkšņi tumsa bija klāt. Ne jau tāds mijkrēslis, par kādu varētu runāt ziemeļos; gaisma izdzisa viņa acu priekšā, likdama samirkšķināt plakstus, lai pielāgotos biezajai krēslai. Zirgs pagau-sināja soli kā saprazdams, ka sacīkstes beigušās, un tā arī ir, nodomāja Mels. Pagaidām. Rīt viņam pakaļ sūtīs policijas vienības. Lielas, bruņotas vienības, kurām dotas tiesības šaut bez brīdinājuma.

Tik lielās nepatikšanās viņš nebija iekūlies vēl ne reizi mūžā, un šķita, ka izejas nav. Bēgšana droši vien bija uzspiedusi viņam neapšaubāmu vainas zīmogu, bet kas gan cits atlika? Varbūt Pollokam būtu izdevies atturēt saniknotos pilsētniekus no linčošanas, bet tiesa to varētu atzīt par itin piemērotu sodu.

Melam nebija ne jausmas, kā šīs tiesas darbojas, tufu viņš ncy.ii bēja gaidīt, lai redzētu to pats savām acīm.

Viņš piejāja pie krika, kas vizuļoja mēnessgaisma, krietni pa dzērās, lai remdētu izsalkumu, jo veselu dienu neko nebija odis. un stāvēja, pētīdams, cik augstu pacēlies mēness, kamēr zirgs dzēra svaigo ūdeni.

Mels bija mežinieks, un kompasa viņam nevajadzēja, toties vajadzēja rīcības plānu. Beigu beigās būs jāsameklē Makfērsons, ja vien viņam izdosies pietiekami ilgi palikt brīvībā, — par viņa galvu noteikti tiks izsludināta atlīdzība; taču tagad bija jāpieņem lēmums. Vajātāji nospriedīs, ka Mels dosies iekšzemes virzienā, uz tālajiem pakalniem, kur varēja slapstīties gadiem ilgi, tāpēc prātīgāk būtu jāt uz pretējo pusi. Vismaz tā domāja Mels. Riskanti, taču gudri, ja viņš jātu vienīgi naktīs, jo policijas vienības pārmeklēs šo apvidu, lai mēģinātu aizšķērsot viņam ceļu, pirms viņš tiek līdz pakalniem.

Un vēl — Emīlijas jaunkundze. Sava tagadējā stāvokļa apkaunots, Mels bija sācis domāt par viņu ar vēl lielāku cieņu, un Meļa domas kavējās pie viņas gandrīz nepārtraukti. Ja tagad grieztos atpakaļ, vēl varētu satikties ar viņu. Turēt savu solījumu. Lūgt, lai Emīlijas jaunkundze viņam uzticas. Kaut jel viņa nebūtu dzirdējusi par šīm nepatikšanām!

Ak Kungs, kā gribējās ēst; vēders kurkstēja kā varde. Tas bija viens no tēta iemīļotajiem teicieniem. Trūcīgos laikos abi dienām ilgi bija cietuši badu.

Trūcīgos laikos? Mels paplikšķināja pa savu naudas jostu un iesmējās.

“Jēziņ! Es laikam esmu pats bagātākais muļķa badacietējs šajā ekvatora pusē.”

Tad viņam prātā ienāca ķīnieši. Sakņu pārdevēji tirgū. Tie allaž nospļāvās par to, kas notiek balto cilvēku pasaulē. Mels

varētu uz īsu brītiņu iešmaukt kādā no viņu būdām. Ķīnieši pārdotu viņam ko ēdamu, ja vien Mels nekavētos tur ilgi un nekur neiejauktu viņus. Un pēc tam viņš iztiktu no tā, ko var nomedīt mežā, ja tikai būtu iespēja sirot tur pa dienu.

Paņēmis pavadu, viņš pabužināja zirgam ausis.

“Nāc nu, draudziņ, paiesimies kādu gabalu tāpat. Lai tie draņķi paskraida, par to viņiem maksā.”

Tovakar pie vakariņu galda starp Meningtrija kungu un kundzi izcēlās neganta ķilda. Bērni bija devušies pie miera, un Emīlija, metusi pie malas apņemšanos, ka neparko neies biedroties ar mājas kalpotājiem, lavījās uz virtuvi, lai noskaidrotu, kas notiek.

Kad viņa parādījās durvīs, virēja pavīpsnāja. “Ak tad pamodinājuši jūs arī?”

“Nē. Es nemaz nebiju iemigusi. Domāju, ka jūs jau būsiet devusies mājās.”

“Kur nu. Man jāpaliek un jāpasniedz pudiņš, bet šī vēl nav pavēlējusi nest to iekšā. Ja labi paveiksies, abi viens otru no-mušīs.”

Emīlija skaidri sadzirdēja plīstoša porcelāna troksni un iemetās virtuves pretējā pusē, un Šai brīdī pa durvīm ienāca Nellija, nesdama paplāti ar glāzēm un šķīvjiem.

“Kas tur par viesi?” Emīlija jautāja.

Nellija nikni novaibstījās. “Kapteinis bija atnācis vakariņās. Cik dzirdams, saimnieks ir viņu apvainojis un viņš ir aizlicies prom, un kopš tā brīža abi tur ecējas. Šī tiepjas, ka saimnieks esot rupji izturējies pret viesi, un viņš atkal bļauj, ka pati salaižot ar kapteini. Un taisnība vien ir.”

“Ko?” Emīlija pārsteigta iesaucās.

Nellija paraustīja plecus. “Tas jau notiek labu laiciņu. Un kapteinis nebūt nav pirmais. Saimnieks mūždien atjēdzas par vēlu, tas ari viss. Tad viņš sadzeras un sāk dauzīt visu, kas gadās pa rokai. Nupat sašķaidīja krēslu un to spoguli virs kamīna un tad ķērās pie saldēdiena traukiem. Un pudiņam var mierīgi atmest ar roku. To viņi vairs neēdīs.”

Nellija noraisīja priekšautu, un virēja sekoja viņus paiuiņium bet kliedzieni un brēcieni ēdamistabā nemitējas. Emilijui kļuvu bail.

“Jūs taču nepametīsiet mani? Es negribu palikt vienatne ai viņiem.”

“Nekas jums nenotiks,” virēja mierināja. “Ieslēdzieties sava istabā.”

“Manām durvīm nemaz nav slēdzenes.”

“Tad atbalstiet tās ar krēslu. Bet viņi jūs netraucēs. Viņi mūždien plūcas.”

“Nekad agrāk neesmu to dzirdējusi.”

Nellija salika netīros traukus uz sola. “Tie te var palikt līdz ritam. Man vienalga, ko šī saka.” Pārvilkusi ar ķemmi pār šķip-snainajiem matiem, viņa atkal pievērsās Emīlijai. “Ja tā apdomā, tad laikam nebūsiet vis dzirdējusi. Kopš jūs esat te, šie ir dikti labi uzvedušies. Bet es jau zināju, ka tas nav uz ilgu.”

“Ejiet vien gulēt un neliecieties traucēties, Emīlij,” sacīja virēja. “Tā nav ne jūsu, ne mūsu darīšana.”

“Kā la nu ne,” iebilda Nellija, un abas pārējās pārsteigtas paskatījās uz viņu.

“Kā tu to domā?” virēja noprasīja.

“Kamēr gaidīju pie durvīm, kad varēšu aizvākt otrā ēdiena traukus, es Šo to dzirdēju. Saimnieks bļāva, ka šī esot gatavā padauza, un tā kliedza pretī: “Un tu pats? Es gan zinu, ka tu esi metis aci uz to cimpcrlīgo Tisingtones jaunkundzi! To tik vien daudzini, cik viņa smuka, cik viņa gudra...””

Virēja iepleta acis. “Nevar būt!”

Acis iepleta arī Emīlija. “Tas ir briesmīgi! Kā viņa var kaut ko tādu teikt!”

Toties Nellija nebūt nešķita nobažījusies. “Jūs tak zināt, kā tas ir. Dots pret dotu. Saimnieks klūp šai virsū. Šī klūp virsū saimniekam. Vai mums tur kāda bēda? Es iešu mājās.”

“Man ir gan bēda,” Emīlija noskaldīja. “Tas nav tiesa!”

“Bet tur jūs neko nevarat darīt, citādi jums jāiegāž Nellija,” virēja paskaidroja. “Neņemiet galvā, Emīlij. Ja nodzīvosiet te gana ilgi, dzirdēsiet vēl ne to vien. Kad saimnieks šo pieķēra beidzamo reizi, Ziemassvētkos...”

“Nē, Jaunajā gadā,” Nellija izlaboja.

“Jā, abi bija aizgājuši uz kaut kādu Jaungada balli, un, kad pārnāca mājās, saimnieks šai tā saģērēja ādu, ka šī veselu nedēļu nelīda laukā no gultas.”

“Žēlīgais Dievs!”

Aizsteigusies meklēt patvērumu savā istabā, Emīlija tik tiešām nosprostoja durvju rokturi ar krēslu. Tracis šķita pierimis, tomēr niknais strīds naktī ik pa brīdim uzliesmoja no jauna. Emīlija izbailēs salēcās, izdzirdējusi pie durvīm biklu klauvējienu, taču tā bija Rozija.

“Vai ielaidīsiet mani, jaunkundz? Es redzēju sliktu sapni. Man ir bail.”

Emīlija paņēma meitenīti sev blakus gultā, lai nomierinātu, un pēc tam arī pati gulēja mierīgāk.

Nākamajā dienā Meningtrija kundze bija nešpetnā omā un bruka virsū visiem, sevišķi bērniem, ieradās pie viņiem pusdienu laikā, sakliedza, lai izēdot šķīvjus tukšus, un paziņoja, ka Alise neesot paveikusi vienu no saviem darbiem, proti, neesot salasījusi olas vistu kūtī. Kad Alise šņukstēdama iebilda, ka šodien olu nemaz neesot bijis, māte iecirta viņai pļauku.

Nu Emīlijai reiz pietika. “Lūdzu, nesitiet bērnu! Tā nav viņas vaina, ka olu šodien nebija.”

“Ak šitā gan! Tad kāpēc Nellija atrada vairāk par duci?” Viņa atkal apsviedās pret Alisi. “Tu nemaz negāji meklēt, vai ne?”

“Man aizmirsās, mamm,” meitenīte elsodama izdvesa.

“Tā, redziet nu, Tisingtones jaunkundz! Viņa ir mele! Tāpēc izbeidziet man aizrādīt, ka es rāju savus bērnus. Dariet savu darbu, citādi jūsu dienas te būs skaitītas. Skaitītas — vai dzirdējāt?”

“Jā, madam.” Emīlijai šķita, ka viņa smok. Tukšās, šaurās istabiņas sienas draudēja viņu nožņaugt. Emīlijai gribējās pagrūst šo sievieti malā un mesties ārā, skriet un skriet, līdz atkal vau's uzelpot, taču to viņa nedrīkstēja. Dusmodamās par savu pašas va jumu, par piekāpšanos šai prastajai sievietei, Emīlija flegmatiski stāvēja pie galda un, nolaidusi acis, skatījās uz savām kurpēm.

“Un jūsu klavierspēle mums vairs nebūs vajadzīga,” saimniece nicīgi noteica, sakārtodama ķemmi savos uzspraustajos matos. “Ar laiku tā diezgan stipri apnīk.”

Kad viņa bija prom, virēja atnesa karstus grauzdiņus ar sviestu. Viņa piemiedza Emīlijai ar aci.

“Vairs nebūs jāspēlē klavieres? Nu re, katram mākonim ir zelta maliņa.”

Emīlijai izdevās vāri pasmaidīt. “Laikam jau gan.”

Visu dienu Emīlija pūlējās atvairīt uzmācīgo vēlēšanos drošā solī ieiet mājā un uzteikt darbu. Viņiem taču noteikti būtu jāsamaksā viņai alga. Ja ne, viņa varētu aizrakstīt Rūtai un palūgt naudu atceļam uz Brisbenu, kur meklētu nodarbošanos. Jebkādu. Domās viņa vairs nedēvēja to par “labu vietu”. No Nellijas un Keitas viņa bija uzzinājusi, ka šeit — vismaz šajā nomalē — neviens nedala darbus smalkos un netīros. Cilvēkam vai nu bija darbs, vai nebija.

Un vēl neatstāja raizes par Viloubija kungu. Vai tiešām vajadzētu aiziet pie vārtiem un satikties ar viņu?

Atbildi Emīlijai deva viņas dusmas. Lai kas ierastos pie viņas ciemos, pat Rūta, — visiem tik un tā būtu jāieiet šai mājā pa sētas durvīm, nevis pa parādes durvīm, tāpēc tikpat labi viņa var aiziet arī pie vārtiem. Un kāpēc gan ne? Viņa jau nedarīs neko sliktu. Bet — svešs vīrietis?

Emīlija īgni izmeta no prāta visus apsvērumus, kas bija mocījuši viņu jau kopš svētdienas. Turklāt — varbūt viņš nemaz neieradīsies. Emīlija nolēma, ka tieši astoņos aizies pie vārtiem, taču negaidīs ne brīdi. Ja šā jaunekļa tur nebūs, viņa taisnā ceļā dosies atpakaļ. Pārāk muļķīgi domāt, ka šis lopu dzinējs varētu palīdzēt viņai tikt pie citas darba vietas... pie cita darba.

Tad kāpēc vispār raizēties par viņu?

“Tāpēc, ka es drīkstu darīt to, ko pati gribu,” viņa sev izaicinoši atbildēja, lai nevajadzētu atzīties, ka izmisīgi ilgojas pēc kāda drauga, pēc kāda cilvēka ārpus šīs cietumam līdzīgās mājas, pēc kāda, kurš parunātos ar viņu, kuram viņa patiktu. Kaut vai pēc Viloubija kunga.

Viņš ieradās stundu par agru un turējās dziļi koku ēnā, gaidīdams meiteni. Viņš redzēja, kā no mājas iznāk un smalkos divričos aizbrauc kāds pāris, acīmredzot Emīlijas jaunkundzes saimnieks ar savu cienīgo, abi uzcirtušies kā Ziemassvētku eglītes; laikam jau dodas uz kādām svinībām pilsētā. Mels atguva drosmi. Cik noprotams, Emīlijas jaunkundze no viņiem baidījās. Bet tagad, kad viņi projām, gaiss bija tīrs.

Mels neuztraucās par to, ka atkal atrodas pilsētā. Šeit viņu meklēs vismazāk. Un no šejienes viņš dosies uz piekrasti. Arī tas bija bīstami, tajā virzienā varēja gaidīt lamatas, tomēr policijas patruļas turējās pie iestaigātām takām. Bija tikpat kā droši, ka viņi dauzīsies pa iekšzemes mežiem un, cik jaudas, meklēs tā saucamo slepkavu.

Mels nožēloja, ka ir to atcerējies.

Bet nu vairs neatlika laika nekādām domām, jo pa piebraucamo ceļu nāca viņa, un Mels it nemaz nebija tam gatavs. Kā lai izskaidro meitenei šo briesmīgo notikumu pavērsienu? Un vai viņa klausīsies? Ja vien Mels nebūtu apņēmies nemūžam nepamest Emīlijas jaunkundzi nelaimē, viņš tagad būtu nozudis naktī, jo pašapziņa strauji plaka, pamezdama viņu tādā brīdī, kad bija vajadzīga visvairāk.

Mels devās uz priekšu, lai sasveicinātos, juzdams, kā dreb ceļgali. Taču tajā bija vainīga ne tikai satikšanās ar Emīlijas jaunkundzi. Apziņa par to, cik smags ir viņa stāvoklis, piepeši atkal pārņēma Melu ar pilnu spēku, iedragājot viņu kā fizisks trieciens, un, kad meitene viņu uzrunāja, viņš spēja vienīgi pamāt ar galvu.

“Labvakar, Viloubija kungs!”

Mels kļuva drošāks, kad viņa piebilda: “Cik skaists vakars, vai ne?” — lai neļautu iestāties neveiklam klusumam, un nu savukārt bija jāpapūlas Melam. Viņš paskatījās apkārt. Abpus vārtiem dažu jardu garumā stiepās zems akmens žogs, drīzāk dekoratīvs nekā praktisks, un Mels nosprieda, ka ar to būs jāpietiek. Šovakar viņš nevarēja vest meiteni uz pilsētu.

“Man ar jums jārunā,” viņš strauji nobēra. “Vai varam te apsēsties?”

“Kā vēlaties.” Meitene runāja ļoti bikli.

Palīdzējis viņai ērti iekārtoties uz plakanās mūra malas, Mels gandrīz krišus nokrita viņai līdzās — tiesa, pa gabaliņu, lai meitene nedomātu, ka viņš ir pārāk uzbāzīgs.

Emīliju pārsteidza šī pārmaiņa. Šoreiz Viloubija kungs nebūt nelikās pārdrošs; viņš likās noraizējies.

“Vai kaut kas noticis?” viņa jautāja.

Mels pamāja. “Jā un nē. Piedodiet, man šoreiz nav daudz laika, bet es gribēju pavaicāt, kā jums iet. Tas ir— ar darbu.”

“Ak, es tieku galā.”

“Tā vis neizklausās. Kas par vainu?”

Emīlija vilcinājās. Tad nolēma, ka vajag visu izstāstīt viņam. Izstāstīt vismaz kādam. Un Viloubija kungs to glabās noslēpumā. Viņš nebija pazīstams ar šiem ļaudīm.

“Darbs pats par sevi ir labs. Man patīk mācīt bērnus, viņi ir tik jauki. Bet te ir grūti dzīvot. Mana saimniece Meningtrija kundze ir nelaipna sieviete, un tā viņa izturas ne tikai pret mani, bet arī pret visiem kalpotājiem.” Emīlija nopūtās. “Laikam jau viņai tāda daba.”

“Un vīrs? Vai viņš dara jums pāri?”

“Nē. īstenībā ne. Es viņu reti redzu.”

“Un jūsu tuvinieki? Ko viņi par to saka?”

Melu viņa tik ļoti interesēja, pat intriģēja, ka Emīlija neviļus atbildēja uz visiem jautājumiem pilnīgi vaļsirdīgi, tikpat brīvi, kā būtu runājusi mājās, tolaik, kad viņu vēl nebija iebiedējusi nabadzība. Viņa atcerējās, ka reiz bijusi atklāta jauna sieviete, kura nekad nebaidās izteikt savas domas, — to bija dabūjusi just arī viņas pamāte; tāpēc bija spirdzinoši atkal elpot tik brīvi kā toreiz, runāt par visu notikušo, kaut arī tikai ar Viloubija kungu. Emīlija pat izstāstīja viņam par biedrību, kas palīdzējusi viņām ar māsu emigrēt, un par to, cik satriektas viņas bijušas, uzzinot, ka neviens viņas negaida un ka apsolītās labās darba vietas nemaz nepastāv.

“Mēs bijām visai lētticīgas,” viņa skumji piemetināja.

“Nē. Jūs vienkārši piekrāpa. Pēc manām domām, jūs esat bijušas ļoti drosmīgas, dodamās tik garā ceļojumā. Tas ir svarīgs solis. Kā klājas jūsu māsai? Vai viņai patīk darbs?”

“Jā. Viņa ir ļoti apmierināta.”

“Un vai viņa nevar jums kaut ko sameklēt?”

“Ja būtu radusies kāda iespēja, viņa būtu man atrakstījusi. Bet es nudien runāju par daudz. Kā klājas jums pašam? Vai jūs neteicāt, ka jums ir nepatikšanas?”

Mels dziļi ievilka elpu un neveikli sagrozījās, izstiepdams garās kājas sev priekšā. “Ir jau nu gan. Un jūs noteikti drīz par to dzirdēsiet, bet, Emīlijas jaunkundz...” Viņš pagriezās pret meiteni. “Lai ko jūs par mani dzirdētu, neticiet nevienam vārdam! Es esmu ķezā, patiesi, lielā ķezā.”

“Kādā ķezā?”

“Laupītāji nozaga zelta kravu un dažus vīrus nogalināja. Tajā vaino mani, bet man ar to nav nekāda sakara.”

“Kad tas notika?”

“Vakarrīt, kad mēs satikāmies pilsētā. Es biju tikai apsargs. Un turklāt tikai tāpēc, ka vienā laikā ar viņiem biju nodomājis jāt uz Mēriboro. Man nemūžam nevajadzēja salīgt par to sargu. Mani iegāza.”

“Kas?”

“Vēl īsti nezinu, bet es to noskaidrošu. Mani apcietināja...” “Ak Dievs!”

“Bet es aizbēgu. Gribēju tikai, lai jūs zināt, ka man ar to nav nekāda sakara, es zvēru...”

“Vai jūs tagad meklē? Policija?”

Mels piecēlās un satvēra viņas roku, palīdzēdams viņai pie celties. “Jā. Tāpēc es nedrīkstēju vest jūs uz pilsētu. Man žēl, man tik ļoti žēl. Tagad es jāšu prom, un vislabāk būs, ja jūs nevienam neteiksiet, ka mani pazīstat. Bet to jau jūs negribēsiet pati,” viņš neveikli piebilda.

Emīlija bija gluži apjukusi un prātoja, vai kaut kas no teiktā ir taisnība. Viņa nezināja, ko sacīt.

“Ceru, ka jūs man ticēsiet,” Mels turpināja. “Jums es nemelotu. Tas viss ir tikai nelaimīga sagadīšanās. Es strādāju zelta raktuvēs, un man veicās labi. Mans pārinieks bija kāds anglis, Klaivs Hiljers. Varbūt reiz jūs viņu sastapsiet. Ja tā notiks, viņš katrā ziņā pieminēs mani.”

“Kurp jūs dosieties?” Emīlija jautāja, pretodamās tieksmei paskatīties apkārt aiz bailēm, ka varbūt šo pašu mirkli viņus novēro policija.

“Vēl nezinu.” Mels iespieda viņai rokās mazu sainīti. “Gribu uzdāvināt jums šo. Pie tā esmu ticis godīgā ceļā. Klaivs to varētu jums apliecināt.”

Emīlija pārsteigta skatījās uz mazo sainīti, cieši ietītu avīzē un pārsietu ar auklu. “Kas tas ir?”

“Tas pieder jums. Ja mani noķertu, es vairs neredzētu to ne acīs, kāds to pievāktu. Tāpēc labāk lai tas paliek jums. Piedodiet, tagad man jāiet.”

Emīlija joprojām turēja sainīti, kad Mels satvēra abas viņas rokas savējās.

“Neaizmirstiet mani! Gan es izdomāšu, kā izkulties no nepatikšanām. Esmu pārjums prātojis. Jums vajadzētu atrast dzīvoklīti pilsētā, tad jūs varētu saglabāt darbu, bet jums nebūtu jādzīvo viņas mājā.”

Un tad viņš bija nozudis. Emīlija palika apjukusi stāvam pie vārtiem, starp augstiem kokiem, kas trīsuļoja mēnesnīcā.

Emīlija bija pievērsusi gaužām maz uzmanības vietējai avīzei, lāgiem tikai ieskatījusies tajā, lai redzētu, vai kāds šai apvidū nemeklē guvernanti, taču tagad, kad pirmajās lapās lieliem burtiem tika iespiesti virsraksti par laupītāju slēpni un slepkavībām, viņā pamodās pēkšņa interese.

Vispirms Emīlija varēja tikai cītīgi klausīties, kamēr Keita skaļi lasīja kārtējo šausmu stāstu, bet pēc tam tika pie avīzes pati un slepus izpētīja katru vārdu. Viņa nobālēja, izlasot, ka ārpus likuma pasludinātais Mels Viloubijs joprojām esot brīvībā, tāpat kā viņa līdzdalībnieks Džeimss Makfērsons un vēl viens likuma pārkāpējs, par kura galvu izsludināta atlīdzība.

“Stāsta, tas nu gan esot nešpetns,” teica Keita, veikli griezdama šķēlēs jēra sānu. “īsts rīkļurāvējs.”

“Kas?” Emīlija drebēdama izdvesa.

“Tas Viloubijs. Viens mans draugs redzējis viņu kokzāģētavā — Meningtrija kunga kokzāģētavā. Un viņš teica, ka ģīmis tam zellim esot kā pašam nelabajam, briesmīgs kā grēks, ar dzeltenām acīm.”

Emīlija apjukusi skatījās uz virēju, tomēr neuzdrīkstējās bilst ne vārda.

Dienām ilgi viņa sekoja notikumiem, ikreiz lasīdama gandrīz vienu un to pašu — par nolaupīto zeltu, par drošsirdīgo Kārnegija kungu, zelta raktuvju inspektoru, kas uzbrukuma laikā ievainots, un par to, ka turpinoties abu noziedznieku meklēšana. Avīzē bija arī skumji stāsti par nogalināto ģimenēm, kas cietušas tik smagu zaudējumu, un par bērēm, kurās piedalījušies visi ievērojamie Mēriboro pilsoņi, arī Meningtriji, kas va-ren priecājās, ka pieminēti laikrakstā. Taču nedēļas beigās to visu aizēnoja cita šaušalīga traģēdija. Bija radušās bažas, ka tvaikonis “Javas ķēniņiene”, kuram jau sen bija jāpienāk ostā no Sidnejas ar četrdesmit diviem cilvēkiem uz borta, ir nogrimis.

Viens no pasažieriem bija kapteinis Kērtiss Morovs, un, dienām ritot un laivām bez panākumiem pārmeklējot piekrasti, kļuva skaidrs, ka kuģa bojāejā neviens nav palicis dzīvs.

Bēdu pārņemtā Meningtrija kundze ģērbās melnās drānās un šķita ciešanu plosīta, bet viņas ciniskā virēja uzskatīja šīs sēras par gatavo teātri.

“Ka tik izrādīties!” Keita sacīja.

Visu šo laiku, precīzāk — desmit dienas kopš tā brīža, kad Emīlijas draugs bija no viņas atvadījies, viņa nebija spējusi saņemt dūšu, lai attītu sainīti. Viņa bija paslēpusi to savas lādes dziļumos, cerēdama, ka Viloubija kungs ieradīsies paņemt to atpakaļ, un reizē vēlēdamās, lai viņš nenāktu pilsētai ne tuvumā pats savas drošības labad, jo pie policijas iecirkņa bija izlikts uzraksts, kurā bija solīta piecdesmit mārciņu liela atlīdzība tam, kas aizturēs likuma pārkāpēju Melu Viloubiju. Uzrakstu Emīlija bija redzējusi tikai vienu reizi un satrūkusies tik briesmīgi, ka kopš tās reizes allaž gāja pa ielas pretējo pusi.

Viņa raizējās, ka, iespējams, rīkojas muļķīgi un lētticīgi, tomēr ticēja Viloubija kungam. Viņa jutās pārliecināta, ka viņš nevar būt piedalījies laupīšanā, ka nevar būt nevienu nogalinājis. Emīlija bija runājusi ar viņu tikai dažas stundas pēc tam, kad, kā rakstīts avīzēs, noticis šis uzbrukums, un neviens taču nespētu tik veikli tēlot. Citādi viņa uzvedībā noteikti būtu saskatāms kaut kas aizdomīgs, kaut kāda vainas apziņa, kas jāsajūt pēc tik šausmīga nozieguma. Viņš nespētu būt tik cietsirdīgs, tik zvērisks.

Nogurusi no raizēm un nemitīgajām ļaunajām nojautām, Emīlija beidzot paņēma sainīti. Bija vēls, māja klusa, viņas istabiņas durvis cieši aizvērtas. Juzdamās vainīga, viņa attina papīru. Viņai bija kauns, jo Mels bija radījis iespaidu, ka zem avīžpapīra kārtām ir nauda, un šo naudu viņa negribēja pieņemt. Ko gan viņa bija pateikusi tajā svētdienas rītā, ja Viloubija kungs nospriedis, ka viņai vajadzīga nauda?

Banknotes izbira gultā. Vesels žūksnis. Nevis tikai dažas mārciņas, bet gan daudz naudas. Emīlija drudžaini meklēja ietinamajā papīrā kādu zīmīti, kādu vēstuli, kurā būtu sniegti norādījumi, ko ar šo summu iesākt. Vai Viloubija kungs grib, lai viņa noliek to bankā? Vai kādā vietā, kur tā būtu pieejama viņam?

Taču tur nebija nekā cita kā vien lielās, pazīstamās Anglijas bankas naudaszīmes, čaukstošas un jaunas, kopsummā apmēram četrsimt mārciņu.

Emīlija sajuta bailes, domādama, ka tas viss varbūt iegūts negodīgā ceļā, tajā laupīšanā, jo viņa atminējās, ka uzbrucēji pievākuši gan zeltu, gan skaidru naudu. Pielēkusi kājās, viņa aizvēra logu, it kā ieslēgdama sevi istabiņā divatā ar šo noslēpumu.

“Tas pieder jums,” viņš bija teicis. “Ja mani noķertu, es vairs neredzētu to ne acīs.”

Pārbijusies Emīlija ietina naudu kādā veļas gabalā, atkal noglabāja dziļi lādē un ar blīkšķi aizsita ciet vāku.

Vai viņš ir galīgi jucis? Vai varbūt ļoti viltīgs? Nav brīnums, ka viņš piekodināja, lai Emīlija nevienam nepiemin, ka pazīst viņu. To jau viņa nedarītu arī tāpat, kamēr nav rimusies šī kaunpilnā kņada. Bet tagad, iedodams viņai naudu, šis jauneklis ir iesaistījis viņu savā bīstamajā dzīvē. Ak debess, ko lai iesāk ar šo naudu? Ja iedomājas, kas notiktu, ja viņa pateiktu virējai, ka viņas istabiņā glabājas vesela bagātība, ko sagādājis nešpetnais rīkļurāvējs?

Tonakt Emīlija neaizvēra ne acu.

Lindsejdaunsas guvernante pamazām atlaba no drudža, tomēr bija vārga un varēja ēst tikai pavisam vieglas maltītes, jo no kaut kā stiprāka uzreiz sāka dumpoties kuņģis.

Ārsts sacīja, ka te viņam vairs nekas daudz neesot darāms.

“Cik noprotams, viņa cieš no melanholijas,” viņš teica Sten-fīlda kundzei. “Tādās reizēs tas nav nekas neparasts. Šādā stāvoklī var novest ilgstošs vājums, jo cilvēks vēlas būt vesels un, ja tā nav, kļūst nepacietīgs, un tas savukārt noved pie ciešanām, kas pašas par sevi ir melanholija, ja saprotat, kā es to domāju.”

Leonija nesaprata. Klusībā viņa nosprieda, ka šie skaidrojumi tikai tādas tukšas runas vien ir, bet bija pārāk pieklājīga, lai teiktu to skaļi. Pēc viņas domām, Tisingtones jaunkundzei gluži vienkārši bija sevis žēl. Viņai vajadzēja tikt laukā no savas slimības gultas, ļaut, lai viņu apsēdina krēslā veranda, km vai H pot svaigu gaisu, un krāt spēkus. Jau bija pagājušas vairākus w dēļas, kopš viņa bija apmaldījusies mežā un saslimusi ai ilrud/i, kas taču nebija nekāda neparastā kaite. Bet, še tev, guļ tik un guļ, apņēmusies tēlot sirdzēju. Cik tad ilgi vēl?

Pirms pāris dienām guvernante bija saņēmusies tiktāl, lai uzrakstītu vēstuli savai māsai Mēriboro, un saimniece, apsolījusies aizvest vēstuli uz pastu, slepus bija atlīmējusi aploksni vaļā, turēdama to virs tvaikiem. Leonija nekad nebija šādi ielauzusies kāda cilvēka privātajā dzīvē, taču tagad izmisīgi vēlējās uzzināt, kas Tisingtones jaunkundzei sakāms. Tā kā viņa pati vēl bija pārāk vārga, lai nāktu ārā no savas istabas, tad vismaz māsai būs kaut ko paskaidrojusi.

Vēstule sagādāja vilšanos un bija visai skumja. Tā vienīgi pauda Emīlijai Tisingtones jaunkundzei, ka viņas māsa dzīvojot ļoti labi, bet pēdējā laikā esot bijusi pārāk aizņemta, lai rūpētos par abu saraksti, un Emīlija drīz varot gaidīt pienākam interesantāku vēstījumu. Guvernante acīm redzami nebija teikusi māsai ne vārda par savu slimību, un Leonija nosprieda, ka tas arī ir saprotams. Bet ko lai ar viņu iesāk tagad?

Ārstam zināmā mērā bija taisnība. Rūta tiešām cieta no melanholijas, tomēr nebija tik slima, kā varētu likties. Viss notikušais gluži vienkārši bija viņu tā pazemojis, ka viņai pietrūka gribasspēka, lai ieskatītos kādam acīs. Viņa joprojām turēja sevi augstāku par šiem ļaudīm, šiem kolonistiem, — par labāk izglītotu, lielāku lietpratēju visās jomās, par dižciltīgu anglieti, un viņa nespēja piekāpties. Viņa to neprata. Klusībā viņa nemitīgi solījās, ka drīz celsies augšā, varbūt jau rīt, un, kad tas notiks, sauks StenfTldus pie atbildības.

Viņa vairs nepacietīs nekādus aizrādījumus. Viņa pieprasīs, lai Stenfīlda kungs atvainojas par to, ka saukājis viņu par Drūmo jaunkundzi, tādējādi graudams viņas cieņu ne tikai bērnu, bet arī kalpotāju acīs. Viņa jutās dziļi vīlusies Stenfīlda kungā un tā viņam arī pateiks. Viņa norādīs, ka pret meitām ir nevis jāizturas iecietīgāk, bet gan jāprasa no viņām daudz stingrāka disciplīna. Daudz stingrāka. Un viņa par to gādās. Viņa ir pieņemta darbā, lai audzinātu šīs meitenes par dāmām, un to viņa lieliski spēs, ja vien vecāki beigs iejaukties.

Tāds bija plāns, par kuru Rūta nemitīgi prātoja, gulēdama savā istabā, tomēr, lai tiešām dotos ārā un nostātos aci pret aci ar saimniekiem, bija vajadzīgs spēks, kāda viņai, pēc pašas domām, vēl trūka, jo viņa nejutās labi. Bet gan jau drīz. Tas bija tikai laika jautājums. Un reizē — apburtais loks, kurā viņa, pati to neapzinādamās, bija sevi iesprostojusi. Vāveres ritenis. Kaut kas visai līdzīgs ārsta izteiktajai diagnozei.

Taču saime bija zaudējusi interesi par Tisingtones jaunkundzi. Patlaban notika lielā pavasara tīrīšana, jo tika gaidīta svarīga viešņa. Džeka māte bija atgriezusies no saviem ceļojumiem un brauca uz Lindsejdaunsu, un Leonija lieliski zināja, cik Lavīnija Stenfīlda ir izvēlīga.

Šī ferma, viena no daudzajām, kas piederēja Stenfīldu dzimtai, Lavīnijai bija pati mīļākā, jo šeit viņa bija dzīvojusi tūdaļ pēc apprecēšanās ar Lindseju Stenfīldu, turklāt šī bija pirmā lopu ferma no visām, ko laulātais pāris bija iekopis gadu gaitā, augot turībai.

Tāpat kā visi citi, arī Leonija gaidīja gan atkalredzēšanos, gan viešņas stāstus par ceļojumiem. Stenfīlda kundze, tagad jau atraitne, savas brāļameitas pavadībā bija devusies ar kuģi uz Londonu, lai apciemotu vairākus radiniekus, kuri ieņēma ļoti augstu stāvokli sabiedrībā, un bija sagaidīta ļoti sirsnīgi. No turienes ceļotājas bija devušās braucienā pa kontinentu un vienu mēnesi pavadījušas kopā ar draugiem savā skaistajā Florences savrupmājā. Leonija bija redzējusi šīs savrupmājas skices un apskauda vīramāti; viņa būtu tik laimīga, ja varētu aizbraukt uz Florenci.

“Kādreiz, kad meitenes būs paaugušās, mēs visi aizbrauksim uz turieni,” solījās Džeks.

Vīramāte Leonijai patika, tomēr lika viņai uztraukties. Lavīnija bija iespaidīga un valdonīga sieviete un nekad nevilcinājās apbērt savus tuviniekus ar padomiem, viedokļiem un norādījumiem. Sākumā Leonija bija uzskatījusi viņu par augstprātīgu, tomēr Lavīnijai piemita arī humora izjūta, kas mīkstināja šo kundzisko izturēšanos, un tas bija sava veida mierinājums. Lai nu kā, Leonijas uzdevums tagad bija panākt, lai māja spīdētu un laistītos, kas ļautu izvairīties no sīkām pārbaudēm un nosodošām vīpsnām.

Viņa smaidot nodomāja, ka arī Džeks nepaliek vienaldzīgs, kaut arī izliekas, it kā viņam tas viss nemaz nerūpētu. Dārzi un mauri bija izravēti un sakopti, žogi salaboti, šķūņi pārkrāsoti. Lindsejdaunsa šoreiz izturēs pārbaudi.

Kad lielā diena bija klāt, viņi ar prieku ieraudzīja, ka Lavī-nija izskatās lieliski un ir brīnišķīgā omā. Viņai vareni gāja pie sirds īpašās pusdienas, par ko bija gādājusi Leonija; tās tika ieturētas pie grezni klāta galda vēsajā verandā ar skatu pār ieleju. Gadījās tikai viena kļūme, kad Džeina un Džesija, kuras neinteresēja vecmāmiņas stāsti par brīnišķīgajām pilsētām, ko viņa apmeklējusi, pārtrauca viešņu ar jautājumiem.

“Kur ir mūsu dāvanas, vecmāmiņ?”

“Ko tu mums atvedi?”

Lavīnijas iznīcinošais skatiens meitenēm bija kā pīlei ūdens, un viņas turpināja tirdīt vecomāti, līdz Leonijai bija jāaizrāda, lai viņas paliek klusu. Iznākumā viņas dabūja gaidīt dienām ilgi, līdz ieraudzīja Lavīnijas atvestās dāvanas — tikai pēc tam, kad bija izdalīti visi pārējie ciemkukuļi. Netika aizmirsti arī kalpotāji. Mājas pārzinis saņēma alvas aluskausu no Londonas, virējai un istabenei tika pasniegts pa Šveices mūzikas šķirstiņam. Tomēr pēdīgi no zīdpapīra tika izcelti pēc mēra Šūti jātnieču tērpi Džeinai un Džesijai, un Leonija bija sajūsmā, toties meitas palika vienaldzīgas, kaut arī tērpi viņām derēja kā uzlieti. Labāk viņām patika kārbiņas ar greznumnieciņiem, ko Lavīnija bija viņām sakrājusi.

Pa šo laiku Lavīnija, protams, uzzināja visu par guvernanti un kādu dienu bez brīdinājuma iegāja sirdzējas istabā.

Rūta pilnīgi apjuka, kad šī sieviete, par kuru viņa bija jau tik daudz dzirdējusi, negaidot nostājās pie viņas gultas. Vecākā Stenfīlda kundze bija stalta, cienīga sieviete ar viegli ondulētiem sirmiem matiem un tēraudzilām acīm. Viņa bija ģērbusies kā iziešanai — dārgā melnā kleitā ar smalki gofrētu ņieburu, greznojusies ar divkāršu pērļu virteni un pērļu auskariem, pirkstā blakus laulības gredzenam uzvilkts gredzens ar lielu briljantu.

Guvernante nupat bija snaudusi, mati nebija sasprausti, un viņa apzinājās, ka patlaban ir redzama visai neizdevīgā gaismā. Šīs sievietes negaidītais apmeklējums viņu aizskāra.

“Labrīt, dārgā! Jūs acīmredzot esat Tisingtones jaunkundze. Es esmu Stenfīlda kundze. Cik dzirdu, jūs slimojat.”

Rūta ar pūlēm piecēlās sēdus, turēdamās pie spilvena. “Jā, Stenlīlda kundze, bet nu jau es veseļojos.”

“Tas ir labi. Drudzis var būt ārkārtīgi mokošs. Bet tagad pastāstiet man: vai jūs vēl arvien jūtat nelabumu? Vai vēl ir augsta temperatūra? Vai drebuļi?”

Šī izprašņāšana, gluži kā ārsta pārbaude, turpinājās bezgalīgi. Stenfīlda kundze pataustīja Rūtai pieri, ieskatījās rīklē, pārbaudīja pulsu un visbeidzot atkāpās no gultas.

“Mūslaikos cilvēkiem nav ne jausmas, kā cīnīties ar kaitēm vai ar vārgumu pēc tām. Nevar ne pirkstiņu pacelt bez ārsta palīdzības. Manos laikos simt jūdžu apkaimē nebija neviena ārsta. Bija vienkārši jāiemācās, kā rīkoties. Man jāatvainojas sava dēla un vedeklas vietā, ka viņi pametuši jūs nelaimē.”

“Ak nē!” Rūta iesaucās. “Viņi ir izturējušies ļoti labi. Ļoti laipni.”

“Bet ne pietiekami laipni. Es jūs izdziedēšu vienā rāvienā. Tagad celieties augšā, un es likšu, lai istabene sagatavojums vannu. Pēc tam jūs iedzersiet tasi tējas un apēdīsiet, teiksim, olu un salātu sendviču — sētaspuses verandā. Patlaban tur ir ēnaini un ļoti patīkami. Jums jātiek svaigā gaisā, meitenīt.”

“Es tiešām nejūtos...” Rūta iesāka, bet Stenfīlda kundze nelikās dzirdam nekādus iebildumus.

“Jūs celsieties gan. Jums jāceļas augšā un jfli/.kustus. Ai sll mību ir jācīnās, Tisingtones jaunkundz. Nevis tā jāpacicš."

Pretoties bija veltīgi. Rūtai neatlika nekas cits kā vien ic iet vannā, apģērbties un doties ārā verandā, kur viņa ieraud/.l ja, ka viņas ērtību labad no dzīvojamās istabas atnests lielais atzveltnis. Uz maza galdiņa, pārklāta ar spodru galdautu, bija nolikti porcelāna trauki tējas dzeršanai un pat maza vāzīte ar puķzirnīšu pušķi, tomēr Rūta nebija tādā omā, lai novērtētu šādus sīkumus; viņa jutās gaužām nedroša, kā izvilkta gaismā no paslēptuves.

Tomēr viņa izdzēra tēju, un sviestmaizes, plānas un bez garoziņām, bija ļoti gardas — tikai četras, sagrieztas mazākos gabaliņos. Viņai itin nemaz negribējās pamest vienu uz šķīvja, tomēr cienīgums ņēma virsroku.

Brīdi Rūtai bija ļauts pavadīt rāmās pārdomās, bet tad viņai piebiedrojās vecākā Stenfīlda kundze, un tā nu bija netaktiska uzmācība, jo Rūta šobrīd nevēlējās risināt sarunu.

“Kā jūs jūtaties tagad, Tisingtones jaunkundz?”

“Diemžēl esmu vēl visai vārga.”

“Nav nekāds brīnums. Pēc kustību trūkuma jūsu kājas droši vien kļuvušas pavisam vājas. Tomēr drīz tās atgūs spēkus. Iesaku jums pēcpusdienā iziet īsā pastaigā. Tikai vienu reizi ap dārzu, šis lauku gaiss ir diezgan spirdzinošs, pie tāda jūs droši vien neesat pieradusi.”

Rūtai par šausmām, Stenfīlda kundze apsēdās krēslā turpat netālu no viņas. “Es gribu sacīt, ka jūs droši vien esat radusi pie vēsāka laika.”

Rūta bija spiesta atbildēt. “Jā gan, taču cilvēks jau aklimatizējas.”

“Esmu pārliecināta, ka jūs to spējat. No kuras Anglijas vietas jūs esat?”

Nākamajā pusstundā Stenfīlda kundze iesaistīja Rūtu sarunā, kas lielākoties skāra Rūtu pašu, jo vecāko dāmu patiesi interesēja viņas pagātne, tomēr saruna tika risināta tik laipnā un smalkā manierē, ka Rūtai nebija iemesla apvainoties. Viņa pat atskārta, ka Stenfīlda kundze raugās viņā ar nepārprotamām simpātijām un augstu vērtē viņas darba pieredzi, un tāpēc Rūta sāka justies labāk. Daudz labāk. Šī sieviete viņu saprata. Pati nesen atgriezusies no Anglijas, viņa droši vien lieliski apzinājās, ar kādām kultūras atšķirībām Rūta šeit sastapusies. Lai izpatiktu Stenfīlda kundzei, Rūta apsolīja doties pastaigā.

Lavīnija tik tiešām lieliski apzinājās kultūras atšķirības, dodamās uzmeklēt savu vedeklu.

“Mums ir jātiek skaidrībā ar Tisingtones jaunkundzi. Nevar pieļaut, lai viņa tagad mūžīgi gulšņā, žēlodama sevi. Pāris dienās es dabūšu viņu uz kājām. Viņa nemaz nav tik slima, viņa ir tikai nomākta.”

“Kāpēc? Lavīnij, es nudien esmu darījusi visu, lai viņa justos apmierināta, bet ar viņu ir ļoti grūti saprasties. Viņa apvainojas par katru nieku.”

“Tas ir saprotams. Viņa ir jauna. Viņa ir dzīvojusi mierīgu dzīvi, kurā valdījušas stingras etiķetes prasības. Viņai nav ne jausmas, kā piekāpties tam, ko viņa uzskata par mūsu vaļīgajiem ieradumiem, un baidos, ka tik nelokāmam cilvēkam kā jūsu Tisingtones jaunkundze būs grūti mainīties. Viņai ir ļoti liela pašapziņa.”

Leonija paraustīja plecus. “Tā domā arī Džeks. Viņš mēdz teikt, ka viņa ir pārāk augstās domās par sevi.”

“Tad viņš maldās,” Lavīnija atcirta. “Tisingtones jaunkundze ir ļoti patīkama jauna sieviete. īsts dārgakmens. Daudz lasījusi. Pat tekoši runā franciski. Kā gan viņa būtu man noderējusi ceļojumos pa kontinentu tās dumjās Monikas vietā, kura to vien darīja kā nemitīgi iekūlās nepatikšanās! Tisingtones jaunkundze nav pārāk augstās domās par sevi; viņai ir jāatbilst zināmām normām, un tāda rakstura sieviete to darīs, lai vai gals klāt. Viņa vienkārši nezina citu veidu, kā dzīvot. Viņa pat raizējas par savu jaunāko māsu, kas arī strādā par guvernanti un kam esot nosliece uz bezrūpību.”

“To visu viņa tev izstāstīja?” Leonija jutās pārsteigtā I s tu kad neko nespēju no viņas izdabūt, par savu personisko d/ivi vt ņa klusē kā kaps.”

“Tas tāpēc, ka viņa ir bijusi pārlieku aizņemta, pulēdamas tev izpatikt.”

“Ak debestiņ! Vai viņa sūdzējās par mums? Vai par meitenēm?”

“Protams, ne. Tu vēl arvien nesaproti, Leonij. Viņa lieliski apzinās savus pienākumus. Viņai nenāktu ne prātā izteikt nosodošas piezīmes par kādu nojums. Taču tas neatrisina šo sarežģījumu. Es vispār netieku gudra, kāpēc tu aicināji uz šejieni tādu cilvēku kā viņa. Tev būtu vajadzējis vispirms aizbraukt uz pilsētu un aprunāties ar viņu pašai, nevis ticēt uz vārda savai māsai.” “Es tikai centos rīkoties tā, kā būtu vislabāk meitenēm,” Leonija satraukta taisnojās.

“Ha, jā! Meitenēm. Cik noprotu, viņām Tisingtones jaunkundze nepatīk, un Džekam nebija pa prātam viņas mēģinājumi iemācīt meitenēm, kā jāuzvedas pie galda. To viņš man pateica pats. Nu, skumji, vai ne? Kā tu tagad domā rīkoties?”

Leonija atzvila krēslā un nopūtās. “Tiešām nezinu. Viņa ir visus nokaitinājusi. Nesatiek pat ar istabeni un virēju.”

“Kāpēc viņai ar tām būtu jāsatiek? Viņas pasaulē kalpones ir tukša vieta. Bet paklausies, manu meitenīt, ko es teikšu. Tisingtones jaunkundzei ir taisnība. Esmu sabijusi šeit pietiekami ilgi, lai redzētu, ka Džeina un Džesija pie galda uzvedas tā, ka nudien kauns skatīties. Man ir bijis jāsavaldās, lai nepaņemtu līdzi pie galda žagarus. Šīm divām meitenēm Tisingtones jaunkundze ir pilnīgi nepieciešama. Kaut vai tikai tādēļ, lai klausītos viņā. Viņai ir brīnišķīgs balss tonis, bet tavas meitas tērgā kā divi grāvrači. Es pati grasos pateikt Džekam, ka uzskatu Džei-nu un Džesiju par divām luteklītēm, kuras neprot uzvesties.” Leonija sacēla spuras. “Tas nav taisnīgi, Lavīnij! Viņas vienkārši ir draiskules. Gan tas ar gadiem pāries.”

“Nepāries, Leonij. Kādam ir viņām jāiemāca, kā uzvesties, ja jau jūs ar Džeku paši to nespējat.”

“Tu gribi, lai mēs paturam Tisingtones jaunkundzi šeit?” “Nē. Šeit viņa nekādi neiederas. Un tavām meitām neko nedos viņas centieni, jo viņu neatbalsta šo audzēkņu vecāki.”

“Mēs jau cenšamies,” Leonija aizstāvējās, “bet viņa ir tik stingra un apvainojas, līdzko es izsaku kaut vai mazāko priekšlikumu. Mums būs viņa jāatlaiž un jāsameklē kāda cita.”

“Nē, tā vis nebūs. Džeinai un Džesijai ir jāiet internātskolā, turklāt jo ātrāk, jo labāk. Es pati izrunāšu to ar Džeku.”

- 5 -

Klaivs Hiljers neticēja nevienam vārdam. Mels nebija slepkava. Un viņš nebija arī cilvēks ārpus likuma, noziedznieks, kam piemīt tieksme nolaupīt zelta kravas.

“Kādēļ lai viņš to darītu?’’ Klaivs strīdējās pretim citiem zelt-račiem. “No šejienes viņš aizveda krietnu žūksni naudas. Par sargu viņš salīga tāpēc, ka doties uz Mēriboro kopā ar citiem bija drošāk. Dieva dēļ, jūs, zēni, taču pazīstat Melu! Tas viss ir aplam.”

“Tad kāpēc viņš aizlaidās?” kāds noprasīja.

“Vai tu viņa vietā neaizlaistos? Ja viss runātu tev par sliktu? Slepkavības visus bija tā satricinājušas, ka cilvēki bija gatavi viņu nolinčot. Vai tad tu nelaistos lapās, tiklīdz rastos kaut mazākā izdevība? Viņš nav vainīgs, kad es jums saku! Viņš ir tikai grēkāzis. Policistiem vajadzēja kādu saņemt ciet, lai pierādītu, ka viņi spēj aizsargāt braucējus uz šiem ceļiem, jo līdz tam viņi bija cietuši nožēlojamas neveiksmes. Likuma pārkāpēji dzīvo zaļi; nāk un iet, kad tīk, laupa, ko sirds kāro, un nekad netiek pieķerti. Makfērsons tam ir lielisks piemērs.”

Daži vīri klausījās. Daži pat piekrita. Taču visiem bija pašiem savas raizes, turklāt — ko tad viņi varēja līdzēt? Viloubijs bija meklējamo sarakstā, par viņa sagūstīšanu bija izsolīta atlīdzība.

Padzirdīs, ka zelta raktuvēs ieradies seržants Polloks, Klaivs viņu sameklēja. Puisis apgalvoja, ka viņam esot kas sakāms, un Polloks, kam patika šā angļa stāja, piekrita viņu uzklausīt.

No šā vīra Polloks vairāk uzzināja par manīgo Viloubiju, kas bija nozudis bez pēdām. Viņš iebilda: tikai tas vien, ka Hiljers uzskatot šo noziedznieku par “krietnu puisi”, vēl neatbrīvojot viņu no aizdomu nastas. Austrālijas lauku nomalēs jau mudžēt mudžot tautas iemīļoti bēguļi, gatavie varoņi, kas patiesībā esot caur un cauri noziedznieki. Tie nolūkojot nopietnu laupījumu — bankas, pasta diližansus, zelta vai naudas kravas —, bet nekad neuzbrūkot vienkāršiem cilvēkiem, par ko tad arī šie aizstāvji viņiem uzgavilējot. Viņi saņemot palīdzību nomaļās fermās, jo maksājot par pajumti un pret sievietēm izturoties ar cieņu, pat ar tādu pieklājību, ka sievietes, kā dzirdēts, taisni vai ģībstot no sajūsmas. Savukārt policisti, kas dzenot viņiem pēdas, sastopoties ar ietiepīgas klusēšanas mūri vai, vēl ļaunāk, ar klaju nepatiku. Viņus uzņemot nelaipni, nedodot viņiem ēst, aizdomu pilni fermeri sakot, lai viņi padzirdot zirgus un taisoties prom. Nepateicīgs darbs.

Polloks to saprata. Viņa vectēvs bija katordznieks, aizvests uz Austrāliju par to, ka zadzis drēbes no bagāta zemes īpašnieka, un šķirts no ģimenes, kuru bija centies uzturēt. Tas pārvērta Džonasu Polloku no klusa laukstrādnieka par stūrgalvi, kurš uz katra soļa turējās pretī cietumsargiem. Beigās viņš nonāca Nor-folkas salā, kas bija bēdīgi slavena ar uzraugu nežēlīgo izturēšanos pret katordzniekiem, un tur Džonasam Pollokam un kādai ieslodzītajai piedzima dēls, pirms Džonass pats tika piekauts par nepakļaušanos un nomira. Dēls — Džozefs Polloks — bija nonācis Sidnejā un kļuvis par kalēju. Taču sirdī viņš neglabāja rūgtumu. Ne tuvu.

“Kas bijis — bijis,” viņš mēdza teikt savam dēlam, mazajam Džo. “Es būtu varējis aiziet to pašu ceļu, ko mans vecais tēvs. Lādēt tos neliešus līdz savai pēdējai stundiņai. Bet, redz, tas man nebija asinīs. Viss gāja labi. Es ierīkoju pats savu smēdi. Tava mamma, viņa ir krietna sieviete, devās man līdzi no brīva prāta. Ja mēs paliktu tur, mums būtu klājies sliktāk. Sidnejai nav ne vainas.”

Un tā tiešām šķita — līdz tai dienai, kad jaunais D/o l'ul loks pateica tēvam, ka nolēmis iestāties tikko izveidotajā polu i jas dienestā.

Tad Džo dabūja redzēt dzimtas vēsturi no patiesās puses. Vi ņa tēvs kliedza un trakoja, draudēja nopērt viņu ar siksnu, sau kāja par okšķeri un nodevēju, jo viņš pārbēdzis pretinieka puse, bet māte raudāja, pūlēdamās saglābt mājas mieru. Nu Džo saprata, ka tēvs ir samierinājies ar savas dzimšanas apstākļiem, bet nekad nav spējis piedot valsts varai, kas tik cietsirdīgi sodījusi un beigās nogalinājusi viņa tēvu. To dēvēja par likumu vai varu, vai vēl sazin kādā vārdā, bet pašā saraksta galvgalī bija tiesneši un policisti... Džo vecākais viņus ienīda.

Tomēr tā bija un palika vislabākā iespēja; Džo Polloks nepalaida to garām un pēdīgi kopā ar sievu un bērniem pārcēlās uz Kvīnslendu. Ar māti viņi sazinājās joprojām, bet tēvs viņam nepiedeva nekad. Jā, seržants Polloks saprata šo nepatiku pret varas kalpiem, viņš zināja, kur tā radusies, taču viņam nebija laika par to prātot. No Britu salām šurp vairs netika vesti katordznieki, tas bija beidzies. Tagad bija jādzīvo nākamajām paaudzēm un jātiek galā ar ļaudīm, kas, maldīgi ticēdami, ka tādējādi atriebjas valsts varai, deva patvērumu tiem, kuri pasludināti ārpus likuma. Vairums no Šiem stūrgalvjiem nekad nebija redzējuši izraidītu katordznieku; viņi vienkārši maksāja meslus tautas nostāstiem, iedzimtai tieksmei pretoties jebkādai varai. Un seržants Polloks netaisījās ar to samierināties. Viņš mudināja savu priekšniecību ieviest bargus sodus, kas piemērojami katram, gan vīrietim, gan sievietei, ja tie palīdz noziedzniekiem un atbalsta tos, un pats nelokāmi turējās pie šiem galējiem līdzekļiem.

Un nu viņam bija jāklausās, kā šis anglis dzied slavasdzies-mas vēl vienam likumpārkāpējam, kurš, lūk, licies varen lādzīgs.

“Vai tādi nav viņi visi?” Polloks noprasīja Hiljeram.

“To es nezinu. Es tikai saku jums, ka Mels Viloubijs nav tas, kurš jums būtu jāmeklē.”

Hiljers uzstāja, ka vēl un vēlreiz jāpārrunā katrs šīs Iaupīša-nas un slepkavošanas sīkums, meklējot kādu pierādījumu, kurš varētu apliecināt, ka viņa draugs nav vainīgs, un, lai gan Polloks pacietīgi klausījās, šī saruna ne pie kā nenoveda. Viloubijs bija tintē līdz ausīm, un Kāmegijs, kas varēja to apliecināt, vēl bija dzīvs. Par laimi.

“Kā lai es zinu, Hiljer, vai jūs joprojām neesat ar viņu uz vienu roku?” seržants skarbi noprasīja, jo šie iebildumi viņam bija apnikuši.

“Es taču neesmu pametis raktuves un varu to pierādīt.”

“Tā jūs sakāt gan, bet patiesībā varbūt kaut ko noklusējat. Jūs šeit bijāt viņa pārinieks, taču neko nevarat man par viņu pastāstīt. Nojums es uzzinu vēl mazāk nekā no nabaga Teilora piezīmēm par viņu, un tajās esmu atklājis daudz melu. Kāpēc viņš ir melojis Teiloram?”

“Tāpēc, ka viņš neko neņēma nopietni. Tas Melam ir raksturīgs. Un viņš ļoti sargāja savu privāto jomu.”

Polloks aizkaitināts pacirtās pret Klaivu. “Un ko tas nozīmē skaidrā angļu valodā?”

“Viņš nemēdza par sevi stāstīt.”

“Vai varbūt viņam bija daudz slēpjama. Viņš ir vēl pavisam jauns; kur ir viņa tuvinieki? Kaut kur taču jābūt tuviniekiem!” “To es nezinu. Mels viņus nekad nepieminēja.”

“Vai varbūt jūs noklusējat. Būtu labi, godātais, ja jūs paturētu prātā, ka likums bargi soda katru, kurš palīdz noziedzniekiem un atbalsta tos. Jūs nekādā ziņā neesat ārpus aizdomām. Vai jums šeit vēl arvien ir nogabals?”

“Jā.”

“Un vai tas nes peļņu?”

“Tā ir mana darīšana.”

“Bet, ja jūs dosieties prom no šejienes, tā būs mana darīšana. Es gribēšu zināt, kad un uz kurieni jūs dodaties. Skaidrs?” “Protams.” Klaivs bija pārskaities. “Esmu pārliecināts, ka jūs veiksiet parasto policijas izmeklēšanu, bruksiet virsū vājākajiem

un sacelsiet milzīgu troksni, vajājot nevainīgu cilvēku līci uvi zēs jau tas izskatās skaisti, vai ne?”

Viņš sparīgiem soļiem gāja prom, atstādams Polloku stāvām, nebēdādams, ka ir noskaņojis šo vīru pret sevi, kaut arī gaidāma izmeklēšana. Kāpēc šis cietpauris seržants nevarētu vākties prom un meklēt īstus noziedzniekus? Pa zelta raktuvēm tie noteikti neblandās apkārt.

Taču Polloks neņēma ļaunā angļa izturēšanos. Tā vēl bija visai piedienīga salīdzinājumā ar parasto nicinājumu, ko šeit radīja viņa prašņāšana. Par lielāko veiksmi varēja uzskatīt pat to, ja ar mieru sadarboties bija tikai daži. Tomēr Hiljers bija svarīgs. Hiljers bija viņa vienīgā saikne ar Viloubiju. Uz Mēriboro bija nogādātas Teilora piezīmes par sarunu ar to zelli, un Polloks bija tās rūpīgi izpētījis. Pēc tam pa telegrāfu bija nosūtījis šīs ziņas jaunajam policijas priekšniekam Džesperam Kempam, priecādamies, ka nu radies labs pavediens, pa kuru dzīt pēdas bēglim, taču atbilde bija viņu apmulsinājusi.

Neviens nepazina aitu cirpēju ar uzvārdu Viloubijs. Dažās viņa pieminētajās fermās audzēja liellopus. Un nevis aitas. Viņa tēvam nepiederēja viesnīca Ipsvičā, tai pilsētā vispār nepazina tādu ģimeni. Kemps acīmredzot bija nospriedis, ka “Viloubijs” varētu būt izdomāts uzvārds, un Polloks sliecās tam piekrist. Tas šķita visai slīpēts paņēmiens tādam melīgam lauķim. Un viss norādīja uz cilvēku, kas noziedzīgu nodomu labad cītīgi izdzēš savu īsto “es”. Polloks sāka domāt, ka šī laupīšana gatavota jau labu laiku. Tomēr Viloubijs — vai kā nu viņu sauca — nevarēja būt tik gudrs, lai kaut ko tādu būtu izplānojis pats.

Aizgājis atpakaļ uz inspektora namiņu, Polloks smagi apsēdās uz krēsla Kārnegija istabā. Tagad kuru katru dienu bija jāierodas jaunajam zelta raktuvju inspektoram.

Pollokam bija jāatzīst, ka Teilora vietā arī viņš būtu salīdzis par apsargu Viloubiju ar nevainīgo bērna ģīmīti. Drošības labad, pēdējā mirklī nejauši sastaptu cilvēku, kurš nav pazīstams ar citiem sargiem. Ja arī ne aitu cirpējs, viņš katrā ziņā bija laucinieks, aukstasinīgs un mierīgs, tāds nekritīs panikā, ja sāksies nepatikšanas. Pollokam bija viena priekšrocība: viņš pazina Vi-loubiju, bija jājis viņam līdzi uz diližansu un saprata, ka šis lau-ķis nevar būt vadonis. Bet kurš tad?

Makfērsons. Džeimss Makfērsons. Tas varētu būt... un kurš vēl? Un kāda ir saikne starp Makfērsonu un Viloubiju? Ja Pol-loks spētu noskaidrot to, tad dabūtu rokā abus. Tomēr to īstenot traucēja kāds neliels šķērslis...

Arī Makfērsons nebija plānu kaldinātājs. Skota pārdrošie izlēcieni bija notikuši Jaundienvidvelsā, tālu dienvidos pie pašas Kauras, un Kvīnslendā uz rietumiem no Romas, un tālu ziemeļos ap Makaju un Bovenu, simtiem jūdžu uz ziemeļiem no Mē-riboro. Un tad viņš bija uzkūlies šeit un aplaupījis pasta diližansus — divas naktis pēc kārtas.

Polloks pētīja pie sienas pakarināto karti. Kvīnslendas karti. Bija acīm redzams, ka ik pēc laupīšanas vai varbūt pēc divām Makfērsons laižas prom. Viņš vis vienkārši nedevās pakalnos; no jauna viņš vienmēr parādījās tikai simtiem jūdžu attālumā. Tad kālab lai viņš nedēļām ilgi kavētos šajā apvidū, gaidot zelta kravu?

Polloks papurināja galvu. Apraksts gan atbilda Makfērso-nam, bet pati laupīšana ne.

Viņu uztrauca vēl kaut kas cits šai uzbrukumā, kaut kas tāds, ko viņš bija palaidis garām un pats apzinājās, ka ir palaidis garām. Bet gan viņš to vēl pārdomās. Vajag tikai laiku. Vienīgi Pol-loka sieva piekrita, ka viņš savu amatu veic labi; citi uzskatīja viņu par gausu darbarūķi, ļoti metodisku, tādu, kurš nekāro pēc skatuves, pēc starmešu gaismas. Tieši tāpēc Polloku tagad bargi pēla par to, ka viņš toreiz atlaidis vīrus, kuri pavadījuši viņu un apcietināto Viloubiju. Ja viņš būtu atļāvis ļaužu baram sekot, Vi-loubijs nemūžam nebūtu izbēdzis.

Pollokam bija dibināts iemesls pamatīgām dusmām uz Melu Viloubiju.

Jā, Alins Kārnegijs varēja justies apmierināts .11 IVnja vci kurnu, un to viņš pats atzina ikreiz, kad vien ciešanas java vi ņam domāt arī par ko citu, ne tikai par savu ievainoto roku Vic tējais ārsts bija iztīrījis brūci un ievilcis rokas kaulus vieta, cik labi vien spēdams, sagādādams pacientam negantas sāpes un 1110 kas. Neuzticēdamies šim ārstam, kuru pats dēvēja par miesim* ku, Kārnegijs aizkaitināts sūdzējās, ka no tādas palīdzības roka tikai sāpot vēl vairāk. Tik ļoti sāpot, ka ārsts piedāvājās ataicināt kaulu speciālistu no Brisbenas.

“Vai jūs domājat, ka man naudas kā pelavu?” Kārnegijs vi ņam uzbrēca. “Tas taču maksās veselu bagātību!”

“Varat braukt pie speciālista pats,” ārsts attrauca. “Man nav iebildumu.”

“Nevaru vis. Nejūtos tik labi, lai spētu doties ceļā.” Turklāt Kārnegijam nenāca ne prātā pamest Mēriboro. 'Pikai ne bez zelta.

Viloubija bēgšana bija īsts laimes gadījums. Gan tā, gan bēres bija novērsušas sabiedrības uzmanību no pašas laupīšanas, un Polloks noņēmās ar bēgļa vajāšanu. Seržants bija pratinājis Kār-negiju bezgalīgi, un tas slimam cilvēkam nudien bija par daudz. Ne tikai ievainotā roka vien, Kārnegijs cieta arī no smagas caurejas, kurā vainoja pretīgās zāles, ko parakstījis ārsts.

Nodevies pašnožēlai, Kārnegijs palika savā Mēriboro mājā, kur viņu aprūpēja apteksne, un raizējās par zeltu, raizējās par Periju. Lai gan abi bija vienojušies, ka Perijs neuzņems ar viņu nekādus sakarus, Kārnegijs nevarēja būt pilnīgi drošs par to, vai šis nelietis nav nozudis ar visu laupījumu, — tas bija vienīgais vājais punkts Kāmegija plānā. Tieši tas bija visu sarežģījis. Tādam uzdevumam nevarēja salīgt godīgu cilvēku, tāpēc bija nepieciešams riskēt, salīgstot Periju. Tas bija pilnīgi nepieciešams. Tomēr, būdams azartspēlmanis, Kārnegijs zināja, ka apstākļi ir labvēlīgi viņam. Perijs bija kājnieks, aunapiere; viņš klausīs pavēlei. Puse tik liela guvuma bez bailēm, ka reiz kāds varētu apsūdzēt viņu šā nozieguma līdzdalībā, — tik lielu atlīdzību Perijs nebija saņēmis vēl nekad. Un pats plāns bija tik spožs, ka izvilināja šim nezvēram atzinības smaidu, kas nudien gadījās reti.

Visas šīs raizes sagādāja Kārnegijam pastāvīgas galvassāpes, un, drūmi kvernēdams pie loga un noraudzīdamies ielas rosībā, viņš sāka ienīst šo pilsētu.

Oficiālā vēstulē Zelta raktuvju departamenta priekšniekam viņš atteicās no sava inspektora amata, atsaukdamies uz nopietnu ievainojumu un nervu pagurumu, un aizvāca savas mantas no Mēriboro kantora.

Atkāpšanās no amata tika uzņemta ar līdzcietības apliecinājumiem un pateicību, kā arī ar solījumu, ka alga viņam tiks samaksāta par pilnu gadu, nevis tikai par tiem deviņiem mēnešiem, ko viņš tiešām nostrādājis.

Tāda samaksa Kārnegijam šķita taisnīga. Toties ieteikums apmeklēt speciālistu bija ļāvis ieraudzīt vēl vienu iespēju. Dabūjis savu zeltu, viņš varētu aizbildināties ar ievainojumu, lai steigšus brauktu uz Brisbenu, taču pēc tam nevis paliktu tajā pilsētā, kur uzglūn kreditori, bet gan ar kuģi dotos uz citām zemēm. Varbūt uz Ķīnu, daudzi kuģi kursēja uz Ķīnu un atpakaļ, bet no turienes — uz Ameriku. Ķīnā būtu daudz vieglāk atbrīvoties no zelta. Pirms sava plāna īstenošanas Kārnegijs bija pārliecinājies, ka Brisbenā ir slepeni uzpircēji, kuri pērk zeltu, neuzdodot nekādus jautājumus, tomēr jaunā doma bija daudz labāka.

Sev par šausmām, viņš saņēma vēstuli no sievas, kas bija gaužām satraukusies, uzzinādama par uzbrukumu un par vīra ievainojumiem, kuri avīzēs bija krietni pārspīlēti, un piedāvājās atbraukt, lai rūpētos par viņu. Kārnegijs steigšus nosūtīja atbildi. Tas esot lieki, un tik prasta pilsēta kā šī neesot īstā vieta viņa sievai. Lai viņa paliekot Brisbenā, viņš braukšot mājās, tiklīdz veselība ļaušot.

Kārnegijs nopūtās. Šī sieviete viņu pastāvīgi kaitināja.

Un kur ir Perijs?

Nevienam, kurš kopā ar Plikpauri Periju strādāja ostā, nebija ne mazākās jausmas par to, ka viņš tagad ir bagāts vīrs, svarīgs vīrs, un, kaut gan viņam pietika saprāta ciest klusu, viņš

tomēr kļuva dižmanīgs, un darba biedru acīs tas ncblH nnluilļu viņu tīkamāku. Arī parasti Perijs bija kareivīgs, allaž paļamlantlcN uz to, ka vienmēr tiks cauri sveikā, jo bija ļoti spēcīgs. Smags darbs viņam nekad nebija paticis, bet patlaban nekas cits nculli ka. Darbā viņš bija iestājies tikai tādēļ, lai izvairītos no aizdo mām; tas deva viņam iemeslu palikt Mēriboro. Viņš sev nemitīgi atgādināja, ka vajag tikai drusku nogaidīt, un tad viņš varēs pamest šo sviedrētavu, sadalīt guvumu ar Kāmegiju un mesties greznā dzīvē. Taču gaidīt bija ļoti grūti.

Perijs bez mitas domāja par zeltu, paslēptu koka pakājē pie upes, kaut gan viņš nemaz negribēja par to domāt... Tas bija tāpat kā iztēloties sievieti, kad nevienas nav pa rokai, un vadīt mokpilnas naktis, mirkstot sviedros, nīkstot kņudinošās alkās... un pēc tam pamosties kā dzīvam mironim. Tas vis neuzlaboja omu.

Mahonijs, maiņas uzraugs, jau trīs nedēļas staigāja Perijam pakaļ. Viņš būtu atlaidis Periju uz līdzenas vietas, ja vien tik ļoti netrūktu strādnieku. Bija grūti noturēt vīrus šai darbā, ja tepat netālu atradās zelta raktuves. Perijs allaž sagādāja nepatikšanas, piesējās, uzsāka kautiņus, draudēja citiem strādniekiem un laikam iedomājās, ka pats izvēlēsies, uz kura kuģa strādāt.

Beidzot uzraugam tas bija līdz kaklam. “Paklau, Perij, ja tas darbs tev nav vajadzīgs, tad tā arī pasaki un vācies pie velna!”

Viņam par pārsteigumu, nemiera cēlējs acumirklī piekāpās, murminādams, ka gribot palikt darbā, gandrīz vai atvainodamies, un Mahonijs, galvu šūpodams, pārsteigts noskatījās, kā Perijs, uzmetis kūkumu, velkas prom.

Taču šī piekāpšanās nevarēja turpināties ilgi. Perijam bija grūti paciest pazemojumu visu pārējo vīru priekšā, kuriem bija jāstrādā. Tas kreinta viņu augu dienu, itin kā viņa lielajā vēderā kņudinātos tārpi, par kuriem viņš centās nelikties zinis, jo vajadzēja turēties pie plāna. Viņš atsauca atmiņā sajūsmu, ko bija jutis, aprukdams savu guvumu koka pakājē. Ne gluži pie tā koka, kuru bija izraudzījies Kārnegijs, tomēr par vietas iezīmi varēja noderēt ari tas. Perijs atcerejas Karnegija noradīto vietu un nodrebinājās. Savu mūžu viņš nebija mucis tik žigli. Tiklīdz viņš bija sataisījies rakt bedri starp koka saknēm, tā pamanīja dubļos krokodilu pēdas, kas veda šurp no upes. Lielas, dziļas, zemē ievilktas sliedes! Perijs zibenīgi metās prom, pat neatskatīdamies, vai nepamanīs šo briesmoni.

Zinādams, ka krokodili spēj pārvietoties neticamā ātrumā, Plikpauris joza aizvien augstāk pa krasta nogāzi, lauzdamies caur biezajiem brikšņiem, līdz tika drošībā.

“Jēzus!” viņš noelsās. “Tur nu es atpakaļ neiešu!”

Atguvies no izbīļa, viņš ņēmās meklēt citu paslēptuvi un beigās izšķīrās par vecu Mortona līča vīģeskoku, kura mezglainās saknes pletās jardiem tālu. Kur vairs labāk!

Laupījums drīz bija paslēpts dziļā iedobē; nemaz nevajadzēja rakt zemi, pat ne raust lapas. Perijs paplikšķināja pa koka grubuļaino stumbru.

“Lāga vecis! Pieskati nu manu mantību!”

Viņš noskurinājās, atskatījies uz upi. Kārnegija šauteni viņš bija iesviedis ūdenī; pieairējis pie krasta, viņš bija izcēlis mantas no laivas, tad izsitis tajā caurumu un nogremdējis to, un tie nolādētie krokodili viņam nebija nākuši ne prātā!

“Reizēm veicas,” viņš nomurmināja, sameklējis savu zirgu un raisīdams tam no kājām pinekļus.

Plikpauris Perijs bija neparasti līksms, kad uzlēca zirgam mugurā un jāja atpakaļ pa krastmalas taku uz pārceltuves pusi, pretim Mēriboro drošajam patvērumam.

Patlaban viņš joprojām domāja par veco labo vīģeskoku. Atskanēja svilpe, vēstot darba laika beigas. Iekabinājis savu abor-dāžas kāsi aiz jostas, Perijs devās uz krogu — nevis uz Rēdere-jas viesnīcas krogu, kur dzēra visi ostas strādnieki, bet gan tālāk pa ielu uz Criterion, lai izvairītos no zobgalībām un dzēlībām, ar ko viņu apmētātu drauģeļi, kuri dzirdējuši vārdu pārmaiņu ar Mahoniju.

Stāvēdams bāra letes galā, viņš citu pēc citas izdzēra trīs pintes — vientuļš, domīgs dzērājs, kurš prātoju pai Mulumiju un pui to, ko vienā jaukā dienā izdarīs ar šo īru salašņu Viņš pinio|u arī par Kārnegiju, kurš bija iegrūdis viņu šajā kauna, puve Iedami ko viņam būs darīt un ko ne. Viņam, Perijam, kas biju iiosimdn jis tādu laupīšanu, kura pārspēja visus Makfērsona vaioņtlittt>nsf

Perijs pārgāja uz rumu. Uz pašu stiprāko rumu. Vislabāko visā Mēriboro. Viņam iešāvās prātā, ka derētu satikties ai Kai negiju. Nu jau bija pagājušas trīs nedēļas, laupīšana tikpat ka ai/ mirsta, jo tikmēr bija nogrimusi “Javas ķēniņiene” un atvērts jau nais rātsnams. Viloubijs vairs netika pieminēts gandrīz nemaz Tas dumiķis bija aizšmaucis uz pakalniem un, ja būs prātīgs, tur arī paliks. Perijs iespurcās. Tas nu gan bija veikls gājiens — iejaukt lietā tādu muļķa puišeli! Kārnegijs bija pareģojis, ka policija uz to uzķeršoties, un tā ari notika, policisti metās ķert vēju laukā. Pašiem vējš svilpo galvā. Perijs paprasīja vēl vienu rumu. Šis vietējais rums bija gatavais ugunsūdens, bet nu Perijs jau bija izdzēris tik daudz, ka sīvais garšoja pēc nektāra.

Bārā iestreipuļoja pulciņš vīru, un Perijs sadrūma. Dažus viņš pazina un ņēma ļaunā, ka tie ielauzušies vietā, kuru viņš tagad uzskatīja par savu. Vīri acīmredzot bija dzēruši kur citur un tad nolēmuši doties uz mazo Criterion bāru; viņi jau drūzmējās pie letes, saukdami, lai viņus apkalpo. Plikpauris tīšām stāvēja kā iemiets, izpletis elkoņus, lai aizņemtu vairāk vietas, un tāpēc kāds neizbēgami iespraucās viņam līdzās.

“Ko tu te grūsties?” Perijs nikni ieņurdējās.

“Es negrūstos, čomiņ. Pavirzies drusku sānis.”

Pie letes spiedās vēl viens, nelikdamies zinis par Plikpaura elkoņiem, tāpēc Perijs ar savu drukno plecu pagrūda traucētāju tā, ka viņš sagrīļojās.

“Uzmanīgāk, stulbeni!” svešinieks uzkliedza, bet Plikpauris metās viņam virsū un sakampa viņu aiz krekla priekšas.

“Kuru tu nosauci par stulbeni?”

Svešais bija maza auguma, bet kareivīgs. Viņš nikni izrāvās no tvēriena.

“Pievāc savas treknās ķepas, čomiņ!”

To dzirdot, Plikpauris iegāza kareivīgajam pa pakrūti, un viņš iekrita pārējo dzērāju barā. Tai pašā mirklī viņus apsauca krodzinieks. “Nekādas kaušanās bārā! Tu, Perij, ej ārā! Ej mājās pie mammas!”

Perijs jutās ārkārtīgi apvainots. Viņš te bija ieradies pirmais, klusu un mierīgi tukšojis savas glāzītes, un tad bija uzkūlies šis pūlis, vairums jau krietni sadzērušies, un nu viņu dzina ārā! Nekā nebija, ar diviem pazemojumiem vienā dienā viņš vis nesamierināsies!

“Kas mani te metīs ārā?” Perijs nikni noprasīja.

No burzmas iznira kāds rudmatis. Mahonijs! Iru salašņa! “Es. Tracis mums te nav vajadzīgs, Perij. Tu jau esi diezgan dzēris. Tagad ej mājās.”

Vienā mirklī Plikpauris bija izrāvis savu abordāžas kāsi un pacēlis to gaisā kā milzīgu plēsoņas nagu. “Pamēģini! Te tu neesi nekāds priekšnieks.”

Zaudējis pacietību, Mahonijs pagriezās pret krodzinieku. “Ielej viņam ceļakāju...”

Bet Plikpauris nevilcinājās, lai dzirdētu, kas Mahonijam sakāms. Viņš atvēzējās un centās uzbrukt īram negaidot, taču te naski iejaucās kareivīgais svešinieks. Viņš lēca uz priekšu, lai pagrūstu Mahoniju malā, un kāsis ar visu sparu ietriecās kaklā un mugurā viņam pašam; apkārt pašķīda asinis.

Saniknotais pūlis aplenca Plikpauri un ar dunkām un spērieniem iedzina viņu kaktā.

Nākamajā rītā Plikpauris pamodās cietumā sadauzīts, ar dažām salauztām ribām, paģiru, nelabuma un izsalkuma mocīts, apsūdzēts par draudiem un kaušanos. Viņa upuris gulēja slimnīcā ar vairākiem nopietniem ievainojumiem.

“Cik ilgi man te būs jātup?” viņš novaidēja.

“Kas tev bēdas?” Konstebls Gass Frū paraustīja plecus. “Tu pie mums esi tikai pagaidām, līdz ieradīsies miertiesnesis, un tad tu dosies krietnu gabalu tālāk uz dienvidiem.”

“Kad miertiesnesis atbrauks?”

“Pacieties, kad vajadzēs, tad atbrauks. Tu nu gan cm hc|<' dzīgi izrīkojies ar Džekiju Flinnu. Viņam sestdien bija paictl/O tas kāzas. Tur nu vairs nekā. Tu sacūkoji kāzu svinības, čomiņ, un nav neviena paša, kas aizliktu par tevi labu vārdu, tāpēc sāc vien pierast pie maizes un ūdens.”

Dažas dienas vēlāk Plikpauris mēģināja lūgties Frū. “Paklausies tak, ko es teikšu! Es nevaru palikt cietumā. Man ir darīšanas.”

Frū iesmējās. “Kā nu ne! Kuģi nevar iziet jūrā bez tavas palīdzības. Tu esi svarīgs vīrs, Plikpauri. Bet vai tad tu vēl neesi dzirdējis? Runā, Džekijs esot cietis tik stipri, ka vairs nespēšot pagrozīt galvu.”

“Nē, paklausies! Es varu samaksāt. Ja kāds dabūs mani no šejienes laukā, es parādā nepalikšu, ja tu saproti, ko es gribu sacīt.”

Konstebls necēla ne ausi. Citi cietumnieki, padzirdējuši šo sarunu, lūkoja aizņemties no Plikpaura naudu. Miertiesnesis nesteidzās ierasties Mēriboro, un, kad pēdīgi ieradās, pratināšana ilga tikai dažas minūtes. Plikpaurim piesprieda sešus mēnešus cietumā Svētās Helēnas salā, kas atrodas Brisbenas upes grīvā.

Enguss Perijs neprata ne lasīt, ne rakstīt. Viņš bija uzaudzis nabadzīgā fermā uz dienvidiem no Sidnejas, un darbā pārgurušie vecāki neuzskatīja, ka vajadzētu mācīties grāmatā vai, piemēram, valkāt apavus. Toties viņi atzinīgi noraudzījās, kā viņu vienīgais dēls no vārga tekainīša kļūst par lielu, muskuļotu jaunekli un drīz vien pāraug tēvu. Viņu zēns bija spēcīgs, lieliski piemērots darbam fermā, un vecāki lika viņu pie šā darba jau no mazotnes. Pareizāk sakot — mēģināja to darīt. Enguss bija slinks un spītīgs, un, tikai bez mitas ņemot rokā pātagu, viņu varēja piespiest paveikt uzdoto. No kaimiņu fermeriem, kuriem nebūt neveicās labāk kā Perijiem un tieši tāpat bija jācīnās ar postošo sausumu, sāka pienākt sūdzības, ka Enguss esot zaglis, jo ikreiz, kad viņš ciemojies kaimiņu mājās, tur kaut kas pazūdot... iemaukti, žāvēta ciska, vista, žoga stieple... šis saraksts šķita bezgalīgs. Sākumā vecāki apgalvoja, ka Enguss neesot vainīgs — zēnam vēl neesot ne pilni četrpadsmit —, bet, uzgājis stallī svešus seglus, tēvs metās dēlam virsū ar pātagu, apņēmies dot viņam mācību, kuru viņš tik drīz neaizmirstu, bet pēc tam likt, lai aiznes seglus atpakaļ īpašniekam.

Tomēr neiznāca gluži tā, kā cerēts. Enguss izrāva pātagu tēvam no rokas, aizsvieda prom un piekāva tēvu ar cirvja kātu. Tikai tas, ka Perija kundze kliegdama metās abiem pa vidu, paglāba viņas vīru no nopietnākiem ievainojumiem. Tomēr cīņa bija galā. Enguss devās projām no fermas, lai nekad vairs neatgrieztos.

Viņš pievienojās kauslīgu jaunekļu bariņiem, kas slaistījās gar Sidnejas dokiem, un pēdīgi devās uz ziemeļiem — aizdomīgs tips, kurš biedrojās ar sev līdzīgiem, ar noziedzniekiem un citām padibenēm.

Tāpat kā daudzi, kas izraudzījušies tādu ceļu, Plikpauris beidzot nonāca zelta raktuvēs, kur cerēja drīz tikt pie bagātības — lai vai kādā veidā. Kopā ar pārinieku viņš lūkoja skalot zeltu un par lielu prieku arī atrada dažas unces zelta smilšu. Un tieši tur Perijs sastapa Kāmegija kungu — svarīgu vīru, kas sāka par viņu interesēties, kad Perijs pieteicās uz jaunu nogabalu.

Plikpauris jutās glaimots, ka iepaticies šim sirsnīgajam Kār-negijam, kurš pat izpildīja pieteikuma veidlapas viņa vietā. Devies inspicēt raktuves, Kārnegijs bieži pasveicināja Plikpauri — tik bieži, ka Plikpaurim jau radās aizdomas, vai tikai šis lielais vīrs nav kāds okšķeris. Zeltracis Perijs joprojām bija arī zaglis Perijs, un šeit netrūka tukšu telšu, ko aptīrīt.

Pēc strīda ar savu pārinieku, kas beigu beigās bija aizbēdzis no raktuvēm, Plikpauris nelaimīgs sēdēja pie savas noplukušās telts, un tur viņu uzmeklēja Kārnegiijs.

“Kā sokas raktuvēs, Perija kungs?”

“Ak, nav nekāda labuma. Tīrā laika tērēšana. Es laikam atteikšos no sava nogabala.”

“Jā, tur laikam nevar iztikt bez veiksmes. Dažiem veli >r • l tiem ne.”

Plikpauris paraustīja plecus. Viņš nebija tāda oma. lai apmal nītos laipnībām ar šo okšķeri.

“Es varētu piedāvāt jums kādu darbu,” Kārnegijs teica.

Uz sadrūmušo Plikpauri tas neatstāja nekādu iespaidu. “Mek lejiet citur.”

“Tas ir darbiņš vienai reizei. Par krietnu samaksu.”

“Ko tu neteiksi!” Plikpauris palika vienaldzīgs.

“Labi. Ja pārdomāsiet, tad šovakar pēc desmitiem atnāciet uz manu istabu. Tikai tā, lai neviens jūs nepamana.”

Plikpauris uztina smēķi, pat nepaceldams acis, kad švītīgais inspektors devās prom. Iedomādamies, ka šis zellis varbūt ir kāds izvirtulis, viņš pavīpsnāja. Izvirtuļi — tā ir dzīva nauda. Tos var pietest līdz nāvei, bet tie tevi nemūžam nenodos. īpaša suga. Pe-rijs nolēma, ka vēlāk tomēr aizlavīsies uz inspektora mājiņu. Varbūt laiks nebūs tērēts velti.

Tā viss sākās. Kārnegijs nebija izvirtulis. Viņam bija pudele viskija, un viņš runāja par deviņiem mēmiem, bet neko izvirtīgu nedarīja. Tomēr viņš runāja arī par piedāvāto darbu, tā aplinkiem vien, līdz Plikpauris noprata, ap ko lieta grozās, un pamazām sāka domāt, ka šis vīrs ir blēdis. Viņš pavīpsnāja, kārodams uzzināt vairāk, un tā tas turpinājās...

Visu laiku, sēdēdams Mēriboro arestantu kamerā, Plikpauris bija cerējis, ka viņu izglābs Kārnegijs. Piekukuļos vienu otru dūzi un dabūs viņu laukā; tomēr no pārinieka nebija ne miņas. Plikpauris nevarēja nevienam uzticēties tiktāl, lai lūgtu uzrakstīt Kārnegijam vēstuli; un ko tad vēstulē lai saka? Būtu bīstami pievērst citu uzmanību tam, ka abi ir pazīstami. Tiesa, Kārnegijam būtu tikpat bīstami aizlikt kādu vārdu par Periju, jo plāns pamatā balstījās uz to, ka starp abiem nedrīkst pastāvēt nekāda acīm redzama saikne.

Un tomēr Perijs nikni prātoja, ka gan jau Kārnegijs kaut ko spētu izdarīt pa kluso. Viņš taču bija liels vīrs.

Kad Plikpauri aizveda no Mēriboro un pieķēdēja kuģa tilpnē, viņš jutās pateicīgs tam krokodilam, kas bija ložņājis pa krastmalu. Ja nebūtu šā nezvēra, viņš būtu atstājis zeltu tieši tur, kur to meklēs Kārnegijs. Un tad Kārnegijs pievāktu sev visu guvumu, kamēr pārinieka nebūtu tuvumā. Tagad laupījums tur glabāsies, līdz Perijs atkal būs brīvībā.

Saīdzis un nīgrs, Perijs kopā ar citiem cietumniekiem Bris-benas krastmalā tika iegrūsts liellaivā, kas aizveda viņus lejup pa upi uz briesmīgo soda izciešanas vietu — Svētās Helēnas salu, no kurienes varēja aizbēgt, vienīgi pārpeldot jūras šaurumu, kurā mudžēt mudžēja haizivis. Jau izkāpjot krastā, Perijs par savu izaicinošo uzvedību nopelnīja pirmo no daudzajiem kāvieniem, un uzraugi vēl nobrīdināja, ka itin nemaz nesteigšoties laist viņu brīvībā.

“Mēs pazīstam tādus kā tu,” viņi teica. “Ašie puiši te iemācās stāvēt miera stājā, bet, ja ne, tad nosēž savu laiku un vēl maķenīt pa virsu.”

Tuvojoties norunātajam brīdim, Alins Kārnegijs kļuva tik nepacietīgs, ka pasāka vakaros sēdēt savā sētaspuses lievenī, gaidīdams savu vēlo viesi, gaidīdams Periju, kurš ielavīsies viņa pagalmā, kaut arī abiem nebija paredzēts satikties. Perijs bija piekritis paļauties uz bijušā inspektora ievingrināto aci, sadalot laupījumu divās līdzīgās daļās. Tik līdzīgās, cik nu tas iespējams, Kārnegijs prātoja, — pieņemot, ka maisos atrodas pēc svara sasvērtas zelta smiltis, kā arī pēc lieluma sašķiroti tīrradņi, monētas un banknotes. Tās bija viņa, pasākuma vadoņa, tiesības, un Perijs neiebilda; viņu bija tā apžilbinājušas izredzes uz pilnīgi drošu laupījumu, ka viņš būtu piekritis jebkam.

Beidzot licies gultā, paguris no modrās gaidīšanas un nerimtīgajām sāpēm savā ļenganajā un izkropļotajā delmā, kas dzija ļoti gausi, Kārnegijs tomēr gulēja nemierīgi. Viņš bez mitas ieklausījās, vai nenāk Perijs, trūkās augšā no katra troksnīša, no katras dzīvas būtnes, kas bija sazvērējusies traucēt viņa miegu.

Sīki dzīvnieciņi čabinājās pa krūmiem, iesvilpās puni', .linu 1« . no kaut kā nezināma, rēja suņi, brēca kaķi, un Karnegijit •.pllven izmirka sviedros, jo nakts bija atvedusi līdzi savus dēmonus Nr žēlīgos sapņos viņu piemeklēja īsas, skarbas drāmas, allaž nepil beigtas, bet šaušalīgas savā spilgtumā, līdz viņš sāka baidīties no miega. Kārnegijs nemitīgi iestāstīja sev, ka vainīgi nervi. Kad at nāks Perijs, viss būs galā.

Tā nu viņš gaidīja un gaidīja. Dienas vilkās gausi, naktis bija izturamas tikai ar viskija pudeli blakus. Kārnegijs atraidīja apmeklētājus, turklāt viņa upura slava bija noplakusi, tāpēc ciemos nāca vairs tikai nedaudzi. Gimpi zelta raktuvēs joprojām tika atrasts zelts, tomēr drudža sajūsma bija izplēnējusi, jo visu skatieni pievērsās jaunai vietai — Čārterstauersai, kur esot tik milzīgi zelta krājumi, ka tā aizēnojot visas pārējās atradnes.

Vēlreiz ieradās Polloks, šoreiz, kā pats izteicās, neoficiālā vizītē, lai apraudzītu slimnieku, tomēr Šis vīrs bija liels viltnieks, un Alins izturējās piesardzīgi. Polloks uzdeva gluži nekaitīgus jautājumus tik nosvērtā balsī, ka vientiesīgāka cilvēka modrība uzreiz būtu iemidzināta, bet Kārnegiju vis nevarēja apmuļķot. Arī viņš prata spēlēt šo spēlīti: sagaidīja seržantu ar žēlabainu pateicību, jo nevienam jau viņš vairs nerūpot, pat tam nelgām ārstam ne. Un viņš ņēmās stāstīt par uzbrukumu un par nabaga nelaiķi Teiloru, un par pārējiem diviem vīriem, līdz sāka atkārtoties un kļuva tik bezgalīgi garlaicīgs, it kā vēlētos apliecināt, ka savu mūžu vairs neatgūsies no šīs briesmīgās varmācības.

Seržants sēdēja lievenī kopā ar viņu, dzēra viņa labo viskiju un acīmredzot nemaz nesteidzās projām.

“Žēl gan, ka viņi tik drīz iecēluši jaunu zelta raktuvju inspektoru,” Polloks piezīmēja.

“It nemaz. Es iesniedzu atlūgumu. Neesmu nekāds varonis. Man šis darbs nav vajadzīgs.”

“To es saprotu, ser, bet šis darbs bija labi apmaksāts. Slikti, ka jāatsakās no tādas algas.”

“Man ne. Redziet, man ir līdzekli.”

“Tas labi. Man bija radies iespaids, ka zelta raktuvēs jums ir daži parādi. Kāršu parādi.”

Kārnegijs iesmējās. “Kuram džentlmenim gan nav kāršu parādu! Ar tiem blēdīgajiem zeļļiem man tiešām neveicās. Jūs jau varat iedomāties, ka pēdējā laikā es jutos pārāk slikti, lai par viņiem prātotu, bet nupat šodien kārtoju dokumentus, lai nosūtītu viņiem šo naudu, jo pats, protams, nespēšu tur atgriezties. Es nekad neatstāju nesamaksātus kāršu parādus, kaut kas tāds man liekas pretīgs.”

“Bez šaubām. Sakiet, vai tas ir tiesa, ka mūsu vietējā bankā jūsu kredīts jau ir pārsniegts?”

Kārnegijs jutās sašutis par to, ka šis iznirelis bāž degunu viņa finansēs, tomēr atbildēja ar bezrūpīgiem smiekliem.

“Kas noticis? Vai tas nožēlojamais baņķieris sāk uztraukties, ka es vēl ņemšu un nomiršu, pārsniedzis kredītu? Nesen saņēmu no Zelta raktuvju departamenta čeku par lielu summu un vēl prēmiju, tāpēc man pat nav nekādas vajadzības sazināties ar savu Brisbenas banku, lai nosūtītu naudu uz turieni. Starp citu, vai jums ir Balaratas raktuvju akcijas?”

“Nē.”

“Tad klausiet manam padomam. Ieguldiet tur naudu. Pēc zeltraču nemieriem investori zaudēja drosmi. Mana sieva gribēja, lai es pārdodu akcijas, bet es tās nepārdevu; tagad manu akciju vērtība ir milzīga un turpina augt. No drošiem avotiem zinu, ka Balaratā zelta ir atliku likām. Ne tā kā Gimpi sēkļos. Starp citu, seržant, jūs daudz ceļojat apkārt. Es būtu pateicīgs, ja jūs izteiktu man savas domas par Cārterstauersas atradnēm. Vai tās tiešām ir tik lielas, kā runā?”

“Es nezinu.”

Kārnegijs redzēja, ka policistam, kuram ir maza alga un uzturama ģimene, nav diezin kādas sajēgas par akcijām, tāpēc turpināja.

“Esiet tik labs un pasakiet man, ja kaut ko dzirdēsiet. Pāris tūkstošu akciju krietnās raktuvēs būtu drošs ieguldījums...”

Polloks iztukšoja savu glāzi. “Ja atvainosiet, sci, tiuiit mi |n iet. Pilsētā ieradies miertiesnesis, un mums jāgalavojus iltdl«nn>. prāvai; paldies par cienastu. Ceru, jūs drīz atlabsiet."

Viņš piecēlās, paņēma cepuri un sparīgi soļoja prom pa llr veni.

“Jā, vēl kas... atslēgas no tām bankas lādēm, kurās bija zelts un bankas papīri. Kur tās atradās? .Slēdzenes nebija uzlauztas."

“Tās atradās pie manis.” Kārnegijs bezrūpīgi raudzījās uz Polloku. “Tās bija manas žaketes kabatā.”

Tiklīdz šie vārdi bija izrunāti, Kārnegijam sažņaudzās pakrūte un kaklā iesitās žults garša. Tomēr viņš to apspieda, neatļāvās pat norīt siekalas, reizē juzdams, ka rīkle aizcērtas tā, it kā viņu kāds žņaugtu. Atslēgas! Nolādētās atslēgas!

“Bet, ja viņi būtu paņēmuši tās nojums, kad jūs gulējāt ievainots, viņi būtu pamanījuši, ka jūs vēl esat dzīvs...”

Kārnegijs iztēlē redzēja sevi guļam zemē. Vai viņam mugurā bija šī žakete? Nē! Viņš nebūtu vēlējies, lai lode izsit caurumu viņa labajā sarža žaketē, kurā viņš glabāja atslēgas, ar ķēdīti piestiprinātas pie pogcauruma gadījumam, ja izkristu no kabatas. Pievēris plakstus, viņš sūca cigāru, ienīzdams šo draņķa policistu, ienīzdams viņa nekaunību un reizē šūpodams galvu kā vieglā pārmetumā. “Jums ir pilnīga taisnība, seržant. Es tiešām ticu, ka šīs atslēgas izglāba man dzīvību. Rīts bija ļoti silts; mana žakete karājās līdzās diližansa bukai. Tie nelieši droši vien atrada tās gandrīz uzreiz. Lai Dievs man žēlīgs, ja viņi nebūtu tās atraduši,” viņš apcerīgi sacīja. “Bet viņiem jau bija Viloubijs, kas norādīja, kur meklēt. Vai to nelieti jūs vēl neesat notvēruši?”

“Nē. Bet gan mēs dabūsim viņu rokā.”

“Ceru, ka tā būs. Es tiešām jūtos pateicīgs par to, cik daudz jūs esat darījis manā labā, seržant Pollok. Ja kādreiz nolemsiet ieguldīt naudu šajās vērtīgajās zelta raktuvēs, paturiet prātā mani, es ar lielāko prieku parādīšu jums, kā rīkoties. Taču — negribu jūs aizkavēt, jūs esat bijis tik laipns...”

Norunātās četras nedēļas bija pagājušas. Bezgalīgas stundas pārvērtās dienās, un Kārnegijs, baiļu mocīts, tagad gulēja dienā, bet naktī palika nomodā. Bailes lika viņam pārbaudīt visu vēl un vēlreiz; viņš nemaz nedrīkstēja pieļaut domu, ka Perijs apvedis viņu ap stūri, tas vīrs taču nevarēja būt tik stulbs. Kārnegijs paplašināja savu meklējumu loku līdz mājas apkārtnei, lodāja pa krūmiem ar īstu apsēstību, ko radīja panika, tomēr no zelta nebija ne miņas. Viņš mierināja sevi ar domu, ka Perijs varbūt sajaucis laiku, nepareizi saskaitījis dienas, tik stulbs viņš bija. Tiešām bija. Un tomēr...

Šajā robežpilsētiņā dzērāju kautiņi un trači bija gluži parasta parādība, un, ja vien strīdu izšķiršanai netika lietoti šaujamie, vietējā avīze neziņoja par tādiem starpgadījumiem, tāpēc Kārnegijs, kas, nosizdams laiku, izlasīja avīzi no pirmās rindiņas līdz pēdējai, nevarēja uzzināt, ka viņa pārinieks jau kritis policijas nagos un aizvests no pilsētas. To viņš nevarēja uzzināt nekādi.

Tad izbijušo inspektoru sāka pārņemt izmisums, viņš nemierīgi soļoja šurpu turpu pa istabām, grauzdams nagus, saprazdams, ka vajadzēs jāt prom no pilsētas, uz norunāto vietu pie upes, lai pārliecinātos savām acīm. Lai redzētu, vai zelts vēl ir tur. Tomēr viņš vilcinājās, iekšēji vaimanādams. Ja nu kāds viņu ierauga? Vainas apziņa turēja viņu kā spīlēs, neļaujot doties ne parastā izjādē laukos, kur nu vēl pie kāda noteikta koka. Viņš jutās pietiekami atspirdzis, lai turp aizjātu, tas nebija nekāds šķērslis, bet vai pietiks dūšas? Viņš gaidīja vēl, klusībā žēlabaini lūgdamies, lai jel Perijs izdara savu darbu, un draudēdams sadot viņam, kā nākas, kad abi satiksies. Šajās garajās neprāta stundās Kārnegijs pat apsvēra iespēju sodīt Periju, samazinot viņa algu, viņa zelta tiesu.

Viņš raizējās par kļūmēm. Viņš bija licis Perijam samest ādas maisos smagumus un nogremdēt tos upē, bet zeltu saliki audekla tarbā un paslēpt to mantu maisā. Neviens nepievērsa uzmanību nožēlojamām paunām, ko līdzi vazāja klaidoņi un Imn lllk ki — un pēdējā laikā pat zeltrači. Ja nu Perijs ir paturēji. bunkitu maisus pie sevis un ticis pārmeklēts? Nē, tas nebija iespējams Tāda ziņa noteikti parādītos avīzē. Pašā pirmajā lappusē.

Visas šīs domas, bažas, prātošana un pārlikšana aizņēma Kārnegija nomoda stundas un vajāja viņu miegā, līdz pārvērtas vienā vienīgā skaidrā atziņā. Perijs tagad kavēja jau divas nedēļas. Aliņam pašam būs jādodas uz norunāto vietu, pie koka. Bet ja nu policisti jau ir atraduši zeltu un gaida slēpnī pie upes, lai saņemtu ciet laupītājus un slepkavas?

Kamēr Kārnegijs apcerēja daudzos iemeslus, kas ļautu palikt mājās, un centās sakopot drosmi, lai tomēr dotos ceļā, pie

viņa durvīm ieradās vēl kāds viesis. Un šis viesis nekādā ziņā > 1

nebija gaidīts.

— 6 —

Ksiu kungs bija dižciltīgas dzimtas atvase. Viņš ceļoja tā, kā prasīja viņa augstais stāvoklis. Katrā laikā viņam līdzi bija vismaz četrdesmit kūliju, vairāki sulaiņi, kas gādāja par maltītēm un mitekli, divi miesassargi un saimniecības pārzinis Čuns Lī. Agri ieradies šajās raktuvēs, Ksiu kungs bija guvis krietnu peļņu. Šo nodarbošanos viņš uzskatīja par labu izmēģinājuma lauciņu saviem ļaudīm, taču tagad gatavojās doties tālāk. Viņa Šan-hajas astrologi un ģeologi bija pareģojuši, ka Kvīnslendas štatā atrodami neaprakstāmi zelta krājumi, un Ksiu kungam nebija iemesla viņiem neticēt.

Čuns Lī bija izpētījis kartes un ieteica ceļu, pa kuru doties uz šo tālo vietu ar nosaukumu Čārterstauersa, ja viņa viedais pavēlnieks nolemtu virzīties uz ziemeļiem. Ksiu kungs pamāja ar galvu; viņa priekšnojautas bija labas. Jaunā vieta būs piemērota.

Ksiu kungs bija izglītots cilvēks un prata lasīt un rakstīt angliski; to — tiesa, ne tik labi — prata arī Čuns Lī, kas pie viena pildīja sekretāra pienākumus. Oficiālas veidlapas un reģistrācijas dokumenti, kam šai valstī tika pievērsta uzmanība, Čunu Lī nebiedēja; tie viņam pat šķita visai pavirši salīdzinājumā ar birokrātijas labirintiem, kuri pastāvēja viņa dzimtenē, un viņš bez pūlēm spēja nodrošināt, lai Ksiu kunga un viņa svītas ceļā nestātos nekādi šķēršļi. Šejienes laukos viņš saskatīja zināmu līdzību ar dažiem Ķīnas apvidiem, tomēr jutās pārsteigts, ka tie ir tik mazapdzīvoti. Pat saskaitot kopā visus tumšādainos un baltos, kas te mita, ļaužu tomēr bija tik maz, ka tie nepietiktu pat vienam Ķīnas ciematam. Viņi ar Ksiu kungu bieži un iemīcu a^1 ti apsprieda šo jautājumu, atzīmēdami, protams, aii n». ku f.rii trūkst drošu ūdens krājumu, un tas varētu sagadat suic;^l)umu>. nākamajām paaudzēm, kad iedzīvotāju skaits augs.

Katru vakaru Čuns Lī lasīja Ksiu kungam avīzes, kailas vicu bija iespējams sameklēt. Dažreiz tās bija tikai dienu vai divas vicas, toties citas, ko viņam bija izdevies nočiept zeltračicm, lupt nevis no Mēriboro, bet gan no lielajām pilsētām, iespiestas jau pirms vairākām nedēļām. Taču gadījās dienas, kad Čuns la ne jaudāja sameklēt savam saimniekam nevienu avīzi, tāpēc, i/.tei cis atvainošanos, pārlasīja rakstus, kuri bija īpaši ieinteresējuši Ksiu kungu, un tas tika pieņemts. Bez šaubām, Ksiu kungs pats prata lasīt avīzes, Čuns Lī to zināja, tomēr nevarēja gaidīt, ka tik dižciltīgas dzimtas pārstāvis ņems tās rokās, un Čuns Lī, būdams tikai kalps, uzskatīja šo ikvakara pienākumu par pagodinošu.

Ksiu kungu ārkārtīgi interesēja apraksti par laupītāju uzbrukumu zelta kravai un par sargu nogalināšanu, lai gan Čuns Lī neuzskatīja šo atgadījumu par īpaši svarīgu. Ķīnā laupītāju bija daudz vairāk un tie katrā ziņā bija asinskārāki; tas viņiem bija gandrīz vai dzīvesveids — uzbrukt karavānām, kas veda dažādu vērtību kravas. Tomēr Čuns Lī uzcītīgi lasīja un pārlasīja šos aprakstus, un saimnieks pat palūdza viņu izteikt viedokli par šo notikumu; Čuns Lī paklausīja, atkārtodams izlasītās piezīmes, bet, kad saimnieks uzstāja, izteica arī savas domas.

“Notikušo ir grūti izprast, kungs. Es jautātu — kādēļ laupītāji ir atstājuši pie dzīvības vienu vīru, ja nav nolēmuši skaļi dižoties ar savu uzbrukumu? Ja vēlas palikt nezināmi, nevis lielīties ar paveikto tur, kur apmetušies? Daži zobena dūrieni katram no upuriem — un slepenība būtu nodrošināta.”

Čunam Lī nepiedienēja jautāt, vai saimnieks piekrīt, tomēr Ksiu kunga klusēšana liecināja, ka šis jautājums vēl nav izsmelts.

“Man šai lietā ir savi uzskati,” Ksiu kungs pēdīgi ierunājās. “Tu tagad vari iet. Man ir daudz kas jāpārdomā.”

Visi saiņoja mantas, un Klaivam tas bija gandrīz vai atvieglojums. Viņš zināja, ka pats saviem spēkiem nemūžam nebūtu jaudājis atteikties no izredzēm uz zeltu, ja oficiālais viedoklis nebūtu pielicis visam punktu. Pēc lietpratēju sprieduma, Gimpi bagātību vairums jau bija izsmelts, un zeltračiem vajadzēja meklēt citu vietu. Laimes lutekļi bija paņēmuši savu guvumu un devušies mājās kā uzvarētāji. Citi veiksminieki bija metušies cīniņā no jauna, pēc tam kad savu tikko gūto bagātību bija notriekuši par smalkākajiem vīniem, ko Mēriboro varēja nopirkt, un par dārgām sievietēm, kuras iepazīstināja savus pielūdzējus ar bordeļiem un pilsētas juvelieru veikaliem.

Taču zeltrači nebūt nesūdzējās. Jā, visu savu bagātību viņi bija palaiduši vējā Mēriboro, toties bija izpriecājušies kā nekad mūžā. Nekādas nožēlas. Viņi gluži vienkārši pievienojās to zelt-raču rindām, kurus gaidīja īsta izturības pārbaude — garais, grūtais ceļš uz Čārterstauersu. Tik vien kā apmēram piecsimt jūdžu ziemeļu virzienā, ja raugās no putna lidojuma. Daži Mēriboro ostā kāpa uz kuģa un devās uz Taunsvilu, lai tālāk ietu kājām, bet, lai kāds ceļš būtu izraudzīts, drudzis bija sācies, un Klaivs lauzīja galvu, vai nedoties viņiem līdzi.

Pēc Meļa aiziešanas viņš bija turpinājis strādāt vienatnē, atradis vēl pa kādai uncei, pietiekami, lai būtu, no kā pārtikt, neskaroties klāt krājumam, sapelnītam Meļa laikos. Tajos laikos, kad līdzās bija Mels, viņa biedrs, kuram tik labi veicās.

Taču tagad Melam vairs neveicās tik labi. Kur, ellē, viņš bija? Klaivs par viņu raizējās.

Viņš zināja, ka vajadzētu ņemt savu krājumu — vairāk nekā četrsimt mārciņu — un doties mājās, bet kur šīs mājas bija? Londonā? Tur viņa ģimene bija nonākusi trūkumā, pēc tam kad tēvs, pulkvedis, bija nomiris. Klaivs domāja nosūtīt pusi peļņas mātei, tiklīdz sasniegs kādu pilsētu, bet cik tālu viņš Londonā tiktu ar atlikušo zeltu? Klaivs, vecākais dēls, bija nelokāmi atteicies iestāties gvardē.

“Man nav iebildumu pret armiju,” viņš simmlol l>l|.i irli mātei, “toties man ir iebildumi pret disciplīnu, nui/u algu un d/i vibai bīstamu risku.”

Klaivs atcerējās, ka toreiz pieminējis ari ēdienu, tomci līt gad viņš šaubījās, vai armijas proviants varētu būt sliktāks ptu to nožēlojamo barību, no kuras viņš bija spiests pārtikt šeit. IK» ma par līdzīgiem apstākļiem Čārterstauersas zelta raktuvēs, kas atradās vēl tālāk no apdzīvotām vietām, palīdzēja viņam pieņemt lēmumu, ka vajag kādu brīdi atpūsties Mēriboro un tikai tad doties uz ziemeļiem.

Negribēdams steigties prom, kamēr nav izbeidzies nogabala nomas līgums, jo par to taču bija samaksāts, Klaivs vēl aizvien rakņājās pa savu drūmo bedri, kad ieradās kāds ķīnietis, nesdams vēsti no Ksiu kunga, kurš vēlējās, lai Hiljera kungs viņu apmeklējot.

“Kas viņš tāds ir?” Klaivs jautāja.

“Mūsu augstmanis, ser. Viņš vēlas ar jums aprunāties.”

“Par ko?”

“Vai jūs nāksiet?”

“Tūdaļ?”

“Es jūs pavadīšu.”

Klaivs jutās ieintriģēts. “Labi. Tikai pagaidiet mirkli, kamēr nomazgāšos, un tad paskatīsimies, ko nozīmē šis ielūgums.”

Ksiu kungs acīmredzot bija ķīniešu grupas vadonis. Klaivam šķita, ka viņš ir visai draudīga izskata vīrs — ar izdēdējušu seju un tievām, melnām ūsām, kuras nokarājās abpus mutei kā smalkas aukliņas. Tumšās acis bija puspievērtas, bez kādas izteiksmes, un palika tādas arī tad, kad viesis tika uzaicināts iedzert kopā ar viņu tēju audekla baldahīna pavēnī.

Namatēvs bija ģērbies biezos svārkos un stepētā zīda jakā, galvā apaļa, izšūta cepurīte, pār muguru nokarājās bizīte. Klaivam tā atgādināja ūsas, tikai bija mazliet resnāka, un viņš dīki prātoja, vai ūsām un bizei nevajadzētu būt vienādos izmēros.

Klaivam ķīnieši diez kā nepatika un likās gaužām savādi, taču Šī bija pirmā reize, kad viņš tiešām atradās kāda ķīnieša sabiedrībā. Viņš apsēdās gludā, pulētā krēslā iepretim Ksiu kungam, un abi dzēra neparasti gardu tēju, ko ielēja sulainis; tomēr pēc sasveicināšanās vārdiem bija pateikts gaužām maz.

Neļaudams, lai šī aina viņu iespaido, Klaivs uzreiz ķērās pie lietas. “Ko es varu darīt jūsu labā, Ksiu kungs?”

Ķīnietis vairākas minūtes raudzījās viņā, it kā vērtēdams savu viesi, pirms atbildēja.

“Jūs bijāt Viloubija kunga pārinieks?”

“Jā.”

“Vai jūs joprojām esat viņa pārinieks?”

“Jūs domājat — tagad, kad viņš pasludināts ārpus likuma?” Klaivs noprasīja. “Nē, neesmu. Un, ja jūs interesē atlīdzība, tad meklējiet citur.”

“Jūs uzskatāt Viloubija kungu par cilvēku ārpus likuma?” “Es ne. Tā domā citi.”

Ksiu kungs gausi palocīja galvu. “Ja viņš nav ārpus likuma, tad varbūt ir vienkārši noziedznieks?”

Klaivs nolika smalko porcelāna tasīti apakštasē. “Paklausieties, Ksiu kungs, es nezinu, uz ko jūs tēmējat, bet ticiet tam, ko teikšu. Mels Viloubijs nav noziedznieks. Viņš nav ne laupītājs, ne slepkava. Neticu, ka viņš būtu piedalījies tajā uzbrukumā.” “Vai jums ir pierādījumi?”

“Tikai mans godavārds. Es viņu pazīstu, viņš nespētu nedz kādu nogalināt, nedz piedalīties laupīšanā.”

“Tad tas viss ir nelaimīga sagadīšanās. Hiljera kungs, kurp jūs dosieties no šejienes?”

“Varbūt uz Cārterstauersu. Domāju, ka tajās raktuvēs būtu vērts pastrādāt.”

“Tiešām, tā runā gan. Gaidāms grūts ceļojums. Es izraudzīšos iekšzemes ceļu. Vai jūs turp dosieties ar kuģi?”

“Jā. Tur kaut kur jābūl ostai.”

Dobjā, skanīgā balsī kā mācītājs no kanceles Ksiu kungs

sāka skaidrot, kā nokļūt Čārterstauersā, un viņa /.inAfiiiiur« I Int vu pārsteidza. Viņš uzzināja, ka ar kuģi jādodas u/ lauii‘.vila. ostu, kura atrodas apmēram četrsimt jūdžu uz ziemeļiem no Me/ āža tropa, un ka zelta raktuves ir apmēram sešdesmit jūdžu u/ dienvidrietumiem no turienes. Viņam tika ieteikts sargāties no lu* tavu sezonas piekrastē, no sausuma sezonas iekšzemē un no ka das lielas upes, kas varētu aizšķērsot viņam ceļu, ja musonu lietus dienvidos izraisītu plūdus. Klaivam tika doti padomi ari par klimatu un teritoriju, līdz viņam sāka reibt galva, bet sulainis visu laiku lēja tēju mazītiņajās tasītēs bez osiņas.

Pēdīgi Ksiu kungs piecēlās, plaukstas bija paslēptas piedurknēs, audience beigusies.

“Jūs dosieties ceļā no Mēriboro, Hiljera kungs. Varbūt tur jūs dažas dienas atpūtīsieties un atvilksiet elpu pēc šejienes grūtumiem.“

“Tieši to es gaidu.”

“Un varbūt jūs atradīsiet laiku apmeklēt Kārnegija kungu.”

“Kādēļ lai es to darītu?”

“Kādēļ ne? Jūs esat džentlmenis, un džentlmenim, kas pieder pie Kārnegija kunga šķiras, nebūtu nepiedienīgi viņu apmeklēt. Kārnegija kungs ir cilvēks, kurš arī atradās tur. Viņš vienīgais zina, kas notika tajā svētdienā.”

“Jūs domājat — man izdotos viņu pārliecināt, ka attiecībā uz Melu viņš ir maldījies?”

“Dažkārt maldi savā būtībā nemaz nav maldi.”

Klaivs jutās pārsteigts. “Jūs neticat Kārnegijam? Inspektoram?”

“Mani pieticīgie uzskati nav vērā ņemami. Jums jāizveido pašam savi. Vai vēlaties, lai jūs pavada atpakaļ uz telti?”

“Nē, pateicos. Nē...” Klaivs bija sapratis mājienu un piecēlies kājās, joprojām netikdams gudrs, ko domāt par kundzisko austrumnieku, kas šajā nomaļajā apvidū šķita gaužām neiederīgs.

Ksiu kungs pastiepa roku un pašķindināja misiņa zvaniņu. Skaņa drīzāk atgādināja mazu gongu, tā bija tīkama un melodiska un ataicināja no tuvējās telts pirmīt redzēto ķīnieti. Viņš paklanījās savam saimniekam un, saņēmis apstiprinošu mājienu, sniedza Klaivam aizzīmogotu pergamenta tīstokli.

“Kas tas ir?” Klaivs jautāja. Piepeši viņš jutās satraukts, it kā būtu saņēmis kādu rīkojumu no tiesu izpildītāja.

“Tas pieder jums, Hiljera kungs,” ķīnietis sacīja; likās, viņš neredz, ka saimnieks klusiem soļiem dodas prom. “Ksiu kungs ir saņēmis lūgumu nodot to jums, scr, bet viņš ir vieds un piesardzīgs kungs. Viņš nosprieda, ka būs labāk, ja pirms tam viņš ielūkosies jūsu sirdī.” Viņš paklanījās. “Jūs mani atvainosiet.”

Arī viņš aizslīdēja prom, pirms Klaivs paguva pajautāt pašu galveno. Sulainis lika tējas traukus uz melnas, lakotas paplātes, bet Klaivs noprata, ka vaicāt tam nav nekādas jēgas. Viņš apjauta, ka šī noslēpumainā pasaule viņam tagad ir slēgta un viņš jau pārkāpj tās robežu, tāpēc iebāza vieglo pergamenta rulli kabatā un pār klajumu devās uz ceļa pusi, pārliecināts, ka viņu novēro, un nedomādams sagādāt šim vērotājam gandarījumu, steigšus atverot tīstokli kā ziņkārīgs bērns. Tomēr tieši tā viņš jutās. Viņš dega ziņkārībā uzzināt šā tīstokļa saturu. Varbūt kaut kāda dāvana. Vai karte, kurā attēlots mazpazīstamais ziemeļu apvidus ap Taunsvilu, ja jau tas ķīnietis ir tik briesmīgi gudrs. Klaivs smagi soļoja pa ceļu gar pamestajām telšu vietām, kur savus dārgumus tagad trokšņaini meklēja vārnas, garām pagriezienam, kas veda uz to vietu, kura joka pēc bija iesaukta par pilsētas centru un kur drūzmējās kantori un viskija bodītes, krogi, veikali un bordeļi. Nebija nekādu šaubu, ka visas šīs pašas sejas viņš ieraudzīs Čār-terstauersā.

Saulriets bija īss un krāšņs. Zelta strēles un sārti izgaismotas mākoņu lentes rietumu debesīs krasi atšķīrās no neglītā, izrakņātā lauka, izraibināta ar pelēcīgām zemes kaudzēm, ko bija atstājuši vīri, iedami te pāri kā siseņu bars.

Līdz teltij bija jāiet vairāk nekā jūdze. Ticis tur, Klaivs vispirms iededza lampu un ielēja glāzē pāris pirkstu platumu apšaubāma džina, tad izvilka pergamenta tīstokli, viegli saspieda to

V

un atklāja, ka dāvana, lai kāda nu tā būtu, ir glu>i hc/ iivmu Viņš pavīpsnāja. Droši vien tikai ķīniešu gudrības vindu savli knējums, vēl kāda pamācība viņam. Viņš būtu devis prii kKtokii mārciņai tās brīnišķīgās tējas.

Tad Klaivs atcerējās, ka Ksiu kungam kāds bija lūdzis no dot pergamentu viņam.

“Kas tur var būt?” Klaivs skaļi noprasīja, skatīdamies uz tīstokli. Tas nebija adresēts viņam ne ķīniski, ne angliski. Ārpusē vispār nebija rakstīts nekas.

Viņš pārlauza zīmogu un iepleta acis, kad no rituļa izkrita vēl viena papīra lapa. Arī tā bija tukša. Vienkārši balta lapa. Klaivs aizkaitināts izņēma iekšējo lapu; papīrs bija daudz plānāks, aprakstīts nepazīstamā rokrakstā.

Dārgo Klaiv!

Ceru, ka esi vesels un tev iet labi. Man ļoti žēl par to kas noticis. Tik tiešām. Negribēju lai tu domā par mani slikti. Varbūt tev būs grūti to sagremot jo esi salasījies avīzes bet man nekad nav bijis nekāda sakara ar to notikumu. Ne ar slepkavībām ne ar laupīšanu. Es biju tikai muļķa trusītis. Vajadzēja tak būt gudrākam. Bet es biju gatavais aitasgalva. Nezinu kas to izdarījis bet man jāatron viens cilvēks. Varbūt viņš palīdzēs bet to vēl nevar zināt.

Ceru tu izdarīsi man vienu pakalpojumu. Aizej pie manas draudzenes Emīlijas Tisintones jaunkundzes kura dzīvo Lenoks-roudā Mēriboro. Guvernante. Es tev drusku stāstīju par viņu. Viņa arī ir angliete bet dikti nelaimīga bez neviena paziņas un vientuļa. Redz pašlaik es vis neesmu nekāds labais draugs. Ko lai dara nepaveicās. Ceru ka tu atkal atradīsi Flēru.

Mels

Klaivs nez cik reižu pārlasīja vēstuli, prātodams, kā gan Ksiu kungs pie tās ticis, un atcerējās manījis, ka Mels nez kāda iemesla pēc tiešām ticis pieņemts noslēgtajā ķīniešu kopienā. Nu viņš saprata, kāpēc Ksiu bija izturējies piesardzīgi. Ja ķīnietis būtu ieraudzījis, ka Meļa bijušais pārinieks vairs nav draugs un var nodot šo vēstuli varas iestādēm, tā nekad nebūtu nonākusi Klaiva rokās. Šīs vēstules dēļ policija pat varētu sākt vajāt to angļu meiteni kā līdzzinātāju. Pēc Meļa vārdiem un ķīnieša mīklainajām piezīmēm Klaivs saprata, ka Mels patiesi ir iegāzts tīšām. Bet kas to bija izdarījis?

Ksiu bija ieteicis, lai Klaivs apmeklē Kārnegiju. Viltīgais ķīnietis tikpat kā ar pirkstu norādīja uz inspektoru. Bet tur nu viņš šāva pār strīpu. Kāmegijs pats bija ievainots uzbrukumā. Un Mels nebija Kārnegiju pieminējis.

Bet kur Mels bija? Joprojām slapstījās kaut kur mežos? Viņš nekad nebija stāstījis par sevi; kā jau Klaivs bija teicis Pollokam, Mels bija mazrunīgs, un visu, ko Klaivs zināja, viņš jau bija izstāstījis Pollokam.

Viloubijs lieliski prata izdzīvot arī gluži mežonīgos apstākļos. Kopš tās dienas, kad viņš bija piekritis kļūt par Klaiva pārinieku, Klaiva dzīves apstākļi bija nesalīdzināmi uzlabojušies. To atceroties, viņš pasmaidīja. Mels bija izslaucījis telti un tās apkārtni, izracis kārtīgu atejas bedri un norādījis, ka tā ir jānosedz pēc tik un tik dienām — to skaitu Klaivs jau bija piemirsis —, lai nepagūtu saviesties mušas. Uz ugunskura oglēm Mels prata cept maizi no miltiem un ūdens, un Šo maizi viņš dēvēja par plāceni. Tā brīnišķīgi garšoja kopā ar sīrupu — ar Zelta sīrupu, par kuru Klaivs agrāk pat dzirdējis nebija. Mels dienām ilgi bija klaiņojis pa mežiem, kad vairs nespēja ne paskatīties uz sasmakušo gaļu, kuru tirgoja skārnī, un tad pārnesis zivis, ķengura gaļu un apbrīnojamu daudzumu ēdamu augu, ko parasts zeltracis nemaz nepazina, un pat meža bišu medu. Lūk, par to gan viņš mēdza runāt. Gari un plaši. Viņš zobojās, ka tik daudzi zeltrači uzskata mežu par tuksnesi, par vietu, kur nav atrodams nekā ēdama, un tāpēc lieto dārgu un gandrīz neēdamu pārtiku, kas tiek atvesta uz raktuvēm.

“Kā tad tev liekas, no kā pārtiek iedzimtie?” viņš bija noprasījis Klaivam. “Viņiem jau veikalu nav.”

Pēc Mela aiziešanas atlika paļauties tikai uz sevi, un h Inlv* driz bija atsācis dzīvot kā senāk, ēda iebojātu gaļu, ja m biļu n< kā labāka, un saziedējušu maizi, apziestu ar Zelta sīrupu, ka . nu jau bija kļuvis slavens. Viņš atkal bija nokrities svarā un saka Im zīties, kā izdzīvos tur, tālajās raktuvēs uz ziemeļiem no MeŽahi tropa. Tur noteikti būs karsti, daudz karstāk nekā šeit. Kaut jel varētu pierunāt Melu, lai dodas līdzi! Kaut jel Mels nebūtu bēglis, kurš pasludināts ārpus likuma un par kura sagūstīšanu apsolīta atlīdzība!

Piepeši viņam prātā iešāvās kāda doma. Tas vīrs, kuru Mels grib atrast! Tas taču nebūs Kārnegijs? Klaivu pārņēma bailes.

“Ak Jēzu, nē!” Mels taču nebūs tik traks, lai stātos aci pret aci ar Kārnegiju? Inspektors, cik dzirdams, joprojām bija Mēri-boro. Mels tiktu nolaists no kājas turpat uz ielas. Kārnegijam būtu tiesības šaut bez brīdinājuma. Vai viņš tiešām šautu? Klaivs noskurinājās. Ja Mels paliktu milzīgajos, biezajos mūžamežos, viņš varētu izdzīvot, kaut arī viņam nebūtu nākotnes. Vai viņš patiesi riskēs un dosies pie inspektora?

Tad Klaivs atskārta, ka patiesībā nemaz nepazīst Melu Vi-loubiju. Pat būdams viņa draugs, Klaivs nespēja uzminēt, kā Mels rīkosies. Un viņam arī nebija ne jausmas, kur šis puisis atrodas tagad. Viņš varēja būt jebkurā šīs milzīgās zemes vietā.

Nākamajā rītā Klaivs sasaiņoja mantas — šoreiz pa īstam. Ietinis savu trūcīgo iedzīvi mantu maisā, kas allaž bija pa rokai, viņš piesprādzēja to pie segliem, sēdās zirgam mugurā un jāja prom pa ceļu, kas veda uz Mēriboro. Arī viņam bija jāatrod kāds cilvēks. Un vēl — pēc drauga lūguma — kāda jauna dāma.

Šī jaunā dāma jutās pārliecināta, ka viņa gluži kā magnēts pievelk dažādus sarežģījumus. Viņa uzskatīja sevi par miermīlīgu būtni, kurai pa prātam sakārtota dzīve. Bet kā lai tas būtu iespējams, ja šai dzīvē nemitīgi iejaucās citi? Pietika nepatikšanu, ko sagādāja apstākļi šai mājā un raizes par Viloubija kungu un viņa naudu. Taču nu bija jātiek galā ar jaunām grūtībām.

Meningtrija kundze bija nospēlējusi īstu teātri, sērodama par nelaiķi kapteini Morovu, nopūtusies, šņukstējusi un cītīgi tērpusies melnā, taču nu viņa piepeši šķita atplaukstam...

“Tā nu gan ir svilpaste,” sacīja virēja. “Nez, kas šai tagad aiz ādas?”

Drīz tas tika zināms. Kapteiņa Morova sērojošā māte grasījās ierasties Mēriboro, lai apmeklētu viņa piemiņas vietu pilsētas kapos. Meningtrija kundzes mudināti, kapteiņa draugi viņam par godu bija iegādājušies marmora kapakmeni un uzstādījuši to labi redzamā vietā pie kapsētas vārtiem. Emīlija un Nellija aiz ziņkārības bija aizgājušas apskatīt šo brīnumu, par kuru viņu saimniece tērgāja bez mitas, un ar skumjām izlasīja grūtsirdīgos vārdus: Pazudis jūrā.

Nellija, būdama sentimentāla meiča, pat noraudāja dažu asariņu.

Lai gan Meningtrija kundze palika uzticīga sēru drānām, viņas asaras apsīka. Viņa tikpat kā nespēja valdīt priecīgu satraukumu. Iebrāzusies virtuvē, viņa paziņoja pēdējos jaunumus virējai.

“Mūsu mīļā kapteiņa māmuļa ne tikai atbrauks uz pilsētu; viņa ir pieņēmusi manu ielūgumu paviesoties pie mums. Redziet, viņa ir grāfiene, dižciltīga dāma. Šai pilsētā jau nav citas vietas, kur viņa būtu ar mieru apmesties. Bet man jādara viss, lai šī nabaga kundze pie mums justos pēc iespējas ērti.”

To dzirdot, Nelliju pārņēma bažas. “Kuru istabu jūs viņai ierādīsiet, madam? Otrajā guļamistabā ir ierīkota jūsu ģērbtuve, bet viesu guļamistabā dzīvo bērni.”

“Es visu esmu apdomājusi. Bērnu istaba ir piemērota vislabāk; tā ir liela un plaša, un grāfienei tur būs ērti. Divas gultas mēs iznesīsim laukā, lai viņai būtu vairāk vietas. Tādām augstām dāmām kā grāfiene parasti ir daudz bagāžas. Tā istaba jums būs jāizberž no augšas līdz apakšai. Tur vajadzēs jaunus aizkarus un labāku tualetes galdiņu. Veikalā redzēju skaistu indiešu paklāju, kas tur labi iederēsies. Un jaunas lampas...”

“Piedodiet, madam, bet kur mēs liksim bērnus?"

“Tie var nakšņot Tisingtones jaunkundzes istaba "

“Tur būs par biezu. Divas gultas tur vēl ieietu, bet ne lits “Tas nekas. Rozija var gulēt kopā ar Alisi.”

“Ko par to sacīs Tisingtones jaunkundze?”

“Tisingtones jaunkundzei šeit maksā algu. Viņa darīs ta, ka viņai liks. Un tas viss ir tikai uz laiku.”

Bērni bija sajūsmā par to, ka “dzīvos kopā” ar savu guvernanti; šie plāni viņus ielīksmoja, toties Emīliju gan ne. Lielas neērtības radīja trīs gultas, cieši sarindotas viņas istabā, bet vēl lielāki iebildumi Emīlijai bija pret to, ka viņai tiek liegts savrups stūrītis. Un vēl — Viloubija kunga nauda. Ja nu bērni viņas prombūtnes laikā sāk vandīties pa mantām? Ja nu viņi to uziet? Emīlija zināja, ka tas nav nekas nosodāms, ja cilvēkam pieder nauda, taču ap šo naudu pletās tāda kā vainas aura. Viņa tik bieži mainīja tās paslēptuvi dažādos istabas kaktiņos, ka reizēm dienām ilgi uztraucās, vairs nespēdama to atrast. Nevarēdama atcerēties, kur to nobēdzinājusi. Kad meklētais atradās, Emīlija allaž uzelpoja, un tad nauda uz brīdi atgriezās vislabākajā paslēptuvē. Ceļojumu lādē.

Emīlija saprata, ka nebūtu jēgas iebilst Meningtrija kundzei, tomēr juta, ka ir jārunā, vismaz jāizsaka savas domas. Kāpēc tā sieviete nevarētu aizvākt mantas no ģērbistabas? Nellija teica, ka tur esot tikai drēbes un visādu krāmu kastes. M. kundze acīmredzot bija viena no tiem cilvēkiem, kuri nekad neko nemet ārā.

Kad tika piegādāts jaunais paklājs, paredzēts viešņas istabai pēc bērnu izvākšanās, Emīlija devās meklēt Meningtrija kundzi.

“Madam, es gribēju jautāt, vai tiešām nav nevienas citas istabas, kur varētu nakšņot bērni? Man kā viņu guvernantei ir jānorāda, ka tas ir gaužām neērti — dzīvot vienā istabā ar viņiem.” “Nu, žēl gan, jaunkundz. Bet tādas mazas neērtības jums nekaitēs. Es jau teicu Nellijai, ka tas ir tikai uz laiku.”

“Cik ilgi tas ir, madam?”

“Kā lai es to zinu? Un man nenāktu ne prātā jautāt grāfienei, cik ilgi viņa nodomājusi te palikt. Viņa ieradīsies no pašas Melburnas un varēs dzīvot šeit, cik ilgi vien vēlēsies. Iespējams, mēnesi vai divus. Kad viņa būs te iekārtojusies, mēs domājam iepazīstināt viņu ar vietējām personībām un parādīt viņai arī laukus. Mums šeit ir tik skaistas ainavas...”

Emīlija bija šausmās. Viņa bija domājusi, ka runa ir par dažām dienām. Bet vairākas nedēļas? Nevarēja pieļaut, lai Meningtrija kundze tik ilgi uzspiež viņai savu gribu. Tas bija smieklīgi. Emīlija attapās, ka pār lūpām nāk vārdi, kādus ieteicis Viloubija kungs. Tie izskanēja tā, it kā viņš patlaban mudinātu Emīliju pretoties.

“Tādā gadījumā, madam, es domāju, ka man būs jānoīrē istaba pilsētā. Lai bērni dzīvo manā istabā. Mums visiem kopā tā ir par mazu.”

Meningtrija kundze jutās pārsteigta. Viņa sarauca pieri, bet tad greizi pasmaidīja. “Lai notiek. Tas varētu būt atrisinājums.” Un tad jau sāka jūsmot. “Patiesībā tā ir lieliska doma. Man ļoti noderētu vēl viena istaba. Jā, meklējiet dzīvokli, un tad mēs norunāsim, kādā laikā jūs strādāsiet šeit.”

Drīz Emīlija saprata, ka mēs lietots nevietā. Darba stundas noteica pati saimniece, turklāt ļoti drīz. Jau tai pašā pēcpusdienā.

Emīlijas stundas bija darbdienās no astoņiem rītā līdz septiņiem vakarā un sestdienas rītos. Tā kā viņas algā bija iekļauta gultasvieta un uzturs, tad viņai arī turpmāk tika atļauts ieturēt maltītes kopā ar bērniem. Par pārcelšanos, kas nebija paredzēta līgumā, Emīlijai nepienācās nekāda atlīdzība. Un šis lēmums nebūt nebija uz laiku, kā domāja Emīlija, bet gan galīgs. Nu viņai neatlika nekas cits kā meklēt sev dzīvokli.

Keita un Nellija bija noskumušas. “Vai viņa dzen jūs prom?”

“Nē. To izdomāju es pati.”

“Bet kurp jūs iesiet?” Keita jautāja. “Šai miestā nav nevienas pieklājīgas pansijas; tās visas paredzētas tikai zeltračiem un visādiem naktsstaiguļiem.”

“Gan es kaut ko atradīšu,” Emīlija drošsirdīgi atteica. “Neraizējieties par mani. Es lieliski spēju gādāt par sevi.”

Bet vai tā bija taisnība? Tagad viņa jau baiļojas, ka 11 pii |a vusi lielu kļūdu. Nevarēja taču vainot Viloubija kungu pin lu. k.i viņš iedvesis Emīlijai šo domu. Viņš ir vīrietis, viņam ne prain nenāk tās briesmas, kādas uzglūn dāmām tādās pansijas, ja la*, u tik šausmīgas, kā bija aprakstījusi Keita. Šai piektdienas vakaia Emīlija satraukta sēdēja savā guļamistabā, prātodama, kada dīkā gan ir ielaidušies.

Iknedēļas īres maksa gandrīz pārsniegs viņas līdzekļus, ja viņa nerīkosies apdomīgi. Bet bija jau vēl šī nauda. Viņa nauda. Vai viņas nauda? Vai Viloubija kungam būtu iebildumi, ja viņa izlietotu kādu mazumiņu no tās? Emīlija jutās pārliecināta, ka viņš neiebilstu nemaz. Varbūt pat priecātos. Tomēr viņa juta bažas. Lai nu kā, tagad bija par vēlu atkāpties; lēmums bija jāpieņem — un tūdaļ.

Šī pilsēta vienmēr bija Emīliju biedējusi. It kā viņa būtu pavisam sīciņš radījums, maza skudriņa, kas klīst pa tās ielām. Nenozīmīga. Pilsēta itin nemaz nelīdzinājās tiem lauku miestiņiem, ko Emīlija pazina, kur dzīve plūda gausi un ļaudis rātni darīja savu darāmo. Jātnieki laida zirgus vieglā solī, braucēji centās neradīt sarežģījumus; tika stingri ievēroti nerakstīti likumi, kā jāuzvedas sabiedrībā. Bet šeit! Šeit nebija nekādu likumu. Un nebija pat nekādu gājēju taciņu; te katrs riskēja ar dzīvību, mezdamies tieši galvenās ielas drūzmā, kur auļoja jātnieki, kur zvārojās un meimuroja pajūgi, smieklīgi augstu piekrauti ar vilnas ķīpām, virzīdamies uz ostas pusi, un divriču un vieglo ratu kučieri laikam iedomājās, ka pa platu ielu jābrauc, cik ātri vien var.

Pilsētā bija daudz vairāk vīriešu nekā sieviešu, un šie vīrieši pulcējās pie krogiem vai bariņos slaistījās apkārt, iegrimuši paši savās sarunās, taču tas, kā likās, nemaz neuztrauca sievietes, kuras staigāja līksmas un bezrūpīgas, pat uzsauca saviem draugiem skaļus sveicienus, un Emīliju tas satrieca. Tagad viņa jau bija ieradinājusies staigāt ar noliektu galvu, sažņaugusi cimdotās rokas gluži kā mūķene, vairīdamās no jebkādas nepiedienīgas uzmanības.

Un tā bija vēl viena atšķirība, kā viņa rakstīja Rūtai. Te cimdus nevalkāja neviens, itin neviens, un Emīlija domāja, vai neatteikties no tiem arī pašai. Viņa pat varēja pastāstīt Rūtai, ka redzējusi dažas sievietes, kuras jājušas zirgos līdzi vīriešiem, ģērbušās vīriešu biksēs, ar vīriešu cepurēm galvā. Tas tik bijis skats! Bērni vienkārši nosaukuši viņas par “mežiniecēm”, it kā tas būtu kaut kas pilnīgi parasts. Tik slikts paraugs!

Rūta bija šausmās. Viņas mazais Nanango miestiņš acīmredzot bija daudz pieklājīgāks. Viņa ieteica Emīlijai turpināt valkāt cimdus un nekādā ziņā neatkāpties no saviem standartiem, kaut arī viņa nonākusi tik mežonīgā pierobežas apvidū, kādu varētu iztēloties vienīgi Amerikā. Viņa lūdzās, lai Emīlija esot ļoti, ļoti uzmanīga paziņu izvēlē, un piemetināja: lai gan viņas darba devēji esot zemas šķiras cilvēki, viņa tomēr varot būt pateicīga, ka viņu mājā jūtoties droši. Rūta bija dzirdējusi par guvernantēm, kas nomaļās aitu fermās piedzīvojušas vārdā nesaucamu uzmākšanos no ģimenes vīriešiem, tāpēc bijušas spiestas bēgt un nonākušas nopietnās naudas grūtībās.

Rāmi tipinādama pa ielu un laipodama ap precēm, kuras bija nevīžīgi izkrautas pie veikaliem kā noputējuši krāmi izpārdošanā, Emīlija nodrebēja, iedomājoties, kas notiktu, ja Rūta uzzinātu par māsas paziņu, turklāt visai labu paziņu: cilvēku, kurš pasludināts ārpus likuma. Tomēr, ieejot Jaundienvidvelsas bankā, domas par Rūtu vajadzēja atvairīt pilnīgi. Šādu stāvokli Rūta nesaprastu nemūžam. Viņa justos satriekta. Viņa būtu šausmās. Un ļoti dusmotos.

Emīlija satraukta piegāja pie kases lodziņa, pieklājīgi pamāja ar galvu mundram kasierim, ūsainam džentlmenim ar ļoti sarkanām lūpām, un sniedza naudu. Viņa naudu. Visviens, vai viņa apmetīsies īrētā istabā vai paliks kopā ar bērniem, šī nauda bija jānogādā drošībā. Kad kasieris sāka skaitīt banknotes, Emīlija

paskatījās apkārt, gaidīdama, ka viņu tūlīt apcietinu'., tm'ii kn*!i» ris uzmeta viņai laipnu mirkli un veikli ņirbināja naudas/iim •»

“Četri simti mārciņu, jaunkundz... kāds ir jūsu vaids?"

“Tisingtone,” Emīlija steigšus atbildēja. Naudu taču neviiir ja noguldīt uz viņa vārda. Jo viņu taču meklēja policija. "Emīliju Tisingtone.”

Nebija nekādu jautājumu. Neviena ziņkārīga skatiena ka prašņājot, kur tāda jauna dāma tikusi pie tik lielas naudas summas, — kasieris tikai uzmundrinoši pamāja ar galvu. Bankā, šaurā telpā ielas pusē, bija karsti, seja Emīlijai tvīka un svila, un, parakstīdama veidlapu, viņa juta, ka sāk klabēt zobi. Kasieris uz īsu brīdi nozuda, viņai aiz muguras šķaudīja un sēca kāds vīrs, no kura plūda nepatīkams smārds, lielais pulkstenis pie sienas nekustināja savus rādītājus veselu mūžību, bet tad atgriezās kasieris un smaidot sniedza Emīlijai bankas grāmatiņu, pār viņas galvu raudzīdamies uz nākamo apmeklētāju, likdams noprast, lai viņa atbrīvo vietu pie lodziņa.

Pie durvīm atradās sols, nopulēts sols gluži kā baznīcā, un Emīlija paguva līdz tam tikt, pirms sāka ļimt kājas. Nolikusi uz ceļgala savu izturīgo, melno rokassomu, viņa ieslīdināja tajā bankas grāmatiņu un izņēma mutautu, lai vilcinātu laiku. Viņa bija to izdarījusi! Nauda bija noguldīta bankā.

Tikai tad viņa saprata, ko Viloubija kungs viņai teicis. Ja viņu noķeršot, viņš vairs nekad neredzēšot savu naudu ne acīs. Trauksmainā saruna ar Viloubija kungu atausa viņai atmiņā pa daļām. Nu Emīliju pārņēma dziļas skumjas. Viņa aptvēra, ka jauneklis gribējis viņai pasacīt: ja viņu sagūstīs, gūstītāji izturēsies gaužām cietsirdīgi un nolaupīs pašam “laupītājam” visu, kam ir kāda vērtība.

Emīlija lūkojās uz savu spīdīgo ādas somu. Pirms pašas aizceļošanas Rūta tirgū bija nopirkusi divas tādas. Viņa nebija spējusi pretoties šim pirkumam; somas bija tik lētas, bet izskatījās dārgas un labi piestāvēja viņu jaunajai elegantas guvernantes lomai. Emīlija domāja par Viloubija kungu un viņa piemīlīgo, vaļ-

sirdīgo seju, kurā nebija ne miņas no nežēlības, kādā viņu apsūdzēja. Iztēlē viņa atkal redzēja jaunekļa acis — lielas, zilas, nevainīgas acis — un juta, ka viņš vēl arvien ir tepat, līdzās, piekrīt viņai, priecājas, ka viņa rīkojusies tik prātīgi. Emīlija cerēja, ka nav to visu tikai sagudrojusi, un klusībā nosolījās, ka tad, ja Viloubija kungam ievajadzēsies šo naudu, viņa to nekavējoties atdos. Taču šobrīd naudu vajadzēja viņai.

Izejot no bankas uz ielas saules žilbā, Emīlija juta sirdī savu labdari. Viņa zināja, ka patīk šim jauneklim, tas bija acīm redzams, bet tagad Emīlija pati mocījās skumjās pēc viņa, un tam nebija nekāda sakara ar naudu. Ilgi slāpusi pēc mīlestības, Emīlija tiecās skaut šo pievilcīgo jaunekli savās rokās un mierināt, rūpēties par viņu. Kas gan bija viņas nepatikšanas salīdzinājumā ar tām, kādās iekļuvis viņš? Viloubija kungs bija dzīvības briesmās, bet viņa te činkstēja par savām nožēlojamām raizēm. Bija pienācis laiks beigt sevi žēlot.

Varbūt Viloubija kungs bija iedvesis Emīlijai savu labo omu, savu neticamo pašpaļāvību — to viņa nezināja, taču tagad viņas solī bija jaušama jauna apņēmība, viņa vairs neskatījās lejup, uz smilšaino zemi. Viņa vairs nebija bikla meitene, viņa bija sieviete, un kaut kur bija vīrietis, kas viņu mīl.

To iedomājusies, Emīlija nosarka. Tas bija tiesa. “Patikt” — cik muļķīgs vārds, vecmodīgs apzīmējums tam, ko viņa bija saskatījusi jaunekļa acīs, bet bijusi pārāk kautrīga, lai to iztulkotu! Emīlija beidzot bija atradusi mīlestību — nevis savu sapņu romantisko mīlu, kurā trīsēja sirds un rokas sažņaudzās pie krūtīm, bet gan rūgti saldu mīlestību pret vīrieti, tik skaistu, ka nedēļām ilgi bija redzējusi viņu sapņos. Emīlija domās izrunāja viņa vārdu, no kura līdz šim bija vairījusies pieklājības dēļ. Viņš bija Mels. Viņas draugs.

“Nauda bankā pieder mums, nevis man,” viņa pie sevis čukstēja, apstājusies pie kādas pansijas lieveņa. “Tā man jālieto pēc iespējas prātīgi. Bet vienu tev apsolu — es neatstāšu šo pilsētu,

pirms nebušu saņēmusi no tevis kādu ziņu. ŠI u vienīga vielu, kur mēs zināsim viens otru atrast. Lai Dievs tevi svēli un maigā. Mel.”

Uz lieveņa nostājās kāda sieviete.

“Jūs nākat vai ejat, jaunkundz? Rādās, ka esat ai/supņo jusies.”

“Nē.” Emīlija žigli atguvās. “Es meklēju istabu. Vai |ūs esnl nama saimniece?”

“Esmu gan. Bet tādas kā jūs es neņemu.”

“Kā, lūdzu?”

“Neapvainojieties, jaunkundz. Man tāpat pietiek nedienu ai dauzoņām un žūpām; kas tad notiktu, ja es vēl izdotu istabas sievietēm! Kā jums vispār nāk prātā to lūgt!”

“Piedodiet. Man ir vajadzīga istaba. Varbūt jūs varētu ieteikt kādu piemērotu vietu.”

“Šajā pilsētā?” Sieviete iesmējās. “Vai jūs esat no debesīm nokritusi? Varu pateikt skaidri un gaiši, jaunkundzīt, šitajā aizmēžu kaktā nav nevienas istabas vai pansijas, kur tāda meiča kā jūs varētu droši nakšņot. Te ir pārāk daudz vīriešu, kas izbadējušies pēc sievietes. Labāk ejiet, no kurienes nākusi.”

Taču Emīlija jau bija nodedzinājusi visus tiltus aiz sevis un nevarēja atgriezties Meningtriju mājā. Viņa nespēja pieļaut domu, ka vajadzētu zemoties Meningtrija kundzes priekšā un lūgties, lai viņai ļauj palikt vecajā istabā.

“Jābūt taču kādai vietai,” viņa neatlaidās. “Vai jūs nevarētu ieteikt pieklājīgu pansiju?”

Sieviete saviebās, cītīgi domādama. “Jūs varētu apvaicāties “Velsas prinča” viesnīcā. Tur dzīvo smalkāki ļaudis un raktuvju jaunbagātnieki. Tur jums, mīlīt, būs gana droši, bet tas maksās krietnu naudiņu.”

Emīlija nodrebēja, iedomājoties, ka būtu jādzīvo viesnīcā. “Vai nekā cita nav?”

Sieviete papurināja galvu. “Klausiet manam padomam,

mīlīt. Turieties talak no pansijām. Radas, jūs esat krietna meiča. Aizejiet uz “Princi” pie Mūnija kundzes, varbūt viņa varēs palīdzēt.”

Nebija tik vienkārši aiziet “uz “Princi” pie Mūnija kundzes”, jo sevišķi tāpēc, ka Emīlija nezināja, cik varētu maksāt apmešanās viesnīcā. Viņa nožēloja savu pārsteidzību. Traucēja arī tas, ka viņa bija augusi mazā ciematiņā. Viņas šķiras ļaudis nemēdza apmesties viesu namos, ja nu vienīgi ceļojumu laikā, kad neatlika nekas cits, bet nepavisam ne šādās viesnīcās. “Velsas princis” bija liels divstāvu nams, un pirmajā stāvā, tieši galvenās ielas malā, bija krogs, kurā tika plītēts uz nebēdu. Lai tiktu viesnīcā, bija jāiet tam garām.

Kad Emīlija, izmisuma dzīta, devās pāri ielai uz viesnīcas durvīm, domās viņa gandrīz vai dzirdēja, kā māsa iebilst un pieprasa, lai viņa nekavējoties griežas atpakaļ, pirms viņas labā slava nav pagalam, — tomēr viņa to nespēja. Novērsusies no kroga, viņa uzlavījās augšā pa lieveņa kāpnēm un nonāca ar paklājiem izklātā gaitenī.

Tur bija pārsteidzoši vēss, un, kad acis bija apradušas ar nespodro gaismu, Emīlija pa gaiteni aizsteidzās pie durvīm ar uzrakstu “Kantoris” un bikli pieklauvēja. Atbildes nebija, un tas deva viņai labu ieganstu bēgt, kamēr vēl ir laiks, taču, kad viņa jau pagriezās, viņai uzsauca kāda sieviete, kura kāpa lejup pa kāpnēm tālāk gaitenī.

“Kā varu jums palīdzēt, jaunkundz?”

Tā bija ražena sieviete cieši savilktā korsetē, ģērbusies vienkāršā, melnā kleitā ar baltu mežģīņu apkaklīti. Seja viņai bija pie-sārtusi, vēja aprauta kā veļas mazgātājai — tā šķita Emīlijai —, bet brūnie mati bija atsukāti atpakaļ, rūpīgi sakārtoti un sasprausti spīdīgos, glītos ritulīšos.

“Es vēlējos satikt Mūnija kundzi.”

“Tā esmu es.” Sieviete bija galvastiesu garāka par Emīliju, runāja tieši, lietišķi, it kā negribētu velti šķiest laiku.

“Ak tā. Mūnija kundze, es esmu Tisingtones jaunkundze “Žēlīgā debess! Guvernante! Vaioletas Meningtrijas guvei nante.”

“Jā. Gribēju jautāt, vai jums ir izdodama kāda istaba. Es vē lētos īrēt istabu.”

“Uz cik ilgu laiku?”

“Ak jā. Pastāvīgi.”

“Tad es nevarēšu jums līdzēt. Redziet, es neizīrēju istabas pastāvīgiem iemītniekiem.”

Emīlija jau kāpās atpakaļ. Gandrīz atvieglota. “Piedodiet, kundze. Lūdzu, atvainojiet.”

“Pagaidiet mirklīti! Kas par steigu? Biju domājusi, ka jūs dzīvojat pie Meningtrijiem.”

“Jā, dzīvoju gan, bet tagad viesos ieradīsies kāda dāma...” Mūnija kundze iesmējās. “Nu kā tad, ieradīsies gan! Grāfiene! Vaioleta un Bērts Meningtriji jau ir pieklaigājuši pilnas ausis visiem, kas vien grib klausīties. Ak tad viņi dzen jūs prom?”

“Nē. Bet mana istaba viņiem ir vajadzīga, tāpēc es piedāvājos atrast citu dzīvesvietu.”

“Tātad jūs tomēr neapmestos istabā uz pastāvīgu dzīvi?” “Nu... tomēr uz pastāvīgu gan. Es nolēmu, ka tā būtu patīkama pārmaiņa — padzīvot kaut kur citur, ja jau ir jāpārceļas. Atrast pašai savu mājvietu, saprotiet.”

Klusībā Emīlija noskaitās, ka tas viss tagad jāskaidro bez kādas vajadzības. Kaut jel šī sieviete ļautu viņai iet!

“Tātad jūs vēl aizvien skolotu viņas bērnus?”

“Protams. Bērni ir ļoti jauki.”

“Prieks to dzirdēt. Arī es atsaucos uz sludinājumu, ko jūs, meitenes, bijāt ielikušas avīzē, bet tas aģents atrakstīja, ka jūs jau esot dabūjušas darbu. Arī ar to Vaioleta varēja plātīties.” Viņa pavīpsnāja. “Varētu teikt, ka tas nu bija pāri manai saprašanai.” Emīlija nodrebēja, atcerējusies, ka viņas ar Rūtu bija atteikušas strādāt viesnīcā — šajā viesnīcā, katoļu ģimenē — šajā ģimenē. Viņa nopriecājās, ka Džūljess Penns nav minējis šis atteikšanās iemeslus.

“Man ļoti žēl,” viņa nomurmināja.

“Tas nekas. Labi vien bija. Es savējo aizsūtīju uz internātskolu, lai viņu tur kādu laiku audzina mūķenes. Nevarētu sacīt, ka manai Marijai tas sevišķi patiktu, bet tā būs labāk.”

Bāra telpās aiz sienas atskanēja skaļas klaigas, un Mūnija kundze bīdīja Emīliju uz durvju pusi.

“Nu man jāiet, jaunkundz. Sestdienā vienmēr daudz darba. Bet atnāciet pie manis rīt pēcpusdienā, kad te būs mierīgi, un mēs paskatīsimies, ko varētu darīt jūsu labā.”

Emīlija gribēja iebilst, sacīt, lai Mūnija kundze nerūpējas, tomēr nespēja iespraust ne vārda.

“Pulksten divos, labi? Mēs aprunāsimies, un jūs varēsiet pastāstīt man par sevi.”

Viņa aizsteidzās, atstājusi Emīliju stāvam pie durvīm. Kāpēc šī sieviete nevarēja vienkārši pateikt “nē” — un cauri, kāpēc viņa vēl sarežģīja Emīlijas dzīvi ar tukšu salmu kulšanu? Emīlija nopūtās. Tagad neatlika nekas cits kā vien iet uz māju un atzīties Keitai un Nellijai, ka viņai pagaidām nav veicies. Un pēc nedēļas būs klāt grāfiene. Tomēr Emīlija nekādā ziņā nepieminēs, ka bijusi šajā viesnīcā, kur neizīrē istabas pastāvīgiem iemītniekiem. Citādi viņa izskatītos pēc pēdējās muļķes.

Vēl nekad, būdama Mēriboro, Emīlija nebija īpaši interesējusies par pilsētu — galvenokārt atturēja tās iedzīvotāju rupjais izskats —, tomēr, pastaigājoties kopā ar bērniem, bija kļuvusi mazliet drosmīgāka. Šķita, bērnu klātbūtne dod viņai pamatotu iemeslu te atrasties kā uzraudzei un tāpēc viņa piesaista mazāk uzmanības. Šai pilsētā bija tik daudz vīriešu un tik maz sieviešu, ka nedaudzajās reizēs, devusies turp viena, viņa jutās kā ielauzusies vīriešu valstībā.

Taču tajā svētdienas rītā Emīlija apzināti nolēma mainīt savu altieksmi. Viņa vairs nebūs tāda bikla pelīte. Viņa saprata, ka ir smieklīgi slēpties aiz muguras bērniem, kuri pilsētā jutās pilnīgi brīvi. Vienīgi guvernantei rūpēja, kur viņi klaiņo, kad paši uz savu roku bija devušies piebiedroties citiem bērniem, un viņiem acīm redzami nedraudēja itin nekas. Viņiem ļoti patika iet uz ostu un aplūkot kuģus, neliekoties ne zinis par nabadzīgi ģērbtu aborigēnu un Dienvidjūras salinieku bariem, par klusajiem ķīniešu kūlijiem un kur nu vēl par daudzajiem baltajiem vīriem, kuri kailām krūtīm un basām kājām smagi strādāja saules svelmē. Par spīti Emīlijas iebildumiem, bērni šaudījās iekšā ārā pa preču mājām un spīķeriem, joņoja pa muitas noliktavu, lai paslēptos aiz augstajām ruma un viskija mucām, līdz la dēvētā uzraudze atmeta viņiem ar roku un sameklēja kādu mazāk aizdomīgu vietiņu, kur nogaidīt, līdz audzēkņi būs ar mieru atgriezties pie viņas un doties tālāk.

Lenoksroudas otrā pusē, iepretim Meningtriju mājai, patlaban tika rūpīgi iekopts botāniskais dārzs, kas Emīlijai šķita ļoti interesants, un viņa bieži tērzēja ar dārza pārzini, taču turp viņai līdzi piekrita iet vienīgi mazā Rozija. Abi pārējie bērni tur garlaikojās, un Emīlijai bija jāatzīst, ka skraidīt pašu dārza aizaugušajos plašumos, spēlējot paslēpes, bērniem ir daudz jautrāk nekā staigāt pa glītām taciņām un aplūkot jaunos kociņus botāniskajā dārzā, kas tika ierīkots zemes gabalā, kurš iepriekš bijis paredzēts kokzāģētavai un darvas tecinātavai.

Emīlija stāvēja pie vārtiem un domāja, ka labprāt atkal apmeklētu kluso dārzu, nevis dotos uz pilsētas centru, tomēr atpakaļceļa vairs nebija. Viņa juta, ka pienākums pret Viloubija kungu liek viņai uzkavēties Mēriboro, vismaz kādu laiku. Ja viņa aizbrauktu, tad zaudētu jebkurus sakarus ar viņu. Emīlija raizējās ne tikai par naudu, bet arī par jaunekli pašu, par to, kas ar viņu notiks.

“Tātad,” viņa sev sacīja, iedama uz Saseksstrītas pusi, kura veda uz rosīgo Vorfstrītu ostmalā, “ja esi nodomājusi šeit palikt, tev beidzot jāapskata pilsēta, nevis tikai jāvelkas nopakaļ bērniem.”

Ieiedama šai jaunajā laikmetā, viņa vispirms novilka cimdus un iebāza tos somiņā.

Pirms tikšanās pēcpusdienā ar Mānija kundzi Emīlija bija nolēmusi turpināt mājokļa meklējumus un apstaigāt visas ielas pēc kārtas, cerēdama, ka izdosies atrast kādu īrējamu istabu.

Krietnu stundu vēlāk viņa stāvēja Lenoksroudas pretējā galā pavisam netālu no Meningtriju mājas mazās pilsētiņas nomalē, neko nepanākusi. Divos logos viņa bija ieraudzījusi uzrakstu, ka tur izdodamas istabas, taču mājas bija izskatījušās tik noplukušas, ka viņa pat nebija gājusi apvaicāties.

Nogurusi un sakarsusi, Emīlija noņēma cepuri un sabužināja miklos matus, lai atvēsinātos, vairs nebēdādama par to, ka dāmas, kuras pieder pie viņas šķiras, nestaigā publiskās vietās bez cepures. Soļojot pa zemes ceļu, Emīlijai ienāca prātā, ka tiešām derētu atteikties no šīm biezajām, stīvajām cepurēm un par pāris šiliņiem iegādāties tādu austu salmu cepurīti, kādas viņa redzējusi veikala skatlogā. Ar lenti rotāto salmenīcu varētu izmantot pie goda drānām. Kāpēc ne? Daudzas sievietes šeit valkāja tādas cepures.

Tagad nebija citas iespējas kā vien tikties ar Mūnija kundzi un pēc tam, šovakar, jautāt saimniecei, vai viņa drīkst palikt un dzīvot vienā istabā ar bērniem. Šī doma nomāca Emīliju tik ļoti, ka viņa jau mazliet šaubījās par to, vai uzkavēties Mēriboro. Viņa taču varētu aizbraukt uz Nanango un apciemot Rūtu vai doties taisnā ceļā uz Brisbenu, lai meklētu citu darbu. Bet kā paziņot Viloubija kungam, kur viņa atrodas? Emīlija ilgojās viņu redzēt. Pārrunāt ar viņu šo grūto jautājumu. Viņš saprastu.

Kā gan kādam varēja ienākt prātā, ka tik patīkams jauneklis, Viloubija kungs, varētu nogalināt cilvēku? To bija šausmīgi pat iedomāties.

Šķita, ka viesnīcā valda klusums, tomēr, iegājusi vestibilā, Emīlija sastapās ar veselu baru ļaužu, kas nāca ārā no ēdamzāles, un bija spiesta pakāpties malā, lai palaistu viņus garām. Daži no

tiem, Meningtriju draugi, pazina viņu un laipni .svēli infl|n I mlllļn pieklājīgi atbildēja uz sveicieniem, bet dūša viņai sašļuka ļtiipē žos, apzinoties, ka madama drīz padzirdēs — viņus guvriuunlr redzēta “Velsas princī”. Taču tad Emīlija aptvēra, ka saimim kītm, pamatīgiem dzērājiem, viņas atrašanās viesnīcā neliksi«“, .ti/«1«» mīga, ja vispār izraisīs ziņkārību.

Piepeši Emīlija nevilšus iespurdzās — pirmo reizi kopš il giem laikiem kaut kas bija viņu uzjautrinājis... Neviens šai m' gārnajā pasaulē neliktos ne zinis par to, ka viņa iegājusi viesui cā... toties viņas māsu tas uztrauktu. Rūta būtu sašutusi. Ja lalu padomāja, Emīlijas pasaulē notika daudz kas tāds, par ko Ruta justos satriekta. Un pārskaitusies.

“Te nu jūs esat!” Ienākusi vestibilā, viņai uzsauca Mūnija kundze. “Jūs esat punktuāla, Tisingtones jaunkundz. Man patīk, ja cilvēki ir punktuāli, bet šajā miestā neviens nav dzirdējis tādu vārdu. Vai jau esat ieturējusi pusdienas?”

“Jā, pateicos.”

“Varbūt tasi tējas?”

“Nē, pateicos.”

“Un kā klājas Vaioletai? Vai ir jau atritinājusi sarkano paklāju^2?”

Emīlija papurināja galvu, nesaprazdama, vai šī sieviete joko vai runā nopietni.

“Redziet, viņa tādu patiešām nopirka. Nudien, kā es te stāvu, īstu sarkanu paklāju grāfienes sagaidīšanai. Ko jūs tagad teiksiet?”

“Tiešām nezinu, Mūnija kundze.”

“Ak, liecieties nu mierā! Tāda jauna dāma kā jūs noteikti zināt, ka tas darīts galīgi aplam, bet jūs esat pārāk pieklājīga, lai pateiktu to skaļi. Labs ir, nāciet man līdzi. Es jau raizējos par jums. Ļaudis runā, ka viņa sastūķējusi bērnus jūsu istabā, lai grāfienei nepietrūkst vietas, un tāpēc jums jāstaigā apkārt un jāmeklē gultasvieta.”

Iedama nopakaļ Mūnija kundzei gar kāpnēm un tālāk pa šauru gaiteni, Emīlija pūlējās iebilst pret šo klajo paziņojumu.

“Ne gluži...” viņa iesāka, bet Mūnija kundze apstājās un pagriezās pret viņu.

“Nav vajadzības viņu aizstāvēt. Visi te zina visu par visiem, un katrs pazīst Vaioletu. Viņa ir caur un cauri neganta un savtīga. Nedrīkst ļaut viņai tik brīvu vaļu.”

Emīlija saspringa. “Es esmu Meningtrija kundzes dienestā. Tās ir viņas mājas. Mans pienākums ir pakļauties viņas gribai vai, ja rīkojos citādi, saņemt viņas piekrišanu.”

Mūnija kundze iesmējās pilnā kaklā. “Jūs esat vienkārši burvīga! Manai Marijai laikam aizgājusi gar degunu brīnišķīga skolotāja.”

Gandrīz vai raušus raudama Emīliju sev līdzi, viņa iegāja plašā un trokšņainā virtuvē, kur strādāja pusducis sieviešu.

“Šī ir Tisingtones jaunkundze!” viņa tām uzsauca, pārkliegdama katlu un pannu šķindu un skaļās sarunas. “Angļu guvernante, smalka dāma, tāpēc uzvedieties, kā pieklājas, ja viņa vienā jaukā dienā nolems pagodināt mūsu ēdamzāli ar savu klātbūtni. Tagad es drusku iziešu, bet jums visām jābūt šeit uz launagu pulksten četros, jo tad mums būs daudz darba. Četros, es teicu, nevis puspiecos un nevis rīt. Tagad darbojieties tik tālāk, un jūs, meitenes, saklājiet tos galdus, tikai neaizmirstiet kūku paliktņus!”

Visas smaidot māja ar galvu, pavēlnieciskais tonis it nemaz nebija viņas nobiedējis, un abas viņu viešņas aizsteidzās garām un pa galadurvīm izgāja plašā verandā, pilnā ar taras kastēm, liekiem krēsliem, tukšām sviesta kārbām un apžuvušu dārzeņu groziem.

“Gribu jums kaut ko parādīt,” Mūnija kundze sacīja, kamēr abas pa sētaspuses kāpnēm devās lejup, kur gaidīja vecs aborigēns ar poniju un divričiem.

“Vai man kučierēt, saimniec?” viņš jautāja.

“Nē, Tobij, paldies. Tur pietiek vietas tikai mums abām — šito jaunkundzīti es vedīšu līdzi.”

Emīlija nepaguva ne atjēgties, kad jau sēdēja lld/a kundzei, un glītie divriči no viesnīcas pagalma vieumciigi 1« 11 poja sānieliņā, bet no turienes izbrauca uz Kentstnias Kml gal vēnās ielas palika aiz muguras, viņas nogriezās pa samu o ļu. ka*, vijās gar upes līkumoto krastu starp dzelteniem kukmu/.as Inu kiem, un Mūnija kundze bez mitas stāstīja Emīlijai par savu ne laika vīru un par to, kā viņam paticis šeit makšķerēt.

Aiz ceļa līkuma viņas pabrauca garām diezgan greznai divstāvu mājai, daudz pievilcīgākai par visām citām, ko Emīlija bija redzējusi pilsētā. Ar greizu smaidu viņa klusībā atzīmēja, ka tā ir pat nokrāsota.

“Kas tur dzīvo?” viņa ieintriģēta jautāja.

“Pols Dreslers. Pilsētas domnieks. Ieradās te bez graša kabatā kopā ar baru vāciešu, ko šurp ataicināja papucītis Hamburgers, lai palielinātu iedzīvotāju skaitu šajā apvidū. Tas ir jocīgs stāsts. Tika gaidīts kuģis ar imigrantiem no vecajām valstīm, un pilsētā visi bija varen satraukušies, osta pilna ar fermeriem, cukurniedru audzētājiem, mežcirtējiem, aitkopjiem, kas kopā ar domniekiem un vietējiem iedzīvotājiem bija ieradušies viņus sveikt. Pat pūtēju orķestris bija sagādāts. Tas bija liels notikums. Galu gala pilsētnieki gaidīja ierodamies astoņdesmit britu un desmit vāciešu kopā ar ģimenēm, ja viņiem tādas ir. Tā 11u kuģis izpeld no līkuma un iestūrē ostā, un orķestris sāk spēlēt, un visi māj tā, it kā šī būtu Svētā Patrika diena Dublinā, un lejā pa trapu kāpj desmit vāciešu, smaidīdami līdz ausīm — par ko ne? — kuri nesaprot ne vārda angliski.

Bet visi skatās viņiem garām. Sak, kur tad pārējie? Izrādījās, ka visi pārējie, kuriem garais ceļojums bijis apnicis līdz kaklam... mēs abas gan zinām, kā tas ir... lai nu kā, tie ieraudzījuši Brisbenu un nosprieduši, ka tālāk nekustēs. Visi nokāpuši no kuģa, un, te tev nu bija, Mēriboro palika ar garu degunu.

Un tad jums būtu vajadzējis redzēt Hamburgera ģīmi! Kā sivēns zirņos! Šis tik spieda roku saviem imigrantiem, vecajiem labajiem vāciešiem, kas turējuši solījumu, un pa vidam smējās, vēderu turēdams.

Dreslers kādu laiku strādāja par mežcirtēju gan te, gan Frei-zera salā aiz līča... no turienes kokus pludina ar plostiem pa upi uz mūsu kokzāģētavām. Jūsu saimnieks Bērts Meningtrijs apgalvo, ka labākos kokmateriālus — melnkoku un kauri priedes — saņemot tieši no turienes. Bet pēc amata Dreslers patiesībā ir kuģu būvētājs. Viņš iesāka ar mazu remonta doku ostmalā, atvēra arī bodīti, kur pārdeva kuģinieku piederumus, bet pēc tam pats pievērsās kuģu būvei. Un atpakaļ vairs neskatījās. Viņš joprojām pelna krietnu naudiņu... bet nu mēs esam klāt.”

Zemes īpašums, kas atradās aiz Dreslera mājas, robežojās ar upi, tāpēc smilšainais ceļš beidzās pie biezas krūmu saaudzes.

‘‘Kur tad mēs esam?” Emīlija bija spiesta pajautāt, kad viņas izkāpa no divričiem un Mūnija kundze piesēja poniju.

“Šeit,” viņa teica. “Vai redzat vārtus? Dresleram pieder visa šī zeme, izņemot ceturtdaļu akra tur lejā, pie upes. Tā bija mana Padija iemīļotā makšķerēšanas vieta, un viņš gaužām bēdājās, kad Dreslers nopirka visus šos četrdesmit akrus, bet Pols jau nav slikts puisis. Viņi ar Padiju vilka lozes par šo zemes stūrīti, un Padijs vinnēja.”

Mūnija kundze atvēra vārtiņus, un viņas pa īsu, aizaugušu taku nonāca mazas — nekrāsotas — vasaras mājiņas pagalmā.

“Šo Padijs mēdza dēvēt par savu zvejnieka namiņu.” Viņa iesmējās. “Ar muguru pret ceļu, vai ne?”

“Tā izskatās gan,” Emīlija piekrita.

“Tas tāpēc, ka viņš gribēja, lai no verandiņas paveras skats uz upi.” Mūnija kundze atslēdza durvis, un viņas iegāja mazajā divistabu namiņā, bet Emīlija tikpat kā neievēroja, kas atrodas apkārt, jo tieši pretim bija augsti logi, kuri atklāja skatu pār man-grovēm līdz pašai upei.

“Ak,” viņa pārsteigta izdvesa. “Cik burvīgs skats, vai nav tiesa?”

“Skaistāku šai apkaimē nevar atrast. Arī māja nemaz nav tik slikta. Es šurp vairs nebraucu, esmu pārāk aizņemtu, Inmi’i llrku kalponēm uzturēt to kārtībā.”

Emīlija paraudzījās apkārt. Grīdas dēļi nebija pulētl. bn to», sedza lieli, glīti paklāji.

“Tie ir indiešu paklāji.” Mānija kundze sērīgi pasmaidīju “Paturiet prātā, ka mans Padijs, lai Dievs mielo viņa dvēseli, ir kārtoja šo mājokli pats, ar to, ko nu bija sameklējis...”

Kad Mānija kundze runāja par savu nelaiķa vīru, Emīlija mu nīja viņas acīs sāpes un atskārta, ka apskauž šo sievieti par viņus pieredzējumiem, par ilgo mīlestību, īpaši tāpēc, ka pašai šķilu lemta vecmeitas dzīve nomaļā saimnieka mājas kambarī bez 1/ redzēm iziet sabiedrībā.

Bet Mānija kundze turpināja skaidrot. “Viņš sagādāja pašu nepieciešamāko — galdu un krēslus, ērtu dīvānu, labu gultu tur, iekšā. Bet aizkarus viņš negribēja. Vai kas tāds ir dzirdēts? Teica, tie sabojāšot skatu.”

“Viņam ir bijusi taisnība,” Emīlija noteica, un Mānija kundze atplauka smaidā.

“Jūs tā domājat?”

Viņa atvēra divas durvis, gana platas, lai pa tām varētu iziet verandā, kur saulē laiski gozējās vairāki izbalējuši audekla krēsli. “Nu, vai te nav burvīgi?”

“Ir gan, Mānija kundze. Te var lieliski atpūsties.” Nelīdzena taciņa veda lejup pa nogāzi uz ūdens malu, kur dubļainais krasts liecināja, ka te izcirstas mangroves, lai būtu iespējams taisnā ceļā piekļūt pie upes un pie maziem steķiem.

Padija zvejnieka namiņš tiešām bija jauka vieta; pēcpusdienas saule sārtoja upi, līksmi klaigāja varavīkšņaini papagaiļi, rosīdamies tuvējo koku lapotnē, un Emīlija prātoja, cik tālu viņa atrodas no pilsētas. No Meningtriju mājas Lenoksroudā. Braucot pa mazajiem celiņiem, viņai bija gluži apreibusi galva.

“Virtuve ir tur, sānos,” sacīja Mānija kundze. “Pie ūdens tvertnes.”

Dziļi nogrimusi domās, Emīlija pētīja upes kraujo krastu.

“Biju domājusi izīrēt šo mājiņu, līdz nolemšu to pārdot,” Mūnija kundze ieminējās.

“Un tāpēc jūs atvedāt mani uz šejieni?”

“Tikai gribēju, lai jūs to apskatāt. Padomājiet par to. Bez kādām saistībām.”

“Mūnija kundze, kur mēs atrodamies?”

“Netālu no pilsētas. Vai jums patīk staigāt?”

“Mājās mēs bieži devāmies pastaigās. Tagad man iznāk reti. Tikai uz pilsētu un atpakaļ, ar bērniem. Svētdienās mēs devāmies brīnišķīgā pastaigā — deviņas jūdzes pa laukiem un atpakaļ pa mežu...”

“Žēlīgais Dievs, nogājusi deviņas jūdzes šeit, jūs būtu tālu biezoknī un mēs jūs vairs nekad neredzētu! No mājiņas sētas durvīm — tām, kurām būtu jābūt ceļa pusē, — jums jāiet pār Dres-lera zemi, garām mājai pa otru pusi, ārā uz ceļa, tad caur parku un no turienes uz Lenoksroudu.”

“Un viss?”

“Redz, no Kentstrītas es jūs vedu gar upi, lai jūs ielāgotu virzienu, bet patiesībā esmu tikai sajaukusi jums galvu.”

Emīlija iesmējās. “Tas gan. Es nospriedu, ka mēs esam jūdzēm tālu.”

“Tad atpakaļ es jūs vedīšu pa otru ceļu, lai jūs to apskatāt.” Kad abas izgāja no mājiņas, Mūnija kundze aizslēdza durvis un sērīgi palūkojās apkārt, it kā redzētu šo vietu beidzamo reizi. Emīlija sajuta pret viņu žēlumu.

“Mūnija kundze, vai jūs tiešām esat pārāk aizņemta, lai brauktu šurp, vai varbūt te ir pārāk daudz skumju atmiņu?”

Iriete palocīja galvu. “Gan viens, gan otrs. Mēs ar Padiju mēdzām nākt šurp, lai tiktu prom no kroga kņadas un burzmas. Redz, krogā tu nepiederi pats sev; lai cik smalks tas, pēc tavām domām, būtu, tur mūždien izceļas kāds tracis. Viņš aizbrauca makšķerēt, un es ierados vēlāk, un vakaros mēs varējām sēdēt te, klusumā, un būt tie, kas esam. Tikai Padijs un es, mūsu domas un atmiņas, un mēs runājām par tiem, kas palikuši dzimtenē...” Viņa nopūtās un tad apņēmīgi atgriezās tagadne I.». viss tagad zudis. Es esmu aizņemta, strādādama par diviem, luī u/iu rētu viesnīcu un pienācīgu kārtību tajā, tāpēc ii laiks ntinl u» no pagātnes. Man ienāca prātā, ka jūs varbūt vēlētos so vielu ap lūkot.”

“Un īrēt?”

“Tas jāizlemj jums, Tisingtones jaunkundz. Tā biju tikai tfl da doma. Zinu, ka esat pieradusi pie greznākas dzīves...”

Ejot uz vārtu pusi, Emīlija paņēma vecāko sievieti zem ro kas. “Es būtu tik laimīga, ja man būtu pašai savs miteklis. Man ir ļoti grūti dzīvot svešu cilvēku mājā. Mūnija kundze, jo vairāk es par to domāju, jo skaidrāk saprotu, ka nevaru būt guvernante, kura dzīvo darba devēja namā, kaut gan mana māsa tam nepiekristu. Viņa tiek galā lieliski, bet es jūtos kā ieslodzīta.” Piepeši Emīlija atskārta, ka izkrata sirdi sievietei, kuru tikpat kā nepazīst. Viņas bija nonākušas pie vārtiem, jau bija saredzams ponijs un divriči, bet Mūnija kundze nesteidzās vērt vārtus vaļā. Viņa klusēdama stāvēja un klausījās.

“Tas nav domāts kā nosodījums Meningtrija kundzei,” Emīlija skaidroja. “Vienkārši — kad nomira mana māte un mājās ieradās pamāte, es jutos tieši tāpat. Likās, man vairs nekur nav vietas. Diez vai man patiesībā būtu iemesls sūdzēties...”

“Runa nav par sūdzēšanos,” Mūnija kundze stingri noteica. “Ar sūdzēšanos tam nav nekāda sakara. Jūsu nelaime ir tā, ka jūs vairs neesat noteicēja par savu dzīvi. To es redzu jūsu acīs. Jūs esat gudra meitene, bet dziļi nomākta, tas ir skaidrs kā uz delnas. Jūs atvainojaties par to, ka vispār esat šajā pasaulē. Droši vien esat pārcietusi grūtus laikus, vai ne?”

Emīlija pamāja, atcerēdamās nabadzības postu Londonā. Drēgno istabu, aukstumu un izsalkumu, to, kā abas bija centušās saglabāt možu izskatu.

“Es varu pateikt tikai vienu — drosmīgāk stājieties pretī pasaulei, meitenīt. Zinu, ka esat augusi citādi nekā es, jums smagie triecieni nāca vēlāk — mēs cietām jau bērnībā un netikām ari skoloti —, bet beigu beigās iznākums ir viens. Jums par sevi jāpastāv. Augot ir jāiziet barga skola.”

Mānija kundze atvēra vārtus un paskatījās atpakaļ. “Te būs mans jautājums. Mājiņu jūs tagad esat redzējusi. Es gribētu zināt, vai vēlaties to īrēt, līdz nolemšu to pārdot. Bez saistībām. Neapvainošos, ja atteiksieties vai baidīsieties dzīvot viena. Tai ziņā gan nav ko bažīties. Dresleri ir turpat pakalnā...”

Mānija kundze nenojauta, ka vienīgais, kas attur Emīliju no šīs brīnišķīgās iespējas iegūt pašai savu mājokli, ir mūžīgās raizes par to, vai viņa nezaudēs cieņu. Emīlija baidījās, ka meitene, kura dzīvo viena pati, dos iemeslu tenkām, un viņa tikai ar pūlēm spēja par to ieminēties, jo baidījās arī aizvainot Mānija kundzi.

“Cieņu?” īriete iesaucās. “Manu meitenīt, es nebūtu piedāvājusi jums šo māju, ja gribētu kaitēt jūsu labajai slavai! Šejienes pilsētās visi vadās pēc saukļa “Ņem, ko dod”. Ļaudis to saprot. Piedienībai ir sava vieta, bet izdzīvošana ir svarīgāka. Jūs necik daudz nezināt par šejienes lauku dzīvi, vai ne?”

“Tā ir,” Emīlija kautrīgi atzinās.

“Tad jums derētu paskatīties, kā sievietes dzīvo tur, nemaz ne tik tālu no šejienes. Bet pagaidām — turieties pati pie saviem standartiem...”

“Tātad jūs domājat, ka tas būtu pieklājīgi?”

“Jā, tā es domāju. Taču izlemiet pati. Ja tas nav jums pa prātam...”

Emīlija dziļi ievilka elpu. “Mānija kundze, es ar lielāko prieku dzīvotu šeit.”

“Nu re, tad jau mums ir bijusi veiksmīga pēcpusdiena, vai ne? Brauksim nu atpakaļ uz viesnīcu un iedzersim pa tasei tējas.”

Pa piebraucamo ceļu Emīlija skrēja gandrīz skriešus, degdama nepacietībā izstāstīt jaunumus Keitai, bet, tiklīdz viņa iegāja virtuvē, Keita noprasīja: “Jūs esat bijusi “Velsas princī”?”

“Jā. Kājās to zināt?”

“Saimniece dzirdējusi no kāda sava draudziņa l*n»ii»rm <» traukusies. Bija ieskrējusi te prasīt mums, ko jūs tui diui|n*.l, un es teicu, ka nezinu. Viņa domā, ka jūs tur esat meklējusi dailni “Kādu darbu? Mūnija kundzes meita ir internātskolā “

“To viņa zina, bet domā, ka ir pārspējusi Molliju Mūniju, da būdama jūs par guvernanti, un ka tagad Mollija cenšas jūs sa līgt, lai vestu Mariju mājās...”

“Kādas blēņas! Es biju turp aizgājusi meklēt istabu.”

“Istaba viesnīcā nu gan maksātu jums krietnu žūksni!” “Zinu, bet sākumā vēl nebiju sapratusi, kādi viesnīcā ir noteikumi.”

Keita iesprauda roku sānos un iesmējās. “Lai nu kā, saimnieci jūs esat nobiedējusi. Viņa neparko negrib atdot jūs Molli-jai. Tāpēc pirms brītiņa bija ienākusi atkal un atstāja jums tur uz sola aploksni.” Virēja sirsnīgi uzplāja Emīlijai pa muguru. “Laikam tak beigu beigās būsiet saņēmusi kādu grasi algas!”

Guvernante būtu vēlējusies atvērt aploksni vienatnē, bet Keita, joprojām gavilēdama priekā, ziņkārīgi gaidīja.

Aploksnē Emīlija atrada vienpadsmit mārciņu un piecpadsmit šiliņu un nosprieda, ka tā ir daļa no viņas gada algas — bez pieciem šiliņiem, kas bija samaksāti iepriekš; darba devēja nebija parūpējusies pievienot paskaidrojumus.

“Ak debess!” Viņa pasmaidīja. “Kur ir, tur rodas.”

“Par ko jūs runājat?”

Emīlija spēji atguvās, noskaitusies uz sevi par to, ka gandrīz izpļāpājusies par Viloubija kunga naudu. Par Mela naudu.

“Esmu sameklējusi sev dzīvesvietu. Māju. Drīz es jums visu izstāstīšu. Tagad man jāpārģērbjas launagam.”

- 7 -

Rūtu bija uzmundrinājušas sarunas ar vecāko Stenfīlda kundzi, kuru viņa uzskatīja par valdzinošu un izsmalcinātu dāmu, un tagad viņa jutās daudz labāk. Bija atgriezusies ēstgriba, viņa priecājās par pastaigām un bija lieliskā omā. Laiks atkal ķerties pie darba; meitenēm visas šīs nedēļas bija brīvdienas, un vajadzēja atgūt ļoti daudz ko iekavētu.

Kā jau pieklājas, Rūta devās pie Stenfīlda kundzes — kuru vēl arvien nespēja uzrunāt par Leoniju —, lai paziņotu, ka ir gatava atsākt mācības.

“Ak, Tisingtones jaunkundz, kā es priecājos, ka jūs esat atlabusi! Mēs ļoti raizējāmies pārjums, no drudža ir grūti tikt vaļā. Bet jūs esat to pieveikusi.”

“Es jums pateicos, Stenfīlda kundze, un varu vienīgi atvainoties par to, ka biju par nastu, bet šī piespiedu atpūta ir devusi man laiku apsvērt mūsu mācību saturu. Man ir daudz jaunu ieceru, un es ar prieku gaidu, kad varēšu sākt stundas.”

“Ak jā. Par to es gribu ar jums aprunāties.”

“Labi. Manuprāt, meitenēm nāktu par labu grieķu un latīņu valodas pamati, lai uzlabotu pareizrakstību un padziļinātu vārdu nozīmes izpratni. Es varētu sagatavot viņām vārdu sarakstus, bet daudz lielāku labumu dotu mācību grāmatas. Tās ir mazas grāmatiņas, un es būtu pateicīga, ja jūs tās pasūtinā-tu. Tad tās vienmēr būtu meitenēm pa rokai arī vēlāk. Ziniet, drukātais vārds... tam būtu vairāk svara nekā manām...”

“Atvainojiet, Rūta, vienu mirklīti. Es sacīju, ka gribu aprunāties ar jums par meiteņu izglītošanu. Gaidīju, līdz būsiet pilnīgi izveseļojusies, lai varētu to ar jums apspriest.”

“Visādā ziņā. Ko jūs vēlaties apspriest?”

Stenfīlda kundze šķita nemierīga. “Ienāciet salonā, Rūta, mēs nevaram runāt šeit, hallē.”

Guvernante jutās iepriecināta. Viņām tiešām vajadzēja apspriesties par Džeinas un Džesijas izglītošanu. Tā pārak ilgi bija pamesta novārtā. Būs jāpasaka Stenfīlda kundzei, ka meitenes neatbilst sava vecuma normām. Tagad viņām ļoti nopietni jāķeras pie darba. Vairs nekādu aizbildinājumu.

Kad abas apsēdās, Stenfīlda kundze dziļi ievilka elpu. “Ruta, man jums jāapliecina, cik lielisku iespaidu jūs esat radījusi mums visiem. Džeka māte uzskata — mums ir ļoti laimējies, ka tik augsti izglītots cilvēks mērojis garo ceļu uz šejieni...”

Rūta gandarīta pieglauda matus. “Pateicos.”

“Tomēr mums nekas neiznāks.”

“Kā, lūdzu?” Rūta saspringa.

“īsi sakot, Rūta, mēs esam nolēmuši sūtīt meitenes internātskolā. Jūs esat ļoti centusies, es esmu pūlējusies palīdzēt jums saukt viņas pie kārtības, un Dievs mans liecinieks, ka viņām tas ir nepieciešams, taču viņas liedzas sadarboties. Internātskolā...” Rūta viņu pārtrauca. “Vai man jāsaprot, Stenfīlda kundze, ka mani pakalpojumi jums vairs nav vajadzīgi?”

“Rūta, jūs taču redzat, ka viņām jāiemāca disciplīna. Mums bija tāds kauns, kad Džeka māte nosauca viņas par izlaistām luteklītēm...”

“Tā nav mana vaina.”

“Protams, ne. Bet vai tad jūs nesaprotat...”

“Kad man jāaizbrauc?”

“Ak, Rūta, nav jau nekāda steiga! Mēs dosim jums vislabāko ieteikuma vēstuli un algu, kā arī piemaksu...”

“Žēlastības dāvanas man nav vajadzīgas.”

“To mēs neuzskatām par žēlastības dāvanu, Rūta. Tā ir tikai atzinība par jūsu čaklo darbu. Reiz Džesija un Džeina nožēlos, ka zaudējušas tādu skolotāju kā jūs.”

“Šaubos, Stenfīlda kundze. Un tagad, ja atvainosiet mani, es došos kravāt mantas. Rīt no rīta būšu gatava prombraukšanai.” “Mēs priecāsimies, ja paliksiet šeit, līdz atradīsiet jaunu vietu.”

“Es jau teicu, ka nepieņemu žēlastības dāvanas. Pie pirmās izdevības atgriezīšos Brisbenā. Un tagad... atvainojiet...”

Tik cienīgi, cik vien spēdama, par spīti tam, ka reiba galva un atkal uzmācās vājums, Rūta aizsteidzās uz savu istabu. Viņa bija atlaista! Viņa nepieļaus, viņa neatzīsies pat sev, ka Stenfīldi ir pieņēmuši pareizo lēmumu un ka viņa nav īstā skolotāja viņu dumjajām meitām. Rūta vainoja Stenfīldus tajā, ka viņi nav snieguši vajadzīgo atbalstu, lai viņa spētu savaldīt šīs palaidnes. Lai piespiestu viņas strādāt. Londonā pārciestās nabadzības pazemojumi nobālēja salīdzinājumā ar šo apvainojumu. Kā šie koloniju iznireļi, šie lauku nejēgas iedrošinās viņu atlaist? Un sūtīt viņas audzēknes uz kaut kādu nejēdzīgu internātskolu... viņa pat nebija papūlējusies apjautāties, uz kuru... to droši vien vada sievietes, no kurām labi ja vienai ir pieklājīga izglītība.

Pēc divām dienām guvernante atstāja Lindsejdaunsu, ne atpakaļ nepaskatījusies, par spīti sirsnīgiem lūgumiem pakavēties vēl. Viņa devās uz Brisbenu — tikai tāpēc, ka nevarēja iedomāties citu ceļamērķi. Kā viņa apskauda Emīliju, kas tik labi iekārtojusies pie Meningtriju ģimenes tai ziemeļu pilsētā un māca trīs brīnišķīgus bērnus! Taču Emīliju nedrīkst satraukt. Ir jābruņojas ar ciešu apņēmību. Gan Rūta atradīs citu darba vietu. Tagad viņai vismaz bija arī vietējo iedzīvotāju ieteikuma vēstule. Tas jau bija kaut kas.

Medlova kundze piedzīvoja pārsteigumu, atkal ieraudzīdama uz sava sliekšņa vecāko Tisingtones jaunkundzi, tomēr nekādi paskaidrojumi netika sniegti. Jaunā dāma, tikpat atturīga kā allaž, noīrēja vienvietīgu istabu nama sētaspusē un skaidri lika saprast, ka vakariņas veļas ieturet vienatne. Viņa negribēja sedet pie galda kopā ar citiem pansijas iemītniekiem.

Policijas priekšnieks Džespers Kemps ar sievu bija izvākušies no Belvjū. Tiesa, Rūta to nemaz neievēroja. Kempa kundze bija sajūsmā pārjauno māju Vikemterasē — viņu “rezidenci”, kā pati to dēvēja, un tagad bija gaužām aizņemta, gādājot par abu statusu uz sabiedrības skatuves.

Toties Džespers lauzīja galvu, vai tikai nav pārvērtējis savus spēkus. Lai gan politiķi, cenzdamies atstāt iespaidu uz balsotājiem un apklusināt avīžu sacelto troksni, bārstīja skaļus vārdus par to, ka galvenais jautājums jaunajā Kvmslendas štata esot likuma un kārtības nodibināšana, tie kungi, kuri noteica toni valsts kasē, vilcinājās piešķirt tik nepieciešamos līdzekļus, lai atbalstītu spēcīgas policijas izveidošanu. Džesperam nebija vajadzējis ilgi sēdēt pie sava rakstāmgalda, lai aptvertu, cik šis uzdevums ir milzīgs, un lai saprastu arī, ka premjerministrs var sabērt visu savu valsts seifu saturu šejienes likuma un kārtības nodrošināšanas programmā, bet tas, visviens, būs kā piliens uz karstas plīts.

Pirms Džespers nebija nonācis aci pret aci ar šo problēmu, viņš nemaz neapjauta, cik liels ir šis štats. Tas pletās tūkstoš jūdžu garumā no galvaspilsētas Brisbenas līdz mazajai Somersetas kolonijai Jorkas zemesragā, un teritorijas lielākā daļa nemaz nebija apgūta. Kāds tur brīnums, ka bēguļojoši noziedznieki tur darīja, ko gribēja. Taču tie Džesperu uztrauca mazāk.

“Sasodīts, kā es varu izvietot policijas spēkus, ja pilsētās mudžēt mudž zelta meklētāji un imigranti? Tur ir grūti noteikt pat pastāvīgo iedzīvotāju skaitu.”

Daniels Boulzs, tieslietu ministra un reizē štata galvenā prokurora sekretārs, juta viņam līdzi.

“Es jūs pilnīgi saprotu, ser. Manam ministram bez mitas pienāk ziņas no rietumu un ziemeļu lopkopjiem, kas pieprasa, lai tiktu atsūtītas karaspēka vienības, kuras aizsargātu viņus no

aborigēnu cilšu uzbrukumiem, un tas notiek laikā, kad mēs šai dienestā mēģinām pakāpeniski samazināt armiju un aizstāt to ar policiju.”

“Lai viņus aizsargātu?” Kemps nomurmināja. “Cik esmu dzirdējis, tur, nomalēs, risinoties karš par zemi. Neviena puse nepiekāpjas ne par soli. Kāpēc viņi nevar sākt ar aborigēniem pārrunas? Apsēsties un vienoties par pamieru?”

Daniels tramīgi sagrozījās krēslā. Ne jau tādēļ Lilija kungs bija viņu atsūtījis. Viņam bija nododama svarīga ziņa. Daniels bija pragmatiķis. Viņš sprieda, ka sarežģījumi, par kuriem runā Kempa kungs, ar laiku atrisināsies paši no sevis. Ja jau ļaudis grib doties uz šīm svešajām vietām un ļaut, lai viņus aplaupa vai nogalina, tad paši vien ir vainīgi. Nav ko pēc tam skriet pie valdības un saukt palīgā.

“Pajautājiet savam ministram, lūk, ko,” Kemps teica. “Ja jau valdība atbrīvo militāristus no civilajiem pienākumiem, tad kāpēc attiecīgos naudas līdzekļus nevar pārskaitīt policijas budžetā?”

Daniels pasmīnēja. “Jūs nesaprotat, policijas priekšnieka kungs. Valdība gluži vienkārši nevar atļauties armiju. Ar līdzekļiem, kas šim nolūkam paredzēti budžetā, pietiek tikai simboliska armijas korpusa uzturēšanai un, protams, mūsu kara flotei.” “Mūsu — kam?” Kemps zaudēja savaldīšanos.

“Mūsu kara flotei, ser. Mums ir ārkārtīgi gara piekrastes līnija. Tā ir jāapsargā. Mūsu premjerministrs jau ir licis uzbūvēt divus karakuģus, un tiem sekos citi. Tas dara mums godu, vai jums tā neliekas?”

“Muļķības! Dieva dēl, kas tad mums uzbruks? Marsieši?” “Mēs Pārstāvju palātā raugāmies uz šo lietu plašāk.” “Skaidrs. Bet tikmēr līdzekļu neatliek pat tam, lai mēģinātu tikt galā ar noziedzību mūsu pilsētās. Jau Brisbenā vien noziegumu skaits ir satraucoši liels.”

“Tikai nabadzīgākajās priekšpilsētās, Kempa kungs. Avīzes ceļ pārāk lielu troksni. Ja drīkstu, es tagad pievērsīšot» luutitju mam, kurš tiešām sagādā lielas bažas Lilija kungam "

“Vienam jautājumam? Es būtu domājis, ka tādu |autii|iimn ir vairāk nekā sunim blusu.”

“Jā, protams.” Daniels uzskatīja Šo vīru par policijas un>nn tu, kurš uzkalpojies un kuru Lilija kungs pilnīgi aplami im'lis šai amatā. Brisbenā pietika džentlmeņu, kas pildītu šos pu-naku mus, neceļot lieku troksni. Kcmps gluži vienkārši neizprata po litisko stāvokli. Lai paliktu pie varas, valdībai bija jāpielnbinAi vajadzīgiem cilvēkiem, proti, bagātiem cilvēkiem, kas prasīja lab iekārtotas ostas, labākus un drošākus ceļus, labākas slimnīcas un visu nepieciešamo tam, lai pārvērstu miestiņus par lielpilsētām. Un, jā, — bija jārūpējas arī par valsts kara floti. Daniels dedzīgi atbalstīja domu, ka Kvīnslendai piederēs pašai sava Bote britu tradīciju garā. Viņš pat cerēja reiz kļūt par Kara Botes valsts sekretāru.

Kempa nepārdomātos ziņojumus Daniels bija lēmis aizmirstībai un Lilija kungam tos izklāstījis pats saviem vārdiem; tie viņa ministru tikai kaitināja un nekādi neietekmēja budžetu. Daniels bieži prātoja par to, ka tikai daži cilvēki apjēdz, cik liela vara ir valsts ierēdnim un ka viņš var likt to lietā, pat nepaceļot balsi.

Kempa sūdzībām un priekšlikumiem nebija gala.

“Ja jau valdība atlaiž lietpratīgus robežapsardzes karavīrus, atstājot tos bez darba, kad bezdarbnieku šeit tāpat jau pietiek, tad kāpēc viņus nevarētu pārcelt policijas dienestā? Disciplīnu viņi ir apguvuši. Man viņi ļoti palīdzētu.”

“Ak vai. Britu militārpersonas ir augstā cieņā. Vairums dosies uz dzimteni vai uz Indiju un diezin vai pazemosies tiktāl, lai...”

“Neesmu lūdzis, lai jūs izsakāt savas domas, Boulza kungs. Es lūdzu, lai jūsu ministrs apsver šo ierosinājumu. Varētu atrasties karavīri un pat virsnieki, kas labprāt izmantotu izdevību palikt šajā zemē.”

Vēl viens lūgums, kas nonāks arhīvā, Daniels pasmaidīja.

“Kā vēlaties, policijas priekšnieka kungs. Un tagad pievērsīšos minētajam jautājumam. Mans ministrs — jāteic, tāpat kā daudzi viņa atbalstītāji, — ir sašutis par slepkavībām un zelta nolaupīšanu, kas notikusi Mēriboro ostas tuvumā. Kā jums zināms, noziedznieku guvums nebija pārāk liels, vismaz salīdzinājumā ar to zelta daudzumu, kas nolaupīts bagātākās raktuvēs nekā šī Gim-pi, bet tagad klīst runas, ka Čārterstauersas raktuvēs būšot ārkārtīgi plašas zelta atradnes. Jau tagad noprotams, ka šis zelta drudzis aizēnos pat Balaratu. Un pat Dienvidāfriku. Jau tiek reģistrēti sindikāti, ko dibinājuši daži no pašiem varenākajiem džentlmeņiem šai zemē. Viņiem ir jābūt pārliecinātiem par to, ka no turienes varēs droši izvest zelta kravas.”

“Saprotu,” Kemps nikni norūca.

“Tāpēc ministrs vēlas, lai šī laupīšanas lieta beidzot tiktu izmeklēta.”

“Tikai laupīšanas un nevis slepkavību lieta?”

“Arī slepkavību lieta. Protams.”

“Esmu sīki iepazinies ar šā uzbrukuma apstākļiem. Cik redzu, seržants, kas atbild par šo izmeklēšanu, — viņa uzvārds ir Polloks — ir spējīgs cilvēks.” Saraucis pieri, viņš paraudzījās Boulzā. “Viņš ir viens no nedaudzajiem, kas ir manā rīcībā līdz tam laikam, kad varēšu apmācīt vairāk vīru. Kad būs pieejami līdzekļi.”

“Nu, varbūt tāds viņš tiešām ir, taču ministrs raizējas par to, ka šā briesmīgā nozieguma izmeklēšana nevirzās uz priekšu. Seržants ir pieļāvis, lai viens no noziedzniekiem izbēg, un kopš tā laika nekas nav dzirdēts ne par viņu, ne par viņa līdzzinātājiem, ne par nolaupīto zeltu. Šī lieta ir kļuvusi par kauna traipu valdībai un par lielu bažu iemeslu minētajiem sindikātiem. Mums ir nepieciešami investori — ne tikai no šīs zemes, bet arī no ārvalstīm. Viņi neieguldīs te naudu, ja nospriedīs, ka noziedznieki ir mūs pārspējuši. Ka ir radies stāvoklis, kurā mēs nevaram garantēt, ka zelts droši nonāks pilsētās.”

“Vai tagad esat pateicis visu, Boulza kungs?”

“Es vienkārši mēģināju izskaidrot jums stāvokli, ser.”

“Lai tā būtu. Bet man nav vajadzīgas šīs jūsu ziņas. Es lieliski apzinos to stāvokli, par kuru jūs runājat, un izprotu arī jūsu pārspīlētos mājienus. Darbā ar dienvidu zelta raktuvēm esmu pieredzējis, ka investori pēc iespējas ātri cenšas ieguldīt naudu ienesīgās zelta raktuvēs šai valstī. Viņi ieguldītu naudu pat tādās raktuvēs, kas atrodas jūras dzelmē, ja vien tur būtu zelts, un viņiem būtu pilnīgi vienalga, kādā veidā zelts tiks aizgādāts no turienes prom. Jo viņi lieliski apzinās, ka zelts jau ir pārdots tam bankām, kuras šim nolūkam dibinātas tieši raktuves. Nemāciet mani, Boulza kungs! Zaudētāja šeit ir valdība. Bet es strādāju Šis valdības labā, un mans darbs ir — darīt galu šim laupīšanām. Un es cenšos darīt tieši to.”

Daniels saglabāja mieru; nekas, ko teica šis policists, nevarēja atstāt iespaidu uz cilvēku, kurš pats darbojas varas gaiteņos.

“Nešaubos, ka cenšaties, policijas priekšnieka kungs. Tomēr šie likuma pārkāpēji ir jāaiztur. Par biedinājumu citiem. Lai parādītu, ka valdība ir ļoti nopietni apņēmusies izskaust noziedzību, un kur gan atrast labāku piemēru nekā šis gadījums? Par to ir ļoti daudz rakstīts avīzēs.”

“Paldies, Boulza kungs.” Kemps ļāva viņam iet — visai nelaipni, kā nodomāja Daniels, — un jau atkal pētīja savus dokumentus. “Lūdzu, pasakiet savam ministram, ka es augstu vērtēju viņa interesi.”

“Pateikšu, policijas priekšnieka kungs. Lilija kungs būs iepriecināts, jo Kabinets ir atzinis par lietderīgu rast iespēju ziņot laikrakstiem, ka izmeklēšanas vadību esat uzņēmies jūs pats.”

Kemps pamāja. “Lai notiek. Es paturēšu to acīs.”

“Nē. Viņi vēlas, lai jūs rīkojaties. Tiek pieprasīts, lai jūs braucat uz Mēriboro un pārņemat vadību tur. Tādā veidā tiks pierādīts arī tas, ka valdība uzskata šo jautājumu par ārkārtīgi nopietnu.”

Daniels piecēlās, raudzīdamies Kenipā pār viņa visai pieticīgo, mazo rakstāmgaldu, ne pustik lielu vai iespaidīgu kā Da-niela rakstāmgalds Parlamenta namā.

“Jūs brauksiet nekavējoties, ser,” viņš noteica un sparīgā solī devās prom.

Tagad, kad Daniels apgrozījās tik izcilās aprindās — vakar premjers pat bija uzrunājis viņu vārdā —, viņš nolēma, ka vajadzīga arī smalkāka dzīvesvieta. īrēta istaba Timonsu ģimenes mājā bija piemērota tikmēr, kamēr viņš bija tikai valsts dienesta ierēdnis, bet kopš paaugstināšanas par ministra sekretāru tas gluži vienkārši vairs nebija piedienīgi.

Diemžēl — un visai muļķīgi, kā Daniels pats tagad atskārta, — viņš bija uzsācis diezgan kaislīgu dēku ar Timonsu meitu Džounu, un visas pazīmes rādīja, ka ģimene gaida paziņojumu par saderināšanos. Tas bija vēl viens iemesls, lai Daniels spruktu laukā no viņu nagiem pēc iespējas drīzāk. Džouna bija tikai tāda kā papildu ērtība un nekas vairāk — glīta, kupla un pieglaudīga meiča. Un tieši šī pieglaudība — tā domāja Daniels, grasīdamies nozust rožainā saulrietā, — liecināja, ka šī meiča ir izlaidīga. Tāda neder par sievu viņa mēroga džentlmenim. Daniels bija godkārīgs. Viņš strauji apguva politisko skatuvi. Vienā jaukā dienā viņš pat varēja kļūt par parlamenta locekli. Un tai pasaulē nebija vietas tādām kā Džouna Timonsa.

Savu promiešanu Daniels plānoja ļoti rūpīgi, paziņodams, ka drīzumā došoties ceļojumā pa vairākiem štatiem parlamenta Pārstāvju palātas ministra uzdevumā, zinādams, ka parlamenta lietas šiem viegli ietekmējamiem ļaudīm šķiet gaužām noslēpumainas. Viņš samaksāja īri līdz pēdējai dienai. Aizbraukšanas priekšvakarā viņš ilgi palika ārpus mājas, cerēdams izvairīties no meitenes, taču viņa, par spīti vēlajai stundai, pieklauvēja pie Da-niela durvīm.

Izlikdamies aizmidzis, Daniels ļāva viņai klauvēt, zinādams, ka pārāk lielu troksni viņa necels, baidīdamās uzmodināt vecākus, un no rīta, pārmijot nenozīmīgus, mīļus vārdus, bija vieglāk

paciest, ka meiča pieglauž viņam matus, ar suku notīra viņa jau no, brūno uzvalku un sakārto kaklautu. Viņš apsolījās rakstu. At griezties “mājās” pēc iespējas drīz. Un, noskūpstījis meiteni 11/ vaiga, pieņēma ari viņas atvadu dāvanu — lētas aproču pogas

Un tad Daniels jau bija prom no šīs drūmās mājas, kas aira dās līdzās smirdīgam skārnim, un devās cauri pilsētai. Viņš bija dzirdējis, ka Kemps ar sievu agrāk dzīvojuši Belvjū pansija pie botāniskā dārza, pilsētas labajā pusē, un nospriedis — ja jau la ir pietiekami laba vieta policijas priekšniekam, tad būs gana la ba arī viņam. Vajadzēja dzīvot pareizā vietā, lai iepazītos ar pa reizajiem cilvēkiem un dzīvē tiktu uz priekšu.

Boulza kungs ieradās tieši vakariņu laikā un, tā kā ēdamistaba jau bija pilna ar viesiem, tika nosēdināts pie viena galdiņa ar Tisingtones jaunkundzi, kas acīm redzami nepriecājās pargal-dabiedra ierašanos, tomēr, būdama jauna dāma ar labām manierēm, samierinājās ar viņa klātbūtni, karaliski palocīdama galvu un teikdama: “Labvakar, Boulza kungs.”

Pār savu zupas šķīvi Boulzs viņu nopētīja, un redzētais viņam patika; viņš noprata, ka šī dāma ir mazliet vecāka par divdesmit gadiem un angliete. Viņai bija gaišbrūni mati un patīkama, šaura seja; ari augums bija joti slaids. Drānas, lai gan vienkāršas, bija labi piegrieztas, atgādinot Boulzam, ka viņa brūnais uzvalks salīdzinājumā ar viņas tumšzilo kostīmu izskatās nožēlojams; slikti piegulošs, neakurāts. Tas būs jālabo, ja viņš vēlas apgrozīties pareizajās aprindās. Viņš ievēroja, ka Tisingtones jaunkundzei ir skaisti manikirētas rokas; viss viņā bija nevainojami spodrs līdz pat baltās zīda blūzes smalkajām ielocēm. Un pirkstos nebija neviena gredzena. Daniels nolēma iepazīties ar šo dāmu; viņa varētu būt vērtīgs ieguvums.

Taču dāma bija atturīga. Viņai nekas nebija sakāms, tāpēc Daniels ņēma par priekšzīmi politiķus, kurus bija redzējis darbībā. Vajag smaidīt. Runāt. Glaimot. Un, pats galvenais, vajag pelt sevi.

“Ceru, jūs mani atvainosiet,” viņš iesāka. “Nav nekā sliktāka

A

p;n svešinieku, ar kuru gribot negribot jābūt kopā tad, ja esi nodomājis mierā un vienatnē iebaudīt maltīti.”

Viņas atbilde jau bija paredzama. “Neraizējieties, tas nekas.”

Taču viņas izruna bija tik angliska, tik skolota, ka Danielam iekņudējās kāju pirksti un viņš gandrīz nobijās. Viņš pats dzirdēja, kā cenšas noapaļot patskaņus, lai viņas klātbūtnē pārāk neatgādinātu lauki.

Apteksne nesteidzās likt galdā otro ēdienu, un Daniels tvēra izdevību.

“Cik brīnišķīgi, ka jūs tā sakāt! Kaut jel mans ministrs būtu tik iecietīgs!”

Viņa pievērsa Danielam skatienu, nemirkšķinādama acis, un viņš ievēroja ari to, atskārzdams, ka tieši tur slēpjas viņas karaliskās iznesības noslēpums. Tas tiešām bija varens triks — šis skatiens bez mirkšķināšanas, viņai acīmredzot gluži dabisks! Tas it kā caururba cilvēku, kam pievērsta viņas uzmanība. Daniels sāka mocīties ziņkārībā.

“Jūsu ministrs?” viņa jautāja augstu paceltu galvu, rokas glīti salikusi klēpī.

Daniels gandrīz pasmaidīja. Tas bija saistījis viņas vērību.

“Ak, nu protams, jā. Mans ministrs, godājamais Čārlzs Li-lijs, ir Kvīnslendas štata galvenais prokurors. Ceru, nebūšu radījis jums maldīgu iespaidu. Atvainojiet, ja esmu jūs apmulsinājis, pieminot darba lietas.”

“Jūs neesat mani apmulsinājis, Boulza kungs. Es tikai neizprotu sakarību.”

“Nu protams! Vēlreiz atvainojiet. Es esmu tikai maza skrūvīte lielajā valdības mehānismā. Lilija kunga privātsekretārs. Viņš tad nu ir mans ministrs. Mēs visi dēvējam viņus šādi.”

“Tiešām? Cik interesanti!”

Boulza kungs un Tisingtones jaunkundze iedraudzējās. Abi atstāja viens uz otru lielu iespaidu. Daniels uzzināja, ka viņa ir guvernante ar izcilu darba pieredzi. Viņu pārsteidza, ka

Tisingtones jaunkundze brīvi runā franciski, un viņš iiplio UiJt|n ka ārkārtīgi apskaužot viņu par to izdevību noslīpēt savu i/iumi kura viņai radusies, sešpadsmit gadu vecumā vaiiakus nu’ia šus pavadot Parīzē — pilsētā, ko viņš ilgojoties apmcklčl

Līdz šim gan tāda doma viņam nebija ienākusi prata

Kamēr Tisingtones jaunkundze gaidīja, kad radīsies pinne rota darba vieta, un raizējās par iespēju trūkumu, Boul/.n kungs aizveda viņu ekskursijā pa Parlamenta namu un pat uz pCepus dienas viesībām zālienā šā nama priekšā. Tas bija smalks suilko jums, un Rūta uzskatīja par vajadzīgu iegādāties jauku pecpus dienas tērpu no balta muslīna, ar plisētu ņieburu un platiem volānu svārkiem. Tā nu patiesi bija pati nenopietnākā kleita, ka da viņai jebkad piederējusi, tomēr, uzlikusi galvā lielu salmu plāt mali, ko bija izrotājusi ar muslīna lentēm un dažām mākslīgam dzeltenām rozēm, Rūta juta, ka ir ģērbusies piemēroti gadījumam. Pat Medlova kundze, noskatīdamās, kā Tisingtones jaunkundze kopā ar Boulza kungu dodas uz pilsētu, bija pārsteigta, ka guvernante izskatās kā no modes lapas izkāpusi.

Lai gan savās iknedēļas vēstulēs māsai Rūta to nemūžam neatzītu, viņai ļoti glaimoja todien no Medlova kundzes saņemtais kompliments, tomēr viņa joprojām neielaidās draudzīgākās attiecībās ar saimnieci. Rūtu neinteresēja neviens no šiem cilvēkiem, vienīgi Boulza kungs. Viņš bija iznesīgs un patīkams, lai gan acīmredzot piederēja pie zemākās vidusšķiras — vai pat vēl sliktāk, Rūta lāgiem bažījās, — toties viņam bija visas iespējas tikt uz augšu, kā viņa sev bieži atgādināja. Un viņš neapvainojās par aizrādījumiem. Lūk, vīrietis, tikai piecus gadus vecāks par Rūtu, kuram bija jāiemācās un kurš vēlējās iemācīties, kā sevi izkopt. Un kurš gan būtu piemērotāks palīgs par viņa draudzeni, angļu guvernanti?

Rūta izteica laipnus aizrādījumus par viņa izrunu un gramatiku, par viņa drēbju izvēli un manierēm pie galda... tam neredzēja gala... Un Daniels —jo Rūtai tagad bija zināms arī viņa vārds — mudināja, lai viņa tāpat turpinot. Tisingtones jaunkundze biju atradusi pateicīgu skolnieku. Viņa pat mazliet iemācīja Da-molam franču valodu — tik daudz, lai viņš prastu izlasīt ēdienkarti restorānos, kur patlaban modē bija nākuši franču ēdieni. Protams, pati viņa negāja uz turieni Danielam līdzi, tur viņš bija tikai un vienīgi sava ministra rīcībā, tomēr bija interesanti paklausīties par šiem ievērojamiem ļaudīm un viņu aprindām. Skaļi par to neieminēdamās, klusībā Rūta prātoja: tiešām pārsteidzoši, ka šie džentlmeņi, kuri ieņem augstus amatus, šajā pilsētā tik labprāt satiekas ar parastiem ļaudīm. Diez vai to var atzīt par labu.

Rūta uzskatīja, ka starp viņu un Boulza kungu pastāv nevis romantiskas attiecības, bet gan drīzāk zināma savstarpēja izpalīdzība un, bez šaubām, cieņa. Pēc atlaišanas no darba — citu apzīmējumu Rūta nepieņēma — Boulza kunga sabiedrība bija mazliet remdējusi viņas aizvainojumu, un Rūta izrādīja pateicību, kā prata. Tomēr šķita — Boulza kungs nesaprot vai neņem vērā to, ka Rūtai ir būtiski svarīgi pēc iespējas ātrāk atrast jaunu darba vietu. Protams, viņš bija aizņemts cilvēks, tomēr viņa bija cerējusi — ja jau Boulza kungs apgrozās bagātnieku aprindās, tad varbūt varēs viņai palīdzēt, aizliekot par viņu kādu vārdu īstajā vietā. Kad tas nenotika, Rūta atsāka savus ikdienas apmeklējumus Džūljesa Penna kantorī, taču tur nekas nebija mainījies. Džūljess bez mitas dievojās, ka tagad kuru katru dienu atradīšot viņai vietu, kaitinādams Rūtu ar tukšiem solījumiem, līdz vienā jaukā dienā, atnākusi uz kantori, viņa ieraudzīja, ka tas ir slēgts.

Rūta apjukusi steidzās uz mazo stūra kafejnīcu, lai pajautātu, kur palicis Penna kungs, bet uzzināja tikai to, ka viņu meklējot arī nama īpašnieks. Aģents bija nozudis, palikdams parādā īri par sešām nedēļām.

Tovakar pie vakariņu galda Boulza kungs beidzot ievēroja, ka Tisingtones jaunkundze ir klusāka nekā parasti.

“Vai kaut kas noticis?”

“Mans aģents ir nozudis bez brīdinājuma. Vienkārši aizslēdzis savu kantori un aizbraucis.”

“Nu jā, bet jūs sacījāt, ka no viņa tik un tā nav nekāda labuma.”

“Ne jau tas ir galvenais. Tagad es atkal būšu spiesta ievietot sludinājumus avīzē.”

“Gan kaut kas atradīsies,” viņš noteica un naski ķērās pie desiņām un kartupeļu biezeņa.

“Bet tikmēr man būs jāpārtiek no svaiga gaisa,” Ruta ērcīgi attrauca.

Boulza kungs izslējās krēslā un paskatījās uz viņu. “Kāpēc? Vai jūs esat naudas grūtībās?”

Rūta nespēja atzīties, ka nauda, ko viņa saņēmusi no Slen-fildiem, strauji izsīkst, bet viņa vēl nav samaksājusi ne peniju no sava parāda Emigrācijas biedrībai Londonā.

“Vai jūs esat tik bagāts, ka varat atļauties izlikt bez algas?” viņa atcirta.

“Nē, Rūta, nekādā ziņā,” viņš atbildēja, un pie galda iestājās drūms klusums.

Tomēr pēdīgi Boulza kungam atradās kāds padoms.

“Jūs ar māsu esat ieceļotājas. Vai esat pieteikušās uz zemes dāvinājumu?”

“Kā, lūdzu? Kas tas tāds būtu, Boulza kungs?”

“Žēlīgais Dievs, jūs palaižat vējā tādas iespējas! Iebraucējiem, kas paši apmaksājuši ceļu uz šo valsti, pienākas divdesmit akru zemes. Jādomā, jūsu ceļojumu nav apmaksājusi valsts?”

“Nē, nav,” Rūta, viegli nodrebēdama, atbildēja un nosprieda, ka tad, ja par ceļojumu maksāts ar citiem līdzekļiem, uz šo dāvinājumu viņām joprojām ir tiesības.

“Tādā gadījumā jūs abas varat izvēlēties četrdesmit akru zemes.”

“Un tad šī zeme piederētu mums?”

“Tieši tā.”

“Bet mēs neesam lauksaimnieces. Ko lai divas dāmas iesāk ar tik milzīgu zemes platību?” Četrdesmit akru — tos Rūta gandrīz nespēja iztēloties.

“To jau vienmēr var pārdot.”

“Ak debess! Vai tas ir likumīgi?”

"Protams, likumīgi. Štatam nav daudz kapitāla, toties tam pieder pārlieku daudz zemes. Šis dāvinājums ir kliņģeris, ar ko pievilināt ieceļotājus, jo mums ārkārtīgi trūkst iedzīvotāju. Daži sāk zemi apstrādāt, citi to pārdod. Pavisam vienkārši. Es sadabūšu jums vajadzīgos dokumentus.”

“Vai tiešām?”

“Tas nebūs grūti.”

“Ak, Boulza kungs, es jums būtu ļoti pateicīga!”

Tovakar Rūta apsēdās rakstīt vēstuli Emīlijai, lai pastāstītu par šo negaidīto veiksmi. Pirms dažām nedēļām viņa bija spiesta atzīties māsai, ka ir atgriezusies Brisbenā, Belvjū pansijā, jo negantie Stenfīldu bērni tikšot nosūtīti uz internātskolu, tomēr viņa esot labā omā, apgādājusies ar lielisku, vietējo iedzīvotāju rakstītu ieteikumu, kas atstāšot lielāku iespaidu nekā Emigrācijas biedrības ieteikuma vēstules. Par darbu Lindsejdaunsas fermā viņai esot dāsni samaksāts, tāpēc neesot nekāda iemesla bažām.

Tagad viņa spēja arī atzīties Emīlijai, ka pagaidām nav varējusi atrast jaunu vietu, jo viszinis Džūljess Penns esot aizmucis, tomēr izredzes esot labas. Viņa esot iepazinusies ar kādu džentlmeni — Boulza kungu, gadus piecus vecāku par viņu, kurš esot ne vairāk, ne mazāk kā štata galvenā prokurora sekretārs un laipni piedāvājies nokārtot visus dokumentus zemes dāvinājuma saņemšanai. Boulza kungs esot paskaidrojis —ja viņas izraudzīšoties labu zemes gabalu, to būšot iespējams pārdot gandrīz par divām mārciņām akrā, un viņa cerot, ka Emīlija piekritīšot pārdot zemi, tad abas varētu sadalīt peļņu savā starpā.

Māsu vēstules ceļoja reizē. Divas dienas pēc tam, kad Rūta bija nosūtījusi savējo, Emīlija pavēstīja māsai pārjauno mītni — viņa tagad dzīvojot jaukā mājiņā mazā zemes īpašumā Fērnij-leinā. Emīlija dedzīgi apjūsmoja mājiņu un tikai pēc tam paskaidroja Rūtai iemeslu, kāpēc pametusi Meningtriju namu.

Rūtai tas nepatika. Viņa bija sašutusi, ka jaunāka māsa dzīvo viena pati, turklāt tik mežonīgā pilsētā. Ko gan viņa atļaujoties? Pat ja kādu laiku būtu jāmitinās vienā istabā ar bērniem, vajagot taču domāt par savu labo slavu, tāpēc lai Emīlija bez kavēšanās atgriežoties pie saviem darba devējiem.

Uzrakstījusi šo garo, dusmīgo vēstuli, Rūta steidzas uz pastu, lai to nekavējoties nosūtītu.

Savukārt Emīlija priecājās par zemes dāvinājumu, bet šaubījās, vai zemi vajadzētu pārdot. Cik viņa bija dzirdējusi, zemes vērtība kolonijās auga trakā ātrumā, jo ar neskaitāmiem kuģiem ieradās daudzi tūkstoši ieceļotāju. Viņa pati bija redzējusi, ka tie kāpj krastā Mēriboro ostā, un uz Brisbcnu noteikti dosies vel lielāki pulki.

Savā vēstulē viņa piebilda —ja Rūtai esot vajadzīga nauda, ar ko šobrīd iztikt, tad viņa ar prieku nosūtītu māsai kādu summu, jo esot jau iekrājusi diezgan daudz.

Šīs rindiņas gan uztrauca Emīliju pašu. Naudas viņai bija daudz, taču īstenībā tā piederēja Viloubija kungam, kaut arī viņš bija skaidri un gaiši pateicis, ka tagad tā ir Emīlijas nauda. Tomēr viņa jutās pārliecināta, ka Viloubija kungam nebūtu iebildumu, ja daļu naudas viņa izmantotu, lai palīdzētu māsai, kura nonākusi spiedīgos apstākļos.

Bet to visu nekādā ziņā nedrīkstēja stāstīt Rūtai. Stāvoklis bija ārkārtīgi neveikls.

Grāfiene bija mundra sieviete ar stūrainu seju un sirmiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem un ko viņa nekad nevīžoja uzspraust vai vismaz sasiet pakausī ar lenti. Viņa vienkārši ļāva, lai mati kā tāds stiepļu ērkulis plandās ap galvu. Savā ziņā Emīlijai šķita, ka šie nevaldāmie mati jau no pirmā mirkļa sniedz vispatiesāko liecību par šo sievieti, jo arī viņas drānas bija vienkāršas, bez kādiem greznojumiem, un solis stingrs.

Tāpēc Emīlija brīnījās, kā gan grāfiene spēj saprasties ar Me-ninglrija kundzi, kura uzvedās tik māksloti, ka bija neveikli skatīties; tomēr viešņa izlikās to neredzam.

Pirmajā ciemošanās nedēļā visa māja tērpās sērās par godu kapteiņa Morova piemiņas svinībām, un viņa māte, protams, bija ļoti klusa. Taču pēc tam viņa paziņoja, ka labprāt dotos izjādēs un aplūkotu apkārtni, ja jau esot atceļojusi uz šo tālo vietu.

Tā kā namamāte nemaz neprata jāt, vairāki kapteiņa Morova draugi pieteicās pavadīt viešņu, un tad visi atskārta, ka grāfienei patīk dēkas. Izpētījusi pilsētu, viņa pauda vēlēšanos apmeklēt zelta raktuves, un tika sagatavota ekspedīcija uz turieni. Grāfiene palika prom vairākas dienas, bet Meningtrija kundze sēdēja mājās un vārījās dusmās, kaut gan izlikās, ka šāda notikumu gaita ir viņai pa prātam. Atgriezusies no Gim-pi, viešņa katru vakaru agri devās pie miera un nelokāmi liedzās piekrist, lai namamāte viņai par godu rīko viesības un svinīgas vakariņas.

“Es nemūžam nevēlētos sagādāt jums neērtības, dārgā. Tas ir tik laipni, ka jūs ļaujat man uzturēties savā burvīgajā mājā.”

Un tad grāfiene traucās uz citām izpriecām kopā ar saviem uzticamajiem biedriem, kas bija sajūsmā par to, ka ceļojumu laikā viņai ļoti patīk apmesties mežā pie ugunskura.

Gan Emīlija, gan Meningtrija kundze maz redzēja grāfieni; arī Emīlija šo nedēļu laikā no sirds izbaudīja to, ka var palikt ārpus saimnieku mājas. Rīta gājiens uz Meningtriju namu ļāva izvingrināt kājas un sagādāja lielu prieku, un vēl lielāks prieks bija vakarā atgriezties savā mazajā mājoklītī. Kādu sestdienu Emīlija pat atļāva bērniem pārnakšņot pie sevis, un tas viņiem bija liels piedzīvojums. Kopumā grāfienes apciemojums bija nesis lielu labumu visiem, vienīgi mājasmātei ne. Viņas vīrs par to visu nelikās zinis. Allaž aizņemts savās kokzāģētavās, viņš tikai priecājās, ka grāfiene sagādājusi tik maz pūļu.

Kad grāfiene beidzot bija aizbraukusi, netika bilsts ne vārds par to, ka Emīlija varētu atgriezties savā istabā, tāpēc viņa palika Fērnijleinā, cerēdama, ka Mollija Mūnija nekad neatradīs savai mājiņai pircēju.

Par spīti Rūtas bargajiem brīdinājumiem, Emīlija mājiņā nejuta nekādu nemieru, un tas, ka viņa tur dzīvo viena, pilsētniekiem nebūt nelikās nepiedienīgi. Salīdzinājumā ar dažiem vienkāršākiem mājokļiem pilsētā un ap to, kā arī ar skarbajiem apstākļiem jaunpienācēju nometnēs, viņas dzīvesvieta bija ļoti pieklājīga. Meningtrija kungs, ieradies aplūkot Emīlijas jauno mājvietu, bija pastāstījis viņai, ka mežcirtēju sievas dzīvojot dziļi mežos lielā vientulībā, vīri esot projām nedēļām ilgi, un to Emīlija pārstāstīja Rūtai. Taču tas nelīdzēja.

“Tu neesi nekāda lopu dzinēja vai mežcirtēja sieva,” Rūta rakstīja. “Tu esi jauna dāma, kas patlaban riskē ar savu labo slavu. Tev ir nekavējoties jāatgriežas darba devēju mājā vai jādodas uz pansiju!”

Viņa nosūtīja Emīlijai parakstīt vajadzīgos dokumentus, lai pieteiktos uz zemes dāvinājumu, un paskaidroja, ka Boulza kungs palīdzējis viņai ārpus Brisbenas sameklēt piemērotu zemes gabalu, ko dēvējot par Iglfārmu; Rūta uzstāja, ka, līdzko šis īpašums būs iegūts, to vajag nekavējoties pārdot. Šai jautājumā Emīlija viņai nepiekrita, tomēr pagaidām nevēlējās sākt par to strīdu, lai nenokaitinātu māsu vēl vairāk.

Kādu vakaru, nesdama ūdeni no tvertnes uz mazo virtu vīti, Emīlija izdzirda nočabam tuvējos krūmus un sastinga, atcerējusies nostāstus par negantiem iedzimtajiem, kas joprojām klaiņojot pa brikšņiem. No krūmiem iznira gara auguma vīrietis, noplucis un neglīts, ar pinkainiem matiem un kuplu bārdu...

Emīlija centās iekliegties, bet pār lūpām nenāca ne skaņa, un labi vien bija, kā viņa aptvēra vēlāk, jo izrādījās, ka šis rēgs ir Viloubija kungs!

“Nebīstieties, Emīlijas jaunkundz,” viņš klusu ierunājās. “Zinu, ka no manis var nobīties...”

“Ak debestiņ! Tas esat jūs? Jūs izskatāties briesmīgi. Vai jums nekas nekaiš?”

“Nē, protams,” viņš atbildēja, bikli stāvēdams maliņā.

“Labāk nāciet iekšā.”

Viņš paņēma no Emīlijas ūdens spaini un sekoja viņai uz virtuvi.

Lampas gaismā Emīlija ieraudzīja, ka viņam ir atauguši mati un arī ieruda, sprogaina bārda, bet zilās acis joprojām ir dzidras un viņš tomēr izskatās pārsteidzoši labi.

“Es nemūžam nebūtu jūs pazinusi,” viņa sacīja.

Viņš iesmējās. Tie paši aizrautīgie smiekli. “Tas ir labi. Negribu, lai kāds mani pazītu.”

Emīlija stāvēja drebošām rokām, nezinādama, ko ar viņu iesākt.

“Vai gribat ēst?” viņa jautāja, cerēdama, ka viņš atbildēs apstiprinoši un viņai būs kas darāms. Abi stāvēja tik tuvu viens otram šaurajā istabiņā, un viņš bija tik milzīgs, ka Emīlijai aizrāvās elpa.

“Ja jums ir kāds lieks kumosiņš.”

“Protams. Uzlikšu tējkannu. Esmu jau paēdusi, bet man vēl ir auksta jērgaļa, maize un marinēti dārzeņi, vai ar to pietiks? Patlaban nekā cita nav.” Viņa neveikli iesmējās. “Diemžēl vēl neesmu iemācījusies turēt krājumus pieliekamajā.”

“Ar to pilnīgi pietiks, Emīlijas jaunkundz. Es pats uzlikšu tējkannu. Pavardā jāpiemet malka.”

Kamēr viņš meta ugunī Emīlijas savāktos sprunguļus, viņa izņēma no stiepļu groza gaļu un sviestu — un tad piepeši attapās...

“Kā jūs zinājāt, ka esmu šeit?”

“Es jūs izsekoju,” viņš smaidot paskaidroja. “Gaidīju pie mājas, cerēdams, ka iznāksiet ārā, un lauzīju galvu, kā ar jums sazināties, ja tomēr neiznāksiet, un tad — saki viens cilvēks — jūs iznācāt pa vārtiem un aizsoļojāt prom pa ceļu tādā gaitā, ka man būtu bijis skriešus jāskrien jums pakaļ. Bet es joprojām bēguļoju,” viņš kā atvainodamies piebilda. “Tāpēc es kāpu zirgam mugurā un klusītēm jāju nopakaļ.”

“Jūs jājāt pa pilsētu? Jūs taču varēja noķert!”

“Jau kļuva tumšs. Galvu es turēju noliektu. Pilsētā ir daudz tādu vecu, pinkainu mežinieku kā es...”

“Tas ir briesmīgi! Nekad vairs tā nedariet!”

“Labi. Tad es redzēju, ka jūs ieejat šeit, un nogaidīju vēl pāris stundu. Domāju, ka varbūt esat iegriezusies pie kāda ciemos. Kad nenācāt ārā, es papētīju apkārtni un atnācu uz šejieni no upes puses. Es jūs neizspiegoju, tā gan nedomājiet.” lesprakšķējās malka, un viņš aizvēra plīts durtiņas. “Gribēju tikai redzēt, kā jums klājas. Vai esat izvākusies no saimnieku mājas? Un tagad tiešām dzīvojat šeit?”

Klausoties Viloubija kungā, dzirdot prieku viņa balsī, kad viņš uzzināja, ka Emīlija tiešām aizgājusi no Meningtriju mājas, viņai šķita, ka šim jauneklim nav itin nekādu rūpju. It kā pats svarīgākais viņa dzīvē būtu Emīlijas mazā uzvara. Viņa grieza maizi, gandrīz vai noskaitusies uz jaunekli par to, ka viņš tik aukstasinīgi uztver pats savu bīstamo stāvokli.

Emīlija apsēdināja viņu pie galda, pasniedza viņam sviestmaizes, gabaliņu apelsīnu kūkas un melnu tēju, un viņš apmierināts pasmaidīja.

“Cik lieliska kūka! Laikam pati gardākā, ko jebkad esmu baudījis. Jūs nu gan protat cept!”

“Nē, ne jau es. To man izcepa Keita, Meningtriju virēja.” “Tad viņa prot cept. Bet pastāstiet, kā jūs sameklējāt šo mājiņu?”

Kā tas noticis un kā viņa pārcēlusies uz šejieni, Emīlija paskaidroja pēc iespējas īsi, jo bija jāpārrunā svarīgāki jautājumi. “Un jūs, Viloubija kungs?”

“Mels,” viņš izlaboja.

“Labi, Mel,” Emīlija nepacietīgi atkārtoja. “Kur jūs bijāt visu šo laiku?”

Viņš iedzēra tēju un atzvila krēslā. “Nu jā... es devos uz piekrasti, domādams, ka slēpšos mežā, līdz ataudzēšu bārdu, un tad sastapu dažus aborigēnus, kas taisījās mani aplaupīt, bet no manis jau nebija ko ņemt. Ne ēdamā, ne kādu krājumu, pat ne šautenes, tāpēc tā bija tīrā laika tērēšana. Bet viņiem patīk izklaidei ies, un man vēl arvien bija lielā pātaga, tāpēc es iemācīju viņiem ar to rīkoties, un viņi nosprieda, ka es galu galā nemaz neesmu tik slikts puisis. Sevišķi, kad izstāstīju, ka slēpjos no policijas. Tas viņus iepriecināja. Viņiem tas šķita varens joks — man pašam gan ne. Drīz es noskaidroju, ka tai apvidū ir vairāk iedzīvotāju, nekā esmu domājis, un mani jaunie draugi bija devušies turp darīšanās — proti, laupīja baltajiem visu, kas nav piesiets.”

“Kā tas ir?” Emīlija jautāja. “Vai tad viņi nebija vietējie iedzimtie?”

“Nē. Viņi bija no Freizera salas, no līča otras puses. Salu jūs noteikti redzējāt no kuģa, kad tas iegāja upes ietekā.”

“Jā. Par to salu esmu daudz dzirdējusi. Pie tās esot nogrimis kāds kuģis.” Emīlija nodrebēja. “Iedzimtie nogalinājuši visus, kas izglābušies, dzīva palikusi vienīgi kapteiņa sieva, Freizera kundze. Viņa dzīvojusi pie iedzimtajiem šausmīgos apstākļos, līdz viņai izdevies aizbēgt.”

“Jā. Viņa bija īsta slavenība. Bet kopš tā laika pagājuši gadi.”

“Tomēr tur vēl arvien mīt mežonīgi iedzimtie; runā, viņi esot cilvēkēdāji.”

“Nezinu gan. Misionārus viņi vēl nav apēduši. Jā, un tiem zeļļiem diez kā neveicās laupīšana, tāpēc, man nezinot, viņi kādu nakti nozuda, uzbruka aitu ganam...”

“Nogalināja viņu?”

“Es nejautāju. Viņi bija izlaupījuši gana būdu, nokāvuši pāris aitu un patlaban krāva tās savā smailītē, kad viņiem uzdūros es. Un tad viņi laidās mājās, gaužām apmierināti ar paveikto. Jūs jau varat iedomāties, kāds tracis būtu sacēlies, ja mani atrastu šajā nozieguma vietā, un tāpēc man atlika tikai viens. Es ielēcu smailītē un devos viņiem līdzi.”

“Visu šo laiku jūs esat pavadījis tai salā?”

“Jā. Un tā ir brīnišķīga vieta. Reiz es jūs turp aizvedīšu.” “Diez vai tuvākajā nākotnē tas būs iespējams,” Emīlija piesardzīgi atteica.

“Nē. Droši vien ne. Vai mēs varētu pasēdēt ārā? No lieveņa paveras skaists skats uz upi. Jūsu Mūnija kundze acīmredzot ir jauka sieviete.”

Viņi izgāja verandā un apsēdās audekla krēslos, it kā Vilou-bija kungs būtu gluži parasts viesis, un Emīlija, vēl arvien mazliet sapīkusi par to, ka viņš pret visu, kas noticis, izturas tik bezbēdīgi, nosprieda — patiesībā viņš ir patīkams, taču caur un cauri pārgalvīgs cilvēks. Nudien, pat trakulīgi pārdrošs. Un Emīlija ar šausmām iedomājās, ka ciemos varētu ierasties kāds no Dresle-riem; viņi te iegriezās bieži, atnesdami viņai ciemkukuli no savas saimniecības — olas, pienu vai saknes. Bet šis jauneklis te mierīgi sēž un līksmi tērgā par Freizera salu!

“Emīlijas jaunkundz, ceļojot pa šo zemi, esmu redzējis dažu labu skaistu vietu, bet tā sala pārspēj visu!”

“Vai jums nebija bail, ka tur jūs noķers?”

“Nē. Sala ir pārāk liela, savas sešdesmit jūdzes gara. Tur dzīvo tikai misionāri un daži mežcirtēji.”

“Un iedzimtie.”

“Jā. Simtiem. Bet jums derētu to redzēt. Salas vidū ir zils ezers, caurspīdīgs kā kristāls līdz pat smilšainajam dibenam. Un pasakaini līči. Okeāna pusē ir līcis, kur krūmājā zied orhidejas — gandrīz līdz pašai ūdens malai — un smiltis ir baltas jo baltas, un ūdeņi mirdz kā dārgakmens. Es izdomāju tam nosaukumu — Orhideju līcis.”

Viņš sapņaini raudzījās uz rāmi plūstošo upi. “Šī gan ir skaista vieta, bet te upes krastā ir tikai dubļi. Orhideju līcis ir dzidrs — spodrs un dzidrs. Vai saprotat, kā es to domāju?”

Emīlija pamāja. Viņai šķita, ka spēj to iztēloties, lai gan savā mūžā viņa nebija redzējusi daudz līču, ar ko varētu salīdzināt.

Mels pievērsās viņai, tagad kļuvis nopietns. “Pa ceļiem es klejoju jau kopš bērnības. Sākumā kopā ar tēti, tagad viens.

Nekad neesmu domājis nekur palikt, bet, ja tagad reiz radīsies tāda izdevība, es kaut kur apmetīšos, un tās būs manas mājas. Un jūs, Emīlijas jaunkundz, es neaizmirsīšu; ja tas kādreiz būs manos spēkos, es aizvedīšu jūs uz Orhideju līci.”

Brīdi klusējis, Mels atvainojās. “Piedodiet. Es sarunāju pārāk daudz. Bet tā ir īsta svētlaime, ka man beidzot ir kāds, ar kuru parunāties pa īstam. Iedzimtie jau necik nemāk angliski.”

“Kāpēc jūs nepalikāt tur, Mel? Tur jūs būtu drošībā.”

“Ilgi vairs ne. Valodas izplatās ātri. Pie iedzimtajiem dzīvo baltais? Uzreiz rodas jautājumi. Turklāt gan bārda, gan mati tagad ir pietiekami gari, lai mani neviens nepazītu. Bārdas man nekad nav patikušas un nepatīk arī tagad. Bet, ko lai dara, nu tā man ir vajadzīga.”

Emīlija nopūtās. Bija gandrīz neiespējami panākt, lai Meļa prāts ilgāk pakavējas pie nopietnām lietām.

“Jūsu drānas gan neizskatās tā, ka jūs būtu dzīvojis mežos,” viņa piezīmēja.

“Tiesa. Kad iedzimtie aizveda mani atpakaļ uz kontinentu, es biju pagalam noskrandis, tāpēc kādā lopkopja būdā aizņēmos drēbes.” Apmierināti smaidīdams, viņš paskatījās uz savu rūtaino kreklu un dungriņiem.

“Jūs tās nozagāt?”

“Laiki ir grūti.” Viņš pavīpsnāja. “Drēbes der, bet zābaki ir drusku par lieliem. Zeķu arī nav.”

Abi sēdēja un tērzēja, un Emīlija apbrīnoja viņa bezrūpību, līdz beidzot jutās spiesta atsaukt viņu atpakaļ tiešamībā.

“Avīzēs jūs vairs nepiemin, toties par jūsu notveršanu ir izsludināta atlīdzība. Piecdesmit mārciņu.”

Mels paraustīja plecus. “Es jau domāju, ka tā notiks.”

“Vai jūs tas neuztrauc?”

“Kāda jēga uztraukties? Man vienkārši jābūt soli viņiem priekšā. Varētu būt ļaunāk. Todien tika nošauti trīs vīri. Trīs krietni vīri. Velns lai rauj zeltu! Bet viņus es neesmu aizmirsis un neaizmirsīšu. Kādam būs par to jāsamaksā, un tas nebūšu es.”

Meļa balss skanēja tik skarbi, ka Emīlija atskārta — aukstasinība tēlota tikai viņas labad, aiz jauneklīgā izskata slēpjas dzelžaini stipra daba.

Mels piecēlās. Izstaipījās, tad sniedza roku Emīlijai, lai maigi pieceltu viņu kājās.

“Man nu jāiet. Es tik ilgi esmu pārjums domājis — vai jums nebūs iebildumu, ja es jūs noskūpstīšu?”

Emīlijai nebija ne mazāko iebildumu. Visu šo laiku viņa bija prātojusi — kā tas būtu, ja Mels viņu noskūpstītu, ja apskautu, bet tad viņš sāka atvainoties par savu bardu, un beigu beigās tas viss Emīlijai bija par daudz. Cik ilgi viņš spēs paliki dzīvs, ja visa pasaule pret viņu sazvērējusies? Par atbildi uz Meļa jautājumu Emīlija izplūda asarās, samulsdama vēl vairāk, bet tad Mels sāka viņu skūpstīt, sāka mierināt, lai gan vajadzēja būt otrādi.

“Man nevajadzēja nākt šurp un tevi uztraukt,” viņš čukstēja, bet Emīlija viņa skavās kaislīgi skūpstīja viņu, brīnīdamās, ka Meļa lūpas ir tik samtaini maigas, un viņš piekjāva meiteni sev pie krūtīm tik tuvu, ka viņa sajuta — Mels ir viņas sargs. Tad viņš sacīja, cik Emīlija ir skaista un cik ļoti viņš viņu mīl, un abi pieglaudās viens otram mazā namiņa verandā, un Emīlija Tisingtone bija svētlaimē, aizmirsusi gan Meļa raizes, gan savējās.

“Vai tev tiešām jāiet?” viņa beidzot nočukstēja, atraisīdamās no Meļa skavām.

Mels skumīgi paraudzījās viņā. “Ja es tagad neiešu prom, Emīlij, tad mēs dosimies uz tavu guļamistabu, un es neesmu pārliecināts, vai tu to vēlies.”

Emīlija apskāva Melu, baiļodamās par viņu.

“Vai tu nevari palikt vēl brītiņu?”

Saņēmis Emīliju pie elkoņa, Mels ieveda viņu atpakaļ mājiņā, aizvēra durvis, atkal apskāva viņu, apbērdams ar skūpstiem viņas acis, lūpas, vaigus, un tad Emīlija saprata, ka tās ir atvadas, un pūlējās tās novilcināt.

ill

"Vai es tev esmu pārāk smalka?” viņa kā izaicinādama noprasīja. “Pārāk cienījama jaunkundze? Brīnums, ka tu vispār mani noskūpstīji, kaut arī zini, ka neesi man vienaldzīgs.”

Tomēr Mels nepiekāpās. Viņš paņēma silto vesti, ko pirmīt bija novilcis, — vienkāršu aitādas vesti ar vilnu uz iekšu. Un pamanīja, ka Emīlija to vēro.

“Es pats to uzšuvu.” Viņš pavīpsnāja un vilka vesti mugurā. “Man nu jāiet, Emīlij.”

Tad viņš paskatījās apkārt. “Tev šī mājiņa patīk?”

“Jā. Vairāk neko man nevajag.”

“Un tu to īrēsi, līdz īpašniece to pārdos.”

Emīlija jutās pārsteigta, ka viņš to ielāgojis. “Jā.”

“Un kurp tu dosies pēc tam? Tu teici, ka bijis grūti atrast istabu.”

“Nezinu.” Viņa jutās gandrīz saīgusi. Kā atstumta.

“Tad rīkojies pirmā. Nopērc to! Vieta ir laba. Tu nekādi nebūsi zaudētāja, kaut arī mājiņa ir maķenīt jocīga, tāda kā apgriezta otrādi.”

“Par kādu naudu?”

“Un tā nauda, ko es tev iedevu? Vai visa jau cauri?” Meļa balsī nebija ļaunprātības, tur bija tikai ziņkārība, itin kā viņam nebūtu ne jausmas, kā dāmas rīkojas ar savu naudu. Un tas, iespējams, arī bija tiesa.

“Naudu es neesmu tērējusi. Nevarēju to paslēpt, tāpēc noguldīju bankā. Tā ir tava nauda.”

“Jēziņ! Tu taču nebūsi to noguldījusi uz mana vārda?”

“Nē. Piedod. Tā man bija jānogulda uz savējā.”

“Ak, paldies Dievam! Par ko tu mani uzskati? Es to atdevu tev. Tā ir tavējā. Rīkojies ar to!”

Emīlija atminējās vēl vienu raižu iemeslu. “Manai māsai vajadzīga palīdzība. Vai tu neiebilstu, ja mazliet naudas es nosūtītu viņai?”

Mels atkal apskāva viņu. “Tu nudien esi kā bērns. Dari, ko vien vēlies, Emīlij! Varbūt paies ilgs laiks, līdz mēs satiksimies. Tāpēc esi uzmanīga un gādā par sevi. Tas ir viss, ko es vēlos.”

Noskūpstījis Emīliju uz vaiga, viņš izgāja pa sāndurvīm pie virtuves. Nekādu atvadu vārdu. Viņš aizsteidzās pārāk ātri, un Emīlija nepaguva iebilst vai pat novēlēt viņam... ko? Droši vien laimīgu ceļu, viņa nodomāja, — lai arī kurp Mels tagad dotos. Viņa bija gribējusi to pavaicāt. Bija gribējusi pavaicāt tik daudz ko, bet nu Mels bija prom; viņa raudzījās tumsa un savu mūžu nebija jutusies tik vientuļa.

Emīlija devās ārā un sēdēja verandā, līdz auslmmu debesīs ieblāzmojās rītausmas svēdras; tad viņa atskārta, ka gaidāma vel viena gaužām parasta diena. Tikai vēl viena parasta diena klusas, mazas guvernantes dzīvē.

Arī Aliņam Kārnegijam šī bija tikai vēl viena diena, gara un raižpilna diena, laiks tagad bija lielisks, naktis vēsākas, dienas skaidras, ar brīnišķi zilām debesīm, vismaz to viņam allaž atgādināja ļaudis, kad viņš tos sastapa ceļā. Agrākajam zelta raktuvju inspektoram, varonim, kas palicis dzīvs pēc laupītāju uzbrukuma, nekas nevarēja būt vienaldzīgāks par laika apstākļiem; viņam būtu vienalga pat tad, ja snigtu sniegs. Viņš bija pārāk aizņemts, staigājot pa ielām, iegriežoties neskaitāmās viesnīcās un krodziņos cerībā ieraudzīt savu pārinieku.

Labu brīdi viņš bez mitas klimta pa ostu, tēlodams interesi par kuģiem, no kuriem, acis izbrīnā iepletuši, plūda ieceļotāji no Anglijas un Vācijas; viņš vēroja, kā ostas krāvēji lādē bezgalīgas vilnas ķīpu, tauku un kokmateriālu kravas, pildīdami kuģu tilpnes atceļam, taču patiesībā Kārnegija skatiens visu laiku meklēja Plikpauri Periju, šo nezvēru ar ļauno seju, jo viņam taču bija jāstrādā te. Kārnegijs pastāvīgi apspieda kārdinājumu apvaicāties, vai kāds nezina, kur Perijs atrodams.

Kārnegijs zināja, ka Plikpauris bez lielām pūlēm būtu varējis ielavīties kādā no šiem kuģiem un nozust, tomēr nespēja tam noticēt pilnīgi un ieskatīties acīs galējam izmisumam, kurš pagaidām tikai lidinājās viņam virs galvas kā vanags, gaidīdams, kad varēs uzbrukt. Ja Kārnegijs uzrakstītu anonīmu vēstuli, kurā norādītu, ka īstais slepkava ir Plikpauris, tad šis muļķis Perijs varētu bēguļot visu atlikušo mūžu. Inspektors nojauta, ka to šis nelietis vēlētos vismazāk. Viņš nemitīgi bija runājis par to, ka ņemšot savu zeltu un atgriezīšoties Tasmanijā. Kārnegijs prātoja par to visu, līdz sāka sāpēt galva un uz ādas no nervozēšanas izsitās nātrene.

Tad viņš pasāka atkal doties izjādēs, lai vietējie pierastu redzēt viņu zirga mugurā, lāgiem pat laipni aprunājās ar pārcēlājiem, kas veda pasažierus un kravas pār upi — pretim viņa galamērķim. Viņš jau bija sapratis, ka vajadzēs pārbaudīt iezīmēto koku, lai reizi par visām reizēm uzzinātu, vai viņa pārinieks nav pievācis zeltu un aizlaidies.

Tikmēr, slavēdams pats sevi par šo viltību, Alins bija darījis visu, lai iepazītos ar cukurniedru audzētājiem, kuru plantācijas atradās aiz upes un kuri nolīga darbā kanakus; tāpēc viņš, protams, tika uzaicināts aplūkot un novērtēt viņu interesantos sasniegumus.

Beidzot Kārnegijs pieņēma lēmumu. Viņš dosies pāri upei, ieminēdamies pārcēlājiem, ka grasās apmeklēt cukurniedru plantācijas, un pa apkārtceļiem aizjās pie paslēptā zelta. Ja tas atradīsies koka pakājē, viņš iztukšos ādas seglu somas un saliks laupījumu tajās. Pārdroši, tomēr iespējami.

Alins saprata, ka neviens no šiem aizbildinājumiem nav vajadzīgs, tomēr vainas apziņa un bailes viņu vēl aizvien māca tik stipri, ka gandrīz stindzināja smadzenes. Katru nakti, bez miega svaidīdamies un grozīdamies gultā, viņš pieķēra sevi izgudrojam arvien ticamākus iemeslus tam, lai Šķērsotu upi, kamēr mierīgāks smadzeņu stūrītis pūlējās paskaidrot, ka nevienam nerūp, kurp viņš dodas vai ko dara.

Iecerētā paslēptuves apmeklējuma priekšvakarā viņš sēdēja pie loga ar brendija glāzi rokā, cerēdams, ka Plikpauris beidzot ieradīsies. Neizskanēs nekādi apvainojumi par to, ka viņš tik ilgi vilcinājies, itin nekādi; abi vienkārši sadalīs savā starpā zeltu, banknotes un sovrinus no bankas lādēm, un viss. Tuvumā neviena nebija. Viņi varēs apsēsties virtuvē, nokārtot visu pēc iespējas ātrāk, un tas būs galā. Mīļais Dievs, Kārnegijs lūdzās. Dari tā, lai viss ir galā!

Kad iečīkstējās vārti, viņš bija uz mirkli novērsies, lai piepildītu glāzi. Viņam bija piemirsies, ka pāriniekam jāielavās tieši viņa zemes gabalā, nevis jānāk pa vārtiem; bija grūti atcerēties visus sīkumus tagad, pēc visām šīm raizēm, pēc nervu drudža, pēc brendija, ko viņš bijis spiests izdzert, lai to visu pārciestu, bet tas vairs nebija svarīgi. Viņa viesis bija ieradies. Beidzot!

Kārnegijs metās pie durvīm, taču šis viesis bija svešinieks. Liela auguma vīrs platām krūtīm, ģērbies kaut kāda melnā mundierī.

“Vai Kārnegija kungs?”

“Jā?”

“Es esmu Kvīnslendas štata policijas priekšnieks Džespers Kemps. Es vēlētos ar jums aprunāties.”

Alins jutās tā, it kā viņam būtu piemetusies caureja, tomēr savaldījās un šā tā saglabāja cieņu.

“Diemžēl acumirklī neesmu gatavs pieņemt ciemiņus, ser. Mana apteksne ir jau aizgājusi.”

“Ilgi jūs neaizkavēšu, Kārnegija kungs. Tikai uz pāris vārdiem, lai redzētu, kā jūtaties pēc piedzīvotajām šausmām. Es būtu ieradies jau agrāk, taču pēdējās dienās šai pilsētā esmu bijis pārlieku aizņemts.”

“Ak tā. Skaidrs. Jā. Tad, protams, nāciet iekšā. Es agri dodos pie miera, ser, un nupat iedzēru glāzīti pirms gulētiešanas. Vai neatteiksieties man piebiedroties?”

“Nebūt ne.” Kemps pasmaidīja. “Cilvēkam, kuram tāds amats kā man, nav tik vienkārši iedzert kādu glāzīti, nerādot sliktu priekšzīmi vietējiem.”

Viņi devās uz mazo dzīvojamo istabu, un Kārnegijs tiktāl saņēma spēkus, lai varētu vadīt sarunu, apsveikt policijas priekšnieku ar ierašanos Mēriboro un apbērt viņu ar jautājumiem par lietas izmeklēšanu, uzsverot, ka tā līdz šim risināta gaužām nemākulīgi. Viņš, tāpat kā citi Mēriboro iedzīvotāji, uzskatot, ka policija nedarot pietiekami daudz, lai notvertu ārpus likuma pasludināto Viloubiju un līdzvainīgos.

Kemps uzslavēja lielisko brendiju, un Kārnegijs ar sazvērniecisku smaidu ieteica viņam apmeklēt Muitas namu, kur bieži tiekot izsolītas konfiscētās preces un par pieņemamu cenu varot iegādāties teicamus vīnus.

Viņi tērzēja par pilsētu un ostu, un par to, ka pēc pāris gadiem Mēriboro jau varēs uzskatīt par lielpilsētu, ja tā turpinās augt tikpat strauji kā līdz šim, un Kemps, kas Aliņam šķita ārkārtīgi interesants sarunbiedrs un godavīram nebūt ne bīstams, izteica savu pārsteigumu.

“Taisnību sakot, man nebija ne jausmas, ka šī pilsēta ir tik rosīga metropole. Laikam biju gaidījis kādu būdiņu miestu upes krastos, taču pilsēta ir labi izplānota, un apkārtējā ainava ir ļoti gleznaina. Redziet, ir grūti vadīt darbu no Brisbenas tik tālu dienvidos. Kad ieraudzīju, ar ko cenšas tikt galā nabaga seržants Pol-loks, es tūdaļ telegrafēju, lai uz šejieni nekavējoties tiktu atsūtīti vēl seši policijas konstebli.”

Kārnegijs pūlējās apvaldīt šermuļus. “Man prieks to dzirdēt. Un kā klājas seržantam Pollokam?”

“Labi. Bet, kā jums noteikti jau zināms, noziedznieki ir sarīkojuši vēl divus laupīšanas uzbrukumus tai pašā ceļa posmā, kas ved no Gimpi, un ceļotājiem ir uzbrukusi arī aborigēnu banda, tiesa, atņemot tikai pārtiku, un mums ir jāizdomā, kā darīt galu šīm laupīšanām, kā arī jāatrod un jāapcietina noziedznieki, kuri slapstās pakalnos.”

“Jūs varētu aicināt palīgā karaspēku.”

Kemps nopūtās. “Diemžēl valdība to neuzskata par militāru jautājumu.”

“Esmu lasījis, ka ārpus likuma pasludinātais Makfērsons esot aplaupījis pastnieku uz Gimpi ceļa, tātad viņš vēl arvien ir

šajā apvidū. Nespēju saprast, kāpēc šis slepkava nav <i|>t u Urnu. Viņš ņirgājas par likumu. Vai nevēlaties vēl vienu hirudlju ’ “Labprāt.”

Kārnegijs apslēpa vīpsnu. Džentlmenim nebūtu ta tanlblld Kemps bija patīkams cilvēks, acīmredzot uzkalpojies pumu/.un tomēr bija un palika zemākās šķiras darbarūķis. Lai nu ka, biru dijs jau bija atmaidzinājis Aliņa sirdi, un viņā modās tēvišķas pi tas pret šo puisi —jaunpienācēju ērmīgā dzīves pabērnu sabirti ribā, cilvēku, kas pūlas tikt skaidrībā par noziegumu.

“Tas tiešām ir dīvaini,” Kemps sacīja. “Jūsu sniegtais ap raksts mats matā atbilst Makfērsonam. Viņš tiešām būtu galvr nais vainīgais — viņš un Viloubijs —, bet kādēļ lai Makfērsons aplaupītu pasta diližansu, ja tik tikko ir veicis uzbrukumu, kura ieguvis vairāk nekā astoņus tūkstošus mārciņu zeltā un naudā? Vai viņš tiešām ir muļķis?”

“Jāpiezīmē, ka noziedznieku prāts neizceļas ar gudrību.” “Tas tiesa. Bet viņa pēdējā laupīšana notika pēc tā šausmīgā uzbrukuma, kurā tikāt ievainots jūs. Starp citu, kā dzīst roka?” “Ļoti slikti. Es vairs nekad nespēšu izstiept roku taisnu — to neliešu pēc. Sāpes nerimst ne mirkli, un es nevaru pierast, ka roka traucē man ērti apgulties, lai iemigtu.”

“Tas tiešām ir bēdīgi. Bet, kā jau teicu... Makfērsons aplaupīja pastnieku uz nomaļa ceļa. Viņš pārbaudīja visas vēstules, pievāca tajās atrasto naudu, atstāja savam upurim saplēstos pasta sūtījumus un palaida viņu vaļā. Šis nožēlojamais guvums viņam patiesībā nemaz nebija vajadzīgs, un viņš necentās slēpt seju. Ko jūs par to domājat?”

“Tieši to pašu, kas bija rakstīts avīzēs. Ka viņam patīk vazāt policiju aiz deguna. Taču paturiet prātā, ka viņš sašāva cilvēku Karingtona viesnīcā pie Hotonas upes...”

“Jā, bet tas notika strīda laikā. Tas nebija uzbrukums no paslēptuves, kādu piedzīvojāt jūs. Tas gluži vienkārši neizklausās pēc Makfērsona.”

“Jūs aizmirstat, ka viņš ir bijis saņemts ciet un izbēdzis tik daudz reižu, ka visi pazīst viņu pēc izskata. Viņam jau sen ir vienalga."

"Un jūs vēl arvien domājat, ka vainīgs ir viņš?”

Kārnegija apņēmība gandrīz saļodzījās. Varbūt atzīt, ka viņš maldījies? Nē. Vietējo policiju un šo nejēgu vajag vadīt noteiktā virzienā. “Jā. Es to nelieti redzēju. Tas bija viņš.”

“Pateicos. Jūs man esat ļoti palīdzējis. Ir zināms, ka Mak-fērsonam patīk tēlot ākstu. Varbūt viņš vienkārši dižojās. Taču nu mēs vismaz zinām, ka viņš ir tepat tuvumā. Cerams. Bet Vi-loubijs? Vai jūs bijāt ar viņu pazīstams?”

“Jā. Likās lāga puisis. Kā es varēju zināt, ka viņš sadziedājies ar cilvēku, kurš pasludināts ārpus likuma? Es kopā ar Pollo-ku un nabaga Teiloru centos izraudzīties tādus sargus, kuri nebūtu savstarpēji pazīstami, lai viņi nevarētu sazvērēties un apvienoties pret mums.”

“To es zinu. Cik saprotu, nevis jūs, bet gan Polloks pats bija iecerējis doties jums pretī un pavadīt diližansu pēdējā ceļa posmā no Gimpi?”

“Tieši tā.”

Kemps pamāja un iebaudīja brendiju. “Citās reizēs tas izdevās labi. Varbūt ar šo vienu reizi bija par daudz.”

“Polloku jau nevar vainot,” Alins sacīja, cerēdams, ka priekšnieks varbūt sāks šaubīties par savu seržantu.

“Nē. Bet Viloubijs... ja tic Pollokam, ļaudis par viņu atsaucas labi. Toties, kā liecina Teilora piezīmes, viņš ir sniedzis par sevi nepatiesas ziņas. Mēs esam pārbaudījuši viņa pieminētās fermas. Tur viņš nekad nav strādājis par aitu cirpēju. Drīzāk viņš bija dienaszaglis, pazīstams ar vārdu Sonijs Viloubijs, ne īsti noziedznieks, ne īsti bez vainas. Vienkārši klaidonis, kāršu blēdis, diezgan labi pazīstams gadatirgos.”

“Redziet nu! Acīmredzot būs izraudzījies sliktus draugus.” Kemps pamāja vēlreiz. “Tā varētu būt. Bet mani policisti ir aprunājušies ar gadatirgu ļaudīm un čigāniem Jaundienvidvelsā, no kurienes Viloubijs ir nācis, un tie nav bilduši par viņu neviena

slikta vārda. Kādā ziņojumā ierakstīts, ka viņš esot lielāks čigāns par pašiem čigāniem. Diez vai viņš varēja pārvērsties slepkavā. Jūs saprotat, kur te ir āķis?”

Būdams paštaisnā noskaņojumā, Alins sadusmojās. “Es saprotu tikai to, ka policija nespēj notvert tos slepkavas. Atceros, kā es gulēju ar seju smiltīs, asinīm noplūdis, roka sašauta, riju pats savus vēmekļus, lai tikai viņi nepamanītu, ka esmu dzīvs, pēc šāvieniem vairs nezināju, kurš ir miris un kurš vēl pie dzīvības, pagriezu galvu tikai tiktāl, lai ieraudzītu Viloubiju un Mak-fērsonu, neuzdrīkstējos paskatīties uz otru pusi, lai redzētu, cik viņu tur vēl ir, gaidīju, ka kuru katru brīdi miršu...”

“Ir jau labi. Atvainojiet. Negribēju modināt jūsos šīs atmiņas. Nelaime tā, ka, lasot ziņojumu, nekad nevar iegūt pilnīgu ainu. Kārnegija kungs, jūs taču saprotat, kāpēc man bija tik svarīgi ar jums aprunāties?”

“Nē, nesaprotu! Tas viss tagad ir aizmirsts. Zelts pazudis. Trīs vīri pagalam. Un nevienam nerūp, kas noticis ar mani. Es esmu pārāk satricināts, lai strādātu. Man bija jāatkāpjas no amata...”

“Kārnegija kungs, tas rūp jūsu sievai.”

Alins spēji satrūkās. “Kā, lūdzu?”

“Biju domājis, ka tagad jūs jau būsiet atpakaļ Brisbenā, tāpēc iegriezos jūsu mājās. Kārnegija kundze man pateica, ka jūs vēl arvien esot Mēriboro, un viņa gaužām raizējas par jums. Viņa bija ļoti noskumusi. Viņa domā, ka jums vajadzētu braukt mājās.”

“Es braukšu. Pēc iespējas drīz,” Alins nomurmināja.

“Kas jūs aizkavē šeit? Jums tiešām būtu jābrauc. Te jūs vairs necik daudz nevarat palīdzēt.”

Alins gribēja atcirst, ka tā ir viņa darīšana, kur viņš atrodas un kur ne; tas ir personisks jautājums, kam nav nekāda sakara ar žūpām policistiem, lai kāda būtu viņu dienesta pakāpe. Par ko šis zellis sevi iedomājas? Taču viņš vienīgi palocīja galvu.

“Es drīz došos atpakaļ. Biju cerējis sagaidīt izmeklēšanas

T

beigas, tomēr policijai šis uzdevums acīmredzot nav pa spēkam. Neuzskatu, ka manai sievai, kura ir no ļoti smalkas ģimenes, būtu paciešama šī pilsēta vai šejienes dzīves apstākļi, it sevišķi šī būda, kur esmu apmeties tikai uz laiku. Man ne prātā nenāktu vest viņu uz šejieni.”

Alins uzelpoja, kad abi šķīrās draudzīgi, un pat piekrita nākamajā dienā ieturēt pusdienas kopā ar policijas priekšnieku Kem-pu, lai gan tas izjauca viņa rūpīgi izstrādāto plānu — pārcelties pāri upei un aizjāt pie zināmā koka upmalā; bet diena vairāk vai mazāk nekrita svarā. Vēl viena izdevība ierasties viņa pāriniekam. Alins jau lūdza Dievu, kaut jel Plikpauris piesargātos un nerādītos acīs —ja nu šis nelga, kurš klāsta no gaisa grābtas teorijas par noziedznieku personībām, atkal sadomātu ierasties ciemos. Viņš pavadīja Kempu līdz vārtiem, piekrizdams, ka laiks, šis sasodītais laiks, tiešām ir spirdzinošs.

“Starp citu,” iejautājās Kemps, “vai jūs pazīstat cilvēku, vārdā Klaivs Hiljers?”

“Nē. Kāpēc jūs vaicājat?”

“Man likās, jūs varētu būt pazīstami. Viņš kādu laiku bija zeltracis Gimpi.”

“Nekad neesmu par viņu dzirdējis.”

Klaivs atstāja raktuves kopā ar trīsdesmit citiem vīriem, kas paļāvās paši uz saviem ieročiem un spēju aizstāvēties, nevis uz policijas pieticīgajiem pūliņiem. Tiesa, Klaivam nebija daudz, ko aizstāvēt, vienīgi sava dzīvība. Ikreiz, kad viņš bija gatavojies doties prom, gadījās kāds jauns draudziņš, tieši tāpat kā reiz Mels, un Klaivs atkal ķērās pie darba, kopā ar pārinieku rakņādamies pa pamestiem nogabaliem, atrazdams pa kripatai smilšu, bet nekā vērtīga. Nevienam no viņiem nebija Meļa veiksmes.

Tas gan ir strīdīgs jautājums, viņš domāja. Veiksme bija novērsusies no Meļa. Viņš, nabadziņš, bija ķezā līdz ausīm.

Taču Klaivam vēl bija dažas mārciņas, pietiekami kādam laikam, tāpēc, kad viņa biedri jautri jāja pa Mēriboro ielām, spriezdami, kuru krogu pagodināt ar savu klātbūtni, viņš palika ar tiem kopā, un driz “Sedlinieka ģerbonī” jau gāja vaļā skaļas dzīres.

Divas dienas vēlāk, izgulējis skurbuli, viņš noīrēja istabu noplukušā pansijā, izsautējās ķīniešu pirtī, izstāvēja garu rindu pie bārddziņa, nopirka baltu buraudekla uzvalku, svītrainus kreklus, šauru kaklautu un panamu un mazliet tālāk tai paša ielā nokaulēja par zemāku cenu švītīgus jājamzābakus. Pēc tam, atkal juzdamies tāpat kā senos laikos, jaunais anglis devas apskatīt pilsētu. Un apvaicāties par Flēru.

Izrādījās, ka šis lauku miests, kas maskējās par ostas pilsētu, ir ļoti patīkama vieta, bet, kā prātoja Klaivs, pēc zelta raktuvju dubļiem un putekļiem katra pilsēta būtu patīkama. Bija tāds atvieglojums atkal baudīt civilizācijas ērtības, patvērumu no saules, pieklājīgas maltītes tīrās telpās, ka viņš jau sāka nožēlot savu pansijas izvēli, tomēr prātīgums ņēma virsroku. Ar viņa līdzekļiem nepietiktu, lai izraudzītos kādu no smalkākajām viesnīcām, kur viņš būtu apmeties citkārt. Taču no Flēras nebija ne miņas. Daži vīri, kurus Klaivs sastapa bāros, bija par viņu dzirdējuši, bet nemācēja pateikt neko vairāk kā vien to, ka viņa droši vien devusies pāri okeānam kopā ar “to veci”.

Klaivs vīlies novērsās un jau grasījās uzmeklēt rēdereju, lai apvaicātos par kuģiem, kas iet uz Taunsvilu, no kurienes viņš varētu doties uz jaunajām Čārterstauersas raktuvēm. Šejienes avīzes aprakstīja šo vietu kā ļoti bagātīgu atradni, tāpēc laiks vēl bija. Bet tad viņš atcerējās, ka apsolījis paziņot seržantam Pollokam savu atrašanās vietu, tāpēc negribīgi soļoja uz policijas iecirkni.

Polloka tur patlaban nebija, taču, kad Klaivs pateica savas ierašanās iemeslu, konstebls, kas bija sēdējis pie galda, kaut kur aizsteidzās un atgriezās kopā ar pašu policijas priekšnieku; viņš pavēstīja Klaivam, ka esot ieradies no Brisbenas un labprāt aprunātos ar viņu.

“Tas ir vēl labāk,” Klaivs sacīja. “Vienmēr jāsāk no pašas augšas, ser.”

“Esmu jūsu rīcībā.” Kemps labsirdīgi pasmaidīja. “Nāciet iekša un apsēdieties! Ilgi es jūs neaizkavēšu.”

Klaivs apsēdās uz cieta krēsla iepretim Kempam, kas nesteidzīgi šķirstīja dokumentus, lāgiem lūgdams Klaivu paciesties. Pēdīgi viņš pacēla skatienu.

“Pēc seržanta Polloka piezīmēm es saprotu, ka, pēc jūsu domām, jūsu bijušais pārinieks Viloubija kungs nav vainīgs noziegumā.”

“Tas tiesa. Bet Pollokam pietika nekaunības dot mājienu, ka es varētu mānīties. Ka šajā laupīšanas lietā es varētu būt sazvērējies ar Melu. Vai arī to viņš ir ierakstījis savā ziņojumā?”

“Sis nopietnais jautājums seržantam Pollokam ir jāaplūko no visām iespējamām pusēm, Hiljera kungs.”

“Vai viņš tā dara? Vai viņš ir palūkojies uz Kārnegiju?”

Kempa smaids palika tikpat sirsnīgs, kā bijis. “Cik atceros, Kārnegija kungs bija šā nozieguma upuris. Kāpēc jūs tā sakāt?”

Klaivs bija gana prātīgs, lai neiejauktu šeit Ksiu kungu, jo ķīnietis acīmredzot bija kaut kādā veidā saņēmis no Meļa ziņu. Klaivs negribēja, lai policija sāk vajāt Ksiu. Kopš abu tikšanās viņš bija šo to papētījis pats un atklājis, ka ķīnieši ir lieli kāršu spēlmaņi un pazīstami arī kā augļotāji, kuri iekavētus parādus piedzen visai nežēlīgi. Klaivs bija sācis prātot, vai tikai Kārnegijs nav spēlmanis un vai nav aizņēmies naudu no Ksiu. Otrais jautājums nekādi nebija noskaidrojams, toties drīz viņš bija uzzinājis, ka Kārnegijs tiešām ir neglābjams spēlmanis.

Klaivs nolēma riskēt. “Ja nu Kārnegijam pašam vajadzēja naudu?”

“Kādam nolūkam?”

“Kam tad cilvēkiem ir vajadzīga nauda? Protams, lai atdotu parādus. Kāršu parādus.”

“Jūs domājat, ka Kārnegija kungam bija kāršu parādi?”

“Esmu dzirdējis, ka viņš ir liels spēlmanis. Vai to Polloks ir pārbaudījis?”

“Jums būs prieks uzzināt, ka seržants Polloks ir pētījis šo jautājumu un nedz zelta raktuvēs, nedz šajā pilsētā nav spējis atrast nevienu, kuram Kārnegija kungs būtu parādā kaut vai vienu peniju.”

Nolādēts! Pat ja Polloks būtu ticis klāt Ksiu, viņš nebūtu spējis izdabūt no ķīnieša ne pušplēsta vārda. Klaivs apjuka. Vai stāstīt par ķīnieti? Bet galu galā viņš jau pats tikai minēja, kāda nozīme slēpjas Ksiu sacītajā.

“Nu un tad?” viņš noņurdēja. “Es tomēr palieku pie tā, ka tur ir iejaukts Kāmegijs, un to pašu saka arī citi zeltrači.”

“Ak tā. Ziņojumos es neko tamlīdzīgu neredzu. Kurš izteica šo apsūdzību?”

“Neatceros, tā tikai runāja raktuvēs. Lai nu kā, policijas priekšnieka kungs, ar visu cieņu esmu izpildījis savu pienākumu. Esmu pieteicies policijā, kā man lika Polloks, tāpēc tagad došos prom. Drīz es varbūt braukšu uz Taunsvilu.”

“Jūs dosieties uz Čārterstauersu?”

“Ja atļausiet. Paziņošu jums, ar kuru kuģi.”

“Jā. Lūdzu, paziņojiet gan.”

“Tātad es vēl neesmu laukā no šīs ķezas. Un pret Viloubiju jums nav nekādu citu pierādījumu kā vien Kārnegija apsūdzība.” “Tā ir aculiecinieka liecība, Hiljera kungs.”

Klaivs piecēlās un atstūma krēslu. “Tad es laikam iešu un aprunāšos ar Kārnegiju pats. Cik dzirdu, viņš vēl arvien ir pilsētā.”

Nu Kemps satrūkās. Viņš sparīgi aizvēra dokumentu vākus. “Man negribētos, lai jūs to darāt, ser.”

“Kāpēc ne? Es jau viņam neuzbrukšu, vēlos tikai pārmīt ar viņu dažus vārdus, jo jūs te esat par visām varītēm apņēmušies vilkt pie karātavām nevainīgu cilvēku. Ja nu Kārnegijs ir maldījies?” Klaivs aptvēra, ka atkārto Ksiu vārdus. “Dažkārt maldi savā būtībā nemaz nav maldi.”

“Un ko tas nozīmē?”

Klaivs pats to īsti nezināja, tomēr centās paskaidrot. “Var-hui viņš maldījās tīšām. Skatījās uz aplamo pusi. Vai par to jūs esat padomājis?”

Kemps piecēlās, lai izlaistu viņu pa durvīm. “Varbūt būtu labi, Hiljera kungs, ja pirms jūsu aizbraukšanas mēs apspriestos vēlreiz. Bet par visu šo nerunājiet ne vārda ar Kārnegija kungu.” Viņa balss kļuva barga. “Turieties no viņa pa gabalu.”

Kad anglis bija aizgājis, Kemps apsēdās pie galda un šo to piezīmēja. Hiljera apmeklējums viņam šķita ļoti interesants. Viņš atcerējās, kā bija iegriezies Kārnegija mājā Brisbenā, kur atrada viņa sievu gluži izmisušu par to, ka vīrs nebrauc mājās. Viņa bija raudājusi, vairs nespēdama to paciest.

“Un vēl visas mūsu raizes,” viņa bija šņukstējusi.

Būdams laipns cilvēks, Kemps bija noklausījies viņas žēlabās, mudinādams izkratīt sirdi, un uzzinājis, ka Kārnegiji ir līdz ausīm parādos, ka māju nāksies pārdot un tā tālāk.

“Un tagad, kad mans vīrs ir bijis spiests atkāpties no amata, kur viņam maksāja tik labu algu, mums vairs vispār nav nekādu ienākumu. Zinu, ka man vajadzētu just līdzi tām ģimenēm, kuru apgādnieki nošauti tai briesmīgajā uzbrukumā, taču tie noziedznieki ir izputinājuši arī mūs!”

Savādi, ka Kārnegijs nemaz nerūpējas par savu finansiālo stāvokli un laiskojas šeit, lai gan varētu dzīvot mājās pie sievas. Nu nē, ja kāds vispār runās par šo lietu ar Kārnegija kungu, tad tikai ne Hiljers! Viņš varētu nobiedēt trusīti, un tad nekas nebūtu iegūts. Kāpēc Kārnegijs vēl arvien ir šeit?

Kemps kasīja pakausi, atbildēdams pats uz savu jautājumu. Tāpēc, ka viņš nespēj braukt mājās un ieskatīties acīs visiem sarežģījumiem. Viņš vienkārši novilcina laiku. Bet kāpēc tad visas šīs runas par zelta raktuvju akcijām?

Tad Kemps iesmējās. Tas nabadziņš varbūt vienkārši dižojas. Nožēlojami pūliņi saglabāt cieņu, tur nav nekā neparasta. Kaut jel Viloubijs nebūtu aizbēdzis! Ja viņam piedraudētu ar nāvessodu, viņš būtu nosaucis savus līdzdalībniekus drausmīgajā noziegumā.

Kemps pievērsās savam ziņojumam. Turpmāk polu Ija . c. korts ik mēnesi tiks norīkots apsargāt zelta un banku*. n<>put<ll|u mu kravu, kas tiek vesta no Girnpi uz Mēriboro, un kurni*» no Mēriboro uz Brisbenu pavadīs privātu apsardzes koinpAnt|u «**. korts. Kemps labprāt būtu ieteicis paaugstināt Polloku, lomēi ne bija iespējams neņemt vērā Viloubija bēgšanu. Paies vel ilf>*. laiks, līdz uz seržantu vairs nekritīs šī ēna. Ja vien viņš nenotvm Viloubiju — un tas bija maz ticams. Šis klaidonis droši vien jau sen bija prom no Polloka apgabala.

Dzīvojot ārpus Meningtriju mājas, Emīlija bija ieguvusi jau nu sparu. Agri rītos viņa priecīga un moža devās ceļā, pamazām iepazīdama kokus, kas auga ceļa malās, un cenzdamās paturēt prātā aizvien jaunus. Viņa nolēma dažus uzzīmēt — brīvajos brīžos atkal pievērsties zīmēšanai.

Bērni bieži gaidīja viņu jau pie vārtiem, pilni jauniegūtas degsmes, un šo degsmi viņa izmantoja mācību laikā, zinādama, ka, aprodot ar jauno stāvokli, jūsma noplaks. Emīlija sāka dienu, likdama bērniem prieka pēc soļot pa mācību telpu un dziedāt, pēc tam ķērās pie rakstīšanas, kamēr bērniem vēl pietika centības glīti vilkt burtus, un tad pārgāja pie pareizrakstības un aritmētikas uzdevumiem. Darba bija pilnas rokas, mācot trīs bērnus trijos dažādos līmeņos, tomēr visi līksmi strādāja kopā.

Dažkārt iegriezās Bērts Meningtrijs, bārstīja savus parastos jociņus un miedza ar aci, apjautājās, vai skolēni uzvedoties labi, un nopriecājās, dzirdēdams daudzbalsīgo “jā”, — visviens, vai tas atbilda patiesībai vai ne. Emīlijai nebija iebildumu pret saimnieka apmeklējumiem, toties viņa sievas retās vizītes bija kaut kas pavisam cits. Meningtrija kundze atveda līdzi savas draudzenes, un visas stāvēja durvīs, vērodamas mācību stundu, spurgdamas, teikdamas, lai guvernante neliekoties traucēties, un stāstīdamas cita citai jautrus atgadījumus no pašu skolas laikiem. Tisingtones jaunkundzei gribējās atgādināt viņām, ka mācību telpā joprojām ir aizliegts pļāpāt. Viņa saprata, ka Meningtrija kun-dzo līkai dižojas, izmantodama to, ka viņas guvernante patiesībā ir siatusa simbols, tāpēc Emīlija visu pacieta klusēdama, juzdamas (ik muļķīgi, it kā atrastos uz skatuves.

Drīz pēc tam, kad Emīlija bija sākusi dzīvot atsevišķi, mājas kundze atkal ieradās stundā kopā ar divām draudzenēm un, stāvot nomaļus, tērzēja skaļos čukstos, kamēr Emīlija sēdēja ar Roziju un mācīja viņai aritmētikas pamatus, izmantodama krāsainus klucīšus. Emīlija dzirdēja, ka dāmas aprunā viņu, bet izlikās to nemanām.

“Tad viņa te vairs nedzīvo?” viena jautāja.

“Nē,” Meningtrija kundze atbildēja. “Tā istaba man tiešām bija nepieciešama. Tik ievērojamus viesus kā grāfieni jau nevar izmitināt uz jumta. Nez cik reižu esmu teikusi Bērtam, lai izbūvē man viesu spārnu. Vietas jau mums netrūkst.”

“Kur tad viņa dzīvo?”

Meningtrija kundze iespurdzās. “Jūs neticēsiet! Viņa ir ievākusies Padija Mūnija būdā pie upes. Salīdzinājumā ar manu māju tas ir gatavais ūķis. Drīz viņa droši vien sāks pelnīties ar veļas mazgāšanu.”

“Un viņai nav nekādu iebildumu pret tādu dzīvi?” otra sieviete čukstēja.

“Laikam jau ne. īres maksa droši vien zema.”

Kad dāmas devās prom, Emīlija lika bērniem piecelties un novēlēt viņām laburītu, bet pati centās koncentrēties, lai mācītu Rozi-jai skaitīt. Kaut arī šāda saruna bija aizvainojoša, tā Emīliju neuztrauca, bija šķitusi pat interesanta. Mollijai Mūnijai bija taisnība. Šiem ļaudīm nerūpēja tas, ka sieviete dzīvo viena, — turpretī dzimtenē tas būtu izraisījis veselu vētru tenku. Viņi vienīgi likās pārsteigti, ka tik smalka guvernante apmetusies uz dzīvi tādā vietā.

“Un tā nemaz nav būda,” viņa nomurmināja. “Tā ir ļoti pieklājīga maza mājiņa.”

“Kas?” Rozija jautāja.

“Nekas, nekas. Ja es atņemšu šos piecus klucīšus, cik atliks?”

“Pieci!”

“Pareizi, gudra meitene. Džimij, beidz skatīties npkāil! Vai tu jau izrēķināji uzdevumus?”

“Vēl ne, jaunkundz.”

“Tad rēķini, citādi Rozija tevi panāks.”

Džimijs pasmaidīja, nolieca galvu un sāka čirkstināt ai gu feli pa savu tāfelīti.

Zema īres maksa, Emīlija prātoja. Redzēsim. Mels bija tci cis, lai viņa nopērk namiņu. Tas atradās skaistā zemes gabala ai skatu uz upi, un tā bija priekšrocība salīdzinājumā ar šo māju. Viņa to nopirks.

Prātā uzbrāzmoja domas par Melu, bet viņa tās atvairīja, atlika uz vēlāku laiku. Šie mīļie bērni bija pelnījuši visu viņas uzmanību.

Tovakar, kad Emīlija gāja ārā pa vārtiem, pa ielu tuvojās Me-ningtrija kungs savos divričos.

“Vai negribat, lai aizvedu jūs uz mājām?”

“Nē, pateicos, ser. Nevēlos sagādāt jums liekas pūles.”

“Kas nu tās par pūlēm! Kāpiet tik iekšā!” Viņš apgrieza divričus un palaida zirgu parastajā riksī; pajūgs lēkāja pa ciņiem un bedrēm, it kā braucējs tām tīši uzbruktu, nevis censtos izvairīties. “Vai jūs zināt, kur es dzīvoju?” Emīlija jautāja.

“Protams. Mēs ar Padiju tur pavadījām daudz laika. Ķērām zivis, cepām lomu un iedzērām pa kausiņam.”

“Iekšā ir pavisam jauki,” viņa kā aizsargādamās teica.

“Gan jau Mollija ir par to gādājusi. Viņa nekad nepieļautu, lai Padija mājiņa aiziet postā.”

“Viņa grib to pārdot.”

“Ak šitā? Tas nu gan ir pārsteigums!”

“Viņa ir pārāk aizņemta, lai pati tur dzīvotu, bet, manuprāt, ar to viņai arī saistās pārāk daudz atmiņu...”

“Tas nu viens, kas tiesa. Padijs ar Molliju sadzīvoja kā cimds ar roku. Visu mūžu kā divi balodīši.”

Pēdīgi viņš apturēja zirgu. “Klāt esam, jaunkundzīt. Brauksim nu mājās, Džeims! Vai jums te tiešām patīk?”

“Ja gan.” Emīlija juta, ka pienācis laiks ķerties pie mazas vil-tibiņas. Ja viņa nopirks šo māju, Meningtrija kundze to drīz uzzinās, un viņas reakcija bija neaprēķināma, lai gan Emīlija paredzēja, ka pārsteigumam sekos ļauna spītība. Varbūt labāk būtu pasteigties pirmajai. Kaut arī Meningtrija kundze vada saimniecību, īstais noteicējs tomēr ir Bērts. Viņa rokā ir naudasmaks.

“Meningtrija kungs, vai drīkstu jums ko pajautāt?”

Viņš atzvila sēdeklī, turēdams grožus, kamēr zirgs aizkusis elsa un sprauslāja. “Drīkstat, kā nu ne. Vai mājās kas lēcies?”

“Nē, nē, itin nekas. Bet, tā kā Mānija kundze pārdod šo namiņu un man nav izdevies atrast citu piemērotu mājvietu, ko noīrēt...”

“Es jau Vaioletai teicu. Es brīdināju, ka viņa var jūs zaudēt, ja aizdzīs tik jauku meiteni uz kādu no tiem baismīgajiem āķiem, kādus šai miestā sauc par pansijām...”

“Nē. Ne jau tas. Es tikai domāju — ja jau mājiņa un zeme tiek pārdota, tad, kā jums šķiet, vai man vajadzētu to pirkt?”

Meningtrija kungs sarauca pieri. Saīga. “Ko? Jūs gribat to pirkt?”

“Labāku māju man nemaz nevajag, un vieta ir ļoti skaista.”

“Pirkt?” viņš atkārtoja. Šai mitrajā vakarā viņš oda pēc sviedriem un zāģu skaidām, bet Emīlija bija iemācījusies cienīt godīga darba augļus, lai gan Tisingtoni reiz nebūtu sarunājušies pat ar fermas strādnieku. Šis vīrs smagi strādāja. Jau rītausmā devās uz savu kokzāģētavu un nekad neatgriezās pirms saulrieta.

“Kur tad jūs ņemtu naudu?” viņš noprasīja. “Vai gribat aizdevumu?”

Emīlija mīlīgi pasmaidīja. “Nē, ser. Man ir drusku naudas. Redziet, tēvs man un māsai iedeva mazu krājumiņu...” Šie meli viegli nāca pār lūpām. Vēl vieni meli. Dievs vien zināja, kā viņa spēs to visu paskaidrot Rūtai.

Bērts Meningtrijs smējās. “Nu, gods kam gods, meitenīt! Jūs esat gudriniece. Un kā gan citādi — ar tādu izglītību! To es visu laiku saku Vaioletai. Mūsu bērniem ir vajadzīga pirklft|lgn i/gli tība, citādi mana naudiņa reiz tiks palaista vēja."

Šo runu Emīlija bija dzirdējusi jau agrāk, tflpēi piekuļoši māja ar galvu. “Es būtu pateicīga par jūsu padomu, ser," viņu nu cīja, lai gan atbildi jau bija saņēmusi. “Jūs pazīstat šo pilsētu Vai jūs domājat, ka tas būtu piemēroti?”

“Kā tas ir — piemēroti?” viņš neizpratnē vaicāja.

“Es domāju — vai tas būtu pareizi darīts.”

Ak Kungs, viņai pazibēja prātā, es kļūstu tik viltīga... “Kāpēc ne?” Meningtrija kungs norūca. “Man liekas, tas būs gudri darīts. Ellīgi gudri. Zaudēt jūs nevarat. Šitā pilsēta aug griezdamās. Vienā rāvienā kļūs par lielpilsētu. Tāpēc jau es pērku zemes gabalus taisni Kentstrītas vidū, tas man tagad maksā veselu kaudzi naudas, bet pagaidiet tik! Kopā ar saviem pārējiem ieguldījumiem es vecumdienām sapelnīšu īstu bagātību.”

“Pateicos, Meningtrija kungs.” Emīlija pieturēja svārkus, gatavodamās izkāpt no divričiem.

“Pagaidiet!” Viņas padomdevējs bija aizrāvies pa īstam. Šis darījums viņu ārkārtīgi interesēja. “Cik viņa prasa?”

Emīlija apsēdās atkal. “Ak! Es nemaz nezinu.”

“Jūs nezināt? Un taisāties pirkt? Ak Dievs, jūs, sievietes! Tagad paskatīsimies. Kas jums te ir? Puse akra, cik atceros no Pa-dija teiktā. Bet vēl jūsu mazais namiņš. Tas nemaz nav tik prasts, kā izskatās. Un tam ir liela, laba ūdens tvertne, viena no labākajām. Kalpos visu mūžu.”

Emīlija ļāva, lai Meningtrija kungs izstaigā visus aprēķinu līkumus un nonāk pie secinājuma. “Varu derēt, ka viņa prasīs desmit līdz piecpadsmit mārciņu. Piedāvājiet viņai astoņas. Varbūt jums būs jāpiemaksā vēl drusku, bet sakiet, ka tādā gadījumā gribat, lai ap māju tiktu izcirsti krūmi un ierīkots kārtīgs celiņš no vārtiem līdz durvīm. Slapjā laikā, tur šļūkājot, var kaklu nolauzt. Un vēl vajag arī nojumi virs ieejas durvīm, kuras nav nekādas ieejas durvis, kaut arī Padijam tā likās. Bet tām ir jāizskatās kā ieejas durvīm, jo tās ir uz šito pusi. Saprotat, kā es to domāju?”

Emīlija bija šausmās. “Nudien nezinu. Mūnija kundze ir bijusi pret mani tik laba, es taču nevaru...”

“Nebēdājiet par Molliju! Viņa nav ar pliku roku ņemama. Un skanošā viņai netrūkst. Jums tiešām pietiks naudas?”

“Jā, ser.”

“Tad atstājiet to manā ziņā. Es ar viņu visu norunāšu. Nokārtošu šo darījumu jūsu vārdā, pirms priekšā nav aizsteidzies kāds cits.”

“Ceru, viņai nebūs iebildumu.”

“Nebēdājiet par to. Es labprāt izdarīšu jums pakalpojumu.” “Jūs esat ļoti laipns, Meningtrija kungs.”

Viņš uzlika cepuri atpakaļ galvā un pasmaidīja. “Ar lielāko prieku, jaunkundzīt, jo tas man liecina vēl kaut ko ”

“Kā, lūdzu?”

“Tas man liecina, ka jūs šeit paliksiet, vai ne? Un manu bērnu dēļ tas ir pats labākais, ko jūs būtu varējusi man paziņot. Varbūt es nekad neiedomājos pateikt to, ko vajag, jaunkundzīt, bet jūs ar viņiem strādājat varen labi, un viņi jūs mīl. Lūk, tas man ir no svara. Bet tagad leciet lejā un skrieniet mājās, kamēr nav galīgi satumsis! Rīt pat aprunāšos ar Molliju.”

Tas nu bija izdarīts. Emīlija bija lepna īpašniece — viņai piederēja zemes gabals numur 759 Mēriboro, Fērnijleinas galā, taču viņa par to vairāk uztraucās nekā jūsmoja, aptverdama, ka nemūžam nevarēs aicināt uz šejieni Rūtu. Ja vien neizstāstīs māsai patiesību, kur ņemta nauda pirkumam, un to viņa nekādi nedrīkstēja darīt.

“Ak vai,” viņa nopūtās. “Tas kļūst gaužām sarežģīti.” Meningtrija kungs bija nokārtojis pirkuma dokumentus viņas vietā, iegādādamies viņai šo māju par deviņām mārciņām un pielīgdams visus pieprasītos uzlabojumus, un Mūnija kundze nebūt nebija apvainojusies. Viņa priecājās, ka “Padija mājiņa” tagad pieder jaunai dāmai, kura spēj to novērtēt, tāpēc visi jutās apmierināti. Tikai ne, protams, Meningtrija kundze, kuras dzēlīgās piezīmes par “ļaudīm, kas dzīvo pilii mvū m li dzekļiem”, nebija negaidītas. Emīlija pati brīnījās, ka pedcjtt liti kā spēj tik labi paciest šīs sievietes ļaunprātību un nepieklāji bu, šo attieksmi, kura agrāk bija viņu tik ļoti apbēdinājusi un pat izraisījusi dusmas. Taču tagad Emīlija laida to visu pār gul vu un jutās daudz pašpārliecinātāka. Viņa nosprieda — tas vai būt ir tāpēc, ka viņa ir spiesta pastāvēt par sevi, un tāpēc, ka ur novēlošanos atzinusi vajadzību mainīt pašai savu attieksmi. Viņas ar Rūtu bija izturējušās pārlieku vīzdegunīgi, pārlieku atturīgi, lai iederētos starp šīs zemes ļaudīm — vai vismaz šīs pilsētas iedzīvotājiem. Bija mazliet jāpiekāpjas, jābūt sabiedriskām. Emīlija nodomāja, ka Rūta droši vien ir nonākusi pie tādas pašas atziņas.

Šī doma viņai iešāvās prātā vēlreiz, pārdzīvojot zināmu neveiklību, kad uz ielas pie viesnīcas “Velsas princis” viņu apturēja kāds drukns vīrs.

“Paskat! Vai tā nav Tisingtones jaunkundze? Cik jauka atkalredzēšanās!”

Emīlija samirkšķināja acis, nespēdama atminēties šo vīrieti, un nosprieda, ka viņš droši vien ir kāds no ciemiņiem, kurš kādreiz piedalījies Meningtriju viesībās...

“Kemps,” viņš teica. “Džespers Kemps. Vai jūs mani neatceraties? Mēs ar Kempa kundzi dzīvojām Belvjū pansijā tolaik, kad tur bijāt arī jūs ar māsu.”

Emīlija juta, kā vaigos iesitas sārtums. Viņa atcerējās šo pāri un atcerējās arī to, cik strupi abas ar Rūtu bija izturējušās pret Kempa sievu, kaut arī viņa bija pieklājīgi uzrunājusi māsas. Ko gan mēs tolaik iedomājāmies? — viņa bažījās. Šiem cilvēkiem mēs noteikti likāmies pārsteidzoši nepieklājīgas.

Nokaunējusies viņa bērtin bēra vārdus, pūlēdamās vērst par labu toreizējo nevērīgo izturēšanos. “Kempa kungs! Jā, protams! Cik patīkama tikšanās! Vai jums klājas labi? Burvīga diena, vai ne? Un kā iet Kempa kundzei? Vai viņa ir kopā ar jums?...”

Viņš pasmaidīja. “Man klājas ļoti labi, pateicos. Nē, Kempa kundze nav kopa ar mani. Šeit esmu ieradies tikai darba darīšanas l J» jus? Vai tagad jūs dzīvojat šeit?”

“Ja.” limīlija nomierinājās. “Jā. Es strādāju par guvernanti kada vielejā ģimenē.”

“Patīkami dzirdēt. Un vai darbs jums patīk?”

"Pateicos, tik tiešām patīk. Bērni ir ļoti jauki.”

“Un jūsu audzēkņiem noteikti ir veicies, ka viņiem ir tik izcila skolotāja.” Kemps pārlaida skatienu ielai, kur staigāja vīri, pie slitām ielas malās bija piesieti zirgi, vēršu pajūgi dārdot brauca uz ostas pusi. “Es gan būtu domājis, ka šī vieta jums būs mazliet par mežonīgu.”

Emīlija pasmaidīja. “Kad biju tikko atbraukusi, tā likās arī man. Mani gluži vai stindzināja visi šie svešie cilvēki, bet pie visa jau pierod...”

Šai mirklī pa savas viesnīcas kāpnēm lejup nāca Mūnija kundze.

“Ā, Emīlija! Redzu, ka esat iepazinusies ar policijas priekšnieka kungu.”

“Mēs esam seni draugi, Mūnija kundze,” viņš sacīja. “Mēs ar sievu satikām šo jauno dāmu Brisbenā. Kā klājas jūsu māsai, Tisingtones jaunkundz?”

“Viņa nupat ir atgriezusies Brisbenā. Un atkal apmetusies Belvjū. Viņai klājas ļoti labi, pateicos.”

Runādama Emīlija beidzot aptvēra, ka šis cilvēks ir policists. Žēlīgais Dievs, un vēl tik augstā amatā!

Mūnija kundze labprāt būtu patērzējusi vēl, taču Emīlija atvainojās abiem, paskaidrodama, ka patlaban steidzoties. Atvadījusies no Mūnija kundzes, viņa pievērsās Kempam.

“Bija tik patīkami jūs satikt. Ceru, jūs šeit labi pavadīsiet laiku. Un nu man tiešām jāiet.”

Viņa gāja prom, apvaldīdama vēlēšanos skriet, bēgt no šā cilvēka, no likuma; vainas apziņa grūda viņu uz priekšu kā vēja brāzma. Tikusi drošā attālumā, viņa beidzot apstājās un atbalstījās pret žogu; sirds sitās kā negudra. Viņa saprata, ka ir gaužām muļķīgi tā trūkties no policijas, tomēr nopin ko nripo|n savaldīties.

Pēdējā laikā Emīlija nēsāja platmalainu salmu cepuri, i/m tātu ar tumšzilām un baltām lentēm, pieskaņotām viņas darba lei pam — baltai blūzītei un tumšziliem svārkiem. Uzlikusi серии stingrāk, viņa steidzās tālāk. Šī tikšanās bija atsaukusi prāta Melu, bet šobrīd Emīlija nevēlējās par viņu domāt. Tikai nesen viņai ai pūlēm bija izdevies atvairīt atmiņas par pašas izturēšanos tai vakarā. Par savu kaunu. Viņa gandrīz bija aicinājusi Melu gultā! Ko gan Mels tagad domā par viņu? Šoreiz vaigos iesitās svelošs sārtums. Taču Mels bija bijis prātīgāks. Emīlijai allaž bija šķitis, ka tikai vīrieši aiz kaisles zaudē apvaldu...

“Mjā, tur tu esi maldījusies,” viņa nomurmināja, noliektu galvu sparīgi soļodama pa ielu. “īstas dāmas tā neuzvedas.”

Tomēr glāsti bija dāvājuši tādu svētlaimi! Emīlija joprojām juta ap sevi Meļa stiprās rokas, juta viņa lūpas pie savējām.

Vilcinādamās viņa ļāva savām domām pievērsties guļamistabai, it kā pati skatītos uz to no malas. Ja nu viņš būtu palicis? Un mīlas kaislē dalījis gultu ar viņu; vai viņa būtu ļāvusi, lai Mels viņu apmīļo? Lai Mels ar viņu pārguļ? Emīlija pūlējās sev pateikt, ka droši vien ne, tomēr... viņa bija alkusi pēc Meļa, tas nebija noliedzams. Sajūsma, atrodoties kopā ar Melu tik romantiskā savrupībā, bija uzbudinājusi Emīliju tiktāl, ka tagad bija kauns atcerēties.

Bet vai tā bija mīlestība? Vai varbūt Emīlijai bija Meļa tik sirsnīgi žēl, viņa tik ļoti vēlējās Melu mierināt un ļaut, lai Mels mierina viņu, ka atšķirību nebija iespējams noteikt? Likās, Mels nemitīgi modina viņā ilgas, tomēr ne jau tādiem vīriešiem vajadzētu saistīt Emīlijas uzmanību. Nekādā ziņā. Rūta nemūžam neatzītu Melu par labu. Taču viņš bija tik pievilcīgs, un bija acīm redzams, cik ļoti viņam patīk Emīlija...

Viņa nebija palikusi uz pusdienām, bet gan izmantojusi šo laiku, lai aizietu uz pilsētu nopirkt jaunas kurpes, taču, steigdamās tikt prom no Kempa kunga, bija nogriezusies pa parasto ceļu atpakaļ uz Meningtriju māju, pavisam aizmirsusi iecerēto pirkumu.

Gan jau citreiz, viņa paraustīja plecus, soļodama pa piebraucamo ceļu, un ievēroja, ka vairākos kokos izplaukuši sniegbalti ziedi, kaut ari tagad bija tā dēvētā ziema. Mājas apkārtne šai siltajā, saulainajā dienā izskatījās brīnišķīga.

Uz lieveņa stāvēja Meningtrija kundze. Viņai patlaban nepārprotami bija ziema. Viņa bija ģērbusies brūnā sarža kleitā un ap pleciem aplikusi bezgaumīgi spilgtu vilnas šalli. Meningtrija kundze aicinādama pamāja Emīlijai, un guvernante nobrīnījās, kas nu atkal lēcies.

Taču saimniece smaidīja kā saulīte. Pārmaiņas pēc.

“Jums ir ciemiņš, Tisingtones jaunkundz. Salonā.”

Visu ceļu domājusi par Melu, Emīlija nespēja iedomāties nevienu citu. Viņa jutās satriekta, galva reiba. Viņš taču nebūs tik traks, lai nāktu uz šo māju!

“Šeit!” Meningtrija kundze nošņāca, norādīdama, ka Emīlijai atļauts ieiet pa parādes durvīm. Apjukusi un bezgala uztraukusies, Emīlija uzkāpa pa kāpnēm, šķērsoja lieveni un devās uz salonu.

Gaidot Emīliju, Klaivs bija spiests paciest šīs briesmīgās sievietes, Meningtrija kundzes, sabiedrību. Viņa bija prašņājusi bez mitas, likdama Klaivam ķerties pie izdomas, jo viņš taču nevarēja teikt, ka Tisingtones jaunkundzes draugs, kurš pasludināts ārpus likuma, lūdzis meiteni apmeklēt.

“Hiljera kungs, vai jūs esat anglis? Vai Tisingtones jaunkundzi jūs pazināt jau dzimtenē?”

Daudzi no šiem kolonistiem dēvēja Angliju par dzimteni — pat tad, ja paši tur nekad nebija bijuši.

“Diemžēl ne. Mēs neesam tikušies. Es esmu viņas tuvinieku draugs.”

“Viņa nekad nepiemin nekādus tuviniekus, ir stāstījusi tikai par māsu. Tā arī ir guvernante.”

“Ak jā. Laikam gan. Par abām šīm dāmām esmu tikai labas atsauksmes.”

“Ko dara viņu tēvs?”

“Viņš jau ir gados,” Klaivs bezrūpīgi attrauca. “Patlknms džentlmenis. Diemžēl vairs nevar piedalīties medībās. Ziniet, viņ<J nokrita no zirga.”

“Tiešām? Bet, Hiljera kungs, kas atvedis uz mūsu krastiem tik jaunu džentlmeni kā jūs?”

Te nu Klaivs beidzot sajuta zem kājām drošu pamatu. “Atbraucu paskatīties un nolēmu izmēģināt laimi zelta raktuvēs...”

Kad šis temats bija izsmelts un Klaivs jau prātoja, vai neiet prom, viņam bija jānoklausās namamātes nebeidzamā jūsmoša-na par kādu grāfieni, kas nesen šeit viesojusies.

“Vai jūs pazīstat grāfieni?” viņa jautāja.

“Diemžēl ne,” Klaivs atbildēja, raidīdams cerīgus skatienus uz durvju pusi.

“Cik žēl, ka jums neizdevās viņu sastapt! Burvīga dāma. Mana vistuvākā draudzene. Domāju drīzumā doties uz Londonu. Kurā Londonas vietā jūs dzīvojat?”

“Redingā.”

“Ak tā. Vai tas ir tālu no Notingemas? Tur dzīvo grāfiene.”

“Notingema ir tālāk uz ziemeļiem...”

Tā nu šī tukšu salmu kulšana mokoši turpinājās, līdz Me-ningtrija kundze pamanīja, ka pa piebraucamo ceļu nāk Tisingtones jaunkundze.

“Tur jau viņa ir! Es viņu pasaukšu.”

Klaivs gaidīja, jautādams sev, kādēļ gan vispār ielaidies ar šiem cilvēkiem un ko lai saka guvernantei. Meļa draudzenei. Bet, kad ienāca viņa, tik piemīlīga un bikla, viņš pārdomāja. Meļa Tisingtones jaunkundze bija brīnumjauka. Tumšmataina meitene, ne pārāk gara auguma, bet glīti veidota; seja samtaina un nevainojama, brīnišķīgas, platas, tumšzilas acis. Nav brīnums, ka Mels par viņu tā jūsmo. Kā gan Melam, šim klaidonim, izdevies iegūt tādas meitenes labvēlību?

Saimniece vilcinājās durvis viņai aiz muguras, tāpēc Klaivs steigšus sāka runāt.

“Tisingtones jaunkundz, es esmu Klaivs Hiljers...”

Viņa piesardzīgi palocīja galvu. “Sveicināti, Hiljera kungs.”

“Jūs mani nepazīstat, bet es esmu jūsu tuvinieku draugs. Viņi lūdza, lai es jūs apmeklēju.”

Viņa šķita apjukusi, un kāds tur brīnums, Klaivs nodomāja. Varbūt viņai vispār nav nekādu tuvinieku, vienīgi māsa. Saimniece joprojām bija tepat, tāpēc viņš neko nespēja paskaidrot.

Viņš pagājās uz priekšu. “Šodien ir tik jauka diena, vai jūs negribētu doties pastaigā?”

“Ja vēlaties,” meitene atturīgi sacīja, un Klaivs pievērsās Me-ningtrija kundzei. “Jums ir tik skaists dārzs, madam.”

Saimniece pateicās Klaivam par komplimentu, un viņai neatlika nekas cits kā vien pakāpties sānis un ļaut, lai abi paiet viņai garām un dodas ārā no mājas.

“Lūdzu, piedodiet, Tisingtones jaunkundz,” Klaivs ierunājās, līdzko abi bija pietiekami tālu. “Jūsu tuviniekus es nemaz nepazīstu. Man bija jāizgudro kaut kas, ko sacīt. Es esmu Meļa draugs. Meļa Viloubija draugs.”

“Skaidrs.” Arī šāda atzīšanās, likās, meiteni nepārsteidza.

“Es saņēmu no viņa vēstuli. Viņš lūdza, lai es jūs apmeklēju.”

“Kādā nolūkā?”

“Viņš domā, ka jūs šeit nejūtaties labi.”

“Tas nav tiesa.”

“Prieks to dzirdēt.” Viņš nopūtās. “Paklausieties, es esmu tikai vēstnesis. Viņš domāja, ka jūs varbūt jūtaties vientuļa, ka jums pietrūkst citu cilvēku sabiedrības.”

“Un tāpēc viņš atsūtīja jūs, Hiljera kungs? Bet kas jūs īsti esat?”

“Es biju viņa pārinieks zelta raktuvēs. Kādu laiku mums gāja itin labi, bet Melam apnika un viņš nolēma doties prom. Tas bija ļoti neveiksmīgs lēmums. Viņš pieteicās par zclla ki.iv.i . np ti gu. Pieņemu, ka jūs zināt, kas notika tālāk.”

“Jā, zinu.”

Ar viņu nebija viegli sarunāties. “Piedodiet,” Klaivs nomin mināja. “Vai man jāsaprot, ka jūs vairs neesat draudzīgi no-.kn nota pret viņu? Ja vispār esat tāda bijusi.”

Klaivs gaidīja, ka meitene aizstāvēsies, lai atspēkotu nclm redzamo mājienu — viņa bijusi Meļa draudzene tikai veiksme* laikos, taču tagad negrib atzīties draudzībā ar cilvēku, kurš pa sludināts ārpus likuma; taču Tisingtones jaunkundze tikai uz,nu* ta Klaivam skatienu, lepni izslējusi zodu.

“Un jūs pats, Hiljera kungs? Vai jūs joprojām esat draugs vai varbūt vienkārši ziņkārīgs vēstnesis?”

“Gan viens, gan otrs,” viņš stingri atbildēja. “Es ne mirkli neticu, ka Mels ir iejaukts tai noziegumā, un tā esmu arī liecinājis policijai.”

“Arī es tam neticu,” Emīlija klusu sacīja, un, kad tas nu bija noskaidrots, abi turpināja pastaigu.

“Vai esat saņēmusi no viņa kādu ziņu?” Klaivs jautāja. Emīlija vilcinājās uzticēties svešiniekam. Tikšanās ar Melu bija pilnīgi privāta. “Viņš man neraksta, Hiljera kungs. Un tas man šķiet pareizi. Esmu pārsteigta par to, ka viņš riskējis aizrakstīt jums.”

“Vēstuli piegādāja draugi.”

“Nejautāšu jums, no kurienes.”

Viņš paraustīja plecus. “To es nemaz nezinu. Tā bija pavisam īsa. Es to iznīcināju —ja nu policisti pārmeklētu manu telti. Viņi tur mani uz grauda kā Meļa bijušo pārinieku. Vai jūs viņi nav traucējuši?”

“Kādēļ lai viņi to darītu?” Emīlija vēsi jautāja. “Jūs esat vienīgais, kurš zina, ka mēs esam draugi. Mēs iepazināmies Brisbe-nā un reizēm satikāmies.”

“Vai viņš jums neraksta?”

“To es jau sacīju.”

“Protams. Tā ir tikai skumja piezīme par šo stāvokli. Nabaga Mels! Dievs vien zina, kas ar viņu notiks.”

“Vai jūs nekādi nespējat viņam palīdzēt?”

“Liecību esmu sniedzis un nezinu, ko vēl varētu iesākt.” “Laikam jau tā ir,” Emīlija drūmi noteica.

Pa piebraucamo ceļu viņiem nopakaļ skrēja mazs zēns. “Tisingtones jaunkundzi” viņš sauca. “Mamma teica, ka jums esot jānāk uz stundu! Ir jau pāri diviem.”

“Jā, es eju, Džimij.” Viņa pagriezās. “Atvainojiet, Hiljera kungs. Man jāiet.”

“Jūs vēl nevarat iet projām.” Viņš pavīpsnāja. “Mums jāpārrunā ģimenes lietas.”

“Kādas ģimenes lietas?”

Viņš piemiedza Emīlijai ar aci. “Jūsu tuvinieki justos aizskarti, ja es neizstāstītu jums visus jaunumus no dzimtenes. Ziniet, par to, ka jūsu tēvs vairs nejāj medībās, un visu pārējo. Pirms jūs atnācāt, mēs ar Meningtrija kundzi krietni patērzējām. Cikos jums beidzas darbs?”

“Viņa iet projām septiņos,” priecīgi izpalīdzēja Džimijs. “Labi. Iegriezīšos piejums septiņos, Tisingtones jaunkundz. Jūsu tuvinieki ļoti priecāsies, ka esmu jūs sameklējis. Visu labu, jaunais cilvēk,” viņš piebilda, noglaudīdams Džimijam galvu. Tad sparīgiem soļiem devās uz vārtu pusi.

“Vai viņš ir jūsu draugs?” Džimijs jautāja.

“Nekādā ziņā. Šo džentlmeni es redzu pirmo reizi.” “Mamma saka, viņš esot augstmanis.”

Emīlija iesmējās. Kā rīkoties tālāk? Pievienot Hiljera kunga uzvārdam titulu, lai atstātu iespaidu uz Vaioletu Meningtriju? Tas iederētos melu jūklī, kurā viņa iestigusi.

Varbūt ari ne draugs, bet vismaz pielūdzējs noteikti. Tā domāja visa saime par spīti tam, ka Emīlija liedzās runāt par šo jautājumu; viņš taču nemitīgi grozījās ap māju, gaidīdams guvernanti. Un Meningtrija kundze bija sajūsmā, proti, kopš tā brīža — kā smaidot domāja Emīlija —, kad bija i/rAdi|lrt, 1» i I lai vam gan nav titula, toties viņa tēvs ir pulkvedis. IVi Vtilolrlai prāta, tas bija pietiekami labi. Viņa izgudroja Emīlijai vislhlir. 11/ devumus, lai aizkavētu viņu, kamēr pati salonā tērzēja ai lllljoia kungu, uzstādama, lai viņš iedzer kādu glāzīti heresa vai viskiņi Un Emīlijai, kurai tagad bija draugs — elegants džentlmcnlN, vairs netika liegts ieiet mājā pa parādes durvīm; redzot šo prti maiņu, virtuvenes smējās locīdamās.

“Vai, jaunkundzīt, jūs nu gan esat tikusi uz augšu!” ķircina jās Keita.

Kaut arī Klaivs nemaz nebija guvernantes pielūdzējs, Tisingtones jaunkundze bija viņu apbūrusi. Viņam gan bija jāpacenšas, lai Emīlija pasmaidītu, lai pārvarētu atturību, lai sāktu stāstīt par tagadējo darbu un par savu ģimeni, tomēr abiem tiešām bija daudz kopīga. Abi bija no Anglijas, abi baudījuši labu izglītību un tāpēc varēja apmainīties ar satriecošiem iespaidiem, ko piedzīvojuši tūdaļ pēc ierašanās šajā svešajā zemē.

Sākumā Klaivs pāris reižu bija vienkārši pavadījis meiteni uz mājām, uz mazo, pieticīgo namiņu pie upes. Pēc tam bija pierunājis viņu ieturēt kopīgas vakariņas viesnīcā, taču viņa bija ar mieru iet vienīgi uz “Velsas princi”, kur pazina īpašnieci Mūnija kundzi. Kādā svētdienas pēcpusdienā Klaivs aizveda Emīliju uz pūtēju orķestra koncertu Vorfstrītas galā, un šķita, ka koncerts viņai tiešām paticis. To bija grūti pateikt. Viņa nekad ne par ko nejūsmoja.

Klaivs lauzīja galvu: velns parāvis, kā gan Melam izdevies piekļūt viņai tik tuvu, lai abi sadraudzētos? Tisingtones jaunkundze bija īsts noslēpums. Izaicinājums.

Tikmēr bija izplatījušās valodas par bīstamiem apstākļiem ziemeļu raktuvēs, un Klaivs, būdams visai izvēlīgs, strauji zaudēja par tām interesi. Kad viņam piedāvāja vadītāja vietu rosīgajā muitas kantorī Vorfstrītā, viņš ar prieku piekrita — lēmums jau bija pieņemts bez viņa. Nu bija kaut kas, ko darīt, kamēr viņš apsvērs nākamo soli. Kamēr baudīs Emīlijas Tisingtones sabied-ribu Viņa bija īsts atradums šajā subtropu nomalē. Nabaga Emīlija! Viņa bija nākusi no smalkas pasaules, kur uzmanības piesaistīšana tika uzskatīta par nepieklājīgu, taču viņas glītais stāvs, viņas iznesīgā stāja lika pilsētniekiem atskatīties, un viņa itin nemaz neapzinājās, kādu interesi izraisa.

Bet kur šai ainā iederējās Mels? Pēc Klaiva domām, itin nekur. Emīlija bija apstiprinājusi — viņa lolo pret Melu draudzīgas jūtas un netic, ka viņš izdarījis noziegumu, taču tas arī bija viss. Emīlija nekad nepieminēja viņa vārdu — vismaz tīši ne. Un, kad par Melu ierunājās Klaivs, minēdams, kur Mels varētu būt un kā viņam klājas, cenzdamies izvilināt no meitenes kādu atklātu vārdu, viņa ļoti veikli mainīja tematu. Klaivam kļuva pilnīgi skaidrs, ka Mels ir pārspīlējis, stāstot par abu attiecībām. Tipisks vienpusīgs romāns, Mels ir sasapņojies par šo meiteni — un kā gan citādi? — bet viņa uzlūko Melu tikai kā draugu, varbūt pat tikai kā paziņu. Un Klaivs nosprieda, ka tas arī ir saprotams.

Galu galā, viņš sev sacīja, es Emīlijai esmu piemērots daudz vairāk.

Tā domāja arī Emīlija. Viņai glaimoja Klaiva uzmanība, un viņa priecājās, ka var būt kopā ar džentlmeni. Vismaz viņu par labu atzītu arī Rūta, tāpat kā bija atzinuši Meningtriji. Viņi pat bija ielūguši Klaivu vakariņās un atļāvuši tajās piedalīties arī Emīlijai, un tur notika neizbēgamais. Viņai bija jāspēlē klavieres. Emīlija noskaitās, toties Klaivs neredzēja nekādu iemeslu viņas aizkaitinājumam.

“Vakars man ļoti patika,” viņš teica. “Lieliska maltīte, un, lai gan namamāte ir gaužām garlaicīga, vecais Bērts ir lāga vīrs. Kā krēslā sēdi, tā dziesmu dziedi, mana dārgā. Un jūs tiešām spēlējat labi.”

Kļuvis par muitas kantora vadītāju, Klaivs apmetās Lauku viesnīcā — vēl vienā iecienītā viesu namā, kas apkalpoja kungus. Klaivs lūdza, lai Emīlija kopā ar viņu paēd tur vakariņas.

Viņai šis ierosinājums nepatika, tomēr viņa paļāvās uz Klaiva lēmumu. Patīkamais vakars aizskrēja ātri, un pēc tam Klaivs pavadīja viņu uz mājām.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš pavadīja Emīliju līdz pašiem vārtiem, toties tā bija pirmā reize, kad pirms šķiršanās viņš noskūpstīja meiteni uz vaiga, un Emīlijai tas šķita ļoti jauki, ļoti mīļi. Klaivs viņai tiešām sāka iepatikties; viņš bija džentlmenis, uz viņu varēja paļauties. Bija tik veldzējoši būt ar viņu kopā, just atvieglojumu, ka viņš izprot Emīlijas stāvokli bez garām runām. Viņa dzīvoja viena, tāpēc nevarēja aicināt Klaivu iekšā; abi zināja, ka jāievēro piedienība.

Taču tovakar, iedegdama mājiņā lampas, Emīlija nodrebēja, it kā viņai saltu. Allaž pastāvēja iespēja, ka viņu gaida Mels, un tad būtu vajadzīgi paskaidrojumi. Melu viņa nebija aizmirsusi. Viņa joprojām raizējās par Melu, nebija pret viņu vienaldzīga, tomēr šķita, ka viņa tēls izbalo. Kā bija teicis Klaivs, viņi nekādi nevarēja Melam palīdzēt, viņi pat nezināja, ar ko sākt. Viņš joprojām bija brīvībā, bet kur? Likās netaisnīgi, ka Emīlija un Meļa draugs drīkst baudīt mierīgu dzīvi, kamēr nabaga Mels kaut kur cīnās par izdzīvošanu. Tas atgādināja nodevību.

Emīlija nomākta devās pie miera un sapņoja nevis par Klaivu, kas bija dāvājis viņai tik patīkamu vakaru, bet gan par Melu Viloubiju un viņa atvadu skūpstu.

Viņa nespēja piespiest sevi pateikt Rūtai, ka nopirkusi mājiņu. Vēl bija par agru. Rūta tikai nesen un visai bažīgi bija piekritusi tam, lai Emīlija paliek “īrētajā” miteklī. Savās vēstulēs Rūta joprojām atgādināja, lai māsa ievēro piedienību, visviens, cik vaļīgi tikumi ir vietējiem iedzīvotājiem. Emīlijai bija neviļus jāpasmaida — jauniegūtā brīvība bija devusi viņai iespēju izpētīt pilsētu, vairs neuztraucoties par tumšādainajiem iedzimtajiem ielās vai par milzīga auguma vīriešiem, kuriem kājās bija zābaki ar piešiem un kuri piešāva pirkstus pie savām platmalēm, kad viņa gāja garām. Kas attiecās uz vaļīgiem tikumiem, Rūta paģībtu, ja izdzirdētu, ka māju ar sliktu slavu šajā pilsētā ir tikpat daudz, cik viesnīcu. Un ka viņas māsa to zina.

Sākumā Emīlija bija steigusies šīm mājām garām, lai izvairītos no skatieniem, ko viņai veltīja skaļas, vulgāras sievietes, kuras laiskojās verandā, līdz kāda čukstus izteikta virējas piezīme par to, cik daudz bordeļu tagad atveroties Mēriboro, lika viņai ar šausmām apjēgt, kas šīs sievietes ir. Emīlija joprojām steidzās viņām garām, turklāt, ja vien iespējams, pa ielas pretējo pusi.

Tomēr pēdējā laikā šķita, ka Rūta ir atplaukusi un par Emīliju raizējas mazāk nekā pati par savām darīšanām. Bija radusies iespēja strādāt Brisbcnas Dāmu koledžā, un Rūta uzskatīja, ka augstākā mērā atbilst šā amata prasībām. Viņa bija apmeklējusi direktori, un saruna bija noritējusi veiksmīgi. Rūta jutās pārliecināta, ka koledžas valde apstiprinās viņas pieteikumu.

Vēl interesantāki bija viņas nebeidzamie stāsti par Boulza kungu. Savu draugu. Savu tuvo draugu. Tik laipnu un izpalīdzīgu. Likās, abi ir nešķirami. Un Boulza kungs pat nosūtīja sveicienus viņas māsai. Emīlija nopriecājās par Rūtu un lūdza atrakstīt jaunas ziņas par šīm satraucošajām attiecībām, taču saņēma vienīgi aizrādījumu par nepiedienīgām personiskām piezīmēm. Rūta paskaidroja, ka Boulza kungam patīkot lasīt viņas vēstules, un viņa esot nobēdzinājusi vismaz šo vienu, lai nepiedzīvotu kaunu.

“Turpmāk centies būt piesardzīgāka, Emīlij,” viņa brīdināja.

Piesardzīgāka? Emīlija nopūtās, torīt dodamās ceļā, joprojām domādama par Melu, savu draugu, kurš pasludināts ārpus likuma. Nav šaubu, ka viņš nekad nespēs mēroties ar nevainojamo Boulza kungu.

- 8 -

Tas notika galvenajā ielā tieši pretim pasta kantorim īsi pirītu Kempa aizbraukšanas no Brisbenas un lika ar jaunu sparu uzlies mot dusmām un sašutumam par slepkavībām pie Blekvoteras kri ka. Bijušais zelta raktuvju inspektors piedzīvoja sirdstrieku un nogāzās no zirga. Ja kāds žigls jauneklis nebūtu meties klāt un izglābis Kārnegija kungu, viņu būtu sabraucis pajūgs, piekrauts ar baļķiem.

Šis notikums modināja lielu līdzcietību pret šo vīru, kurš, kā apgalvoja ļaudis, jau esot gana cietis, un uz ielu stūriem un krogos to drīz apsprieda krietnie Mēriboro iedzīvotāji. Jau pēc dažām stundām laukumiņā pie policijas iecirkņa bija sapulcējies pūlis, kas pieprasīja rīcību, pieprasīja, lai noziedznieki tiktu saukti pie atbildības. Satrauktie ļaudis kliedza, ka ārpus likuma pasludinātie klaidoņi un iedzimto bandas nemitīgi rīkojot laupīšanas, pilsētā ik dienu notiekot trači un zādzības, iedzīvotāji vairs nevarot justies droši pat savās gultās, bet vainīgs visā esot policijas kūtrums un nemākulība.

Polloks nopriecājās, ka Kemps vēl ir pilsētā. Tieši policijas priekšnieka pienākums tagad bija runāt ar pūli un aizbildināties, kā nu prot, jo patiesībā policijai nebija ne mazākā pieņēmuma, nekādas nojausmas par to, kur atrodas abi meklējamie — Vilou-bijs un Makfersons. Taču Kemps uzstājās lieliski, viņa augstais amats iedvesa uzticību, un viņš apsolīja atsūtīt uz šejieni vairāk policistu un ar noslēpuma pieskaņu balsī pauda, ka izmeklēšana rit savu gaitu...

Tomēr nākamajā dienā viņš tik un tā kāpa uz kuģa un devās uz Brisbenu.

Pirms kuģis atstāja ostu, Kemps un Polloks iegāja Kempa kajītē, lai izpētītu vietējo avīzi, kura klaji gānīja policiju; Pollo-ku tas nomāca, jo viņam bija jāpaliek tepat un jātiek ar visu galā.

Kemps atstūma avīzi malā. Viņš pamazām sāka domāt kā politiķis.

“Nu, tas jau bija gaidāms, vai ne?” viņš piezīmēja.

“Kas?”

“Tas, ka avīzes klups mums virsū. Tas ir viņu darbs. Neraizējieties par to.”

Kas viņam nekaiš, nodomāja Polloks, taču skaļi teikt to nevarēja. Tāpēc viņš atkal sāka runāt par abu kopīgajām rūpēm.

“Ko darīsim ar Kāmegiju?”

“Cerams, viņš izdzīvos. Viņš ir liecinieks.”

“Kāpēc viņš joprojām ir šeit?”

“Es sacītu — tāpēc, ka viņa kreditori ir Brisbenā. Mēģināju viņu pārliecināt, lai brauc man līdzi, bet viņš nebija pierunājams.”

“Un viņš vēl aizvien turas pie sava stāsta?”

“Vārds vārdā.”

“Jūs viņam ticat?”

“Sliecos ticēt, jā. Palikt bez graša pie dvēseles — tas vēl nav noziegums.”

“Laikam jau gan.”

Abi nomākti apklusa, ieklausīdamies liegajos ūdens šļakstos un pasažieru apslāpētajās balsīs, kāpjot uz klāja.

“Jums nu jāiet,” ierunājās Kemps, “citādi aizbrauksiet man līdzi.”

“Jā. Zinu. Ir tikai vēl viens, ko visu laiku centos nepiemirst, bet nu to diez vai ir vērts pieminēt.”

“Kas tas ir?”

“Tas nav ierakstīts manā ziņojumā, jo tolaik biju to aizmirsis, juzdamies pārāk satriekts pēc tam, kad ieraudzījām līķus, taču tagad es skaidri atceros, ka Viloubijs kliedza, ka Teilors esot ienīdis Kāmegiju. Apmēram tā...”

“Un?”

“Nu, Kāmegijs apgalvoja, ka Teilora nāve esot viņu satriekusi. To pašu viņš saka ari tagad. Daudzina, ka abi bijuši labākie draugi.”

“Jā, to viņš man teica. Bet paturiet prātā, ka pēkšņa nāve var ātri kliedēt ļaunprātību.” Kemps smagi piecēlās no kojas, lai pavadītu Polloku.

“Zinu. Bet kādēļ lai Viloubijs pieķertos tādam sīkumam — tādā brīdī? Es redzēju, kā viņš pārsteigts pagriezās, kad Kārne-gijs pirmo reizi nosauca Teiloru par draugu. Tas bija neviltots pārsteigums.”

Kemps nogrozīja galvu. “Un tomēr — Kārnegija izturēšanās bija gluži dabiska. Tagad, kad jums ir bijis daudz laika to visu pārdomāt, — sakiet, kādu vietu jūs ierādāt Viloubijam?”

“Grūti pateikt. Esmu ar viņu ticies. Jājis kopā ar viņu. Viņš ir patīkams puisis, bet tādi te ir daudzi noziedznieki. Es nebūtu saskatījis viņā slepkavu, ja uz viņu nebūtu norādījis Kārnegijs.” “Mēs vēl neesam pierādījuši, ka viņš tiešām ir slepkava. Viņš ir tikai viens no pāra vai no bandas.”

“Tas tiesa. Un vēl kas. Es neesmu noskaidrojis, kur Viloubijs atradās pēc tam, kad atjāja uz pilsētu un satikās ar mani, līdz tam laikam, kad mēs jājām prom, lai pavadītu diližansu atpakaļ uz pilsētu. Esmu izvaicājis cilvēkus. Neviens nav viņu redzējis. Policijas iecirknī viņš atgriezās ar novēlošanos.”

“Vai jūs gribat teikt, ka viņš saticies ar kādu no bandas tepat, pilsētā? Diez vai tas ir iespējams. Pēc tāda uzbrukuma viņi būtu devušies kalnos.”

Polloks pamāja. “Jā, jums taisnība. Tas nav iespējams. Man tikai nepatīk tukšumi, ja saprotat, ko es ar to domāju.”

“Jā, saprotu gan.”

Kuģis slīdēja prom pa upi, un Kemps stāvēja pie reliņiem, ļaudams, lai galvu dzesē vieglā brīze, kamēr kuģis dodas uz okeāna pusi. Upe bija izlauzusi sev ceļu caur mangrovēm un meža biezokņiem, kuros ārēji nekas neliecināja par dzīvi, kas risinās to dziļumos. No Kempa skatpunkta zeme šķita neapdzīvota. Vēlu pēcpusdienā viņi šķērsoja plato līci, virzījās gar slavenās Frei-zera salas spilgtajām klintīm un krastiem, iegāja atklātā okeānā un devās uz dienvidiem.

Kemps ieturēja vakariņas kopā ar kapteini un vēlreiz noklausījās aizraujošo stāstu par Freizera kundzi, kas izglābusies pēc kuģa bojāejas, par viņas dēkām, par brīnišķīgo salu un tās skaistumu. Kapteinis patiešām bija izpētījis šo salu; viņš bija viens no glābējiem, kurus nosūtīja meklēt citus izdzīvojušos pēc tam, kad Freizera kundze atgriezās civilizācijā; tikt prom no salas viņai bija palīdzējis kāds izbēdzis katordznieks, kas jau gadiem ilgi dzīvojis salā kopā ar iedzimtajiem. Tagad Kemps nožēloja, ka nav izmantojis iespēju apmeklēt salu un aplūkot kristāldzidro, zilo ezeru, par kuru visi runāja, taču viņa prāts bija nodarbināts ar svarīgākām lietām. Tāpēc viņš aprobežojās ar to, ka kopā ar kapteini baudīja lielisku brendiju un bija labs klausītājs.

Toties no rīta, staigādams pa klājiem, viņš prātoja par ierēdni Teiloru. Par šo cilvēku ar nevainojamām rekomendācijām. Par cilvēku, ko Viloubijs tik pamatīgi apvedis ap stūri, ka viņš pēc Kārnegija ieteikuma salīdzis Viloubiju par apsargu. Par cilvēku — kā Kemps acumirklī atcerējās —, kurš ļoti rūpīgi rakstījis piezīmes un kārtojis kantorgrāmatas. Par cilvēku, kam Brisbenā bija sieva. Atraitne, Kemps domās pārlaboja.

Jūrā ņirbēja viegli vilnīši, skats bija brīnišķīgs, pūta mērens vējš, debesīs nebija ne mākonīša. Nedaudzie pasažieri uz klāja bija laipni, kapteinis bija lielisks sarunbiedrs. Tomēr Kempam gribējās pēc iespējas drīzāk atgriezties Brisbenā. Viņš no visas sirds cerēja, ka Teiloram bijušas labas attiecības ar sievu, jo, būdams tik akurāts cilvēks, viņš noteikti būs viņai rakstījis. Būs sniedzis viņai kādu ieskatu par savu uzturēšanos zelta raktuvēs. Varbūt pat pieminējis Kārnegiju.

Tovakar Džespers Kemps devās pie miera ar rāmu domu:

-J

“Nu, var jau būt, ka tas ir viņš.” Iespējams, tam bija vērts ziedot mazliet laika.

Kā citādi lai palīdz Pollokam? Kā bija teicis viņu draugs Alins Kārnegijs, tagad tie klaidoņi droši vien jau sen ir prom no Mēriboro apgabala.

Lai gan Alins bija pie samaņas, acis viņam bija gurdi aizvērtas. Viņš gulēja gultā, tik cietā kā morga galds. Un tikpat aukstā. Derētu otra sega, taču viņš negribēja to prasīt. Ciešanas bija viņa dzīve. Viņa liktenis. Ko gan nolemtam cilvēkam nozīmē dažas liekas sāpju stundas? Pat no visvieglākās kustības karsti pulsēja galva, viss ķermenis smelgtin smeldza. Viņš cieta tādas mokas, bet visiem bija vienalga. Viņš zināja, ka atrodas draņķīgā lauku slimnīcā, derdzīgā vietā, kur smakoja spirts un fenols — “pirms un pēc”, kā tos mēdza dēvēt viņa māte, gulēdama uz nāves gultas tādā pašā nožēlojamā lauku slimnīciņā kā šī. Viens, lai atdzīvinātu, otrs, lai dezinficētu pēc tam, kad dvēsele jau aizlidojusi.

Jā, Alins domāja, es nevaru vien sagaidīt, kad mana dvēsele aizlidos. Es priecāšos, kad tikšu atpestīts no ciešanām, no šīm lietišķajām balsīm, kas skan ap mani, runādamas tā, it kā es jau būtu līķis.

“Sirdslēkme,” viņi bezkaislīgi atkārtoja, it kā viņa sirds būtu tikai nebēdīgi salēkusies, it kā lēkmi pārcietušas sirdis vispār būtu kāds sīkums, gluži parasts un nebūt ne nāvējošs.

“Gandrīz pagalam,” Alins izdzirda un domās pamāja, vairīdamies no jaunām galvassāpju spazmām, kamēr šie ļaudis smagi slāja pa viņa istabu un grūstīja gultu, bet sirds trīsēdama tuvojās savam galam. Nabaga sirds; neviens par to nebēdāja.

Visu dzīvi tā bija cietusi smagus pārbaudījumus. Tik daudz pūliņu, tik daudz neveiksmju, brīnums, ka tā izturējusi tik ilgi. Aliņam acīs sariesās asaras, atceroties pēdējo, galīgo mēģinājumu, un viņš centās par to nedomāt, tomēr grūtais pārbaudījums bija pārdzīvots pārāk nesen. Gara acīm viņš vēl arvien redzēja sevi kāpjam uz prāmja un vedam līdzi zirgu, nojājam lejā pa slīpumu otrā upes krastā; tur viņš bija uzelpojis, jo nebija radusies vajadzība stāstīt par savu ceļamērķi pārcēlājam, kurš pat nevīžoja par to pavaicāt. Alins bija tikai parasts pasažieris. Cik kaitinoši apzināties, ka šai ceļojumā viņš būtu varējis doties jau agrāk!

Viņš jāja prom pa ceļu, līksmi pamājis pārcēlājam par spīti tam, ka sirds neganti dauzījās, un palaida zirgu uz plantāciju pusi, taču drīz nogriezās pa taku, kas veda gar upes krastu. Tā bija vientuļa taka, kuru neizmantoja tikpat kā neviens, tā kalpoja tikai makšķerniekiem vai kā sānceļš uz plantācijām; bija zināms, ka taka mēdz applūst, turklāt tā beidzās pie stāva pakalna. Strupceļš. Tāpēc Perijs nebija varējis nepamanīt koku. Tas slējās turpat pa kreisi — milzīga Mortona līča vīģe, lielie zari pletās pār upes dūņainajiem ūdeņiem. Un katrs, kurš nebija akls, varēja saskatīt zīmes, ko stumbrā iegrebis Kārnegijs pats. Vienkārši VVV. Tas nenozīmēja neko. Tas nebūtu ieinteresējis nevienu, tikai Pe-riju. Bezjēdzīgi burti, ko iegrebusi dīka roka. VVV. Nolaupītā bagātība bija jāpaslēpj dobumos, ko veidoja koka virszemes sakņu tīkls.

Alins paskatījās apkārt un noskurinājās. Šai vientuļajā nostūrī viņš sajuta briesmas, tomēr piespieda sevi atvairīt bailes, kuras, kā pats saprata, radījis atgādinājums par noziegumu. Bailes, ka viņu pieķers tai mirklī, kad viņš pievāks laupījumu. Bailes, ka Perijs būs viņu aplaupījis. Pievācis guvumu un aizlaidies lapās.

Nolēcis no zirga, Alins pa dubļiem brida uz koka pusi. Viņreiz krasti bija sausāki, dūņainais krasts šai vietā sakaltis un saplaisājis, daudz vieglāk pieejams, taču šodien būs vien jāsamierinās ar dubļiem. Viņš cerēja, ka Perijs būs ievietojis maisus dobumos virs ūdens līmeņa, un, sākdams meklēt, raizējās, ka banknotes varbūt ir bojātas, toties zeltam un monētām nekaitēs nekas.

Koka stumbra apkārtmērs lejasdaļā bija vairāki jardi, to apslēpa izlocījušās, izpletušās saknes, un, kad Alins pirmo reizi iebāza roku dobumā un taustījās pa to, dūša viņam sašļuka. Nekā. Tad viņš drudžaini pārmeklēja katru stūrīti; cerības gaisa, uzmācās izmisums. Viņš vēlreiz apgāja kokam apkārt, kāpelēdams pār glumajām saknēm, lūgdams Dievu, lādēdamies, pat skatīdamies augstāk, starp resnajiem, lapotajiem zariem, tomēr — nekā. Ne zīmes no kaut kādiem maisiem.

Pēdīgi viņš pakāpās atpakaļ, dusmās šņākdams, saukādams Periju visos lamuvārdos, kādi vien nāca prātā, bet pēc tam, iedomājies Perija stulbumu un trulās smadzenes, pārbaudīja vēl citus kokus — ja nu šis muļķis būtu visu pārpratis. Tikai Perijs spēja pieļaut tādu kļūdu. Taču apkārt bija simtiem koku. Ja viņš bija paslēpis laupījumu zem kāda no tiem, tad taču viņam būtu pieticis prāta iezīmēt to ar norunāto VVV zīmi, kas, skaidri saredzama, vīdēja uz lielā vīģeskoka stumbra. Alins uz labu laimi spārdīja citu koku pakāji, sapratis, ka neatradīs dārgumus, bez mazākās šaubu ēnas aptvēris, ka meklēt tālāk ir bezjēdzīgi. Plikpauris Perijs bija apvedis viņu ap stūri. Tagad tas vairs nebija pārsteigums. Tā bija tikai drausmīga, izmisīga sakāves apziņa.

Viņu brīdināja zirgs, kas pacietīgi gaidīja uz takas, pavada bija nevērīgi apsieta ap koka stumbru. Zirgs pēkšņi iesprauslo-jās un iztrūcies sāka kārpīt zemi, un Alins instinktīvi paskatījās uz taku, domādams, ka tūdaļ ieraudzīs cilvēku.

Neviens nedrīkstēja pieķert viņu te blandāmies bez ticama aizbildinājuma, un viņš nekādā ziņā negribēja piesaistīt uzmanību šim meža nostūrim, tāpēc steidzās augšup pa zālaino krasta krauju, paslīdēja, pieturējās pie zāles skupsnām.

Taču zirgs nebija tikai iztrūcies vien. Tas izskatījās satrakojies, nāsis ieplestas, un šai īsajā mirklī Alins ieraudzīja zirga acīs šaušalas. Atskatījies uz upi, viņš visu saprata. Milzīgs krokodils, vismaz divdesmit pēdu garš, jau bija izrāpies no ūdens un metās viņa virzienā.

“Ak Dievs!” viņš iekliedzās. “Ak Dievs!” Bailes deva viņam spārnus. Viņš kā lidot uzlidoja augšā pa nogāzi, zinādams, cik ātri spēj kustēties krokodili, un neuzdrošinājās paskatīties atpakaļ, pirms nebija aizskrējis labu gabalu pa taku, garām zirgam, kas tagad cēlās pakaļkājās un zviedza. Pārrāvis ādas pavadu, tas aizjoņoja drošībā un trīcēdams apstājās uz takas.

Alins noskatījās, kā briesmonis apstājas, draudīgi pacēlis purnu, vīdēja asie zobi, saltās acis gaidīja. Tad lielais krokodils pagriezās atpakaļ, mīņādamies ar resnajām ķetnām. Palaidis garām medījumu, tas aizļepatoja prom un klusu ieslīdēja ūdenī. Un pat tagad, pat drošībā, Alins stāvēja kā pārakmeņojies un baidījās pakustēties. Sirds sitās tik stipri, ka draudēja viņu nosmacēt. Briesmonis vēl nebija prom; tas bija tikai pa pusei iegremdējies seklumā, laukā joprojām rēgojās punainā galva un acis. Aliņam prātā šaudījās juceklīgas domas — varbūt šis briesmonis vai cits tāds pats ir aprijis Periju. Viņu tie būtu varējuši saplosīt bez kādām pūlēm. Tie bija saplosījuši pat zirgus. Viņa paša zirgs lieliski apzinājās briesmas.

Visi zināja, ka šajās ziemeļu upēs mudžēt mudž krokodili. Kāpēc viņš nebija to iedomājies? Tāpēc, ka, pēdējo reizi būdams šeit, bija pārāk aizņemts ar saviem plāniem, turklāt ūdens līmenis upē toreiz bija zemāks.

“Ak Kungs,” Alins izdvesa, juzdamies kā sadauzīts, nelabuma mocīts, izglābies par mata tiesu. Tas nezvērs būtu viņu nogalinājis! Ievilcis upē, uzvēlies virsū, noslīcinājis un nogalinājis viņu, un neviens nekad neuzzinātu, ka Aliņu Kārnegiju piemeklējis tik briesmīgs gals. Viņš izvēmās asajā zālē.

Zirgs atkal bija paklausīgs, viņa klātbūtnes nomierināts, un labprāt rikšoja prom no šīs vietas, vadīts ar sarauto pavadu, no kuras bija atlikusi tikai puse, un neviens no pasažieriem, kas ar pārpildīto prāmi atgriezās Mēriboro, nemanīja itin neko. Viņi bija pārāk aizņemti ar kādiem divdesmit kanakiem, kas, sliktas apiešanās pēc bēgdami no plantācijas, bija uzkāpuši uz prāmja un atteicās maksāt, pieprasīdami, lai viņus ved atpakaļ uz pilsētu.

Alins bija pārāk satricināts, lai pievērstu tam uzmanību. Viņš notupās uz prāmja blakus zirgam, savam vienīgajam draugam pasaulē, gluži kā vecs mežinieks, kā klaidonis bez nākotnes, ar pagātni, kuru nemaz nav vērts pieminēt.

Iejājot atpakaļ pilsētā, Aliņam vairs nebija nekāda mērķa; viņš tikai sēdēja zirgam mugurā un ļāva tam soļot pa pazīstamajām ielām. Zirgs bija atguvies, toties saimnieks ne. Neko neredzēdams, ne par ko nelikdamies zinis, viņš aizjāja garām savai mājai, tāpēc zirgs darīja, kā zināja. Tas devās uz mājām — uz Grobera staļļiem, kur gaidīja laba barība, bet šai mirklī jātnieks piepeši nogāzās zemē, kaut gan zirgs bija gājis pavisam lēnā solī.

Patlaban viņam pie pleca pieskārās ārsts. Viņu bikstīja tas ārsts, tas pūšļotājs, kurš derētu tikai par lopu dakteri.

“Kārnegija kungs! Kā jūs jūtaties?”

Šī iejaukšanās Aliņu kaitināja. Vai cilvēks nedrīkst pat mierīgi nomirt?

“Kā jūs jūtaties?”

Bija vien jāatbild, lai tiktu vaļā no šā nelgas.

“Un kā jums šķiet?” Alins nikni izdvesa, ar grūtībām sakopojis spēkus pat tik niecīgai piepūlei. “Man ir bijusi sirdslēkme, gandrīz nāvīga, un...” — viņš ievilka elpu, lai spētu turpināt, — “plaušas ir vājas. Lieciet man mieru.”

“Nē, to mēs nevaram. Jums bija viegla sirdslēkme, no tās jūs nebūt nemirsiet. Toties jūs gandrīz gājāt bojā, nokrizdams no zirga — taisni zem pajūga riteņiem.”

“Es nokritu no zirga?” Nu Alins nobēra vārdus bez kādas piepūles.

“Jā. Pēdējā laikā jums nudien gadās liga pēc ligas. Tagad ir sasista galva, salauzta riba un vēl dabūti daži zilumi, tomēr drīz jūs atlabsiet. Pēc pāris dienām tiksiet laukā no šejienes.” Viņš iesmējās. “Jauni mirst tikai krietnie, ser.”

“Ko tad tas nozīmē?”

“Tikai joks. Tagad atpūtieties, paēdiet, un rīt es apmeklēšu jūs atkal.”

Vēl nekad savā mūžā, pārcietis postu un nelaimes, citu piekrāpts, piedzīvojis spožu plānu izgāšanos, Alins Kārnegijs nebija vēlējies, kaut jel rītdiena nepienāktu nemaz. Tagad viņš to vēlējas. Viņam gribējās nomirt, bet, ka jau parasti, viņš cieta neveiksmi pat šajā vienkāršajā iecerē.

Vēl gluži neticis prom no apgabala, Mels jau bija krietni tālu un nepagurdams jāja arvien augstāk pakalnos aiz Gimpi. Tai pašā laikā Polloks devās atpakaļ uz Mēriboro, līdzi vezdams aizturēto — naudas viltotāju, kas bija nodarījis lielu postu, rosīgās viesnīcās un krogos vairāk nekā pusgadu maksādams ar viltotiem sovriniem.

Dienām ilgi Mels steidzās uz priekšu, uz ziemeļrietumiem, kur ļaudis, kas dzīvoja savrupās fermās vai mežcirtēju būdās, nekad neiebilda patērzēt ar draudzīgu ceļinieku. Viņš tagad iejutās nevis zelta meklētāja, bet gan zemes meklētāja lomā, zinādams, ka lauciniekiem vairāk par visu patīk pie katras izdevības gari un plaši stāstīt par veiksmēm un neveiksmēm, kas gaida katru, kurš apņēmies iekopt šeit zemi. Un viņš pirmām kārtām bija draudzīgs ceļinieks ar sirsnīgu smaidu, godīgu seju, biklu izturēšanos un gatavību vajadzības reizē palīdzēt, par pakalpojumu saņemot pretī tikai maltīti.

Viņš raka akas, palīdzēja vīriem smagā darbā, ceļot laukā no plēsumiem lielu koku saknes, zāģēja baļķus, vāca sievietēm kurināmo, un, kas vēl labāk, — būdams nedzērājs, atteicās no laipni piedāvātajām ruma vai viskija glāzītēm. Šiem ļaudīm, kas savās vienkāršajās būdās tik tikko vilka dzīvību, stiprie dzērieni bija gaužām dārgi, un Meļa atturība tika uzņemta ar patiku. Tomēr, kur nu kuro reizi, pie ugunskura vai pie tējas katliņa mežā, Mels allaž pamanījās pieminēt Makfersona vārdu un rūpīgi vēroja sa-runbiedru sejas. Vairums bija dzirdējuši par šo skotu, jo viņš pamazām kļuva par teiksmu varoni, tomēr citādi interese bija niecīga, tāpēc Mels devās tālāk.

Meklējumi bija gausi un laupīja cerības. Tik bieži apstādamies, Mels bija virzījies uz ziemeļiem jau gandrīz trīs nedēļas, tomēr ticis tikai pārsimt jūdžu uz priekšu, ja raudzījās no putna lidojuma. Viņš ar apbrīnu domāja par to, ka Makfērsons mērojis piecreiz garāku ceļu, lai tiktu uz tālo Bovenas pilsētu ziemeļos. Tiesa, skotam jau nebija tāda nolūka, kāds bija Melam, un viņš vienkārši turējās tālāk no likuma kalpiem. Tāpat vajadzētu rīkoties arī Melam. Taču viņam bija jāatrod Makfersons. Tas bija vienīgais, ko viņš spēja izdomāt: ja viņam nevarēs palīdzēt Makfēr-sons, būs jābēguļo visu atlikušo mūžu. Vai līdz tam brīdim, kad viņu noķers policija. Tā prātoja Mels.

Kādu vakaru Mels jau gandrīz bija gatavs atmest savam bezcerīgajam nodomam ar roku, nolēmis, ka vienīgā vieta, kur droši paslēpties, ir viņa tēvoča īpašums Jaundienvidvelsas rietumu galā. Te pēkšņi viņam ienāca prātā, ka Makfērsons ir mērojis tieši šo pašu ceļu. Tādā pašā veidā. Arī viņam bijusi vajadzīga palīdzība — ne tikai pašam, bet arī zirgam. Meļa zirgs jau bija pazaudējis divus pakavus. Baltie cilvēki nevarēja bezgalīgi dzīvot šajos mežonīgajos apvidos bez kāda atbalsta, pārtiekot vienīgi no tā, ko var atrast mežā, un šejienes iedzimtie nekādā ziņā nebija atsaucīgi. Tad kas bija palīdzējis Makfersonam? Te kaut kur viņam noteikti ir draugi. Ja viņš vispār ir šajā apvidū, Mels drūmi nodomāja.

Tovakar pūta karsts, sauss vējš, gaisā virmoja degoša meža nepārprotamais smārds; Mels nolēma nekurt ugunskuru, kas viegli varētu izraisīt ugunsgrēku, un aprobežojās ar konservētām pupiņām un ābolu, kuru kā dārgumu bija glabājis dienām ilgi.

No rīta viņš uzkāpa pakalnā, lai paskatītos, vai neieraudzīs ugunsgrēku, un dūmi, kas vijās pār tāliem pakalniem, vēstīja, ka uguns ir tālu. Tad Mels ieraudzīja vēl vienu dūmu strūkliņu — tā cēlās augšup no būdas, kas bija tik tikko saskatāma, paslēpusies dziļi ielejā. Skumji paraustījis plecus, viņš nosprieda, ka tikpat labi tā var būt viņa nākamā pieturvieta.

Šoreiz Mels netika sagaidīts necik laipni. Kad viņš piejāja pie baļķu būdas, durvīs stāvēja sieviete — izvārgusi smagā darbā, vecumā mazliet pāri trīsdesmitiem, kā viņš nosprieda, — ar šauteni rokā; viņai svārku stērbelē bija ieķērusies maza meitenīte.

“Ko jums vajag?” viņa uzsauca.

Mels pacēla abas rokas. “Viss kārtībā, cienītā. Es neesmu apbruņots.”

“Es prasu — ko jums vajag!”

“Es tikai jāju garām. Ceļā uz ziemeļiem.”

“Tad jājiet vien tālāk.”

Viņš nopūtās. “Biju cerējis, ka jums varbūt atradīsies kāda lāse ūdens. Mans zirgs vai mirst no slāpēm.”

Viņa sastomījās, un Mels klusībā pasmaidīja. Cilvēkam viņi ļautu nomirt no slāpēm, bet zirgam ne.

“Pakalna pakājē ir krīks.”

“Bet, ja tas ir jūsu īpašums, iznāk, ka es tur ielauztos bez atļaujas.”

“Ko?”

“Atvainošanu, cienītā, es negribu nekur ielauzties. Nedarīšu jums neko ļaunu. Vai jūs zināt, ka tālāk pakalnos deg meži?”

“Šai gada laikā tajos pakalnos vienmēr deg meži.”

“Droši vien. Varbūt jūs netēmētu uz mani ar to šauteni? Tas nav patīkami. Es nāku no Džeika Reimondsa fermas un dodos uz Rokhemptonu.”

“Tad jūs esat krietni nomaldījies...”

“Vai drīkstu nokāpt no zirga? Man liekas, mēs biedējam jūsu meitiņu.”

Bērns tiešām izskatījās sabijies, tāpēc sieviete ļāva Melam nokāpt no zirga. “Bet nenāciet tuvumā! Kā jūs sauc?”

“Mels.” Ja sieviete prašņātu tālāk, uzvārds tiktu sagudrots. “Mežcirtējs?”

“Nē. Es ne.”

Vajadzēja labu brīdi apvārdot sievieti, tomēr pēdīgi Melam izdevās viņai iestāstīt, ka viņš nav ienaidnieks; tad viņam tika atļauts aizvest zirgu pie siles, kur tas sāka kāri dzert.

“Kāpēc jūs tā baidāties no mežcirtējiem?” viņš klusu iejautājās, un sieviete strauji pagriezās pret viņu, rokās joprojām turēdama šauteni.

“Tāpēc, ka viņi ir nelietīgi žūpas. Pirms divām dienām bija te uzkūlušies un manā mājā uzvedās kā krogā. Bļaustījās un ālējās...”

“Vai viņi nenodarīja jums pāri?” Mels ar patiesām bažām jautāja.

“Būtu tik pamēģinājuši!” Viņa piesardzīgi nolika šauteni zemē, un Mels atskārta, ka tā ir pielādēta. “Es ar mazo visu nakti nosēdēju šķūnītī, tēmēdama uz durvīm. Ja kāds būtu nācis iekšā, tad saņemtu, ko pelnījis. Apgrieza manu māju ar kājām gaisā un aizjāja bez bēdu. Es vēl arvien nevaru satīrīt... maitas tādi!”

Sieviete izturējās ar tik lielām aizdomām, ka Mels neuzdrīkstējās pavaicāt, kur ir viņas vīrs; tomēr pēdīgi viņa atmaiga un pacienāja Melu ar tēju un uzsildītu gaļas sautējumu.

Viņu sauca par Folija kundzi, un meitenītes vārds bija An-džela. Viņi sēdēja pie rupji tēsta galda zem kāršu nojumes, ap kuru vijās violetas glicīnijas, un, ciemiņa pamudināta, Folija kundze sāka tērzēt ar tādu pašu patiku kā visi citi laucinieki, pie kuriem viņš bija iegriezies. Viņa jūsmīgi stāstīja par to, cik šis apvidus ir mierīgs un skaists, un lepni pavēstīja, ka viņi nopirkuši vairāk nekā astoņdesmit akru... “par sviestmaizi”.

“Te var audzēt visu ko, augsne ir ļoti lekna. Grūtāk apkarot nezāles, kas par visu vari grib augt mūsu labībā. Ar laiku mums te būs lieli augļu dārzi, pieminiet manus vārdus!” Lai gan viņi sēdēja pavēnī, tas nepasargāja no vēja, kas pūta pār izcirtumu; vēja brāzma norāva sievietei no galvas cepuri un dzina to prom uz kāršu žoga pusi, aiz kura pletās gara, tīri izravēta zemeņu dobe. Mels atnesa cepuri atpakaļ un sāka risināt sarunu par saimnieci pašu un par vientulīgo šejienes dzīvi, taču viņa iesmējās.

“Mums nekad nav vientulīgi. Pārāk daudz darba. Tie mežcirtēji ir vienīgā liga, kas mūs piemeklē. Tiklīdz mēs te apmetāmies, mans vīrs noslēdza pamieru ar iedzimtajiem, tāpēc tie mūs netraucē. Dažreiz pat paņem vīru līdzi medībās un labi izturas, šeku, pret mūsu Andželu. Pirms pāris mēnešiem viņa aizklīda prom un apmaldījās, mēs aiz bēdām gandrīz zaudējām prātu, bet iedzimtie atveda viņu atpakaļ. Es biju gatava viņus visus nobučot!”

Meitenīte sarosījās. “Es nebiju apmaldījusies. Es tikai staigāju un skatījos.”

“Kā tad!” Māte pavīpsnāja.

Kamēr abi runāja par viesiem un kaimiņiem, sieviete sargājās dot kaut vai mājienu par to, kur atrodas viņas vīrs, it kā lai radītu iespaidu, ka viņš nemaz nav tālu, tomēr Mels nojauta — viņš uz laiku devies prom; varbūt palīdzēt kādam kaimiņam grūtākā darbā, kā bieži notika šajos nomaļajos apvidos. Vai varbūt bija aizvedis pārdot ražu. Citādi viņš taču būtu mājās un stājies pretim mežcirtējiem.

Kad nu saruna pievērsās ciemiņiem, Mels pieminēja Mak-fērsona vārdu un teicās dzirdējis, ka šai apvidū klejojot ļaudis, kuri pasludināti ārpus likuma. Sieviete acumirklī ierāvās sevī.

“Un kāda jums tur daļa?”

“Nekāda. Man tikai negribētos nakts tumsā uzskriet viņiem virsū.”

Šāda atbilde neko nedeva. “Jūs esat no policijas, vai?” sieviete jautāja — atkal aizdomu pilna.

“Es? Ko niekus! Es pat esmu vienreiz ticies ar Makfērsonu. Brisbenā. Mēs tīri labi sapratāmies. Bet no pārējiem es drusku piesargātos.”

“Kāpēc? Viņiem nojums nekas nav vajadzīgs.”

Mels pasmaidīja. “Jūs gribat teikt, ka mani nav vērts aplaupīt. Tas tiesa. Bet nu es labāk došos ceļā.”

Viņa neiebilda. “Ja gribat, varat pasmelties ūdeni no tvertnes, pirms jājat prom. Mums ar Andželu tagad jāiet pie darba.”

Saņēmis atļauju, Mels piepildīja savu ūdens maisu, kamēr saimniece noskatījās; tad pateicās viņai par laipnību un devās pie sava zirga.

Mels iekāpa seglos, atvadījās un tad — vairāk aiz draiskulības, nekā cerēdams uz kādiem panākumiem, — smaidot uzsauca viņai:

“Ja kādreiz satiksiet Makfērsonu, pasveiciniet viņu no manis!”

Attālinādamies pa taku no mājiņas, Mels vēdināja prom no sejas karsto vēju, velti pūlēdamies ieelpot svaigāku gaisu, jo apkārt spēcīgi un sīvi oda pēc degošiem eikaliptiem, no ugunsgrēkiem šurp plūda dūmi.

Kādu jūdzi tālāk viņš uzgāja šauru kriku, šķērsoja to un noraudzījās uz taku, kas vijās caur krūmiem augšup pa kraujo pakalna nogāzi. Viņš bija piemirsis pajautāt Folija kundzei, kurp šis ceļš ved. Tas gan nebija svarīgi; to viņš agrāk vai vēlāk uzzinās pats. Droši vien tas ir ceļš uz kādu fermu, uz vēl vienu vientuļu viesnīciņu vai uz mežcirtēju apmetni. Prātodams, vai tūdaļ jāt stāvajā pakalnā vai vispirms atspirdzināties krikā. Mels izdzirda pazīstamos uguns sprakšķus krūmājā. Tie bija tik skaļi, ka krūmi acīmredzot dega tuvu. Viņš paskatījās apkārt, taču no šīs zemās vietas neredzēja tikpat kā neko. Koki, kas pacēlās viņam pār galvu pret zilajām debesīm, bija zaļi un nekustīgi, nekas neliecināja par ugunsgrēku, pat krūmājā ne, tomēr briesmas bija tuvu, tas bija skaidrs. Varbūt tepat aiz pakalna.

Mels nebija nekāds ziņkārīgs pilsētnieks. Viņam nemaz nevajadzēja kāpt pakalnā, lai ieraudzītu, ka deg mežs; ugunsgrēkus šeit nebija iespējams apdzēst, tiem vienkārši vajadzēja ļaut izdegt. Nospriedis, ka atkāpšanās ir varonības labākā īpašība, Mels apgrieza zirgu un skubināja to uz priekšu pa krika oļaino braslu, kad pēkšņi izdzirda skaļu šņācienu, it kā milzīga lokomotīve būtu izlaidusi tvaiku...

“Jēziņ!” viņš iekliedzās. “Še tev tas nolādētais ugunsgrēks!” Vējš ietrieca koku galotnēs dūmu mākuļus, un gaisā mirkli pajuka lidojošas lapas, pirms pār pakalna kori pārvēlās uguns vilnis. Lapotne tur, augšā, izskatījās kā milzīga galva, kurai aizdegušies mati. Mels nogaidīja tikai tik ilgi, lai ieraudzītu, ka tā ir gatavā pekle, plata uguns švīka pār pakalniem; tā nevaldāmi brāzās lejup pa ieleju, izkaltušu kā posa, un vējš trenca liesmas uz priekšu.

Mels palaida zirgu auļos un pa taku joņoja atpakaļ uz Foliju māju, reizē apjēgdams, ka uguns tikpat ātri brāžas viņam pakaļ.

Viņa jau zināja. Viņa bija ārā pie mājiņas un ar spaini lēja ūdeni uz baļķu sienām, bet Andžela stāvēja līdzās un, cik jaudas, smēla spaiņus pilnus.

“Tam vairs nav laika!” Mels iekliedzās. Pār viņiem jau klājās biezi dūmi. “Nāciet, kāpiet zirgā!”

Viņš sniedzās pēc Andželas, bet māte uzsauca: “Liecieties mierā! Nāciet man palīgā!”

Bērns pārbijies pieskrēja pie viņas.

Mels nolēca no zirga un satvēra sievieti aiz rokas. “Lai paliek! Uguns tuvojas! Tā ir pārāk stipra. Te nav nekādu cerību.”

Viņa kliedza, lai Mels vācoties prom, māju viņa neatstāšot; tad Mels pamanīja, ka vēl viens ugunsgrēka atzars, droši vien lidojošu dzirksteļu izraisīts, pa krūmāju jau tuvojas mājiņai no otras puses, tur augstu uzvijās liesmas, rīdamas kukurūzas lauku.

Zirgs panikā saslējās pakaļkājās, un Melam vajadzēja to turēt ciet, kamēr viņš pierunāja sievieti atteikties no bezcerīgā nodoma un aizvilka viņu prom no mājiņas.

Karstums kļuva neizturams. Mels ielēca seglos, palīdzēja sievietei apsēsties sev aiz muguras, pateikdamies Dievam, ka viņa ir tik vieglina un kalsna, bet Andželu apsēdināja sev priekšā; un tad rēkdamas parādījās liesmas. Zirgu nevajadzēja mudināt; tas metās prom ar tādu lēcienu, ka viņi gandrīz nogāzās zemē. Visi krampjaini turējās zirga mugurā, auļodami pa taku, līdz ieraudzīja, ka tālāk priekšā uguns jau ir aizšķērsojusi ceļu un veļas viņiem pretī, draudēdama noslīcināt viņus liesmu jūrā.

“Apsedziet galvu!” Mels uzsauca, spēji apturēdams zirgu. “Mums jājāj cauri.”

“To nevar!” sieviete atkliedza, bet Mels norāva kreklu, uzklāja to zirgam uz galvas un, pirms tas paguva atjēgties, iecirta papēžus tam sānos, likdams auļot tālāk. Zirgs mežonīgi metās uz priekšu, pūlēdamies atbrīvoties no auduma gabala, kas aizsedza acis, un vienā mirklī viņi izjoņoja cauri ugunij, nonākdami izdegušā laukā, kur slējās putnubiedēkļiem līdzīgi koki, bet uguns, palikusi viņiem aiz muguras, strauji pletās tālāk.

Mels bija sargājot nolīcis pār Andželu, tāpēc viņa bija tikusi cauri uguns neskarta, bet Melam pašam bija apsviluši mati, un Folija kundze drudžaini rausa nost karstus pelnus no saviem matiem un drānām un arī no Meļa muguras; taču, kad zirgs apstājās un nopurināja no galvas kreklu, Mels aptvēra, ka Folija kundze viņu dunkā. Sāpīgi dunkā viņam pa muguru.

“Kam jūs tā izdarījāt?” viņa šņukstēja. “Jūs varējāt mūs nogalināt! Jūs varējāt nogalināt Andželu!”

“Ir jau labi,” Mels klusu sacīja, mierinādams viņu. “Tagad varat kāpt nost no zirga.”

Viņi skumīgi soļoja pa izdegušo ceļu, vezdami līdzi zirgu, cenzdamies neskatīties uz mazu dzīvnieciņu sadegušajiem līķī-šiem, kas mētājās uz apsvilušās zemes un kā spokaini, melni veidoli karājās kailu, nokvēpušu eikaliptu zaros. Koki reiz atkal atdzīvosies, domāja Mels, toties varu derēt, ka viņas māja un labība gan ir pagalam.

Klusumu pēdīgi pārtrauca Andžela; balstiņa joprojām drebēja no pārbīļa. “Uz kurieni mēs ejam?”

“Nezinu,” Mels atbildēja. “Mums vienkārši jāiet tālāk, līdz tiksim prom no izdegušās zemes, un tad jau redzēsim.”

Biezie dūmi sāka izklīst, kamēr viņi gurdi soļoja pa postažu, taču sievietes izmisumu nespēja mazināt nekas. Mels redzēja, kā pār viņas sodrējainiem vaigiem rit asaras, un saņēma viņu aiz rokas, lai palīdzētu izlaipot starp nomelnējušiem koku stumbeņiem, kuri mētājās uz ceļa, taču drīz viņa izrāvās no tvēriena, un Mels lika viņai mieru. Ar šo nelaimi viņai būs jātiek galā, kā māk.

Iedevis Andželai padzerties no ūdens maisa, viņš uzsēdināja meitenīti seglos un ieraudzīja, ka pa ceļu viņiem pretim auļo trīs jātnieki. Tie bija mežinieki ar kuplām bārdām un, spriežot pēc nokvēpušajām sejām un saplēstajām drēbēm, bija cīnījušies ar ugunsgrēku kaut kur citur.

Viens no viņiem, acīmredzot Folija kundzes vīrs, nolēca no zirga un dedzīgi apskāva viņu.

“Paldies Dievam, tu esi dzīva! Un Andžela ari! Paldies Dievam!”

“Viss ir pagalam,” sieviete raudādama sacīja. “Uguns. Nāca pārāk ātri. Es neko nevarēju. Piedod.”

“Kuš, kuš. Ir jau labi. Tur neko nevar darīt. Ja vien jūs abas esat dzīvas, par visu citu nav liela bēda.”

Pārējie vīrieši izlēca no segliem un sāka mierināt Folija kundzi, bet Folijs steidzās pie savas meitas, saņēmies tiktāl, lai drūmi pasmaidītu.

“Paskat tik, tu te vizinies ar tādu lielu zirgu, kamēr tētis par tevi bēdājas!”

“Mēs iejājām taisni ugunī,” meitenīte teica, “un bija karsti. Es domāju, ka mēs sadegsim, bet mēs nesadegām. Tas vīrs mums lika. Mamma negribēja klausīt.”

Folijs pamāja Melam ar galvu. “Paldies, draugs! Esmu tev pateicību parādā. Nepaguvu atgriezties laikus.”

“Uguns pletās ātri,” Mels sacīja. “Pārmetās pāri tiem pakalniem. Nekas nebija redzams, un tad jau bija par vēlu. Tur vairs neko nevarēja darīt.”

Viss bariņš, drūmi klusējot, jāja pa ceļu, kas vijās uz austru-miem, līdz nonāca kāda paugura virsotnē, un Mels pārsteigts paskatījās apkārt. Pakalna otru pusi uguns nebija skārusi, un saldā smarža, kas dvesmoja no krūmāja, kurš pletās pakalna pakājē, bija gandrīz pārlieku spēcīga pēc dūmu skābā smārda. Vīri atskatījās uz postažu, kas pletās aizmugurē, pašūpoja galvu un jāja tālāk.

Pēc vairākām jūdzēm viņi no meža izkļuva banānu plantācijas laukos. Mels klusībā nodomāja, ka plantācijas īpašnieks nu gan tagad pateicas savai laimes zvaigznei.

Izrādījās, šis īpašnieks ir viņu vidū. Pārējie dēvēja viņu par

Vordu. Mels nezināja, vai tas ir vārds vai uzvārds, taču tas arī nebija svarīgi. Vords veda viņus pa gatvi starp slaidiem banān-kokiem ar bārkstainām lapām, līdz viņi sasniedza dzīvojamo māju, no kuras izskrēja saimniece, atvieglojumā izpletusi rokas, un ņēmās rūpēties par Folija kundzi un Andželu.

Beidzot, kad visi bija nokāpuši no zirgiem, izstāstījuši pieredzēto un iepazinušies ar Melu, Vords paziņoja, ka nu esot jāiedzer pa glāzītei, un vīri šim rituālam sapulcējās pie ūdens tvertnes; no rokas rokā gāja ruma krūzītes.

“Ja neiebilstat,” Mels teica, “man rums neiet pie sirds. Es labprāt iedzertu ūdeni.”

Namatēvs bija satriekts. “Tu tak nedzersi ūdeni, Mel! Iemet rumu, lai atkal ir spēks kaulos!”

“Neesmu nekāds lielais dzērājs,” Mels paskaidroja. ‘Tā garša man diez kā nepatīk. Labprāt padzeršos ūdeni. Stipri slāpst.”

Neviens vēl nebija nomazgājies, visi bija nokvēpuši sodrējos, tomēr iedzeršanai pie tvertnes tika dota priekšroka, un vīri pārrunāja dienas notikumus. Mels zināja, ka sievietes mājā vāra tēju, un viņam ļoti kārojās pāris tasīšu, taču lūgt to šajā kompānijā likās nepiedienīgi, kaut arī viņš jau bija iecelts gandrīz varoņa kārtā. Otrs vīrietis, kuru citi dēvēja par Billu, iepriekš nebija bildis gandrīz ne vārda, bet tagad, iedzēris krietnu malku ruma, pārvilka ar plaukstu pār ūsām un paskatījās uz Melu.

“Kā tu teici, kā tevi sauc?”

“Mels.”

“Ka tevi jupis! Un es domāju, kur esmu tevi redzējis! Nu es zinu. Tu esi tas memmesdēlinš, kurš ne mutē nenem. Un tavu vār-du es arī zinu, tu, zaļknābi!”

Klusā balss bija pārvērtusies pazīstamā, skaļā ņurdoņā, un Mels saprata, ka ir atradis savu meklējamo, taču jau paguvis viņu aizkaitināt.

Skots metās Melam klāt un sagrāba viņu aiz krekla krūtežas. “Un tas vārds ir Neds Tērners, vai ne? Tu, draņķa skopuli! Iemainīji no manis zirgu pret pulksteni, bet nepateici, ka tam nolādētajam ir gravējums. Virsū vārds lieliem burtiem. Bija jāmet tas krāms prom.”

Mels nikni atgrūda viņu. “Tas bija mans zirgs. Tu to nozagi.” “Tu sauksi mani par zirgu zagli?”

“Es saukšu tevi par Makfērsonu, un tavs vārds nemaz nav Bills.”

Pārējie vīri labsirdīgi vīpsnāja, Vords joprojām turēja rokā krūzi ar ūdeni, ko bija ielējis Melam, bet Mets Folijs, ieinteresēts, taču mierīgs, bija atbalstījies pret garo žogu.

“Kas tev bēdas par manu vārdu! Un ko tu te vispār blandies, Tērner?”

“Meklēju tevi. Vairāk par mēnesi klīstu pa ceļiem, meklēdams tevi.”

“Ak tā gan?” Makfērsons pagriezās pret saviem biedriem un skaļi iesmējās. “Vai dzirdējāt? Mums nu ir jāpiesargās, citādi šis saņems mani ciet, viens pats un plikām rokām, un pieprasīs atlīdzību! Kā jums liekas, vai man iet viņam līdzi ?”

“Jā,” Folijs smiedamies atsaucās, taču tagad viņa balsī skanēja draudi; Meļa varoņa tēls bija nopietnās briesmās. “Skrien tik šim līdzi. Varbūt varēsiet sadalīt to atlīdzību divās daļās.” “Vai varbūt es varētu sadalīt divās daļās viņa galvu, šepat uz vietas, kur neviens nemeklētu pakaļ.”

“Ja vien viņš nav uz vienu roku ar kruķiem,” Mets brīdināja. Par kruķiem šeit saukāja policistus.

Mels atkāpās nostāk. “Nomierinies! Tu esi pārpratis. Mans vārds nav Neds Tērners.”

“Nemuldi,” Makfērsons noņurdēja.

“Nav, kad es tev saku. Es esmu Mels Viloubijs.”

“Tā nu es tev ticēšu!”

“Labāk aizver muti un paklausies!” Mels uzsauca skotam. “Vai tu nelasi avīzes? Mels Viloubijs!”

“Kāds tam sakars ar avīzēm?” Makfērsons atcirta, bet tad salēcās kā dzelts. “Ak tu velns! Viloubijs! No tās laupīšanas uz Gimpi ceļa? Kurā tu mani iejauci? Es tevi nositīšu, maita!” Viņš zvēroja dusmās. “Man ar to nekad nav bijis nekāda sakara! Mēs ar Metu tolaik bijām Bandabergā, vai ne, Met?”

Mets pamāja, un nu Mels noprata, kāpēc Folija kundze nav ielaidušies paskaidrojumos par to, kāpēc viņas vīra nav mājās. Viņš droši vien bija devies kādā kopīgā darbiņā ar skolu. Spriežot pēc tā, cik mierīgi šie vīri bija izturējušies, dzirdot nosaucam Makfērsona vārdu, viņi visi bija saistīti ar ļaudīm ārpus likuma, un viņu fermas tiem bija lielisks patvērums. Mels atcerējās Polija kundzes žēlabas par savu zaudēto fermu un Meta atbildi.

“Tas nekas, mīļā, mēs sāksim no sākuma.”

“Ar ko? Mēs esam izputināti!”

“Neesam vis.” Un viņš bija piemiedzis ar aci Vordam. Tobrīd Mels bija iztulkojis šo zīmi kā atvainošanos par nevainīgiem meliem, bet tagad saprata tās īsto jēgu. Un to būtu sapratusi arī Folija kundze, ja mirkli apdomātos. Vēl pāris laupīšanu, un viņi atkal nostāsies uz kājām, bet fermas noderēs par aizsegu — godīgi pilsoņi, kuri dziļi mežos, simtiem jūdžu tālumā no piekrastes pilsētām, cīnās ar dabas spēkiem.

“Es neesmu teicis, ka tu tur biji,” Mels klusu sacīja. “Vai varu dabūt kādu smēķi?”

Vords paņēma savu tabakmaku, uztina smēķi un ar diviem pirkstiem sniedza to Melam. Tagad šo vīru skatienos bija zudusi laipnība un pateicība, un Mels redzēja viņu cietās, nepiekāpīgās sejas. Romantiski stāsti par viņu varoņdarbiem bija tikai pasakas, to varēja apliecināt cilvēki, kurus viņi bija aplaupījuši un piekāvuši. Mels saprata, ka jārunā žigli.

Viņš pamāja Makfērsonam. “Ja tevis tur nebija, tad kas tur bija?”

“Kā, ellē, lai es to zinu? Pasaki pats. Tu jau esi tas vainīgais.”

Mels ievilka dūmu. “Tur tā nelaime. Es neesmu vainīgs. Un arī manis tur nebija.”

Makfērsons glūnīgi paraudzījās viņā. “Nestāsti mums niekus, dēliņ. Tu tur biji gan un, ja jau esi atkūlies tik tālu, lai mani savāktu, tad vis neaiziesi, pirms mēs nebūsim dzirdējuši, kurš veltīgi valkā manu vārdu, ja saproti, ko es gribu sacīt. Mēs būtu priecīgi dzirdēt vienu vai divus uzvārdus.”

“Labi. Es jums tos nosaukšu. Bet vispirms uzklausiet mani. Es jums izstāstīšu, kas notika. Visu no paša sākuma. Vai es, lūdzu, drīkstu padzerties to ūdeni?”

Mels padzērās, atdeva krūzi atpakaļ, notupās zemē un sāka stāstīt — visu, no zelta meklēšanas līdz pat savai bēgšanai, veikli laizdams gar ausīm vīru kaitinošos izsaucienus.

“Lūk,” viņš pēdīgi noteica. “Tā tas viss notika.”

“Un tālāk?” noprasīja Vords.

“Nu... tagad es bēguļoju un...”

“Ej tak ratā! Zelts! Kur tas ir?”

Mels iepleta acis. Viņiem šis jautājums bija pašsaprotams. Savukārt Melam — pilnīgi negaidīts. “Kā lai es to zinu?”

“Tad kāda jēga visai tai muldēšanai, ja tu nezini, pie kā ir zelts?” Makfersons uzbrēca.

“Es nezinu,” Mels apjucis teica. “Vienkārši nospriedu, ka vajag dabūt tevi rokā un aprunāties. Tevi apsūdz par to pašu, par ko mani, un es domāju, ka arī tu neesi vainīgs.”

“Kam kāda bēda, ko tu domā? Tu esi tikai sīks blēdis.” “Man par to ir bēda!” Mels atcirta. “Cilpa draud gan man, gan tev. Mums ir jāatspēko šī apsūdzība.”

“Jā! Kā tad, puisīt! Mēs aizjāsim uz Mēriboro un paši viņiem pieteiksimies, pēc tam iesim uz krogu un uzsauksim tev aveņu sulu.”

Mels pievērsās Vordam. “Vai tu nevari apskaidrot viņam prātu? Tā nebija tikai aplaupīšana, tur tika noslepkavoti trīs vīri. Ja mūs noķers, mēs būsim pagalam. Neviena tiesa pasaulē mūs neglābs.” ’

Iejaucās Folijs. “Tu saki, ka visu šo laiku esi bēguļojis,” viņš aizdomīgi sacīja. “Kā tad tu vari būt tik briesmīgi gudrs? Varbūt tu esi sasodīts okšķeris, kas policijas uzdevumā izseko mūsu biedru. Varbūt tu nemaz neesi Viloubijs. Mēs nekad neesam redzējuši tavu noģlmi avīzē. Džimijs nupat teica, ka tevi saucot par Tērneru.”

Mels nogrozīja galvu. Šie vīri viņam nepatika, tomēr no tiem vairs nebija iespējams tikt vaļā. Tāpat kā no Billa, kas patiesībā bija Džeimss Makfērsons, saviem draugiem pazīstams kā Džimijs.

“Es biju nospēris tam pajoliņam to sasodīto pulksteni. Netaisījos nevienam teikt savu īsto vārdu. Ļaujiet tak man paskaidrot! Mans vārds ir Melehijs Viloubijs, un es nāku no Jaundien-vidvelsas rietumiem. Un man nepatīk bēguļot un ciest par kaut ko tādu, ko neesmu izdarījis. Varat man ticēt vai neticēt.”

Viņš paņēma krūzi un padzērās vēlreiz, kamēr vīri ielēja sev rumu un apspriedās, nelikdamies viņu ne redzam.

“Labs ir,” beigās noteica Folijs. “Pastāsti mums vēl kaut ko. Ja jau tu bēguļoji, tad kas tevi slēpa? Kā tu aizmuki no kruķiem?” “Neviens mani neslēpa. Tai apvidū es nevienu nepazīstu. Zelta raktuvēs es nevarēju atgriezties. Jādomā, policija gaidīja, ka bēgšu pakalnos, tāpēc es devos pretējā virzienā. Uz austru-miem.”

“Uz kādiem austrumiem?” Makfērsons izsmējīgi noprasīja. “Tad jau tu ieskrietu jūrā.”

Mels pavīpsnāja. “Jā. Un ieskrēju arī. Tik tālu kā vēl nekad. Es pārcēlos uz Freizera salu.”

“Laikam aizpeldēji peldus?” noņurdēja Folijs.

“Nē, aizīros ar smailīti. Sametos kopā ar dažiem iedzimtajiem, un viņi mani aizveda. Tad man vajadzēja ataudzēt bārdu.” “O, velns, tas tiesa,” Makfērsons noteica. “Aiz tās vilnas viņam ir gatavais eņģeļa ģīmītis. Derētu nodzīt to bārdu.”

“Tad es nekustēšu no šejienes prom, līdz tā ataugs atkal. Varēsiet dot man darbu plantācijā.”

“Priekš tam mums ir kanaki,” Vords sacīja. “Parunāsim vēl par to zelli Kārnegiju, kas pieņēma tevi par apsargu. Kā tur nu bija? Ja tu nepiedalījies laupīšanā, tad kāda velna pēc viņš vaino tieši tevi? Avīzēs rakstīts, ka viņš uzpazinis divus noziedzniekus.

Viens bijis Džimijs, otrs — tu. Kāpēc tu? Tev viņš uzticējās. Nolīga tevi par apsargu. Kāda jēga tevi apsūdzēt?”

Mels atviegloti nopūtās, jo nu vīri vismaz bija noticējuši, ka viņš tiešām ir Viloubijs. “Es pats esmu lauzījis par to galvu. Kāpēc tas maitasgabals apsūdz taisni mani?”

“Vai mani,” piezīmēja Makfērsons, aizsmēķēja pīpi un nesteidzīgi ievilka dūmu. “Varbūt viņam nav neviena cita, ko apsūdzēt.”

“Ko tad tas nozīmē?”

“To pašu, ko domāju es," teica Mels.

Makfērsons uzmeta viņam niknu skatienu. “Turi muti, puika, un ļauj man padomāt. Šitais Kārnegijs stāsta, ka redzējis divus uzbrucējus. Kāpēc divus? Tāpēc, ka vienam tas darbiņš bija par grūtu. Viņš saka, varbūt tālāk uz ceļa bijuši vēl kādi, bet tos viņš neesot redzējis. Jo tādu visdrīzāk nemaz nebija. Vai gan vīri, kas jau tāpat steidzas, liktu saviem biedriem sēdēt zirgos un gaidīt tālāk uz ceļa kā tādām galma dāmām ?”

“Tas nebūtu diez cik prātīgi,” piekrita Mets.

“Labi. Tātad visu nostrādāja tikai divi. Un tas nešķīstenis aprakstīja mani un šito puiku. Kāpēc? Tāpēc, ka mani pazīst visi, bet puiku Kārnegijs tur varēja mierīgi iesaistīt pats.” “Apmelodams mani,” Mels piemetināja.

“Tas bija paredzēts viņa plānā,” Makfērsons viņu izlaboja. “Man liekas, tu, vientiesi, pats iekriti tajās lamatās.”

“Es nekur neiekritu. Es biju ceļā uz Mēriboro, lai atvestu policijas apsardzi.”

Makfērsons stāvēja un smīnēja. “Un mēs traki nožēlojam, ka par to neko nezinājām. Citādi mēs būtu varējuši apturēt diližansu, ar tavu palīdzību pievākt zeltu, un nevienu nevajadzētu šaut nost.”

No mājas iznāca Vorda sieva un teica, lai viņi nomazgājoties un ejot vakariņās. “Tūdaļ,” Vords atbildēja un atkal pievērsās Makfērsonam. “Nu, tad kā tur īsti ir?”

“Kārnegijs ir melis. Tātad viņš arī ir galvenais šai lietā. Bet kas bija viņa līdzzinātājs? Divi vīri, viņš teica. Pats izpļāpājās. Viņš un vēl kāds. Bet kas? Tas nelietis mums jādabū rokā.”

Mels juta priecīgu satraukumu. Šie ļaudis tuvojās tādam pašam secinājumam, pie kāda bija nonācis viņš, tomēr iejaukties Mels neuzdrīkstējās. Bija skaidrs kā diena, ka avīzes viņi ir lasījuši daudz cītīgāk, nekā atzinuši iepriekš, un tas liecināja, ka Makfērsons raizējas par apsūdzību. Vīri atklāti apsprieda to visu, nebūt neslēpdamies no sievām, kuras klusēdamas lika uz garā virtuves galda zupu un biezu sautējumu; ugunsgrēka briesmas šķita piemirstas. Vismaz pagaidām.

“Tad pie kā ir zelts?” beigās noprasīja Folijs. “Ja tic avīzēm, Meļa draudziņš Kārnegijs ir Mēriboro.”

“Viņš man nav nekāds draudziņš. Esmu turējis viņu aizdomās kopš tā brīža, kad viņš apsūdzēja mani, bet kāpēc lai tāds liels kungs ķertos pie laupīšanas un slepkavošanas? Un kā jūs zināt, ka viņš vēl arvien ir Mēriboro?”

Makfērsons nopūtās un, pamādams ar galvu, pateicās sievietēm, kas bija atstājušas galdu un tagad pasniedza vīriem tēju. “Zelta dēļ, tu, pienapuika! Tam neviens nevar turēties pretī. Ne kungs, ne kalps. Avīzēs rakstīja, ka Mēriboro nesen sacelts liels troksnis, krietnie pilsoņi sūdzējušies, ka neviens vēl nav uzrauts pie karātavām. Un tavu Kārnegija kungu ķērusi sirdstrieka un viņš nožāvies no zirga. Lasīt nemāki, vai?”

“Velns lai parauj, es esmu viens pats!” Mels attrauca. “Man nav ne paslēptuvju, ne cilvēku, kas pirktu man avīzes. Un visas šīs runas man ir apriebušās. Ko mēs varam darīti Jūs visi domājat, ka esat gudrāki par mani, bet viņi tvarsta mūs — tevi, Mak-fērson, un mani. Ja tevi atradu es, tad atradīs arī viņi. Un agri vai vēlu dabūs rokā arī mani. Mums nav daudz laika. Esmu nācis lūgt tavu palīdzību, bet tu proti tikai kulstīt mēli.”

Vīri pielēja savai tējai rumu. Mels savā tasē — pienu. “Mums par to jāpadomā,” sacīja Vords. “Mel, mana cienīgā ir uzklājusi tev vietu stallī. Ej un nosnaudies. Sievietes ir gādājušas par tavu zirgu.”

Mels piecēlās, un Folijs pagājās viņam līdzi. “Pa turieni neej. Pie tās takas dzīvo kanaki un viņu uzraugs. Nav vajadzīgs, lai viņi tevi ierauga. Un paldies, ka izglābi manu cienīgo un meitēnu. Neņem ļaunā, ka saņēmām tevi drusku par šerpu, bet...” Viņš paraustīja plecus. “Tu jau zini, kā ir. Laiki nav viegli.”

Stallī bija silti. Lāviņa jauki smaržoja pēc tīriem salmiem. Seši zirgi lāgiem draudzīgi iebubinājās, un to klātbūtne bija patīkama. Mels gulēja saldi.

No rīta atnāca Folija kundze, lai viņu pamodinātu, pateiktos viņam un atvainotos par savu ērcīgumu vakar uz ceļa.

“Biju cerējusi, ka ferma nu ir iekārtota un Mets vairs neies tai otrajā peļņā, bet nu māja ir pagalam,” viņa sērīgi sacīja, “un viss sāksies no jauna. Rādās, gala tam nebūs nekad.”

Par atbildi viņas pateicībai Mels nomurmināja dažus laipnus vārdus, bet viņa vēl nebija pateikusi visu. “Un ko jūs tur maisāties viņiem līdzi? Viņiem tas amats sen jau rokā, bet jūs esat pavisam vēl zēns. Žēlīgais Dievs, ko teiktu jūsu māte?”

“Mana māte jau sen ir mirusi, Folija kundze...”

“Lai Dievs mielo viņas dvēseli — uz ko gan viņai jānoskatās no debesīm!”

“Man ar to laupīšanu nav nekāda sakara.”

“Var jau būt. Bet man ir ausis, un vai es nedzirdēju Džiiniju sakām, ka jūs esot nočiepis dārgu pulksteni? Vai tagad jūs saprotat, kā tās lietas notiek? Iesākāt ar mazumiņu, un paskat, kādā ķezā esat iekūlies...”

Iebilst bija velti; reiz sākusi, viņa bija apņēmusies pateikt visu līdz galam.

“Jājiet prom, tā jums būs vislabāk. Viņi jau spriež par nākamo uzbrukumu, lai izpalīdzētu mums ar Metu. Redz, nākamais pienāk vienmēr.” Viņa nopūtās. “Vienmēr rodas nākamais iemesls, un es zinu, ka tam nebūs gala. Ja nu tikai tāds, par kuru es nemaz nejaudāju domāt. Tāpēc laidieties prom, kamēr vēl varat; šī nav īstā vieta tādiem kā jums. Bet tagad nāciet un paēdiet putru ”

Viņai bija taisnība. Kad Mels apsēdās pie lielas bļodas, pilnas ar biezputru, aizdarītu ar sīrupu un krējumu, trijotne jau apsvēra iespēju uzbrukt diližansam, ar kuru tika vesta alga dzelzceļa strādniekiem kaut kur tālāk ziemeļos, un, Melam par šausmām, iekļāva savos plānos arī viņu, it kā viņš jau būtu ieskaitīts bandā.

“Tas viss ir jauki,” viņš teica, sagaidījis izdevību iesaistīties sarunā. “Bet vispirms jātiek skaidrībā par mani un Makfērsona kungu.” Mels redzēja, ka vīri pasmīkņā, dzirdēdami tik oficiālu cieņas apliecinājumu, taču no agrākās pieredzes zināja, ka šādi sīki godbijības žesti iekaro sirdis, iepriecina ļaudis, liek atplaukt Smaidiem. Dod kaut vai mazu priekšrocību.

Un tā arī notika. “To mēs labi saprotam, puis,” Vords laipni sacīja. “Jūs abi esat lielās sprukās. Mēs nevaram palīdzēt citādi kā vien paslēpjot jūs abus šeit, bet Džimijam ir vēl kāda doma.”

“Kā nu nebūs,” Makfersons noņurdēja. “Un, velns parāvis, ne tikai viena vien. Pirmā ir tāda, ka mēs varētu jāt uz Mēriboro un piežmiegt to maitu Kārnegiju tā, lai viņš spļauj laukā patiesību.”

Mels apstulba. “Pirmām kārtām — ar mani tu nerēķinies. Mēriboro es neiešu ne tuvumā.”

“Apklusti! Ļauj man pabeigt. Otrs: mūs apsūdz tai laupīšanā, tātad, ja atradīsim zeltu, tas piederēs mums.”

“Gaidi vien,” Mels noteica.

“Trešā doma ir šāda. Es aizrakstīšu vēstuli “Mēriboro Ziņām”...”

“Vēstules rakstīt viņš māk,” piezīmēja Mets.

“Un ko tu viņiem rakstīsi?” Mels jautāja.

“Izstāstīšu patiesību. Ka mēs ar tevi esam bez vainas. Ka Kārnegijs ir melis. Tas būs daudz drošāk nekā jāt uz pilsētu.”

“Un tālāk?”

“Dzīvosim, redzēsim.”

Šī doma visiem šķita lieliska. Mels tajā nesaskatīja nekādu jēgu. “Kāds labums var būt no vēstules?”

Mets Folijs paskaidroja. “Palūkojies uz to šādi. Ja vēstuli rakstītu tu vai es, viņi to uzreiz iemestu papīrgrozā. Bet, seku, Džimijs ir slavenība. Viņa vēstuli nodrukās pirmajā lappusē.” “Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tā nu avīzes strādā. Avīžniekiem ir jāpelna nauda tāpat kā mums, pārējiem. Džimija vēstule būs sensācija.”

“Kā jūs zināt?” Melam visas trīs domas likās aušīgas, tomēr pats viņš nevarēja ieteikt neko. Viņš bija dedzīgi meklējis Mak-fērsonu, pat viņa mierinājumu, naivi ticēdams, ka skots kaut kādā veidā izpestīs viņu no ķibeles, bet tagad saprata, ka atrisinājumu šeit ir velti meklēt. Tāpat arī jebkur citur. Vienkārši jāturpina bēguļot. Varbūt jāmēģina tikt prom no šīs zemes.

Tagad kaut ko paskaidroja arī Vords. “Vecos laikos Mets strādāja vienā Dublinas avīzē.”

Folija kundze, iedama gar virtuves galdu, piemeta arī savu artavu. “Žēl, ka viņš nav tur palicis!” viņa dzēlīgi noteica.

Folijs nikni pacirtās pret viņu. “Ko tu tur runā, sievišķi? Tur es sen būtu pakārts par to, ka aizstāvēju Īriju. Tas tev patiktu labāk? Tu labāk gribētu būt atraitne un ciest badu turpat? Vai varbūt būtu tīri priecīga, tikusi no manis vaļā, un apprecētos ar Di-niju Marneinu, kurš par grasi gatavs dvēseli pārdot?”

Sieva ērcīgi pasita uz viņa pusi ar traukdvieli, un apspriede izvērtās par ģimenes strīdu. Kamēr virtuvē valdīja tracis, Mels izgāja ārā, lūkojās uz banānu plantāciju, kas, lekni sazaļojusi, pletās pār tuvīnajiem pakalniem, un domās iestudēja aizbildinājumu, lai varētu jāt prom. Folija kundzei bija taisnība. Nepatikšanu viņam bija gana jau tāpat, lai piedevām ielaistos ar šiem negantajiem vīriem. Apsūdzība, kas gluži kā zobens karājās pār viņa galvu, bija pietiekami smaga, smagāku nevajadzēja meklēt. Tomēr šis lēmums viņu nomāca. Priekšā gaidīja vientuļš ceļš.

Kad Mels paziņoja, ka jāšot prom, Makfersons nebūt nepriecājās un acumirklī kļuva aizdomīgs.

“Uz kurieni tad tu laidīsies? Esi izdomājis mesties uz vienu

roku ar kruķiem, ko? Glābt savu ādu, nododot Džimiju Makfēr-sonu, jā?” Viņš piecēlās un trieca galdā dūri. “Nekur tu neiesi.” Taču skota klaigāšana Melu nebiedēja. Šis slavenais noziedznieks vairs neatstāja uz viņu iespaidu. Turklāt vīriem aiz muguras stāvēja Folija kundze un sarauktu pieri skatījās uz Melu, it kā būtu gatava sist viņam ar traukdvieli, ja viņš netaisīsies, ka tiek.

“Nomierinies,” Mels īgni noteica. “Policijai es nevaru rādīties acīs, un tu to zini. Es šai pusē esmu svešinieks. Labāk došos tālāk. Tu tak negribēsi, lai šejienieši sāk prātot, kas es tāds esmu.” “Velns viņus rāvis! Mums priekš tevis ir darbiņš. Un tur labi noderēs tas, ka esi svešinieks.”

“Laupīšanā es nepiedalīšos, ja jums prātā tas.”

“Nolādēts, tu darīsi, ko tev liks!”

“Un ja nu ne? Esi tik laipns un padomā ar galvu. Te nav mana vieta, un punkts. Es dzīvošu uz savu roku.”

“Lai notiek, gudriniek. Un uz kurieni tu jāsi?”

“Tā ir mana darīšana. Ja dzirdēšu ko noderīgu, došu tev ziņu.”

Iejaucās Vords. “Un zelts? Mēs tā arī netikām skaidrībā, pie kā tas ir. Viens ir droši, policija to nav atradusi, tāpēc pastāv iespēja, ka tas joprojām ir pie Kārnegija.”

“Ja viņam tas vispār ir bijis,” Mels teica.

Makfersons smagiem soļiem apgāja viņiem apkārt un noskaities nostājās pie pavarda. “Mēs vienojāmies, ka tas ir pie Kārnegija,” viņš kareivīgi paziņoja.

“Tā mēs tikai domājam,” Mels iebilda. “Un tad? Man zelts nav vajadzīgs. Es gribu vienīgi, lai mani attaisno, un Kāmegijs man nepalīdzēs.”

“Ir tikai viens veids, kā to uzzināt,” Vords smīnēdams ieminējās. “Būs jāpavaicā viņam pašam.”

Atkal tās viņu trakās iedomas, Mels drūmi nosprieda. Man nevajadzēja šurp jāt. Ja viņi sāks meklēt rokā zeltu, mani neattaisnos nekad.

Viņš pievērsās Makfērsonam. “Liecies nu mierā. Ja tu pieskarsies zeltam, tad cilpa tev nodrošināta. Tas uzreiz liecinās, ka tev ir sakars ar to laupīšanu un slepkavībām.”

Mels manīja, ka Makfērsons lieliski apzinās šos sarežģījumus. Viņš izskatījās nobažījies, tomēr neparko negribēja pieļaut, lai Melam paliek pēdējais vārds.

“Es izlemšu pats. Tavi padomi, zaļknābi, man nav vajadzīgi.”

“Tad es iešu. Un lai mums visiem labi veicas!”

Folija kundze piegāja pie sētas durvīm un uzsauca Andže-lai: “Nāc atvadies no tā džentlmeņa, kurš izglāba mūs no uguns! Viņam nu jādodas prom.” Tad viņa pagriezās pret savu vīru un stingri un apņēmīgi noteica: “Tu dzirdēji, ko es sacīju. Viņam jādodas prom. Tev atliek tikai viņu pavadīt.”

Dzīve, šis netīkamais stāvoklis, tagad bija nebeidzami vienmuļa. Aliņam bija paziņots, ka viņš esot pilnīgi atžirdzis no tā, kas pēdīgi bija atzīts par vienkāršu ģīboni, nevis sirdslēkmi, un ka sāpes, ko viņš pārcietis, radušās pēc kritiena no zirga. Ārsti, bez šaubām, maldījās, Alins par to bija pārliecināts. Bet ko citu no tiem nejēgām var gaidīt? Brīnums, ka no tās noplukušās slimnīcas vispār kāds tiek laukā dzīvs. Viņš bija atradies tuvu nāvei, bet ārsti neko nebija manījuši, tie tikai vazājās apkārt ar savām ziedēm un zālēm, redzēdami vienīgi ārīgus nobrāzumus.

Tomēr viņš bija atžirdzis, un tas bija nepatīkams lejupkri-tiens. Pie viņa slimības gultas bija ieradušās vairākas ievērojamas personas, arī pilsētas mērs; viņi bija izteikuši līdzjūtību, nožēlojuši, ka viņš atkal saistīts pie gultas, un tolaik, juzdamies tik vārgs, Alins bija uzlūkojis to par ļoti piemērotu dzīves norietu. Ja viņš būtu aizgājis kā varonis, viņam noteikti sarīkotu greznas bēres. Bet nu viņš bija atgriezies mājiņā, kuru jau ienīda, izputināts un vientuļš, kā iesalis laika straumē, pārāk izbijies, lai spertu soli kādā virzienā. Viņš bija zaudējis zeltu un visu nolaupīto naudu; tas nelietis Perijs bija viņu piekrāpis. Ar to tagad būs jāsamierinās. Taču Kārnegijs nevarēja atgriezties Brisbenā, kur, pēc viņa vaimanājošās sievas vārdiem, uz sliekšņa gaidīja kreditori. Viņa atkal draudēja doties atpakaļ uz tēva mājām, un Alins vēlējās, kaut jel viņa tiešām vāktos ratā.

Viņš gurdi izgāja lievenī un apsēdās rīta saulītē, lai gaidītu atnākam apteksni, kura šķita ierodamies jo dienas, jo vēlāk. Aliņam neganti gribējās ēst; tagad viņai jau būtu vajadzējis pasniegt viņam brokastis.

Beidzot izdzirdis apteksni rosāmies pa māju, viņš ar spieķi piedauzīja pie sienas.

“Eju, ser!” viņa atkliedza, un Kārnegijs nopūtās. Tas sievišķis bija pirmās šķiras sliņķe, bet šai draņķa miestā būtu pārāk grūti sameklēt citu.

Viņš piedauzīja vēlreiz un uzsauca: “Kur mana avīze?”

Apteksne nebūt nesteidzās, tomēr pēdīgi izlāčoja ārā un iemeta avīzi viņam klēpī.

“Vai šodien vēlaties bekonu, ser?”

“Es vienmēr ēdu bekonu. Kraukšķīgu, nevis sadedzinātu.”

“Mēriboro Ziņas” Kārnegiju interesēja maz, tomēr viņš allaž izlasīja katru rindiņu līdz pat mājputnu un cūku cenām, lai nosistu laiku.

Bet, uzmetis skatienu pirmajai lappusei, viņš pilnīgi zaudēja ēstgribu un gandrīz piedzīvoja īstu sirdslēkmi.

Volters Agness Vaits bija kalsns, sakumpis vīrs ar plāniem matiem. Viņš valkāja brilles stiepļu ietvarā, un tās lika zalgot viņa urbīgajām, zaļajām acīm... acīm, kas bez mitas šaudījās šurpu turpu, nepalaizdamas garām nenieka. Mēriboro iedzīvotāji mēļoja, ka viņam esot arī lielas, atļukušas ausis, bet tas nebija tiesa. Ausis viņam bija glītas, labi veidotas. Šo maldīgo priekšstatu radīja viņa spēja uzķert katru baumu, katru jaunuma vēsmiņu pilsētā un tūdaļ pārvērst to rakstu rindās. Jo Volts bija “Ziņu” redaktors. Viņa rakstu stils bija puķains un izplūdis, toties saturs kodolīgs un tik ass, ka to jau varēja dēvēt par ļaunprātīgu, un viņš nesaudzēja nevienu. Viņa avīzes pirmā lapa allaž bija veltīta svarīgām ziņām, bet pēdējās lappuses sleju ar nosaukumu “Pilsētas sarunas” lasīja visi, jo tajā ņudzēt ņudzēja ļaunas tenkas un netieši mājieni. Aiz slēgtām durvīm daži gan sačukstējās par to, ka jebkurš cilvēks, kurš spiests staigāt pa pasauli ar savas mātes vārdu, beigu beigās noteikti sāk meklēt kašķi, un vismaz tas bija tiesa. Šis posts, šis Agneses vārds bija padarījis Volta dzīvi nožēlojamu. Viņam nebija pieticis ne asprātības, ne muskuļu, lai aizsargātos, tāpēc viņš bija drūmi iegrimis studijās par prieku saviem vecākiem, kas bija jau krietni gados.

Vārds gluži kā lietuvēns nomāca viņu mācekļa laikos kādas Brisbenas avīzes redakcijā un arī reportiera gados, kad kolēģi spīdzināja “Agnesi” bez kādas žēlastības.

Atpestīšana pienāca, kad nomira viņa mīļotais tēvs. Tikai nedaudzi zināja, ka vecais mēbeļgaldnieks Džeremijs Vaits ir bagāts vīrs, jo gadiem ilgi bija ieguldījis naudu vērtspapīru tirgū, kurš vienmēr bija viņu valdzinājis, tāpēc visi piedzīvoja milzīgu pārsteigumu, kad “Agnese” uzlika galvā cepuri un izgāja pa durvīm, nebildis ne vārda, pat neatskatījies.

Rūpīgi apsvēris iespējas, Vaits izlietoja savu mantojumu, lai uzceltu skaistu māju Mēriboro, šajā plaukstošajā ostas pilsētā, bet pēc tam nopirka “Mēriboro Ziņas”, pats kļūdams par to redaktoru. Neviens un nekad vairs nesauks viņu par Agnesi. Neuzdrošināsies.

Redaktors pats dēvēja sevi par viedokļu vācēju, taču patiesībā bija viedokļu veidotājs, kas izmantoja katru izdevību, lai bargi šaustītu ierēdniecību un cildinātu savu nedaudzo favorītu karjeru; taču šie favorīti nekad nevarēja būt droši par to, kurā brīdī zaudēs viņa labvēlību.

Vaits asi nosodīja plantāciju īpašniekus par viņu dīko un izlaidīgo dzīvi, par sliktu izturēšanos pret strādniekiem kanakiem, bet reizē pieprasīja, lai nevienas rases tumšādainie netiktu ielaisti pilsētā. Ar skaļām frāzēm viņš vērsās pret varaskārajiem lopkop-

jiem, kam piederēja milzīgi aitu un liellopu ganāmpulki, bet pirksti bija “valsts kasē”, uzbruka daudzcietušajiem pilsētas domniekiem par viņu neprasmi ierīkot labus ceļus un nodrošināt pilsoņiem pienācīgu apkalpošanu, nelikdamies ne zinis par acīm redzamo faktu, ka pilsētai nepietika līdzekļu.

Tomēr savas indes lielāko tiesu Vaits pietaupīja policijai un likumīgas kārtības trūkumam pilsētā un tās apkārtnē. Laupīšana un slepkavības pie Blekvoteras krīka deva viņam tik daudz vielas, lai varētu izvērst šo tematu, vainojot seržantu Polloku un viņa vīrus, ka viņi jau no sākta gala izmeklējuši šo lietu aplam. Tieši Volts ar pienācīgām fanfarām ievietoja savā avīzē paziņojumu par piecdesmit mārciņu atlīdzību tam, kurš aizturēs ārpus likuma pasludināto Melu Viloubiju, jo policija jau bija izsludinājusi atlīdzību par viņa līdzzinātāju Džeimsu Makfērsonu, dzīvu vai mirušu. Pēc tam kad policijas priekšnieks Kemps aizbrauca no pilsētas, nevīžojis apmeklēt redaktoru, kas uzskatīja sevi par pašu svarīgāko cilvēku šai apgabalā, Vaits publicēja savā avīzē petīciju, kurā Kemps tika aicināts atkāpties no amata.

Visu šo notikumu gaitā Vaits atbalstīja Aliņu Kārnegiju, apgalvodams, ka briesmīgais noziegums izpostījis šā cilvēka dzīvi un karjeru, un ierosinādams, lai Kārnegijs kļūst par pilsētas galvu līdzšinējā mēra vietā, kurš, kā rakstīja redaktors, esot slinks un nemākulīgs un sliecoties tikai pildīt pats savas kabatas. Voltu itin nemaz neuztrauca tas, ka Kārnegijs jau vairākas reizes atraidījis šo piedāvājumu. Tas arī nebija galvenais. Volts vēlējās vienīgi panākt, lai no amata tiek atstādināts mērs, kurš viņa avīzi bija nosaucis par piedauzīgu, bet viņu pašu — par tenku vāceli.

Toties Voltu ļoti priecēja gan viņa avīze, gan tās augošā popularitāte, un tagad viņš jau nopelnīja tik daudz, lai domātu par šīs avīzes pārdošanu un par nākamo milzīgo soli — kāda Bris-benas laikraksta iegādāšanos.

Un tad kādu dienu mierīgā brītiņā, kad Volts noturēja saviem darbiniekiem sprediķi par to, ka viņi nespējot sagādāt nekādas jaunas ziņas, redakcijā pienāca vēstule. Pašu debesu sūtīta vēstule, kā viņš pavēstīja savam vecākajam reportierim, kurš bija iepletis acis aiz brīnumiem, jo Volts līksmi dancoja apkārt, vicinādams vēstuli gaisā kā simtmārciņu banknoti.

“Ak tu pasaulīt, ak tu pasaulīt!” Volts spurgdams sauca. “Kad viņi izlasīs šo, tad tu redzēsi! Tad tik tu redzēsi! Izbrīvē pirmo lappusi. Man vienalga, ka mēs kavējam! Šis ir zelta gabals. Pilnīgi tīrs zelts!”

“Kas tas ir, Volt?” reportieris jautāja.

“Kas tas ir? Es tev pateikšu, kas tas ir. Tā ir vēstule no paša Makfersona. Un tā ir īsta. Nevis viltota. Lieku galvu ķīlā.” Atbrīvojis vietu uz sava rakstāmgalda, viņš nolika uz tā vēstuli un nogludināja lapu. “Paskaties!”

Reportieris uzmeta acis rūpīgajam rokrakstam. “Tiešām, Makfērsons. Esmu redzējis viņa vēstules.”

“Bet ne jau šādas. Un ne jau adresētas man!”

“Labāk piesargies. Tevi var apsūdzēt neslavas celšanā, ja publicēsi visu tekstu. Kārnegijs nebūs pārāk iepriecināts.”

“Par to man galva nesāp.”

“Bet viņš ir tavs draugs.”

“Likums visiem ir viens,” Volts svētulīgi noskaitīja, iztēlē jau redzēdams, kā lasītāji kaudamies izķer šo avīzes numuru.

“Varbūt Makfērsons tikai mēģina glābt savu ādu. Varbūt tie ir salti meli.”

“Tomēr tās ir jaunas ziņas. Mans pienākums ir sniegt jaunas ziņas. Pēc tam tauta var izlemt, ticēt tām vai ne.” Volts iesmējās. Viņš zināja, ka naivie lasītāji tām noteikti noticēs; viņi ticēja visam, ko redzēja iespiestu. Un viņš zināja arī, ka šī vēstule vietējā policijā izraisīs pamatīgas jukas, dodot viņam iespēju stiept šo stāstu garumā nedēļām ilgi.

Kārnegijs lasīja un pārlasīja “Ziņu” pirmo lapu, sirds viņam dauzījās, acis aizmiglojās...

Godājamais ser!

Rakstu Jums, meklēdams taisnību. Mani apsūdz par zelta nolaupīšanu un slepkavībām pie Blekvoteras krīka. Nekad nēšu apgalvojis ka dažā ziņā būtu priegžzīmīgs pilsonis, bet ar to noziegumu man nav nekāda sakara, to es Jums apliecinu ar savu godavārdu. Nekad ne acīs nēšu redzējis to zeltu, un Vilou-bijs taisni tāpat. Viņš ir bez vainas tāpat kā es. Cilvēki kas mani pazīst, zina ka es neļaušu policijai piešūt vainu man tikai tāpēc ka viņi nevar atrast vainīgos. Nezinu kas to izdarījis un Viloubijs arī nē, bet mēs domājam ka Kārnegijs zina vairāk nekā ir ar mieru teikt. Ēsmu apprasījies ļaudīm un nekad nēšu dzirdējis par kādu pazīstamu laupītāju bandu kas būtu tur piedalījusies. Es apgalvoju ka vainīgs kāds no pašiem kravas vedējiem, un palieku pie tā. 7'iek vajāti nevainīgi cilvēki bet policija snauž uz saviem tauriem.

Palieku

Jūsu padevīgs kalps bez vainas noziegumā, Džeimss Makfērsons

Alins Kārnegijs drudžaini saiņoja mantas, aizmirsis par brokastīm, apņēmies atstāt Mēriboro pie pirmās izdevības, visviens, ar kuģi vai diližansu, bet pilsēta jau vārījās kā raganu katls. Voltam bija taisnība. Makfērsona vēstulei, vismaz tam, ka viņš nav vainīgs, ticēja vairums viņa lasītāju —jo gribēja tam ticēt. Mak-fērsons bija slavens, par viņa varoņdarbiem stāstīja teiksmas, un tas bija milzīgs atvieglojums — tikpat kā no viņa paša mutes dzirdēt, ka viņš nav vainojams drausmīgajos noziegumos, kuri satraukuši pilsētu.

Ļaudis bariem plūda uz “Ziņām”, lai savām acīm izlasītu vēstuli. Vienmēr priecīgs izpalīdzēt, Volts bija novietojis vēstuli stikla vitrīnā pie kāpnēm, kas veda uz redakcijas telpām; vitrīna parasti bija paredzēta valdības paziņojumiem un patlaban tika izmantota, lai svarīgais vēstījums netiktu sabojāts. Visu vēstules tekstu viņš bija telegrafējis arī “Brisbenas Kurjeram”, un laikraksts rīkojās nekavējoties. Tagad Volts jau bija drošs, ka viņa reportāžas būs visu valsts avīžu pirmajās lappusēs, jo bija apņēmies aizstāvēt gan Makfērsonu, gan pie viena arī Viloubiju. Volta rakstāmspalva zibēt zibēja, citu laikrakstu vajadzībām no jauna aprakstot laupīšanas uzbrukumu un cilvēkus, kas tajā iesaistīti, un viņš atskārta —ja Viloubijs ir nevainīgs, viņam nebūs jātērē piecdesmit mārciņu atlīdzībai, kuru viņš bija izsludinājis ar neapdomīgu un pārlieku dāsnu žestu.

Ja Makfērsons būtu zinājis, ka viņa vēstule, kuru viņš kādam bija licis nosūtīt no Brisbenas, ieinteresējusi visu tautu, tad būtu sajūsmā, taču viņš atradās tālu no civilizācijas. Pats būdams pārlieku labi pazīstams, viņš bija uzņēmies novērotāja jeb, kā te mēdza teikt, kakadū lomu, kamēr viņa biedri aplaupīja mazu banku zemes iekšienē, divsimt jūdžu attālumā no meža ugunsgrēku vietas.

Seržants Polloks dimdošiem soļiem iegāja Volta redakcijā un nosvieda uz galda avīzi.

“Kāda velna pēc jūs nodrukājāt to vēstuli? Jums vajadzēja nogādāt to man tūdaļ pēc saņemšanas!”

“Kāpēc? Tagad jūs varat to izlasīt tāpat kā jebkurš cits.”

“Vai klāt bija kāda pavadvēstule? Kaut kas tāds, kas liecinātu mums par viņa atrašanās vietu?”

“Nē. Tikai aploksne, apzīmogota Brisbenā. Bet diez vai viņš pats ir Brisbenā. Lai gan — jūs acīmredzot tā domājat.”

“Es nezinu, kur tas rīkļurāvējs ir, un, ja jūs to zināt, tad jūsu pienākums ir mani informēt.”

“Es to nezinu. Un jums vēl vajadzētu priecāties. Atcerieties: meklēdams taisnību, viņš atrakstīja man, nevis vietējai policijai. Lai jūs šo vēstuli nenoslēptu, maskēdami savas neveiksmes. Manuprāt, Makfērsonam ir taisnība. Manuprāt, jūs ar Kārnegiju tiešām varējāt izmantot viņa vārdu, lai paši tiktu cauri sveikā.”

Polloks bija pārskaities. Tik nikns, ka aizmirsa piesardzību, un to viņam vēlāk pārmeta priekšniecība. “Jūs, nolādētais muļķi! Mēs paši vēl neesam tikuši galā ar Kārnegiju! Mums vēl nav nekādu drošu pierādījumu, bet mēs viņu novērojam. Tagad jūs esat viņu satramdījis, izmantodami kaut kāda sasodīta noziedznieka minējumus —jo nekas vairāk tie nav!”

“Ak tā?” Volts iemurrājās, spodrinādams savu briļļu lēcas. “Pastāstiet plašāk. To jūs man nekad neesat sacījis.”

“Tāpēc, ka vairāk tur nav ko sacīt,” Polloks atcirta. “Vienkārši nelāgas nojautas par notikušo.”

“Attiecībā uz Makfersonu?”

“Nē. Ne uz viņu. Attiecībā uz Viloubiju. Viņš tai visā neiederas.”

“Bet jūs vajājat viņu uz dzīvību un nāvi.”

“Mēs tikai cenšamies viņu atrast.”

“Man gan šķiet, ka jūs pats nezināt, ko darāt, Pollok. Cik esmu dzirdējis, jūs nemūžam nevarat cerēt uz paaugstinājumu, kamēr paliksiet šai pilsētā. Kāpēc jūs nedodaties prom un nepamek-lējat sev kādu būdeļnieku miestiņu, kas atbilstu jūsu spējām?”

Kad Polloks izbrāzās pa durvīm, Volts kodīja rakstāmspalvu, izbaudīdams šo jauno ziņu. Kam gan būtu nācis prātā, ka policija visu laiku turējusi Kārnegiju aizdomās? Lai Dievs svētī Makfērsonu, ka viņš ielicis Voltam rokās šo jauno pavedienu! Tagad tikai vajadzēja atrast vislabāko veidu, kā šīs ziņas izmantot. Varbūt sacerēt smalki izstrādātu redaktora komentāru, citējot tajā Polloka vārdus, un nosodīt policiju par to, ka tā slēpusi no parastās tautas, kā laupīšana notikusi īstenībā. Viens likums bagātajiem, cits nabagajiem. Tādā garā. Bet to varēs darīt visu dienu; patlaban galvenais bija vēstule.

Kad Polloks nonāca pie Kārnegija mājiņas, šis džentlmenis jau bija prom.

“Viņš aizbrauca uz Brisbenu apciemot sievu,” seržantam pavēstīja apteksne, “bet kaut kad nākamajā nedēļā atgriezīsies.”

“Gaidi vien, ka šis tev atgriezīsies,” Polloks noņurdēja, atraisīdams zirga pavadu no vārtu staba.

Kārnegiju viņš atrada ostā; bijušais inspektors gatavojās kāpt uz piekrastes tvaikoņa Tralee klāja, lai dotos uz Sidneju, un lieliski zināja, ka jābūt piesardzīgam.

“Labdien, Kāmegija kungs! Pametat mūs?”

Kārnegijs nebija tādā omā, lai bārstītu laipnības. “Jūs brīnišķīgi zināt, ka es braucu prom, tāpēc ka “Ziņās” publicēti tie apmelojumi. Voltu Vaitu es iesūdzēšu tiesā.”

“Vai atļausiet piezīmēt, ka tas neizskatās labi? Ka jūs aizbraucat tieši tagad.”

“Nu un tad? Šai pilsētā esmu piedzīvojis vienas vienīgas ciešanas. Es braucu mājās.”

“Taču šis tvaikonis neiegriežas Brisbenā. Vai nebūtu labāk pagaidīt Brisbenas kuģi?”

“No Sidnejas man ir ērtāk tikt uz mājām.”

Jā, un no Sidnejas tev ir ērtāk aizlaisties uz jebkuru Klusā okeāna ostu, Polloks nodomāja. Un no turienes nozust Jaunzēlandē vai Amerikā.

Viņš mēģināja Kārnegiju pierunāt. “Tā nav pareiza rīcība, Kārnegija kungs. Jums nevajadzētu bēgt prom tikai tāpēc, ka tāds klaidonis Makfersons publicējis savu raududziesmu. Jums ir tiesības to atspēkot.”

“Nekā nebija! Cilvēki var noticēt tām blēņām un nolinčot mani, ja palikšu savā mājā. Es biju šā uzbrukuma upuris, bet to laikam neviens vairs neatceras. Šī rensteles žurka Vaits ir panācis, ka man jābrauc prom. Viņš ir pirmās šķiras skandālists, un to jūs zināt tikpat labi kā es. Kas tad man atliek, ja ne aizbraukt?”

“Varbūt jūs piekristu uz kādu laiku apmesties manā mājā? Viss noklusīs, un tikmēr jūs būsiet pasargāts no jebkādām nepatikšanām.”

Kārnegijs paņēma savu ceļasomu un devās uz trapa pusi, lai pievienotos pasažieriem, kas kāpa kuģī.

“Seržant Pollok, es braucu prom. Jūs nevarat mani aizkavēt,

ja vien neapcietināt. Un, ja jūs mani apcietināsiet, tad man būs tiesības zināt, uz kāda pamata.”

wSeržants vairs neko nevarēja darīt. Viņš noskatījās, kā Kār-negijs stāv rindā, uzkāpj pa trapu un nozūd kuģī. Kad Polloks pagriezās, lai ietu prom, viņu uzrunāja “Ziņu” reportieris.

“Jūs esat īsts mīkstčaulis, Pollok. Mans boss būs sajūsmā, dzirdēdams, kā jūs pavadījāt Kārnegiju ceļā. Roka roku mazgā, vai ne?”

Pēcpusdienās Emīlija dažreiz veda bērnus pastaigās pa plašo dārzu, lai vērotu gandrīz netveramās gadalaiku maiņas. Kādā vēstulē viņa rakstīja Rūtai, ka sākumā tas tiešām uzjautrinājis, kad bērni iepazīstinājuši viņu ar dažādiem augiem, bet tagad, pati kļuvusi vērīgāka, viņa šai sacīkstē gūstot virsroku. Viņa prata par manīt ziemas augus, kuri nomainīja vasaras puķes un jaunos, ziedošos eikaliptus, ievēroja, kā nozūd sīciņie medussūcēji un zeltgalvīši un to vietā parādās citi putni, spīdīgie drongo un vālodzes, kas viņai šķita tik eksotiski, toties bērniem — gluži parasti.

Diemžēl Šī vēstule bija kļūda. Rūta klaji pārmeta viņai vieglprātīgu attieksmi pret savu amatu un norādīja, ka skolotājas darbs nav nekāda sacīkstē un ka nebūt nav jāuzjautrinās, ja bērni pārzina kādu jomu labāk nekā viņa.

Pastaigas laikā Džimijs skraidelēja ap sarkanajiem jasmīniem un spalgi sauca, ka tiem nobirušas visas lielās lapas. Alise smējās.

“To tu teici jau viņnedēļ! To mēs zinām.”

“Tas nekas,” sacīja Emīlija. “To ir svarīgi ievērot.” Un viņi devās tālāk.

Emīlija vēlējās, kaut jel Rūta nebūtu pret viņu tik barga. Dažreiz Rūta pat nosūtīja māsas vēstules atpakaļ, izlabojusi kādu vārdu, un Emīliju tas gaužām kaitināja, kaut gan viņa to nekad nepieminēja. Viņa ar skumjām juta, ka abas attālinās; šķita, ka pēdējā laikā viņām ir maz kopīga. Rūta mācīja franču un angļu valodu Brisbenas Dāmu koledžā un gaužām lepojās ar to, ka izraudzīta no vairākiem, kas pieteikušies uz šo amatu. Lepojās tik ļoti, ka guvernantes amatu tagad uzskatīja par necienīgu un nemitīgi mudināja Emīliju pamest savu “pazemojošo” vietu un atgriezties Brisbenā, Belvjū pansijā, lai meklētu pieklājīgu skolotājas darbu.

Rūta joprojām šausminājās par to, ka Emīlija viena pati dzīvo upmalas mājiņā, un pieprasīja, lai māsa atgriežas Meningtriju namā, kur vismaz netikšot aptraipīta viņas labā slava.

Lai viņu nomierinātu, Emīlija nosūtīja viņai piecdesmit mārciņu, ko bija “iekrājusi” parāda naudai, kuru māsa sūtīja Emigrācijas biedrībai uz Londonu. Viņa uzelpoja, kad Rūta neuzdeva jautājumus par šo summu un arī neuzslavēja viņu par taupību. Tomēr Emīlija vainoja sevi — viņu nomāca atsvešināšanās, noslēpumi, kurus nedrīkstēja izpaust Rūtai, jo māsa justos satriekta un sašutusi, ja uzzinātu par Emīlijas saistību ar Melu Viloubiju vai par naudu, ko Mels viņai iedevis. To iedomājoties vien, Emīlija nodrebēja.

“Paskat! Orhideja!” teica Alise, un Emīlija pacēla Roziju, lai viņa varētu apskatīt spilgti balto ziedu ar violeto maliņu; zieds auga tieši uz koka stumbra.

“Kāda šķirne tā ir, jaunkundz?” jautāja Džimijs.

“Diemžēl nezinu. Būs jāsameklē grāmata un jāpaskatās. Katrai orhidejai ir savs nosaukums, taču jābūt ļoti gudram, lai tos visus ielāgotu.”

“Bet jūs jau esat gudra, jaunkundz,” apņēmīgi paziņoja Rozi-

ja.

Emīlija pasmaidīja. “Tik gudra ne.” Zieds atsauca viņai atmiņā Melu un to salas stūrīti, kas bija apbūris viņu ar savām orhidejām. Viņa prātoja, kur gan Mels ir, varbūt devies atpakaļ uz patvērumu salā, ja jau policijai vēl nav izdevies viņu aizturēt. Nabaga cilvēks!

Joprojām domādama par Rūtu, Emīlija mazliet remdēja savu vainas apziņu, aizrakstīdama māsai, ka arī viņai tagad esot pielūdzējs. Rūta allaž aizrautīgi stāstīja par savu draugu Dānieļu

Boulzu, galvenā prokurora sekretāru, un abi šķita ļoti sadraudzējušies, toties Emīlija tagad bija stipri pieķērusies Klaivam Hilje-ram, viņš bija valdzinošs un ļoti uzmanīgs. Viņa cerēja, ka Rūtai nebūs iebildumu pret Klaivu. Tas tiešām būtu labi.

Patiesībā Emīlijas simpātijas pret Klaivu strauji auga. Tajās retajās reizēs, kad viņam darba darīšanās bija jāizbrauc no pilsētas, viņa ilgojās pēc Klaiva un dedzīgi gaidīja viņu atgriežamies. Ne viens, ne otrs vairs nepieminēja Melu. Klaivam nebija iemesla to darīt, jo Emīlija bija apgalvojusi, ka Mels ir tikai paziņa, neuzdrīkstēdamās izpaust pat Klaivam, ka Mels bijis viņas mājā. Savukārt viņai šis mīlas laiks, īsais laiks, kas pavadīts kopā ar Melu, tagad šķita kā sapnis, kuru aizēnoja Klaiva klātbūtne un pastāvīgie, glaimojošie uzmanības apliecinājumi. Pilsētiņā ikviens zināja, ka abi satiekas, un ielūgumos viņi nereti tika ierakstīti kā pāris. Emīlija prātoja: cik jauki, ka viņām ar Rūtu beidzot izdevies iejusties šejienes sabiedrībā. Tajās trauksmainajās pirmajās dienās šeit, kolonijā, viņas nebija spējušas pat iztēloties, ka tā reiz notiks.

“Re, kur Hiljera kungs!” iesaucās Alise, kad viņi izgāja no dārza un pa piebraucamo ceļu devās atpakaļ uz māju.

“Kur?” Emīlija pārsteigta jautāja. Pulkstenis bija tikai četri. Lai pavadītu Emīliju uz mājām, Klaivs nekad neieradās agrāk par septiņiem.

“Nāk iekšā pa vārtiem.”

Viņa aizsūtīja bērnus pa priekšu un pati griezās atpakaļ, lai sagaidītu Klaivu. “Kas šai stundā atvedis tevi uz šejieni?”

“Man vajadzēja steigties šurp, lai parādītu tev šo. Visu dienu biju aizņemts, pārbaudot un izcenojot stipro dzērienu kravas, tāpēc ieraudzīju to tikai tagad.” Klaivs noskūpstīja Emīliju uz vaiga — tā tagad bija parastā apsveicināšanās — un sniedza viņai avīzi. “Vai esi lasījusi?”

Emīlija papurināja galvu, pārlaida skatienu avīzei un tad pārsteigta atkāpās.

“Tas cilvēks apgalvo, ka nedz viņš, nedz Mels neesot vainīgi!”

“Zinu, bet vai tad var ticēt tādam ļaundarim kā Makfērsons? Tomēr vietējai policijai būs par ko padomāt. Es jau viņiem teicu, lai papēta Kārnegiju sīkāk, bet tagad viņš, šķiet, ir atstājis pilsētu. Viņš šodien aizbrauca ar kuģi.”

Emīlija pētīja otro lappusi. “Liekas, redaktors tic šai vēstulei. Te viņš pat raksta, ka policija velti tērējot laiku, meklēdama aplamos vīrus. Tas ir tikpat kā pateikt, ka Mels nav vainīgs. Tas ir brīnišķīgi!”

“Es gan viņu sevišķi neņemtu vērā. Cik noprotams, Volta Vaita mūža darbs ir kaitināt policiju. Un arī jebkuru citu varas iestādi. Viņš var mainīt savas domas, ja vējš sāks pūst no citas puses.”

“Tomēr tas noteikti palīdzēs Meļa lietā.”

“Emīlij, pret Melu vēl nav ierosināta nekāda lieta.”

Viņa sabozās. “Izklausās, ka tu negribi ticēt šim Makfēr-sonam.”

“Kā nu ne! Es tikai saku: šī vēstule ir interesanta, taču tai nevar akli ticēt. Melam no tās nebūs nekāda labuma, toties Kār-negijam sāks trīcēt bikses.”

“Tas ir sākums. Kādam jānoskaidro patiesība, pirms Mels tiek aizturēts. Tas viss ir tik negodīgi!”

Klaivs nopūtās. Viņš sāka nožēlot, ka tik pārsteidzīgi atnesis avīzi Emīlijai. “Tev jāpatur prātā, ka daļēji to visu ir ievārījis Mels pats. Ja viņš nebūtu aizbēdzis, policistiem būtu bijusi izdevība uzklausīt viņa viedokli. Bet aizbēgdams viņš radīja iespaidu, ka ir vainīgs.”

“Kā tu vari tā runāt? Viņam nebija izvēles! Viņu būtu pakāruši! Tevis tur nemaz nebija. Visi bija vienisprātis, ka viņš bez kavēšanās jāpakar. Dzirdot, ko saka ļaudis, man kļuva slikti.” “Ak Kungs, Emīlij, neuztraucies! Mēs tur neko nevaram darīt. Man tagad jāiet atpakaļ uz kantori, bet esmu sagatavojis tev pārsteigumu. Esmu nopircis divričus. Skaistus, ar ādas sēdekļiem un labu, izturīgu jumtu...”

“Cik jauki,” viņa noteica bez īpašas sajūsmas, domās kavēdamās pie Meļa nelaimes.

“Jā gan. Kā būtu, ja šovakar es atbrauktu tev pakaļ un pavizinātu tevi pa pilsētu, pirms aizvedu mājās?”

Viņa palocīja galvu. “Pateicos, Klaiv. Tas būs ļoti patīkami.”

“Labāk nekā patīkami,” viņš smaidot piebilda. “Mana jaunkundze vairs nemēros garo mājupceļu kājām. Turpmāk tu brauksi smalkos divričos. Nu, pasaki taču, ka priecājies!”

“Protams, priecājos. Un ļoti gribu redzēt tavus divričus, bet nu man jāiet, Klaiv...”

Tas tiešām bija ļoti ērts un izskatīgs braucamais, un Emīlijai krietni uzlabojās oma, kad viņi meta lokus pa pilsētu, kurā jau mirdzēja gaiši logi, un tad nogriezās uz viņas mājiņas pusi. Par spīti pirmītējai vārdu pārmaiņai, Emīlija izskatījās ļoti priecīga un sajūsmināta par šo izbraukumu, un Klaivs jutās gandarīts. Viņš allaž bija jutis aizdomas, ka Emīlija ir pārlieku stipri pieķērusies Melam, taču nekad neizpauda tās skaļi. Tomēr šajā pēcpusdienā greizsirdība bija piespiedusi Klaivu krasi mainīt nostāju, un viņš nevis aizstāvēja abu kopējo draugu, kā rīkojās Emīlija, bet gan izteica Melam pārmetumus. Tā bija kļūda. Tāda attieksme Emīlijai nepatika.

Apturēdams divričus pie Emīlijas mājiņas vārtiem, Klaivs mierināja sevi ar domu, ka Mels jau nav nekāds sāncensis. Dieva dēļ, viņš taču ir tikai lauķis, nebūt ne Emīlijas gaumē! Un piedevām viņu meklē policija. Varbūt Emīlija arī uzlūko viņu kā romantisku tēlu — kā daudzas muļķa sievietes raugās uz laupītājiem —, tomēr viņa ir pārāk prātīga, pārāk atturīga, lai ielaistos ar tādu zelli. Bet, kas attiecas uz romantiku, tai, pēc Klai-va domām, tagad bija piemērots brīdis. Divriči bija lieliska vieta, kur mīlināties; viņam vairs nevajadzēs aprobežoties ar ašu skūpstu pie vārtiem, lai pēc tam ietu mājās viens...

“Klāt esam,” viņš līksmi noteica. “Vai tas nebija viens lepns brauciens?”

“Bija gan, Klaiv. Patiesi.”

Viņš aplika roku Emīlijai ap vidukli. “Tad jauki pateicies man, pirms ej projām.”

Drīz abi jau bija viens otra skavās un kaislīgi skūpstījās, un Klaivs klusībā uzslavēja sevi par to, ka iegādājies divričus, jo šī bija pirmā reize, kad viņi tiešām palika divatā. Pirmā reize, kad viņš varēja aplidot Emīliju ērtā stūrītī. Diemžēl, tiklīdz viņa glāsti kļuva kvēlāki, Emīlija nolēma, ka pienācis laiks iet prom, un Klaivam bija jāpakļaujas viņas gribai. Bet tas ir pagaidām, viņš sev teica, tikai pagaidām. Kaislība bija uzliesmojusi, un viņš izmisīgi iekāroja Emīliju. Aizdomājās pat līdz tam, ka varētu viņu apprecēt. Diez vai viņam izdosies šeit atrast citu tik piemīlīgu un daiļu, un tik labi izglītotu meiteni.

Klaivs bija godkārīgs. Viņš bija atteicies no jebkurām domām par nožēlojamu laimes meklēšanu zelta raktuvēs; šajā strauji augošajā ostas pilsētā pavērās pārlieku daudz iespēju cilvēkam, kurš nav ar mieru dzīvot no algas vien. Ļaudis joprojām pirka drēbes vienīgajā lielajā veikalā vai pēc katalogiem pasūtināja tās pa pastu. Klaivs iztēlojās kungu apģērbu veikalu, kur cilvēki varētu iegādāties pieklājīgus dienas un vakara uzvalkus. Pilsētā vēl nebija pārāk daudz smalku kungu, toties netrūka naudas, un to vajadzēja kaut kur notērēt.

Šīs domas rosījās Klaiva prātā, kamēr viņš atkal maigi pievērsās Emīlijai, šoreiz cenzdamies neizbiedēt viņu ar pārdrošību, tomēr pēdīgi abiem bija jāšķiras, tāpēc viņš palīdzēja meitenei izkāpt no divričiem.

“Arlabunakti, mīļotā,” viņš galanti sacīja, atvērdams vārtus, kamēr Emīlija nervozi kārtoja savu cepuri.

“Kāda tam jēga?” viņš smiedamies jautāja. “Mājā tevi neviens neredzēs.”

Emīlija pasmaidīja. “Zinu, dārgais. Tas ir ieradums.”

“Un kad tu ielūgsi mani vakariņās? Es pat neesmu redzējis, kā izskatās tavā savrupnamā.”

“Klaiv...” Emīlija uzlika plaukstu viņam uz delma. “Tu zini, par ko es strādāju. Es nedrīkstu pieļaut, lai par mani sāk tenkot.”

“Kurš tad tenkos? Kurš tad zinās? Turklāt tenkas droši vien klīst jau tāpat. Gandrīz katru vakaru es pavadu tevi uz mājām.

Emīlij, tu laikam neaptver, cik ļoti es tevi mīlu. Tu izturies pret mani kā pret parastu paziņu.”

Klaivs vēl nekad nebija teicis, ka viņu mīl. Viņš pats īsti nezināja, vai tas ir tiesa, taču Emīliju tas skāra kā zibens spēriens.

“Ko tu sacīji?”

“Es sacīju, ka mīlu tevi. Bet to tu noteikti zini arī pati.”

“Nē, es to nezināju. Es tiešām nezinu, ko biju domājusi...”

“Ka es tikai atņemu tev laiku? Saproti, es apzinos, ka neesmu necik ievērojams cilvēks, tomēr cerēju, ka neesmu tev vienaldzīgs, Emīlij...”

“Ak Klaiv, tu neesi man vienaldzīgs! Es tikai negribēju piedzīvot... kā lai saka...”

“Sāpīgu vilšanos?”

Viņa novērsās un nočukstēja: “Jā, droši vien. Redzi, tu esi tik pašpaļāvīgs, bet es esmu tikai...”

“Emīlija Tisingtone,” viņš smiedamies pabeidza. “Mana mīļā Emīlija. Nu labi, ja jau tu neaicini mani vakariņās, tad varbūt svētdien paēdīsim kopā pusdienas? Gaišā dienas laikā. Pusdienās tu taču vari mani ielūgt?”

“Protams, varu.”

Tagad, kad lēmums bija pieņemts, Klaivs juta meitenes līksmo satraukumu un prieku; viņš saņēma Emīlijas seju plaukstās un droši noskūpstīja viņu. “Tad man ir tas gods pieņemt šo ielūgumu.”

- 9 -

Spēcīgas lietusgāzes bija apslāpējušas ugunsgrēku plosīšanos, toties zeme tagad bija piemirkusi ar pelniem, un ap Foliju izdegušo mājvietu joprojām pletās ass deguma smārds. Vorda plantācijas uzraugs bija atsūtījis dažus savus kanakus nokopt krāsmatas, pirms to vietā varēs būvēt jaunu māju. Pats saimnieks kopā ar saviem biedriem bija devies darīšanās, par kurām uzraugam nebija nekādas vēlēšanās taujāt. Par tām viņam bija pašam savas domas, ko viņš paturēja pie sevis, tāpat kā Vords bez vārda runas atstāja banānu plantācijas vadību viņa ziņā. Darbs uzraugam bija pa prātam, un par šo ziņkārības trūkumu viņš, protams. saņēma ārkārtīgi dāsnu algu.

Tomēr uzraugam bija neganti apnikusi Folija kundzes nemitīgā iejaukšanās, tāpēc viņš nopriecājās, kad trīs pārgurušie vīri pārjāja mājās, līdzi vezdami vēl dažus zirgus, kas liecināja, ka viņi steigšus mērojuši garu ceļu. Folija kundze bija ieradusies katru dienu, lai uzraudzītu pašu uzraugu, pārliecinājās, vai mājas pamati ir sausi, pieprasīja nolīdzināt plašāku zemes gabalu, jo, ja jau radusies izdevība, māju vajadzēja būvēt lielāku; viņa atteicās no vecā ķieģeļu skursteņa un lika vīriem uzmūrēt jaunu... viņas rīkojumiem nebija gala. Uzraugs nopriecājās, kad varēja nodot darbus Meta Folija ziņā, atstājot viņam sešus savus labākos strādniekus.

Toties Džeimsu Makfērsonu neinteresēja celtniecības darbi. Viņš dīkojās pa Vorda māju, lielākoties gulēja un nepacietīgi gaidīja kādas atbalsis par savu vēstuli, kuru bija tik rūpīgi rakstījis.

Tikai pēc Vorda pieprasījuma viņš bija pieminējis tajā arī Vilou-bija vārdu, un tas viņam joprojām kremta, tomēr — kas izdarīts, tas izdarīts.

Makfērsons bija paslēpies mājā, kad atjāja pastnieks, vezdams līdzjūtības apliecinājumus un pasta sūtījumus Folijiem, kā arī lielo plantācijas pasta maisu. Makfērsonam šķita, ka šis vīrs nemūžam nevāksies prom; viņš tikai stāvēja un tarkšķēja ar Vor-du, itin kā abiem nebūtu kur likt laiku.

Bija pienākušas “Mēriboro Ziņas”; kāds draugs bija atsūtījis tās Metam Folijām, pievienodams arī īsu zīmīti.

Makfērsons vai gavilēja aiz priekiem. Vēstule, kuru viņš pēc daudzajiem rakstīšanas mēģinājumiem zināja no galvas, bija iespiesta pirmajā lappusē, nebija izlaists neviens vārds, pat ne tā vieta par Kārnegiju, kaut gan Vords bija domājis, ka redaktors to izsvītros, baidīdamies no apsūdzības neslavas celšanā.

“Es tak jums teicu!” Makfērsons tīksminājās. “Es zināju, ka viņi nodrukās visu! Es esmu cilvēks, ar kuru vajag rēķināties, un, Dievs mans liecinieks, viņi to saprot. Tauta tagad nepieļaus, ka mani pakar. Un, paskat, te, nākamajā lappusē, — tas redaktors nudien ir lāga zēns! Viņš zina, ka esmu bez vainas, un skaidri liek saprast, ka visu to putru ievārījuši kruķi!”

Makfērsons ielēja sev labu viskiju, dabūtu no kāda maza nomales baņķiera, un sēdēja, smīnēdams bārdā, izbaudīdams patīkamo satraukumu, kāds radās, redzot savu vārdu nodrukātu — vairākas reizes.

Vords izlasīja zīmīti.

“Klensijs raksta, ka Mēriboro ļaudis esot tavā pusē, Džimij. Viņi visu laiku bijuši pārliecināti, ka tu neesot varējis pastrādāt tādu noziegumu. Un Kārnegijs esot aizmucis no pilsētas kā pārbiedēts trusis, policija viņu pavadījusi uz kuģi, un tas tautai nav pa prātam.”

“Kāda velna pēc viņi tā izrīkojušies?” Makfērsons nikni noprasīja. “Es ieliku Kārnegiju viņiem taisni rokās; kāpēc šis ir palaists vajā? Ka tik nav sadziedājies ar policiju,” viņš drūmi piemetināja.

Vords pamāja. “Tev nevajadzēja tā steigties ar to vēstuli. Labāk būtu iepriekš ļāvis mums ar Metu pa kluso aizbraukt uz Mē-riboro un pārmīt kādu vārdu ar Kārnegiju. Mēs būtu izspieduši no tā neģēļa patiesību. Un noskaidrojuši, kur paslēpts zelts, ja tik nav jau projām, pie kāda pārpircēja.”

Makfērsons pakampa zīmīti un nikni raudzījās tajā. “Mums jādabū zināt, uz kurieni viņš aizbraucis.”

“Par vēlu. Tagad viņš varbūt jau ir ceļā uz Ķīnu. Lai kur viņš būtu, mēs vairs nevaram tikt viņam klāt.”

Tiklīdz Tralee atstāja ostu, Polloks steidzās atpakaļ uz savu kantori un sacerēja garu telegrammu policijas priekšniekam Kem-pam Brisbenā, ziņodams viņam par Makfersona vēstules saturu, bet nepieminēdams Volta redaktoriskās piezīmes, jo uzskatīja tās par nepiemērotām. Viņš pavēstīja arī, ka liecinieks Kārnegijs ar kuģi devies uz Sidneju un no turienes braukšot uz Brisbenu — par spīti Polloka lūgumam palikt Mēriboro. Polloks uzsvēra, ka likuma ietvaros neesot dibināta iemesla, lai šo džentlmeni aizturētu.

Saņēmis telegrammu, arī Kemps rīkojās ātri. Bijība pret likuma burtu šim lēnprātīgajam policijas priekšniekam bija mazāka nekā seržantam. Kemps nepiešķīra nekādu nozīmi plaši pazīstama likumpārkāpēja žēlabainajai aizstāvības runai, kurā viņš apgalvoja, ka neesot vainīgs, taču neminēja ne mazākos pierādījumus sev par labu; toties Kārnegijs bija pavisam kas cits. Šim vīram rosīgajā Sidnejas ostā bija lieliska iespēja kāpt citā kuģī un nozust uz visiem laikiem, kaut vai tikai tādēļ, lai aizbēgtu no saviem kreditoriem. Kempam nenāca ne prātā izlaist Kārnegiju no acīm, pirms nav pabeigta šī izmeklēšana.

Viņš nosūtīja telegrammu Sidnejas policijas priekšniekam, raksturodams Aliņu Kārnegija kungu, kas esot svarīgs nozieguma liecinieks, un lūdza darīt visu iespējamo, lai šis džentlmenis tiešām dotos tālāk uz Brisbenu.

Sidnejas policijai laipnības nepiemita ne tik.

Kāmegijs jutās satriekts, kad divi dūšīgi policisti pavadīja viņu no Tralee klāja, visiem pasažieriem redzot.

“Kurp jūs mani vedat?” viņš noprasīja. “Vai jūs zināt, kas es tāds esmu? Man ir draugi augstos amatos. Es gribu runāt ar jūsu priekšniecību!”

Kurli pret viņa lūgumiem, sūdzībām un draudiem, policisti savāca viņa bagāžu un aizveda viņu uz diližansu staciju “Kobs un Ko”.

“Ko tas nozīmē?” Kārnegijs kliedza. “Es pieprasu paskaidrojumus! Kā jūs uzdrīkstaties aizturēt mani bez pamatota iemesla? Jūs to nožēlosiet, ticiet man! Es vēlos nekavējoties doties uz viesnīcu, vai dzirdat? Uz pieklājīgu viesnīcu.”

Policists paraustīja plecus. “Vai tad jūs neesat ceļā uz mājām, uz Brisbenu, ser?”

“Tas tiesa, bet es braukšu tad, kad pats to vēlēšos. Tāpēc vācieties prom, sasodītie stulbeņi!”

“Mēs esam šeit, lai jums palīdzētu, Kārnegija kungs. Drīz aties starpštatu diližanss. Konstebls Šellijs jau liek tajā jūsu bagāžu.”

Joprojām pārskaities uz policistiem, Kāmegijs sirds dziļumos sajuta mieru. Viņš vismaz tiks vaļā no šiem mūlāpiem, un ceļš līdz Brisbenai ir garš, ar daudzām pieturām. Policisti var iesēdināt viņu diližansā, bet tikpat viegli viņš varēs to atstāt, kad vien vēlēsies. Vismazāk viņam gribējās ieraudzīt Brisbenu, jo tur pie viņa durvīm klaudzināja kreditori un apkārt slaistījās tas viltnieks Kemps, lai tirdītu viņu ar jautājumiem.

“Varat būt droši, ka par šo varmācību es ziņošu, tiklīdz būšu nonācis Brisbenā,” viņš nošņāca. “Neesmu lūdzis jūsu palīdzību, kā jūs to dēvējat. Tagad varat iet, bet, ticiet man, jūs par to vēl dabūsiet trūkties!”

Kad Kārnegijam tika atļauts kāpt diližansā, viņš izraudzījās vietu pie loga, ar seju braukšanas virzienā, un apsēdās, cik cienīgi vien spēdams, taču tad iepleta acis, jo viņam blakus nostājās abi policisti.

“Ko tas nozīmē?” viņš noprasīja.

Policists pavīpsnāja. “Vai tad es jums nepateicu? Arī mēs braucam uz Brisbenu.”

Lai gan prāvais diližanss, kura lieliskie zirgi tika nomainīti katrā pieturvietā, pa līdzenumu spēja braukt ātri, ceļojumā tomēr pagāja vairāk par nedēļu, un visi pasažieri, pat Kārnegijs, uzelpoja, beidzot ieraugot Brisbenas klusās ielas.

Stīvajiem kauliem smeldzot pēc ilgā brauciena, Kārnegijs izkāpa no diližansa Brisbenas stacijā, izstaipīja kājas, ka locītavas nokrakšķēja vien, un, nelikdamies zinis par saviem pavadoņiem, uzsauca nesējam, lai palīdz tikt galā ar bagāžu.

Kad viņš izgāja nopakaļ nesējam uz ielas, kur stāvēja pajūgi, viņu bez smaida sagaidīja Kemps, ģērbies pilnā formastērpā.

“Kārnegija kungs, mums derētu aprunāties, pirms jūs dodaties mājās.”

“Nē, mēs neaprunāsimies. Es jūtos pazemots un pārguris. Un braukšu taisnā ceļā uz mājām.”

“Labi. Varam parunāt arī tur.”

Kārnegija māja Brisbenas dienvidos bija smilšakmens divstāvu celtne un būtu dēvējama par elegantu, ja tās izskatu nebojātu liela plāksne ar uzrakstu “Pārdod”, kas bija piestiprināta pie fasādes virs lieveņa. Alins būtu norāvis uzrakstu nost, ja vien tas nedotu viņam jaunu iespēju gausties par savu nabadzību.

Pa ceļam uz māju Kemps bija pavēstījis viņam jaunumu, ka prombūtnes laikā Kārnegijs esot izsludināts par bankrotējušu, un, lai izvairītos no negoda tikties ar tiesu izpildītājiem, Kārnegija kundze esot apmetusies sava tēva mājā; bet Aliņam tas tagad bija vienalga. Pārdodot māju, viņš varētu iegūt mazliet naudas, taču tikmēr viņa neviltotās žēlabas par to visu bija lielisks aizsegs pamatotām bailēm no tā, ka atkal būs jāpārcieš pratināšana, pēc tam kad nolādētā avīze cēlusi gaismā vecos notikumus.

Kārnegijs nepacietīgi ieveda Kempu salonā, nemaz necentās piedāvāt viņam kādus atspirdzinājumus un pats atkrita atzveltnī, izskatīdamies kā īsts gurduma un nomāktības iemiesojums.

“Nu tā. Kemp, jūs taču redzat, kādā izmisumā es esmu. Ko vēl jūs no manis gribat?”

“Es tikai vēlos vēlreiz pārrunāt tās laupīšanas detaļas.” “Simto reizi, vai ne? Jūs cerat, ka es sapīšos un pieļaušu kļūdu.”

Strupi atbildēdams uz tiem pašiem vecajiem jautājumiem, Kārnegijs novilka zābakus un zeķes, bet Kemps nelikās manām šo aizvainojošo izturēšanos.

“Jūs teicāt, ka esat dzirdējis, kā laupītāji aizjāj prom. Vai tur bija tikai divi zirgi?”

“Jā.”

“Man likās, jūs teicāt, ka uz ceļa varēja gaidīt vēl kāds.” “Varēja gan. Es nezinu.”

“Bet jūs skaidri redzējāt un dzirdējāt, kā aizjāj šie vīri?” “Jā.”

“To es jums jautāju tāpēc, ka seržantam Pollokam tagad ir vairāk palīgu un viņi ir pārbaudījuši jūsu nometnes vietu līdz pat tuvējam Blekvoteras krika krastam...”

“Un tad?”

“Un tad viņi upes krastā pamanīja nolauztus zarus un izmīdītu zāli; tas acīmredzot izdarīts pirms laba laika.”

“Kāds tam sakars ar šo lietu? Tur, lejā, varēja blandīties vai makšķerēt jebkurš.”

“Tik tiešām. Taču Polloks nolēma doties uz upes pretējo krastu, tieši pretim uzbrukuma vietai, un tur, nedaudz tālāk pa upi, tika atrasta maza airu laiva, nogremdēta dūņās.”

Alins sarauca pieri, tēlodams garlaicību, bet pakrūtē ietrīsējās trauksme. Tagad viņš nožēloja, ka nav piedāvājis Kempam viskiju; pašam derētu kāds malciņš. Dubults malciņš.

“Un interesanti ir tas, ka laivas dibens bija sadauzīts, ielauzts, it kā to kāds būtu nogremdējis tīšām. Jāsāk prātot, kas būtu varējis to izdarīt.”

“Kam gan daļas gar kaut kādu vecu, satrunējušu laivu?”

“Jā, bet tā nemaz nebija veca. Ja neņem vērā tīšo bojājumu.

tā bija gandrīz pilnīgi jauna. Kādēļ lai kāds nogremdētu labu airu laivu, kā jums šķiet?”

“Dieva dēļ! Kā, ellē, es to varu zināt? Droši vien tie nolādētie kanaki; atriebdamies saviem saimniekiem, tie sabojā visu, kas nav ēdams.”

“Jā. Mēs nodomājām, ka tas varētu būt vandālisma gadījums, taču dīvaini ir tas, ka nevienam, kurš dzīvo tajā upes krastā, nav pazudusi laiva.”

Alins atzvila krēslā un aizvēra acis. “Jūs runājat ellīgi gudri, Kemp, bet lai velns mani parauj, ja es zinu, kas noticis ar kaut kādu sasodītu airu laivu. Un tas man arī ir vienalga.”

Kemps paliecās uz priekšu un iespieda plaukstas starp ceļgaliem. “Varbūt pamēģināsim šādi. Ja nu laupītāji izraudzījās uzbrukumam tieši to vietu, lai varētu aiznest guvumu pie krika un aizvest to ar laivu? Pārvest to pār upi, nogremdēt laivu, lēkt seglos zirgam vai zirgiem un laisties prom ar visu laupījumu. Otrā krastā neviens viņus nemeklētu. Viņi varētu mierīgi jāt prom rožainā saulrietā.”

Alins ieinteresēts māja ar galvu. “Tā varētu būt. Manuprāt, maz ticams, bet iespējams.”

“Tiesa. Bet, ja jūs redzējāt Viloubiju un Makfērsonu un dzirdējāt, kā viņi aizjāj... starp citu, katrs uz savu pusi, jo Viloubi-jam vajadzēja doties uz pilsētu. Jūs taču teicāt, ka viņi aizjāja katrs uz savu pusi?”

“Jā, teicu. Protams. Noteikti.”

“Tādā gadījumā bija jābūt vēl trešajam. Tam, laivā.”

“Saki viens cilvēks! Jums varētu būt taisnība.”

“Bet jūs nedzirdējāt vēl vienu balsi? Trešo vīru?”

“Ja es būtu dzirdējis vēl vienu balsi, tad būtu to pateicis.” Kemps nopūtās. “Žēl gan, citādi viss būtu daudz skaidrāks. Redziet, mēs zinām, ka ar Viloubija ieroci nav šauts, un tas nozīmē, ka Makfērsons ir nošāvis visus trīs — sargus un vēl Teilora kungu. Bet, cik zināms, Makfērsons nav nekāds izcilais šāvējs.” “Tad šāvis būs kāds no tiem, kuri bija palikuši uz ceļa.”

“Un tad bandā jau ir bijuši vismaz četri vīri. Vai varbūt pieci. Varbūt seši, ja pieskaita vēl vienu, kurš gaida aiz upes. Guvums nemaz nebija tik liels, lai iznāktu pietiekami tik daudziem. Diez vai sevi cienošs laupītājs tāpēc būtu šāvis nost trīs cilvēkus. Tad jau strādnieks algā saņem vairāk.”

Kārnegijs paņēma mutautu un izšņauca degunu. “No visām šīm jūsu teorijām man sāp galva. Nesaprotu, kāpēc jūs man ar tām uzplijaties. Es biju viens no upuriem un kopš tās dienas vairs neesmu spējis atgūt veselību. Man ir pārāk daudz raižu, Kemp, lai darītu darbu jūsu vietā. Un neaizmirstiet — es sūdzēšos premjerministram par to, kā jūs esat pret mani izturējies.” Viņš piecēlās. “Un tagad, ja atvainosiet, man laikam tomēr būs tiesības atpūsties pēc tā murgainā ceļojuma ar diližansu.”

Beidzot ticis vaļā no Kempa, Kārnegijs ielēja lielā glāzē viskiju un saguma krēslā. Pēc pāris malkiem viņš jutās labāk un nopriecājās, ka atkal atrodas savā omulīgajā mājā. Viņš vairs neraizējās ne par Periju, ne par zeltu, zaudējis visas cerības, un, ja vien paliks pie sava stāsta, tad Kemps netiks viņam klāt, nespēs nekam piesieties. Varbūt tā viņa teorija par laivu ir ļoti tuva patiesībai — bet kas par to? Viņiem neizdosies saistīt Kārnegiju ar šo laivu. Un viņš arī nebija aizjājis rožainā saulrietā, kā bija izteicies Kemps; viņš bija palicis tieši tur, kur bija jāpaliek.

Un Makfērsons ar Viloubiju varēja gvelzt visu, kas tīk. Viņi joprojām bija galvenie aizdomās turamie. Kemps jaudātu atklāt vienīgi to, ka abiem bijuši vēl citi līdzzinātāji. Bet īstais līdzzinātājs — Plikpauris Perijs — acīmredzot jau sen bija gabalā.

Un bankrots galu galā nāca par labu, nevis traucēja. Kreditoriem nu būs jāsamierinās ar grašiem, kamēr Kārnegijam piederēja vairāki simti mārciņu, nebaltai dienai paslēpti zem grīdas dēļa šai pašā mājā.

“Lien kaut vai no ādas ārā, Kemp,” viņš ņirdzīgi teica, paceldams glāzi. “No manis tu vairs neko neizdabūsi.”

Atgriezies savā kantorī un rakstīdams ziņojumu, Kemps sliecās piekrist šim pieņēmumam. Lai gan viņam bija gaužām nepatīkami iet virzienā, ko norādījis tas nolādētais Makfērsons, viņš tomēr bija gatavs ticēt — Kārnegijs kaut kādā veidā ir iejaukts šajā noziegumā.

Pacēlis acis pret karalienes portretu, kas karājās pie sienas, Kemps uzrunāja viņu.

“Bet viņš tiešām ir sasodīti ciets rieksts, cienītā kundze, ja atļausiet tā izteikties.”

Toties Polloks strādāja vaiga sviedros. Viņš bija licis nomazgāt airu laivu, uzcelt to uz jahtas klāja un aizgādāt uz kādu Mēri boro piestātni. Tur laivu iecēla pajūgā un veda pie dažādiem pilsētas laivu būvētājiem, gan svarīgiem, gan nenozīmīgiem.

Beidzot laivu pazina Kāris Grosmans, vācu imigrants, kura prasmīgā laivu būvētāja slava auga augumā, kaut arī uzņēmums bija vēl pavisam mazs. Grosmans bija šausmās par to, ka viņa rokudarbs atrasts upes dibenā.

“Šēlīgais Diefs!” viņš iesaucās. “Kas notik ar manu laivu?” Viņš paklaudzināja pa laivas ķīli. “Paskat! Stingrs! Es tais no vislabākā koka! Kāds to ir sasits, velns ar ārā!”

Polloks pasmaidīja. “Tieši tā, draugs. Tā ir tīšām nogremdēta, vai jums tā neliekas?”

“Izdauzījuš caurumu no iekšas! Velna muļķi!”

“Vai atceraties, kam jūs to pārdevāt?”

“Protams. Vienam būdīgam vīram. Zvejnieks, viņš teic.” “Anglis?”

“Nē. Austrāliets.”

“Es domāju — vai viņš nebija kanaks vai aborigēns, vai ķīnietis?”

“Nē. Kā es teic. Viens no jumsim.”

“Kāds viņš izskatījās?”

Kāris paraustīja plecus. “Kā es teic. Būdīgs. Zvejnieks. Šauras acis. Pinkaina bārda.”

“Kādā krāsā mati?”

“Nezin. Bij adīta mice, kā visiem tiem zvejniekiem. Ar bum-bul galā, saprot?”

“Vai viņš maksāja skaidrā naudā?’’

“Visi man maksā skaidrā naudā, es nedod uz krīt.”

“Vai jūs ielaidāt laivu upē?”

“Jā. Es viņam parād, peld kā korķis. Tur, tās takas galā.” “Vai kāds redzēja, ka viņš paņem laivu?”

“Kas ta redzēs? Viņš man maksā, es ieliek laivu upē. Tā pieder viņam. Es iet prom. Man ir darbs. Es zin, ka viņš nenogrims.” “Kad jūs viņam to pārdevāt?”

“Ā. Tas ir jāpaskat. Nāk iekšā, seržant. Varbūt jūs grib glāzi sidra? Ļoti labs. Varbūt jūs var pateikt, kur dabūt vairāk pudeles, lai mēs var to tirgot.”

“Parunājiet ar Klaivu Hiljeru muitas kantorī Vorfstrītā. Iespējams, viņš zinās padomu.”

“Ak tā? Jūs uzrakstīs man to uzvārdu?”

“Jā, protams.”

Polloks ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā Hiljera uzvārdu, izplēsa lapiņu, iedeva to Karlam apmaiņā pret glāzi lieliska sidra un sāka staigāt pa pagalmu, aplūkodams pusgatavās laivas, lai gan no šā amata saprata maz.

Kāris atgriezās ar lielu kantorgrāmatu un ar pirkstu norādīja uz kādu ierakstu, bet Polloks papurināja galvu.

“Tas ir vāciski. Jums būs man jāpārtulko.”

“Ak jā. Es tik labi nerakst angliski. Datums ir četrpadsmitais marts. Viņš maksā septiņi šiliņi.”

Četrpadsmitais marts ? Trīs nedēļas pirms laupīšanas. Pollo-ku pārņēma satraukums.

“Viņa vārds? Vai viņš nosauca vārdu?”

“Jā. Izsauc man pa burtiem.”

Polloks pārsteigts skatījās uz ķeburainajām, ārzemnieciskajām rakstu zīmēm. “Vai tur rakstīts — Makfersons? Dž. Makfēr-sons?”

“Jā. Tas ir riktīg. Makfērsona kungs. Tā viņu sauc.”

Seržants apstulba. Vai Makfērsons tai laikā bija neslēpdamies klimtis pa pilsētu? Un vai viņš būtu nosaucis savu īsto

vārdu? Tas likumpārkāpējs gan bija velnišķīgi nekaunīgs, tomēr rīkoties šādi nozīmētu izaicināt likteni.

“Vēl viens, Kari. Vai tam vīram bija ruda bārda?”

“Nē, nē, nē. Es viņu atceros. Būdīgs, stiprs zvejnieks. Ar tādu bārdu kā man. Gaiša. Nordiska, tā jūs te sak. Gaiša. Ne sirma. Vienkārši gaiša. Es viņam teic, ka vajag kārtīgi apcirpt. Tad augs biezāka.”

Polloks sniedza viņam roku. “Pateicos, Kari, jūs esat man ļoti palīdzējis, un paldies par sidru! Visu cieņu jūsu sievai, tas ir varen gards.”

“Un laiva? Ko jūs tagad darīs ar laivu?”

“Kādu laiku atstāsim turpat pie policijas iecirkņa, bet, kad būsim tikuši galā, jūs varēsiet dabūt to atpakaļ.”

“Cik es maksā?”

“Necik. Varat ņemt tāpat.”

Pēc vairākām nedēļām Polloks, sācis ar tik lielām cerībām, ne-bija ticis ne soli uz priekšu. Neviens no aptaujātajiem zvejniekiem neko nezināja ne par šo laivu, ne par tās īpašnieku, un arī meklējamā apraksts viņiem neko nepauda. Policistam, kas bija norīkots vadīt viņa iecirkni, Polloks varēja ziņot vienīgi par savu pārliecību, ka šo laivu laupīšanā izmantojis kāds, kurš uzdevies par Mak-fērsonu, taču uz jauno priekšnieku tas neatstāja nekādu iespaidu. Viņaprāt, šajā teorijā bija vairāk robu nekā nelaimīgajā laivā, un viņš norādīja, ka labākais reālais pavediens, kurš viņiem patlaban rokās, ir Makfērsona saistība ar Viloubiju, jo vai tad citādi viņš būtu pieminējis jaunekli savā aizstāvības vēstulē?

“Abi acīmredzot ir uz vienu roku,” viņš teica. “Un tagad kaut kur slēpjas kopā. Ņemiet līdzi konsteblu Leisiju un dodieties pakalnos! Man vienalga, cik laika vajadzēs un vai jums būs jājāj līdz pat Bovenai, kur Makfersons redzēts dažādos laikos, bet jums viņš jāatrod. Izmantojiet ieteikumus, piedāvājiet atlīdzību, kukuļus, bet atrodiet viņus. Vai vismaz vienu no viņiem. Ja dabūsim rokā vienu, tiksim klāt arī otram.”

“Bet laiva? Kāds taču būs redzējis tajā zvejnieku; mums vismaz vajadzētu noskaidrot, kas viņš tāds bijis, pirms atmetam šo plānu kā nederīgu.”

“Tas jau ir atmests kā nederīgs. Ņemiet naudu un pārtiku, un, ja vajag, nastu nesēju zirgu, bet taisieties prom un atrodiet viņus! Starp citu, gribēju pateikt — man ļoti žēl, ka jums bija jāizvācas no policijas rezidences. To neizlēmu es. Ceru, tai mājiņā jums ir ērti.”

“Gan iztikšu,” Polloks nomurmināja, nevēlēdamies atzīties, ka viņa sieva ir sajūsmā par dzīvi jaunajā mājiņā, prom no policijas iecirkņa, kur nakts vidū viņus tik bieži bija pamodinājuši ļaudis, kas nāca sūdzēties. Polloku nepriecēja gandrīz bezcerīgais uzdevums — mēģināt tikt uz pēdām Makfersonam un Viloubi-jam, jo bija visnotaļ ticams, ka viņi jau atstājuši štatu, tomēr tai vakarā Polloks satikās ar Maiku Leisiju un izstrādāja plānu. Viņi nolēma iegriezties pēc iespējas daudzos lauku un piekrastes policijas iecirkņos, lai turienes policisti palīdzētu pārmeklēt attiecīgos apgabalus, pārbaudītu svešiniekus un atgādinātu vietējiem, ka par abu likumpārkāpēju aizturēšanu ir izsludināta atlīdzība. Pirmajā dienā abi devās kalnos, uz ziemeļiem.

Melam Viloubijam tas bija vienalga, jo viņš devās pretējā virzienā. Turēdamies iekšzemes pusē, viņš bija ticis garām Mēriboro un Gimpi un nonācis diezgan tālu dienvidos, visai grūti šķērsojamā apvidū. Viņa tēvs allaž bija daudzinājis, ka puikam galvā esot kompass, un tas Melam tagad labi noderēja, jo prātā bija noteikts ceļamērķis. Beidzot izjājis līdzenumos, viņš jau atradās vairāk nekā simt jūdžu uz ziemeļrietumiem no Brisbenas un nesteidzās, lai nenokausētu zirgu. Lāgiem vientuļajos ceļos viņš piebiedrojās citiem vīriem — klaidoņiem, vēršu dzinējiem, zemes pētniekiem — un sēdēja ar viņiem pie viena ugunskura, zinādams, ka šiem mazrunīgajiem ļaudīm dažkārt nav iebildumu pret kādu ceļabiedru, toties viņš piesardzīgi turējās nomaļus no fermām un ciematiem. Jaunas ziņas Melam vairs nebija vajadzīgas.

Sasniedzis lielo Kondcmīnas upi, viņš apmierināts pasmaidīja un sūkā jāt pa tās krastu augšup pa straumi. Klajumā, divu nomaļu zemesceļu krustojumā pacēlās ceļa stabs, kas vēstīja — jūdžu sešdesmit tālāk atrodas Šinšilas miests. Bet Melam vajadzēja mērot tikai pusi šā attāluma. Kad saule pēcpusdienas debesīs jau slīga zemāk un papagaiļu bari laidās mājup, viņš nogriezās pa šauru taku, ko tik labi atcerējās, un apstājās, lai atvērtu vārtus, kuri veda uz tēvoča fermu.

Mels paraudzījās apkārt. Ganības izkaltušas, sen nebija lijis. Kad viņš pirms vairākiem gadiem bija iegriezies šeit pēdējo reizi, mazo piena lopu fermu ietvēra lekni zaļojoši lauki. Taču citādi nekas nebija mainījies. Dzīvojamā māja tikpat noplukusi kā allaž, izbalējušais dēļu apšuvums brēktin brēca pēc krāsošanas, vienam logam bija izsista rūts, un apkārt, kā parasti, mētājās visādas grabažas; pat sarūsējušais arkls, pret kuru viņš bērnībā bija sagriezis kāju, vēl arvien aizmirsts gulēja koka pakājē. Tēvocis Silvers^3 — šādi iesaukts sudrabaini sirmo matu pēc — bija Meļa nelaiķa mātes brālis; viņš nekad nebija izcēlies ne ar īpašu kārtības mīlestību, ne ar čaklumu. Silvers ar sievu tik tikko jaudāja iztikt no tā, ko ienesa ferma.

Mels jāja tuvāk, un viņam pretim, satraukti vaukšķēdami, metās izkāmējuši suņi, bet no mājas nesteidzīgi iznāca pats Silvers, ģērbies savā “formastērpā”, kā to vienmēr bija dēvējis Meļa tēvs: flaneļa kreklā bez piedurknēm, izstaipītos, ar auklu sajoztos dungriņos un nobružātos zābakos.

“Ko tev vajag?” viņš ķērcoši noprasīja.

“Domāju, ka pacienāsi mani ar tasīti tējas,” Mels vīpsnādams sacīja.

Silvers ciešāk paglūnēja viņā ar savām apsarkušajām acīm. “Ka tevi jupis! Tas esi tu, Sonij? Nepazinu tevi ar tādu pinkainu bārdu. Nu saki viens cilvēks! Kā tu te radies?”

“Tāpat vien jāju garām, tēvoc. Domāju — iegriezīšos, paskatīšos, kā tev iet.”

“Tas labi. Nāc tik iekšā, Sonij! Sievas, redz, man vairs nav. Viņziem nomira.”

Mels nolēca no zirga. “Bēdīgi. Tante Dota man bija mīļa.”

“Bija gan. Bija gan. Bet viņa dabūja briesmīgu plaušu karsoni, un pēc tam, kā teica dakteris, vēl sākās sarežģījumi, viņa vairs nejaudāja paelpot. Nabadzīte, beigās nāve viņai bija īsts atvieglojums, tas nu viens, kas tiesa.”

“Jā, ko tu padarīsi. Vai varu vispirms noseglot zirgu? Mums šodien bija grūts ceļš...”

“Jā. Ved viņu rinkī, uz sētaspusi. Ak tad esi mērojis tālu ceļu, ko?”

Mels pamāja. “Tā varētu sacīt.”

Pēc divām dienām Mels, kā parasti, atpelnīja savu uztura tiesu, draudzīgi palīdzēdams. Silvers bezgalīgi gaudās par savu reimatismu un nodeva govju slaukšanu māsasdēla ziņā, atļāva viņam arī gatavot maltītes, un to Mels darīja ar lielāko prieku. Pirmajā vakarā nogaršojis Silvera gatavoto sautējumu, viņš vairs itin nemaz nesteidzās baudīt to atkal.

Lai aizpildītu pārējo laiku, viņš ņēmās ravēt aizaugušo sak-ņudārzu, kas reiz bija viņa tantes prieks un lepnums; Melam izdevās sakopt dažas kartupeļu un rāceņu vagas, pagalam pamestas novārtā, un ieviest kādu kārtību tajās dobēs, kuras bija sagatavotas augu pārstādīšanai. Vakaros viņš sēdēja pie pavarda, spēlēja ar tēvoci kārtis un uzjautrināja viņu ar veciem, labi zināmiem trikiem.

Tomēr beigu beigās viņš nosprieda, ka vecajam vīram ir tiesības zināt šā negaidītā apmeklējuma īsto iemeslu.

“Es nepalikšu ilgi,” Mels iesāka. “Man būs jādodas tālāk, bet bija jauki te kādu brīdi atvilkt elpu. Redzi, kas par lietu...”

Silvers smēķēja savu pīpi un uzmanīgi klausījās Meļa stāstā — ka viņš tagad bēguļojot un kāpēc tā noticis.

“Tā nu tas apmēram ir,” Mels pēdīgi noteica. “Viena liela, ellīga ķeza, un es tai esmu pašā vidū.”

r

Tēvocis izdauzīja pīpi pret pavarda mūrīti un nopūtās. “Es jau prātoju, kad tu vienreiz to izstāstīsi.”

“Tu zināji?”

“Skaidrs, ka zināju, kā citādi. Te jau pasaule nebeidzas. Es ik pa laiciņam aizbraucu uz Sinšilu pēc pārtikas un nopērku avīzi. Tu esi slavens, Sonij, arī šeit. Policijas iecirknī pie sienas pat piesprausta tava bilde, kur lieliem burtiem solīts piecdesmit mārciņu tam, kas tevi noķers.”

“Vai policisti nav pie tevis bijuši?”

“Nebīsties. Kālab lai viņi te nāktu? Es esmu Silvers Džef-riss, nevis Viloubijs. Ar mani tam nav nekāda sakara.”

“Tad ir labi. Negribu sagādāt tev nepatikšanas.”

“Tās nav nekādas nepatikšanas, ka tu esi šeit, Sonij. Bet ko tu darīsi tālāk?”

“Nezinu. Droši vien jāšu uz dienvidiem. Domāju pat laisties pāri uz Rietumaustrāliju. Tur viņi mani nemūžam neatrastu.”

“To tu met ārā no galvas. Tuksnesi tu vienatnē nespēsi šķērsot neparko. Tad tev vajadzētu kamieļu karavānu. Tu tur dabūsi galu.” Večuks sabikstīja uguni pavardā. “Vai kādreiz esi domājis pieteikties policijā?”

“Nē.”

“Kāpēc ne? Tā būtu drošāk. Ja reiz tu esi apsūdzēts, tevi var šaut nost bez brīdinājuma.”

“Nē.”

“Sonij, tev derētu par to padomāt. Tu nevari visu laiku bēgt. Tagad tu esi tālu prom no tiem ziemeļu negantniekiem. Ja pieteiksies šeit, tev būs gan advokāts, gan godīga tiesa. Parādi viņiem, ka esi bez vainas. Es aizbildīšu vārdu, ka tu esi lāga puisis. Un tava māsa tāpat. Saņēmu no viņas vēstuli, viņa ir noraizējusies par tevi.”

“Vai pie viņas ir bijuši policisti?”

“Jā. Viņi okšķerējas apkārt un meklē katru, kas tevi pazīst, tāpēc turp tev nevajag doties.”

“To es arī nedarīšu. Es jau domāju, ka tā notiks.” Mels izņēma no maka tabaku un uztina smēķi.

“Tā tev ir beidzamā tabaka?” Silvers noprasīja.

“Jā. Bet es varu iztikt bez tās.”

“Nevari vis. Rīt aizjāšu uz pilsētu, nopirkšu ēdamo un atvedīšu tev tabaku. Vai tev vajag vēl kaut ko?”

“Tikai sērkociņus un tēju,” Mels sadrūmis atbildēja. “Nekas cits man nav vajadzīgs. Labāk, ja mantu maiss ir viegls.”

“Žēl gan, Sonij. Bet, paklau, kamēr būšu prom, tu tā kārtīgi padomā par maniem vārdiem. Visu mūžu tu esi klīdis pa ceļiem, to es zinu, bet tagad ir citādi. Tev pašam būs labāk, ja pieteiksies. Tu nemaz neesi pa īstam pasludināts ārpus likuma. īstajiem zeļļiem palīdz draugi un bandas, un tomēr beigās viņus noķer...” “Vari nestāstīt. Esmu ar viņiem ticies. Un negribu ar viņiem sapīties. Tad es iekultos vēl lielākā ķēpā.”

Silvers iedegās ziņkārē. “Ar ko tu esi ticies?”

“Tas tev nav jāzina, tēvoc. Viņi visi ir jukuši.”

“Bet kur tu visu šo laiku blandījies?”

“Pakalnos,” Mels izvairīgi atteica. Pat Silveram viņš nespēja pieminēt brīnišķīgo Freizera salu un savu būdiņu Orhideju līča liedagā. Tas laiks, tāpat kā brīži, kas pavadīti kopā ar Emīliju, viņam bija kļuvis dārgs un pasargāja no nomāktības. Viņš nemitīgi sapņoja par to vaļējām acīm un bieži pat iemiga, prātodams, kā varētu aizvest Emīliju uz turieni. Sākumā ar laivu uz anglikāņu misijas māju salā, tad varētu aizņemties zirgus, jo ceļš gar okeāna krastu bija tāls, un tad viņš kopā ar Emīliju dotos uz turieni un vērotu viņas seju, rādīdams viņai pirmatnīgo liedagu un tīrās, baltās smiltis, bet pēc tam pamātu uz pretējo pusi, lai Emīlija palūkojas uz tropu meža spilgto zaļumu un orhidejām... uz neskaitāmām orhidejām, kas mirdz kā dārgakmeņi... Dažreiz šīs garās, romantiskās idilles vidū viņš iemiga, bet tas jau nebija svarīgi...

Silvers, sēdēdams vecajā, nodeldētajā atzveltnī, bija iesnaudies, tāpēc Mels klusu aizlavījās uz savu guļvietu āra nojumē, ievērodams, ka naktis šeit ir vēsākas. Varbūt pirms došanās prom derētu izdiedelēt no Silvera pāris segu.

Agri nākamajā rītā, kad tēvocis bija iejūdzis zirgu un aizbraucis, Mels pabeidza slaukt govis un izlaida tās aplokā, pēc tam aizstiepa smagās kannas pie tālajiem vārtiem, kur tās parasti savāca pienotavas vīri, un ar skumjām vēroja, cik stipri ferma nolaista, jo Silveram par to nebija nekādas intereses. Viņam tagad piederēja tikai ducis govju, teļa nebija neviena. Piena separators rūsēja govju kūtī. Dīkā stāvēja arī koka ķērne, kurā tante Dota reiz bija kūlusi sviestu, lai pārdotu gan to, gan sieru. Melam gribējās palikt šeit ilgāk un palīdzēt atkal iekopt fermu, taču tas nebija iespējams. Agri vai vēlu kāds sāktu brīnīties, kas tur tā raujas pa vecā Silvera saimniecību, un viņš neparko nevarēja pieļaut, lai veco vīru apsūdz par to, ka viņš devis patvērumu bēglim.

Mels sāka smieties, kad Silvers beidzot pārradās mājās un grīļīgi izrausās no ratiem, būdams kunga dūšā, vicinādams tukšu ruma pudeli, tomēr, pirms ņēmis uz krūts, viņš vismaz bija nopircis vajadzīgo — tēju, miltus, cukuru un vēršgaļas sānu, kā arī tabaku. Mels iestīvēja Silveru virtuvē un atgriezās, lai izceltu no ratiem pirkumus un izjūgtu zirgu. Silvers bija atvedis arī dažas avīzes, bet likumpārkāpēji tajās nebija pieminēti, un Mels iepriecināts lasīja, kamēr tēvocis krāca savā atzveltnī.

Vēlāk viņš pamodināja Silveru, abi ieturēja maltīti — ceptu gaļu un dārzeņus —, un Mels ierosināja uzspēlēt kārtis, bet Silvers nebija īstajā omā; Mels pavīpsnādams nodomāja, ka tas ir gluži saprotams, tāpēc abi gandarīti devās pie miera, un mājā iestājās klusums.

Naktī Mels izdzirda rejam suņus, bet nosprieda, ka vainīgs mēness vai varbūt kāds dingo, kurš slapstās apkārt, un iemiga atkal.

Kad viņš pamodās, caur koku lapotni blāzmoja pirmā ausma un viņam blakus stāvēja divi vīri, pavērsuši pret viņu ieroču stobru salto tēraudu. Mazliet nostāk, viņiem aiz muguras, stāvēja Silvers, bāls un nomākts.

“Taisies, Viloubij!” viens no vīriem teica. “Celies. Ģērbies. Lēnām. Tikai lēnām.”

Abi pakāpās atpakaļ un joprojām turēja Melu uz grauda, kamēr viņš ģērbās, apzinādamies, ka nu ceļš vedīs uz aukstu cietuma kameru. Mels klausīja pavēlei un gausi uzvilka silto jaku virs flaneļa krekla un dungriņiem.

“Tu esi arestēts,” svešinieks piebilda, un Mels nopūtās, samierinādamies ar neizbēgamo. Tas jau nebija nekāds pārsteigums.

Kad gūstītāji veda Melu laukā, viņiem tuvojās Silvers ar Meļa zirgu pavadā. “Piedod, Sonij,” viņš teica. “Tā būs labāk.” To dzirdot, Mels satrūcies paskatījās uz viņu.

“Tu mani nodevi?”

“Tā nudien būs labāk,” Silvers nomurmināja.

“Kam, Silver?” noprasīja policijas seržants, kuru, kā Mels uzzināja vēlāk, sauca par Moloniju un kurš nemaz nebija slikts puisis. Viņš nospļāvās Silveram pie kājām. “Savu atlīdzību tu dabūsi.”

Mels skumji pievērsās tēvocim. “Es domāju, ka tu man tici.”

“Ticu jau arī, Sonij. Tiešām ticu.”

“Tad kāpēc?”

“Nāc, nu, puis, kāp zirgā,” teica Molonijs. “Tāpēc, ka tas maitasgabals var dabūt par tevi naudu. Viņš apgalvo, ka esot tavs tēvocis. Žēl, ka tu nepazīsti viņu tik labi kā mēs. Vecais Silvers par sešiem pensiem pārdotu pats savu dvēseli. Par tavām piecdesmit mārciņām viņš jau ir pastellējis pārtikas bodē veselu kalnu labumu. Vai negribi viņam ko pateikt, pirms jājam prom?”

“Nē.” Mels uzlēca zirgā un jāja nopakaļ konsteblam, kas jau nogriezās uz ceļa pusi. Seržants Molonijs viņiem sekoja, tīšām pamezdams vārtus vaļā.

Molonijs vis nedomāja pieļaut tādu kļūdu kā Meļa pirmais sagūstītājs. Līdzko viņi tika uz ceļa, viņš lika aizturētajam nokāpt no zirga, rūpīgi pārbaudīja, vai viņam klāt nav ieroču, atņēma pātagu un tad ļāva atkal sēsties seglos.

“Tuvinieki sauc tevi par Soniju?” viņš jautāja, bet Mels par atbildi spēja tikai pamāt ar galvu.

Tad viņu piesēja pie zirga un konstebls paņēma pavadu, lai vestu gūstekni uz Šinšilu.

Jādams Viloubijam blakus, Molonijs ievēroja, ka, par spīti valgiem, viņš stalti turas seglos — pat tad, kad seržants palaida zirgus riksī, lai trīsdesmit jūdžu garo ceļu pieveiktu pēc iespējas drīzāk. Šis puisis, viņš nosprieda, mežos jūtas kā mājās. Tēvocis bija teicis, ka Viloubijam esot divdesmit divi gadi, taču viņš izskatījās jaunāks. Bet ko gan var gribēt no Silvera, tas tik tikko māk pieskaitīt desmit pie desmit. Tiesa, tikai ne tad, ja runa ir par atlīdzību. Tur viņš pieprasīs visu līdz pēdējam penijam.

Pakalnu korē viņi pagausināja gailu, un Molonijs mēģināja aprunāties ar savu gūstekni, bet Viloubijs nebija sevišķi runīgs un novērsās, it kā ainava viņu interesētu vairāk.

Miestiņā viņi iejāja pa sānceļu, taisni pāri pļavām, un aizturētais tika ievietots vienvietīgā kamerā aiz policijas iecirkņa; pēc tam Molonijs ar milzīgu atvieglojuma izjūtu varēja doties uz telegrāfu un nosūtīt uz Brisbenas galveno pārvaldi ziņu, ka apcietinājis ārpus likuma pasludināto Viloubiju.

Jau pēc brīža šī vēsts bija aplidojusi visu miestiņu, un satraukti ziņkārīgie steidzās uz policijas iecirkni, lai pārliecinātos paši un varbūt pat uzmestu aci izdaudzinātajam laupītājam.

“Tagad nu Šinšila kļūs slavena!” viņi līksmi sauca, vajāja Moloniju, lai uzzinātu vairāk, un jutās vīlušies, ka nav notikusi apšaude un ka Viloubijs padevies bez pretošanās. Seržants uzdeva savam konsteblam atbildēt uz jautājumiem, bet pats izgāja sētā un ieskatījās sava cietumnieka kamerā.

“Tev viss kārtībā?”

“Jā, ser.”

“Vai kaut ko atnest?”

“Es labprāt paēstu. Un noskūtos.” Viņš vāri pasmaidīja. “Rādās, tā sasodītā bārda man vairs nebūs vajadzīga.”

“Taisnība.”

Molonija sieva gatavoja brokastis vīriešiem, ari gūsteknim, bet tikmēr kāds vietējās avīzes reportieris pamanījās ielavīties se tā un palūkoties uz apcietināto, kas tiešām izskatījās briesmīgs ar pilnbārdu un zilām, apaļām acīm. Un liels arī, īsts, dzīvs noziedznieks! Reportieris metās prom, lai sameklētu miestiņa vie nīgo fotogrāfu, kurš bija specializējies ģimenes portretos, jo laikraksts “Sinšilas Vadonis” pagaidām neizmantoja fotoattēlus.

Kad viņš atgriezās kopā ar savu biedru, kas bija ilgi tūļājies, meklēdams īstos piederumus tik svarīga portreta uzņemšanai, pie cietumnieka jau bija paciemojies bārddzinis. Abi ieraudzīja nevis baismīgu laupītāju, bet gan puišeli ar bērna seju; viņš vairāk atgādināja kuras katras mātes prieku un acuraugu — ar gludiem vaigiem, nevainīgām, zilām acīm un mīkstiem, gaišiem matiem.

Reportieris sāka strīdēties ar Moloniju, pieprasīdams tiesības nofotografēt cietumnieku, norādīdams, ka uz spēles likts miestiņa gods, ka vietējiem ir jāļauj fotografēt pirmajiem, jo drīz būs klāt vesels bars citu fotogrāfu; un seržants piekāpās. Viņš pat bija ar mieru nostāties savam gūsteknim blakus. Galu galā ne jau katru dienu lauku policists pārspēj savus kolēģus divos štatos, arestēdams tādu cilvēku.

Tikmēr, skribelēdams mazā piezīmju grāmatiņā, reportieris mainīja savu stāstu. Viņš bija dzirdējis, ka Molonijs uzrunā apcietināto par Soniju, kas bija daudz piemērotāk un interesantāk par parastu “Melu”. Tā nu slavenais likumpārkāpējs kopš tā laika kļuva pazīstams kā Sonijs, gluži bērnišķīga izskata puisis, kurš neatbild ne uz kādiem jautājumiem un tikai atkārto; “Es neesmu vainīgs. Nekad mūžā neesmu nevienam uzbrucis.”

Reportierim, vārdā Džesijs Fīldss, bija neskaidra nojauta, ka Molonijs gūsteknim tic, lai gan skaļi neatzīstas. Šim Sonijam piemita kaut kas tāds, kas Džesijam atgādināja paša jaunāko brāli, kurš bija gājis bojā, nokrītot no zirga. Atgriezies redakcijā, Džesijs uzrakstīja savai avīzei šīs aizturēšanas aprakstu un visu tekstu pa telegrāfu nosūtīja “Brisbenas Kurjeram” un “Sidnejas Rīta Vēstīm”.

Tad Džesijs sāka šķirstīt vecos avīzes numurus, meklēdams katru sīkumu par šo laupīšanu un slepkavībām, un izlasīja, ka ar Viloubija ieroci nemaz nav šauts, kas gan nebija nekāds aizbildinājums. Viņš būtu varējis izmantot citu šauteni, ko iedevis līdzzinātājs vai līdzzinātāji. Notikums bija piesaistījis tik milzīgu sabiedrības uzmanību, ka tam bija pievērsušies arī dažādi politiķi, pieprasīdami, lai ļaundari tiek aizturēti, taču viņu viedokļos Džesijs nemaz neieskatījās un uzmeklēja pašu pēdējo ziņu — vēstuli, kuru nešpetnais Džeimss Makfērsons bija nosūtījis kādai Mē-riboro avīzei un kurā apgalvoja, ka neesot vainīgs nedz viņš pats, nedz Viloubijs. Džesija redaktors nebija iepazinies ar visu tekstu, un pats Džesijs tieši tāpat. Viņi gluži vienkārši bija pārpublicējuši kāda Brisbenas laikraksta komentāru, kurā vēstule bija raksturota tikai kā interesants, bet ne nopietni ņemams fakts.

Molonijam bija pavēlēts nevilcināties. Brisbenas policijas priekšnieks, kāds Džespers Kemps, bija atsūtījis telegrammu, kurā pavēlēja viņam nekavējoties vest aizturēto uz Brisbenu. Papildu apsardzei no Mailsas pilsētiņas vajadzēja pavadīt viņu vairāk nekā simt piecdesmit jūdžu garajā ceļā.

“Nu re, cauri ir,” noteica “Vadoņa” īpašnieks un redaktors, kad divas dienas vēlāk viņi noskatījās, kā gūsteknis un apsardze dodas prom. “Vismaz Sinšila brīdi bija iecelta saulītē.”

“Ne jau brīdi vien. Tas vēl nav beidzies,” iebilda Džesijs. “Mēs joprojām varam tai visā piedalīties.”

“Ak, liecies nu mierā, Džesij! Pagājušajā naktī man tevis dēļ bija jāpaliek nomodā un jāklausās tavos stāstos. Nu, un kas par to, ja tas zēns apgalvo, ka savu mūžu neesot nevienam uzbrucis? Viņš tomēr tur atradās. Viņš bija klāt.”

“Tad kur ir zelts? Un bankas nauda? Viloubijs ir galīgs nabags. Segli plāni kā papīrs. Ja viņam būtu kāds grasis pie dvēseles, tad taču viņš būtu varējis palūgt, lai Silvers nopērk jaunas zirglietas.”

“Kurš tad uzticēsies Silveram?”

“Viņš uzticējās! Molonijs teica, puika neesot spējis aptvert,

ka Silvers viņu pārdevis. Viņš domā — ja Viloubijs nejustos tik satriekts, tad no viņa varētu uzzināt ko vairāk.”

“Nu, neko viņš nav uzzinājis. Mēs sekosim notikumiem — visi šejienieši gribēs zināt, kā tie risinās, — bet savu mēs esam padarījuši.”

“Ne velna! Es došos aprunāties ar Silveru. Vai tad tu nesaproti? Puisis dzīvoja pie viņa un noteikti būs kaut ko izstāstījis. Un par pāris mārciņām stāstīs arī Silvers. Makfersons noteikti pazīst Viloubiju, ja jau aizstāv viņu. Varu derēt — puika zina, kur slēpjas lielā zivs, un to viņš, iespējams, ir pateicis savam tēvocim.”

Tēvocis Silvers činkstēja un gaudās.

“Tā būs labāk, es visu laiku teicu Sonijam. Gribēju, lai viņš iet un piesakās pats. Negribēju, lai viņu nošauj kā suni. Viņš ir lāga puika. Paskat, kā viņš te pūlējies, visu sakārtojis! Pat aizvācis arklu, kas te mētājās. Arī govis slauca.” Un viņš turpināja tādā pašā garā.

Džesijs ļāva viņam runāt, sargādamies pieskarties mulsinošajam jautājumam par atlīdzību, līdz beidzot atrada izdevību pieminēt Viloubija apgalvojumu, ka viņš neesot vainīgs.

“Kā tas īsti notika?” viņš jautāja. “Vai viņš te vienkārši iegriezās ciemos, tāpēc ka jūs esat viņa tēvocis?”

“Jā, taisni tā. Kur bijis, kur ne, iejāja sētsvidū. Ar to bārdu es viņu nemaz nepazinu.”

“Un viņš nebilda ne vārda par to, ko pastrādājis?”

“Neko daudz. Bet es jau tāpat zināju visu, kas ar viņu noticis. Es tak neesmu akls. Un lasīt māku. Zināju, ka manis paša miesa un asinis, kauls no mana kaula iejaukts tanī lielajā zelta nolaupīšanā.”

“Es laikam būšu nonācis strupceļā,” Džesijs teica. “Gribēju dzirdēt, kā tur īstenībā bijis ar to laupīšanu, un labprāt būtu arī samaksājis pāris mārciņu, bet, cik saprotu, ar jums Viloubijs ir bijis tikpat mazrunīgs kā ar Moloniju un visiem citiem pilsētā.”

Acīm redzami apņēmies mainīt nostāju, Silvers pietrūkās no virtuves galda, pie kura iedzēra pa malciņam uz Džesija rēķina.

“Ko tad jūs iedomājaties — ka viņš man nepateica? Es tak esmu viņa tēvocis! Vilcinājās gan ilgi, bet beigu beigās tas bija kādam jāizpauž. Skaidra lieta, ka viņš man izstāstīja par laupīšanu!”

“Un ko?” Džesijs izsmejoši noprasīja. “To, ka viņš bijis tikai nevainīgs skatītājs?”

“Ko nu jūs zināt,” Silvers ņurdēja. “Vai sīvais jums vēl ir? Iedomājieties, tas sasodītais puika nedzer! Viņa tētuks, tas varēja strēbt kā teļš, bet Sonijs ne mutē neņem. Uzkuļas un neatved ne lāsīti savam vecajam tēvocim!”

Džesijs prātoja par to, izgājis ārā un no savas seglu somas ņemdams puspintes pudeli ruma. Viloubijs bija mēnešiem ilgi izvairījies no policijas, kas viņu rūpīgi meklēja; neviens nebija viņu pat redzējis. Varbūt viņa pirmā kļūda bija tā, ka, pats būdams atturībnieks, viņš bija piemirsis atvest Silveram šejieniešu parasto ciemkukuli — vismaz kādu drusciņu sīvā. Jo tagad, ieraudzījis viesa rokā pudeli, Silvers staroja kā saulīte.

“Mēs nu žigli iedzersim pa malciņam ruma,” Džesijs teica, skaidri likdams noprast, ka atlikumu ņems līdzi. “Un tad es došos ceļā.”

“Ko nu jūs zināt,” Silvers atkārtoja, nobaudījis rumu. “Sonijs man izstāstīja visu. No sākuma līdz beigām. Man domāt, esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kurš zina, kā viss noticis īstenībā. Un, kā jums liekas, kāpēc? Tāpēc, ka Sonijs izstāstīja man. Viņš nosprieda, ja jau es esmu tik labs un dodu viņam patvērumu, tad man ir tiesības — tā viņš teica — man ir tiesības zināt. Kā jums patīk?”

Silvers kareivīgi izrieza zodu, un Džesijs drosmīgi pamāja, lai gan klusībā viņam gribējās šo nelieti nožņaugt.

“Ak, ko nu niekus, Silver! Es ierados šeit tikai tādēļ, lai kaut ko noskaidrotu par Viloubija pagātni, ģimeni un tā tālāk. Lai nu ko viņš jums teicis par laupīšanu, tie noteikti ir salti meli, jo viņš vēl arvien tēlo labiņo. Tā ka — nestāstiet pasakas.”

Si 1 vērs apvainojās. “Ak šitā? Nu tad klausieties Sonijs se dēja taisni tur, tajā krēslā. Atvainojās, ka ienesis nelaimi mana mājā, un izstāstīja man visu līdz beidzamam, ka es te sēžu. Ivs paziņoju policijai tikai tāpēc, ka tā bija labāk, un vel. ziniet, la atlīdzība. Tikpat labi kā es varēja paziņot jebkurš cits...”

Džesijs bija izņēmis piezīmju grāmatiņu. “Ko viņš teica, Silver? Nebūs vairs ne naudas, ne ruma, ja nedabūšu visu d/.ir dēt — un bez jūsu izpušķojumiem!”

“Jēzus! Kālab lai es nestāstītu jums patiesību, kā pats esmu to dzirdējis? Man nav ko slēpt. Mani nekur nevar vainot. Bija tā... Viņš bijis zelta raktuvēs, un gājis tīri labi. Viņam vienmēr ir veicies, viņš vienmēr ir pratis tikt pie kāda graša, šitais Sonijs...”

Cik vien labi spēdams atcerēties, Silvers izklāstīja pārsteigtajam reportierim visu tā, kā bija stāstījis Mels Viloubijs pats. Dzirdētais satrauca un ieintriģēja Džesiju, viņš bija spiests nemitīgi pārtraukt stāstītāju, lai pierakstītu katru vārdu. Viņš saprata, ka ticis ne tikai pie varena materiāla, bet arī pie iespējas izdarīt ellišķīgi veiklu gājienu, tāpēc ik pa brīdim atalgoja Silveru ar malciņu ruma, lai ieeļļotu viņam mēli. Viņš juta, ka večuks nemūžam nespētu sagudrot stāstu, kurš skanētu tik vienkārši un godīgi kā šis. Viloubijs tur nemaz nebija bijis. Viņš bija klausījis rīkojumam un devies uz Mēriboro, lai, kā pavēlēts, ziņotu policijai par zelta kravu, kas jau bija ceļā, un lūgtu policijas apsardzi bīstamākajā brauciena posmā. Šo plānu jau iepriekš bija izstrādājis nevis Viloubijs, bet gan zelta raktuvju inspektors kopā ar Mēriboro policijas seržantu, jo kravas pārvešanas laiki tīšām tika iekārtoti neregulāri.

Kad stāsts bija galā, Džesijs uzdeva vēl dažus jautājumus.

“Un Makfersons? Ko Viloubijs teica par viņu?”

Silvers pakasīja pakausi un ar ilgām palūkojās uz ruma pudeli. “Neko. Viņš teica, ka saticis dažus laupītājus, bet tie viņam neesot patikuši.”

“Neesot patikuši?” Džesijs iesmējās. “Kā tad tā?”

Tas Silveru aizskāra. “Jūs nepazīstat Soniju. Viņš gan satika tos vīrus, bet tie viņam nebija pa prātam. Tādus viņš uzskata par gatavajiem neģēļiem.”

“Kas tie bija par laupītājiem?”

“Kā lai es zinu? Viņš jau neteica.”

Džesijs atzvila krēslā. “Silver, jūs man esat ļoti palīdzējis, un es jums samaksāšu. Te būs. Divas mārciņas nu ir galdā. Bet Sonijs nav tik svarīgs. Man vajag ziņas par Makfērsonu. Par Makfērsonu es šo summu dubultošu.”

Silvers blenza uz naudu, un Džesijs redzēja sāpes viņa acīs, tomēr pat Silvers nespēja sacerēt pasaciņu par Makfērsonu.

“Sonijs nebilda ne vārda par Makfērsonu. Džesij, viņš ir klaiņojis viens pats, bez palīga. Viens kā pirksts. Neviena cita. Tāpēc es zināju, ka viņš neizturēs. Tāpēc man vajadzēja par viņu ziņot,” večuks gaudās. “Tas bija tikai laika jautājums.”

“Nu labi. Vēl kas. Visu šo laiku viņš ir kaut kur slēpies. Kur viņš bija? Ja mēs zināsim to, tad vieglāk varēsim tikt uz pēdām Makfērsonam.”

“Goda vārds, draugs, es nezinu. Ja zinātu, tad pateiktu.” “Varu derēt, ka pateiktu. Tagad sāksim no sākuma. Pastāstiet man par Soniju, par viņa tuviniekiem. Kur viņš ir audzis?” Silvers ieirgājās. “Man domāt, Sonijs ir audzis uz lielceļa. Vēl galīgs knauķis būdams, blandījās apkārt kopā ar savu veco. Tur nav daudz ko stāstīt. Viņa tētuks bija pļēgurs, bet Sonijs nepieļāva, lai kāds bilstu par viņu kaut vienu sliktu vārdu...” Mazpamazām Džesijs izdibināja diezgan daudz par Vilou-bija bērnību un domās jau uzskicēja viņa portretu.

“Un draugi? Kas bija viņa draugi?”

Silvers paraustīja plecus. “Tādam zēnam kā Sonijs bija daudz draugu gadatirgos un tamlīdzīgās vietās. Viņš visiem patika, bet pats bija vientuļnieks.”

“Neatkarīgs?”

“Jā, tas ir īstais vārds. Nekad neko nevienam nelūdza. Tāpēc, redz, viņš te tik daudz padarīja...”

Un tad jau arī ierados es, nodomāja Džesijs. Saruna bija galā. Viņš savāca savas mantas, atstāja uz galda naudu un atlikušo rumu un atvadījās no tēvoča Silvera.

Atceļā uz Sinšilu viņš sacerēja plašu rakstu, ko nosutis gan lielajiem laikrakstiem, gan vietējai avīzei; tad viņš lauzīja galvu, pūlēdamies izgudrot virsrakstu, kurš varētu būt, piemēram, tāds: “Sonija Viloubija dzīve un dēkas”. Kaut kas tamlīdzīgs. īsta sensācija. Un tā nebūs pēdējā.

Stiprs lietus lija Brisbenā tai naktī, kad ēnām līdzīgi stāvi tumšos impregnēta auduma mēteļos rāmā solī jāja uz policijas kazarmu pusi, lai nogādātu tur aizturēto. Kad pie staļļa visi izkāpa no segliem, Viloubijs pievērsās seržantam Molonijam.

“Vai drīkstu lūgt jums kādu pakalpojumu?”

“Protams, drīkstat.”

“Vai jūs parūpēsieties par manu zirgu?”

Molonijs pūlējās runāt jautri. “Gribi, lai es par to gādāju tavā vietā?”

“Tas ir atkarīgs no turpmākā. Ja es neatnākšu viņam pakaļ, varat ņemt viņu sev. Straikers ir labs zirgs, gudrs. Es negribētu, lai viņu pievāc, kas pagadās.”

Molonijs piekrītoši pamāja, manīdams, ka pārējie policisti skumji novēršas, šīs domas aizkustināti.

“Pie manis viņš būs labās rokās, Sonij.”

Belvjū pansijā valdīja liels satraukums. Skolotāja un džentlmenis, kas bija kāda ministra sekretārs, bija paziņojuši par savu saderināšanos Medlova kundzei, un viņa čakli iznēsāja šo vēsti visiem saviem pārējiem viesiem. Viņa pat ieminējās Tisingtones jaunkundzei, ka varbūt varētu sarīkot pēcpusdienas tējas dzeršanu par lētu maksu, tomēr abi bija noraidījuši viņas priekšlikumu, dodami priekšroku divalnei.

Rūta uzskatīja, ka šo aizbildinājumu par divatni Daniels ir izteicis ļoti veikli, bet viņš jau arī apgrozījās izcilās aprindās, kur diplomātija, kā pats nereti piezīmēja, ir dzīvesveids. No Daniela stāstītā viņa tagad zināja, ka parlamentārieši ir ļaudis, ar kuriem ir īpaši grūti saprasties. Apzinādamās, ka takta izjūta nav viens no viņas lielākajiem tikumiem, Rūta ārkārtīgi apbrīnoja Dānieļu par tādu atbildi. Dzirdēdama tik vulgāru priekšlikumu, viņa būtu pateikusi Medlova kundzei strupu “nē”; viņai nebija ne mazākās vēlēšanās lieki saistīties ar svešiniekiem un uzbāzīgiem cilvēkiem, kas mājoja šajā pansijā. Rūta pat sliecās uz pieņēmumu, ka tieši šis nemitīgais troksnis un prastās piezīmes, kuras mēdza izteikt šie ļaudis, ir pamudinājušas Dānieļu bildināt viņu.

Nu jau krietni sen viņi ar Dānieļu daudz laika pavadīja kopā, pārrunādami iespēju pieprasīt divus zemes gabalus, tādējādi iemantojot to, kas pēc tiesas un taisnības pienācās abām ieceļojušām dāmām, un tas bija devis vielu tenkām, jo ļaudis tik bieži redzēja viņus kopā. Pēdīgi Daniels, visai uzjautrināts, bija sacījis: tenkotāji droši vien domājot, ka viņiem ir mīlas dēka.

Pat tagad Rūta nosarka par tik nepatiesu priekšstatu.

“Tas nevar būt!” viņa bija iesaukusies, drudžaini prātodama, kā lai apklusina šīs tenkas.

Bet Daniels nebūt neuztraucās. “Vienīgais veids, kā pretoties tādām runām, ir paziņot par saderināšanos, ja jūs, Rūta, būtu tik laipna un parādītu man tādu godu ”

Rūta bezgala izbrīnījās. Un jutās glaimota. Aiz pārsteiguma viņa sāka stomīties. “Ak debess! Es nezinu. Apžēliņ, Daniel! Vai tas ir bildinājums?”

“Lūdzu, piedodiet. Jūs, dārgā jaunkundz, es biju domājis bildināt cienīgākā veidā un nekādā ziņā ne šeit, publiskā parkā. Tas notika nevilšus. Bet mēs tiešām labi saprotamies, un, kā jums zināms, mana karjera man ir ļoti svarīga. Es nedomāju mūžīgi palikt sekretārs.” Viņš pasmaidīja. “Ja vien nekļūšu par valsts sekretāru. Tas man tāds mazs joks. Un man būs nepieciešams, lai līdzās ir dāma, piemērota dāma, jūs saprotat. Bet jums, bez šaubām, ir vajadzīgs laiks, lai apdomātos, un es būšu pacietīgs.”

Rūta jutās ārkārtīgi glaimota. Viņa lieliski saprata, ko

Daniels domā ar “piemērotu”, un uzskatīja sevi pui ideāli nlbil stošu tam. Vīrietim viņa stāvoklī blakus būs nepieciešamu dāmu. tāda dāma, kura prot runāt angliski bez rupjā akcentu, katls šai pilsētā dzirdams ik uz soļa, kaut arī tā ir štata galvaspilsētu Vi ņai vajadzēja divdesmit četras stundas, lai paziņotu par savu pie krišanu, un līgavainis bija sajūsmā. Pirmo ašo skūpstu viņi pm mija Belvjū tumšajā lievenī, kur bija patvērušies no stipra lietus.

Rūta uzelpoja, kad Daniels nedarīja viņai kaunu un nesaka bārstīt salkanus mīlas vārdus, jo viņu attiecības bija būvētas u/ stingrāka pamata — uz abpusēju cieņu. Tuvībai, no kuras viņa tik ļoti baidījās, būs savs laiks.

Lai to nosvinētu, Daniels aizveda Rūtu vakariņās uz smalko viesnīcu “Karaliskais ģerbonis” Kvīnstrītā. Cenas viņai šķita ārkārtīgi augstas, taču Daniels atvairīja viņas bažas, apgalvodams, ka esot ļoti svarīgi, lai viņi abi tiktu redzēti greznos lokālos. Viņš pasūtināja vīnu, un Rūta piekrita, ka tas ir lielisks, tomēr iebilda pret otru pudeli, jo dzēra ļoti maz, un, viņai par izbailēm, Daniels gaužām sadusmojās.

“Tādā vietā nedrīkst skaitīt grašus!” viņš nošņāca.

Rūtai negribējās sacīt, ka viņu uztrauc nevis graši, bet gan tas acīm redzamais fakts, ka Daniels sāk apskurbt. Iztukšojis otro pudeli, nemitīgi uzstādams, lai viņa izdzer vismaz vienu glāzi, Rūtas līgavainis bija krietni apreibis un runāja daudz skaļāk, nekā viņai patiktu.

Taču nākamajā rītā viņš atvainojās Rūtai, paskaidrodams, ka aizrāvies no prieka un satraukuma par tik svarīgu notikumu, un Rūta, protams, piedeva. Šī pazemība viņai šķita visai tīkama.

Todien kantorī Dānieļu mocīja sajūta, ko viņš dēvēja par “grandiozām paģirām”, un viņš uzelpoja, uzzinājis, ka ministrs aizbraucis darīšanās. Dienas gaitā viņš pamazām sāka justies labāk un bija bezgala apmierināts ar sevi.

Vajadzēja veikt ilgu un kaitinošu darbu, tiekot skaidrībā par bezgalīgajiem dokumentiem, kas bija nepieciešami, lai pieprasītu zemi, kura pienācās Rūtai un viņas stūrgalvīgajai jaunākajai māsai. Viņš un Rūta vairākkārt bija apmeklējuši īglfārmu, lai atrastu un beidzot izraudzītos divus blakus gabalus, katru divdesmit akru platībā. Tā bija lauku zeme, diezgan līdzena un neinteresanta, piemērota lauksaimniecībai, kā viņiem dedzīgi klāstīja aģents, bet Daniels, kam netrūka labu padomnieku, zināja, ka šis apvidus, kurš atrodas netālu no upes, drīz kļūs par plaukstošās Brisbenas pilsētas un ostas priekšpilsētu, un iegūt šeit četrdesmit akru par baltu velti — tā bija īsta debesu dāvana.

Sākās parastie sarežģījumi, kad valdības departamentu ierēdņi ņēmās likt viņiem ceļā visus iespējamos šķēršļus. Pirmām kārtām izskanēja iebildumi pret to, ka pieteikumu iesniegušas sievietes, turklāt neprecētas sievietes, bet Daniels spēja sagādāt pierādījumus, ka zemes dāvinājumi nav paredzēti tikai vīriešiem vien. Tad sekoja nopietnāks iebildums. Zeme Iglfārmas apvidū esot pārāk dārga, lai to izdalītu dāvinājumos, un viņus mudināja meklēt to tālāk laukos, kur tika veicināta celtniecība.

Rūta jutās vīlusies, tomēr izprata tādu loģiku. Galu galā dāvināt tik milzīgus zemes gabalus — tā, viņasprāt, bija gandrīz neticama augstsirdība, un saņēmējam bija jājūtas pateicīgam, lai kur šī zeme atrastos.

Daniels uz to raudzījās citādi. Viņam Iglfārmas zeme bija vajadzīga. Piesardzīgi apvaicājies šur un tur, viņš pēdīgi sameklēja kādu ierēdni, kas bija ar mieru ielabot Tisingtonu pieteikumā atpakaļejošu datumu apmaiņā pret divām slepeni samaksātām mārciņām. Daniels zināja, ka Rūta nemūžam nepiekristu dot kukuli, bet pašam viņam nebija nekādas vēlēšanās šķirties no divām mārciņām, tāpēc viņš palūdza šo naudu Rūtai, izmantodams pavisam vienkāršu ieganstu.

“Tavs pieteikums uz Iglfārmas zemi ir pieņemts, taču jāsamaksā papildu nodeva — viena mārciņa par katru zemes gabalu —, jo prasība iesniegta tik vēlu. Man liekas, labāk būtu samaksāt, nevis meklēt citu zemi kaut kur nomalē, pārāk tālu, lai tu, tur dzīvodama, varētu strādāt Brisbenā.”

Rūta labprāt piekrita, lai gan patiesībā nemaz nebija domājusi dzīvot īglfārmā; sākotnējais nolūks bija pārdot abus /mies gabalus.

“Kā gan es varētu tur dzīvot, Daniel? Tur nemaz nav mapis, un es nevaru atļauties to būvēt.”

“Neuztraucies, tu varēsi tur dzīvot. Drīz es sameklēšu puve ju Emīlijas zemei. Tad tev naudas būs vairāk nekā pietiekami, lai uzbūvētu savā zemes gabalā skaistu māju.”

“Varbūt Emīlija nebūs ar mieru. Viņai nepatika doma par pārdošanu.”

“Tev tā liekas tagad. Bet Emīlijai ir jādomā par nākotni. Saproti, ja tev būtu sava māja, mājas tur būtu arī tavai māsai. Tu lieliski zini, cik nedroša ir guvernantes dzīve. Emīlija rīkotos daudz prātīgāk, ja sameklētu sev piemērotu vietu koledžā, kā esi izdarījusi tu, un tādējādi iegūtu neatkarību, viņai vairs nebūtu jādzīvo neviena saimnieka mājā.”

“Tas tiesa. Māja mums piederētu kopīgi, jo būtu uzbūvēta par naudu, kas saņemta, pārdodot viņas zemi...”

“Uzbūvēta tavā zemes gabalā.”

“Jā. Šķiet, tā ir lieliska doma. Es tiešām esmu tev pateicīga, Daniel. Viena pati es to nekad nebūtu spējusi izgudrot.”

Rūtai bija arī citas rūpes. Māsa bija atsūtījusi viņai piecdesmit mārciņu, un Rūta bija pievienojusi tām vēl divdesmit, lai nosūtītu šo summu uz Londonu un nolīdzinātu daļu parāda Emigrācijas biedrībai, kas bija apmaksājusi viņu ceļojumu uz šejieni, taču viņa raizējās, ka nauda nenonāks biedrībā, jo uz pasta pakalpojumiem nevarēja droši paļauties.

“Tā ir tik liela summa,” viņa bažīgi teica. “Es būtu izmisusi, ja tā pa ceļam pazustu. Jau tāpat es jūtos nožēlojami, jo Emīlijai ir izdevies ietaupīt vairāk nekā man; iedomājies, cik briesmīgi būtu, ja mūsu nauda nenonāktu biedrības rokās! Mēs nemūžam nespētu vēlreiz sakrāt tikpat.”

“Atstāj to manā ziņā. Es to nosūtīšu ar diplomātisko pastu. Tad nekas nevarēs noiet greizi, ja vien nenogrims kuģis...”

“Ak, Daniel! Ar tādām lietām nedrīkst jokot.”

“Piedod. Tev vajag tikai uzrakstīt adresi kā parasti, tad kārtīgi aizlīmēt vēstuli, un tā tiks nosūtīta kopā ar valdības dokumentiem. Kolonijas sekretāra birojs nodos to tālāk tavai biedrībai.”

“Cik brīnišķīgi! Tas būs liels atvieglojums.”

Daniels tiešām gribēja nosūtīt Rūtas naudu, taču maz zināja par diplomātiskā pasta darbību, lai gan bija pārliecināts, ka šāds pasts pastāv; prātodams par to, viņš sāka domāt par Emigrācijas biedrību. Rūta tikai nesen bija izstāstījusi viņam par šo aizdevumu, un viņš nebija īpaši ņēmis to vērā, bet tagad, kad rakstāmgalda atvilktnē gulēja Rūtas vēstule un lielā nauda, Daniels sāka šaubīties par biedrības nopelniem. Ko tad tā īsti bija izdarījusi šo dāmu labā? Samaksājusi ceļa izdevumus, un viss. Un pēc tam atstājusi viņas likteņa ziņā. Māsas nebija dabūjušas ne solītās darba vietas, ne vispār saņēmušas jebkādu atbalstu. Šī biedrība nemaz nebija pelnījusi Rūtas uzticību. Un arī viņas naudu ne.

Nākamajā dienā pēc tam, kad tika paziņots par viņu saderināšanos, Daniels, būdams Rūtas līgavainis, izlēma, kā rīkoties. Viņš izņēma no atvilktnes vēstuli, sadedzināja to, bet naudu paturēja sev un daļu no tās izmantoja svinīgajām vakariņām “Karaliskajā ģerbonī”. Viņš taču tik un tā drīz būs šīs ģimenes galva, tāpēc rīkojās tā, kā uzskatīja par pareizu. Viņi nevarēja tā mētāties ar naudu, jo sevišķi tāpēc, ka Danielam nebija ietaupījumu un viņa divu nedēļu alga tikai par deviņiem šiliņiem pārsniedza Rūtas algu. Viņa bija tik labi audzināta jauna sieviete; viņai ne prātā nenāktu izvaicāt Dānieļu par viņa finansiālo stāvokli, un tuvumā nebija arī barga līgavas tēva, kas varētu uzdot šo jautājumu, tāpēc Danielam tika aiztaupīta nepieciešamība pieskarties šim tematam.

Bet bija jau vēl Emīlija. Acīmredzot būdama dumja, jauna un romantiska, viņa savā vēstulē bija nevaldāmi jūsmojusi par māsas saderināšanos, dedzīgi apsveikusi viņu un lūgusi nodot sirsnīgus sveicienus Boulza kungam, kuram drīz jākļūst par viņas dārgo svaini. Un viņa arī bikli pavēstīja, ka varbūt drīz saderināšoties ar savu angļu džentlmeni, Hiljera kungu, jo abi esot ļoti pieķērušies viens otram.

Rūta, vecākā māsa, par to raizējās, pieprasīju siknhr. pu skaidrojumus par Hiljera kungu un viņa stāvokli un i/lru u i ni bu, ka Emīlija atvedīs viņu uz Brisbenu un iepazīstinās .11 mnsu, pirms nodibinās ar viņu nopietnākas attiecības.

“Viņa ir diezgan vējīga,” Rūta teica Danielam. "Dievs vien zina, kas tas par jaunekli. Viņa raksta, ka viņš strādājot limitus kantori, taču diez vai tā ir piemērota nodarbošanās džentlmenim "

Daniels piekrita. Viņš negribēja, lai šajā laikā Tisingtonu mn su dzīvē iejaucas nez kāds jauneklis. “Aizraksti māsai, lai viņu ir ļoti piesardzīga. Tajās ziemeļu pilsētās sabrauc visvisādi salus ņas. Tur ir pilns ar laupītājiem un krāpniekiem. Man pašam per soniski vajadzēja uzstāt, lai policijas priekšnieks Kemps dodas uz turieni izmeklēt likuma pārkāpumus, un pēc atgriešanās viņš nekavējoties pavēlēja nosūtīt uz Mēriboro vairāk policistu. Es jūtos pārsteigts, ka tu atļauj savai māsai tur palikt.”

“Ko tad es varu darīt?” Rūta bažījās. “Viņa apgalvo, ka viņai klājoties labi.”

“Nu, varbūt tā arī ir, pirms viņa nav nopietni ielaidušies ar to jaunekli, kuru mēs vēl nemaz neesam redzējuši. Ko viņa saka par zemi?”

“Viņa ir parakstījusi visus dokumentus, un tagad viņai pieder tas zemes gabals; tavu palīdzību viņa novērtē, tomēr nelokāmi atsakās zemi pārdot.”

“Vai tu esi viņai pateikusi, ka viņas daļas pārdošana jums būtu īsta debesu dāvana, jo tad jūs varētu celt māju pašas uz savas zemes?”

Rūta nopūtās. “To viņa saprot, bet nepiekrīt, ka mums vajadzētu pārdot kādu no šiem zemes gabaliem. Tuvākajos gados tie celšoties cenā. Es tiešām nespēju izprast viņas domu gaitu. Nabaga Emīlija, viņa dzīvo trūkumā, krādama katru grasi! Man liekas, taupību es viņai būšu iemācījusi pārāk labi.”

“Tad tev ir viņai jāpaziņo, ka cilvēkam, kurš saņēmis dāvinājumā zemi, ir ar likumu noteikts pienākums attīstīt savu īpašumu noteiktā laika posmā. Tas nozīmē — iežogot un apūdeņot savu zemes gabalu vai pat uzbūvēt tajā māju. Kur viņa ņems naudu, lai to paveiktu? Otra iespēja ir ātri pārdot zemi un uzlikt šos pienākumus uz jaunā īpašnieka pleciem. Redzi, ir pat īpaši inspektori, kuri pārbauda, kā tiek izmantots dāvinājums.”

“Jā, atceros, tu esi to man stāstījis, un es to atgādināju arī Emīlijai, tomēr viņa apgalvo, ka neesot kur steigties. Baidos, ka viņa nepiekritīs pārdošanai, un tas jāizlemj viņai pašai, bet, Da-niel, nekas nevar kavēt mani pārdot savu zemes gabalu.”

“Nu, vareni!” Daniels noteica, platiem soļiem piegāja pie Belvjū mazās viesistabas loga un sāka skatīties laukā. “Tad visa tava nauda aizies pansijas īrei. Tev ir izdevība tikt pie īstām mājām; tev nevajadzētu palaist to garām.”

“Bet kā?”

Daniels paraustīja plecus. “Es jau nevaru norādīt, kā tev rīkoties, bet es, mana dārgā, izteiktu viņai jaunu priekšlikumu. Varbūt tava māsa tai miestā iztiek lēti, bet šeit, štata galvaspilsētā, lēta īres maksa nemaz nepastāv, un īrēt istabu nozīmē laist naudu vējā. Tu varētu ierosināt viņai, ka pārdosi savu zemes gabalu, bet par saņemto naudu uzcelsi māju viņas daļā. Tās vienmēr būtu arī Emīlijas mājas. Un, paklau, veseli divdesmit akri zemes — māja taču aizņemtu tikai niecīgu tiesu no tiem.”

- 10 -

Lai gan vēl tikai tuvojās dienasvidus, Bērts Meningtrijs devās ārā uz piebūvi, lai mācību telpā aprunātos ar guvernanti.

“Man liekas, jaunkundz, skološanās šodien būs jābeidz. List stiprāk ar katru brīdi. Labāk dodieties mājās, kamēr vēl varat.” Bērni uzgavilēja, un viņu tēvs pasmaidīja. “Jums nu gan ir laime, ko?” Viņš pievērsās Emīlijai. “Musonu lietum gan vēl par agru, jaunkundz, tomēr, man domāt, klāt tas ir. Tagad varbūt līs dienām ilgi.”

Alise izbijās. “Jaunkundz, bet vai mēs varēsim braukt pie jums pusdienās?”

“Ir tikai piektdiena,” viņa sacīja. “Paskatīsimies, kāds laiks būs svētdien. Ser, esmu uzaicinājusi bērnus pie sevis svētdienas pusdienās. Mūnija kundze piekrita atbraukt viņiem pakaļ un aizvest viņus mājās. Tad taču lietus jau būs pārgājis?”

Bērts nogrozīja galvu. “Diezin vai, tomēr tas ir ļoti laipni, ka esat viņus ielūgusi. Tā ka, bērni, nogaidīsim un tad redzēsim.” “Tas nekas,” Emīlija drošināja, redzēdama bērnu vilšanos. “Ja ne šajā svētdienā, tad nākamajā.”

“Pie mums ir iegriezies Pols Dreslers,” Meningtrijs teica. “Kā jau labs kaimiņš, piesolījās aizvest jūs mājās ar saviem divričiem, tāpēc skrieniet nu, jaunkundzīt. Es palikšu te un paklausīšos, kas sakāms jūsu skolasbēmiem.”

Dreslers bija brīnišķīgs cilvēks. Viņš itin nemaz neiebilda, kad Emīlija lūdza pieturēt pie pasta kantora, lai nosūtītu vēstuli. Viņai bija apnicis strīdēties ar Rūtu par zemi, un viņa joprojām jutās vainīga, ka samelojusi māsai par tā dēvētajiem ietaupījumiem. Un ka nav pieminējusi nopirkto mājiņu. Rūtai bija vajadzīga nauda, ko viņa saņemtu, pārdodot zemi, tad lai jau pārdod arī, īpaši tāpēc, ka par šo naudu viņa gribēja Emīlijas zemes gabalā uzcelt abām kopīgu māju. Kad Emīlijai atlika laiks par to padomāt, viņai tas šķita gluži jauki. Savā vēstulē viņa deva Rūtai atļauju būvēt piemērotu māju un lūdza atsūtīt plāna skices.

Klaivs bija neatlaidīgi pieprasījis, lai Emīlija ļauj viņam ierasties ciemos, tāpēc Emīlija bija uzaicinājusi viņu uz svētdienas pusdienām un ielūgusi arī Mūnija kundzi un bērnus, lai viss notiktu pēc piedienības noteikumiem Viņas mazajai viltībai Klaivs redzēs cauri, tomēr tur viņa neko nevarēja darīt. Kad viņš ieradīsies, pārējie viesi jau būs klāt. Taču Meningtrija kunga un arī Dreslera kunga brīdinājumi par lietavām radīja šaubas, vai viesības notiks vispār, un savā ziņā tas bija atvieglojums. Svētdienā, savā vienīgajā brīvajā dienā, Emīlijai vislabāk patika vienkārši laiskoties pa māju.

Lai gan ģērbusies garā tvīda mētelī, Emīlija bija izmirkusi cauri slapja, kad skriešus atgriezās pie divričiem. Viņa iekāpa, un, kad pajūgs sakustējās, lietus šaltīm aizsedzot skatu, Dreslera kungs iemeta viņai klēpī mitru avīzi.

“To vajadzēs vispirms izžāvēt pie plīts, jaunkundzīt, un tikai tad varēs kaut ko salasīt,” viņš teica, skubinādams zirgu uz priekšu pa ielām, kurās jau pludoja ūdens.

Beidzot viņi apstājās pie Emīlijas vārtiem. “Ja tas negaiss jūs sabiedē, jaunkundzīt, tad nāciet uz mūsu māju, norunāts?” “Pateicos, Dreslera kungs, bet viss būs kārtībā.”

“Nu, nebēdājiet. Upi es paturēšu acīs. Ūdens var kāpt, tāpēc jau Padijs cēla mājiņu pakalnā, bet uzmanīties der vienmēr.” Nolēmusi, ka nopirks izturīgu lietussargu, Emīlija piesardzīgi kāpa lejup pa nedaudzajiem pakāpieniem, kas veda uz mājiņu; tie bija pārvērtušies slidenā ūdenskritumā un bojāja viņai kurpes. Viņa nopūtās, atvēra durvis, un viņai pretim plūda tveices vilnis. No rīta, kad lietus bija tikai smidzinājis, viņa bija aizvērusi visus logus, un tagad iekšā oda pēc mitruma un pelējuma.

“Sasodīts!” viņa noteica, vilkdama nost slapjo mēteli. “Es nekad nepieradīšu pie šā klimata! Kā var būt tik karsts un reizē gāzt kā ar spaiņiem?”

Tomēr viņa nolēma iekurt uguni, lai izžāvētu drēbes, bet izmirkusi bija arī malka, tāpēc, novilkusi slapjos apģērba gabalus, Emīlija patvērās virtuvē, kur atradās vismaz sausa iekura malka. Lai gan bija vēl tikai agra pēcpusdiena, mājiņā bija tumši un drūmi. Emīlija nemaz nevarēja saredzēt upi, tāpēc nezināja, vai ūdens kāpj vai ne.

Juzdamās kā ieslodzīta, — šai namiņā tāda sajūta uzmācās reti, bet tagad skats aiz logiem bija lietus aizmiglots, — Emīlija uzvārīja tēju, izņēma no kārbas dažus cepumus un skumīgi sāka tos grauzt. Tie bija sausi un ne sevišķi garšīgi, kaut arī viņa bija tos cepusi, rūpīgi sekodama Keitas receptei.

“Laikam ne tik rūpīgi, cik vajadzētu,” viņa nodomāja. Tā kā nekā cita darāma nebija, Emīlija nolēma saglābt izmirkušo avīzi, kuru bija nometusi kaut kur mājā.

Tagad, kļuvusi par vientuļu dāmu, kurai savas maltītes jāgatavo pašai, Emīlija mācījās iztikt ar mazumiņu un uzjautrināta atklāja, ka “koloniju” ēdieni ir vairāk viņas gaumē. Keita pastāvīgi gatavoja ēdienu cepeškrāsnī visai ģimenei, bet Emīlijai šķita vieglāk un ātrāk kaut ko izcept tāpat uz plīts, krāsni lietojot tikai apkurei, tāpēc tagad, greizi pasmīnējusi, viņa izmantoja plīti, lai uz tās izžāvētu avīzi. Apmierināta ar savu veikumu, viņa savāca visas sešas sausās, čaukstošās lapas un salika tās pareizā kārtībā.

Ieraugot pirmo lapu, viņa salēcās.

ARESTĒTS SONIJS VILOUBIJS.

Sonijs? Kas ir Sonijs? Vai tiešām Mels?

Izlasot rakstu slejas, kļuva skaidrs, ka viņš aizturēts Kvīn-slendas dienvidos, Šinšilā, un pārvests uz Brisbenas cietumu.

Caur asarām Emīlija vēl un vēlreiz pārlasīja katru cietsirdīgo rindiņu. Cik ļauni šie ļaudis tīksminājās, cik nepatiesi runāja par viņu! Neviena vārda par to, ka viņš varētu būt bez vainas, tikai jauns apraksts par uzbrukumu, slepkavībām, zelta nolaupīšanu un viņa lomu šai drausmīgajā noziegumā.

Un nākamajā lappusē tas turpinājās. Baismīgs stāsts par to, kā viņš sagūstīts kaut kādā nomaļā fermā pie Kondemīnas upes. Likuma pārkāpējs — vai viņš tiešām tāds bija? — ticis saņemts ciet naktī, kad gulējis tai fermā, un policijai par viņu paziņojis paša tēvocis, kuram tagad pienācās atlīdzība. Un to, protams, samaksāšot “Mēriboro Ziņu” īpašnieks, kas jau vairāk nekā gadu pieprasot, lai iedzīvotāju labā tiktu nopietnāk gādāts par likumu un kārtību.

Emīlija ienīda viņu. Un arī Meļa tēvoci. Kā viņi varēja tā izrīkoties ar nevainīgu cilvēku? Un piedevām šis tēvocis bija izpaudis Meļa iesauku, kas lietota ģimenē. Sonijs. Vai šim vīram tiešām nekas nebija svēts? Cik briesmīgs cilvēks!

Avīzē bija aprakstīta aina, kā Mels ticis aizvests no pilsētiņas — pastiprinātā policijas apsardzībā, apkārt drūzmējušies miestiņa iedzīvotāji, saskrējuši tur, lai redzētu šo notikumu un apbērtu Melu ar zaimu krusu; šīs mokas, šo Meļa krustaceļu Emīlija izjuta gluži kā savējo. Tāds pazemojums noteikti bija satriecošs.

Izlasījusi, ka aizturētajam nav bijis sakāms nekas, itin nekas, viņa atkal sāka raudāt.

Visu pēcpusdienu un vakaru Emīlija gaidīja. Par spīti lietum, viņa jutās pārliecināta, ka atnāks Klaivs, lai pastāstītu viņai, kas noticis, —ja nu viņa nebūtu izlasījusi pati. Lai justu līdzi. Mels, viņu draugs, bija ieslodzīts cietumā par noziegumiem, ko nebija pastrādājis. Klaivs taču noteikti atnāks. Tik ārkārtējā gadījumā etiķete nebija no svara.

Tai vakarā Emīlija aizmiga uz dīvāna neizģērbusies — viņa nebija gribējusi sagaidīt Klaivu naktstērpā.

Sestdien lietus turpināja līt tā, it kā tam nemūžam nebūtu paredzams gals, un vienīgā Emīlijas viešņa bija Dreslera kundze;

līksma, nenieka nebēdādama par “tādu mazu slapjumu", viņa at nesa Emīlijai pašceptas, gardas cūkgaļas desiņas un hic/pīcnmai zi.

Svētdiena Emīlijai pagāja tieši tāpat. Nedēļas nogalēs "V.\ ņas” neiznāca, tāpēc par Melu nebija jaunumu. Lietus gāzu siiau mēm, jumts sāka tecēt, ūdens plūda iekšā pa ārdurvju apakšu, u/ mācīgi atgādinot Emīlijai, ka šis patiesībā ir tikai makšķernieka namiņš. Viņa čakli slaucīja grīdu, vākdama kopā ūdeni. Tad sa meklēja nojumē audekla gabalu, uzsedza to pār galvu, izskrēja ārā un ieraudzīja, ka dārza pusē upe tiešām ir cēlusies par vairākām pēdām, tomēr ūdens vēl bija diezgan tālu, tā ka nevajadzēja bažīties. Mūnija kundze atsūtīja vienu no saviem viesmīļiem pārliecināties, vai Emīlija negaida pusdienās viņu vai bērnus, un Emīlija apliecināja, ka no viesībām nekas neiznāks. Nespēdama nedz lasīt, nedz darīt ko prātīgu, viņa varēja vienīgi staigāt šurpu turpu pa istabu, bēdādamās par Melu, ilgodamās, lai atnāk Klaivs un mierina viņu, nīzdama šo pilsētu un šo zemi par tās cietsirdību, par šo derdzīgo laiku, par netaisnību.

Un tad Klaivs ieradās. Astoņos vakarā, kad pierima lietus. Klaivs ieradās, un Emīlija metās viņa skavās.

“Ak, mans dārgais,” viņa šņukstēja. “Kur tu biji? Esmu vai prātu zaudējusi no raizēm!”

“Žēlīgais Dievs, Emīlij!” viņš pārsteigts iesaucās. “Vai tu tiešām gaidīji mani pusdienās? Tādā laikā es taču nevarēju tevi apgrūtināt. Pagaidi, meitenīt, tu tūdaļ izmirksi. Ļauj, es vispirms novilkšu slapjās drēbes.”

Viņš nosvieda cepuri un mēteli uz dīvāna. “Mans tēvs mēdza stāstīt par lietavām Indijā, bet varu derēt, ka šāds nelaiks nu gan liktu viņam trūkties! Taisni briesmas, vai ne? Un tagad apskauj mani un pasaki, ka nedusmojies.”

Uz Emīlijas apskāvienu viņš atbildēja ar ilgu, kaislīgu skūpstu, un viņa juta, ka Klaivs ir dzēris. Bija grūti atraisīties no viņa skavām, tomēr vajadzēja būt stingrai.

“Ne tagad, Klaiv, lūdzu! Man ar tevi jārunā.”

“Par ko?” Ar vienu roku apskāvis meitenes plecus, Klaivs noskūpstīja viņai kaklu. “Vai tu pēc manis ilgojies? Es biju tik ellīgi aizņemts, nebija nevienas brīvas minūtes...”

“Klaiv, paklausies. Lūdzu!” Emīlija atkāpās nostāk. “Vai tad tu neesi lasījis piektdienas avīzi?”

Smaidīdams viņš domīgi paberzēja zodu. “Piektdien? Kas notika piektdien?”

“Mels ir apcietināts!”

“Ak Dievs, jā. Nabaga vecais Mels. Bet tas jau bija tikai laika jautājums. To viņš droši vien būs zinājis arī pats.”

“Bet viņš nav vainīgs!”

“Un tagad viņam būs izdevība to pierādīt.” Klaivs staigāja pa istabu. “Šī māja ir krietni lielāka, nekā izskatās no ārpuses. Un lietainā vakarā ļoti omulīga.” Viņš iegāzās lielajā atzveltnī un paplikšķināja sev pa ceļgaliem. “Nāc apsēdies te un pastāsti, kā tev gājis nedēļas nogalē!”

Zaudējusi pacietību, Emīlija negāja viņam tuvumā. “Vai tev vienalga, kas notiek ar Melu? Es gaidīju visu nedēļas nogali, lai varētu pajautāt tev, ko mums tagad iesākt.”

“Mums? Emīlij, tici, man ir viņa žēl. Bet es tur neko nevaru līdzēt. Tas ir policijas ziņā.”

“Viņiem vajadzētu arestēt to Kārnegija kungu.”

“Varbūt arestēs arī, kas to lai zina. Polloks teica, ka Kemps Brisbenā runājis ar Kārnegiju, gādājis, lai viņš neatstātu pilsētu, bet apsūdzību pret viņu nevar celt. Viņiem nav nekādu pierādījumu.”

“Kaut kam taču jābūt!”

“Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu? Šī saruna ir veltīga.”

“Es to neuzskatu par veltīgu,” viņa atcirta. “Mels ir mūsu draugs. Mēs nevaram sēdēt saliktām rokām un ļaut, lai viņu pakar. Nevainīgu cilvēku!”

“Ak, Dieva dēļ! Neviens jau tūdaļ nevedīs viņu pie karātavām. Pret viņu ir jāceļ oficiāla apsūdzība, viņš kādu laiku pasēdēs cietumā, un tad lieta tiks izskatīta tiesā...”

“Bet viņam nemaz nevajadzētu sēdēt cietuma' llis u šaus mīgi!” Emīlija turpināja satraukti runāt, pieprasīja, lai Klaivs kaut ko dara, bet pati neko nevarēja ieteikt, un Klaivs beul/ui /iīmlc ja pacietību.

Viņš pietrūkās kājās, paķēra savu mēteli un nostājās aci picl aci ar Emīliju. “Es atnākšu citreiz, kad tu runāsi prātīgi Man nr patīk, ka tu vaino mani Meļa neveiksmēs.”

“Es tevi nevainoju. Esmu tikai raizējusies visu nedeļus no gali. Cerēju, ka tu atnāksi pie manis, līdzko būsi izlasījis avīzi.

“Es tev jau teicu — biju aizņemts. Mels Viloubijs nav pa saules naba, kaut gan tev laikam tā šķiet. Emīlij, tu tikpat ka ne pazīsti šo cilvēku. Tu uzvedies kā dumja skolniece.”

Viņa negribēja, lai Klaivs iet prom. “Piedod, Klaiv, vienkārši tas viss ir tik netaisnīgi un... vēl vairāk. Tas ir traģiski!”

“Nu, tad apceri savu traģēdiju, un satiksimies jaunnedēļ.” Viņš izbrāzās no mājas, aizcirzdams durvis, atstādams Emīliju asarās. Viņa atskārta, ka nav pat piedāvājusi Klaivam tēju vai kafiju, nav apvaicājusies, vai viņš ir ēdis vakariņas, un tagad to bezgala nožēloja. Kā viņa varējusi būt tik neiejūtīga? Tik nepieklājīga? Klaiva pirmais apmeklējums viņas mājā bija pilnīga neveiksme. Varbūt Klaivs vairs nekad ar viņu nerunās.

Nogurusi, nomākta, izmisusi un vientuļa, Emīlija saritinājās gultā, apskāva spilvenu un cerēja, ka šī nelaimīgā nedēļas nogale beigsies miegā.

Viņa nezināja, ka, saņemot ziņu par Viloubija arestu, kāds cits ir sācis steidzīgi rīkoties.

“Viņš izmuldēsies kā likts!” Makfersons teica Vordam. “Man jātiek no šejienes prom.”

“Man liekas, tā būs prātīga rīcība. Drīz avīzēs ievietos viņa fotogrāfiju, un kāds var viņu pazīt. Viņš stāstīja, ka labu laiku blandījies pa šiem pakalniem, pirms uzdūries tev. Bet par mums nebēdā, mēs teiksim, ka nekad neesam viņu redzējuši. Un dzirdējuši.”

Makfērsons neraizējās ne par Vordu, ne par Folijiem. Gan pasi tiks galā. Viņš bija izraudzījies labu zirgu un jau kravāja mantas maisā.

“Tie maitas nedabūs mani rokā. Aizjāšu tik tālu uz ziemeļiem, ka šiem pietrūks dukas dzīties pakaļ.”

Seržants Polloks uzzināja šos jaunumus, nonācis Bandaber-gas pilsētiņā, piekrastē, tikai kādas piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Mēriboro.

Konstebls Leisijs uzelpoja. “Vai tagad varam jāt mājās, priekšniek?”

“Nezinu,” Polloks īgni atteica. Viņš jutās kā muļķis, ka tvarstījis Viloubiju šeit, kamēr tas neģēlis bijis simtiem jūdžu tālāk pavisam uz citu pusi. Nu izkūpēja visas cerības uz paaugstinājumu par Viloubija notveršanu. Un kļuva arī skaidrs, ka abi likuma pārkāpēji — Makfērsons un Viloubijs — nav turējušies kopā. Viens bija devies uz dienvidiem. Vai otrs jājis uz ziemeļiem? Iespējams, taču tikpat labi viņš varēja jāt arī uz rietumiem. Tūkstoš jūdžu jebkurā virzienā. Bezcerīgi.

Abi likuma sargi bija sākuši pārmeklēt pakalnu apvidu, iegriezušies fermās un mazās, nomaļās apmetnēs, kur nedaudzie vietējie policisti ņēma ļaunā šādu iejaukšanos, taču nekur nebija saņēmuši ne mazāko mājienu, ka šai pusē būtu redzēts Makfērsons.

Polloks slīcināja savas bēdas mazā krodziņā, ap kuru auga palmas, to lapas kūpēja, vizuļodamas nesenā lietus lāsēs. Krodziņam bija niedru jumts un klona grīda, kas nebūt netraucēja pusducim klientu, no kuriem nevienam kājās nebija apavu. Tie bija skarbi vīri ar vēja ārdētām sejām un saltām, gurdām acīm; viņi nelikās ne zinis, redzēdami savā vidū policistu mundierī, bet Polloku tas neuztrauca. Viņš neievēroja īgnos skatienus un dzēlīgās piezīmes, tikai flegmatiski stāvēja pie netīrās letes un dzēra jau trešo silto, gaišo alu, gaidīdams konsteblu Leisiju.

Polloks bija nolēmis, ka jādodas mājup. Policijai bija pārāk daudz darba turpat Mēriboro un apkārtējos apgabalos, lai velti tērētu laiku, meklējot Makfērsonu, kurš ari agrāk bijis nenotverams kā malduguns. Un būs labāk neprasīt padomu priekšniekam, kurš bija uzskatījis par pareizu dot pavēli meklējumus turpināt. Viņam taču nebija ne mazākās jausmas par to, cik milzīgs ir šis nolādētais štats.

Tā kā policists pie bāra nelikās dzirdam pusbalsī izmestas piezīmes, kāds rudmatains puisis nolēma runāt skaidru valodu.

“Ei, jūs! Meklējat Viloubiju? Vai ārā, atejā, skatījāties? Viņš varētu būt tur.”

Šis joks sacēla skaļus smieklus, bet Polloks stingi skatījās pār leti, apjēgdams, ka krāšņās pudeles, kuras rotā plauktu aiz bāra, patiesībā ir tikai dekorācijas, droši vien pildītas ar tēju. Viņš piespieda sevi atbildēt laipni.

“Viloubijs jau ir saņemts ciet. Vai kāds te pazīst Makfērsonu?”

Iestājās spējš klusums, kam sekoja nicīgi smiekli, bet, kad krogā ienāca Leisijs, vīri jau bija zaudējuši interesi par jaunpie-nācēju.

“Sameklēju mums gultasvietas, kur pārnakšņot,” konstebls teica Pollokam. “Liellaivā. Bet tur vismaz nav blakšu.”

“Pārmaiņas pēc,” Polloks norūca, pamādams, lai krodzinieks atnes kausu viņa biedram.

“Un tas vēl nav viss,” Leisijs klusu teica. “Kāds mazs vīrelis, ko es tur sastapu, sacīja, ka Makfērsonam esot draugi Bo-venā.”

“Nu un tad ?”

“Kā jums liekas, varbūt mums vajadzētu doties uz turieni?”

“Jēziņ, Maik! Līdz turienei ir pieci simti jūdžu! Es gribēju saņemt ciet Viloubiju. Tas man neizdevās. Makfērsonam es nedzīšos pakaļ. Mēs skaidri nezinām pat to, vai viņš bijis pie Blek-voteras krika.”

“Jūs ticat tai vēstulei?”

“Ticu un neticu. Mēs vāksimies prom no šā odu apsēstā

kakta un jāsim mājās. Kad nonāksim galā, tu nosūtīsi telegrammu Bovenas policijai, lai tur acis vaļā. Dosi viņiem mājienu.” Leisijs nopriecājās. “Paldies, priekšniek! Man nemaz negribētos laisties tik grūtā ceļā. Nodomāju tikai, ka tomēr derētu aprunāties.” Pāris malkos iztukšojis savu alus pinti, viņš atbalstījās pret bāra leti.

“Ei! Vai kāds nojums zina, kur te var dabūt ko ēdamu?”

Vīri mazliet atmaiga. Bandaberga vēl bija tikai niecīgs miestiņš. Ne policijas, ne kafejnīcu, tikai būdu puduris tropu meža ielokā pie Bērnetas upes, netālu no tuksnesīgās piekrastes. Krasta strēle jaunām cukurniedru plantācijām.

“Šis tas atradīsies ārā pie nometņu ugunskuriem,” viens no vīriem īdzīgi paskaidroja. “Dzeramo ņemiet līdzi paši.”

Nākamajā rītā Polloks pamodās laivā, kas viegli šūpojās, un jutās apbrīnojami labi, ņemot vērā sīvā daudzumu, ko vakar bija izdzēris; tiesa, viņš bija arī krietni uzkodis. Ugunskura oglēs bija cepušās svaigas zivis, ietītas palmu lapās, bet uz ugunskura sautējusies gaļa, burbuļojuši kartupeļu un kukurūzas katli, paka-rināti uz dzelzs āķiem... īstas dzīres. Tagad viņam būs mīļas atmiņas par mežonīgo Bandabergu. Un Maikam Leisijam tāpat. Viņš paturēja prātā, ka jānosūta telegramma uz Bovenu — vēl vienu cukurniedru pilsētu.

Pēc tās nelaimīgās nedēļas nogales Emīlija nopriecājās, kad atkal varēja tikt laukā no mājas, un ilgojās pēc mazās klases telpas omulības un drošības. Un pēc citām domām, viņa klusībā skumīgi piebilda, raiti soļodama pa ielu. Saule atkal bija iznirusi no mākoņiem un spoži zaigoja, it nemaz nejuzdamās vainīga, ka pēdējās dienās nav rādījusies, un sulīgā, zaļā lapotne ceļmalās kūpēja šai spozmē. Atkal gaidīja vienmuļa, karsta diena. Dažkārt Emīlija ilgojās pēc kādas aukstas dienas, īsti aukstas dienas ar rūcošām kamīna liesmām un vilnas svīteriem, zeķēm un šallēm... Viņa nopūtās, nomāktība negribēja atkāpties.

Keita un Nellija virtuvē aizrautīgi apsprieda noziedznieka sagūstīšanu, bet bērni patlaban beidza ēst brokastis un s|K*|i ap klusa, jo istabā ienāca Meningtrija kundze; saimniece gan bija tik neparasti labā omā, ka pat sāka tērzēt ar Emīliju par nedēļas nogali.

“Cik žēl, ka bija jāatliek pusdienas, uz kurām bijāt ielūgusi bērnus!”

“Jā, žēl, ka bija jāsagādā viņiem vilšanās, bet, ja jūs piekn tīsiet, madam, tad mēs tiksimies nākamajā svētdienā.”

“Katrā ziņā! Un ko tad jūs sadarījāt viena pati visu nedēļas nogali?”

“Tikpat kā neko. Tādā lietū es neko nevarēju darīt. Parasti man patīk mazliet padarboties dārzā.”

“Ak tu debestiņ! Ja paliksiet šeit, jums būs jāpierod pie lietus. Lietavu sezona vēl nemaz nav sākusies. Mēs nekad neļaujam, lai lietus izjauc mums sabiedrisko dzīvi.”

Kamēr viņa aizrautīgi tarkšķēja par savu rosīgo nedēļas nogali, par dejām piektdienas vakarā Masonu namā un par mēra dzimšanas dienas svinībām, Emīlija prātoja, vai tikai patlaban netiek pārmests tas, ka viņa svētdien atcēlusi savas norunas. Juzdama, ka te kaut kas nav kārtībā, Nellija nozuda mājā, un Keita devās uz pieliekamo — prom no ugunslīnijas, tomēr tikai tik tālu, lai dzirdētu, kas tiek runāts.

“Nudien, mums bija vienkārši brīnišķīga nedēļas nogale! Mitra gan, jāatzīst, taču tāpēc vēl jo jautrāka. Pie mēra ieradās gandrīz visi kā viens. Jutos pārsteigta, ka tur nav jūsu. Piedalīšanās svinībās bija atbalsta žests mēram, kas, protams, kā jums zināms, ir burvīgs cilvēks. Jūsu Hiljera kungs gan tur ieradās un, jāteic, bija visai žilbinošs.”

“Tas ir jauki,” Emīlija neizteiksmīgi sacīja, tagad visu sapratusi.

“Bet mani ieinteresēja viņa dāma. Es domāju —ja jau viņš ir jūsu pielūdzējs vai tiek par tādu uzskatīts...”

“Hiljera kungs ir mans draugs.”

“Protams. Bet mani nudien nevar vainot ziņkārībā, tāpēc nolēmu vienkārši pajautāt jums. Varbūt jūs viņu pazīstat — slaida meiča ar rudiem matiem, diezgan izskatīga, pat uzkrītoša.”

“Nē, es viņu nepazīstu.”

“Ak tā. Jūs skaidri zināt? Viņas vārds ir Flēra, uzvārdu neatceros.”

Emīlija papurināja galvu. “Nē. Bet man tiešām prieks, ka jums bija tik brīnišķīga nedēļas nogale. Vai jūs tagad atvainosiet mani, madam? Man nu jāstrādā ar bērniem.”

Kas ir šī Flēra?

Lai gan Emīlija nebija sagādājusi savai saimniecei gandarījumu, izrādot raizes, tomēr patiesībā viņa bija pārskaitusies. Klaivs bija melojis. Aizņemts visu nedēļas nogali? Laikam jau gan, tikai ne darbā, kā bija apgalvojis. Un tad viņam vēl pietika nekaunības pārmest Emīlijai to, ka viņa bažījas par Melu, kamēr pats bija lakstojies ar citu meiteni! Un viņš bija aizgājis sadusmots. Šī vilšanās traucēja Emīliju darbā gandrīz visu dienu. Viņa necieta apzīmējumu “pielūdzējs”, bet tas bija tiesa, ka Klaivu viņa uzskatīja par kaut ko vairāk nekā tikai draugu, un šis jaunums viņu stipri sāpināja. Emīlija cerēja, ka Klaivam būs kāds vienkāršs izskaidrojums. Varbūt šī meitene ir radiniece. Bet tādā gadījumā — kāpēc Klaivs nav pieminējis viņu agrāk?

Kas ir šī Flēra?

Ar galanto angli Flēra bija iepazinusies, strādādama Brisbe-nā par viesmīli. Viņš tolaik bija ceļā uz Gimpi zelta raktuvēm, taču tik karsti iemīlējās Flērā, ka nemitīgi atlika prombraukšanu, līdz Flēra pieteicās doties viņam līdzi.

Klaivs bija bezgala pārsteigts. “Žēlīgais Dievs, nē! Cik dzirdu, raktuvēs ir ļoti smagi apstākļi. Tu nekādi nevari doties man līdzi!”

“Kāpēc ne? Turp dodas daudzas sievietes. Es protu jāt un esmu laba virēja. Varu derēt, ka tev tādas prasmes nav.”

“Un tomēr...”

“Tu nevari strādāt viens,” viņa aši nobēra. “Tev kāds ir vajadzīgs. Tev jāļauj man braukt līdzi! Tas tik būtu joks! Un iedomājies, ja nu mēs atrodam zeltu! Lūdzu, Klaiv — saki jā!”

Flēra ar smaidu atcerējās, ka pierunāt viņu nemaz nebija grūti. Sākumā tas abiem tiešām bija varens joks.

Skarbā īstenība iestājās tad, kad viņi pāris nedēļu bija nodzīvojuši putekļainajā, blusu apsēstajā nometnē, kur dienā valdīja troksnis un izmisušo zeltraču klaigas, bet juceklīgajās naktīs bija jāglābjas no pļēguru tračiem un dzīrēm. Abi smagi strādāja. Flēra turēja solījumu, meklēja pārtiku, uz ugunskura vārīja maltītes un palīdzēja Klaivam nogabalā, tomēr drīz tas viņai apriebās līdz kaklam. īpaši tāpēc, ka viņi ar pūlēm uzgāja tikai pa krislītim zelta, kamēr citiem veicās labi.

Joks pārvērtās grūtā, vienmuļā ikdienas darbā. Flēra nodrebēja, atcerēdamās tos nožēlojamos laikus. Viņi bieži strīdējās, Flēra sūdzējās, ka Klaivs nemākot atrast zeltu, apgalvoja, ka viņš esot bezcerīgs, un par atbildi viņš strādāja vēl cītīgāk, no ausmas līdz tumsai, un naktīs sabruka savā lāviņā. Viņš bija apsēsts ar zelta meklēšanu, vairs nebija arī nekāds labais sarunbiedrs. Viņš bija vienkārši garlaicīgs.

Flēra meklēja izklaidēšanos uz savu roku. Kamēr Klaivs gulēja, viņa izlavījās ārā un piebiedrojās pulciņiem pie stipro dzērienu bodītēm, un tas izraisīja vēl vairāk ķildu, jo parasti Klaivs viņu pieķēra.

Taču tieši tur viņa sastapa veco Stenu Kolmenu, vīru, kuram tik tiešām bija pieredze zelta rakšanā.

Tolaik Flēra jau meklēja kādu labdari, kas palīdzētu tikt prom no raktuvēm. Nebija jēgas doties prom kā nabadzei, kad Gimpi pakalnos zaigot zaigoja zelts, un savu soli viņa izplānoja rūpīgi. Bija par vēlu taisīties klāt kādam zeltracim, kad viņš jau kļuvis bagāts. Tāds bez kavēšanās laistos projām, varbūt ar savu iemīļoto padauzu pie rokas; nē, šai spēlītē vajadzēja nojaust veiksminieku.

Flēra visu laiku manīja, ka šis vīrs ir neparasts zeltracis, kurš zina, ko dara, tāpēc viņa pasāka apstāties un patērzēt ikreiz, kad gāja garām Kolmena nogabalam, un to viņa centās darīt pēc iespējas biežāk. Stenam glaimoja, paša vārdiem sakot, “smukās jaunkundzes” uzmanība, un Flēra sargājās pieminēt viņu Klai-vam. Tiesa, viņas glītais pārinieks, visviens, nebūtu saskatījis sāncensi sešdesmit gadu vecā zeltracī ar sirmu bārdu.

Tiklīdz paklīda runas, ka Kolmens atradis zelta dzīslu, Flēra izdomāja ieganstu, lai aizietu uz bodīti, izmeta līkumu gar Stena nogabalu un apsveica viņu.

“Tu esi labs meitēns,” viņš teica. “Tas ir mīļi no tevis. Jā, pie zelta nu esmu ticis un, tikko būšu izsmēlis šito dzīslu, taisīšos prom no šejienes. Zelta man būs gana, pietiks visam mūžam.” Viņa nopūtās. “Kaut jel es varētu doties tev līdzi! Zini, viņš mani sit.”

Meli darīja savu...

Stens jutās satriekts. “Kas? Hiljers? Es viņam pašam noģē-rēšu ādu!”

“Paldies tev, taču tas neko nelīdzēs. Es netieku no viņa vaļā. Nevaru atļauties braukt prom.”

Stens piemiedza viņai ar aci. “Neesi nu tik pārliecināta. Noturies vēl drusciņ, līdz došu tev zīmi, un tad mēs nozudīsim abi. Ar mani tev būs labi, vari būt droša. Ko teiksi?”

“Negribu izmantot tevi savtīgi, Sten.”

“Kas nu tur par izmantošanu! Tāds meitentiņš kā tu — es būtu taisni lepns, ja varētu vest tevi līdzi.”

Flēra uzspieda buču viņa bārdainajam vaigam. “Tu esi īsts džentlmenis, Sten! Es tev būšu tik pateicīga...”

Viņi devās uz Mēriboro, pēc tam uz Brisbenu un, kamēr pietika naudas, dzīvoja jautri, apmetās labākajā viesnīcā kā Kolmena kungs un kundze, tērēja naudu par visu, kas vien ienāca prātā, no greznām drānām un šampanieša kastēm līdz vērienīgai vecu un jaunu draugu izklaidēšanai.

Kad nauda pēdīgi izsīka, Stens to nenožēloja. “Es uzdzīvoju no visas sirds, Flēra. Tagad laidīšos uz jauniem zelta laukiem. Vai gribi nākt man līdzi?”

“Nekā nebija,” viņa smiedamās atteica. “To dubļu un pinekļu man pietiek.”

Viņi šķirās kā draugi. Stens neatstāja viņu bez graša pie dvēseles. Viņam ne mirkli nenāca prātā pajautāt, vai Flēra nevarētu atdot daļu no tām mārciņām, ko viņš licis viņai somiņā tik bieži, kā jau pienākas apņēmīgam naudas izšķērdētājam; tas gluži vienkārši nebija Stena dabā. Un Flērai joprojām piederēja dažas vērtīgas dārglietas, kā arī ceļojumu lādes ar smalkām drānām. Taču viņas vecais draugs bija izdarījis bijušajai krogusmeitai vēl lielāku pakalpojumu: viņš bija iepazīstinājis Flēru ar greznu dzīvi, un nu viņa vairs nespēja atgriezties pie smaga, vienmuļa darba. Nemūžam.

Drīz viņa atrada citu draugu, tikpat dāsnu un desmit gadu jaunāku par Stenu; nu viņa varēja omulīgi dzīvot viesnīcas apartamentos. Viņš bija precējies, viņam bija bars bērnu, un Flērai tas derēja; nemaz nevajadzēja, lai šis džentlmenis visu laiku ir līdzās, viņai bija jākaļ plāni.

Pēdīgi viņa nosprieda, ka jāpērk viesnīca. Vai — kā mudināja viņas labākā draudzene Medlina, dāma ar pieredzi darījumos, — vislabāk būtu nopirkt priekamāju. Augstas klases bordeli. Tagad krāšņā rudmate jau bija apbūrusi savu bagāto labdari, un viņš dedzīgi piekrita atbalstīt Flēru, īpaši, kad viņa ieminējās, ka sākumam laba vieta būtu kāda strauji augoša pilsēta — kā Mē-riboro. Kungs nodarbojās ar kuģniecību, un Flēra nojauta — viņam ir tieši pa prātam tas, ka mīļākā mājo citā pilsētā, kuru viņš var apmeklēt, neaizbildinoties sievai.

Abas dāmas — Flēra un Medlina — ieradās Mēriboro ostā lietainā piektdienas pēcpusdienā, un, brienot pa ūdens plūdiem uz viesnīcu “Velsas princis”, Medlina uzreiz juta nepatiku pret šo pilsētu. Viņa jau bija saaukstējusies un drīz devās pie miera, pārliecināta, ka ir saķērusi plaušu karsoni.

Flērai bija stiprāks rūdījums. Viņa pasauca apteksni, lika paņemt abu mitrās drēbes, izžāvēt un izgludināt tās, ar dvieli izslaucīja matus, sakārtoja tos ar pomādes palīdzību un uzsprauda elegantā mezglā, ko bija iemācījusies Brisbenā. Viņa izraudzījās dārgu svītrota tafta kleitu zaļā un melnā krāsā ar dziļu ņiebura izgriezumu un pievienoja šai ainai smaragdu auskarus.

“Ja kāpsi lejā, tad vajag uzlikt cepuri,” ar vīpsnu teica Med-lina, noskatīdamās viņā. “Tā pieklājas, un cepuru tev netrūkst.” “Vai nav vienalga? Tādā laikā es taču neiešu ārā. Es viņiem gan likšu trūkties! Es dzīvoju pati pēc saviem likumiem.”

Viņa devās lejup pa kāpnēm, pilna pašapziņas, ar prieku manīdama, kā uz viņu noraugās dāmas platmaļu cepurēs, kamēr viņa staigā pa foajē, ieskatīdamās salonā un rosīgajā ēdamzālē.

Šurp jau steidzās viesmīle, lai apjautātos, vai dāma nevēlas apsēsties, kaut arī tas, kuru viņa gaida, acīmredzot vēl nav ieradies. Dāmām nebija pieņemts ieturēt maltīti vienatnē, pat Mēri-boro ne. Vismaz ne šajā ēdamzālē.

“Drīz ieradīsies,” Flēra pavēlnieciski attrauca. “Droši vien vainīgs lietus. Kādu brīdi vēl pastaigāšos pa citām telpām.”

“Protams, madam. Šovakar visi novēlojas. Bet, ja gribat, varat pagaidīt tepat.”

Nodrošinājusi sev iespēju ieturēt vakariņas vienatnē, Flēra devās atpakaļ uz foajē, apbrīnodama sevi spogulī, kas zeltītā ietvarā karājās virs vīstošas palmas. Tagad viņa varēja izlikties, ka laika apstākļu pēc ir palikusi bez pavadoņa, un pavērot citus viesus. Sievietes, ko viņa līdz šim bija te redzējusi, izskatījās diezgan noplukušas un nevarētu sacensties ar viņu, ja tuvumā pēkšņi gadītos kāds ieinteresēts džentlmenis. Flēra nemēdza tērēt pati savu naudu, ja bija izvēles iespēja.

Iespēja tuvojās pa gaiteni no biljarda istabas puses, un rud-matainā dāma devās tai pretī.

“Mīļā stundiņ, Klaivs! Neticami — sastapt tevi šeit!”

Viņš pārsteigts iepleta acis. “Žēlīgais Dievs! Flēra, es tevi gandrīz nepazinu!”

Flēra pieglauda matu cirtu. “Kopš dubļainajiem raktuvju laikiem esmu krietni mainījusies, vai ne?”

“Kas tiesa, tas tiesa,” Klaivs ar greizu smaidu sacīja. “Tu izskaties ļoti labi.”

“Un tu tāpat, mans dārgais.” Viņa ieķērās Klaivam elkonī. “Cik jauki redzēt tevi atkal! Izmaksā nu man kādu glāzīti un pastāsti, kā tev labi veicas!”

Klaivs palūkojās apkārt. “Bet man ir jāiet...”

Taču Flērai nenāca ne prātā ļaut viņam aizmukt. Viņa uzmeta lūpu. “Tu nevari iet prom! Tev jāizstāsta man visi jaunumi. Tu taču varēsi veltīt man kādu brītiņu! Es dzīvoju šeit, viesnīcā, un esmu nogarlaikojusies līdz nāvei.”

Viņš pacēla uzaci. “Viena?”

“Nē. Esmu kopā ar draudzeni. Bet viņa nejūtas lāgā.” Flēra iesmējās. “Tā ka met laukā no galvas savas nejaukās aizdomas! Kur mēs varam iedzert?”

“Tiešām nezinu, Flēra. Šīs pilsētas viesnīcās nav dāmu salonu.”

“Tas nekas,” viņa atteica. “Ir jau vēl ēdamzāle. Nāc, ejam! Te, gaitenī, ir drēgni.”

“Nu labi,” Klaivs negribīgi piekrita, un Flēra nopriecājās.

“Brīnišķīgi! Izpļāpāsimies pēc sirds patikas!”

Patiesībā Klaivam nebija iebildumu pret to, ka viņš savervēts par vakariņu galdabiedru. Viņu intriģēja Flēras pārvēršanās no lauku meičas par tādu modes dāmu. Klaivs nodomāja, ka Flēra ir pārlieku uzcirtusies un izskatās pārāk vulgāri viņa gaumei, taču tērps spilgti izcēla viņas apaļumus, un kuplās krūtis, ko Klaivs tik labi atcerējās, gandrīz vēlās laukā no ņiebura viņa acu priekšā. Flēra bija tikpat pārdroša kā allaž, atguvusi brāzmaino humora izjūtu, kas reiz bija savaldzinājusi Klaivu un tik drīz pagaisusi, dzīvojot zelta raktuvju netīrībā.

Klausīdamies Flēras smieklos un nekautrīgajos, pārgalvīgajos stāstos par ceļojumiem kopā ar veco Stenu Kolmenu, Klaivs pārsteigts atskārta, ka netur ļaunu prātu, lai gan Flēra bija viņu pametusi. Toreiz viņš bija juties sāpināts un dusmojies uz Flēru, tomēr notikušais acīmredzot bija vairāk skāris viņa lepnumu nekā sirdi.

Kad viņš aptvēra, ka, nenoteikti pieminēdams nodomu ieguldīt naudu pilsētas uzņēmumos, ir radījis Flērai iespaidu par sevi kā par turīgu veikalnieku, tas pats lepnums neļāva viņam šo iespaidu izlabot. Tā bija maza atriebība par to, ka Flēra reiz viņu piemuļķojusi.

Kā jau veci draugi, viņi ieturēja krietnu maltīti un patlaban tukšoja trešo, Flēras pasūtināto vīna pudeli, kad pie galdiņa nostājās Volts Vaits un, lai gan uzrunāja Klaivu, nespēja atraut skatienu no Flēras.

“Ak te jūs esat, veco zēn! Izdariet nu mums pakalpojumu, Klaiv. Kā jūs zināt, rītvakar te būs lielas viesības. Lai atbalstītu mēru. Tuvojas vēlēšanas.” Vaits veltīja Flērai pieglaimīgu smaidu.

“Man jums jāteic, cienītā, — diez cik labs mērs viņš nav, toties ir labāks par otru kandidātu. Tāpēc, Klaiv, veco zēn, mēs pasniegsim viņam greznu apsveikuma rakstu un esam nolēmuši, ka tieši jums vajadzētu to nolasīt.”

Klaivu tas nebūt nesajūsmināja. “Ak, tikai ne es, Volt! Sameklējiet kādu citu.”

“Neviena cita nav.” Viņš atkal pievērsās Flērai. “Vai jums nešķiet, ka viņam ir brīnišķīga, patīkama balss?”

Viņa piekrita. “Jā gan, tik ļoti angliska. Tev jālasa, Klaiv!”

“Jālasa gan. Atteikumu mēs nepieņemsim, un lai viņš noteikti atved līdzi arī jūs. Jūs būsiet balles karaliene.”

“Balle! Vai tur notiks arī dejas? Brīnišķīgi! Mēs labprāt atnāksim. Pateicos, godātais... kungs...”

“Vaits,” Klaivs īgni sacīja. Viņš tīšām nebija abus iepazīstinājis.

“Tad tas ir norunāts!” Volts uzvaroši paziņoja. “Jums un šai daiļajai jaunajai dāmai es ierādīšu vietu pie sava galdiņa.” Sasitis papēžus, viņš paklanījās Flērai — “Ardievu, milēdij!” — un aizsteidzās prom.

“Stulbenis!” Klaivs noteica.

“Nerunā tā, viņš ir ļoti jauks. Un tas acīm redzami ir liels gods — nolasīt viņiem priekšā to būšanu. Man tā gribas iet uz balli! Tur būs jautri!”

Klaivs novaidējās. “Paklau, Flēra, man nu jāiet.”

“Tik agri?”

“Jā. Man rīt būs grūta diena.”

“Vai negribi iegriezties manā istabā un iedzert ceļakāju?”

“Nē. Man nenāk ne prātā traucēt tavu draudzeni.”

“Viņa nejustos traucēta.”

“Nē. Nāc, ejam!”

“Nu labi. Man krietni jāizguļas, gatavojoties rītvakaram. Tu taču nepiemirsīsi, vai ne?”

“Domāju, ka ne.”

Ejot prom no galdiņa, Flēra viņu noskūpstīja uz vaiga. “Burvīgi! Tu tiešām esi īsts dārgumiņš!”

Nākamajā rītā, kā paradusi, Flēra piecēlās agri, bet, tā kā lija, joprojām nevarēja atstāt viesnīcu. Viņa nesteidzīgi paēda brokastis un pie galdiņa iepazinās ar burvīgu francūzi, kurš pastāstīja, ka esot plantators; mazliet vēlāk Flēra iegāja bārā — nevis iedzert, bet gan ievākt ziņas.

Bārs vēl nedarbojās, un viesmīle spodrināja glāzes. Viņa pārsteigta pacēla galvu, ieraudzījusi ienākam dāmu.

“Atvainojiet, madam, mēs vēl nestrādājam. Un...” — čukstus — “...dāmas mēs nedrīkstam apkalpot.”

“Es zinu,” Flēra smiedamās atteica. “Esmu apmetusies viesnīcā un aiz gara laika staigāju apkārt. Ļoti jauks bārs, vai ne? Diezgan liels.”

Tērzēdama ar runātīgo viesmīli par viesnīcu un pilsētu, viņa pieminēja Klaivu Hiljeru.

“Vai jūs viņu pazīstat?” viesmīle jautāja.

“Kā nu ne,” Flēra vaļsirdīgi atbildēja. Ļaudis varēja domāt, ko grib. Viņa dzīvoja pēc saviem noteikumiem, kā pati nereti mēdza sacīt. “Es strādāju kopā ar Klaivu Gimpi zelta raktuvēs.”

Viesmīle nobrīnījās vien. “Tiešām?” Tad iepleta acis. “Mīļais Dievs! Tu esi Flēra! Agrāk es strādāju Soltija krogā Gimpi. Nudien nebūtu tevi pazinusi!”

“Man paveicās.” Flēra pasmīnēja.

“Tas gan labi. Vai gribi aši iedzert kādu malciņu ?”

“Labprāt, brendiju. Jātiek uz pekām — vakar izdzēru par daudz vīna.”

Brendiju viņa izdzēra žigli, lai nesagādātu nepatikšanas viesmīlei, un atdeva viņai glāzi.

“Pastāsti man par Klaivu. Ko viņš tagad dara?”

“Viņš ir muitas kantora priekšnieks.”

“Tad viņš te strādā?”

“Jā, jau labu laiku. Viņam ir pastāvīga meiča. Skolotāja. Tāda maza smukulīte. Mānija kundzes draudzene.”

“Nu, tai gan vajadzētu turēt Klaivu grožos.”

“It kā jau izdodas. Bet ar vīriešiem neko nevar zināt.” “Vārds vietā. Kas ir tas francūzis?”

“Tu runā par Devro kungu? Viņš ir īsts zelta gabaliņš! Dod visiem tādas dzeramnaudas, it kā skanošā viņam būtu kā pelavu. Viņam pieder liela cukurniedru plantācija upes otrā krastā...” Ienāca viesmīlis ar grīdas beržamo un spaini. “Tu esi novēlojies,” meitene viņam īgni teica, un Flēra viņai pamāja, sapratusi, ka laiks iet prom.

Viņa prātoja par Klaivu. Ak tad tev klājas labi? Ak tad tu taisies ieguldīt naudu uzņēmumos? Nu, nedomāju vis.

Ēdamzāle bija izrotāta ar palmām un krāsainiem ķīniešu lukturīšiem un paplašināta, atverot bīdāmās durvis; blakustelpa bija paredzēta dejām. Muzikanti — pianists, divi vijolnieki un bundzinieks — jau draiski iemēģināja roku, kad ieradās pirmie viesi. Klaivs turēja solījumu un pavadīja Flēru uz balli, taču bija īgns un sadrūmis un nekādā ziņā nejūsmoja ne par vienu no saviem pienākumiem šai karstajā un mitrajā vakarā. Bet Flērai tas bija vienalga — viņš izskatījās ļoti pievilcīgs savā tumšajā uzvalkā ar iecietinātu apkaklīti un kaklautu. Ideāls pavadonis dāmai, kas nonāca uzmanības degpunktā to pašu brīdi, kad abi iegāja zāle. Aši paskatījusies apkārt, Flēra redzēja, ka neviena no šīm vecmodīgi ģērbtajām sievietēm nevar sacensties ar viņu — viņa bija tērpusies savā iemīļotajā kleitā un priecājās par iespēju to izrādīt. Medlina, itin nemaz neapvainodamās, ka palikusi neuzlūgta, bija sakārtojusi Flērai matus garās, brīvi krītošās cirtās; seju ietvēra sprodziņas. Flēras balles tērps, kas atkailināja plecus, bija no sārta atlasa, daudzkārtainie svārku volāni apmaloti ar sudrabainu lenti; ainu papildināja gari pērļu auskari.

Vaita kungs metās viņai pretim. “Dārgā, jūs izskatāties brīnišķīgi! Jūs aizēnojat mūs visus! Nāciet un piebiedrojieties mums! Un arī Klaivu mēs nedrīkstam izlaist no acīm.”

Klaivam visa šī izrāde šķita bezjēdzīga; telpā drūzmējās ļaudis, kas oda pēc mitrām drēbēm un naftalīna un grūstīdamies sniedzās pēc bezmaksas dzērieniem. Un Flēra, par spīti Volta dāsnajiem komplimentiem, izskatījās smieklīga.

Flēra viņam pačukstēja, ka kleita maksājusi veselu bagātību, un viņš pieklājības pēc izlikās šo piezīmi nedzirdam.

Vakars vilkās neizturami gausi. Mānija kundze garāmejot izmeta dzēlīgu piezīmi. Meningtrija kundze par visām varītēm gribēja tērzēt ar Flēru, un Klaivs, bažīdamies Emīlijas dēļ, meklēja glābiņu viskijā.

Bungu dārdoņa vēstīja, ka tūdaļ sāksies svinīgās runas, un Klaivs pēdīgi nolasīja neciešami glaimīgo apsveikuma rakstu, bet tobrīd neviens vairs neklausījās un viņam pašam bija pilnīgi vienalga. Viņš dzēra šampanieti — pārāk daudz šampanieša —, saskandinādams glāzes ar jūtelības pievārēto mēru, un tad grīļīgi atgriezās pie galdiņa, kur atrada Flēru dziedam balādes kopā ar veciem un jauniem paziņām; muzikantiem acīmredzot bija aptrū-cies jaudas.

Apskurbis un nomākts, Klaivs pačukstēja Flērai, ka iešot prom.

“Tu vēl nedrīksti nekur iet! Ir pārāk agrs!” viņa smiedamās sacīja.

“Es eju, Flēra. Uz mājām tevi nevajag pavadīt.”

“Nu labi,” viņa ar nopūtu teica. “Bet mana draudzene Med-lina tagad jūtas labāk. Varbūt rīt tu varētu parādīt mums pilsētu? Viņa vēl nav nenieka no tās redzējusi.”

“Es nevaru. Man jāstrādā.”

Flēra un viņas draugi izplūda skaļos smieklos.

“Rīt ir svētdiena, Klaiv!” viņa atgādināja. “Nu, esi labiņš! Nabaga Medlina ir tā nogarlaikojusies!”

“Gan viņš paklausīs,” piebalsoja Volts Vaits. “Jūs nedrīkstat pamest dāmas nelaimē, Klaiv.”

“Lai notiek,” Klaivs piekrita. Tas šķita vienīgais glābiņš. Vakara gaitā Flērai bija izdevies piesaistīt francūža Devro kunga uzmanību, viņš vairākkārt bija pacēlis glāzi Flērai veltītā tostā, un, līdzko Klaivs bija prom, Flēra ar skatienu meklēja francūzi, taču diemžēl bija aizgājis arī viņš.

Volta Vaita uzmanības apliecinājumi sāka viņu garlaikot — viņš jau klaji uzplijās, un viņam bija nepatīkama elpa. Viņš runāja tikai par sevi, stāstīja Flērai, ka esot svarīgs vīrs pilsētā, bet, kad viņš čukstus izteica nepārprotamu piedāvājumu, Flērā pamodās sendienu gars.

“Vācies nost, tu, vecais ķēms!”

Volts aizvainots pameta apsīkušās dzīres, klusībā zvērēdams atriebties. Viņš tomēr nepieminēs šo dāmu savā avīzē. Ne ar vienu vārdu. Savā skurbajā prātā Volts jau pārrakstīja nākamo sabiedriskās dzīves hroniku, nepiemirsdams, ka mērs, kuru pieveikusi “jūtelība”, citiem bijis vai nešūs jānes uz mājām.

Svētdienas rīts. Klaivs bija gulējis kā bluķis. Kā piedzēries bluķis, viņš sev atgādināja, tomēr jutās labi un priecājās, ka projām devies gana agri, lai pārciestu šo uzdzīvi bez pārāk sāpīgām sekām, kaut gan viesi bez mitas bija cienāti ar lētu bezmaksas viskiju. Viņš labprāt būtu pagulējis vēl, bet kuģi atgāja arī svētdienā, tāpēc Klaivu gaidīja darbs.

Viņš paņēma dvieli, uzvilka buraudekla bikses, kuras vakarā bija palicis zem matrača, lai izgludinās, un pa gaiteni garām noplukušajai vannasistabai devās uz “dušas telpu” — āra nojumi, ko aizsedza zems rievota skārda žogs. Ūdens bija silts, taču šalts, plūzdama no augstu novietotas tvertnes, bija spēcīga un spirdzināja. Stāvēdams zem ūdens strūklām, Klaivs sāka smieties, atcerēdamies iepriekšējo vakaru, šo saviesīgo saietu. Gatavais jandāliņš, un tik daudzi bija luncinājušies ap Flēru, ka Klai-vam bija jābrinās par šo ļaužu naivumu!

“Es laikam būšu krietni izklaidējies,” viņš prātoja. “Izdzēru veselu jūru!”

Lietus bija pārvērties vieglā migliņā, un tveice pieņēmās spēkā, kad Klaivs devās prom pa ielu, plecos uzmetis impregnēta auduma gabalu. Tik agri ielās vēl nebija neviena, tikai bariņš iedzimto lāpstoja ratos mēslus — Mēriboro tas bija viņu ikdienas darbs —, un no zirgu, vēršu un kazu mēsliem, kas pilsētā mētājās ik uz soļa, gaisā uzvirmoja šķebīgi saldena smaka. Klaivs paātrināja gaitu.

Piestātnēs jau valdīja rosība, kuģos tika ielādētas preces un uzņemti pasažieri, bet Klaivs bija ieradies, lai uzraudzītu, kā tiek izkrauta nelikumīga stipro dzērienu krava, par kuru nebija samaksāts akcīzes nodoklis. Redzēdams, ka viss ir kārtībā, Klaivs pieņēma barkas “Virdžīnija” kapteiņa uzaicinājumu un pievienojās viņam pie brokastgalda, kur gaidīja arī neizbēgamā ruma glāzīte.

Diena jau sāka iegūt aprises; Klaivs atslēdza muitas kantori un patvērās savā kabinetā, lai izlasītu starpštatu avīzes, ko bija dabūjis uz kuģiem.

Te viņš atcerējās, ka apsolījis parādīt Flērai un viņas draudzenei pilsētu, un noskaitās, lai gan uzdevums patiesībā nemaz nebija grūts. Turklāt viņam kārojās uzzināt, kas abām sievietēm padomā. Flēra bija teikusi, ka viņas domājot pirkt viesnīcu. Pēc Flēras tas neizskatītos, bet par otru sievieti viņš nezināja neko. Nebūtu slikti atrunāt viņas no šā nodoma.

Šoreiz Klaivs aizbrauca uz viesnīcu savos divričos. Dāmas jau gaidīja. Flēras sejā nebija manāmas nekādas gurduma pēdas no pagājušā vakara, un viņa pat izskatījās itin pieklājīgi, ģērbusies pēc mēra šūtā brūnā kostīmā ar pieskaņotu elegantu cepuri.

Viņa līksmi čaloja, iepazīstinādama draudzeni ar “dārgo Klaivu”. Uzmetis acis Medlinai — tuklai, nevērīgi ģērbtai gaišmatei, vecākai par Flēru, — Klaivs saprata, ka šis pārītis nemeklē viesnīcu. Drīzāk jau vietu vēl vienam bordelim.

Kamēr viņi braukāja pa pilsētu, Medlina bez mitas sūdzējās par laika apstākļiem, par karstumu, par nožēlojamo viesnīcu. Un Klaivs piekrita viņai itin visā.

“Pilsēta nav diez cik liela,” viņš atzina, “un viesnīcu jau tagad ir pārāk daudz. Kopš zelta drudža laikiem nauda ir apsīkusi, un, atvainošanu, dāmas, — te ir par daudz publisko namu. Kaut arī pilsētas dome visiem spēkiem cenšas samazināt šo iestāžu skaitu.”

Kad Klaivs aizveda viņas atpakaļ uz viesnīcu, Medlina bija zaudējusi interesi par Mēriboro, toties Flēra joprojām gribēja palikt šeit.

Nē, tu te nepaliksi, nodomāja Klaivs. Ja tik man būs kāda teikšana. Flēra jutās iepriecināta, pat glaimota, kad Klaivs piedāvājās iegriezties vakara pusē, lai satiktos ar viņu atkal.

“Uz drīzu redzēšanos!” viņa jautri uzsauca un steidzās augšup pa viesnīcas kāpnēm, bīdīdama Medlinu sev pa priekšu.

“Viņš nav muļķis,” Medlina dusmīgi noskaldīja. “Viņš saprot, kas mums padomā, Flēra. Un tu pati teici, ka naudas viņam nav.”

“Nekad jau nevar zināt,” Flēra iebilda. “Liekas, viņš te ir visai pazīstams. Viņš varētu aizlikt par mums kādu vārdiņu.”

“Blēņas! Tu dzirdēji, ko viņš sacīja. Šai pilsētā nav naudas, te dzīvo tikai fermeri un mežinieki. Sīkstuļi visi kā viens. Nezinu, kāpēc es ļāvu, lai tu atvelc mani uz šejieni! Tas ir viens draņķīgs miests.”

“Varbūt tu maldies. Ja jūties labāk, tad nāc man līdzi pusdienās! Ēdiens te ir labs, un tas jau ir kaut kas.”

Mūnija kundzes vadībā darbinieki bija krietni strādājuši, uzpošot ēdamzāles telpas, un viss jau bija glīti sakārtots, kad durvīs parādījās abas dāmas, kurām sekoja Devro kungs, uzstādams, lai šajā drūmajā svētdienā abas viņam piebiedrojoties.

Viņas uzzināja, ka Devro kungs ir atraitnis, ka viņam pieder cukurniedru plantācijas gan šeit, gan Fidži. Būdams jautras dabas cilvēks, viņš prata novērtēt Flēras asprātības, bet jutās gaužām vīlies, dzirdot, ka dāmas nolēmušas atgriezties Brisbenā.

“Ak, bet jūs vēl nedrīkstat braukt prom! Jums jāapmeklē mana plantācija. Ticiet, manās mājās tiešām ir omulīgi! Tur ir tik daudz interesanta, un es pārjums rūpēšos, kā pieklājas.”

Pierunāt vajadzēja tieši Flēru. Viss, kas atradās aiz pilsētas robežām, viņai nozīmēja tālu lauku nomali, un to viņa vairs negribēja redzēt. Nevēlēdamās aizvainot Devro kungu, Flēra uzmina Mcdlinai uz kājas, pūlēdamās likt viņai saprast, ka šī nav laba iecere, taču tagad Medlina jau dedzīgi vēlējās braukt.

“Mēs ar prieku pieņemam jūsu ielūgumu, Devro kungs,” viņa stingri noteica.

Izrādījās, ka viņš ieradies Mēriboro, lai nolīgtu jaunus strādniekus, bet kuģis, kurš veda Dienvidjūras saliniekus, bija aizkavējies Kērnsā, tāpēc Devro kungs jau šo pašu pēcpusdienu brauca atpakaļ uz mājām.

“Taču, tiklīdz jūs, dāmas, būsiet gatavas, es nosūtīšu jums pakaļ pajūgu.”

Tad viņi apspriedās par laiku, kad dāmām būtu labāk ierasties, līdz Medlina paziņoja, ka viņa labprāt brauktu jebkurā laikā. Pēdīgi, padodamās balsu pārsvaram, Flēra piekrita, ka viņas varētu doties līdzi Devro kungam jau šajā pēcpusdienā.

Saiņojot mantas, Flēra bija ērcīga. “Kāpēc tu tā rīkojies? Es negribu braukt ne uz kādu sasodītu fermu!”

“Kas tur liels? Tu viņam patīc, Flēra. Mums nav nekā cita, ko darīt. Ja vien tevi nopietni neinteresē tas Uiljers.”

“Viņš mani neinteresē!”

“Nu, lūk! Vai nebūs jautri, kad viņš šovakar meklēs tevi un atklās, ka putniņš aizlidojis? Atkal.”

Tas krietni uzlaboja Flēras omu.

Devro kunga ekipāža, kuru kučierēja tumšādains virs, bija ērts braucamais, pasažieri tajā bija labi pasargāti no nemīlīgā laika. Par šiem braucējiem pārcēlāji rūpējās īpaši; kad ekipāža un zirgi bija pārvesti otrā krastā, Flēra manīja, ka viņu jaunais draugs acīmredzot nav žēlojis dzeramnaudu, jo pārcēlāji staroja kā saulītes.

Viņi brauca pa dubļainām grambām plašos līdzenumos, ko klāja nomelnējuši rugāji un kas bija tik kaili un nomācoši kā kaujaslauks. Flēra saīgusi noraudzījās uz strādniekiem kanakiem, kas garās rindās rakņājās pa tumšajiem laukiem gluži kā kapu aplaupītāji.

Viņa noskurinājās. Viņai riebās šī vieta. Tā derēja vienīgi iedzimtajiem un simtiem ķērcošo vārnu, kas acīgi tipināja pa ciņaino zemi.

Un tad Medlina uzdeva muļķīgu jautājumu.

“Devro kungs, vai te ir bijis ugunsgrēks?”

Flēra aizkaitināta skaļi nopūtās, bet Devro bija pacietīgs. Viņš paskaidroja, ka šeit dedzināti cukurniedru stublāji, uzskaitīja iemeslus, aprakstīja niedru audzēšanas dažādos posmus. Flēra nodomāja, ka tūdaļ paģībs no mitrās sutoņas un neciešamās garlaicības.

Pie pirmajiem vārtiem Flērai galīgi sašļuka dūša. To viņa jau bija paredzējusi! Kāpēc Medlina nebija viņu klausījusi? Māja, ko viņas ieraudzīja, bija īsta lauku fermas dzīvojamā ēka, glītāka par dažu citu, un tomēr tikai tāda drūma baļķu būda...

“Tā ir mana pārvaldnieka māja,” Devro paskaidroja, kamēr kučieris aizvēra vārtus un paskubināja zirgus.

Vismaz jūdzi tālāk viņi iebrauca līkumā, un šoreiz viss kļuva skaidrs. Medlina sajūsmināta iebikstīja Flērai sānos. Māja bija liela, balti krāsota, ar augstiem, melniem slēģiem un uz mata tikpat smalka kā tās īpašnieks. Namu ieskāva rūpīgi ierīkots, akurāts dārzs ar apcirptiem dzīvžogiem, puķudobēm un strūklakām, un šī aina staroja klusā burvībā.

“Cik skaisti!” Medlina iesaucās, un Flēra pūlējās valdīt izbrīnu.

“Ļoti priecājos, ka jums patīk,” viņu namatēvs noteica; ekipāža pa grantētu ceļu piebrauca pie mājas, un viņiem pretim steidzās tumšādaini kalpi ar lietussargiem rokās.

Pēc dažām nedēļām visi trīs atgriezās Mēriboro, lai ar kuģi dotos uz Brisbenu, kur Medlina atvadīsies no Flēras un Devro kunga, bet viņi abi paliks uz kuģa. Viņi bija nolēmuši doties uz Fidži salām, uz Šuvu, lai apmeklētu pārējās Devro kunga plantācijas.

Tajā izšķirošajā svētdienas vakarā Klaivs atkal devās uz “Velsas princi”. Šoreiz viņš bija apņēmies runāt ar Flēru bez aplinkiem. Nebija vajadzības kļūt nepieklājīgam, tomēr viņš bija nolēmis stingri pateikt, ka viņam šeit dzīvojama pašam sava dzīve un ka abi ies katrs savu ceļu, visviens, vai Flēra paliks vai nepaliks šeit. Viņi būs tikai paziņas, neko vairāk Flēra lai negaida. Visu nedēļas nogali Klaivu bija šausminājusi doma, ka viņš varētu uzskriet virsū Emīlijai, kad viņam kā dadzis pielipusi Flēra. Pagaidām tas gan nebija draudējis — Emīlija nemēdza staigāt pa viesnīcām un tik lietainā svētdienas rītā neietu arī uz pilsētu. Klaivs gaužām neskaidri atcerējās, kas dzīru vakarā noticis pārpildītajā ēdamzālē, tāpēc bija pilnīgi aizmirsis Meningtrija kundzi. Viņa domās šī nožēlojamā sieviete tikpat kā neeksistēja.

Galvenais tagad bija stingri izrunāties ar Flēru. Ja viņai un viņas dīvainajai draudzenei ir kādas ieceres atvērt šai pilsētā vēl vienu bordeli —jā, viņš runās skaidri un gaiši, sauks lietas īstajos vārdos —, tad lai apdomā labi. Un nav svarīgi, vai tas ir brīdinājums vai drauds.

Varbūt viņš pat dos Flērai padomu kā veikalnieks, jo bija taču ieminējies, ka grasās ieguldīt naudu pilsētas uzņēmumos, sīkāk nepaskaidrojis, kādos tieši. Flēra vienmēr ir gatava zagt svešas idejas. Līdzekļi viņām acīmredzot ir. Klaivs izteiks viedokli, ka viņu iecerētajam namam vairāk klientu būtu Brisbenā vai jaunajā, izslavētajā zelta drudža pilsētā Čārterstauersā.

No Flēras vajadzēja tikt vaļā. Viņa bija pārāk neaprēķināma, pārāk uzmācīga, lai būtu pieļaujams, ka viņa paliek Mēribo-ro un dod iemeslu nepatikšanām.

Klaivs apstulba, kad Mānija kundze viņam paziņoja, ka dāmas aizbraukušas. Prom no pilsētas.

“Uz kurieni viņas devās?” viņš apjucis jautāja.

Pārprazdama viņa intereses cēloņus, Mānija kundze runāja

vēsi.

“To nu es nezinu. Varbūt viņas pat ir aizbraukušas ar kuģi, Klaiv.”

“Taču ne šodien!”

“Tad varbūt ar diližansu. Cik atceros, vienai no dāmām bija nosliece uz jārasslimību.”

Mānija kundze tīksmi vēroja Hiljera sejas izteiksmi, ko noturēja par vilšanās pilnu; Klaivs aizgāja uz bāru. Kā viņš uzdrošinās krāpt Emīliju ar šo paklīdeni! Mānija kundze vīpsnādama nodomāja, ka nemaz nav melojusi. Viņas gan bija aizbraukušas, taču privātā ekipāžā. Un tā jau bija Devro kunga darīšana.

Bet Klaivs jau stāvēja pie bāra un, atviegloti uzelpodams, sniedzās pēc viskija glāzes. Viņas ir prom! Paldies Dievam!

Bārā bija arī vairāki augsti amatvīri, kas spirdzinājās pēc pagājušā vakara vai pat centās to atkārtot, un Klaivs uz brīdi pievienojās viņiem, līdz nolēma, ka vajadzētu apciemot Emīliju. Galu galā vēl bija agrs.

Taču šis apciemojums bija kļūda. Laika tērēšana. Visa nedēļas nogale no sākuma līdz beigām bija viena vienīga laika tērēšana. Vispirms Flēra ar savām prasībām, un tad Emīlija, pagalam aizrāvusies ar Meļa nelaimēm — vai varbul ai Melu pušu To bija grūti izprast. Dāmas — vismaz pagaidām Kluivam lu ja līdz kaklam.

Pirmdien Klaivs neatbrauca viņai pretī, lai gan Emīliju, do dama viņam laiku, daudz ilgāk nekā parasti vilcinājās pie v.ika riņu galda kopā ar bērniem. Viņu satrauca tik daudz kas, viņai vajadzēja parunāt ar Klaivu, tikt skaidrībā ar savām raizēm.

Virēju vis nevarēja apmuļķot. “Ejiet nu mājās, Emīlij! Jumi Hiljera kungs šovakar droši vien ir aizņemts. Jūs taču zināt, ku ģus izkrauj augu diennakti, un viņam tur jābūt klāt, lai redzētu, vai nenotiek kādas blēdības. Un neņemiet galvā to, ko par viņu pļāpā saimniece! Viņai tak vienkārši skauž. Pati labprāt piecir-stu viņam.”

Nellija, kas neizcēlās ar takta izjūtu, izbrīnījās. “Bet tas ir tiesa!”

“Kas ir tiesa?” Emīlija noprasīja, nostājusies meitenei priekšā tā, lai viņu nevarētu iebiedēt Keitas drūmie skatieni.

“Es jau teicu Keitai pirmīt, kad pārnācu no pilsētas. Redz, tur es satiku savu māsu, to, kura strādā par trauku mazgātāju pie Mūnija kundzes...”

“Un ko viņa teica?” Emīlija klusu jautāja.

“Turi tak muti!” Keita uzšņāca Nellijai, un Nellija uzmeta lūpu.

“Kāpēc lai viņa paliek neziņā? Es gan gribētu visu zināt, ja tas būtu mans kavalieris.”

Emīlija pati šausminājās, ka klausās ķēkšu tenkās, tomēr nespēja pārvarēt dedzīgo vēlēšanos uzzināt vairāk. Viņa sagatavojās ļaunākajam.

“Viņš visu nedēļas nogali pavadīja kopā ar to sievieti. Vakar pat vizināja savos divričos, izrādīja viņai pilsētu. Paprasiet, kam gribat. Un vēl kas: krogā runā, ka abi dzīvojuši kopā zelta raktuvēs, pirms devušies uz pilsētu. Dzīvojuši grēkā!”

“Stulbas kroga pļāpas!” nikni noteica Keita. “Ved bērnus augšā! Viņiem laiks gulēt.”

Nellija turējās pretī. “Tas ir tiesa! Tā sieviete, par Flēru viņu sauc, pati stāstījusi viesmīlei Dorisai. Pilnīgi mierīgi.”

“Un Dorisa tikpat mierīgi klausījās, varu derēt,” Keita nicīgi izmeta.

“Nekā,” Nellija nevainīgi attrauca. “Viņai tas licies amizanti. Viņa teica, ka Flēra esot lāga meiča.”

Emīlija metās paņemt mēteli un cepuri, atstādama Keitu un Nelliju, lai izstrīdas. Viņa jutās tā, it kā būtu noklausījusies aiz durvīm un tagad saņemtu pelnītu sodu par savu pārkāpumu. Pirms viņa devās prom, Keita iedeva viņai avīzi. “Jūs lūdzāt to pietaupīt,” viņa sirsnīgi sacīja. “Un te būs arī gabaliņš viltotā zaķa launagam. Jums jau garšo. Un neuztraucieties par tām valodām!”

“Neuztraukšos. Un nedusmojieties uz Nelliju. Ir taču svarīgi zināt, ar ko tev darīšana.”

Emīlija atkal runāja mierīgi un pašapzinīgi, un Keita nopriecājās. “Tā ir labi! Redzēsimies rīt.”

“Ziņās” bija publicēts garš ievadraksts, kurā Volts Vaits pauda interesantu viedokli par Meļa sagūstīšanu, tāpat kā iepriekš apliecinādams, ka saskaņā ar Makfērsona vēstuli abi šie vīri neesot vainīgi, un reizē pieprasīdams gandarīt prasības, ko izteikuši noslepkavoto vīru tuvinieki.

Emīlija rūpīgi izlasīja rakstu, tomēr tas šķita mulsinošs un vairāk atgādināja pret policiju vērstu tirādi nekā patiesu mēģinājumu tikt skaidrībā. Likās, rakstam vispār nav nekādas jēgas. Tā drīzāk bija gaudu dziesma, it kā Vaits būtu centies izpatikt visiem. Tikai ne policijai.

Emīlija vēlējās, kaut jel pietiktu drosmes aiziet un aprunāties ar šo cilvēku, aizstāvēt Melu, pašai izstāstīt visu, ko zina. Proti, ka Mels nav vainīgs. Taču viņa neuzdrošinājās. Viņai šķita, ka to vajadzētu darīt Klaivam.

Klaivs.

Emīlija jutās kā pamirusi. Pret viņu. Pret visu. Viltoto zaķi viņa apēda tāpat neuzsildītu. Sagrieza mazu, gardu papaju, pluktu Meningtriju dārzā, kur papaju koki auga vai ik uz soļa. un nolēma pamieloties tikai ar dažām šķēlītēm, bet beigās izklaidīgi notiesāja visas. Sēkliņas viņa paglabāja, lai vēlāk iestādītu, un atcerējās: par atšķirību starp vīrišķajiem un sievišķajiem kokiem dārznieks bija stāstījis tik vulgāri, ka viņa bija nosarkusi un klusībā apņēmusies nepieminēt to bērniem.

Tie bija sulīgi, saldi augļi, vienkārši noplūcami no koka. Kalpi nesa tos uz māju kopā ar banānu ķekariem vai veseliem klēpjiem. Vienā zarā auga ducis vai vairāk augļu. īsts brīnums Londonas meitenei.

Ja tava pašas dzīve būtu nokārtota, Emīlija prātoja, tad šī savādā pilsēta nemaz neliktos tik slikta. Pārtikas te bija atliku likām, turklāt lēta. Te nebija tādu ziemu, kādas pazina viņa, un vasaras drēbes ari bija lētākas par bieziem apģērbiem. Emīlija bija iemācījusies sadzīvot ar saviem darba devējiem — saimnieks bija laipns, saimnieci varēja neņemt vērā — un kaut cik izpratusi tautu jūkli, kas mājoja Mēriboro, kā arī šķietami rupjos vīrus, kuri allaž izturējās pret viņu pieklājīgi. Emīlija nojauta arī, ka ir pienācis laiks ielūgt pie sevis ciemos Keitu un Nelliju. Viņas agrākajā dzīvē tāda doma nebūtu pieļaujama, taču tagad tā bija pienācīga atbilde uz viņu sirsnīgo izturēšanos. Viņas bija Emīlijas draudzenes.

Rūta to nesaprastu, bet Rūtai bija pašai sava dzīve. Skumji, ka viņa nolēmusi apmesties Brisbenā. Emīlija bija cerējusi, ka tuvākajā laikā viņas atkal dzīvos kopā, un tam acīmredzot ticēja arī Rūta, jo drīz viņām taču būs ilgotā Tisingtonu māja, uzcelta otrā zemes gabalā Brisbenā.

Emīlija nopūtās. Tagad viņa jutās labāk. Viņa jutās stiprāka. Diez vai tas bija tikai papajas nopelns vien. Lai nu kā, Emīlijā modās vēlēšanās atkal būt tādai, kāda viņa ir īstenībā. Cīnīties pret šo nomāktību, kas pēdējā laikā šķitusi tik neuzveicama. Veselais saprāts teica, ka jābeidz sēdēt mājā un žēlot sevi. Jābeidz arī raudāt Klaiva dēļ un vīst kā siltumnīcas puķei. Viņš mani mīl? Viņš mani nemīl? Tas tev nepiestāv, Emīlij. Kur teikts, ka tik pievilcīgam vīrietim nedrīkst būt citas draudzenes — pagātnē vai tagadnē? Vai tad Emīlija pati nebija noklusējusi savas attiecības ar Melu?

Tomēr patlaban nešķita svarīgi tas, ko viņa jūt pret Melu vai Klaivu. Klaivs bija sacījis, ka Melam būs tiesas prāva. Protams, lai pierādītu, ka viņš nav vainīgs.

Emīlija maz zināja par tiesām, tomēr vienu viņa zināja: apsūdzētajam ir jānolīgst kāds džentlmenis, kas tiesā viņu aizstāvētu. Ko nolīgs Mels?

“Ak Dievs!” Emīlija paskatījās apkārt šai mājiņā, kas bija pirkta par Meļa naudu, palūkojās pār dārza nogāzi uz upes tumšajiem virpuļiem. Tādiem aizstāvjiem bija jāmaksā. Jo viņi prasmīgāki, jo augstāka cena.

Ko Mels nolīgs? Vai viņam vispār ir nauda? Kas notiek ar cilvēkiem, kuri nevar atļauties, lai viņu intereses aizstāv juriskonsults, kaut vai gluži neievērojams? Kur ir Klaivs? Viņš to visu zinātu.

Paņēmusi rakstāmspalvu un papīru, Emīlija sastādīja jautājumu sarakstu, kas attiecās uz juristu, un vēl vienu sarakstu, kurā uzskaitīja faktus, ko, pēc viņas domām, varētu iesniegt tiesai, lai pierādītu, ka Mels nav vainīgs. Vēl — to cilvēku sarakstu, kuri varētu dot atsauksmi par Meļa krietno raksturu. Pagaidām tādi bija tikai trīs, ieskaitot to briesmīgo tēvoci, tomēr tas jau bija sākums. Tā kā papīrs un spalva bija viņas amata rīki, Emīlija stundām ilgi pierakstīja visas šīs domas un idejas, apņēmusies nākamajā rītā iepazīstināt ar tām Klaivu — par spīti viņa nožēlojamai uzvedībai, par spīti tam, ka pati varbūt nokavēs darbu, jo Klaiva uzdevums būs iepazīstināt viņu ar kādu vietējo juristu. Viņi lūgs, lai jurists noskaidro, vai Viloubija kungs jau nolīdzis aizstāvi, un, ja ne... atbilde bija pašsaprotama Tad advokāta pakalpojumus lūgs Emīlija Tisingtone.

Aprakstītās lapas viņa akurāti salika vāciņos vēlākai izmantošanai, tad saklāja gultu un sāka sukāt matus, bet, raugoties spoguli, kas atradās uz masīvā tualetes galdiņa — “Padija” guļamistabā bija tikai šīs divas mēbeles —, viņai prātā iešāvās vel kādā doma.

“Tu esi tik dumja!” viņa teica savam spoguļattēlam. “Tu esi ļāvusi ierūsēt smadzenēm! Attopies, meitenīt! Klaivs tev nemaz nav vajadzīgs. Tev ir vajadzīga Rūta. Un viņas līgavainis. Vai tad viņa ar lielu lepnumu nav tev daudzinājusi, ka viņš ir štata galvenā prokurora sekretārs? Tādi ļaudis labāk par visiem pazīst pašus labākos advokātus! Atbilde visu laiku ir tepat deguna priekšā, bet tu esi bijusi pārāk dumja, lai to ieraudzītu.”

Tonakt Emīlija gulēja nemierīgi, prātā ņirbēja pārāk daudz ieceru, lai viņa spētu iegrimt dziļā miegā, tomēr viņa pamodās spara pilna, gatava rīkoties, lai īstenotu šos plānus. Un ar prieku sveica jauno dienu.

“Ko?” Meningtrija kundze aizsvilās, kad Emīlija pie brokast-galda izklāstīja saimniekiem savu nodomu.

“Kā jau paskaidroju,” Emīlija rāmi sacīja, stāvēdama pie galda, “parasti bērniem mācībās ir kāds starplaiks. Brīvdienas. Kopš strādāju šeit, viņiem tikpat kā nav bijis nevienas brīvas dienas.”

“Un pagājusī nedēļas nogale? Sestdienas rītā jūs nemaz neatnācāt!”

“Viņiem tas nav nekāds īsts pārtraukums.”

“Jūs gribat sacīt, ka jums pašai vajag brīvdienas? Tur tas āķis, vai ne?”

“Kā jau paskaidroju, mana māsa ir saderinājusies, un, tā kā viņa ir mana vienīgā tuviniece šajā zemē, es vēlētos viņu apciemot un iepazīties ar savu nākamo svaini.”

Emīlija zināja, ka labu iespaidu atstātu tas, ja viņa izpaustu Boulza kunga priekšnieka vārdu, tomēr nespēja sevi piespiest, nespēja nolaisties līdz tam līmenim, kādā atradās šī saniknotā sieviete.

“Es vienkārši apliecinu, ka bērniem parasti ir vasaras un ziemas brīvdienas.”

“Kas labi strādājis, tas pelnījis atpūtu, to jūs gribat teikt?” ierunājās Meningtrija kungs, košļādams bekona ādiņu.

“Jā, ser. Un man šķiet, ka šis ir piemērots brīdis.”

“Man nav iebildumu. Tu tak esi gājusi skolā, Vaiolet. Vai tad tev nebija brīvdienu?”

“Jā, bet te ir citādi.”

“Kā tā?”

Emīlijai tika atļauts iet, un saimnieki apspriedās divatā, bet vēlāk Meningtrija kundze ieradās mācību telpā, lai pavēstītu, ka Emīlija drīkst atpūsties trīs nedēļas, protams, nesaņemdama algu.

“Skaitot no tās dienas, kad kāds kuģis dosies uz Brisbenu,” Emīlija kaulējās.

“Labi. Lai notiek. Vai Hiljera kungs brauks jums līdzi?” Dzirdot šo ļaunprātīgo jautājumu, Emīlija tēloja mulsumu. “Apžēliņ, nē!” Un viņa pasmaidīja.

- 11 -

Nonācis tumšā kamerā ar divām nobružātām lažām, Mels vēl arvien nerunāja. Viņš jutās pārāk apstulbis. Viņš nekad nebija nopietni apsvēris iespēju, ka varētu tikt notverts, kur nu vēl ieslodzīts, saslēgts rokudzelžos, vazāts pa kamerām, vests caur pilsētām, kur pūlis izkliedz ņirdzīgus apvainojumus. Viņš gluži vienkārši nebija ticējis, ka tas notiks. Tagad taču policijai jau vajadzēja būt atradušai īstos noziedzniekus!

Bet tad, kavēdami laiku, ar viņu sāka runāt kameras biedri, vilktin izvilka no viņa stāstu par to, kas noticis, un šis Sonijs Vi-loubijs viņiem iepatikās.

“Ja neaizstāvēsies pats, čomiņ, tad neviens tevi neaizstāvēs,” viņi brīdināja. “Labāk celies nu augšā un sāc kliegt pilnā kaklā! No tavas īgņošanās nebūs nekāda labuma.”

“Kurš tad manī klausīsies?”

“Daudzi. Reportieri ārā snaiksta kaklus, lai tikai dzirdētu, kas tev sakāms, lai noknipsētu tevi vēl reizīti...”

“Kāda tam jēga? Neviens man neticēs.”

“Kā tu zini? Raujies tak laukā no būra!”

Otrs arestants sūca neaizdegtu pīpi. “To viņš nedarīs. Nebūs dūšas. Satramdīts ne pa jokam.”

Melam bija smagi to dzirdēt. Visu nakti viņš gulēja blakšu apsēstajā lažā un juta, kā sūrst šis apvainojums. Vai viņam tiešām vairs nav dūšas?

“Ne velna,” viņš vairākkārt nomurmināja pie sevis. Jāšaubās, vai no tā būs kāds labums, tomēr mēģināt vajag...

Smaidošais Sonijs Viloubijs kļuva par avīžnieku mīluli. Viņš runāja ar visiem, kas vien gribēja klausīties, — ar reportieriem, ar policistiem un jo sevišķi ar bargajiem vīriem no štata galvenā prokurora biroja, kaut gan zināja, ka viņi gatavo apsūdzību. Pie Brisbenas cietuma ik dienu ieradās ļaužu bari, lai vismaz mirkli redzētu Viloubiju; daži bija par, daži pret viņu, taču ziņkārīgi bija visi. Dāmas sūtīja viņam atbalsta vēstulītes, un kāds Sinšilas reportieris, vārdā Džesijs, bija klāt gandrīz katru dienu un uzdeva arvien vairāk jautājumu.

Mels izstāstīja viņiem visu, ko zināja, turklāt tik daudz reižu, ka tagad jau bija iekalis šo stāstu no galvas; tomēr viņš nelokāmi atkārtoja, ka nepazīst nedz Makfersonu, nedz kādu no skota draugiem.

Klausīdams Džesija padomam, viņš lūdza tikšanos ar Kār-negiju, lai šis cilvēks izteiktu apsūdzību, skatoties viņam acīs, tomēr šis lūgums tika noraidīts.

Mels redzēja savu fotoattēlu avīzēs, lasīja reportāžas, kam bija maz sakara ar viņa teikto, un satriekts ieraudzīja lasītāju vēstules, kurās tika pieprasīts, lai viņu pakar bez vilcināšanās.

“Es jau zināju, ka no tā nebūs nekāda labuma,” viņš sacīja Džesijam. “Es vairs nelasīšu tās sasodītās lapeles, un uzraugs teica, ka man ne ar vienu neesot jārunā, ja es to negribu.” Viņam bija apnicis būt par cirka ērmu.

“Tad nelasiet. Un reportieri jau pievēršas kam citam.”

“Es tagad esmu kļuvis garlaicīgs, vai ne?”

“Man ne, Sonij. Vai jums ir nauda ?”

“Kam gan? Te jau īres maksu neprasa.”

“Juriskonsultam. Vai, vēl labāk, — advokātam. Jums vajadzēs, lai viņš jūs pārstāv tiesā.”

“Kad tā notiks?”

“Vēl jāpagaida. Viņiem jāuzzina vairāk. Ir radušās šaubas, vai jūs vispār esat šāvis...”

“Kā es būtu varējis šaut ? Manis tur nemaz nebija.”

Džesijs zīmēja uz lapas apļus un tad pārsvītroja tos ar akurātām līnijām. Viņš bija runājis ar galveno prokuroru un uzsvēris visai ticamo iespēju, ka šis zēns saka patiesību. Prokurors bija atbildējis:

“Tas ir tikai jūsu viedoklis. Viņš ir savaldzinājis arī jūs, Dže-sij. Viņš ir liels viltnieks; nudien spētu pat pārdot slīcējam Bris-benas upi. Un Viloubijs nav nekāds zēns. Viņš gadiem ilgi ir klīdis apkārt un savu maizi pelnījis ar izmanību vien.”

“Bet nekad nav iekūlies nopietnās nepatikšanās.”

“Nu — tad viņam ir uzradušies slikti draugi.”

“Tādi kā Kārnegijs?”

Ar šo piezīmi Džesijs bija gribējis apsūdzēt cilvēku, kas ievilinājis Soniju šai noziegumā, taču, viņam par pārsteigumu, prokurors to uztvēra nopietni.

“Šo jautājumu mēs pētām. Kārnegijs joprojām tiek turēts aizdomās, bet es negribētu, lai tas tiek rakstīts avīzē.”

“Kārnegijs un Viloubijs?” Džesijs izbrīnījies jautāja.

“Varbūt tā bija sazvērestība, kas nogāja greizi.”

“Bet kur tad zelts un bankas nauda?”

“Pavaicājiet savam draudziņam Viloubijam. Mums pietiek laika gaidīt, līdz viņš atzīsies. Varbūt Svētās Helēnas salas cietumā viņam atraisīsies mēle. Tur, upes vidū, neviens ar viņu neauklēsies.”

Patlaban, spēlēdamies ar zīmuli, aizkrāsodams uzzīmētās figūras, Džesijs pacēla skatienu uz Melu.

“Jūs labi zināt, ka naudas jums nav?”

“Skaidrs, ka zinu. Ā, paga, paga! Jūs domājat, ka es pēkšņi celšu gaismā nolaupīto naudu? Jēziņ! Jūs esat tikpat neaptēsts kā visi pārējie.”

“Nē, es tā nedomāju. Taču laupījums joprojām nav atrasts, un visā zemē nav neviena zagtu mantu uzpircēja, kurš būtu ar mieru šim zeltam pieskarties, jo slepkavības sacēlušas tik lielu troksni.”

“Kopš kura laika tad tā? Zelts paliek zelts. Iezīmēts tas nav. Esiet taču prātīgs, Džesij!”

Džesijs nopūtās. “Jūs bijāt tajās zelta raktuvēs. Vai jums nenāk prātā, pie kā varētu būt šis zelts?”

“Nē. Es to saku visiem pēc kārtas.”

“Un Makfērsons? Varbūt zelts ir pie viņa?”

“Un tāpēc viņš ņem un aizraksta avīzei? Tad viņš jau sen būtu Ķīnā.”

“Bet, ja jūs viņu nepazīstat, kāpēc viņš apgalvo, ka arī jūs neesat vainīgs?”

Mels pat nesamirkšķināja savas zilās acis. “Varbūt viņš zina vairāk nekā es. Viņš tikpat kā ar pirkstu ir norādījis uz Kārnegi-

ju."

Džesijs likās mierā. Taču, saņēmis ziņu par to, kurp Sonijs tiks vests, proti, uz briesmīgo Svētās Helēnas salas cietumu, viņš nolēma doties uz salu jau nākamajā dienā. Nebūs velti iztērēt dažus šiliņus, izdalot tos uzraugiem, lai vēlāk saņemtu no viņiem jebkādas ziņas par Soniju Viloubiju. Labs tas darbiņš, kas padarīts, viņš sev atgādināja.

Jāiztur pa vienai dienai vien, Mels stoiski nolēma, kad bija iekāpis lielajā airu laivā un viņam atkal tika savažotas kājas. No citiem cietumniekiem Brisbenā viņš bija dzirdējis diezgan daudz, lai saprastu, ka pārmācības iestāde Svētās Helēnas salā nav nekāds atpūtas nams, un pie airiem pieķēdēto katordznieku drūmās sejas to apstiprināja. Mels pamāja viņiem ar galvu, taču drīz tika aizvests uz laivas priekšgalu un apsēdināts tur viens, savažots, ar muguru pret pārējiem.

“Pamēģini tik pārlēkt pār bortu, noiesi dibenā kā akmens!” brīdināja viens uzraugs, un otrs iesmējās.

“Un neviens nemetīsies tevi glābt.”

Mels nelikās viņus dzirdam. Bija skaista pavasara diena. Viņš vēl nekad nebija braucis pa šo lielo upi un nosprieda, ka būs interesanti to aplūkot par brīvu, lai kas arī gaidītu ceļa galā.

Aiz kuģu piestātnēm abos upes krastos un pat Ķenguru zemesraga augstajās klintīs pacēlās dažas greznas mājas, pēc tam parādījās nokopti lauki, un tālāk, kur upe līkumoja uz jūru, pletās biezi, kupli saauguši krūmāji. Tīrās, spēcīgās smaržas sagādāja tīksmi pēc sadusējušā kameras gaisa, un Mels jutās mundrāks, saspringums atlaidās. Ūdenī lēkāja zivis, šurpu turpu šaudījās putni, un pieredzējušie airētāji virzīja laivu pa straumi. Pēc dažām stundām viņi sasniedza mangrovēm apaugušo upes grīvu un izgāja atklātā jūrā.

Mels sapņaini atcerējās savu ceļojumu uz Freizera salu ar tās tropu mežu, slaidajām priedēm un skaisto Orhideju līci un prātoja, vai jelkad redzēs to atkal. Kad tālumā kā neskaidrs plankumiņš parādījās zeme, viņš jau gandrīz bija sev iestāstījis, ka Svētās Helēnas sala būs līdzīga Freizera salai. Laiva iegriezās pa vējam; tikmēr Mels bija izdomājis sev uzdevumu — izrēķināt, cik tālu sala atrodas no cietzemes, — un aplēsa, ka attālums būs kādas četras jūdzes. Spēcīgam vīram rāmā dienā tas nebūtu necik grūts peldējums. Ja nebūtu haizivju. Grūti noticēt šiem stāstiem par haizivīm. Visu ceļu viņš bija vērojis ūdeni un nebija pamanījis nevienu pašu. Nepazīdams šīs briesmones, viņš domāja, ka haizivis droši vien mājo dzelmē. Tomēr būtu interesanti kādu ieraudzīt.

Nē, šī nebūt nebija Freizera sala. Šī bija maza un līdzena, un, kad viņi tuvojās krastam, priekšā pacēlās augsti ķieģeļu mūri. Mels vīlies atskārta, ka tas ir visīstākais cietums, tieši tik stingri apsargāts, kā par to stāsta, savrupa kolonija štata bīstamākajiem noziedzniekiem. Joprojām bija grūti apjēgt, ka viņš ierindots starp tiem.

Laiva piestāja krastā, un Mels ar ilgām nolūkojās uz kristāldzidrajiem sēkļiem; viņam gribējās ienirt ūdenī, lai atbrīvotos no cietuma smakas, kura pēdējā laikā bija viņam pielipusi. Pēc jucekļa, ko radīja daudzās važas, cietumnieki izkāpa krastmalā, kur auga asa zāle.

Kad laiva bija uzcelta uz eliņa, cietumniekus dzina pa ceļu uz cietuma pusi, grūstot un stumdot ar smagām gumijas nūjām. Mels, kam vienīgajam kājas bija saslēgtas dzelžos, nemitīgi

w

klupa un aizkavēja pārējos, un tas saniknoja uzraugus, kuri lādējās un spārdīja viņu, mudinādami slieties augšā.

“Kas te, ellē, par steigu?” Mels noņurdēja, pievērsies kādam cietumniekam.

“Šie negrib nokavēt vakariņas,” vīrs pačukstēja. “Savējās mēs jau esam nokavējuši.”

Pa vārtiem viņi iegāja drūmajā cietumā, un Mels nodrebēja. Viņš atkal pakrita, jo vēl nebija pieradis pie šīs dīvainās, Šļūcošās gaitas, un pārējie aizsteidzās tālāk, atstājot viņu divatā ar uzraugu, kas nemitīgi zvetēja ar steku Melam pa muguru, kamēr viņi virzījās pa nožogoto eju.

Garajā kameru blokā pie aizrestotajiem lodziņiem stāvēja cietumnieki, dīki noskatīdamies šai gājienā, un kāds no viņiem uzsauca:

“Paskat, kas atnācis! Tas laupītājs Viloubijs, kurš tur, ziemeļos, uzbruka diližansam un pievāca veselu kaudzi zelta!”

Plikpauris Perijs viszinīgi pavīpsnāja. Šitie muļķi! Viņš nesteidzīgi piegāja pie lodziņa, lai paskatītos uz aunapieri Viloubi-ju, un tad nogrozīja galvu.

“Tas nav Viloubijs. Viņa vārds ir Neds Tērners.”

“Ko nu muldies! Tas ir Viloubijs.”

“Tas nav Viloubijs, kad es tev saku! Šito zēnu es pazīstu, un viņa vārds ir Tērners. Satiku viņu kopā ar Makfērsonu. Abi vēl ķīvējās par kaut kādu zirgu.”

Pārējie viņu nicīgi apsauca. “Izbeidz, Plikpauri! Tu mūždien plāties, ka pazīsti Makfērsonu. Rādās, tu vispār nejēdz atšķirt vienu ģīmi no otra.”

“Ejiet ellē, jēdzu gan! Šitā zeļļa vārds ir Tērners. Pagaidiet vien! Viņš varēs jums apliecināt, ka es no visas tiesas esmu Mak-fersona čoms. Tad jūs vienreiz aizvērsieties!”

Emīlija gan atzina, ka tas ir tikai aizbildinājums, tomēr, tā kā viņa nebija satikusi Klaivu vairākas dienas — kopš svētdienas strīda, tad uzskatīja, ka būs tikai pieklājīgi paziņot Klaivam par savu nolūku doties uz Brisbenu, un, iekšēji drebot, iegāja viņa kantorī.

Klaivs bija pārsteigts, viņu redzot, tomēr neizrādīja ne mazāko nepatiku, un tas iedvesa Emīlijai drosmi.

“Skaties tik! Kāds prieks! Lūdzu, nāc iekšā!” Viņš pavadīja Emīliju uz plašo muitas telpu gar īsu leti, aiz kuras pie dēļu sienām rindās karājās tāfeles, pie tām bija piespraustas kravas zīmes. Arī grīda bija no tumšiem dēļiem, un Emīlijas jaunās kurpes čīkstēja, kamēr abi šķērsoja lielo telpu, kuras malās bija sakrautas prāvas mučeles, aizzīmogotas ar dzelteniem zieģeļiem.

“Tu labi izskaties, Emīlij,” Klaivs sacīja, ievezdams viņu savā kabinetā nama dziļumā. “Nāc iekšā, šis ir mans midzenis.”

Kabinets bija ļoti vienkāršs: tikai galds un krēsls, apkārt uz soliem juceklīgi sakrautas kantorgrāmatas, reģistri un citi dokumenti, taču Emīliju saistīja ainava, kas pavērās aiz loga, un viņa nevilšus devās turp.

“Cik brīnišķīgs skats!”

“Jā, lielisks. Mēs šeit atrodamies tik augstu, turklāt pašā upes līkumā, tāpēc varam pārredzēt to abos virzienos. No šejienes vecā Mērijas upe izskatās visskaistāk, vai ne?”

“Patiešām.” Pēdīgi viņa pievērsās Klaivam. “Klaiv, es atnācu, lai pateiktu tev, kā es nožēloju to, ka mēs tik muļķīgi saķildojāmies...”

“Nevajag neko nožēlot, dārgā! To es jau esmu aizmirsis. Pēdējās dienās nevarēju tevi apciemot, jo biju ļoti aizņemts. Kuģi, kurus kavējusi vētra, beidzot ir tikuši līdz ostai, un man visu laiku vajadzēja būt te.”

Emīlijai nepatika tas, ka Klaivs aizbildinās ar aizņemtību. Lai gan viņa bija nolēmusi nelikties zinis par baumām, aizkaitinājums tomēr izlauzās uz āru.

“Jā, es jau dzirdēju, cik aizņemts tu esi bijis.”

“Ko tu ar to gribi sacīt?”

“Cik klausos, tu esi bijis ļoti aizņemts arī ar saviesīgo dzīvi.”

“Ak tas,” Klaivs nepacietīgi noteica. “Tu laikam būsi runājusi ar Mūnija kundzi.”

“Nē,” Emīlija dzedri attrauca.

“Tomēr ar kādu tu esi runājusi, tāpēc labāk ļauj man paskaidrot.”

“Tas mani nemaz neinteresē, Klaiv.”

“Tad kāpēc tu to pieminēji? Redzi, pilsētā bija ieradusies kāda veca draudzene.”

Emīlija pagriezās un sāka skatīties ārā pa logu. “Es gan dzirdēju, ka tā bijusi jauna draudzene.”

“Vai mums tagad jāstrīdas par vārdu nozīmi? Tā bija veca draudzene, iebraukusi pilsētā uz dažām dienām kopā ar otru dāmu, kas bija apslimusi. Neuzskatīju, ka man jāsaņem no tevis atļauja, lai pavadītu laiku viņas sabiedrībā, bet, ja jūties aizskarta, tad es atvainojos.”

Emīlija nožēloja, ka sākusi šo sarunu. Klaivs aizvien prata izteikties daudz veiklāk nekā viņa. Un sajauca viņai galvu.

“Tev nav jāatvainojas.”

“Tomēr es atvainojos. Piedod, ja tevi apbēdinājis tas, ka es satikos ar vecu draudzeni. Biju nodomājis svētdienas vakarā tev visu izstāstīt, bet tovakar mēs laikam salaidām visu grīstē jau pašā sākumā.” Viņš aizvēra durvis un aplika rokas Emīlijai ap vidukli. “Saki, ka piedod man, visudārgā! Es nemūžam negribētu sagādāt tev ciešanas.”

Viņš ar lūpām pieskārās Emīlijas kaklam, pievilka viņu tuvāk, cieši piekļāva sev klāt, un Emīlija nespēja pretoties, visi viņas iebildumi un apņemšanās pagaisa, kad Klaivs maigi pavērsa viņas seju pret sevi un noskūpstīja viņu ar tādām alkām, ka Emīlijai viņa skavās apreiba galva.

Ārā atskanēja balsis, un Emīlija strauji atrāvās nost, baidīdamās, ka šeit kāds var ienākt, bet Klaivs iesmējās.

“Tie ir tikai krāvēji.”

Emīlija pietvīkusi kārtoja matus zem cepures. “Nē, man tiešām jāiet. Atnācu vienīgi, lai pateiktu tev, ka ņemšu atvaļinājumu un uz kādu laiciņu braukšu uz Brisbenu.”

“Kādēļ?”

Viņa juta, ka atkal nosarkst. “Mana māsa ir saderinājusies; viņa vēlas, lai es aizbraucu iepazīties ar savu topošo svaini "

“Tas ir ļoti jauki. Lūdzu, nodod viņai manu apsveikumu^1 Labprāt brauktu tev līdzi, bet atvaļinājumu man piešķirs līkai tad. kad to nolems augstā priekšniecība.”

“Es arī labprāt gribētu, lai tu brauc līdzi,” Emīlija klusu un sirsnīgi noteica. Cik tas būtu brīnišķīgi, ja Brisbenā kopā ar viņu būtu Klaivs, kaut arī viņai risināms tik privāts jautājums! Viņa ar vislielāko prieku iepazīstinātu Klaivu ar Rūtu, un iespējams, ja viņi būtu kopā kādā citā vietā, nevis šeit, viņu attiecības uzlabotos. Nevar nemaz zināt, kas ar viņiem notiktu abu saderināto romantiskajā sabiedrībā!

Tomēr lieta nu bija nokārtota — ar Klaiva svētību un atbalstu. Viņš paveica visu, kas vajadzīgs, atrada vienvietīgu kajīti uz piekrastes tvaikoņa, rūpējās, lai turp tiktu nogādāta bagāža, un pat iepazīstināja Emīliju ar kapteini.

Viņš ieradās piestātnē, lai pavadītu Emīliju, un mīļi noskūpstīja viņu, visiem redzot.

Emīlija nepieminēja savu otru nolūku, baidīdamās sabojāt Klaivam omu, turklāt aizbraukšanas satraukumā Mels nemaz neienāca viņai prātā. Tomēr viņa nebija piemirsusi aiziet uz banku un izņemt visu savu naudu. Meļa naudu.

Klaivam nepatika atcerēties, kā viņš izturējies pret Emīliju. Tramdījis viņu. Melojis, ka nedēļas nogalē bijis aizņemts, un viņa zināja, ka tie ir meli. Viņš bija melojis par savām attiecībām ar Flē-ru un jutās pilnīgi pārliecināts, ka Emīlija zina arī to. Labāk būtu sakliegusi uz viņu, apsūdzējusi, ka viņam nevar uzticēties, sodījusi viņu un tādējādi daļēji atbrīvojusi no vainas smaguma! Bet Emīlija bija pārāk kautra, apveltīta ar pārāk loģisku domāšanu, lai rīkotu teatrālas scēnas, un viņš to bija izmantojis. Tagad Klaivs savu rīcību nožēloja; vajadzēs kaut ko vērst par labu.

Viņš prātoja, vai šis pēkšņais brauciens uz Brisbenu nav ar to visu saistīts. Vai Emīlija tīšām dodas projām no viņa? Viņš cereja, ka tā nav. Ja Emīlija būtu devusi viņam vairāk laika, viņš nokārtotu, lai varētu braukt līdzi un iepazīties ar Emīlijas māsu un viņas līgavaini. Ko īsti nozīmē šī steiga? Klaivs bažīgi domāja.

Viņš jutās slikti arī, atcerējies Flēru. Nožēloja, ka viņas klātbūtnē uzvedies tik muļķīgi. Bet šī atkalredzēšanās bija Klaivu tik ļoti pārsteigusi un —jāatzīst — arī iepriecinājusi. Viņa gan bija padauza, bet tik kārdinoša, un pēdējā laikā Klaivs diemžēl nebija ļāvies nekādiem kārdinājumiem.

Un neļaujos vēl arvien, viņš nodomāja, paraustīdams plecus. Flēra bija izturējusies pret viņu tikpat nejauki, cik nejauki viņš bija izturējies pret Emīliju. Vārdu sakot — nepatīkama nedēļas nogale.

Nepatikšanas Melu gaidīja mazgāšanās nojumē, un tās viņam sagādāja nevis uzraugi, bet gan ieslodzītais Plikpauris Pe-rijs, kurš iebelza Melam pa muguru un notrieca viņu zemē.

Plikpauris vārījās dusmās, ka viņam nav bijusi taisnība, jo šis fakts bija smagi iedragājis viņa cieņu cietumnieku vidū.

“Kā tevi sauc?”

Mels pūlējās uzrausties kājās no glumā, zaļā betona klona.

“Viloubijs, tu, nolādētais stulbeni!” viņš atkliedza. “Velns lai parauj, un kas tu tāds esi?”

“Es esmu Makfersona čoms,” Plikpauris nicīgi nošņāca, “un es zinu, ka tu neesi Viloubijs. Tu esi Tērners.”

Mels nodomāja, ka šobrīd neviens, būdams pie pilna prāta, negribētu uzdoties par Viloubiju; taču viņam tagad bija jāaizstāvas pret šo trako, un Meļa aizsargāšanās lika Plikpaurim trūkties ne pa jokam. Smagais darbs, uzraugu varmācība un sliktais ēdiens bija novājinājuši Periju, un viņš šeit atradās kopā ar citiem tikpat novārgušiem vīriem. Toties šis cietumnieks bija ne vien jaunāks; viņš bija arī tikko ieradies salā un vēl spēka pilns. Viņš piecēlās no klona, ietrieca Plikpauri kaktā un miltīja ar savām dzelzs dūrēm, līdz iejaucās uzraugi ar pletnēm un gumijas nūjām.

Abi atkal sastapās nākamajā rītā pie soda staba, km kaltam bija jāsaņem sešdesmit pletnes sitieni.

Melu bija satriecis tas, cik smags sods viņiem piespriests, un, kad uz paaugstinājumu pie staba veda Plikpauri, Mels viņu ti/ runāja.

“Piedod. Es nezināju, kas notiks.”

Plikpauris nelikās viņu dzirdam. Viņš iekliedzās, kad pirmais pletnes sitiens skāra viņa kailo muguru, kura jau bija vienās retās, taču pēc tam cieta klusu, un asinis ritēja lejup un pilēja zemē.

Nu turp tika aizvests Mels. Viņu piesēja pie staba, taču viņš neklusēja. Kad nožvakstēja pirmais pletnes cirtiens un sākās skaits, viņš kliedza lamuvārdus saviem spīdzinātājiem, kliedza par netaisnību, kas viņu piemeklējusi, par tēvoci Silveru, par avīzēm, kuras pataisījušas viņu par slepkavu, par visiem, kas viņu nodevuši. Šie kliedzieni palīdzēja pārciest sāpes, pārciest mokas, kādas viņš nekad nebūtu uzskatījis par iespējamām, bet tikmēr mundieroti vīri ar saltām sejām garlaikoti un vienaldzīgi noskatījās, sarunājās un smēķēja. Un šie kliedzieni pamazām atpestīja Melu no bailēm, kas bija briedušas viņā jau kopš tās dienas, kad viņu bija arestējis Polloks.

Cietumniekiem pavēlēja atraisīt Meļa valgus un nocelt viņu no paaugstinājuma tāpat kā Plikpauri, lai brūces aplaistītu ar svilinošu sālsūdeni; Mels noklausījās, kā uzpūtīgais cietuma priekšnieks piekodina turpmāk uzvesties labi, un tad uzspļāva viņam.

Nākamās divas nedēļas Viloubijs atradās viennīcā, iebūvētā otras kameras iekšpusē tā, lai tur kaut cik iekļūtu gaiss, bet ne gaisma. Reizi dienā — ap sešiem rītā, kā lēsa Mels, — pa lūku, kas atradās durvīs pie pašas grīdas, iekšā tika iestumta maize un ūdens.

Cilvēku balsis nebija dzirdamas, tāpēc Mels nosprieda, ka droši vien atrodas tālu no cietumnieku kamerām un darba vietām; iepriekš viņš bija redzējis, kā simti ieslodzīto stājas rindās, lai dotos veikt visādus darbus. Vairumam no viņiem bija savažotas kājas.

Sakumā Mels knūpus gulēja uz aukstās akmens grīdas, lai |.nītu apdzīt mugurai; vienīgais, ko varēja darīt, bija domāt un klausīties, un priekšroku viņš deva otrajam. Viņam varēja liegt gaismu, bet ne skaņas. Mels atskārta; lai gan cietumniekiem šī vieta ir īsta elle zemes virsū, putniem tā ir miera osta, un Mels tos visus pazina. Kukaburras sāka klaigāt pirms ausmas. Pēc tam skaļi ievīterojās sīkie putni. Kaijas vienmēr bija tuvumā, brēkāja un meklēja barību. No rītiem žadzināja žagatas, to mundrās balsis sagādāja prieku. Un tā tas turpinājās. Viņš dzirdēja vārnu ķērcienus, čakstu un visu citu putnu dziesmas, pēcpusdienas klusumu un vakara čalu, kad lidoņi gatavojās doties pie miera — tāpat kā viņš. Mels pielāgojās putnu dienas kārtībai. Kad tie rosījās, viņš cēlās augšā un izvingrināja muskuļus. Viņš mācījās atdarināt putnu dziesmas un svilpienus. Viņš krimta cieto maizi un taupīgi dzēra ūdeni, bet, kad tika izlaists no vien-nīcas, izgāja no tās grīļodamies, viltīgi kā putns, kurš sargā savu ligzdu, izlikdamies, ka tam salauzts spārns; jo patiesībā Mels nebūt nebija salauzts. Viņš zināja: lai izdzīvotu šai vietā, būs vajadzīga visa attapība, un šis nav īstais brīdis, lai izrādītos. Viņš likās gandrīz nožēlojams, kad no žilbinošās gaismas tika iegrūsts parastajā kamerā.

Šiliņi bija iztērēti lietderīgi, bet saņemtās ziņas lika vilties. Kāds uzraugs bija uzskrīpājis Džesijam vēstuli, kurā ziņoja, kā Viloubijam klājas cietumā.

Jau otrajā dienā cietumnieks iekļuva nepatikšanās. Viņš sakāvās ar otru cietumnieku, ko sauc par Plikpauri Pe'riju, un par to abi tika nopērti ar pletnēm. Jauniņais brēca pilnā kaklā un tad kļuva nekaunīgs un apvainoja cietuma priekšnieku; par to tika ieslodzīts viennīcā. Pēc atbrīvošanas izrādījās, ka viņam ir pavisam nespēcīgas kājas, rīta pārbaudes laikā viņš vairākkārt saļimis, tāpēc viņam iedots viegls darbs pienotavā.

Pec ša ziņojuma formas Džesijs nojauta, ka to droši viru i.ik stījis pensionēts policists.

Es pacentos noskaidrot šā kautiņa iemeslu, un izrādījās, ka tas ir bijis tikai muļķīgs strīds par to, kurš no abiem labāk pazīst Makfērsonu. Cietumnieki vienmēr apgalvo, ka pazīstot šo ārpus likuma pasludināto klaidoni. Spriežot pēc Perija teiktā, Jūsu ic slodzītais bijis pazīstams arī ar vārdu Neds Tērners. Ceru, ka Šis ziņas būs vērtīgas.

Vērtīgas? Džesijs prātoja. Jā jau, jā, es tev samaksāšu, bet ko nozīmē šis? Strīds par to, kurš no abiem labāk pazīst Makfērsonu? Vai Sonijs viņu tomēr pazīst? Vai viņš ir melojis? Nolādēts! Džesijs jutās tik vīlies, ka gandrīz sāka kravāt mantas, lai dotos mājās. Vai Viloubijs bija vazājis viņu aiz deguna? Un šis otrs vārds? Neds Tērners. Džesijs nogrozīja galvu, brīnīdamies, kā gan pieļāvis, lai viņu apbur šis likuma pārkāpējs, kurš tikpat labi varētu būt arī krāpnieks, kā teica galvenais prokurors.

Kamēr Džesijs prātoja, kā rīkoties tālāk, pienāca ziņa, ka Džeimss Makfērsons atkal ķēries pie vecā niķa, aplaupījis pasta diližansu un pēc tam kādu fermeri. Aculiecinieki ar pārliecību apgalvoja, ka tas bijis Makfērsons. Džesijs steidzās uz policijas iecirkni, lai uzzinātu, kur pastrādāti šie noziegumi.

Cietuma baumas bija krietni sagrozījušas kautiņa iemeslu, tomēr, par spīti iespējamām sekām, Mels saprata: viņam jāpanāk, lai Perijs tur muti.

Līdzko radās izdevība, viņš uzmeklēja Plikpauri Periju un slepus iedeva viņam siera gabalu, ko bija nozadzis pienotavā. Tagad viņš atcerējās, ka Perijs ir tas pats lielais lempis, kurš toreiz bija bārā kopā ar Makfērsonu; tomēr bija jāpanāk, lai Perijs maina savas domas. Mels nedrīkstēja pieļaut, lai paklīst valodas, ka viņš bijis kopā ar Makfērsonu.

Plikpauris nemēdza izrādīt nepatiku, ja viņam tika piedāvāts

Līs ēdams, tomēr klusībā vēl arvien turēja ļaunu prātu. Sieru viņš aprija vienā mirklī.

“Bet, kad es saku, tu esi un esi Neds Tērners,” viņš noņurdēja.

Mels pasmaidīja. “Visiem jau šad tad ievajagas otra vārda. Paklau, kā tu to uzodi?”

“Es jau no paša sākuma sapratu, ka tas esi tu,” Plikpauris ar triumfu balsī noteica. “Vai tad tu neatceries to reizi Brisbenā, kad saķīvējies ar manu čomu Maktersonu kaut kāda zirga pēc?”

“Ar McikfersonuT'

“Jā. Un viņš prasīja, lai tu atdod viņa pulksteni.”

“Jēziņ! Tas tiesa! Tu tur biji. Bet tas otrs, tas, kurš pievāca manu pulksteni un gandrīz nocēla man zirgu? Nestāsti, ka tas bija Makfērsons!”

“Skaidrs, ka bija, čomiņ.”

“Žēlīgais Dievs! Es vis nebūtu tā diņģējies, ja zinātu, ka tas ir Makfērsons. Kas to būtu domājis!”

Plikpauris jutās gandarīts: viņš bija pareizi ielāgojis vārdu un, vēl labāk, neapšaubāmi pierādījis, ka ir Makfērsona čoms, bet šitais muļķis pat nebija pazinis dižo vīru! Tas būs labs joks, ko pastāstīt citiem. Nav jau gan svarīgi; drīz viņš tiks no šejienes prom.

Puika bija tīri vai apstulbis. “Un tu bieži strādāji kopā ar viņu?”

“Nez cik reižu,” Plikpauris lielījās. “Zin, es tev gan varētu Šo to pastāstīt. Mēs ar Dzimu esam lielos draugos. Un esam iekrājuši krietnu žūksni. Es būšu bagāts vīrs, kad tikšu laukā no

šejienes.”

Mels gandrīz iesmējās balsī, tomēr bija panācis savu un negribēja sabojāt iespaidu, tāpēc ļāva šim ķēmam tarkšķēt. Viņš jau zināja, ka Plikpauris izdaudzināts par nepārspējamu meli un tāpēc viņa neviens vairs neklausās, toties jaunais draugs klausījās, un ka vēl; viņš bija apņēmies iedraudzēties ar Plikpauri.

“Vienā jaukā dienā tu mūs iepazīstināsi,” viņš teicu, bet Plikpauris nosmējās.

“Kad tad tev būs tāda diena? Jūs abus gaida cilpa.”

“Mani ne. Kad tas notika, manis nemaz nebija klāt, un Mak fērsons apgalvo, ka tobrīd neesot atradies Mēriboro ne tuvuma Tā rakstīts avīzēs.”

Te nu viņš krietni piemeloja. To viņam bija pateicis pats Makfērsons; Mels nemaz nezināja, vai tas bijis avīzēs. Taču Plik pauris, gozēdamies glaimu saulītē, to nemaz nepamanīja.

“Štrunts par avīzēm! Džims tur bija.” Viņš viltīgi paskatījās apkārt. “Es pats viņu redzēju.”

“Kur?”

“Nu tak Mēriboro, tu neklausies, vai?”

“Es viņu tur neredzēju.”

“Tu nemaz nevarēji redzēt, jo tu viņu nepazīsti, toties es gan,” Plikpauris spurkdams teica. “Zin, ja tev vēl būs tāds siers, nes man, un es tevi pieskatīšu. Te ir daži tādi nešpetni puiši, kuri labprāt taisītos klāt tādam smukam puikam kā tu, ja sajēdz, ko es domāju.”

Melam notērpoja skausts, kamēr Plikpauris slāja prom pār pagalmu. Viņš vēl arvien centās izprast dzirdēto, kad iešķindē-jās zvani, vēstot, ka atpūtas pusstunda beigusies.

Vienā rindā ar pārējiem Mels aizgāja uz ēdnīcu, pacietīgi gaidīja, līdz skārda bļodiņā tika ieliets parastais strebeklis, paņēma riku saziedējušas maizes un stāvēja pūlī, ar pirkstu un maizes šķēles palīdzību rausdams ēdienu mutē. Tad atkal stājās rindā, lai nomazgātu glumo bļodiņu zem krāna. Ēdiens viņu neuztrauca, toties pirmītējā saruna darīja nemierīgu.

Plikpauris bija melkulis un muļķis. Varbūt savos vārdos viņš pats saskatīja kādu jēgu, toties Mels gan ne. Priecādamies par tumsu, viņš atgūlās savā lažā, lai to visu apdomātu, un gandrīz nedzirdēja ne apkārtējo lāstus, ne murmināšanu.

Plikpauris nebija varējis redzēt Makfērsonu Mēriboro, jo Makfērsona tur nebija. Tātad tas bija melots.

Tomēr dīvaini: Meļa apgalvojumu par to, ka viņš nav bijis pie Blekvoteras krika, Plikpauris bija pieņēmis, ne aci nepamirkšķinādams, pat neizsmiedams viņu, lai gan tieši par šo noziegumu Mels bija apcietināts.

Un tad viņš bija teicis, ka Mels nepazītu Makfērsonu, ja ieraudzītu viņu pilsētā. Un tomēr Mels tika uzskatīts par Makfēr-sona līdzzinātāju; Plikpauris pat bija sacījis, ka viņus abus gaida cilpa.

Gandrīz vai šķita — Plikpauris zina, ka Mels nav piedalījies laupīšanā. Un, ja tā, tad kā viņš to zina?

Tai laikā Plikpauris ir bijis Mēriboro.

Viņš bija plātījies, ka, ticis brīvībā, būšot bagāts vīrs. Varbūt tas arī nebija melots, bet stāsts par pelnīšanos kopā ar Makfērsonu noteikti bija pasaciņa. Mels pats bija redzējis, ka Makfērsons nav necik turīgs.

Viņš nevarēja gulēt, nebija iespējams iemigt, jo prātā virpuļoja visas pretrunas, kas bija izskanējušas Plikpaura vārdos. Plikpauris bija noticējis tam, ka Mels nav pazinis Makfērsonu, satiekot viņu Brisbenā. Ja jau viņi abi tika uzskatīti par līdzzinātājiem laupīšanā, tad kāpēc gan Plikpauris noticēja Meļa apgalvojumam, ka viņš nepazīst Makfērsonu?

Nākamās pāris dienas Mels cītīgi vāca visas iespējamās ziņas par Plikpaura Perija pagātni. Tas nebija grūti, jo Plikpauri neviens nevarēja ciest. Viņš jau iepriekš bija sēdējis cietumā par bruņotu laupīšanu... bet šoreiz bija ieslodzīts par to, ka Mēriboro smagi piekāvis kādu vīru.

“Gandrīz sakropļojis,” tā tika stāstīts.

“Kā tev liekas, vai viņš varētu nogalināt cilvēku?” Mels jautāja kādam večukam.

“Tas cietpauris būtu spējīgs uz visu, ja vien domātu, ka tiks sveikā cauri. Kāpēc tu jautā? Tev no viņa bail, puis?”

“Nē,” Mels stingri atteica.

"Ak jā! Tu jau esi tas, kura dēļ viņš nopelnīja pērienu!”

Tomēr viens vīrs juta pret Plikpauri īdzīgu cieņu. “Es viņu

pazinu vecajos laikos, rietumos. Viņš vienmēr ir bijis nelietis, toties izcils šāvējs. Medībās tāds lieti noder.”

Mels apzinājās, ka varbūt ķer vēju laukā, varbūt izmisums liek viņam meklēt pavedienu, kurš nemaz nepastāv, varbūt šis izmisums ir sapinis un pārveidojis Plikpaura melus un lielīšanos tik veikli, lai tie uz mata atbilstu Meļa iztēles ainām.

Tomēr aizdomas bija iesakņojušās viņa prātā, un viņš nespēja tās aizgainīt. Tāpēc viņš vairījās no Plikpaura, baidīdamies pamodināt viņa modrību, pirms būs izdomājis tādu jautājumu, kurš nepārprotami saistītu Plikpauri ar Blekvoteras krika slepkavībām. Bet ko lai pajautā? Mels lauzīja galvu, gudrodams, kā izlikt Plikpaurim lamatas, tomēr nekas nenāca prātā, un viņš jau sāka prātot, kurš te ir muļķis — viņš pats vai Perijs.

Laika atlika maz; līdz Plikpaura atbrīvošanai bija vairs tikai mēnesis. Mels lūdza atļauju nosūtīt telegrammu, bet uzraugi smējās.

“Vācies prom, paklīdeni! Tu laikam iedomājies, ka esi nez kāds kungs!”

Ar saviem neatlaidīgajiem lūgumiem Mels nopelnīja vairākus miesassodus, tomēr nepadevās, līdz par to padzirdēja cietuma priekšnieks kapteinis Krofts un ziņkārības pēc lika atvest Melu.

“Kas tās par blēņām? Cietumniekiem nav atļauts sūtīt telegrammas.”

“Bet tas ir steidzami, ser. Es būtu ļoti pateicīgs.”

“Ko tu neteiksi? Kas tad ir nomiris?”

“Neviens, jūsu godība. Man jāuzraksta tikai viena rindiņa.” “Domāju gan! Telegrammas maksā naudu. Un kas tā par tādu svarīgu rindiņu? Vai rakstīt tu proti?”

“Jā, ser.”

“Tad uzraksti to šeit.” Cietuma priekšnieks pastūma pār galdu papīru un zīmuli.

Mels žigli rakstīja: “Man kaut kas jāizstāsta. Steidzami.” “Skaidrs. Un kam tu to sūtīsi? Savai draudzenītei?”

“Nē, ser.” Mels uzrakstīja uz lapas vārdu un adresi, un Krofts pārsteigumā iepleta acis.

“Ja jau tas ir tik svarīgi, tad kāpēc tu nevari to izstāstīt man?”

“Piedodiet, ser, nevaru.”

“Nekļūsti nekaunīgs! Man ir līdzekļi, ar ko var labot tādu uzvedību!”

“Nē, ser, es nekļūstu nekaunīgs. Nekādā ziņā, ser, mācību jau esmu saņēmis.”

“Tādā gadījumā tu tagad vari strādāt smagajos darbos. Vari iet! Piesakies pie sava uzrauga. Par šo es padomāšu.”

Krofts blenza uz telegrammu. Tavu pārdrošību! Tomēr viņš ar interesi bija sekojis šai izmeklēšanai un zināja, ka policija nonākusi strupceļā. Izskatījās, ka Viloubijs ir gatavs atzīties. Likdams tam šķēršļus, Krofts varēja apdraudēt savu karjeru. Toties viņam nebija ko zaudēt, ja tas, ko cietumnieks nodomājis pateikt, būs pilnīgas muļķības. Labāk novelt atbildību uz kādu citu. Samaksu par telegrammas nosūtīšanu viņš pieprasīs no saņēmēja.

Konstebls Leisijs parādīja viņam telegrammu un vēl bija tik laipns, ka piebilda: “Es taču jums teicu!” Polloks nolīka pār dokumentu kaudzi, kas atradās uz galda. Pēc atgriešanās no neveiksmīgajiem noziedznieku meklējumiem viņam uzticēja vairs tikai vecu dokumentu šķirošanu.

“Izskatās, ka atlīdzības piedāvājums atkal ir nostrādājis,” Leisijs sacīja. “Bovenā kāds ziņojis policijai par Makfērsonu.”

“Esmu dzirdējis. Diez kā tas noticis?”

“Gan mēs to dabūsim zināt, bet nu rokā ir abi divi, un kaut kam būtu jānāk gaismā. Vienam jāsāk runāt. Viloubijs joprojām paliek pie sava, bet Makfērsons ir šerpāks vīrs. Tagad, saņemts ciet, viņš varbūt vairs nebūs tik vīzdegunīgs. Kā jūs domājat, uz kurieni viņu vedīs?”

“Policistiem der uzmanīties; viņš jau vienreiz ir izbēdzis no apcietinājuma. Ja veiksies, viņu atvedīs uz šejieni. Mums te tagad ir tiesneši un arī jaunais tiesas nams. Tāpēc viņa prāvai vajadzētu notikt šeit. Un Viloubija prāvai arī, bet tur nu iejauksies politiķi, gan tu redzēsi!”

M

Polloks izgudroja aizbildinājumu, lai varētu atstat policijas iecirkni un savu garlaicīgo darbu, un iegriezās mājās pie sievas uz tasi tējas.

“Es jūtos kā pēdējais nelga,” viņš sacīja sievai. “Viloubi ju es meklēju pavisam aplamā vietā. Man taču bija pateikts, ka Mak-fērsons devies uz Bovenu. Man būtu vajadzējis turpināt ceļu uz turieni.”

“Bet tu taču brīdināji Bovenas policiju, ka viņš varētu parādīties tai apvidū.”

“Nē. To izdarīja Leisijs. Par to viņš saņems paaugstinājumu, bet es tik sēdēšu un šķirošu neapmaksātas soda kvītis. Man sāk likties, ka vajadzētu izstāties no šīs spēlītes. Darīt kaut ko citu. Nopirkt fermu vai sameklēt darbu kaut kur citur.”

Sieva atnesa viņam ar sviestu apziestus plāceņus. “Nē, tā nevajag. Tu esi labs policists, un tev patīk savs darbs.”

“Kādreiz patika,” Polloks drūmi atbildēja. “Bet tagad man šķiet, ka esmu nonācis strupceļā, mīļā.”

Viņš apēda plāceņus. Izdzēra tēju. Pa logu skatījās uz kaimiņu, zvejnieku, kas lāpīja tīklus, pakarinājis tos uz veļas auklas. Polloks domāja par to laivu, par airu laivu, kas bija izcelta no upes un tagad nolikta policijas iecirkņa sētā, kur visus drīzāk kaitināja nekā izraisīja kādu interesi. Tur neko nevar darīt. Vēl viens viltus pavediens...

Iecirknī viņu gaidīja Leisijs.

“Pienākusi telegramma...”

“Es to jau lasīju. Makfērsons ir aizturēts.”

“Nē. Šī ir jums. No Viloubija. Viņš grib atzīties.”

Polloks pakampa telegrammu. “Kā tad, gaidi vien! Diez kas viņam tagad aiz ādas?”

“Tas jānoskaidro jums. Viņš raksta: “Man kaut kas jāizstāsta. Steidzami.””

Kad Polloks, atsaukdamies uz šo telegrammu, lūdza atļauju pēc iespējas drīzāk doties uz Brisbenu, viņa priekšnieks strupi atteicās šādu atļauju dot.

“Brisbenā pietiek prasmīgu policistu. Viņi paši tiks galā. Es viņiem ziņošu, ka Viloubijs ir gatavs runāt.”

“To viņš būtu varējis izdarīt pats, ser. Taču viņš ir vērsies tieši pie manis. Es viņu pazīstu. Es pārzinu izmeklējamo lietu. Man šķiet, ir svarīgi aizbraukt un parunāt ar viņu.”

“Seržant Pollok, varbūt jūs tiešām pārzināt šo lietu, tomēr uz priekšu neesat ticis ne par matu. Vai to jūs nesaprotat? Un vai drīkstu atgādināt, ka tieši jūs bijāt tas, kurš ļāva šim noziedzniekam izbēgt? Jūsu prasība ir noraidīta.”

Pollokam tas bija pēdējais piliens kausā. Viņa pacietībai bija pienācis gals. Kā šeit nereti mēdza teikt: vai nu sods, vai gods. Kas neriskē, tas nevinnē.

“Tādā gadījumā, ser, daru jums zināmu, ka apiešu jūs. Telegrafēšu Kempa kungam, lai paziņotu, ka man jādodas uz Brisbe-nu neatliekamās darīšanās, un paskaidrošu iemeslu.”

“Tikai pamēģiniet! Es jūs atlaidīšu uzreiz!”

“Tas nav jūsu varā, ser. Varbūt tur būs kas sakāms Kempa kungam. Viņš bija šeit, Mēriboro, un, ja drīkstu tā teikt, izprata šo lietu daudz labāk nekā jūs.”

“Kā jūs uzdrošināties tā runāt ar mani! Jūs nekavējoties tiksiet pazemināts par konsteblu!”

Polloks pastūma pār galdu kādu aprakstītu lapu. “Tas ir iesniegums par īslaicīgu atbrīvošanu no darba; lūdzu, parakstiet to. Tuvākajā laikā atnesīšu jums pieprasījumu ceļa izdevumu segšanai. Ja jūs to neparakstīsiet, es telegrafēšu Kempam. Jebkurā gadījumā es braukšu, bet šito iecirkni jūs varat iesālīt...”

Priekšnieks atteicās parakstīt iesniegumu. Polloks telegrafēja Kempam, taču nevilcinājās, lai gaidītu atbildi; tajā gluži vienkārši bija ieteikts pakļauties tiešā priekšnieka lēmumam.

Kad atbilde pienāca, Polloks jau bija mājās un kravāja mantas.

Prieks par to, ka draudzība ar Klaivu nu ir atjaunota un, pēc Emīlijas domām, kļuvusi vēl ciešāka, nemainīja viņas apņēmību sniegt palīdzīgu roku Melam. Tas ir mans pienākums, viņa sev teica ar īstu misionāres dedzību, stāvēdama uz tvaikoņa klāja pie reliņiem un mādama visiem ardievas.

Viņa jutās pārsteigta un saviļņota par to, ka vispār kāds atnācis viņu pavadīt, kaut arī viņa dodas prom tikai uz dažām nedēļām, bet tur nu bija viņi visi... Klaivs, Mūnija kundze un Me-ningtriju svīta. Meningtrija kungs bija sasēdinājis visus savā kulbā un atvedis uz piestātni: bezgala satrauktos bērnus un pat Keitu un Nelliju. Tiesa, no viņa sievas nebija ne vēsts. Atnāca arī Emīlijas kaimiņi — Dreslera kungs un kundze; viņi apsolījās pieskatīt Emīlijas mājiņu, un Dreslera kundze uzdāvināja viņai mežģīņu mutautiņu, ietītu zīdpapīrā un pārsietu ar sārtu lenti. Visai aizkustināta par šīm mazajām laipnībām, Emīlija atgādināja sev, ka savukārt jāatved ciemkukuļi no Brisbenas. Tagad jau gandrīz vai šķita, ka viņi ir vesela ģimene; viņi bija pierādījuši Emīlijai, ka viņa vairs nav viena.

Tvaikonis slīdēja prom pa Mērijas upi un iegriezās līkumā, virzīdamies lejup pa straumi; Emīlija nokāpa salonā un izdzēra tasi tējas, tad uz brīdi atgriezās uz klāja, lai noraudzītos ainavā. Tagad viņa labāk pazina apkārtni un atcerējās savu pirmo braucienu pa Šo upi, kad aiz uztraukuma bija tikai neskaidri apjautusi, kurp dodas.

Pēcpusdienā, kad tvaikonis atstāja upes grīvu un iegāja Hēr-vija līča zilajos ūdeņos, Emīlijas noskaņojums mainījās, jo tepat netālu bija Freizera sala, kur Mels reiz atradis patvērumu. Nolūkodamās uz salas košajiem liedagiem un krasta klintīm, viņa vairs nespēja domāt par savu dēku kā par pienākumu, jo atcerējās Meļa nebēdīgo smaidu un pārdrošās, zilās acis un to, cik viņa Melam mīļa. Raizes par Melu atkal pārņēma Emīliju savā varā.

Pēc dažām dienām tvaikonis apbrauca ap zemesragu pie vēl vienas lielas salas, kas atradās Brisbenas upes grīvā pie Morto-na līča. Šo apvidu Emīlija pazina labāk. Viņa jutās kā rūdīta ceļotāja. Pār šo līci kuģis no Londonas bija atvedis divas nobēdājušās meitenes, un vēlāk Emīlija bija šķērsojusi to ceļā uz Mēriboro tajā skumjajā kuģī kopā ar emigrantēm. Tagad, skaidri zinādama, kurp dodas, viņa juta priecīgu satraukumu un ilgojās atkal ieraudzīt Rūtu.

Līča ūdeņi bija nemierīgi, un daudziem uzmācās jūrasslimī-ba, tāpēc cilvēku uz klāja bija maz.

Emīlijai piebiedrojās kāds džentlmenis, ar kuru viņa bija iepazinusies uz kuģa.

“Vai tādi viļņi jums nekaitē, jaunkundz?”

Viņa pasmaidīja. “Nē. Man šķiet prātīgāk palikt uz klāja, svaigā gaisā.”

“Paldies Dievam, ceļojums ir bijis ļoti patīkams.”

“Tik tiešām.”

Viņš norādīja uz salu, kurai viņi brauca garām. “Tur ir cietums.”

Emīlija pārsteigta pacēla skatienu. “Biju domājusi, ka tur ir leprozorijs.”

“Pirms vairākiem gadiem tā tiešām bija, bet tagad tur ir stingri apsargāts cietums. Tur iesloga visus lielos noziedzniekus. Stāsta, tur atrodoties arī tas laupītājs Viloubijs. Tas, kurš piedalījies asiņainajā uzbrukumā pie Mēriboro...”

Viņš turpināja tērgāt, kā jau ceļotāji mēdz darīt, un klāstīja: “Vecajos laikos to mazo salu pudurīti dēvēja par Zaļajām salām. Pārmācības iestāde atradās Danvičā. Viņiem tur bijis viens ieslodzītais, aborigēns, iesaukts par Napoleonu, jo pēc izskata atgādinājis Bonapartu; tas bijis briesmīgi nešpetns un sagādājis tik daudz raižu, ka izsūtīts uz to salu. Lūk, un tā sala ieguva savu nosaukumu. Svētās Helēnas sala... saprotiet. Bet viņš bija gudrāks par Bonapartu. Uzbūvēja kanoe un aizlaidās. Nezinu, vai viņš jebkad tika notverts...”

Taču Emīlija vairs neklausījās. Gluži satriekta, viņa stingi skatījās uz atbaidošajiem ķieģeļu mūriem, tik neiederīgiem šai mazajā saliņā. Tātad Mels ir tur? Ieslodzīts kopā ar pašiem ļaunākajiem noziedzniekiem. Tāda doma nebija izturama. Tas bija pārāk netaisnīgi. Asaru pilnām acīm Emīlija novērsās.

Kad tvaikonis piestāja ostā, viņu jau gaidīja Rūta, mīļā Rūta. Noskrējusi lejup pa trapu, Emīlija metās māsai ap kaklu. “Ak, manu dārgumiņ! Cik brīnišķīgi, ka redzu tevi atkal! Liekas, pagājuši gadi...”

Rūta stīvi pakāpās soli atpakaļ. “Nē, nudien, Emīlij! Tādi jūtu uzplūdi publiskā vietā! Savaldies! Man, protams, ir prieks tevi redzēt, bet mēs jau neesam bērni.” Viņa sakārtoja Emīlijai cepuri un aizpogāja mēteļa augšējo pogu. “Tā, nu ir labāk. Tev stipri iedegusi seja. Es brīdināju, lai tu sargies no saules. Vai cepuri tu nevalkā?” Sarātā Emīlija lūkoja taisnoties. “Es valkāju cepuri, taču daudz staigāju pa āru, un vējš droši vien...”

“Nekas, nekas. Sameklēsim tavu bagāžu. Ceru, tev tās nav pārāk daudz.”

“Nē, vienīgi šī ceļasoma.”

“Labi. Tu dzīvosi vienā istabā ar mani, esmu likusi ievietot tur otru gultiņu, tāpēc mums būs diezgan šauri.”

“Man ir nelieli ietaupījumi. Es pati varu maksāt par istabu.” Emīlija labprāt gribēja dzīvot viena, jo bija jāpārdomā tik daudz kas.

Rūta jutās aizskarta. “Ak, saprotu. Tagad, kad esi noīrējusi māju, dzīvot vienā istabā ar māsu tev ir par prastu.”

“Mīļais Dievs, nē! Es ar lielāko prieku dalīšu ar tevi istabu! Vienkārši negribēju sagādāt tev neērtības.”

“Runa ir nevis par ērtībām, bet gan par naudu. Man nepatīk šķiest naudu veltīgi. Taču, ja jau tev ir ietaupījumi, tu varbūt varētu samaksāt pusi no manas iknedējas īres.”

“Labi.” Emīlija mulsi pamāja. Šķita, ka Rūta kļuvusi garāka un tievāka un runā daudz spalgākā balsī, nekā bija palicis prātā Emīlijai.

“Tad nāc! Mums jāsteidzas. Pirms pusdienām gribu iepazīstināt tevi ar Boulza kungu. Laime, ka esi ieradusies sestdienā, citādi uz Belvjū tev būtu jātiek vienai pašai.”

Pēc lauku miestiņā nodzīvotā laika Brisbcna Emīlijai šķita

īsta lielpilsēta; ļaudis bija tik smalki ģērbušies, veikali bija īsts brīnums, vajadzēja krietni piespiesties, lai ik uz soļa neapstātos un nesāktu lūkoties vitrīnās.

“Es tā gaidu tikšanos ar Boulza kungu,” viņa sacīja Rūtai, pielikdama soli, lai turētos māsai līdzi. “Tas ir tik satraucoši!” Viņa paraudzījās uz Rūtas cimdoto roku. “Tu neesi parādījusi man gredzenu.”

Rūta noskaitās. “Neuzdrošinies pieminēt gredzenu un mulsināt Boulza kungu! Kas par bērnišķībām! Greznuma nieki man nav vajadzīgi.”

“Nē. Laikam jau gan. Nav vis.”

Viņš stāvēja verandā, ģērbies spīdīgā, melnā uzvalkā, ko rotāja augsta, iecietināta apkaklīte ar atlocītiem stūrīšiem un šaura kravate. Mati bija ieziesti ar pomādi un pāršķirti ar celiņu, seja gara un dzeltenbāla, vienā pusē līkajam degunam liela dzimumzīme. Viņš sirsnīgi sasveicinājās ar Rūtu un iepazīstoties pamāja ar galvu Emīlijai.

“Man liels prieks ar jums iepazīties, Tisingtones jaunkundz.” Ieskatījies kabatas pulkstenī, viņš paslēpa to atpakaļ vestes kabatiņā. “Mēs jau kavējam pusdienas, Rūta.”

“Jā, piedod. Iesim iekšā.”

Boulza kungs nepiedāvājās nest Emīlijas ceļasomu, tāpēc viņa paņēma to pati un nopakaļ abiem iegāja pansijā, kur viņus sveicināja Medlova kundze un nekavējoties pievērsās Emīlijai.

“Cik jauki redzēt jūs atkal, mana dārgā!”

“Jauki šeit atgriezties.” Emīlija pasmaidīja. “Jūs labi izskatāties, Medlova kundze.”

“A, jā, dārgā. Darba gan allaž pietiek. Kā jums patīk dzīve tur, ziemeļos?”

“Ļoti labi. Salīdzinājumā ar Brisbenu tur gan ir īsti lauki un, jāteic, dzīve ir pavisam citāda, tomēr var pierast.”

“Prieks dzirdēt...”

Emīlija pamanīja, ka māsa stāv pie ēdamistabas durvīm un, saraukusi pieri, nolūkojas viņa. “Es nu iešu. Vai jus varētu pagaidām novietot manu ceļasomu savā kantorītī? Vēlāk aiziešu tai pakaļ.”

“Neraizējieties. Likšu, lai apteksne aiznes to uz jūsu istabu.”

“Pateicos. Tas ir ļoti laipni.”

Rūta bija saīgusi. “Vai tev tiešām bija jāstāv un jātērzē ar viņu? Boulza kungs jau ir iegājis ēdamistabā.”

Emīlija nosarka — nevis dzirdot šo pārmetumu, bet gan atcerēdamās, kā viņas abas bija izturējušās īsi pēc savas ierašanās. Viņas ar Rūtu bija uzskatījušas, ka biedroties ar šejieniešiem būtu zem viņu goda; viņas pat bija visai nepieklājīgas pret apkārtējiem. Tagad Emīlija jau bija sapratusi, ka jebkuras šķiras cilvēki ir tikai cilvēki un ka laipni vārdi vienmēr atmaksājas. Vientulība bija piespiedusi viņu raudzīties uz visu mazāk kritiski, taču viņa pati nemaz nebija aptvērusi, cik ļoti ir mainījusies. Nebija aptvērusi — līdz šim brīdim. Rūta acīmredzot nebija saskārusies ar tamlīdzīgiem pārdzīvojumiem, jo saglabāja savu ierasto atturību. Emīlija nosprieda, ka labāk būt piesardzīgai; galu galā Rūtai ir savi ieradumi, un nav vērts viņu apbēdināt.

Pie pusdienu galda Boulza kungs labprāt ļāva, lai Rūta dzied viņam slavasdziesmas, izteica dažas piezīmes par savu svarīgo darbu parlamentā un piedāvājās izvadāt Emīliju pa “Namu”, kam viņa ar prieku piekrita. Savukārt viņš stāstīja par Rūtas uzcītību, mācot bezrūpīgas meitenes koledžā. Abu savstarpējā apbrīna priecēja Emīliju, tomēr Boulza kungs viņai nez kāpēc nepatika. Viņš bija tik nopietns, tik pārliecināts par savu svarīgumu, bez mazākās humora dzirksts. Patiesībā viņi ar Rūtu ir visai līdzīgi, Emīlija nomākta domāja.

Viņa sāka runāt par piešķirtajiem zemes gabaliem, joprojām līksmi satraukta par tādu necerētu laimi. “Tā mums ir tik liela veiksme! Nevaru vien sagaidīt, kad ieraudzīšu to zemi!”

“Nākamajā nedēļas nogalē mēs turp aizbrauksim,” Rūta noteica.

“Kāpēc ne rīt?”

“Boulza kungam rītdien nav ērti.”

“Bet rīt ir svētdiena!”

Boulza kungs pasmīnēja. “Manam ministram ir nepieciešama mana klātbūtne, un nav svarīgi, kas tā par dienu. Dažreiz brīnos, kā viņš tiktu galā bez manis.”

“Es arī,” Rūta piebalsoja. “Tev būs vien jāpaciešas, Emīlij. Starp citu, pēc dažām dienām mans zemes gabals tiks pārdots.” “Ak! Tik drīz? Cik tu par to prasi?”

“To mēs varam atstāt Boulza kunga ziņā,” Rūta attrauca. “Viņš izprot tirgus norises.”

Emīlija pievērsās viņam. “Par to es nešaubos. Cik lielu summu Rūta var gaidīt? Apmēram?”

“Mana dārgā Emīlij, nekas netiek lēsts apmēram,” viņš dzedri atbildēja. “Es pieprasīšu tirgus cenu, kāda tā ir pašlaik.”

“Un tā būtu?”

Iejaucās Rūta. “To mēs vēl nezinām. Bet, lūdzu, neiedomājies, ka Boulza kungs pazemosies tiktāl, lai kaulētos! Es būšu pateicīga par jebkuru summu.”

Kad Boulza kungs bija prom, Emīlija un Rūta sēdēja guļamistabā un tērzēja par veciem laikiem, un Emīlija tagad jutās daudz labāk. Māsa izturējās brīvāk, un abām bija tik daudz kas pārrunājams.

“Es aizrakstīju tēvam,” Rūta sacīja, “lai paziņotu, kur mēs atrodamies un ko darām, taču viņš neatbild.”

“Varbūt tēvs nemaz nav dabūjis redzēt tavu vēstuli. Viņa varēja to sadedzināt. Vai tu viņam aizrakstīji, ka esi saderinājusies un gatavojies precēties?”

“Jā. To es paziņoju otrā vēstulē. Manuprāt, viņam ir tiesības to zināt.”

“Un atbildes joprojām nav?”

“Vēl par agru gaidīt.”

Emīlija paraustīja plecus. “Tas nu nav zvanīts.”

“Nē, nudien, Emīlij, kas tas par izteicienu! Dzīvosim, redzēsim. Man diezgan stipri trūkst Anglijas,” viņa ilgpilni piebilda. “Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu doties atpakaļ.”

Emīlija jutās pārsteigta. “Varbūt tur savs vārds būs sakāms ari Boulza kungam.”

“Viņš to jau ir pateicis. Tiklīdz varēsim atļauties, mēs aizbrauksim ciemos uz Angliju un beigās atgriezīsimies dzimtenē pavisam.”

“Bet tā nav viņa dzimtene.”

“Viņš vēlētos, lai tur viņam būtu mājas. Vienmēr ir ilgojies apmesties Anglijā. Bet tavs Hiljera kungs? Viņš ir anglis. Cik veiksmīgi! Varbūt dzimtenē tu atgriezīsies vēl agrāk nekā es.”

“To nu es nezinu. Viņš nekad nav teicis, ka gribētu doties atpakaļ uz dzimteni.”

“Tad pamudini viņu! Sī zeme ir tik mežonīga.”

Emīlija iesmējās. “Apžēliņ! Ja Brisbena tev liekas mežonīga, tad tev vajadzētu aizbraukt uz ziemeļiem. Mēriboro ir kā cita pasaule. Tā ir jaunatklājēju zeme un tieši tāpēc ārkārtīgi interesanta. Kā man gribētos, lai tu varētu atbraukt pie manis, kaut vai tikai uz nedēļu!”

Rūta nodrebinājās. “Tam man neatliek laika, turklāt es justos daudz labāk, ja tu atgrieztos šeit. Es par tevi raizējos.”

“Raizēm nav nekāda iemesla, mīlulīt. Es labi tieku galā.”

Viņas runājās ilgi un tad nolēma doties pastaigā uz Botānisko dārzu, jo diena bija tik jauka, ne karsta, ne auksta. Tieši tāda, kā vajag, tā viņas abas nosprieda. Emīlija smīdināja Rūtu, izrādīdama savas zināšanas par eksotiskiem vietējiem augiem, un Rūta atmaiga tiktāl, ka uzjautrināja māsu ar stāstiem par koledžas direktori, kura bija liela dīvaine un sanāksmēs labprāt runāja franciski, lai gan neviens nesaprata teikto.

“To saproti vienīgi tu,” Emīlija smiedamās sacīja. “Vai franciski viņa runā labi?”

“Viņa runā šausmīgi,” Rūta čaloja, “bet es ne aci nepamirkšķinu. Stāvu, māju ar galvu un smaidu, it kā būtu patīkami pārsteigta, jo esmu dzirdējusi, ka viņa grasoties iecelt mani par savu vietnieci.”

“Brīnišķīgi,” Emīlija noteica. “Bet tu jau vienmēr esi pratusi saglabāt cieņu. Es visu sabojātu; es nespētu saglabāt nopietnu sejas izteiksmi.”

Māsas jutās tik laimīgas, bija tā aizrāvušās viena ar otru, viņām bija tik daudz pārrunājama, ka lāgiem abas pat ieķērās viena otrai elkonī. Kad viņas beidzot apsēdās atpūsties uz parka soliņa, jo Rūtai vajadzēja stingrāk sasiet kurpju saites, Emīlija noprata, ka pienācis īstais brīdis pieminēt Melu un lūgt māsai padomu. Par Rūtas krietnumu nevarēja būt ne mazāko šaubu. Viņa vienmēr bija uzticams atbalsts, ja runa bija par taisnīgu lietu.

“Paliksim mirklīti tepat,” Emīlija iesāka. “Gribu pastāstīt tev par savu draugu, kas cieš no briesmīgas netaisnības.”

“Par kādu draugu?”

“Viņa vārds ir Mels Viloubijs.”

“Tu nekad neesi viņu pieminējusi. Un kas tā par netaisnību?” “Likuma iestāžu pieļauta netaisnība.”

“Tad savu interešu aizstāvībai viņam vajadzētu nolīgt īstu juristu, nevis kādu kaktu advokātu.”

“Kā es priecājos, ka tu piekrīti! Izstāstīšu tev, kas noticis...” Rūta bija tik laipna, ka nepārtrauca māsas stāstu, tomēr, izklāstīdama visu šo bēdīgo notikumu, Emīlija redzēja, ka Rūtas seja nobāl un tad sastingst drūmā izteiksmē. Tomēr apstāties vairs nevarēja; viss bija jāizskaidro pilnībā, lai Rūta saprastu.

“Un kur viņš ir tagad?” Rūta gausi jautāja.

“Cietumā, kas atrodas Svētās Helēnas salā, upes grīvā. Mēs to redzējām, kad...”

Rūta pietrūkās kājās. “Apklusti! Apklusti šo pašu mirkli! Es vairs negribu dzirdēt ne vārda! Es jau zināju, ka nevajadzēja ļaut tev braukt prom vienai pašai. Kaut ko tik drausmīgu es savu mūžu neesmu dzirdējusi! Slepkavības. Noziedznieki. Vai tu esi zaudējusi prātu? Vai ar tādiem ļaudīm tu satiecies? Tur tu vairs neatgriezīsies. Rīt no rīta es likšu, lai atved tavas mantas.”

Emīlija jutās sāpināta. “Rūta! Lūdzu! Apsēdies un paklausies! Varbūt es vēl neesmu izskaidrojusi...”

“Tu esi izskaidrojusi pietiekami daudz. Un Hiljera kungs? Ko par to saka viņš?”

“Ari viņš tic, ka Mels nav vainīgs. Mels bija viņa pārinieks zelta raktuvēs.”

“Hiljera kungs ir strādājis raktuvēs?”

“Zeltu rok dažādi ļaudis.”

“Bet neviens no tiem, ko pazīstu es. Mums tagad laiks doties mājās, un tev ir jāatgūstas. Tu esi pilnīgi zaudējusi galvu. Es vairs negribu dzirdēt par to visu ne vārda. Nespēju iedomāties, kā tev ienācis prātā, ka es vēlēšos klausīties tādus šausmu stāstus.”

Emīlija nekustēja ne no vietas. Viņa pacēla skatienu uz māsu. Lūdzošu skatienu. “Boulza kungam ir sakari juristu aprindās. Tu pati teici, ka manam draugam neder kaktu advokāts. Boulza kungs varētu ieteikt, ko nolīgt Viloubija kungam.”

Rūta ar plaukstām aizspieda ausis. “Klusē! Vai tu dzirdi? Klusē! Nekad, nekādos apstākļos tu nedrīksti ieminēties par to Boulza kungam! Tava uzvedība ir pretīga!”

Viņa ietinās šallē, it kā pēcpusdiena piepeši būtu kļuvusi dzestra, un cēli devās prom. Nelaimīga un noskumusi Emīlija piecēlās, lai viņai sekotu, un prātoja, vai tiešām nav mazliet zaudējusi prātu, ja tik tuvu saistījusies ar Melu... stāstīdama visu māsai, viņa pati bija apzinājusies, ka jaunai dāmai no viņu šķiras nepiedien pat pārrunāt šādus jautājumus, kur nu vēl pieļaut tādas attiecības.

Panākusi Rūtu, Emīlija bija spiesta noklausīties niknas pamācības: viņas izturēšanās liekot ne vien vilties, bet pat kaunēties. Vai viņai nemaz neesot pašcieņas? Acīmredzot ne. Un esot pilnīgi skaidrs, ka tā bijusi milzīga kļūda — ļaut viņai vienai pašai doties uz svešu vietu, jo bez māsas pavadības viņai neesot ne mazākās jausmas, kā jāuzvedas. Rūta Šķendējās un šķendējās visu ceļu līdz pat Belvjū, un Emīlija nešaubījās, ka tas nebeigtos arī tur, ja vien ielas puses verandā viņas negaidītu Boulza kungs.

Tiklīdz abas dāmas bija graciozi apsēdušās pītajos atzveltņos viņam līdzās, Rūta paziņoja, ka Emīlija vairs neatgriezīšoties “tajā pilsētā”.

Boulza kungs nešķita pārāk sajūsmināts. “Vai tad jūs neesat labi iekārtojusies Mēriboro?” viņš jautāja Emīlijai.

“Apstākļi nav viņai piemēroti,” māsas vietā atbildēja Rūta. “Es pameklēšu viņai labāku darba vietu. Šajā pilsētā. Spriežot pēc savas pieredzes, es tiešām domāju, ka censties panākt saprašanos ar laukiem — tas mums abām ir pārlieku pazemojoši. Tie nav tādi cilvēki, ar kādiem mēs esam pieradušas uzturēt attiecības.”

“Ar lauciniekiem,” Emīlija ērcīgi izlaboja, taču Rūta nelikās to dzirdam.

Emīlija sēdēja, tvīkdama dusmās, kamēr viņi runāja par šo un to, bet tad saruna pievērsās Iglfārmas zemes gabaliem.

“Nākamajā nedēļā es uzzīmēšu mūsu mājas plānus,” Boulzs sacīja. “Jau esmu apspriedies ar amatniekiem, kas cēla piebūves ministra mājai, un viņi ir ar mieru strādāt par pieņemamu cenu.”

“Tas ir brīnišķīgi!” Rūta noteica. “Nav šaubu, ka Lilija kungs bija nolīdzis pašus labākos.”

Mūsu māja? Emīlija nebija tādā omā, lai ļautu viņiem nodomāt, ka piekrīt visam bez vārda runas. Viņa māja? Ko šis Boulza kungs iedomājas, dēvēdams to par savu māju? Māja tiks būvēta par Rūtas naudu Emīlijas zemes gabalā. Un piederēs viņām, nevis Boulza kungam. Un tikai tad Emīlija aptvēra, kas notiek. Iepriekš viņa bija pārāk aizņemta pati ar savām rūpēm un nepievērsa tam uzmanību. Nu protams, kad viņš apprecēs Rūtu, viņam būs tiesības... Ak Dievs! Kā Rūtas vīram viņam piederēs visa Rūtas manta!

Un kā tad būs ar mani? Emīlija sev jautāja. Lai jau Rūta domā, ka Emīlija pieļāvusi kļūdu, saistīdamās ar Melu, tomēr galīga muļķe viņa nav.

Emīlija paliecās uz priekšu un pārtrauca viņu sarunu. “Mums, bez šaubām, būs vajadzīgs juriskonsults, lai sastādītu dokumentus, pirms uz manas zemes tiks celta māja. Lai nostiprinātu īpašuma tiesības.”

“Tev nav vajadzīgs nekāds juriskonsults!” Rūta nošņāca, varbūt nospriedusi, ka šādā veidā Emīlija aplinkus cenšas panākt, lai viņu iepazīstina ar kādu juristu.

Boulzs runāja vēl stingrāk. “Nav jēgas līgt juriskonsultu. Es pats lieliski spēju nokārtot dokumentus. Galu galā — es strādāju galvenā prokurora birojā! Jums, dāmas, nav vajadzības lauzīt par to galvu.”

Tātad, nodomāja Emīlija, man šeit nebūs itin nekādas teikšanas. Un, kā izrādās, māja man būs jādala nevis ar māsu, bet gan ar viņiem abiem. Un īpašuma tiesības jādala ar Boulzu.

Viņa apņēmīgi sakrustoja rokas klēpī. “Es vēl īsti nezinu, vai šobrīd vēlos celt savā zemes gabalā māju.”

Boulzs vairākkārt samirkšķināja palsās acis. “Kā, lūdzu?” Rūta nosarka. “Neņem viņu vērā! Viņa šodien nelāgi jūtas.” “Es jūtos labi. Un es vēlētos saņemt sava zemes īpašuma dokumentus, Boulza kungs. Jādomā, tie atrodas jūsu birojā.”

“Tu kļūsti smieklīga!” Rūta aizsvilās. “Pēc visa tā, ko Boulza kungs ir darījis mūsu labā! Tu pat nebūtu zinājusi, ka tiek dāvināta zeme...”

“Tas tiesa, un esmu ļoti pateicīga par jūsu padomu, Boulza kungs, tomēr nevēlos būvēties savā zemes gabalā. Vismaz pagaidām ne.”

“Bet es esmu pārdevusi savējo!” Rūta iesaucās.

“Neesi vis. Pagaidām neesi. Taču tā ir tava darīšana. Ja vēlies, vari to pārdot un nopirkt citu, mazāku zemes gabalu, kur celt savu māju. Man māja pašlaik nav vajadzīga.”

“Emīlij! Tu nevari palikt uz dzīvi pansijā! Tas ir pārāk dārgi. Mums vajadzīga māja.”

“Tu aizmirsti, Rūta, ka esmu atbraukusi tikai ciemos. Es neesmu piekritusi atstāt Mēriboro.”

“To mēs vēl redzēsim!” Rūta piecēlās. “Vai tu atvainosi mūs, Daniel? Man šķiet, Emīlija ir gaužām apjukusi.”

Rūta gandrīz raušus aizrāva Emīliju uz istabu.

“Kā tu uzdrošinies! Kā tu uzdrošinies tā runāt ar Boulza kungu! Tūdaļ pat tu iesi un atvainosies viņam. Man tiešām šķiet, ka tu esi galīgi jukusi. Un kas tās par runām, ka tev nevajagot māju? Mums ir vajadzīgas pašām savas mājas. Vai tu nesaproti, kā mums ir veicies? Kad mēs toreiz atstājām tēva mājas, es domāju, ka visu atlikušo mūžu mums būs jādzīvo īrētās istabās...”

“Tātad šī zeme tomēr nemaz nav tik slikta,” Emīlija piezīmēja.

“Šī piezīme ir nevietā. Neesi nu tik pašapmierināta! Tas tev nepiestāv.”

“Bet tava šķendēšanās krīt man uz nerviem.”

“Skaidrs. Es tieku sodīta par to, ka neatļāvu tev lūgt Boulza kungu, lai viņš palīdz tavam noziedzīgajam draugam. Bet vari būt droša — šī viltība tev neko nedos. Tikai neiedomājies, ka spēsi piespiest mani atteikties no savas pārliecības tavu neprātīgo plānu dēļ!”

“Ar maniem plāniem tam nav nekāda sakara. Par tiem es rūpēšos pati. Negribu būt nelaipna, tomēr man šķiet, ka visiem būs labāk, ja jums kā jaunlaulātajiem būs pašiem savas mājas. Lūdzu neiejaukt tur mani.”

“Tev skauž! Lūk, kur tas āķis! Tev skauž, jo es esmu atradusi pieklājīgu vīrieti, bet tu ne...”

“Ak, izbeidz, Rūta! Jau skan gongs. Es eju ieturēt launagu.”

Pie launaga galda visi trīs bija gauži nerunīgi, tomēr Emīlija bija izlēmusi stingri. Droši vien attiecības ar Rūtu un Boulza kungu kādu laiku būs saspīlētas, bet gan jau tas pāries. Ja veiksies, abi varbūt pat sapratīs Emīlijas nostāju. Viņa jutās vientuļa šā nosodošā pāra sabiedrībā. Viņai trūka Klaiva un pārējo Mēri-boro draugu. Tie vismaz bija dzīvespriecīgi cilvēki.

Emīlija pārlaida skatienu klusajai ēdamistabai, prātodama, kas gan ir visi šie ļaudis un ar ko tie nodarbojas. Viņi likās gluži pieklājīgi, kā teiktu Rūta, tomēr māsa nerunāja ne ar vienu no viņiem, tikai ar savu Dānieļu. Tad Emīlija atcerējās kādu seju, atcerējās lielu, laipnu vīru, kas senāk kopā ar sievu bija sēdējis pie blakusgaldiņa. Kempa kungs. Policijas priekšnieks Kemps. Viņš bija sarunājies ar Emīliju Mēriboro pie Mūnija kundzes viesnīcas un Emīlija toreiz bija sastingusi bailēs. Bailēs par to, ka varētu netīši izpaust kaut ko tādu, kas mazinātu Meļa izredzes palikt brīvībā. Bet vai tagad, kad viņš apcietināts, tas vairs ir no svara?

Emīlija joprojām netika gudra, kā atrast juristu, kurš nodarbotos ar tamlīdzīgām lietām. Varbūt palīdzētu Kempa kungs. To iedomājusies, Emīlija nodrebēja, tomēr Kempu viņa vismaz pazina. Tas bija labāk nekā vērsties pie kāda jurista, kurš varbūt nedēļām ilgi nepiekristu viņu pieņemt. Tik daudz laika viņai nebija. Jo vairāk Emīlija par to prātoja, jo vairāk raizējās, ka var nepietikt dūšas, lai apmeklētu Kempa kungu, tomēr neatlika nekas cits kā mēģināt. Jau no paša rīta.

Polloka pirmā tikšanās ar Kempu it nemaz nenoritēja labi.

Kuģis iegāja ostā agrā rītā, un seržants, lieki netērēdams laiku, aizsteidzās uz galveno policijas pārvaldi un stāvēja pie nomīdītajiem akmens pakāpieniem, gaidīdams policijas priekšnieka ierašanos. Polloks labi pazina šo veco koka ēku, jo pirmos darba gadus bija pavadījis tajā kā konstebls. Viņš uzzināja, ka policijas priekšnieks ieradīsies astoņos, un tas viņam bija pa prātam. Polloks aizkūpināja smēķi un gausi pastaigājās gar namu, vērodams, kā noguruši konstebli dodas mājup pēc garās nakts-maiņas; pirms daudziem gadiem tajā bija strādājis arī viņš pats.

Ieraudzījis pa ielu tuvojamies slaido, pazīstamo stāvu, Polloks izslējās, sakārtoja cepuri un pret bikšu stilbu paberzēja katra zābaka virsmu, lai tie būtu spožāki.

“Labrīt, ser!”

“Sasodīts, Pollok! Jūs nu gan neesat tērējis laiku! Kas notiek? Iesniedziet savus dokumentus un ejiet augšstāvā uz manu kabinetu!”

Polloks nobālēja. “Atvainojiet, ser, dokumentu man nav, tomēr esmu pārliecināts, ka viss būs kārtībā.”

“Kas būs kārtībā? Jums jābūt norīkojumam. Par īslaicīgu pārcelšanu uz Brisbenu. Iesniedziet tos dežurējošam policistam.” “Man neatlika laika saņemt norīkojumu, ser.”

Kemps sarauca pieri. “Neatlika laika? Ko tas nozīmē? Vai man jāsaprot, ka esat atstājis savu posteni bez atļaujas?”

“Jā, ser.” Pollokam ne prātā nebija nācis, ka ar Kempu radīsies tādi sarežģījumi. “Taču tas bija nepieciešams.”

“Tad nestāstiet man niekus par to, ka jums neatlika laika!” “Piedodiet, ser.”

“Jūs tiekat aizturēts, seržant. Nekavējoties piesakieties!” Kemps bija noskaities. Viņu interesēja sakars starp Viloubi-ju un šo vīru, tomēr nedrīkstēja pieļaut, ka nepakļaušanās priekšniecībai tiktu atstāta bez ievērības, lai kas būtu vainīgais. Pa ceļam uz kabinetu viņš deva savam vietniekam rīkojumu noskaidrot Šo lietu.

Ļāvis Pollokam nīkt līdz pat vēlai pēcpusdienai, Kemps pēdīgi lika viņu atvest.

“Jūsu priekšnieks Mēriboro nav devis jums atļauju braukt uz Brisbenu...”

“Bet lieta ir svarīga, Kempa kungs! Jūs to zināt. Un es jau esmu izšķiedis veselu dienu.”

“Tad labāk saskaitiet visas dienas, ko šeit izšķiedīsiet, jo lietas noskaidrošanai jūs tagad esat bezalgas atvaļinājumā.”

“Notikumu gaita ir tāda, ka tikpat labi es varētu aiziet no policijas pavisam.”

“Tā ir jūsu darīšana,” Kemps bez kādas izteiksmes sacīja. “Jūs esat saņēmis telegrammu no ieslodzītā Viloubija. Kas jums tagad padomā?”

“Man vajadzīga atļauja, lai apmeklētu viņu salā.”

“Jūs lūdzat manu atļauju. Tas jau ir patīkami. Labi, varēsiet apmeklēt ieslodzīto, kad būšu saņēmis piekrišanu no cietuma priekšnieka kapteiņa Krofta.”

“Tas nav vajadzīgs. Viņš nebūtu ļāvis Viloubijam sūtīt telegrammu, ja nesaprastu, ka lieta ir svarīga un ka es sākšu rīkoties.”

“Tomēr jums, tāpat kā jebkuram citam, vajadzēs rakstisku atļauju, lai tiktos ar ieslodzīto.”

“Bet tad jau paies vairākas dienas! Vai jūs nevarat viņam telegrafēt, ser?”

“Es to apsvēršu. Ierodieties šeit astoņos rītā.”

“Ja nu Viloubijs pārdomā? Esmu pārliecināts, ka viņš grib atzīties.”

Kcmps iesmējās. “Vēl pāris dienu, pavadītas tajā cietumā, tikai vairos viņa labo apņemšanos.”

Pagāja trīs dienas, pirms Polloks iekāpa cietuma laivā un uzrādīja Kempa parakstīto oficiālo veidlapu; tagad viņš vairs nešaubījās, ka policijas hierarhija ir pret viņu sazvērējusies un vaino viņu nozieguma neprasmīgā izmeklēšanā, kuru nav iespējams ne novest līdz galam, ne aizmirst.

Salā viņu sagaidīja Krofts, uzcirties melnā mundierī, acīm redzami pēc mēra šūtā, greznotā ar sudraba pogām.

“Prieks jūs redzēt, veco zēn! Ciemiņi man ir reti. Esmu sagatavojis jums īpašas pusdienas, bet vispirms parādīšu jums šo iestādi. Ziniet, mēs tīri labi tiekam galā. Varētu teikt — uzturam sevi paši. Ieslodzītie šeit pelna sev iztiku, un tā tam arī jābūt. Ziniet, pirms diviem mēnešiem Svētās Helēnas salu apmeklēja džentlmenis no Londonas, no Lordu palātas, — lords Blesing-tons, tiešām patīkams cilvēks. Viņš teica, ka šis esot īsts paraug-cietums. Lai gan no dzimtenes vairs netiek ievesti katordznieki, viņš tomēr uzskata, ka tas būtu jāatsāk. Mums Kvīnslendā ir simtiem salu, mēs varētu atvērt vēl duci tādu pašu cietumu kā šis, kas netraucētu kontinenta iedzīvotājus, un tad mēs izpelnītos mūžīgu pateicību no britiem, kuri nezina, ko iesākt ar saviem pārpildītajiem cietumiem...”

Jēziņ, kā šis var tarkšķēt, Polloks nodomāja un nopūtās. Viņš vēlējās vienīgi atrast Viloubiju, nevis pavadīt dienu, tērzējot ar Kroftu, taču nekādi nedrīkstēja sanaidoties arī ar viņu...

Polloks tika vests uz kaļķu cepļiem un cukurniedru lauku, ii/ cukura fabriku un no turienes uz labības laukiem, lai paskatītos, ka tajos strādā cietumnieki audekla apģērbos, bet viņš visu laiku cerēja pamanīt Viloubiju. Pastaiga šķita bezgalīga: no būvējamā dambja atkal iekšā pa vārtiem augstajos mūros, tad uz darbnīcām, kur ieslodzītie darināja zābakus, buras un sveces, pēc tam laukā pa otru pusi un tālāk — uz pienotavu un smēdi. Pol-loks pagāja garām soda laukuma stabiem, nebilzdams ne vārda, apzinādamies, ka tas viss ir neatņemams, bet Krofts runāja vienā laidā kā pieredzējis ceļotāju pavadonis, līdz Polloks beidzot bija spiests jautāt pēc Viloubija.

“Es vēl neesmu viņu redzējis.”

“Viņš nav tālu. Neraizējieties par viņu! Viloubijs rok bedres manām jaunajām apakšzemes ūdenstvertnēm. Un tagad — varbūt iedzersim pa glāzītei? Esmu nolicis dzesēties vīnu.”

Pusdienas bija lieliskas un nebeidzamas. Cietuma priekšniekam bija ļoti patīkama māja un dārzs, kuru viņš visādā ziņā gribēja izrādīt. Lāgiem Pollokam kļuva žēl šā vīra, kam tik gauži trūka sabiedrības, bet tad viņš atkal sāka dusmoties par to, cik daudz laika tas viss aizņem. Polloka rīcībā bija krastā atstātā laiva, kas viņu gaidīja, lai vestu atpakaļ uz Brisbenu, bet Krofts tikai lēja glāzēs vīnu un klāstīja savu jaunāko ieceri par vīnogulāju audzēšanu salā.

“Šo salu mēdz dēvēt par gatavo elli,” Krofts izpauda pēc vairākām vīna glāzēm, “bet disciplīna ir jāuztur. Vai piekrītat?” Polloks piekrita. Salīdzinājumā ar citiem cietumiem šis nemaz neizskatījās pārāk briesmīgs.

“Pie manis sūta visbīstamākos noziedzniekus,” Krofts taisnodamies piebilda, un Polloks piekrita atkal.

“Jums droši vien ir darba pilnas rokas, uzturot kārtību. Bet, ja neiebilstat, ser, tagad es vēlētos runāt ar Viloubiju. Šī lieta ir ārkārtīgi nepatīkama un steidzama.”

“Tā laikam gan ir. Šai sakarā avīzes nežēlīgi brūk virsū policijai, un tieši tāpēc es nolēmu, ka jāpalīdz. Tūdaļ likšu viņu atvest, un tad mēs redzēsim, kas viņam sakāms.”

Polloks tikai ar pūlēm pazina Viloubiju, kad viņš tika ievests cietuma priekšnieka kabinetā. Spēcīgais, jauneklīgais augums bija galīgi izdēdējis, gaišo matu ērkulis nocirpts gandrīz līdz ādai. Viņa acis — zilas, kā Polloks pēc atmiņas bija atzīmējis ziņojumā, aprakstot noziedznieku, — tagad šķita nedabiski spožas, iegrimušas dziļi dobumos, seja klāta ar zilumiem.

“Sveiki, Polloka kungs,” Viloubijs teica, ieiedams kabinetā, važām šķindot, un Polloks atcerējās kaut ko citu — šo kluso, pieklājīgo balsi. Cik sen tas bija, kad šis pats puisis bija atjājis uz viņa māju Mēriboro, lai paziņotu, ka zelta diližanss gaida apsardzi pie Blekvoteras krika? Likās, pagājuši gadi.

“Sveiks, Viloubij. Cik saprotu, tu vēlies ar mani runāt.”

“Jā, ser.”

Seržants pievērsās Kroftam. “Vai viņš drīkst apsēsties? Varbūt man vajadzēs rakstisku liecību.”

“Protams.” Krofts ieinteresēts atzvila krēslā. “Nu, un ko tad tu gribēji pateikt seržantam Pollokam?”

Viloubijs cieši paskatījās viņā. “Jūs mani pazīstat, Polloka kungs. Es rakstīju, ka gribu runāt ar jums. Nevis ar viņu.”

Polloks apspieda atraugu. Pusdienās pie Krofta viņš bija saēdies par daudz. Nebija radis pie maltītēm ar pieciem ēdieniem.

“Tas nekas,” viņš teica. “Cietuma priekšniekam ir tiesības būt klāt. Kā lieciniekam. Vari runāt brīvi.”

“Ne velna! Tam, kas man sakāms, nav nekāda sakara ar viņu.”

Krofts trieca galdā dūri. “Tā jau es domāju! Šis paklīdenis ir jūs ataicinājis, lai sūdzētos par cietumu!”

Viloubija uzstājīgā balss piepeši pārvērtās murrāšanā, un Pol-loks pārsteigts klausījās.

“Nu nē, ser! Neuzlūkojiet to šādi. Man nav nekādu iebildumu pret jūsu cietumu, vienīgi, saprotiet, man nebūtu tajā jāatrodas. Mēs ar Polloka kungu esam pazīstami jau sen. Man viņam kaut kas jāizstāsta, un, ja viņš man noticēs, tad sekas nāks pār

viņa galvu. Pār viņa galvu, nevis jūsējo. Vai saprotat, ko es gribu sacīt? Nevēlos, lai jūs nožēlotu, ka esat sarīkojis šo tikšanos.”

Krol'ts saprata, kaut gan izlikās nesaprotam. Viņš brīdi klaigāja un strīdējās, taču bez īstas pārliecības, un beidzot atstāja kabinetu.

Seržants atbalstījās pret palodzi. “Kāds man teica, Viloubij, ka tu varot izmelot vilku no meža.”

“Vai tiešām?” jautāja maigā balss. “Un kas gan to ir teicis?” “Klaivs Hiljers.”

“Un vai viņš joprojām ir mans draugs?”

“Jā.”

“Patīkami dzirdēt. Pēdējā laikā izjūtu draugu trūkumu.” “Kas noticis ar tavu seju?”

“Es jau sacīju, ka neko neteikšu par šo cietumu.”

“Labi. Tātad — par ko mēs runāsim?”

“Un tas ir viss?” Polloks jutās reizē satriekts un vīlies, kad Viloubijs bija beidzis atstāstīt savu sarunu ar cietumnieku, dēvētu par Plikpauri Periju. Tā nebija atzīšanās; tas nebija nekas. Tas varēja maksāt Pollokam amatu. Viņa blefs par aiziešanu no darba tagad pārtapa īstenībā. Viņš nevarēja atstāstīt šīs blēņas Kem-pam; viņa bezalgas atvaļinājums tagad tiks pagarināts uz mūžu.

“Tu esi licis man mērot tādu gaisa gabalu tikai tādēļ, lai pateiktu man to?” Polloks nikni noprasīja. “Lai atstāstītu kaut kāda stulbeņa murgus? Par tādu Plikpauri Periju es neesmu ne dzirdējis!”

“Viņu arestēja Mēriboro. Varbūt kamerā viņu iesēdinājāt jūs pats.”

“Manis tur nebija. Droši vien biju izbraucis. Un kas par to? Viņš apgalvo, ka esot Makfērsona draugs, un neviens viņam netic. Pat ieslodzītie ne. Noticējis ir tikai tāds aitasgalva kā tu. Jēzus, Viloubij, šoreiz tu esi mani pamatīgi iegāzis! Es tevi te sapūdēšu! Ja man būs teikšana, tu nemūžam netiksi projām no šīs nolādētās salas! Līdz pat tai dienai, kad tevi vedīs pie karātavām.”

Mels bija zinājis, ka viegli nebūs; pat viņam pašam sākumā bija grūti noticēt, ka Plikpauris tiešām izpļāpājies par laupīšanu. Ar Polloku vajadzēja būt ļoti pacietīgam. Viņam nudien bija tiesības klaigāt.

Mels nogaidīja, līdz garā runa bija galā. “Vai drīkstu uzdot jums jautājumu?”

Seržants paraustīja plecus, gandrīz jau gatavs atmest visam ar roku un doties prom.

“Ja mani uzskata par Makfērsona pārinieku, tad kāpēc Plikpauris uzskata par pašsaprotamu to, ka es nezināju par Makfērsona atrašanos Mēriboro, toties viņš to zināja?”

“Tāpēc, ka šis Plikpauris ir muļķis.”

“Varbūt.” Mels bija sargājies pieminēt, ka ir sastapis Mak-fērsonu Brisbenā un tālajos pakalnos; to izpauzdams, viņš tikai izraktu sev vēl dziļāku bedri. Pirmām kārtām viņš joprojām apgalvoja, ka nav piedalījies uzbrukumā, un, nepieciešamības spiests, palika pie tā, ka nepazīst Makfērsonu. “Tomēr es tā nedomāju. Viņš bija tik pārliecināts par savu taisnību, Polloka kungs. Ļaujiet man paskaidrot vēlreiz. Es ne mirkli neticu, ka Makfersons pirms uzbrukuma bijis Mēriboro. Un tam neticat arī jūs. Pilsētā viņš nerādītos.”

“Un tas pierāda, ka Plikpauris ir melis.”

“Jā. Tas tiesa. Bet kāpēc lai Plikpauris tīšuprāt teiktu, ka viņa čoms tur bijis, ja Makfērsonam nebija iemesla tur būt? Plikpauris it kā uzveļ viņam vainu. Lai pats no tās izvairītos. Manuprāt, Plikpauris Perijs ir piedalījies tai uzbrukumā.”

“Tas nu ir šauts pār strīpu.”

“Taču to der apdomāt. Un tas nelietis lieliski zina, ka manis tur nebija. Es to redzēju pēc viņa acīm. Tas bija dzirdams viņa balsī.”

Polloks nopūtās. Pakasīja skaustu. Šī pasaciņa bija baltiem diegiem šūta, tomēr Kemps bija viņam teicis, ka apcietinātais

Maklērsons esot atzinies vairākās laupīšanās, bet vēl arvien noliedzot, ka piedalījies uzbrukumā diližansam. Tai laikā viņš esot atradies Bandabergā un varot to pierādīt. Tagad policisti vedīšot viņu uz dienvidiem caur Bandabergu, lai pārbaudītu šo apgalvojumu, un, vēl vairāk, Polloks drūmi nodomāja, viņi sliecas Mak-fersonam ticēt. Tātad atliek vienīgi Viloubijs un, iespējams, Kār-negijs. Lai nu kā, divi.

“Kur tu biji no tā brīža, kad uzbrukuma dienā ieradies pie manas mājas, līdz tam brīdim, kad mēs devāmies pretī diližansam?” viņš jautāja.

“Vienkārši apskatīju pilsētu. Vēl nekad nebiju tur bijis.”

“Varbūt tieši tu brīdināji Plikpauri Periju.”

“Nē. Ar viņu es iepazinos tikai šeit.”

“Tu tā saki.” Polloks zināja, ka būtu jāuzdod vēl viens jautājums, tomēr pagaidām neprata ietērpt to vārdos. Kaut kāds jautājums. Tikmēr viņš atļāvās apsvērt iespējamo Perija vainu, lai gan necik tālu netika. Tai laikā Perijs tiešām bija atradies Mēri-boro. Jā, tāpat kā simti viņam līdzīgu vīru.

“Nu labi,” viņš noteica. “Likšu atvest Periju, un tu varēsi izteikt šīs apsūdzības viņam pašam. Man būs interesanti paklausīties, ko viņš sacīs.”

Mels papurināja galvu. “Paklausieties, to es būtu varējis izdarīt pats. Un, kā jums šķiet, kas tad būtu ar mani noticis?”

“Tu būtu dabūjis kāvienu.”

“Nē, tas nelīdzēs. Viņš nerunās ne ar mani, ne ar jums, Pol-loka kungs, nekādā ziņā. Viņš būs piesardzīgs.”

“Tad kāda tam visam jēga? Tu apgalvo, ka turi viņu aizdomās, bet mēs nedrīkstam viņu pratināt. Tas ir strupceļš. Es izlemšu, ko darīt ar Periju. Es, nevis tu.” Polloks sniedzās pēc cepures. Bija laiks braukt prom. Airētājiem vairs nevarēja likt ilgāk gaidīt.

Laiva. Lūk! Laiva. Tas vācietis, laivu būvētājs, bija aprakstījis vīru, kurš nopircis no viņa jauno laivu un pēc tam tīši nogremdējis to upē. Apmēram tai laikā, kad noticis uzbrukums diližansam. Upē, netālu no Blekvoteras krika ietekas, tur, kur risinājusies laupīšana.

It kā starp citu Polloks uzdeva nākamo jautājumu. “Kāds tas Perijs izskatās?”

“Liela auguma. Milzīgs, maita; tādam negribētos gadīties pa grābienam. Tukls ģīmis, mazas, piemiegtas ačeles. Pauris pliks, bet ir ūsas, un es jums pateikšu vēl kaut ko: viens no cietumniekiem man sacīja, ka Plikpauris bijis labs šāvējs. Mežos. Jūs varētu palūgt, lai priekšnieks jums viņu parāda.”

“Nav vajadzīgs,” Polloks sausi attrauca, lai gan bija nolēmis rīkoties tieši tā.

“Un kas būs tālāk?” Viloubijs jautāja.

“Kā tev šķiet, kas var būt tālāk?”

“Perijs drīz tiks no šejienes ārā. Jums vajadzētu viņu izsekot. Paskatīties, kas viņam padomā. Varbūt viņš aizvedīs jūs pie zelta.”

“Tu esi sapņotājs, Viloubij. Mums ir svarīgāki darbi nekā pēdu dzīšana izbijušiem ieslodzītajiem.”

“Tad jūs nekad neuzzināsiet, kā tas īsti noticis.”

“Nebēdā, uzzināsim gan. Tikmēr izklaidējies vien tepat.”

Viloubijs raudzījās ārā pa aizrestoto logu. “Vai neviens man netic?”

Seržants nejuta līdzcietību. Viņš bija dzirdējis nevis atzīšanos, bet gan mazticamu apsūdzību pret citu ieslodzīto; viņam tikpat kā nebija ko ziņot Kempam.

“Ja tev ticētu, tad tu neatrastos šeit,” viņš noteica un pasauca sargus.

Seržanta ziņojums neatstāja uz Kempu nekādu iespaidu.

“Es gaidīju atzīšanos, bet jūs man izklāstāt klasisku gadījumu, kad viens cietumnieks uzveļ vainu otram.” Viņš vēlreiz izlasīja aprakstītās lapas. “Tāpat rīkojas arī šis Perijs. Uzveļ vainu Makfērsonam, lai gan mēs tagad zinām, ka tas rīkļurāvējs tiešām bijis Bandabergā. Nozadzis zirgu kādam fermerim, kas ziņojis par zādzību policijai, taču vainojis savu kaimiņu un uzsācis ar viņu īstu karu. Bet tagad, protams, skots ar lielāko prieku atzīstas šajā zādzībā. Tieši ar to zirgu viņš jāja, kad tika aizturēts. Tātad reizi par visām reizēm Makfērsons ir brīvs no aizdomām. Un vēl kas...”

“Piedodiet, ser! Tas, ko jūs nupat teicāt, ir svarīgi. Jūs teicāt, ka Perijs uzveļ vainu Maktērsonam. Un, ja atļausiet tā izteikties, šī ir tieši tāda pati kļūda, kādu pamanīja Viloubijs, runādams ar Periju.”

Kemps sarauca pieri. “Mana kļūda?”

“Jā, ser. To ir viegli nepamanīt, ser, jo manā ziņojumā saruna ir atstāstīta tikai vispārējos vilcienos. Ir krietni jāpadomā, lai to pamanītu,” Polloks kā atvainodamies piebilda. “Bet, redziet, Perijam nebija nekādas vajadzības uzvelt kādam vainu. Viņu neviens neturēja aizdomās.”

“Viņš vienkārši ir lielībnieks un melis.”

“Piekrītu. Taču man viņš tagad ir arī aizdomās turamais. Spriežot pēc apraksta, viņš ir tas pats vīrietis, kurš nopirka to laivu. Tas ir minēts ziņojumā.”

Polloks nogaidīja, kamēr Kemps nesteidzīgi — tērēdams viņa laiku — pārlasīja ziņojumu, kas pēc pirmā acu uzmetiena nebija licies īpaši daudzsološs.

“Labi,” Kemps pēdīgi noteica. “Jūs ķeraties pie salmiņiem, tomēr mēs atvedīsim viņu uz mūsu cietumu, un mani policisti viņu nopratinās.”

“Viloubijs saka, mēs no viņa neko neizdabūšot.”

“Es nospļaujos par to, ko saka Viloubijs.”

“Vai es drīkstēšu piedalīties nopratināšanā?”

“Jā. Man šķiet, tas būs lietderīgi. Bet man ir vēl kaut kas interesants, ko pievienot Viloubija lietai. Vakar mani apmeklēja kāda jauna dāma, mana paziņa no Mēriboro.”

“Kas viņa ir?”

“Kāda Tisingtones jaunkundze.”

“Tā guvernante? Kas strādā pie Meningtrija kundzes?”

“Tieši tā.”

“Kāds viņai ar to sakars?”

“Tūdaļ pastāstīšu. Viņa acīmredzot ir Viloubija draudzene. Laba draudzene. Tik laba, ka atbraukusi uz Brisbenu, lai sameklētu viņam advokātu.”

“Žēlīgais Dievs!”

“Viņa ir ļoti jauka meitene un visai bikla. Viņa lūdza man padomu, kā sameklēt piemērotu džentlmeni juristu, kā pati izteicās. Bet mani, dabiski, interesēja tas, kas viņai zināms par Vi-loubiju. Tas jau bija mazliet sarežģītāk. Tisingtones jaunkundze nebija gaidījusi, ka viņu izvaicās, un noraudāja dažu asariņu, tomēr, iedzērusi tasīti tējas, sāka runāt. Abi nejauši iepazinušies Brisbenā. Tad kādu dienu, kad viņa Mēriboro gājusi pa ielu, pretī nācis neviens cits kā mūsu Viloubijs. Nopriecājies, viņu redzot. Un vai zināt, kas tā bija par dienu?”

“Nav ne jausmas.”

“Uzbrukuma diena, seržant. Tas rīts! Viņš pavadījis dāmu uz mājām, pie vārtiem abi vēl pastāvējuši un patērzējuši. Visnotaļ piesardzīgi. Tad viņš teicis, ka viņam jāsteidzas...”

“Droši vien — uz iecirkni pie manis?”

“Jā,” Kemps sacīja. “Bet pirms promiešanas viņi norunājuši satikšanos. Viņš solījies sagaidīt meiteni nākamajā vakarā pie tiem pašiem vārtiem un aizvest viņu pastaigā pa Mēriboro.” “Saki viens cilvēks! Tas dumiķis gluži vienkārši ir bijis kopā ar savu draudzenīti! Viņš joprojām nav atzinies, kur pavadījis šo laiku. Teica, ka tikai blandījies pa pilsētu.”

“Acīmredzot nav gribējis iejaukt viņu tālākajos notikumos.” “Tātad nākamajā vakarā dāma gaidīja pie vārtiem, bet viņš neieradās, jo tobrīd jau bēguļoja no policijas...”

“It nemaz. Viņš ieradās. Man liekas, Viloubijs ir stipri aizrāvies ar Tisingtones jaunkundzi. Viņš bija klāt kā nagla, kamēr jūs ar saviem vīriem dzināt viņam pēdas pakalnos. Pilnīgi aplamā virzienā.”

Polloks novaidējās, juzdamies pateicīgs, ka Kemps nav piemetinājis vārdu “atkal”. Viņš jau sāka Viloubiju nīst.

“Un tas atkal ir interesanti. Viņš ārkārtīgi skumis, ka apstākļi liedz aplidot jaunkundzi. Toties izstāstījis viņai visu, kas noticis. Bijis ļoti satraukts, apliecinājis, ka neesot vainīgs nekādos noziegumos, bet tagad bēgot no policijas, tāpēc esot atnācis tikai atvadīties. Un tad nozudis. Tisingtones jaunkundze viņam tic. Viņa nelokāmi apgalvo, ka Viloubijs nav vainīgs, un ir ārkārtīgi sašutusi par to, ka pret viņu tik netaisni izturas.”

Kemps vīpsnādams atgāzās krēslā. “Nu, lūk! Par to noslēpumaino stundu tagad viss ir skaidrs. Un Viloubijs izmeta loku atpakaļ uz pilsētu tikai tādēļ, lai atvadītos no savas meitenes.” “Nezinu gan, vai viņa ir Viloubija meitene,” Polloks sacīja. “Tagad viņa satiekas ar Klaivu Hiljeru. Un arī viņš ir Viloubija draugs. Ko vēl viņa zina?”

“Neko citu kā tikai to, kas rakstīts avīzēs.”

“Un tas mums neko nedod.” Polloks paraustīja plecus. Kemps viņam piekrita.

Emīlija sēdēja garajā gaitenī, nolaidusi acis, cimdotās rokas glīti salikusi klēpī, pētīdama savu kurpju purngalus, kas vīdēja zem garo, tumšzilo svārku malas. Viņa neuzdrīkstējās pacelt skatienu. Gaitenis bija pilns ar policistiem, kuri staigāja šurpu turpu, un tik daudzi jau bija apvaicājušies, ko varētu viņai palīdzēt, ka viņa mulsa, sēdēdama šeit, visiem redzamā vietā. Tomēr iet projām nedrīkstēja; viņai bija likts šeit gaidīt Kempa kungu, un viņa gaidīja.

Viss izskatījās noplucis un brūns. Brūns linolejs, brūni soli, sienas gaišbrūnas ar brūnu maliņu. Pat policistu zābaki brūni, kaut arī mundieri melni. Tiesa, šis brūnums piestāvēja Emīlijas drūmajai omai, jo viņa raizējās, ka Kempa kungam ir pateikusi pārāk daudz. Viņa bija atnākusi tikai pēc padoma un nebija gaidījusi, ka izplūdīs asarās. Kā gan viņa ir izskatījusies! Taču Kempa kungs bija laipns cilvēks; viņš saprata, cik grūti Emīlijai bijis atnākt uz šejieni un lūgt tikšanos ar tik svarīgu vīru, iepriekš nemaz nepiesakoties.

Un tad viss bija izlauzies ārā. Kā viņa iepazinusies ar Melu un atkal satikusies ar viņu Mēriboro. Un tā tālāk. Viņa bija godīgi atbildējusi uz Kempa kunga jautājumiem un tādējādi ieguvusi mazliet pašpaļāvības, jo viņš bija tik jauks, visu laiku pieklājīgi māja ar galvu, uzklausīdams viņas atbildes, un nenosodīja nedz viņu, nedz Melu. Likās, it kā abi vienkārši sarunātos kā labi paziņas. Kempa kungam visu varēja paskaidrot daudz vieglāk nekā Rūtai. Viņš nelikās satriekts par to, ka guvernantei ir tāds draugs kā Mels. Bet šī pašpaļāvība arī palīdzēja Emīlijai saprast, kur liekams punkts. Viņa nepieminēja, ka Mels iedevis viņai naudu. Mels bija teicis, ka viņam to atņemšot, un Emīlija negribēja riskēt: ja nu viņai liek šo naudu atdot?

Kad viņa pateica, ka Mels atvadījies un devies prom, jo viņu meklējusi policija, Kempa kungs pajautāja, kāpēc viņa nav izstāstījusi policijai par šo tikšanos.

Tas Emīliju nobiedēja. Viņa atcerējās, kā vairījusies pat iet garām policijas iecirknim.

“Man bija pārāk bail,” viņa godīgi atbildēja. “Es nezināju, ko var gaidīt. Man tādās lietās nav pieredzes.”

“Protams, mana dārgā. Protams, nav. Taču viņš nepalika turpat? Tas ir — Meningtriju īpašumā vai tā tuvumā?”

“Ak debess, nē! Viņš nozuda. Man nebija ne jausmas, kur viņš ir. Tad es kādu dienu izlasīju, ka viņš aizturēts. Ceru, ka neko nebūšu izdarījusi aplam.”

“Manuprāt, tam mēs tagad varam nepievērst uzmanību. Tomēr policijai būtu derējis zināt, ka viņš ir turpat tuvumā.” Emīlija paskatījās uz viņu. “Šis cilvēks nav vainīgs. Man nenāca ne prātā sagādāt viņam vēl vairāk nepatikšanu. Nespēju saprast, kāpēc viņš atrodas cietumā.”

“Ak, nu jā, to mēs redzēsim.” Kemps uzrakstīja uz lapiņas kādu vārdu un adresi un sniedza lapiņu Emīlijai. “Ar šo cilvēku jums vajadzētu satikties, lai apspriestos par Viloubija kungu. Viņš varētu palīdzēt.”

Tā nu tagad Emīlija gaidīja, līdz viņas sapņojumos ielauzās

Kempa balss. “Tisingtones jaunkundze. Atkal klāt? Kam varu pateikties par šādu godu?”

Viņa pietrūkās kājās. “Ak, Kempa kungs! Piedodiet, ka jūs traucēju. Taču es biju iegriezusies Hārvija kunga birojā, bet viņa darbinieks man pateica, ka viņš diemžēl esot slims. Un neatgriezīšoties darbā vēl labu laiku. Varbūt jūs varētu ieteikt man kādu citu džentlmeni?”

Kāds reportieris bija aculiecinieks Kempa interesei par ļoti pievilcīgo jauno dāmu un noskatījās, kā policijas priekšnieks ieved viņu savā kabinetā. Džesijs Fīldss jau bija posies atpakaļ uz Šinšilu, kad krogā bija iepazinies ar “Brisbenas Kurjera” redaktoru. Abi vīri bija iedraudzējušies, pēc tam kad bija atklājusies viņu kopīgā interese par saviem iecienītajiem tematiem — politiku un noziedzību —, un pēc pamatīgas iedzeršanas Džesijs bija aizmeimurojis atpakaļ uz viesnīcu, juzdamies kā septītajās debesīs.

Viņš bija dabūjis darbu slavenajā “Kurjerā”! Ardievu, Šinšila!

Tā kā Džesijs labi pārzināja Viloubija lietu, viņam tika uzticēts ar to nodarboties.

“Vāc par to ziņas,” teica redaktors. “Vecais Volts Vaits no Mē-riboro avīzes apgalvo, ka policija esot salaidusi šo lietu galīgā grīstē. Netiekot ne soli uz priekšu, kaut arī Viloubijs ir notverts. To darbiņu jau nav nostrādājis viens vienīgs noziedznieks. Tiklīdz kaut ko padzirdi, ziņo tālāk Voltam. Uzturi ar viņu labas attiecības, lai mēs zinātu, kas notiek ne vien šeit, bet arī Mēriboro.”

Tika sagūstīts Makfērsons. Viņš bija atzinies veselā rindā noziegumu, taču pierādīja, ka diližansa aplaupīšanas laikā atradies Bandabergā. Džesijs sekoja notikumiem pa pēdām. Seržants Pol-loks no Mēriboro bija ieradies Brisbenā, un tika baumots, ka viņš izmeklējot to pašu lietu. Kādā veidā?

Džesijs izprašņāja pašu Polloku, taču seržants apgalvoja, ka esot te atvaļinājumā.

“Savāds atvaļinājums, kas tiek pavadīts, klimstot pa policijas pārvaldi,” Džesijs noteica, bet Polloks vairs nebilda ne vārda.

“Tur kaut kas notiek,” Džesijs pačukstēja savam redaktoram. “Man ir skaidrs, ka viņš sniedz ziņojumus Kempam. Bet kādus? Varbūt man ievajadzēsies pāris papildu šiliņu, ko vienam otram iesmērēt.”

Zinādams, ka saistībā ar šo izmeklēšanu prese cieši turas viņam uz papēžiem, Kemps pavēlēja nopratināt Periju. Diviem uzticamiem policistiem tika uzdots atvest Periju augšup pa upi, izcelt krastā aiz pilsētas un, kārtīgi saslēgtu dzelžos, ar kapuci pār seju, aizvest nevis uz policijas pārvaldi, bet gan uz kameru policijas kazarmās. Kemps joprojām bija pārliecināts, ka mājiens par Perija līdzvainību noziegumā bijis tikai kauls, kuru viņiem pasviedis Viloubijs, un Kemps nevarēja pieļaut, lai prese uzož, ka viņi atkal apsūdzējuši kādu, kurš nemaz nav vainīgs. Par to, ka viņi vainojuši Makfērsonu, tāpat jau dzirdēja pietiekami daudz ķengu — ne tikai no avīzēm, bet arī no aizkaitinātiem ļaudīm, šā nešpetnā skota cienītājiem. Reportieri jau ložņāja apkārt, kāri cerēdami rast izdevību aprunāties ar to nolādēto Makfērsonu, kas tēloja policijas aplamās rīcības upuri. Kad Makfērsons tika vests uz dienvidiem, caur piekrastes pilsētiņām uz Brisbenu, uz ieslodzījuma vietu, notiesāts par saviem īstajiem noziegumiem, tad tas bija pārvērties par triumfa gājienu, policijas eskortam bija jāpacieš zaimi, bet gūsteknis tīksmi klausījās, kā viņam uzgavilē vienkāršā tauta, kura, kā izrādījās, vēlēja viņam visu to labāko.

Ziņojumi par šiem slavinājumiem, ko saņēmis Makfērsons, saniknoja Kempu. Tas cilvēks taču bija sasodīts noziedznieks, kaut arī nebija piedalījies diližansa aplaupīšanā! Kurp gan ripo pasaule?

Pat štata galvenais prokurors vēlējās tikties ar Makfērsonu. Šī prasība bija izskanējusi oficiālās vakariņās.

“Bet kādēļ gan?” toreiz jautāja Kemps.

“Redzēju viņa fotogrāfiju avīzē,” Lilijs atbildēja. “Man liekas, tas ir tas pats svešinieks, kurš pagājušajā pavasarī izglāba mani pūļa nemieru laikā.”

“Makfērsons? Diezin vai, ser.”

“Tomēr es vēlos viņu satikt. Esiet tik laipns, Kemp, un nokārtojiet to.”

Pasaule tiešām juka prātā. Makfērsons bija slavenāks par operas zvaigznēm. Un seržants Po!loks joprojām bija gatavais kāju pamesls un lauzīja galvu par Perija stulbajiem teicieniem.

“Ser, viņš ir teicis vairākiem ieslodzītajiem, ka esot bagāts vīrs!”

“Nu, pavaicājiet viņam par tām bagātībām.”

“Es jau pavaicāju. Viņš apgalvo, ka tikai vilcis viņus uz zoba. Tas bijis joks. Bet, jo vairāk par to domāju, jo vairāk ticu, ka Viloubijam ir taisnība. Perijs tur kaut kā ir iejaukts.”

“Jūs nevarat notiesāt cilvēku uz miglainu iespējamību pamata.”

“Mēs varam viņam pasekot, ser,” Polloks neatlaidās. “Beigu beigās viņš sevi kaut kā nodos.”

“Ja nu jūs tā domājat,” Kemps gurdi noteica. Nedēļas nogali viņš gaidīja bez kāda prieka. Vēl vienas oficiālas vakariņas sestdienas vakarā, jātnieku policijas parāde svētdienas rītā, bet pēcpusdienā — tējas dzeršana, ko rīko dāmu biedrība, kura cīnās par cietumnieču atbrīvošanu. Kempa kundzei patika šie sarīkojumi — tic piešķīra viņai vietu, sabiedrisku stāvokli šīs pilsētas jezgā —, toties Kemps labprātāk būtu palicis mājās un padarbotos savā jaunajā dārzā.

Un tagad, šajā piektdienas pēcpusdienā, te bija Tisingtones jaunkundze, skaista kā bilde savā zilajā tērpā, tumšās cirtas sedza valšķīga salmu cepurīte. Viņas burvīgā sejiņa un nevainīgais smaids vismaz uz brīdi kliedēja Kempa drūmo omu. Nav brīnums, viņš prātoja, ka Viloubijs ieķēries viņā no pirmā skatiena. Emīlijas jaunkundze tiešām spēja spirdzināt pagurušu garu. Kemps nodomāja, ka patiesībā Sonijs Viloubijs rīkojies visai galanti, tik ļoti riskēdams vienīgi tādēļ, lai turētu doto vārdu un satiktos ar meiteni.

Sameklējis cita juriskonsulta vārdu, Kemps uzrakstīja to viņai, piebilzdams: “Esmu pārliecināts, ka mana sieva ļoti priecātos, redzot jūs atkal. Jums visādā ziņā jāatnāk pie mums ciemos, pirms dosieties atpakaļ uz Mēriboro.”

“Pateicos, Kempa kungs. Labprāt.”

“Labi. Palūgšu Kempa kundzei, lai nosūta jums vēstulīti. Un tagad —ja jums rodas vēl kādas raizes, katrā laikā nāciet pie manis vai nu uz šejieni, vai uz mājām.”

Meitene palocīja galvu, it kā tas būtu jāapdomā, un Kem-pam šķita, ka viņai ir sakāms vēl kaut kas, tomēr izdevīgais mirklis jau bija garām. Raižpilno izteiksmi nomainīja liegs smaids.

“Jūs esat ļoti laipns, Kempa kungs.” Tomēr balss bija skumja, it kā dziļu sāpju pilna, un Kempu tas bezgala aizkustināja. Ja viņa meita vēl būtu dzīva, tad varbūt būtu izaugusi par tikpat burvīgu meiteni kā Tisingtones jaunkundze.

Džesijs bija nasks puisis un pamanījās laikus aizlavīties maliņā, lai viņu nepamanītu Kemps, tomēr viņš dzirdēja abu sarunu, pirms policijas priekšnieks ieveda meiteni kabinetā. Viņas runas maniere Džesiju pārsteidza. Cik noprotams, angliete un nesen atbraukusi. Diez ko viņa dara šeit? Kāpēc tik pacietīgi gaidījusi Kempu?

“Tā nu gan ir īsta lellīte!” viņš uzsauca garāmejošam konsteblam. “Cerams, šejieniete.”

Konstebls pavīpsnāja. “Nekā, Džesij. Viņa ir no Mēriboro.” “Priekšnieka draudzene?”

“Varbūt. Nezinu.”

Te vairāk neko nevarēja izdibināt. Džesijs bija cerējis noskaidrot, kā meiteni sauc, taču pilsēta, no kuras viņa bija ieradusies, — tas jau skanēja daudz interesantāk. Nejaušībām Džesijs diez kā neticēja. Viņš nolēma iet prom pa sāndurvīm, proti, garām kāda draudzīgi noskaņota policista galdam.

“Klau, varbūt pulksten sešos iedzersim pa glāzītei “Cūkā un stabulē”?” viņš ieminējās.

“Laba doma.”

Džesijs paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens nenoklausās. “Kas ir tā meiča no Mēriboro?” Viņš pamirkšķināja ar aci. “Es labprāt uzzinātu par viņu kaut ko vairāk.”

Policists pasmīnēja. “To tu gribētu gan!” Viņš atsāka zīmogot veidlapas, un Džesijs devās prom.

“Kas viņa ir?” Džesijs pārsteigts iesaucās.

Vecākais seržants Eliss izdzēra savu pinti un pastūma pār leti kausu, lai tas tiktu piepildīts no jauna.

“Es jau zināju, ka tev tas ies pie sirds. Viņa ir Viloubija draudzene. Pie mums runā, ka viņa atbraukusi aizlikt par Viloubiju kādu vārdiņu. Viņu sauc par Tisingtones jaunkundzi. Guvernante. Nav slikti tādam zēnam kā Viloubijs, ko?”

“Tas nu viens, kas tiesa.”

“Es varētu pastāstīt vēl vairāk, bet ne jau par velti, Džesij. Un tu nedrīksti pieminēt, no kā esi to uzzinājis.”

“Labs ir. Pieci šiliņi.”

“Kemps nav mierā ar Polloku. Cik dzirdams, tas lauku kruķis ir izgāzies pa divi lāgi. Pirmkārt, ļāvis Viloubijam aizbēgt. Un, otrkārt, kamēr pats ar saviem vīriem visu nakti pārmeklējis mežu, šis Sonijs, pārdrošs kā velns, aizjājis atpakaļ uz Mēriboro, lai satiktos ar savu sirdspuķīti!”

“Ej nu ej!”

“Tas ir tiesa.” Eliss iesmējās. “Tā ir rakstīts protokolā. Viens no maniem čomiem redzējis oficiālo ziņojumu. Par Soniju šaubu nav, viņš ir manīgs zēns. Puiši domā — ja tēvocis nebūtu viņu nodevis, viņš vēl arvien būtu uz brīvām kājām.”

“Ko par to saka Polloks?”

“Viņš nesaka neko. Un, vai zini, viņa dokumenti tagad pēkšņi ir droši noglabāti Kempa kabinetā.”

“Vai tad Polloks nav atvaļinājumā?”

“Ir gan. Piespiedu kārtā. Aizbraucis no Mēriboro bez sava priekšnieka atļaujas. Tāpēc strādā bez algas, priecīgs, ka pats

nesēž ķurķī, bet Kempam viņš ir vajadzīgs. Kemps atļāva viņam aizbraukt uz Svētās Helēnas salu un vēlreiz parunāt ar Viloubiju.” “Ko viņš noskaidroja?”

“Neko, cik mums zināms.”

“Tad kāpēc viņa dokumenti ir pie Kempa?”

“Labs jautājums. Tur kaut kas nav kārtībā.”

Drīz pēc tam Džesijs jau sēdēja pie sava rakstāmgalda un apstrādāja jauno pavērsienu notikumos, un viņa redaktors bija ieintriģēts.

“Viloubija sirdspuķīte, ko? Ziķeris, Džesij! Tātad Sonijs toreiz ir palaidis policistus pa aplamām pēdām, bet pats tikmēr apciemojis to meiteni. Vecais Volts Vaits būs sajūsmā par šo dēku, kas risinājusies viņa miestā. Uzraksti, nosūti īsu kopsavilkumu Voltam, bet es sameklēšu fotogrāfiju. Man vajag viņas bildi. Kur viņa ir apmetusies?”

“Nezinu.”

“Tas nekas. Mēs viņu atradīsim. Bet tu tik raksti tālāk!”

- 12 -

“Kāpēc viņa tā uzvedas?” Daniels gribēja zināt.

“Viņa vienkārši cenšas man iespītēt.”

“Nesaprotu. Man likās, jums ir labas attiecības.”

“Labas gan,” Rūta atteica. “Vismaz agrāk bija labas. Bet no tās pilsētas viņa ir atgriezusies ar visādām dīvainām iedomām.” “Ar kādām dīvainām iedomām? Es ar viņu parunāšu.”

“Nē. Viņa ir tik stūrgalvīga, ka no tā nebūs nekāda labuma. Visu nedēļu esmu centusies viņu pārliecināt. Viņa neklausās prātīgā valodā. Un tikai apgalvo, ka viņai vajadzīgi zemes gabala dokumenti. Vai tu pārnesi tos mājās?”

“Nepāmesu vis. Man vajadzīgs pienācīgs paskaidrojums, kāpēc viņa tā uzvedas.”

“Daniel, varbūt, ja viņa varētu tos apskatīt, tad rimtos. Viņa ir tik aušīga, bet, ja redzētu dokumentus, varbūt noskaņotos labvēlīgāk.”

“Iespējams, tev ir taisnība.” Viņš pamāja ar galvu. “Toties es pārnesu mājās tava zemes gabala pārdošanas līgumu. Tev tikai vajag to parakstīt, un tavas šābrīža raizes būs beigušās. Tev bankā būs četrdesmit mārciņu — pilnīgi pietiekami, lai uzbūvētu un iekārtotu māju.”

Rūta jutās vīlusies. “Četrdesmit mārciņu? Biju domājusi, ka saņemšu vismaz trīs mārciņas par akru.”

“Es jau domāju tāpat, bet izrādās, ka daļa zemes ir purvaina un nav piemērota ne dzīvošanai, ne lopu turēšanai. Tas ir saprotams. Tu nevari cerēt, ka par brīvu saņemsi pašu labāko zemi, un arī pati Brisbena vietumis ir ļoti purvaina, jo atrodas upes krastā. Dzīvs pierādījums tam ir šie briesmīgie odi, kas pievakarē nedod mums mieru, un tu to labi zini.”

“Un tomēr es gaidīju mazliet vairāk...”

“Un vēl komisijas nauda aģentam, mana dārgā. Un zīmog-nodevas, tā iznāk paliela summa. Manuprāt, tu pārdod par labu cenu. Bet, ja nevēlies parakstīt līgumu, es varu pameklēt citu aģentu...”

“Ak nē, Daniel! Man nav šaubu, ka tu esi centies pēc labākās sirdsapziņas...”

“Jā. Un cits aģents varētu piedāvāt vēl zemāku cenu.” Viņš izsteidzās no salona, lai palūgtu rakstāmspalvu un tinti Medlova kundzei, kura bija pietiekami gudra, lai nejautātu Boulza kungam, kādam nolūkam vajadzīgi rakstāmrīki.

Patiesībā nekāda aģenta nebija. Daniels uzskatīja, ka par iztērēto laiku un pūliņiem viņam pašam pienākas gan aģenta komisijas nauda, gan vēl mazliet pa virsu. Viņš bija tirgojies veiksmīgi un, pārdodams zemes gabalu, saņēmis trīs mārciņas par akru, un nauda, ko viņš bija iebāzis sev kabatā, taču tika pietaupīta viņu abu labad. Kad viņi apprecēsies, daļu šīs summas Rūta saņems tik un tā.

Rūta parakstīja līgumu un atviegloti uzelpoja. Viņai bija izmisīgi vajadzīga nauda, lai samaksātu īri un nopirktu dažus jaunus apģērba gabalus. Lāpījumi jau kļuva redzami, un veļa bija izdilusi gandrīz caurspīdīga. Prātīgi iepērkoties, būs jāiztērē tikai dažas mārciņas no šīm dārgajām četrdesmit, un bija tik patīkami apzināties, ka tagad vairs nevajadzēs skaitīt katru peniju. Viņa pat varētu nosūtīt Emigrācijas biedrībai vēl dažas mārciņas, teiksim, desmit.

“Es tev pateicos, Daniel,” Rūta sacīja, sniegdama viņam līgumu. “Tu man esi tik labs draugs.”

Viņš pasmaidīja. “Tagad tikai nesāc šķiesties ar naudu!”

“Kur nu! Tas man nenāktu ne prātā. Bet ko mēs darīsim rīt?

Rit ir sestdiena. Mēs taču apsolījām aizvest Emīliju apraudzīt zemes gabalus.”

“Kāpēc lieki pūlēties, ja jau viņa ir tādā omā?”

“Manuprāt, ja mēs izturētos pret viņu mīļi — viņa ir tik bērnišķīga — un ļautu aplūkot zemes gabalu un varbūt pat izteikt viedokli, kur būvējama māja, viņa varbūt pārdomātu.”

“Ja tu tā vēlies. Jā, aizvedīsim viņu uz turieni. Mēs esam apsolījuši. Bet nudien, Rūta, tev nevajadzētu samierināties ar viņas untumiem. Tev jābūt stingrākai. Ir skaidrs kā diena, ka viņa ne tuvu nav tik prātīga kā tu.”

Visu nedēļu viņas tikpat kā nebija sarunājušās. Rūtai nebija ne jausmas, kā Emīlija pavadījusi šīs dienas, un viņa bija pārāk dusmīga, lai jautātu, tomēr tagad nolēma, ka izmēģinās citādu pieeju. Izturēsies pret Emīliju laipni, tā būs pareizi, jo šāds stāvoklis viņas pazemoja.

“Es pārdevu savu zemes gabalu,” viņa ierunājās. “Pēc komisijas naudas un zīmognodevu samaksāšanas vēl palika pāri krietna summa.”

“Tas ir labi, ja vien iznākums tev ir pa prātam.”

“Tomēr mēs vēlētos aizvest tevi apskatīt to vietu. Un tu taču gribi redzēt savu zemes gabalu, vai ne?”

“Protams. Nevaru vien sagaidīt.”

“Ak, es tā priecājos! Mums būs īsta atpūtas diena. Boulza kungs teica, lai pulksten desmitos rītā mēs dodamies turp ar diližansu. To velk zirgi, tāpat kā omnibusus Londonā, un braukt ir patīkami. Ceļš vedīs mūs caur Fortitjudveliju, tad gar upi, līdz nogriezīsimies uz iekšzemes pusi un dosimies uz īglfārmas apvidu, kur tagad ceļ aizvien vairāk māju.”

“Avīzē lasīju, ka Brisbenas Žokejklubs tur būvējot hipodromu.”

“Nu, esmu pārliecināta, ka tas neatradīsies mūsu zemes gabalu tuvumā. Tomēr reizē tas nozīmē, ka uz turieni būs nodrošināta laba satiksme.”

“Toties tas nenozīmē, ka es savā zemes gabalā gribu celt māju.”

“Emīlij, mēs tā pūlējāmies, lai atrastu to zemi! Aizbrauc vienkārši paskatīties un papriecāties! Tas ir tik saviļņojoši...”

Klusībā Rūta nodomāja, ka tur vismaz izbeigsies runas par to noziedznieku.

Ar Kempa atļauju seržants Polloks nolēma apmeklēt Kārne-giju, kas tagad dzīvoja pie sava brāļa Pedingtonas nogāzē. Pār šauro ceļu bija nolīkušas akācijas, pilnas ar dzelteniem ziediem, ap kuriem virmoja bites, to neatlaidīgā dūkoņa šai rāmajā dienā brīdināja, lai neviens nenāk par tuvu. Polloks ņēma to vērā un piesardzīgi vairījās no akāciju zariem. No bitēm viņš briesmīgi baidījās.

Pakalnos pletās biezs mežs, bet izcirtumos jau pacēlās lielas baļķu mājas; tiesa, pagaidām šķita, ka tās izvietotas bez kādas noteiktas kārtības. Polloks nogriezās pa vairākiem strupceļiem, līdz kāda sieviete, kas smagiem soļiem kāpa pakalnā pa stāvo ceļu, mācēja parādīt viņam izbijušā lopkopja Džona Kārnegija māju.

Kārnegija brālis viņu sagaidīja ar prieku. Viņš bija runātīgs cilvēks, un, uzzinājis, ka seržants ir no Mēriboro, ar lielu labpatiku piekrita parunāties par to nežēlīgo uzbrukumu un par zeltu, kas nolaupīts gaišā dienas laikā, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa paša brālis bija šā nelietīgā uzbrukuma upuris.

“Alins dabūja smagi ciest,” viņš teica. “Tāda nekrietnība! Un pēc tam vēl pārcieta sirdslēkmi. Nu, un vai tas kāds brīnums? Na-badziņs. Ziniet, no viņa aizgāja sieva. Kā var tik traki neveikties?”

Par to visu, arī par tā dēvēto sirdslēkmi, Džons Kārnegijs acīmredzot bija dzirdējis tikai no sava brāļa, taču Pollokam nebija nekādas vēlēšanās paplašināt viņa zināšanas.

“Vai jums bija grūti atrast manu māju?” Kārnegijs jautāja.

“Nē, ser,” atbildēja seržants, lai nevilktu sarunu garumā. “Sakiet, vai Kārnegija kungs ari ir šeit?”

“Jā, jā, protams! Nāciet, lūdzu, dziļāk, es viņu pasaukšu.” Polloks tika ievests salonā — ērtā istabā ar ģimenes portretiem, kas noraudzījās uz masīvām ciedrkoka mēbelēm.

“Tā ir mana nelaiķe sieva,” sacīja Kārnegija kungs, pamādams uz fotogrāfiju, kurā bija redzama apaļīga dāma; portrets ieņēma galveno vietu uz kamīna dzegas. “Brīnišķīga sieviete, drīz būs trīs gadi, kopš viņa mirusi. Sirds vaina, viņai vienmēr bija sirdsklauves, bet viņa, ziniet, nekad nežēlojās, pār viņas lūpām nenāca neviena sūdzība. Un beigās kaite viņu pieveica. Mēs tolaik dzīvojām laukos, fermā. Aitas — mēs audzējām aitas — gan padevās labi, bet, kad viņa bija aizgājusi, es tur vairs nespēju palikt un nolēmu pamest fermu. Mans dēls...”

Durvīs nostājās Kārnegijs. “Džon,” viņš bargi sacīja, “man šķiet, viesis ieradies pie manis.”

“Jā, es jau gāju tevi pasaukt. Vai pateikt meitenei, lai atnes mums rīta tēju?”

“Nē, paldies. Nedomāju, ka seržantam Pollokam atliks laiks te uzkavēties.”

“Vai tu droši zini?”

Polloks atbildēja viņa vietā. Brālis bija patīkams vīrs jau krietni gados, nebija vajadzības viņu uztraukt. “Nevajag vis, pateicos, Kārnegija kungs. Iegriezos tikai paskatīties, kā klājas ju-su brālim.”

“Ļoti laipni,” mājas saimnieks nomurmināja un sāka skatīties pēc krēsla, kur apsēsties, bet Alins Kārnegijs vedināja viņu uz durvīm. “Tu tagad vari atstāt mūs divatā, Džon. Mums ar Pol-loka kungu būs privāta saruna.”

Cieši aizvēris durvis, Kārnegijs aizkaitināts pievērsās Pollokam. “Velns parāvis, ko jūs te meklējat? Vai es neesmu cietis diezgan un jums vēl vajag uzplīties maniem tuviniekiem?”

“Es nepalikšu ilgi. Vai neiebildīsiet, ja apsēdīšos?”

“Esiet tik laipns.” Kārnegijs palika stāvam pie kamīna. “Ko jums vajag?”

“Jūs noteikti zināt, ka ir apcietināts Makfērsons.”

“Un tad?”

“Mums vēlreiz jāpārrunā uzbrukuma norise. Pilnīgi neapšaubāmi ir noskaidrots, ka tai dienā Makfērsons bijis Bandabergā. Blekvoteras krīkam viņš nav bijis ne tuvumā. Tomēr jūs apgalvojat, ka viņš bijis tur.”

“Tad tas droši vien būs bijis kāds, kurš līdzīgs viņam.”

“To noskaidrosim mēs. Nav nemaz tik daudz cilvēku, kas izskatītos līdzīgi Makfērsonam — ar rudu bārdu un tā tālāk.”

“Jā, seržant. Tas jānoskaidro jums. Nevis man.”

“Cerēju, ka jūsu domas par šā cilvēka izskatu būs mainījušās. Varbūt jūs esat kļūdījies. Tas būtu saprotams — tik drausmīgos apstākļos...”

“Es nemēdzu kļūdīties. Viņa izskatu jau esmu jums aprakstījis. Ja tas nebija Makfērsons, tad bija kāds cits, viņam līdzīgs.”

“Un jūs tiešām dzirdējāt, kā uzbrucēji aizjāj prom?”

“Protams, dzirdēju.”

“Man ienāca prātā — varbūt jūs dzirdējāt, ka aizjāj tikai Vi-loubijs.”

“Un pārējie paliek? Nerunājiet muļķības! Es dzirdēju dunam zirgu pakavus.”

Tālāk Polloks, kā parasti, atkārtoja agrākos jautājumus, līdz Kārnegijs vispār atteicās atbildēt.

Atceļā uz pilsētu Polloks pats brīnījās, ko gan gaidījis no šīs sarunas. Laikam jau tieši to, ko dzirdējis, viņš nosprieda. Seržants bija domājis pajautāt Kārnegijam, vai viņš pazīst cilvēku, vārdā Plikpauris Perijs, tomēr nolēma, ka šis jautājums var pagaidīt, līdz policisti būs beiguši Periju pratināt. Varbūt no tā būs kāds labums. Vai arī — nebūs nekāda.

Viloubijs jutās izsalcis. Te viņš vienmēr jutās izsalcis, vēders kurkstēja kā vesels varžu dīķis. Smagais darbs raktuvēs šķita arvien smagāks, rokas gandrīz bija par vārgām, lai cilātu cērti, un kājās aiz sasprindzinājuma metās krampji. Šai salā bija pārtika, pietiekami daudz pārtikas, ko izaudzējuši paši ieslodzītie, taču viņi to tikpat kā nedabūja redzēt. Mels ar ilgām nolūkojās uz mežu, kas pletās ap cietuma mūriem. Tur varētu izdzīvot, piekrastē noteikti ir daudz zivju, un arī mežā atrastos kāds guvums, tomēr sala bija tik maza, ka ķērāji, gluži vienkārši iedami kājām, drīz dabūtu rokā jebkuru bēgli. Kad Mels nedomāja par ēdienu, tad viņš domāja par bēgšanu, par to, kā uzmeistarot plostu un aizirties līdz cietzemei, taču uzraugi sargāja cietumniekus tik cītīgi, ka bija grūti izdomāt, kā rīkoties.

No Polloka Mels vairs nebija saņēmis nekādu ziņu, tātad no tās puses palīdzību bija velti gaidīt, tomēr pie apvāršņa vīdēja viens gaismas stariņš. Cietumā bija paklīdušas valodas, ka notverts Makfērsons. Uzraugi bija teikuši: viņš esot atzinies tik daudzos noziegumos, ka viens divi tikšot notiesāts un atvests uz Svētās Helēnas salu.

“Nu tu esi viens kā pirksts, Viloubij,” dzēlīgi sacīja kāds uzraugs. “Džimijs Makfērsons ir attaisnots tajā slepkavību lietā. Tad nu izklaidējies te, cik vien labi vari! No tiesas nama tu dosies taisnā ceļā pie karātavām.”

Makfērsons. Melam izmisīgi vajadzēja ar viņu parunāt. Makfērsons gan bija untumains, tomēr spētu palīdzēt. Tagad, kad skots vairs netiek turēts aizdomās, viņu varētu interesēt, kur atrodas zelts. Tas viņu noteikti interesēs, par to Mels bija drošs. Tātad tikai jāpamanās pievērst viņa uzmanību Perijam. Cerēdams uz zeltu, skots varbūt mācētu izvilkt no Perija vajadzīgās ziņas; bet, tā kā laika vairs nebija daudz, varētu ķerties pie galējā līdzekļa — Mels un Makfērsons varētu apvienot spēkus un visus noslēpumus no Perija izsist ar sišanu. Melam nebija ko zaudēt, un viltīgais Makfērsons varēja daudz iegūt. Mels drūmi pavīpsnāja, kad Perijs lepni vēstīja, ka viņa čoms Makfērsons jau esot izvedamo notiesāto sarakstā un drīz piebiedrošoties viņiem.

Neilgi pēc tam, kādu svētdienu, kad visi sapulcējās uz dievkalpojumu, Mels, kurš joprojām kala plānus par Plikpauri, pamanīja, ka Perija šeit nemaz nav.

“Kur tad Plikpauris?” viņš jautāja kādam uzraugam.

“Prom. Jau atsēdējis savu laiku. Vakar viņu aizveda prom pa upi.”

Mels apstulba. “Ak, nolādētie muļķi!”

Uzraugs apcirtās pret viņu. “Tu man te izrunāsies?”

“Nē.”

“Tad aizveries un ej uz priekšu!” Gumijas nūja triecās Mēļam pa plecu, lai iegrūstu viņu ierindā.

Kamēr laicīgais sludinātājs, kas reizē bija arī pienotavas vadītājs, vienmuļi mala savu maļamo, Mels sēdēja noliektu galvu, kā prasīja cietuma noteikumi. Ja kāds no šiem rūdītajiem noziedzniekiem pacēla galvu Dieva namā, tad tas jau bija pārkāpums, par kuru pienācās pēriens ar pletni. Mels dzirdēja balsi, bet ne vārdus, un centās prātot vienīgi par to, kā gan uztaisīt plostu; šai retajā klusuma stundā viņš pūlējās nedomāt par Emīliju. Mels sprieda, ka meitene jau sen atmetusi viņam ar roku. Un kāpēc lai viņa to nedarītu? Visi apstākļi tagad bija pret Melu.

Emīlija nebija Melu aizmirsusi; tikai vairs nepieminēja viņu Rūtai. Pirmdienas rītā viņai bija jādodas pie otra jurista, kuru ieteica Kempa kungs.

Bet sestdienas rītā, kad abas ģērbās pirms brokastīm, Rūta bija līksmā omā un pat piedāvājās aizdot Emīlijai savu labāko vasaras salmenīcu, kas tagad bija izoderēta ar zaļu audumu, kurš pasargāja no saules žilbas.

“Mums noteikti būs patīkama diena,” viņa sacīja. “Un, atgriezušies no īglfarmas, mēs varētu izvadāt tevi pa Parlamenta namu. Gribu, lai tu vairāk uzzini par šo pilsētu un par iespējām, ko tā piedāvā. Tas nožēlojamais miests tev nav īstā vieta...”

“Jau skan zvans,” Emīlija teica, priecādamās, ka saruna pārtrūkusi. “Vai neesi redzējusi manus cimdus?”

“Augšējā atvilktnē.”

Kāds klaudzināja pie viņu durvīm.

“Ak debess, kas tur var būt?” iesaucās Rūta, uzstājīgās klauvēšanas aizskarta, bet, kad viņa atvēra durvis, viņai garām paspraucās Daniels un sparīgā solī ienāca viņu istabā.

Emīlija, stāvēdama pie tualetes galdiņa, pārsteigumā iepleta acis, bet Rūta jutās satriekta.

“Bet Daniel! Šī ir mūsu guļamistaba!”

Viņš nelikās ne zinis par Rūtu un nikni uzrunāja Emīliju. “Kas jūs esat? Ar kādiem cilvēkiem jūs satiekaties?”

“Tu te nedrīkstētu nākt,” Rūta sacīja. “Daniel, lūdzu, pieklusini balsi! Ko nodomās ļaudis?”

“Nodomās?” Boulzs ieķērcās, nobālis aiz dusmām. “Viņi jau ir nodomājuši! Viņa ir kritusi negodā!” Viņš pasvieda Rūtai rīta avīzi. “Vai to tu esi redzējusi?”

“Ko redzējusi?” Rūta pacēla avīzi un nopētīja pirmo lappusi, kur virsraksti vēstīja par jaunām zelta atradnēm ziemeļos un par iecerēto tramvaju satiksmi Brisbenā. “Es nesaprotu...”

“Palasi trešajā lappusē!” Boulzs nošņāca.

Rūta neveikli centās uzšķirt vajadzīgo lappusi. Viņš izrāva Rūtai no rokām avīzi, nosvieda to uz gultas un ar tievo pirkstu bakstīja kādā rakstā, gandrīz izdurdams papīrā caurumu.

“Kas tas ir?” Rūta jautāja un tad sāka lasīt virsrakstu: ““Pilsētā ieradusies Sonija sirdspuķīte.” Kas tas par Soniju, Daniel? Dieva dēļ...”

“Viloubijs. Tas noziedznieks,” viņš izmeta, ar niknu skatienu urbdamies Emīlijā, kas izbijusies kāpās atpakaļ uz loga pusi. Klusībā lūgdama Dievu. Cerēdama uz brīnumu, ka tur nebūs minēts viņas vārds...

Rūta aši pārlaida acis rakstam. Tad izlasīja to vēlreiz un pašūpoja galvu. “Kāda Tisingtones jaunkundze, kas apgalvo, ka So-nijs Viloubijs neesot vainīgs... runā, ka Sonijs apmeklējis viņu policijai pašā degungalā.” Viņa pagriezās pret Emīliju. “Ko tu esi pastrādājusi? Muļķa meitene! Tu apsolīji man, ka izmetīsi no prāta visu to briesmīgo lietu!”

“Es neko neesmu solījusi.”

Nu Daniels klupa virsū Rūtai. “Vai tu to zināji? Tu zināji, ar kādiem cilvēkiem viņa uztur sakarus?”

“Nē. Tas ir — es viņai teicu, ka negribu neko dzirdēt par tamlīdzīgām lietām. Daniel, es centos viņu atturēt.”

“Kāpēc tu nepateici man? Es būtu licis viņai sakravāt mantas! Tas cilvēks ir noziedznieks. Slepkava. Un ar viņu tiek saistīts tavs vārds. Tavs vārds! Manas līgavas vārds.”

“Ne jau mans vārds...”

“Ak, nu protams! Tagad man jāskrien pie saviem draugiem un, Dievs vien zina, pie kā vēl un jāskaidro, ka tā nav mana Tisingtones jaunkundze, ka tā ir cita Tisingtones jaunkundze. Tu domā, ka ļaudis meklēs atšķirību? Redzi, nemeklēs vis. Ko tu man esi nodarījusi? Viņa ir tava māsa. Viņas vārds ir avīzē! Neiedomājies, ka šodien mēs kaut kur brauksim. Es nevēlos, lai mani redz kopā ar viņu.”

Kad Boulzs izbrāzās laukā, aizcirzdams durvis, sprediķi turpināja Rūta, un Emīlijai atlika tikai mocīties kaunā, pārciešot vētraino uzbrukumu. Viņa jutās tikpat satriekta kā māsa un viņas līgavainis. Kā Kempa kungs varēja tā pret viņu izturēties? Viņš bija šķitis tik sirsnīgs, Emīlija bija viņam uzticējusies. Un nu viņas vārds bija avīzē. Par viņu šķiras dāmām nekad nerakstīja avīzē — nevienā avīzē. Tas bija smags trieciens. Rūtai aptrūkās vārdu, viņa izplūda asarās, un Emīlija klusu raudāja otrā istabas stūrī.

Neviena no māsām pat nedomāja doties brokastīs. Viņas gluži vienkārši nezināja, ko tagad iesākt. Abas jutās pārāk pazemotas, lai rādītos cilvēkos.

Pēc dažām stundām Emīlija vairs nespēja nosēdēt istabā. Viņa noskaloja seju aukstā ūdenī un viegli paplikšķināja vaigus, lai izzustu asaru radītais apsarkums.

“Mēs nevaram te palikt visu mūžu. Vai negribi iet pastaigāties? Mēs kaut kur varētu iedzert tēju un apēst kādu kūciņu.”

Rūta nikni pagriezās pret viņu. “Ar tevi es nekur neiešu!

Negribu, lai mani redz tavā sabiedrībā. Jo drīzāk tu aizbrauksi, jo labāk.”

“Man tik ļoti žēl, Rūta. Es nevarēju iedomāties, ka tā notiks. Pie policijas priekšnieka Kempa es aizgāju tikai tāpēc, ka tu neļāvi, lai es apvaicājos Boulza kungam par juristu.”

“Skaidrs. Tagad es vēl būšu vainīga!”

“Nē. Kempa kungs kopā ar sievu agrāk dzīvoja šeit. Viņš strādā policijā, ļoti augstā amatā. Viņš ir policijas priekšnieks...”

“Tu gāji uz policiju? Vispirms noziedznieki, tagad policija! Un avīzes. Savu mūžu neesmu piedzīvojusi tādu kaunu. Un nabaga Daniels! Man šis notikums ir milzīgs trieciens, bet Danie-lam, viņa amatā... Viņš nenieka nav zinājis par to visu, un tagad viņu metīs vienā katlā ar tevi. Viņš droši vien ir pilnīgā izmisumā.”

“Lai Daniels iet ratā! Turklāt es viņam neuzticos ne mirkli.”

“Pievaldi mēli un neuzdrošinies viņu pelt! Tev nav tiesību nevienu pelt. Daniels ir krietns cilvēks, viņš cenšas mūsu labā, cik spēj...”

“Ne velna!” Emīlija atcirta. No savām draudzenēm Keitas un Nellijas viņa bija iemācījusies visai daudz vārdu un vēl dažus līdzīgus patapinājusi no Meningtrijiem. “Ja gribi zināt manas domas, viņš ir viens sasodīts krāpnieks. Viņš grib dabūt savos nagos tavu naudu, lai uzceltu māju manā zemes gabalā. Māju, kuru varēs saukt par savu. Ko viņš pats ir ieguldījis šai iecerē? Cik noprotu, itin neko.”

Rūta pielēca kājās. “Vācies prom!” viņa spalgi iekliedzās. “Vācies prom ar visu savu prasto valodu! Un neatgriezies, pirms nebūsi gatava atvainoties!”

“Es jau teicu, man ļoti žēl, Rūta. Neparko pasaulē es negribētu tevi sāpināt. Man nebija ne jausmas, ka tā notiks.”

“Vācies prom!”

Medlova kundze laikam bija grozījusies aiz durvīm un gaidījusi viņu. Līdzko Emīlija bija pagājusi dažus soļus pa gaiteni, Medlova kundze metās viņai klāt.

“Vai drīkstu lūgt jūs uz dažiem vārdiem, Tisingtones jaunkundz?”

Emīlijai sašļuka dūša. Vēl vienas nepatikšanas. Viņa ļāva, lai Medlova kundze ieved viņu savā dzīvojamā istabā, jo nespēja izdomāt ticamu ieganstu steigai.

Tomēr beigu beigās nebija nemaz tik ļauni. Medlova kundzei šķelmīgi mirdzēja acis, kad viņa pavēstīja Emīlijai, ka lasījusi avīzi.

“Man ļoti žēl, ka tā noticis,” Emīlija iesāka. “Es pat nenojautu, ka tas varētu kādu interesēt. Nesaprotu, kāpēc par mani bija jāraksta avīzē.”

“Bet jūs patiesi esat interesanta, dārgā! Jūs pazīstat Soniju Viloubiju. Vai tā ir taisnība? Vai jūs viņu tiešām pazīstat?”

Emīlija samirkšķināja acis. “Nu... jā.”

“Cik aizraujoši! Mēs ar draudzenēm esam pilnīgā sajūsmā! Jūs esat slavenība! Bet sakiet man, dārgā, kāds viņš ir īstenībā? Man te kaut kur ir viņa fotogrāfija. Izgriezu no avīzes. Viņš ir tik smukiņš! Tagad apsēdieties un, lūdzama, pastāstiet! Es mirstu aiz ziņkārības! Avīzēs rakstīts, ka viņš esot ļoti galants.”

Pašai par pārsteigumu, Emīlija ļāva vaļu asarām.

Taču Medlova kundze bija gatava arī tam. Šī bija pati brīnišķīgākā viela baumām, kāda viņai jebkad gadījusies, un viss risinājās tepat zem viņas jumta; viņa gribēja dzirdēt visu līdz pēdējam. Zinādama, ka Tisingtonu jaunkundzes nav bijušas brokastīs, Medlova kundze lika apteksnei atnest tēju un plāceņus, kamēr pati izteica līdzcietības apliecinājumus meitenei, saņēma atļauju saukt viņu par Emīliju, slaucīja viņai asaras, turēja viņas roku un, uzvaras prieka pārņemta, no galvenās varones mutes dzirdēja stāstu par patīkamu jaunekli, vārdā Mels Viloubijs, kas ir tik labsirdīgs un mīļš un nav vainīgs. Viņa dzirdēja stāstu par slaveno noziedznieku. Cik neiedomājami satraucoši!

Ziņas izplatās ātri. Pat tik mežonīgā pilsētā kā Mēriboro, kur nekārtības vairojās tikpat strauji, cik strauji attīstījās upes osta, kur pūlējās sadzīvot dažādas tautības, kur laucinieki ielaidās ķīviņos ar rūdītiem jūrniekiem un ostas strādniekiem. Vakaros gāja vaļā līksmošanās un iestājās pamiers — līdz brīdim, kad sākās kautiņi, un tas deva Voltam Vaitam bagātīgu vielu vietējām ziņām un jaunu iespēju nosodīt nemākulīgo policiju. Tomēr raksts par guvernanti bija kas cits, tas atšķīrās no parastajiem vardarbības aprakstiem, sniedza jaunu skatījumu uz Viloubija lietu un, pats labākais, skaidri liecināja, ka šejienes policija nav spējīga redzēt to, kas notiek pašai degungalā. Volts jutās laimīgs. Viņš dungoja, pārrakstīdams tekstu, un pat uzdejoja, ieraudzījis to savu “Ziņu” pirmajā lappusē, nevis noraktu dažas lapas tālāk, kā bija izdarījis “Kurjers”. Nu šis stāsts bija nodots viņa lasītājiem. Tas bija atgriezies mājās, Mēriboro. Džcsija Rldsa atsūtītajā tekstā nebija vajadzējis labot daudz, tikai pāris rindiņu šur tur. Dže-sija teikumus par to, ka Sonijs apmeklējis Tisingtones jaunkundzi, Volts pārveidoja tā, lai iznāktu, ka Tisingtones jaunkundze kavējusi laiku ārpus likuma pasludinātajam jauneklim. Viņaprāt, tas nozīmēja gandrīz vienu un to pašu, toties izklausījās labāk.

“Sasper jods,” viņš murmināja. “Guvernante, ko? Ar tām klusajām nekad neko nevar zināt.”

Mūnija kundze izlasīja rakstu un nogrozīja galvu. “Kaut kas traks! Emīlija esot viņa sirdspuķīte? Neticu nevienam vārdam! Un kavējusi laiku Viloubijam, kamēr viņš bēguļojis no policijas? Galīgas blēņas! Tas Volts nudien varētu pameklēt kādas patiesas ziņas, piemēram, to, ka vakarnakt dega Bārnija staļļi un nosvila gandrīz puse ielas.”

Neviens no Mūnija kundzes darbiniekiem nedomāja viņai iebilst, bet, kad viņas nebija tuvumā, tenkas vērpās uz nebēdu. Tas ir rakstīts avīzē. Tātad tas ir tiesa.

To izlasīja Klaivs. Arī viņš nogrozīja galvu. “Žēlīgais Dievs, Emīlij! Ko tu tagad esi izdarījusi! Ar ko tu tur Brisbenā esi runājusi?”

Viņš aizsmēķēja cigāru un rūpīgi pārlasīja avīžrakstu. Viņu neuztrauca apgalvojums, ka Emīlija esot Meļa sirdspuķīte. Tā bija tikai avīžu pīle. Un arī izteikums par to laika kavēšanu nelikās ticams. Tomēr rakstā bija minēts, ka Emīlija ieradusies Brisbe-nā, lai palīdzētu Melam. Tas nu tiešām izklausījās pēc Emīlijas, pēc šīs muļķa meitenes. Tur nebija norādīts, kā viņa nolēmusi Melam palīdzēt. Klaivs nobrīnījās, kā Emīlijas māsa atļāvusi viņai runāt ar presi. Tomēr, viņš prātoja, varbūt viņa ir tikpat naiva kā Emīlija...

Durvju spraugā parādījās reģistratora galva. “Vai esat lasījis avīzi, Klaiv? Rādās, jums ir sāncensis. Un vēl pats Sonijs Vilou-bijs.”

“Viņš ir draugs gan Emīlijas jaunkundzei, gan man. Un lai tās faktūras būtu iegrāmatotas un pēc piecām minūtēm atrastos uz mana galda!”

Klaivs ievilka cigāra dūmu un pa logu noraudzījās uz burukuģi, kas slīdēja upes tālumos. Viņš nožēloja, ka nav devies Emīlijai līdzi uz Brisbenu. Ja Flēra viņam uz dažām dienām nebūtu sajaukusi galvu, viņš pats būtu pieteicies Emīlijai par ceļabiedru, taču viņa bija aizskarta un izturējās atturīgi. Klaivam iešāvās prātā, ka varbūt viņai visu laiku bijis padomā kāds neprātīgs plāns, lai palīdzētu Melam un reizē apciemotu māsu. Varbūt Emīlija grib sameklēt Melam aizstāvi tiesā, bet Mels jau nav muļķis. Par to viņš noteikti ir domājis pats. Ja vien viņam ir nauda. Šai lietā būtu vajadzīgs advokāts, un to nevarēja nolīgt lēti. Klaivs bija dzirdējis, ka advokāti prasot pat līdz divām mārciņām dienā.

Viņam trūka Emīlijas. Viņš nebija paredzējis, cik ļoti viņam trūks Emīlijas un viņas mazo, burvīgo ieradumu. Bija pagājis labs laiks, līdz aiz dzedrās un atturīgās ārienes Klaivs bija saskatījis īsto Emīliju. Sievieti, sirsnīgu un gādīgu. Un, sasodīts, tik uzticīgu, ka pašai tas nāca par sliktu.

Tuvākajās dienās būs viņai jāpajautā, kādas jūtas viņa lolo pret Melu Viloubiju.

Mels bija tik neprātīgi iemīlējies Emīlijā — no attāluma. Bet patiesībā abi tikpat kā nebija redzējušies. Vai varbūt tomēr?

Klaivs apjuka. Vai viņi tiešām ir satikušies kaut kur Mēriboro? Vai Mels ir bijis viņas mājiņā?

Pat ja tā būtu, Klaivs pazina Emīliju pietiekami labi. Zinādama, ka Mels bēguļo, viņa par šo tikšanos nebūtu stāstījusi nevienai dzīvai dvēselei.

“Pat man ne,” viņš skumji nočukstēja.

Tomēr tie visi bija tikai pieņēmumi. Klaivs nevēlējās minēt, kādas attiecības saista Emīliju un Melu; to lai pasaka Emīlija pati reizi par visām reizēm, citādi šādas domas tikai modināja viņā greizsirdību pret Melu. Pret viņiem abiem. Un tās viņu nomāca. Tāpat kā šī nolādētā avīze. Klaivs vēlējās, kaut jel pilsētā būtu Polloks un no viņa varētu uzzināt, kas notiek īstenībā, nevis lasīt Volta sagrozīto pasaciņu.

Toties šonedēļ Klaivs bija veiksmīgi risinājis pārrunas ar savu bankas pārvaldnieku par aizdevumu, ar kura palīdzību atvērt smalku apģērbu veikalu, un izskatījās, ka itin drīz viņš jau varēs dibināt savu uzņēmumu. Tika celti vairāki jauni veikali, un telpas varēs nomāt. Ja Klaivs saņemtu piekrišanu un parakstu uz dokumentiem, viņš dotos uz Brisbenu, lai sāktu iepirkt preces un, pats galvenais, atrastu pansijā Emīliju, un noskaidrotu, kas viņai padomā. Taču tas jāizdara jau šonedēļ, citādi viņa atgriezīsies pati.

Varbūt labāk būtu vienkārši nogaidīt. Ja nu abi samainās ceļā?

“Nolādēts!” Klaivs norūca un apdzēsa cigāru. “Kāpēc viņa nevarēja vispirms apspriesties ar mani? Un lai velns parauj Melu un viņa nepatikšanas!”

Virtuvē Keita un Nellija drudžaini strādāja, ne acu nepaceldamas, jo saimniece bija izgājusi uz kara takas. Šodien viņa rīkoja pusdienas savām draudzenēm, arī viņas godībai, kā pati dēvēja mēra kundzi, un visam vajadzēja būt nevainojamā kārtībā.

“Emīlija teica, ka tas nav pareizi,” Keita pačukstēja. “Viņa saka — pareizi ir “mēra kundze”, jo viņas vecais nav nekāds lordmērs.”

“Emīlija zina, kā vajag,” Nellija smaidot piekrita.

Taču šai mirklī virtuvē iebrāzās Meningtrija kundze, vicinādama rokā avīzi, un sāka kliegt uz Keitu.

“Vai jūs to zinājāt? Ja zinājāt, tad es zvēru, ka nedēļas beigās nojums te vairs nebūs ne smakas! Ārā uz vietas!” “Atvainojiet, saimniec, kāpēc?”

“Tā! Tā! Tā paklīdene! Guvernante! Pinusies ar noziedzniekiem man pašā degungalā! Manā mājā! Un šis, taisni šodien!” “Kas tad noticis šodien?” satrūkusies jautāja Keita.

“Lūk, kas noticis!” Viņa nosvieda avīzi. “Paskatieties uz šo! Pirmajā lapā!”

Keita noslaucīja rokas priekšautā un pārlaida acis avīzes lappusei. “Ak tu manu dieniņ!”

“Vai jūs to zinājāt? Sakiet patiesību!”

“Nē, madam. Man par to nekas nav zināms.”

Nellija kārstījās Keitai pār plecu. “Man arī ne.”

Viņu saimniece trakoja. “Tā nolādētā liekule! Es vienmēr teicu, ka tādam krietnumam nemaz nav iespējams noticēt. Ložņājusi man aiz muguras, lai tiktos ar to noziedznieku! Ar to slep-kavnieku! Mūs visus varēja nokaut pašu gultās! Nu viņas kājas te vairs nebūs, to es jums saku. Nav brīnums, ka viņa aizgāja dzīvot tai būdā. Lieliska mīlas ligzdiņa, un tad vēl nāk šurp un māca manus bērnus! Varbūt tas ļaundaris visu laiku ir dzīvojis tur pie viņas. Dievs vien zina, ko lai es saku dāmām. Vai pīles jau šmorējas?”

“Jā, madam. Būs gatavas taisni laikā.”

“Un apelsīnu mērce?”

“Jā, gatava.”

“Nu, pielūkojiet! Pīles ir jāsagriež, kā pienākas, lai Nellija var pasniegt. Vismaz mans mielasts būs smalks, bet es jūs brīdinu: es nepieļaušu, ka manā mājā jebkad tiek pieminēts tās personas vārds. Es jau no sākta gala nopratu, ka viņai kaut kas aiz ādas. Bet vai tad mans vīrs klausījās? Kur nu! Burvīga meiča, tā viņš daudzināja. Nu viņš redzēs, cik burvīgu meiču mēs esam izmitinājuši zem sava jumta! Šito nekaunību! Sasodītā mazā paklīdene!”

Saimniece aizsteidzās, un Keita pievērsās Nellijai.

“Apžēliņ! Nu ir uguns pakulās!”

Svētdienas rītā Boulza kungs samaksāja īri par savu istabu un paziņoja Medlova kundzei, ka atstājot Belvjū pansiju.

Nojauzdama iemeslu, Medlova kundze nebūt nebija noskaņota viņam izpatikt. “Pastāvīgajiem iemītniekiem par savu izvāk-šanos ir jāpaziņo iepriekš,” viņa noteica. “Nedēļu iepriekš, vai papildus jāsamaksā par šo nedēļu.”

“Samaksāšu jums par divām dienām.”

Tur nu viņa nevarēja daudz strīdēties un pieņēma papildu samaksu. “Vai drīkstu zināt adresi, uz kuru pārsūtīt jūsu pastu?”

“Es pēc tā atbraukšu pats. Lieciet, lai manas somas nones lejā.”

Medlova kundze pratoja, vai Boulza kunga līgava zina, ka viņš dodas prom. Rūtas jaunkundze bija stipri atturīga — Medlova kundze pēdīgi bija nospriedusi, ka tā izpaužas viņas angliskā daba, — tomēr viņa bija krietna sieviete un lieliska īrniece, jo maksāja tieši laikā un nekad neradīja nekādas rūpes. Un jaukā, mazā Emīlija bija taisni apburoša, nevainīga kā bērns, un kā viņa aizstāvēja Soniju Viloubiju! Taču Emīlijai pašai nebija ne jausmas, kādu traci viņa sacēlusi.

Pēc Medlova kundzes domām, šis Boulza kungs ar savām smirdīgajām zeķēm un netīrajiem palagiem vis nebija nekāds lielais zaudējums, kaut arī strādāja nez kādā augstā amatā. Pieklājīgas sievietes vienmēr bija labākas īrnieces, tīrīgākas; kungi, palikuši bez mātes aprūpes, varēja būt diezgan derdzīgi.

Rūtas jaunkundze bija satraukta, tas bija redzams kā uz delnas, un Emīlija nesa maltītes viņai uz istabu, tāpēc Medlova kundze paturēja māsas acīs. Pamanījusi Emīliju pie kāpnēm, viņa pamāja, lai meitene pienāk pie viņas.

“Vai jūs zināt, ka Boulza kungs izvācies?”

Emīlija papurināja galvu. “Ak nē!”

Nu Medlova kundzei bija skaidrs, ka līgavai tas nav paziņots.

“Bez viņa būs labāk,” Medlova kundze izteicās kādai savai draudzenei. “Man viņš nekad nav paticis. Neredzēts lišķis.”

Emīlija saudzīgi izstāstīja to Rūtai, taču Rūta nejutās pārsteigta. “Viņš ir rīkojies ļoti prātīgi. Viņš nevēlas tikt iejaukts skandālā. Ar tādu amatu. Un tava klātbūtne šeit, manā istabā, būtu likusi viņam justies ārkārtīgi neveikli. Ko gan viņš varētu man paskaidrot, ja šeit sēdi tu? Tu pārāk daudz prasi no cilvēkiem, Emīlij, tā ir tava nelaime.”

Juriskonsults Roberts Lenfīlds bija draudīga izskata vīrs ar baltu matu ērkuli, kuplu vaigubārdu un vērīgām, zaļām acīm, kuras ieurbās Emīlijā tik dzeldīgi, ka viņa jutās kā ieslodzīta savā krēslā. Juriskonsults runāja aprauti, gandrīz strupi, tāpēc Emīlijas balss pieklusa līdz čukstam.

“Runājiet, jaunkundz! Vai jūs esat šā Viloubija kunga radiniece?”

Emīlija sažņaudza rokās somu. Tajā bija visa lielā nauda, paslēpta dziļā kabatiņā, un, kopš atstājusi Mēriboro, viņa nebija izlaidusi somu no acīm.

“Nē, ser. Tikai draudzene.”

“Nu, izskatās, ka jūsu draugs ir iekūlies pamatīgās nepatikšanās. Jūs gribat, lai es viņu pārstāvu tiesā?”

“Jā, ser. Viņš nav vainīgs.”

To Lenfīlds laida gar ausīm. “Ja es uzņemšos šo lietu, tad tās vešanu man vajadzēs uzticēt advokātam. Vai jūs to saprotat?”

Emīlija pamāja; viņai bija vienalga, ko šis jurists dara, ja vien viņš uzņemas šo lietu. Ja vien izglābj Melu.

“Un jūs, domājams, rīkojaties Viloubija kunga uzdevumā?”

“Nē, ser. Viņš nezina, ka esmu šeit. Varbūt jūs varētu viņu apmeklēt.”

“Viņš atrodas Svētās Helēnas salas cietumā. Esmu aizņemts cilvēks, Tisingtones jaunkundz. Braucienam uz salu man vajadzētu veselu dienu.”

Emīlija apjuka. “Bet kā tad jūs ar viņu satiksieties? Jums ar viņu jārunā, Lenfīlda kungs! Ja jūs ar viņu parunāsiet, tad sapratīsiet, ka viņš nav vainīgs un ka ir piejauta briesmīga netaisnība. Viņam nemaz nebūtu jāsēž cietumā.”

Juriskonsults nopūtās. “Labi, labi. Taču es nevaru mesties uz turieni, pirms neesmu pārliecinājies, ka šis puisis piekritīs izmantot manus pakalpojumus...”

Pēkšņi Emīlija uzelpoja, it kā beidzot būtu atradusi kādu, ar kuru dalīt savu nastu. “Lenfīlda kungs, viņš piekritīs, es zinu, ka piekritīs! Esmu jums tik pateicīga! Nespēju izteikt, cik tas ir liels atvieglojums. Es tā raizējos...”

“Nogaidīsim. Es nosūtīšu Viloubija kungam vēstuli caur cietuma priekšnieka kanceleju un lūgšu piekrītošu atbildi, pirms rīkošos tālāk. Par iznākumu jums paziņošu noteiktajā kārtībā.” “Pateicos, Lenfīlda kungs. Tomēr es vēlētos zināt, cik laika tam vajadzēs, jo nedēļas beigās man jāatgriežas Mēriboro.”

Viņš atzvila krēslā. “Paskatīsimies. Mans sekretārs varētu noskaidrot, kad uz šo salu iet laivas, un tas notiek — pat labākajā gadījumā — bez kādas noteiktas kārtības. Viņš varētu nosūtīt kurjeru, kas nodotu manu vēstuli tieši adresātam un tai pašā dienā atvestu atbildi. Viss atkarīgs no apstākļiem. Sekretārs, protams, darīs, ko varēs. Tas ir viss, ko patlaban varu pateikt. Viņš dos jums ziņu pēc iespējas drīzāk.”

Lai gan runājis tik strupi, juriskonsults piecēlās, pavadīja Emīliju līdz durvīm un pieklājīgi atvadījās: “Visu labu, Tisingtones jaunkundz.”

Emīlija vēlreiz pateicās un izgāja ārējā kantorī, kur sēdēja sekretārs, ieracies papīros. Emīlija mirkli vilcinājās, prātodama, vai nepiedāvāt viņam kādu samaksu, bet viņš pacēla galvu, pamāja meitenei un turpināja darbu, tāpēc viņa klusītēm izgāja laukā, priecīga, ka tikusi ārā no drūmajām telpām.

Tā kā viņai nebija nekā cita, ko darīt, un sarunas laikā pārciestais saspringums gaisa, Emīlija lēnām devās atpaka| uz pansiju un lievenī ieraudzīja grozāmies svešu džentlmeni.

Viņai neatlika laika apdomāties, kad vīrietis uzsauca: “Tisingtones jaunkundz, paskatieties šurp!”

Emīlija ar šausmām aptvēra, ka raugās fotokameras acī. Atskanēja klikšķis un spalgs magnija šņāciens, un vīrietis strauji pacēla galvu. “Pateicos, jaunkundz.”

“Ko jūs darāt?” viņa iekliedzās. “Ko tas nozīmē?”

Svešinieks savāca fotokameru un statīvu. “Neraizējieties, mīļā, jūs esat smuka kā bilde.” Tad viņš noskrēja pa kāpnītēm garām Emīlijai, izmetās laukā pa vārtiem un nozuda.

Aptvērusi, kas noticis, viņa aizsteidzās uz savu istabu un aizvēra durvis. “Ak Dievs! Viņi taču neliks manu fotogrāfiju avīzē? Tas ir tik muļķīgi. Un bezjēdzīgi.”

Emīlija nobēdājusies sēdēja uz gultas malas, bažīdamās par to, ko teiks Rūta. Viņa bija pārakmeņojusies aiz bailēm par traci, ko izraisīs šī fotogrāfija. Viņa cerēja, ka tāpēc Rūtai neradīsies sarežģījumi koledžā. Māsa droši vien domās citādi. Un Emīlija raizējās arī par Rūtas piezīmi, ka viņa prasot no cilvēkiem pārāk daudz. Tas taču nevar būt tiesa! Viņa tikai bija meklējusi jurista palīdzību Melam. Tas nemaz nebija paredzēts vispārējai zināšanai.

Tomēr vēlāk tai pašā dienā Emīlija saņēma vēl smagāku triecienu.

Meningtrija kundze bija atteikusies no guvernantes pakalpojumiem viņas “sliktās slavas” pēc. Telegrammas tonis bija skarbs un salts.

“Slikti jaunumi?” vaicāja Mcdlova kundze, kas bija atnesusi telegrammu.

“Nē.” Emīlija ar piespiešanos pasmaidīja. “Tikai lūgums no kāda drauga.”

“Vai ar juriskonsultu jūs tikāties?”

“Jā. Tagad atbildība vairs negulstas uz maniem pleciem, un tas ir atvieglojums.”

“Tas ir labi, dārgā.”

Emīlija bēga. Viņa apmeta loku pa ielām, lai atbrīvotos no satricinājuma par atlaišanu, un nopriecājās, ka iepriekš nopirkusi biļeti atceļam uz Mēriboro. Savā mājiņā vismaz nebūs jāmaksā īre. Bet ko tālāk? Viņa paraustīja plecus, visas šīs bažas viņai bija apnikušas. Būs vienkārši jāsameklē cits darbs.

Kāds? Par to Emīlijai nebija ne jausmas.

Kad pārnāca Rūta, viņa nepieminēja telegrammu.

“Vai koledžā viss kārtībā?”

“Tu domā — tavas uzvedības pēc, Emīlij? Man jautāja, vai es esot tā Tisingtones jaunkundze, kura pieminēta avīzē, un es varēju godīgi atbildēt: “Nekādā ziņā.” Vairāk nekas netika sacīts. Ceru, ka ar to viss beigsies. Bet es gribētu zināt, cik ilgi tu vēl paliksi šeit.”

“Līdz nākamajai svētdienai.” Vismaz tāds bija sākotnējais plāns, un varbūt pie tā vajadzētu palikt, ja vien Lenfilda kungs būs ar mieru aizstāvēt Melu. Izstāstījusi juriskonsultam, kāda apsūdzība celta pret Melu, Emīlija bija pajautājusi, vai viņai būtu iespējams apmeklēt Viloubija kungu, bet jurista atbilde bija skanējusi ļoti noteikti.

“Nekādā ziņā. Ciemiņi tur netiek ielaisti. Turklāt tā vieta nav domāta jaunām dāmām.”

“Ei, Viloubij, priekšnieks sauc! Lien ārā!”

Mels izrāpās no kaļķakmens bedres, slaucīdams rokas rupjajā kokvilnas kreklā. “Kas lēcies?”

“Varbūt ielūgs tevi vakariņās. Kā es, ellē, varu zināt?”

Uzraugs gāja viņam nopakaļ gar kameru bloku rindu uz administrācijas kantori. Mels nevarēja ciest, ka viņu šādi dzenā. Te cilvēks nekad nevarēja palikt vienatnē, ja vien nenonāca pretējā galējībā — vientulībā. Viņš ilgojās pēc meža klusuma, pēc tā svaigās, tīrās smaržas. Ejot garām ūdens sūknim, viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka uzaicinājums varbūt nesola neko sliktu; iespējams, atkal ieradies Polloks.

“Vai vispirms drīkstu nomazgāties?” Mels jautāja, piepeši sakautrējies, zinādams, ka droši vien nepatīkami ož, bet uzraugs pagrūda viņu uz priekšu. Cietuma priekšniekam nevarēja likt gaidīt.

Krofts sēdēja ārā pie ēkas un gozējās siltajā saulē, uz galda viņam līdzās bija izmētātas avīzes. Ne miņas no kāda apmeklētāja.

Viņš pacēla acis. “Ā, Viloubijs! Roberts Lenfīlda kungs piedāvā tev aizstāvību tiesā. Viņš jautā, vai tu pieņemsi viņa pakalpojumus.”

“Kā tā?”

“Atbildi uz jautājumu!” Krofts noteica, stiepdams vārdus. “Jā. Domāju, kājā, ser. Bet kas viņš tāds ir?”

“Lenfīlda kungs ir džentlmenis ar krietnu slavu. Un es viņu visai labi pazīstu. Tev veicies, ka viņš sācis par tevi interesēties, tāpēc es vispār nedomātu, tikai pieklājīgi piekristu.”

“Jā, ser, es saprotu, tikai brīnos, kā tas gadījies.”

Krofts pasmējās un pastūma viņam tuvāk “Brisbenas Kurjera” lapu. Tad ar galvu pamāja uz kādu fotogrāfiju. “Vai tu pazīsti to meiteni?”

Mels iepleta acis. Tā bija Emīlija. “Kas tad tas?”

Taču virsraksts to vēstīja pilnīgi skaidri. Sonija Viloubija sirdspuķīte. Viņš nosarka, izlasītā samulsināts. Fotogrāfijā viņa izskatījās izbijusies.

“Nu?”

“Jā, ser. Viņa ir mana draudzene.”

“Te rakstīts, ka viņa esot guvernante.”

“Jā, ser.”

“Redzi nu! Tava guvernante ir tev salīgusi Lenfīlda kungu. Tagad vari iet.”

“Atvainojiet, ser, bet kas notiks tālāk?”

“Tu gaidīsi, līdz Lenfīlda kungam labpatiks ierasties. Dažiem ieslodzītajiem tiesas prāvas ir atliktas, bet tikai nedaudziem ir šī greznība — savs pārstāvis tiesā. Tev visu paskaidros, kad viņš atbrauks un tu būsi nomazgājies un apgriezis matus. Vari iet.”

Mels vilcinājās. “Vai es drīkstētu paņemt līdzi to fotoattēlu?”

“Es teicu — vari iet!”

Uzraugs rāva viņu prom, bet Mels viņu atgrūda un straujā solī devās prom pats. Emīlija! Viņa cenšas palīdzēt! Viņa nav Melu aizmirsusi! Bet tam juristam būs jāmaksā; kur viņa ņems naudu? Un ko citu tāds aizstāvis spēj, kā tikai runāt par deviņiem mēmiem? Melam bija visai trūcīgas zināšanas par juristiem, un viņš tiem diez kā neuzticējās.

Tovakar cerības bija atdzimušas. Ja šis Lenfīlds māk labi runāt, varbūt viņš dabūs Melu laukā no šejienes. Un Mels klusībā nozvērējās, ka strādās jebkuru darbu, ko vien varēs atrast, un atlīdzinās tam vīram visu līdz pēdējam penijam, lai cik liels būtu rēķins. Toties, ja Lenfīldam neveiksies, viņš būs zaudētājs, tieši tāpat kā viņa klients. No miroņa jau naudu nedabūsi.

Bet Emīlija! Cik drosmīgi viņa rīkojusies, sperdama šo soli, cenzdamās palīdzēt! Mels zināja, cik viņa bikla un kādas pūles tas būs prasījis, un jutās bezgala aizkustināts. Neviens cits visā pasaulē nebija licies ne zinis, pat paša māsa ne, viņa nebija pakustinājusi ne pirksta, vienīgi atsūtījusi piesardzīgu vēstuli, kad Mels bija tikko apcietināts. Novēlējusi labu veiksmi. No tā nu gan bija liels labums!

Mels liedzās izpaust citiem, kādēļ aicināts pie lielā priekšnieka; viņš negribēja, lai šai vietā tiktu pieminēta Emīlija. Tas aptraipītu viņas vārdu. Tā nu atkal sākās gaidīšana.

Plikpauris Perijs dusmojās. Viņš taču bija domājis, ka tiks atbrīvots, bet nu atkal sēdēja aukstā kamerā policijas kazarmu pagrabā, un viņam nebija neviena, ar ko parunāt.

Viņam bija pateikts, ka notikusi kļūda un ka atlikušo soda laiku viņš varēšot pavadīt te, tomēr tam nu viņš neticēja. Protams, tas bija labāk par smago darbu salā, un arī rijamais te nebija tik slikts, tomēr cilvēkam tak gribot negribot rodas aizdomas, ja ceļā viņam pār seju uzvelk kapuci un taisni no laivas pārved uz slēgtu ekipāžu. Te kaut kas nebija kārtībā, un Plikpauris sasodīti labi zināja, kas tieši. Bet kā policija tikusi uz pēdām viņam? Kārnegijs? Skaidrs kā diena, Kārnegijs, lai atriebtos par to. ka Plikpauris nav atgādājis viņam zeltu, taču Kārnegijs nevarētu necik daudz izpaust, neiekrizdams arī pats, tāpēc Plikpauris nosprieda, ka atliek tikai viens — nosēdēt savu laiku, līdz viņu būs spiesti atbrīvot. Un tad viņš paņems zeltu. Visu. Viņš būs bagāts vīrs, un tiem ākstiem tur, uz salas, vairs smiekli nenāks.

Pratināšana sākās nākamajā dienā, un to vadīja Polloks no Mēriboro — Plikpaurim tā bija vēl viena zīme, ka jāpiesargās, — un divi Brisbenas policisti.

Lai sajauktu viņiem galvu, Plikpauris gražojās un sūdzējās par visu, ko vien spēja iedomāties, un piedevām apgalvoja, ka esot jau izcietis savu soda laiku un tagad viņu vajagot laist brīvībā.

“Uz kurieni tu iesi, kad tiksi brīvs?” viņi jautāja.

Plikpauris ieņurdējās. “Uz kurieni es iešu? Uz piestātnēm, lai dabūtu darbu un lai man kabatā būtu kaut viens šiliņš, par ko nopirkt sīvo.”

Viņi bez sava gala prašņāja par Mēriboro. Kur viņš bijis uzbrukuma laikā? Šis jautājums bija neizbēgams, un Plikpauris bija tam gatavs.

“Vai es zinu? Es tur strādāju. Kas tā bija par dienu?”

“Svētdiena.”

“Re ko, svētdiena. Kā lai es zinu? Darbā es tad nebūšu bijis. Droši vien izgulēju dzērumu. Un pēc tam gāju atpakaļ uz krogu.”

Viņš priecājās, ka tā bijusi svētdiena. Ja viņš būtu nozudis darba dienā, tas varētu būt atzīmēts kādos vecos sarakstos.

“Vai tev patīk ķert zivis?”

“Man? Nē. Stulba laika tērēšana, tad jau labāk iedzert.”

“Vai tev kādreiz ir piederējusi laiva? Airu laiva?”

“Kam man laiva?”

“Lai airētu pa upi.”

Tieši īstajā brīdī atausa baismas atmiņas. “Pa to sasodīto upi? Kur mudž krokodili? Paldies par kūkām!”

“Vai tu pazīsti Kārnegija kungu?”

“To, kuru sašāva laupītāji? Nē. Esmu par viņu lasījis avīzē, bet...”

“Vai tu kādreiz esi bijis Gimpi zelta raktuvēs?”

“Jā. Es un vēl simtiem citu. Labuma nekāda. Laidos uz Mē-riboro meklēt darbu, par kuru maksā algu.”

“Vai tu pazīsti Melu Viloubiju?”

“Jā. Satikāmies cietumā. Viņam draud karātavas par to uzbrukumu.”

“Vai iepriekš jūs bijāt pazīstami?”

“Jā. Ja tā padomā. Redzēju viņu kopā ar Makfērsonu šeit, Brisbenā.”

“Viņš bija kopā ar Makfērsonu?”

“Nē, es. Džimijs ir mans čoms. Viloubijs sastrīdējās ar Makfērsonu zirga dēļ. Toreiz viņš teica, ka viņu saucot par Nedu Tērneru.”

“Kāpēc viņš tā teica?”

“Tak jau dzimis melkulis. Tas Viloubijs ir slīpēts zellis. Un vainīgs tai noziegumā, kad es jums saku.”

Pratināšana kļuva arvien negantāka, un nepacietīgie policisti nežēlīgi piekāva Periju, taču nedzirdēja neko vairāk par lāstiem.

Pēc divām dienām Polloks kopā ar abiem Brisbenas policistiem tikās ar Kempu. Inspektors Grīvss bija par to, lai Perijs tiktu nosūtīts atpakaļ uz salu izciest pēdējās soda laika nedēļas.

“Viņš ir ļaundaris, par to nav šaubu. Šis viņam ir trešais cietumsods par miesas bojājumu nodarīšanu, taču laupīšanas lietā viņš ir jāattaisno. Mēs no viņa neizdabūjām itin neko. Tas, ka viņš tai laikā atradies pilsētā, vēl nenozīmē, ka viņš iejaukts laupīšanā. Tajā apvidū tobrīd bija vairāk par duci pazīstamu noziedznieku. Mēs gluži vienkārši neesam atraduši īsto.”

“Esam gan,” uzstāja Polloks. “Esmu pārliecināts, ka esam.

Atbildēja jau viņš veikli, bet mani vairāk interesē tas, ko viņš nepateica.”

“Piemēram?”

“Šis cilvēks ir čīkstulis. Viņš čīkstēja par visu, bet ne reizi neiečīkstējās par to, ka tiek pratināts. Ne pušplēsta vārda, jo viņš saprata, kas par lietu, tiklīdz ieraudzīja mani. Viņš zināja, kas mums padomā; tāpēc mierīgi atbildēja un smīnēja, līdz pāris reižu dabūja pa kaklu. Bet, kad pieminējām uzbrukumu, viņa atbildes bija pārāk noteiktas, pārāk žiglas...”

Grīvss viņu pārtrauca. “Mēs nevaram apsūdzēt cilvēku par to, ko viņš nav pateicis.”

“Bet viss sakrita, vai tad jūs nesaprotat? Viss sakrita. Tā svētdiena viņam bija brīva. Viņš varēja nopirkt laivu un pēc uzbrukuma to nogremdēt. Upes otrā krastā varēja būt atstāts zirgs, lai Perijs tiktu atpakaļ uz pilsētu. Es palieku pie tā, ka viss sakrīt: gan viņa izturēšanās, gan tas, ka viņu nepārsteidza šī pratināšana...”

Kemps nopūtās un pāršķīra dokumentu lapas. “Jūs sākat runāt kā Viloubijs.”

Seržants atzvila krēslā un pamāja ar galvu. “Tieši tā, ja padomā. Tieši tā. Viloubijs nojauta blēdību, un to pašu nojaušu es. Jo vairāk es domāju par Viloubiju, jo stiprāka kļūst mana pārliecība — viņš ietupināts cietumā tāpēc, ka iekritis citu izliktās lamatās.”

“Tagad jūs gribat mums iestāstīt, ka Viloubijs ir tikai naivs lauku zēns. To zelli pazīst visi gadatirgus kumēdiņu rādītāji un bodnieki pusē valsts; viņš ir krāpnieks...”

“Un vēl runā, ka viņš bijis labs šāvējs,” piemetināja otrs policists.

“Nav tiesa,” gurdi iebilda Polloks. “Es par to apvaicājos dažiem ļaudīm, kam lauksaimniecības izstādē piederēja šautuves. Viņi smējās. Teica, ka Sonijs nevarot trāpīt mērķī pat no divu pēdu attāluma. Tas bijis tikai triks, lai pievilinātu klientus. Šautuvju īpašnieki iedevuši Sonijam balvu, kuru viņš vēlāk atnesis atpakaļ; toties klienti, to redzēdami, saņēmuši dūšu un devušies izmēģināt roku. Bet tagad paklausieties... Toties Plikpauris gan ir labs šāvējs. Tas ir noskaidrots.”

Iejaucās Kemps. “Tam man nav laika. Paturiet Periju kazarmās un pratiniet. Mainiet toni. Pasakiet, ka viņš ir pieķerts un tiks apsūdzēts. Tas nekaitēs.”

“Bet Kārnegijs?” Polloks jautāja. “Varbūt man aizbraukt un pateikt viņam, ka esam apcietinājuši Periju?”

“Viņš atbildēs: “Nu un tad?”” atcirta Kemps. “Lieciet viņu mierā.”

“Un vēl kas,” Polloks sacīja. “Vai jūs varētu lūgt, lai prokuratūra atliek Viloubija lietu, līdz mēs tiekam skaidrībā ar Periju? Vainīgs vai nevainīgs, Viloubijs nevar būt darbojies viens pats. To atzīst pat Kārnegijs...”

Kemps pamāja. “Piekrītu. Patlaban viņiem darba pietiek, un Viloubijs paliks turpat. Tomēr nepārbaudiet viņu pacietību, seržant.”

Arī no tā nebija nekāda labuma. Perijs smīnēja, kā smīnējis. “Jums nekā pret mani nav, citādi jau būtu izteikta apsūdzība. Varu nosaukt jums duci rūdītu rīkļurāvēju, kas tolaik blandījās pa Mēriboro, bet jums, redz, vajag tirdīt mani. Jūs ejat pa aplamām pēdām, lūk, ko es jums teikšu. Man ar to nav nekāda sakara, tāpēc varat iet uz poda ar saviem jautājumiem. Man ir jāsēž kārtīgā cietumā, kur var izmantot pastaigu laiku; jums nav tiesību turēt mani iespundētu te. Es gribu runāt ar jūsu priekšniecību.”

Nākamās dienas bija pašas ļaunākās, kādas Emīlija līdz šim pieredzējusi. Viņas fotogrāfija parādījās avīzē, un Rūta jutās tik satriekta, ka visu nakti mocījās ar nelabumu, bet māsa izmisīgi centās viņu mierināt. Daži pansijas iemītnieki izturējās pret Emīliju vīzdegunīgi; citi par visu vari pūlējās ar viņu iepazīties. Visas šīs nevēlamās uzmanības un Rūtas pastāvīgi pārmetošās attieksmes pēc Emīlija strauji zaudēja pašpārliecību un nespēja izlemt, ko darīt tālāk. Viņa aizrakstīja Meningtrija kundzei vēstuli, kurā izteica nožēlu, ka viņas rīcība radījusi ģimenei neērtības, tomēr nelokāmi noliedza, ka būtu izdarījusi kaut ko sliktu.

Tad viņa uzrakstīja Klaivam visai juceklīgu vēstuli, pārāk drūmu, lai varētu sūtīt, saplēsa to un nosūtīja tikai īsu zīmīti, kurā paziņoja, ka atgriezīšoties mazliet vēlāk, nekā paredzējusi iepriekš. Emīlija pēkšņā atskārsmē bija sapratusi, ka būs jāatgriežas pilsētā, kur visi zinās par viņas atlaišanu, un, to iedomājoties vien, viņa nosarka. Viņa taču noteikti būs pieminēta arī Mēribo-ro avīzē! Pazemojums pēc pazemojuma.

Emīlija papurināja galvu; viņa gluži vienkārši vēl nespēja tikties ar cilvēkiem. Pat ne ar Klaivu, kurš visu saprastu. Bet — vai viņš tiešām saprastu? Ja nu arī viņš ir izlasījis, ka Emīlija ir Meļa sirdspuķīte? Vai tas nozīmētu, ka Emīlija prasa no Klaiva pārāk daudz? Viņai gribējās aizrakstīt Melam, pastāstīt, ka viņa cenšas, cik spēka, taču viņa nezināja Meļa adresi un neuzdrošinājās to kādam prasīt. Neciešama bija doma, ka vēstule jāadresē uz cietumu Svētās Helēnas salā; turklāt rakstīto visādā ziņā izlasīs kāds priekšnieks un varbūt pat izpaudīs tā saturu presei. Raizes neizturami nomāca Emīliju, līdz Lenfīlda kunga sekretārs atnesa viņai ziņu, ka Viloubija kungs pieņems juriskonsulta pakalpojumus un Lenfīlda kungs apmeklēšot apsūdzēto, tiklīdz radīšoties iespēja.

Tas palīdzēja. Emīlija aizgāja uz ostas kantori, lai atdotu atpakaļ savu biļeti, un atceļā Šarlotstrītā pamanīja kādu pansiju. Tā šķita gluži patīkama, tāpēc viņa bez vilcināšanās devās iekšā un noīrēja istabu. Attiecības ar Rūtu bija kļuvušas neciešamas. Viņas nespēja pat sarunāties bez strīda.

Medlova kundzei bija žēl, ka Emīlija aiziet, toties Rūtai gan ne. Viņa jutās atvieglota.

“Nesaprotu, ko tu domā, ka neatgriezies Mēriboro, bet tu acīmredzot esi aizrāvusies ar savām darīšanām, lai nu kādas tās būtu, un es par tām neko negribu zināt. Ceru, tavi darba devēji neiebildis pret šīm garajām brīvdienām.”

“Vai tiešām? Vēl nesen tu gribēji, lai es pametu Mēriboro un meklēju vietu Brisbenā.”

“Nelec man acīs, Emīlij! Tu lieliski zini — vismaz vajadzētu zināt, ja tev atlikusi kaut vai kripata veselā saprāta, — ka neviens godājams darba devējs šai pilsētā nemūžam nepieņemtu tevi darbā. Un es nevaru atļauties tevi uzturēt.”

Emīlija zināja, ka māsai taisnība un ka Meningtrija kundze nedos viņai ieteikuma vēstuli, tomēr visi šie pārmetumi viņai jau bija līdz kaklam.

“Runājot par naudu, Rūta. Vai Boulza kungs atdeva tev mana zemes īpašuma dokumentus? Es gribētu tos saņemt.”

Rūta sapīka. “Neesmu viņu satikusi.”

“Un nauda par tavu zemi? Līgumu tu parakstīji pirms nedēļas.”

“Tā ir mana darīšana. Boulza kungs atdos man naudu, kad pienāks laiks.”

“Protams. Bet, kad tu viņu satiksi, tad, lūdzu, pasaki, ka dokumenti man vajadzīgi, pirms braucu atpakaļ uz Mēriboro.”

Emīlija beidza saiņot mantas. “Negribu palikt ar tevi naidā, Rūta. Esmu apmetusies tepat nākamajā ielā. Kādu dienu pēc vakariņām iegriezīšos tevi apmeklēt. Viss būs labi. Gan redzēsi.” “Cerams,” Rūta noteica, tomēr nepavadīja Emīliju līdz ārdurvīm.

- 13 -

Roberts Lenfflds jau agrāk bija apmeklējis salu, lai runātu ar saviem klientiem, un patlaban atradās Štata cietumu pārvaldes laivā. Viņaprāt, bija ļoti nelāgi, ka tik skaistā, mazā saliņā atrodas neglīts cietums, taču tā mēdza notikt, un varmācīgi noziedznieki bija jātur ieslodzīti drošā vietā.

Sekretārs bija sagādājis Lenfīldam izsmeļošas ziņas, un pirms tikšanās ar cietumnieku Lenfīlds bija iepazinies ar Vilou-bija lietu un izvirzītajām apsūdzībām, tāpēc viņš bija labi sagatavojies tam, lai uzklausītu savu klientu bez aizspriedumiem. Atkarībā no Viloubija attieksmes viņš joprojām varēja atteikties no šīs lietas, tomēr tā bija svarīga. Trīs slepkavības un pazudusi zelta krava bija piesaistījušas visas zemes uzmanību, un Lenfīlds pazina arī kādu augsta ranga advokātu, kas visādā ziņā vēlējās piedalīties prāvā.

Policijas savāktie pierādījumi pret šo puisi bija maz ticami, pirms nebija atrasts līdzvainīgais, tāpēc Lenfīlds vēlējās, lai šī lieta tiek iztiesāta pēc iespējas drīzāk, kaut arī viņš bija dzirdējis, ka apsūdzība domājot citādi. Viņš pasmaidīja. Apsūdzību viņš nevainoja, tomēr tas nāktu par labu viņam. Un, protams, arī ieslodzītajam.

Cietuma priekšnieks Krofts pacienāja viņu ar rīta tēju un tad piedāvājās izvadāt pa cietumu, bet Lenfīlds pieklājīgi aizrādīja, ka šai apmeklējumā ir ieradies kā jurists un tāpēc nedrīkst pieņemt šo piedāvājumu. Viņš apvaicājās par ieslodzīto un ar interesi uzzināja, ka Viloubijs esot pašapzinīgs zellis, it nemaz nenožēlojot savu rīcību, tomēr nekādas nepatikšanas patlaban nesagādājot.

“Par to gādājam mēs,” Krofts piebilda, un Lenfīlds pamāja kā piekrizdams. Tātad jau notiesāts un izcieš sodu, viņš nodomāja. Patiesībā šis puisis atradās tikai iepriekšējās izmeklēšanas ieslodzījumā un viņam pat nevajadzētu būt šeit, taču, tā kā viņš jau vienreiz bija izbēdzis no apcietinājuma un mēnešiem ilgi vazājis policiju aiz deguna, Lenfīlds šaubījās, vai izdosies nogādāt viņu atpakaļ uz Brisbenas cietumu. Tomēr būtu vērts mēģināt. Tas man atvieglotu dzīvi, viņš nosprieda.

Cietumnieks neatstāja īpašu iespaidu, lai gan — par spīti skūtajai galvai — bija glīts jauneklis ar gludu, iedegušu seju un godīgām, zilām acīm. Robertu Lenfīldu tas nekādi neietekmēja. Jurista prakses trīsdesmit gados viņš bija sastapis pārāk daudz noziedznieku, kuru izskats reizē bija arī amata rīks un kuru smaids spēja apburt. Tāpat viņu nespēja maldināt Viloubija pieklājīgā izturēšanās. Arī tā varēja būt tikai maska. Lenfīlds vēlējās noskaidrot, kas patiesībā slēpjas aiz šā sirsnīgā smaida.

Tomēr zvērināto tiesai ārējais iespaids bija svarīgs. Lenfīlds domās piezīmēja, ka jāpasaka Kroftam, lai ļauj puisim ataudzēt matus.

Cietumnieki, kas atradās iepriekšējā ieslodzījumā, parasti lūdza, lai viņiem noņem rokudzelžus, bet Viloubijs vai nu nezināja par šīm tiesībām, vai arī viņam bija vienalga. Tiklīdz Lenfīlds nosauca savu vārdu un ļāva klientam apsēsties, Viloubijs apjautājās par Tisingtones jaunkundzi. Kā viņai klājoties un kā viņa uzmeklējusi Lenfīlda kungu.

Lenfīlds īsi paskaidroja, bet Viloubijam ar to nepietika. “Ja neiebilstat, ser, es gribētu zināt par naudu. Jūs taču negaidāt, lai viņa jums maksā?”

Lenfīlds nopūtās. “Mans sekretārs ziņoja, ka pirms vairākām dienām šī dāma pati ir pieteikusies segt visus izdevumus.”

“Bet tas nav pareizi. Viņa nevar to atļauties.”

“Tad jāmaksā būs jums.”

“Taču man nav naudas. Vai es drīkstu palikt jums parādā?”

“Viloubija kungs, jūs drīkstat palikt parādā šai dāmai. Varbūt tagad mēs varam turpināt? Man jāzina pārjums viss, jo sevišķi katrs sīkums par jūsu piedalīšanos uzbrukumā.”

“Es tajā nepiedalījos. Manis tur nebija.”

Juriskonsults pamāja ar galvu. Sākums labs. Viņš tīši bija lietojis vārdu “piedalīšanās”, lai redzētu reakciju. Viņš bija iemācījies vērot domu gaitu aiz skaļi izteiktiem vārdiem.

“Vai nu tas jums patīk, vai ne, Viloubija kungs, bet uz jums krīt aizdomas, un mans pienākums ir gādāt, lai šīs aizdomas tiktu kliedētas. Tātad — kur jūs esat dzimis?”

“Kāda tam nozīme?”

“Lūdzu, atbildiet uz jautājumiem.”

Runāja, ka Lenfilds esot skarbs un neiejūtīgs cilvēks, taču, ja to pateiktu viņam pašam, viņš iebilstu, ka vienkārši nav jūtelīgs. Jūtelību viņš uzskatīja par sievišķīgu īpašību, kurai tieslietās nav vietas, ja vien to neizmanto kā pēdējo cerību, vēršoties pie zvērinātajiem. Tāpēc viņš bezkaislīgi uzklausīja stāstu par šā puiša bērnību, kas viņam nešķita sliktāka par to, kādu pārdzīvojuši daudzi citi trūkumā nonākušu vecāku bērni; taču tikpat bezkaislīgs likās arī Viloubijs pats. Būtu visai interesanti viņu mazliet uzpurināt.

“Vai pret tēvu jūs jutāt nepatiku?”

“Nē.”

“Bet viņš bija dzērājs! Diezgan nekrietna izturēšanās pret jums, kad bijāt vēl tik mazs.”

“Kādā ziņā?”

Lenfīlda skatiens mirkli kļuva blāvs. Šis zellis acīmredzot nesaprata, ka mēdz būt arī citādi. Viņš turpināja jautāt. “Runā, ka jūs esot bijis zaglis.”

“Laikam gan, var sacīt arī tā. Bet es tur neredzēju nekā ļauna, nočiepu pa kādam sīkumam, kādu pulksteni vai kabatas maku, vai ko citu, ja biju naudas grūtībās.”

“Un jūs gaidāt, ka es to attaisnošu?”

“Kāpēc lai jūs to attaisnotu? Ja tā padomā, ari es pats esmu daudzreiz aptīrīts.”

“Tas tāpēc, ka jums tādi biedri.”

“Varbūt.”

“Vispāratzīts ir tas, ka sīkas zādzības noved pie smagākiem noziegumiem.”

“Jā.”

“Hm. Tas apstiprinājies arī jūsu gadījumā.”

“Nē. Smagi noziegumi man nekad nav bijuši pa prātam.” Viņi pievērsās Gimpi zelta raktuvēm, un Lenfīlds pārsteigts uzzināja, ka apsūdzētais un viņa pārinieks raktuvēs nopelnījuši apmēram četrsimt mārciņu katrs.

“Es biju naudīgs,” Viloubijs teica. “Tik daudz naudas man savu mūžu nebija piederējis. Kāpēc lai es gribētu kādu aplaupīt? Tādēļ jau es salīgu tai darbā. Ceļā uz ziemeļiem pats biju aplaupīts. Nospriedu, ka pa tiem ceļiem nevar droši jāt vienatnē ar veselu bagātību kabatā. Nodomāju, ka būs prātīgi doties uz Mēri-boro kopā ar zelta kravu. Un vēl saņemt par to samaksu.”

“Bet nākamajā dienā jūs arestēja. Kur jūs likāt naudu?” Pirmo reizi sarunas laikā vēsās, zilās acis satraukti novērsās. Šo pēkšņo pārmaiņu pamanīja arī jautātājs.

“Aizsviedu prom. Kāpēc atdot to policistiem? Noķēruši mani, viņi būtu pievākuši arī naudu.”

Viņš meloja, bet Lenfīlds atstāja to bez ievērības. “Pastāstiet man par Kāmegiju.”

Patiesībā Lenfīlds pazina Kārnegiju, bija saticis viņu sabiedrībā, taču nebija atradis par vajadzīgu tērēt laiku sarunām ar viņu; tomēr Lenfīlda viedoklim šeit nebija nozīmes. Viņš nolīka pār savām piezīmēm, kamēr Viloubijs ilgi un sīki stāstīja.

“Tātad, pēc jūsu domām, Kārnegija kungs ar viltu nolīga jūs par sargu un pēc tam minēja kā vienu no uzbrucējiem, lai tādējādi piesegtu pats savu dalību laupīšanā?”

“Tā man liekas.”

“Visai neticami. Kārnegija kungs bija zelta raktuvju inspektors, cilvēks ar labu slavu. Cik redzams, tam visam pretī var likt tikai jūsu vārdu.”

“Un es neesmu nekas?”

“Tieši tā. Jums būs jāpacenšas, Viloubija kungs. Kāda bija jūsu noruna ar Tisingtones jaunkundzi?”

“Kas tā par norunu?”

“Pēc bēgšanas jūs viņu apciemojāt.”

“Es viņu neapciemoju, es gaidīju pie vārtiem. Kāpēc viņa to visu ir izstāstījusi? Viņai būtu vajadzējis turēties malā.”

“Tāpēc, ka viņa pārjums raizējas.”

“Bet kāpēc viņa ir runājusi ar avīžniekiem?”

“Viņa to acīmredzot nemaz nav darījusi. Ir tikai apjautājusies savam draugam Kempam, policijas priekšniekam, vai viņš nezina kādu juriskonsultu, uz kuru varētu paļauties. Šī apjautāšanās atveda Tisingtones jaunkundzi pie manis. Šķiet, šīs ziņas presei būs izpļāpājis kāds policijas iecirkņa darbinieks.”

“Vai viņa to pārdzīvo?”

“Jādomā gan. Taču man ir jāuzzina viss par jūsu norunu.” “Sasodīts, par kādu norunu?”

“Teiksim tā. Jūs apsūdz zelta diližansa aplaupīšanā. Jūs izbēgat no apcietinājuma. Jūs nopietni riskējat, tikdamies ar savu draudzeni turpat Mēriboro pilsētā, kamēr policija min jums uz papēžiem. Varētu jautāt — vai zeltu jūs atdevāt viņai? Lai tas būtu drošībā.”

Viloubijs uzliesmoja dusmās. Krēsls aizlidoja sānis, kad viņš pietrūkās kājās un cirta galdā savas dzelžos saslēgtās dūres. “Nerunājiet tā! Nolādēts, pat neiedomājieties to! Viņa ir vērta desmit tādu kā jūs un tādu kā es, nelieti! Viņai nemūžam nenāktu ne prātā...”

Izdzirduši troksni, iekšā pa durvīm neveikli ieklupa divi sargi un metās pie Viloubija, bet viņa jurists nezaudēja mieru.

“Viss kārtībā. Neaiztieciet viņu! Varat iet.”

Kad telpā beidzot valdīja klusums un Viloubijs bija nostājies pie aizrestotā loga, Lenfīlds ierunājās atkal.

“Tas bija tikai pieņēmums, Viloubija kungs. Tāds pieņēmums, kādu var izteikt apsūdzība, tāpēc jums jābūt gatavam.” “Nē, es neesmu tam gatavs! Es to nepieļaušu. Pie viņas devos tikai tādēļ, lai atvainotos, lai pateiktu, ka man ir nepatikšanas un ka mēs nevarēsim satikties. Ak Jēzu! Ko es esmu viņai nodarījis? Aizmirstiet to visu un atzīstiet mani par vainīgu!”

“Tad būtu vēl sliktāk. Zelts joprojām nav atrasts. Tagad nomierinieties.”

Viloubija vētrainais jūtu uzplūds atklāja ko jaunu. Viņš bija izturējies pārlieku bezrūpīgi, atbildēdams uz jautājumiem tajā zēniskajā manierē, kura gadu gaitā bija labi kalpojusi un ar kuru viņš bija pratis iepatikties cilvēkiem. Tā nebija poza, tas bija veids, kādā viņš bija iemācījies izdzīvot visus šos gadus kopā ar dzērāju tēvu, bez mājām un tikpat kā bez kādiem iztikas līdzekļiem. Taču tagad ar to nepietika. Tāpat kā Lenfīlds, apsūdzība viegli varēja noraut šo nevainības masku, aiz kuras slēpjas viegli satraucams un, iespējams, varmācīgs cilvēks.

Lenfīlds uzdeva viņam šo jautājumu. “Vai jūs mēdzat izturēties varmācīgi?”

“Nē.”

“Vai jums nekad nav vajadzējis aizstāvēties, teiksim, ja draud briesmas?”

“Dažreiz ir.”

“Kā? Ar šaujamieroci?”

“Nē. Man nekad nav līdzi šaujamā.”

“Tad ar dūrēm?”

“Nē. Ar lopu dzenamo pātagu.”

“Skaidrs. Un ar pātagu jūs labi protat rīkoties?”

“Jā.” Viņš runāja īgni. Izvairīgi. Pēc viņa balss Lenfīlds nojauta pietiekami daudz. Viņš bija redzējis, kādu postu var nodarīt cilvēki, kuri māk veikli rīkoties ar šīm garajām, lokanajām pātagām. Šis puisis nebūt nebija tas lāga zēns, par kādu pats sevi uzskatīja. Tas bija visai intriģējoši.

“Pastāstiet man par Plikpauri Periju.”

“Jūs nesapratīsiet, tāpat kā nesaprata seržants Polloks. Svarīgāk ir tas, ko Plikpauris noklusēja.”

Lenfīlds nojauta, ka šim cilvēkam tagad vajadzīgs uzmundrinājums. “Varbūt jūs jutīsieties pārsteigts, uzzinot, ka tas mani ļoti interesē. Jūs izturaties tā, it kā būtu dzīvojis pasakā; pat jūsu saistībai ar šo jauno dāmu, šķiet, nav nekāda cita pamata kā vien dažas nejaušas tikšanās...”

“Tas ir tiesa,” Viloubijs atcirta.

“Jūs bez iebildumiem paklausāt Kārnegija rīkojumam atstāt nometni un jāt uz pilsētu...”

“Bez iebildumiem klausīja arī pārējie.”

“Tajā svētdienas rītā, neko nepaskaidrodams, jūs uz veselu stundu pazūdat no Polloka redzesloka, pirms kopā ar policistiem dodaties pretī diližansam...”

“Kā es varēju zināt, ka tiek gatavots uzbrukums?”

“Bet tad jūs pēkšņi sākat ieklausīties tajā, ko saka cietumnieks Perijs. Man liekas, Viloubija kungs, ka tad jūs pirmo reizi vispār sākāt domāt. Kaut arī satikāt viņu nejaušības pēc. Man tagad jābrauc prom. Iesaku jums turpmāk uztvert dzīvi nopietnāk. Sāksim ar manu rēķinu. Tā kā Tisingtones jaunkundze ir pieteikusies uzņemties jūsu izdevumus, tad izsniegšu jums parādzīmi, kurā apliecināts, ka jūs esat parādā Tisingtones jaunkundzei. Lūdzu, parakstieties šeit.”

Viloubijs parakstījās. “Esmu sagatavojis viņai vēstuli. Vai jūs to neaizvestu?”

“Nē. Tas ir pret noteikumiem. Bet, ja vēlaties, es nodošu viņai jūsu sveicienus.”

“Paldies, Lenfīlda kungs.”

Lenfīlds vāca kopā savus papīrus. “Būtu lietderīgāk, ja jūs vairāk paprātotu par Perija kungu un Kārnegija kungu.” Viņš sarauca pieri. “Un par to, pie kā varētu būt zelts. Jūs bijāt zelta raktuvēs. Vai jums nenāk prātā neviens, kurš varētu būt sabiedrojies ar Kārnegija kungu, ja jau jūs turat aizdomās viņu?”

“Nē.”

“Nu, ja tomēr kaut ko izdomāsiet, varat sazināties ar mani pa pastu ar Krofta kunga laipnu palīdzību. Novēlu jums veiksmi, Viloubija kungs. Es darīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos.”

Atceļā Lenfilds prātoja par Kārnegiju. Viņš bija pazīstams spēlmanis. Ja viņš tiešām būtu iejaukts, tad šis jau nebija pirmais tāda veida noziegums; tiesa, iepriekšējais bija slikti izplānots. Ziemeļu nomalēs, kur valdīja dūre un stobrs, tamlīdzīgu noziegumu vaininieki tika notverti gaužām reti, tomēr zelta raktuvju inspektors Grifens bija pieķerts.

Pirms dažiem gadiem Grifens, neglābjams spēlmanis, bija izplānojis noziegumu. Kopā ar diviem robežapsardzes karavīriem viņš bija vedis no Rokhemptonas septiņus tūkstošus mārciņu zeltā un banknotēs; kad viņi pa ceļam bija apstājušies atpūsties, Grifens bija nošāvis abus aizmigušos vīrus. Vēlāk Grifens atzinās slepkavībās un laupīšanā un tika notiesāts uz nāvi. Viņu neizpestīja arī pasaciņa par to, ka vīri apmaldījušies mežā un viņiem droši vien kāds uzbrucis. Pēdīgi viņš aizveda policistus pie sava laupījuma, ko bija paslēpis mežā.

Precedents. Lenfilds pamāja ar galvu. Dažs labs varētu nodomāt, ka tādu noziegumu paveiks nevainojami, ja vien viņam būs līdzzinātājs un sīkāk izstrādāts plāns. Lenfilds nešaubījās, ka Kemps un viņa policisti arī paturējuši prātā Grifena noziegumu, taču tas vēl nenozīmēja, ka viņi aizdomāsies līdz Kārnegijam. Sājos reibinošajos laikos bija daudz zelta raktuvju inspektoru un neskaitāmas kravas ar zeltu. Ziemeļu Kvīnslenda šķita pārvērtusies par īstu zelta dārgumu lādi, un vēl nemanīja nekādas apsīkuma pazīmes.

Vai Kārnegijs bija šā nozieguma iedvesmotājs?

Ja tic Viloubijam, tad jā. Taču tikai tad, ja izslēdza jebkuru citu aizdomās turamo. Patiesībā Lenfildam nebija nekā, uz ko balstīties.

Vai Kārnegijs mēģinātu kaut ko tādu paveikt viens pats?

Pēc Lenfīlda domām — nē. Viņam noteikti vajadzēja kāda noziedzīga tipa palīdzību. Un šis Perijs? Kā pierādīt saistību starp abiem? Viloubijs bija teicis, ka Perijs ir atbrīvots, tāpēc bija pilnīgi neatliekami viņš jāatrod. Pilnīgi neatliekami.

Tisingtones jaunkundze bija jauka meitene. Bet muļķīgi, ka viņa iekūlusies visā šajā būšanā. Ko gan domā viņas vecāki? Kad viņa ar dedzīgu gaidu izteiksmi sejā bikli apsēdās pie juriskonsulta rakstāmgalda, viņš zināja, ka drīz šī izteiksme nozudīs. Tas bija skumji, taču neizbēgami. Jurists pacietīgi atbildēja uz viņas jautājumiem par Viloubiju, nomierinādams viņu. Jā, Viloubija kungam klājoties labi, viņš esot možā omā. Un sūtot sveicienus, bet...

“Jaunkundz, kā jūs iepazināties ar šo džentlmeni?”

Meitenes atbilde viņu satrieca. Abi pat nebija iepazīstināti! Viloubijs bija uzrunājis viņu uz ielas kā tādu prastu skuķi. Len-fīlds sakārtoja acenes un paraudzījās meitenē. “Vai jūsu tēvs to zināja?”

Viņa sarkdama izklāstīja savus ģimenes apstākļus.

“Skaidrs. Un vai jūsu māsa atzina šādu jūsu paziņu par labu?”

“Mana māsa to nezināja.”

“Lūdzama, pasakiet man, kāpēc jums iepatikās puisis, kurš patiesībā ir parasts klaidonis?”

“Lenfīlda kungs, vai šie jautājumi ir nepieciešami?”

“Ir gan.”

Juzdamās neērti, viņa papurināja galvu. “Nezinu. Viņš jauki izturējās pret mani. Viņš bija tik līksms. Kad sastapu viņu uz ielas Mēriboro, viņš tā nopriecājās par nejaušo atkalredzēšanos, ka man aizrāvās elpa. Un...”

Pamanījis valgi iemirdzamies meitenes acis, juriskonsults steigšus iejaucās. “Nu, nu, tikai nevajag raudāt, labi? Mēs esam šeit, lai pildītu savu pienākumu pret Viloubija kungu.”

Viņa norija asaru kamolu. “Es jutos tik nelaimīga. Ar mājas saimnieci bija grūti saprasties. Man nebija draugu. Es jutos vientuļa, bet viņš bija pret mani tik labs.”

Lenfīlds palocīja galvu. “Saprotu. Vai viņš bija jūsu mīļākais?”

“Nē! Kad viņš atnāca pateikt man par savām nepatikšanām, es redzēju viņu tikai trešo reizi! Nekādā ziņā!”

“Un kad bija ceturtā reize?”

“Manā mājā, kad...” Viņa pēkšņi apklusa.

“Turpiniet.”

“Tai laikā, kad Mels slēpās no policijas, viņš vienreiz atnāca pie manis. Viņš bija norūpējies par mani.”

“Un nevis par sevi pašu?”

“Tikpat kā nemaz. Viņš nepalika ilgi. Teica, ka esot kaut kur jāiet.”

“Un arī tai reizē jūs neziņojāt policijai?”

“Nē. Lenfīlda kungs, lūdzu... es vispār neesmu stāstījusi policijai par šo apciemojumu.”

Jurists klusu iesmējās. “Tas nekas. Par to vairs nerunājiet. Un tagad: vai Viloubija kungs jums kaut ko iedeva?”

“Ko jūs ar to domājat?”

“Vai viņš iedeva jums naudu? Sakiet, lūdzu, patiesību.” Emīlija sabozās. “Es jau saku patiesību, bet nesaprotu, kāds tam visam sakars ar lietu.”

“Tisingtones jaunkundz, ir pazudis liels daudzums zelta un banknošu. Līdz šim jūs esat vienīgā policijai zināmā persona, ar kuru viņš ticies pēc laupīšanas. Viņš riskēja, tikdamies ar jums. Jūs esat likusi saprast, ka viņš jums ir uzticējies un nav baidījies, ka ziņosiet par viņu policijai, un tādā gadījumā varētu pieņemt, ka viņš ir uzticējis jums arī nolaupīto mantu.”

Emīlija sastinga šausmās. “Nē! Kā to vispār drīkst teikt? Nē. Viņš nav nolaupījis naudu un nav devis to man.”

Asaras vairs nebija valdāmas. “Cik briesmīgi teikt kaut ko tādu!” viņa šņukstēdama izdvesa. “Es nemaz neaptvēru, ka rīkojos nepareizi, neziņodama par to, ka Mels pēc bēgšanas gaidīja mani pie vārtiem.”

“Nomierinieties. Toreiz, dzirdēdama par viņa nelaimēm — kā jūs dēvējat šo stāvokli —, jūs droši vien jutāties satriekta un noskumusi, tomēr vēlāk taču būsiet visu aptvērusi. Jūs esat izglītota jauna dāma; jūs noteikti sapratāt, ka jūsu pienākums ir ziņot policijai. Tomēr jūs to nedarījāt. Tātad — vai viņš jums kaut ko iedeva? Naudu, Tisingtones jaunkundz?”

Emīlija nevaldāmi trīcēja, Lenfīlds sniedza viņai glāzi ūdens, un viņa apšļakstīja svārkus. Joprojām raudādama, viņa rakņājās pa somu, kamēr jurists sēdēja rāms un nesatraucams, domādams, ka viņa meklē otru mutautiņu, jo pirmais jau bija izmircis asarās; taču Emīlija izņēma no somas naudaszīmju žūksni un nometa to uz galda.

“Te būs! Ņemiet! Tā ir Meļa nauda. Viņa paša nauda. Viņš to nopelnīja zelta raktuvēs. Un atdeva man, teikdams —ja policisti viņu notveršot, tad naudu atņemšot. Viņš teica, lai tad labāk to ņemot es.” Emīlija šņukstēdama saguma krēslā. “Es biju apmulsusi. Negribēju to ņemt, bet viņš uzstāja, ka naudai esot jāpaliek pie manis. Tā nav zagta, nav! Es to atvedu Šurp, lai samaksātu par viņa aizstāvību. Lai samaksātu jums, Lenfīlda kungs!”

Viņš iepriecināts sakļāva kopā plaukstas. Tātad Viloubijs tomēr nav aizmetis naudu prom. Patiesībā prātīga rīcība. Varbūt tam nelgām tomēr vēl ir kādas cerības. Tomēr viņam nemūžam nevajadzēja iejaukt visā šo meiteni. Lenfīlds jutās pārliecināts, ka viņa gādībā tagad nonākuši divi galīgi dumiķi. Meitenei neparko nevajadzēja iet policijai ne tuvumā, lai arī cik laipns būtu Kemps, un, kas attiecas uz Viloubiju, liecinieks varbūt tomēr bija sajaucis viņu ar kādu citu. Vai varbūt Viloubijs bija tīši iegāzts, kā izteicās pats. Lenfīlds sliecās arī ticēt, ka bēgšana tādos apstākļos nav bijusi tas sliktākais risinājums. Viņš varēs apgalvot: Vilou-bijam bija pamatots iemesls uzskatīt, ka tajā laikā un tajā pilsētā viņa dzīvībai draud briesmas. Tomēr viņam vajadzēja pieteikties policijā kaut kur citur.

“Vai esat vēl kādam stāstījusi par savu draudzību ar Vilou-bija kungu?”

“Jā. Klaivam Hiljera kungam. Arī viņš ir Viloubija kunga draugs. Viņi bija pārinieki zelta raktuvēs.” Emīlija izaicinoši pacēla acis. “Klaivs tic, ka Mels nav vainīgs.”

“Vai viņš zina par to naudu? Vai par to, ka Viloubija kungs bēguļošanas laikā apmeklējis jūs?”

“Nē.”

“Tas ir labi. Domājams, viņš varēs liecināt par to, ka Viloubija kungs ir krietnas dabas cilvēks?”

Meitene pagurusi pamāja. “Jā. Vai tagad es varu iet?” “Protams. Jūs man ļoti palīdzējāt, Tisingtones jaunkundz. Tamlīdzīgi jautājumi var būt ļoti mokoši, bet jūs turējāties braši; nav iemesla raizēm. Tagad paņemiet savu naudu. Tā ir jūsējā. Tur nav par ko kaunēties.” Viņš apgāja ap rakstāmgaldu, paņēma banknošu ritulīti un sniedza to viņai.

“Ja būsiet tik laipna, varat samaksāt manam sekretāram desmit mārciņu par maniem līdzšinējiem pakalpojumiem. Taču man būs jāuztic lieta advokātam, un tas maksās mazliet vairāk, tāpēc esiet tam gatava.”

Viņš pasmaidīja. “Beigu beigās Viloubija kungs ir ieguldījis naudu pats savā aizstāvībā. Viņam ļoti laimējies ar draudzeni.”

Varbūt Alins Kārnegijs būtu juties gana stiprs, lai pret dumju Mēriboro policistu izturētos ar pienācīgu nicinājumu, taču vizītsvārkos tērpies džentlmenis, kurš patlaban atradās viņa salonā, bija kaut kas pavisam cits. Līdzko ieraudzījis Robertu Lenfīldu izkāpjam no divričiem, Kārnegijs bija nojautis nepatikšanas, kam nav nekāda sakara ar viņa parādiem. Tik cienīgs juriskonsults kā Lenfīlds nemēdza atstāt savu kabinetu sīkumu dēļ. Kārnegijs uzmeta kūkumu un, tīši šļūkādams kājas, devās pie atzveltnes krēsla.

“Ziniet, Lenfīld, sirds vairs nemaz neklausa, kopš tiku ievainots. Vai vēlaties tēju? Vai varbūt brendiju?”

“Nē, pateicos, Kārnegija kungs. Ļoti žēl, ka nejūtaties lāgā. Gribēju pārrunāt ar jums to notikumu. Pirmām kārtām man jums jāpaziņo, ka rīkojos Melehija Viloubija kunga vārdā...”

“Man nav ko jums teikt.”

“Tādu attieksmi es nebiju no jums gaidījis, ser. Biju domājis, ka labprāt man palīdzēsiet, jo tieši jūs jau bijāt šā drausmīgā uzbrukuma upuris. Saprotu, ka nevēlaties domās kavēties pie smagajiem pārdzīvojumiem, tomēr būtu pateicīgs, ja jūs saviem vārdiem izstāstītu man visu.”

Lenfīlda kuplā vaigubārda nebūt nedarīja maigāku iespaidu, ko radīja stingrais zods un saltās, zaļās acis. Viņš iedvesa Aliņam šausmas, un Kārnegijs nosprieda, ka pareizāk būs noskaņot viņu par labu sev, nevis citādi. Galu galā tagad viņš šo stāstu zināja tikpat kā no galvas, tāpēc nebija ko zaudēt.

“Esmu tik ļoti noguris no tā visa,” viņš murmināja. “Atkal un atkal viens un tas pats. Jūs taču negaidāt, ka es liecināšu, cik krietns ir tas vīrs, kuru jūs aizstāvat? Šis slepkava! Manuprāt, tas ir smieklīgi.”

“It nemaz, godātais. Jūs mani pārprotat. Man gluži vienkārši ir vajadzīgs jūsu skatījums uz notikumiem, jo Viloubijs apgalvo, ka neesot bijis tur klāt.”

“Tas jau māk melot, ka ausis kust! Viņš tur bija, kad es jums saku! Atgriezās kopā ar viņiem.”

“Ar viņiem?”

“Kas nu bija tie viņa biedri.”

Pēc gara ievada Lenfīlds beidzot noklausījās Kārnegija stāstu, nemaz nemēģinādams viņu pārtraukt, jo bija acīm redzams, ka stāstītājs ir lieliski ievingrinājies.

“Jūs maldījāties attiecībā uz Makfērsonu. Vai ir iespējams, ka esat kļūdījies arī attiecībā uz Viloubiju?”

“Nekādā ziņā. Es viņu pazinu. Pats biju viņu nolīdzis, lai Dievs man žēlīgs.”

“Ziņojumā rakstīts, ka Viloubija kungu pēc jūsu ieteikuma patiesībā nolīdzis jūsu vietnieks Teilors, tas džentlmenis, kurš tika nošauts.”

“Tieši tā.”

Lenfīlds urbīgi paraudzījās viņā pār savām acenēm. “Bet

Tcilora kungs bija izslavēts ar savu vērīgumu. Runā. viņš visai labi pratis novērtēt cilvēka dabu.”

Šo mazo dārgakmeni Lenfīlds bija uzgājis, sīki pētot policijas protokolus un avīžu izgriezumus, kuros savu viedokli dedzīgi izteicis vesels pulks Mēriboro iedzīvotāju; tas viņam šķita interesanti, jo Viloubijam bija radies iespaids, ka starp Teiloru un Kārnegiju nebūt nav valdījušas labas attiecības.

Kāmegijs sērīgi saguma krēslā. “Šī kļūda maksāja nabaga Teiloram dzīvību.”

“Laikam gan.” Lenfīlds piepeši gatavojās sarunu beigt. “Es augstu vērtēju jūsu piekrišanu sadarboties, Kārnegija kungs. Biju cerējis, ka jūsu domas par manu klientu varbūt būs mainījušās.”

“Kā lai tas būtu iespējams? Lai gan biju ievainots, es viņu nevarēju nepazīt.”

“Protams. Pateicos, ka atvēlējāt man laiku. Šī lieta man jāsagatavo pēc iespējas labāk, lai to varētu nodot advokātam.”

Kārnegijs nobālēja. “Kādam advokātam?”

“Tam džentlmenim, kuru jūs satiksiet tiesā,” Lenfīlds cietsirdīgi atteica. “Viloubija kungam būs advokāts; man visā šai lietā ir tikai necila loma. Atstāšu jums savu vizītkarti, Kārnegija kungs. Nelūdzu pakalpojumus, taču redzu, ka jūs esat godīgs cilvēks. Kārnegija kungs, ja tomēr gadītos, ka esat kļūdījies attiecībā uz Viloubija kungu, tad, lūdzu, atbrauciet pie manis. Vēl nav par vēlu labot liecību.”

“Es jau esmu liecinājis,” Kārnegijs satraukts sacīja.

“Esat gan. Labam darbam labi augļi. Vai esat dzirdējis par Grifena lietu?”

“Grifens. Nē. Kas tā par lietu?”

Lenfīlds gandrīz aplaudēja. Tieši šāda atbilde viņam bija vajadzīga. Pasaulē nebija tāda zelta raktuvju inspektora, kurš nebūtu dzirdējis par Grifena lietu. Šis cilvēks bija melis.

“Ak, tāds sens atgadījums,” viņš nomurmināja. “Uz mūsu jautājumu tas laikam neattiecas.”

Iesēdies divričos, Lenfīlds brauca lejup pa stāvajām nogāzēm uz upes pusi un pa sānceļu atpakaļ uz pilsētu.

“Dots pret dotu,” viņš teica, kā uzrunādams apsūdzību. “Jūs pielavāties manai jaunajai dāmai, lai iegūtu ziņas, un tāpēc es pielavos jūsu džentlmenim. Tiesā viņai, bez Šaubām, klāsies grūti, bet tā būs bērnu spēle salīdzinājumā ar to, ko mans advokāts izdarīs ar jūsu liecinieku.”

Tagad Lenfīldam radās vēl stiprāka pārliecība, ka Viloubijs nav vainīgs. Viņam nebija ne jausmas, kas pastrādājis noziegumu. Iespējams, ka iejaukts Kārnegijs, bet Lenfīlds jau nebija detektīvs; viņa uzdevums nebija meklēt rokā īstos uzbrucējus. Tas ir policijas darbs. Lenfīlda pienākums bija attaisnot Viloubiju.

Gar upi aizbraucis līdz krastmalai, Lenfīlds pagrieza divričus pa Kvīnstrītu uz sava kluba pusi, kur gaidīja advokāts Elen-bijs. Elenbijam patika uzvarēt, un šai lietā ne tikai varēja paredzēt uzvaru, tā nesīs arī skaļu slavu. Sabiedrība ar muļķīgu jūtelību izturējās pret Viloubiju, pēc tam kad avīzēs bija redzējusi glītos fotoattēlus un izlasījusi bērnišķīgo Sonija vārdu, kādā viņš tika dēvēts, bet īsti labvēlības uzplūdi sākās tad, kad atklājās, ka paša tēvocis, kuram viņš uzticējies, nodevis Soniju atlīdzības dēļ. Izrādījās, ka tas bija pats labākais, ko tēvocis varēja izdarīt šā zēna labā.

Lenfīlds nespēja ticēt tai laimei, ka Tisingtones jaunkundze ienākusi pa viņa durvīm. Elenbijs uzņemsies šo lietu. Ar vislielāko prieku. Tomēr abiem vajadzētu apspriesties par meiteni. Viņu derētu nosūtīt atpakaļ uz Mēriboro. Lai viņa pagaidām nebūtu nevienam sasniedzama.

Lenfīlds raizējās par Tisingtones jaunkundzi. Tiesā viņa varētu lieliski raksturot Viloubiju, ja vien aiz bailēm nepaģībtu turpat liecinieku vietā. Bet Viloubijs jau arī pats bija īsts dārgums. Vai maz iespējama labāka izdevība, kad laist darbā savu pievilcību? Lenfīlds tikai nožēloja, ka par zvērināto tiesas loceklēm nav atļauts kļūt dāmām.

“Ak, un vēl nedēļas nogale,” viņš nopūtās. Visa šī braukāšana nenāca par labu aknām. Viņš bija apsolījis sestdienas rītā aizvest savu ģimeni uz mājiņu Sandgeitā, jūras krastā, ar noteikumu, ka līdzi nebrauks neviens liekēdis, kā viņš dēvēja ciemiņus. Pašreizējā omā viņš nevēlējās būt kopā ar citiem cilvēkiem, visviens, veciem vai jauniem. Dažkārt Lenfīldam ienāca prātā, ka itin patīkama varētu būt klaidoņa dzīve, ja vien nevajadzētu uzturēt sievu un trīs meitas. Šī doma spēji atsauca viņu tagadnē.

Viņš bija apmeklējis Kcmpu un sapratis, ka Kemps ir laipns cilvēks, tomēr nevienam neatklāj savas kārtis. Šķita, viņam nav nekāda viedokļa ne par Viloubiju, ne par Kārnegiju, un viņš nepieminēja Tisingtones jaunkundzi, kas Lenfīldam bija pa prātam — viņš cerēja, ka meitene tiks piemirsta. Tomēr diez vai tas bija ticams. Pēc tam viņš tika nosūtīts pie seržanta Polloka, kam šai lietā bija savas intereses. Šis seržants bija ļāvis Viloubijam izbēgt un joprojām cieta no sekām.

Atšķirībā no Kempa, kas bija novērsis sarunu uz citiem jautājumiem, seržants izturējās gluži kā suns, kurš atradis kaulu. Viņš bija apņēmies atrisināt šo lietu; tas, pēc Roberta domām, bija apbrīnas vērts, ja vien seržantam neizdosies pierādīt Vilou-bija līdzdalību noziegumā.

Tomēr Polloks bez aplinkiem pauda aizdomas, ka uzbrukumu varējis izplānot Kārnegijs. Tur esot rīkojies zinātājs. Polloks uzsvēra — tas gan vēl nenozīmējot, ka Viloubijs esot bez vainas. Bija skaidrs, ka Elenbijs ar prieku uzklausīs Polloka viedokli; tiesā viņš gatavojās svinēt uzvaru, atspēkojot Kārnegija teikto jebkuriem līdzekļiem.

Turklāt priecēja tas, ka noziedznieks Perijs vēl arvien atradās apcietinājumā un nebija nozudis brīvības muklājos.

“Tātad jūs ticat tam, ko stāsta Viloubijs?”

“Es ticu, ka tas ir iespējams.”

“Vai es varu tikties ar Periju?”

“Tikai ar Kempa atļauju. Tā nav laba doma. Mēs viņu sīki pratinājām, taču pagaidām neesam spējuši neko no viņa izdabūt.”

“Man šķiet, seržant, ja jau Perijs ir kaut kur pie jums un joprojām tiek pratināts, tad man ir pat ļoti iespējams ar viņu tikties.”

Polloks piekāpās. “Redziet, Lenfīlda kungs, atklāti sakot, es domāju, ka Perijs ir līdzvainīgs. Bet pārējie mūsu policisti man nepiekrīt, tāpēc tas ir visai nedroši, ja saprotat, ko gribu teikt. Ja jūs uzstāsiet, ka gribat ar viņu tikties, es varu viņu zaudēt. Vienīgais, ko varu darīt, ir neatlaidīgi turpināt pratināšanu.”

“Labi. Galu galā mērķis mums ir viens, seržant. Šā nozieguma vaininieki ir jāsauc pie atbildības. Tāpēc pateikšu jums, ka esmu pilnīgi pārliecināts: Kārnegijs ir melis.”

“Jūs ar viņu runājāt?”

“Likums to atļauj.”

“Ko viņš sacīja?”

“Visu to, ko jau varēja gaidīt.”

“Ko? Kā? Tas ir — vai viņš tiešām ir kaut kādā veidā saistīts ar šo noziegumu? Esmu lauzījis galvu...”

“Teikšu vienkārši — es dzirdēju no viņa melus. Savukārt Viloubiju es neesmu pieķēris melos.” Ja vien neņem vērā pasaciņu par to, ka viņš aizsviedis prom raktuvēs nopelnīto naudu, Len-fīlds klusībā piemetināja. “Apsūdzībai derētu rīkoties ļoti piesardzīgi. Viloubijs nav vainīgs; nebūs tik viegli pierādīt pretējo. Viņiem jau ir vienīgi Kārnegija liecība.”

Lenfīlds ticēja taisnai tiesai un tieši tāpēc bija pieprasījis Kempam, lai Viloubijs no soda iestādes tiek pārvests uz štata cietumu pilsētas nomalē. Kemps bija solījies apsvērt šo prasību.

Ja Kemps nepiekritīs, atliks vērsties pie štata galvenā prokurora Lilija, pamatojot prasību kaut vai ar to, ka tādējādi būtu ērtāk tikties ar klientu. Ceļojot uz salu, bija jāpatērē vesela diena.

Juriskonsults sarauca pieri un aicināja kabinetā savu sekretāru.

Lenfīlda kunga sekretārs devās uz Emīlijas jauno dzīvesvietu, lai aiznestu ziņu, ka tagad viņa drīkst atgriezties Mēriboro.

“Ko tas nozīmē?” viņa bažīgi jautāja. “Lenfīlda kungs taču turpinās darbu ar šo lietu, vai ne?”

“Kā gan citādi! Šis džentlmenis lieliski pārredz stāvokli.”

“Biju domājusi, ka man jāpaliek tepat — ja nu es būtu viņam vajadzīga.”

“Tas it nemaz nav nepieciešams, jaunkundz.”

Emīlija uzmeta viņam vērīgu skatienu. “Kāpēc Lenfīlda kungu interesē tas, vai es palieku vai aizbraucu?”

Sekretārs apjucis ieklepojās. “Esmu tikai atnesis ziņu, jaunkundz.”

“Nē, tā nav. Es skaidri zinu. Vai viņš grib, lai es braucu prom? Vai es traucēju? Es nedomāju iejaukties, ticiet man.”

Lenfīlda sekretārs bija nopietns jauneklis, kas labprāt iztēlojās sevi kā topošu Lenfīldu, ar tikpat bargu zodu un iespaidīgu skatienu, taču viņš bija lasījis lietas dokumentus, un sirsnīgās attiecības starp apsūdzēto un šo jauno dāmu viņam šķita skurbino-ši romantiskas. Sonijs Viloubijs nebūt nebija noziedznieks; nē, viņš bija galants kavalieris, un Tisingtones jaunkundze bija viņa uzticamā draudzene. Sekretārs vēlējās, kaut viņam būtu tāda mīļotā; tagad, lūkodamies uz burvīgo meiteni, viņš vēlējās, kaut tā būtu viņa.

“Ak debess, nē, Tisingtones jaunkundz! Nav šaubu, ka jūs neiejauktos.” Jauneklis atskatījās pār plecu kā pārliecinādamies, vai neviens nenoklausās. “Manuprāt, tā būs labāk. Jums jāuzticas Lenfīlda kungam; viņš cenšas jūs pasargāt. Tiesas, vai zināt... Tās nav nekādas jaukās vietas. Jums derētu palikt nomaļus, ja drīkstu tā izteikties.”

Visā šajā briesmīgajā juceklī Emīlijai ne reizi nebija ienācis prātā, ka viņai varētu būt jāpiedalās tiesā. Viņu pārņēma vājums. Viņa tik tikko spēja izdvest vārdus pār lūpām.

“Vai viņš domā, ka mani var aicināt uz tiesu?”

Sekretārs bēdīgs pamāja, juzdams līdzi viņas ciešanām. “Saprotiet, jūs jau neaicinātu Lenfīlda kungs. Aicinātu pretējā puse.”

“Žēlīgais Dievs! Ko es esmu izdarījusi? Vai manu dieniņ!” Emīlija satvēra jaunekļa delmu.

“Vai jums nekas nekaiš, jaunkundz?”

Emīlijas nopūta gandrīz atgādināja elsas. “Nē, pateicos. Jūs esat ļoti laipns. Vai jūs mani atvainosiet? Lūdzu! Un es jums pateicos. Savu Mēriboro adresi es jums nosūtīšu. Piedodiet, šobrīd nejūtos spējīga to uzrakstīt.”

Pa gaiteni un pār pagalmu viņa aizsteidzās uz savu istabu, daudz plašāku nekā tā, kurā viņa bija mitinājusies kopā ar Rūtu. Istabai pat bija balkoniņš, kur viņa vakaros varēja pasēdēt un mierīgi apdomāt dienas notikumus, bet tagad tā bija vairs tikai vēl viena vientuļa paslēptuve un neatšķīrās no visām citām nožēlojamām vietām, kur viņa dzīvojusi, kopš atstājusi mājas. Vēl senāk — kopš tā laika, kad bija nomirusi viņu mīļā māte.

Emīlija meklēja patvērumu naidā. Viņa ienīda to sievieti, kas bija apprecējusies ar viņu tēvu. Ienīda tēvu par viņa vienaldzību. Ienīda Rūtu par viņas pašapmierināto savtīgumu, bet vairāk par visiem Emīlija ienīda Melu Viloubiju. Tieši viņa dēļ Emīlijai tagad bija jāpārcieš visi šie pazemojumi. Viņa dēļ Emīlija bija zaudējusi darbu, kļuvusi par tenku cēloni pilsētā, kurā neviens pat neprata pieklājīgi uzvesties. Viņa dēļ no Emīlijas bija atsvešinājusies māsa. Viņa dēļ bija noticis tas viss, jo viņš bija vājprātīgs. Emīlijai kopš pirmā acu uzmetiena būtu vajadzējis vairīties no tāda cilvēka, tiklīdz viņa bija aptvērusi, kas notiek... vismaz viņai bija vajadzējis to aptvert.

Ak Dievs, kā viņa ienīda Melu! Emīlija sāka raudāt. Viņa negribēja neko zināt ne par Melu, ne par viņa naudu, to viņa rīt atdos Lenfildam, un nekad vairs nevēlējās arī redzēt Melu pašu. Viņa nodrebēja izbailēs, jau iedomājoties vien, ka ļaužu acu priekšā būs spiesta nostāties liecinieces vietā, kur uz viņu skatīsies vai visa pasaule, — pats ļaunākais, kas vispār var kādu piemeklēt. Viņa nekad nepiedos Viloubijam. Nekad. Savu mūžu ne. Juceklīgi domādama par bēgšanu, viņa pat prātoja, ka vajadzētu kāpt kuģī un doties nevis uz Mēriboro, bet gan uz Londonu. Emīlija izmisīgi gribēja atgriezties dzimtenē. Šo zemi viņa ienīda.

Kad Emīlija ieradās pie Rūtas, lai pateiktu, ka ar nākamo kuģi atgriezīsies Mēriboro, māsa Rūtai šķita neparasti klusa, pat nožēlas pilna. Rūtu tas nepārsteidza. Emīlijai jau sen bija laiks apzināties savus pienākumus.

“Ceru, ka turpmāk tu rūpīgāk izvēlēsies cilvēkus, ar kuriem saieties.”

“Jā gan. Vai neesi saņēmusi ziņu no tēva?”

“Nē. Acīmredzot viņš nedomā rakstīt atbildi, tāpēc ir velti gaidīt.”

“Un Boulza kungs?”

“Ko tu gribi zināt par Boulza kungu?”

“Vai no viņa ir kādas ziņas?”

“Tev jāsaprot, ka viņš ir aizņemts cilvēks...”

“Pārāk aizņemts, lai satiktos ar savu līgavu? Atvaino, Rūta, bet man tiešām ir vajadzīgi zemes īpašuma tiesību dokumenti. Es gribu vest tos līdzi.”

“Tad ej un paprasi viņam pati!” Rūta aizsvilās. “Tu nevari gaidīt, ka es skraidīšu tiem pakaļ!”

Pēkšņi viņa iešņukstējās, un Emīlija viņu apskāva. “Kas noticis, dārgā? Kas tev kaiš?”

Rūta izvilka no kabatas vēstuli un iegrūda to Emīlijai rokās. “Te būs! Vai tagad tu esi apmierināta? Es nožēloju, ka tu vispār atbrauci šurp! Tu visu esi izpostījusi!”

Māsai nemaz nevajadzēja minēt, kāds ir vēstules saturs. Tas bija īss. Boulzs bija atsaucis saderināšanos “sociālo atšķirību” pēc un novēlēja Rūtai visu to labāko nākotnē.

Emīlija klusēja. Ko gan viņa varēja teikt? Bija skaidrs kā diena, ka šo saderināšanos ir izjaukusi viņa, ar savu skandālu aptumšodama māsas un viņas līgavaiņa dzīvi, tomēr viņa nojauta, ka te vainojams vēl kas cits. Viņa negribēja satraukt Rūtu vēl vairāk, ieminēdamās, ka Daniela jūtas varbūt mainījušās, zaudējot izredzes uz māju, kuru viņš būtu iemantojis par baltu velti. Emīlija nopūtās. Pagaidām vaina bija jāuzņemas viņai vienai, lai Rūtai būtu vieglāk.

“Gan tu to pārcietīsi,” viņa pēdīgi teica, bet Rūta saspringa.

“Pats par sevi saprotams, ka pārcietīšu! Viņam pat nepietika pieklājības, lai runātu ar mani aci pret aci. Taču pazemojums ir kas cits. Visi zina, ka esmu saderinājusies. Kā lai es to izskaidroju? Ko cilvēki nodomās?” Viņa saļima krēslā. “Es pat aizrakstīju tēvam, ka precēšos. Tagad viņa sieva zinās, ka esmu apkrāpta... to zinās tā sieviete!”

“Tas viņai nemaz nav jāuzzina. Aizraksti, ka esi pārdomājusi.”

“Lai es meloju? Tu gribi, lai es meloju!”

“Jā. Dieva dēļ, Rūta! Pārmaiņas pēc sāc domāt par sevi! Tagad tev netrūkst naudas, un viss būs labi. Redzēsi.”

“Bet mana nauda ir pie viņa!” Rūta iesaucās.

“Tas nekas, viņš to atdos.”

“Un man būs jāskatās viņam acīs! Ak Kungs! Ak žēlīgais Dievs, kādas nelaimes man vēl gaidāmas?”

“Nekādas,” Emīlija stingri noteica. “Nekādas. Ja tev negribas satikties ar pansijas iemītniekiem, tad šovakar atnāc vakariņās uz manu pansiju. Es izmaksāšu...”

“Un tas ir vēl viens jautājums, kas mani uztrauc. Kā tu vari atļauties visu šo laiku dzīvot šeit, ja joprojām maksā īri Mēribo-ro? Es tiešām nesaprotu it neko. Un tavas drānas! Daži apģērba gabali ir pavisam jauni.”

“Es zinu,” Emīlija mierinoši sacīja. “Tas ir garš stāsts, es tev paskaidrošu vēlāk. Bet tur viss ir godīgi, tici man. Taču patlaban mums jārūpējas par sevi. Liec nu galvā cepuri, un iesim uz Šar-lotstrītu! Tur ir lieliska virtuve.”

Par laimi, Rūta vairs nestrīdējās pretī, bija pārāk nogurusi, lai vēl iebilstu, un Emīlija pasmaidīja, atcerējusies Lenfīlda kungu.

“Pie manis nav nekāda noliktava,” viņš šai rītā bija teicis. “Jūs nedrīkstat atstāt šeit naudu Viloubija kungam. Viņš to jums godīgi atdeva. Tā pieder jums. Varat lēst savus izdevumus uz kā-dāni simt mārciņām, ļaunākajā gadījumā, un rēķins tiks jums piesūtīts. Citā ziņā, Tisingtones jaunkundz, mani neinterese jūsu finanses. Un arī Viloubija kunga finanses ne. Man bija prieks ar jums tikties, bet tagad teciet vien prom. Un, kad tiksiet atpakaļ mājās, esiet tik laipna un neapspriediet šo lietu ar policiju.”

Lenfīlda kungs Emīlijai patika. Viņš bija tik valdonīgs vīrietis, un sākumā Emīlija bija no viņa briesmīgi baidījusies, bet tagad viņa jutās pārliecināta, ka Lenfīlda kungs grib tikai to labāko. Un no viņa staroja pašapziņa. Emīlija cerēja, ka vismaz mazu daļiņu no tās būs aizguvusi arī pati, kad ieradīsies uz sarunu ar Boulza kungu. Tagad vairs nedrīkstēja šķiest laiku.

Vārtu sargs pie Parlamenta nama sānu ieejas nosūtīja viņu tālāk pie durvju sarga pašā iespaidīgās smilšakmens ēkas galā. Izskatījis darbinieku sarakstu, viņš pasauca kādu kalpotāju un lūdza ataicināt Denu Boulzu. Emīlija, palikusi gaidām ārā, jutās vīlusies, ka viņai nebūs iespējas vismaz daļēji apskatīt nama iekštelpas.

Beidzot laukā izsteidzās Boulzs.

“Ko jūs te darāt?” viņš nošņāca, vilkdams Emīliju uz augsta dzīvžoga pusi.

“Boulza kungs, es drīz braukšu prom un vēlos saņemt zemes īpašuma tiesību dokumentus, ja būsiet tik laipns. Kā arī to naudu, kas samaksāta manai māsai par viņas zemes gabala pārdošanu.”

“Tas ir nepiedodami, Tisingtones jaunkundz! Kā jūs uzdrošināties nākt šurp!”

Emīlija palika pie sava, cenzdamās līdzināties Lenfīlda kungam. Vai vismaz viņa sekretāram. “Nepiedodami ir tas, ka man nav bijis citas izejas kā vien ierasties pie jums. Lūdzu, izpildiet manu prasību!”

“Dokumentu te nav. Pasakiet savai māsai, ka es visu nosūtīšu viņai.”

“Nē. Jūs tos sameklēsiet. Šodien pat. Es atgriezīšos piecos pēcpusdienā, un jums būs gan dokumenti, gan nauda...’'

“Ak, ejiet prom!” viņš ar pretīgumu noteica un pagriezās uz durvju pusi, bet Emīlija sauca viņam nopakaļ:

“Ja ne, es rīkošos ar juriskonsulta starpniecību!”

Boulzs sastinga. Durvju sargs, dzirdot meitenes toni, ieinteresēts skatījās šurp. Boulzs metās pie viņas.

“Es vairs negribu klausīties šīs muļķības! Jūs esat šausmīga persona!”

“Labi, tad es vairs negaidīšu. Jūs saņemsiet ziņu no Roberta Lenfīlda kunga, varbūt jau Šai pašā pēcpusdienā.”

Boulzs bija nobālējis un samierinoši ierunājās: “Tas ir ārkārtīgi neērti...”

“Tas ir neērti arī man. Vai piecos jūs būsiet šeit?”

Viņš paraustīja plecus. “Kā vēlaties.”

“Labi. Un man ir vajadzīgs arī viens māsas parakstītā līguma eksemplārs. Ierodieties laikā, Boulza kungs.”

Paveikusi šo varoņdarbu, Emīlija gandrīz skriešus skrēja uz vārtu pusi, lai beidzot atviegloti uzelpotu. Viņai bija izdevies!

Boulzs bija izmisumā. Pie viņa atradās gan zemes īpašuma dokumenti, gan Rūtas nauda, taču līgumā bija skaidri ieraugāma starpība starp to summu, kuru viņš nosauca Rūtai, un īsto pārdošanas summu. Viņam neatlika nekas cits kā izlavīties uz banku un izņemt no saviem trūcīgajiem ietaupījumiem naudu šīs starpības segšanai. Tā sasodītā meiča! Viņa bija visu izpostījusi. Diez kur atradīsies kāds cits, kas būtu ar mieru precēt viņas māsu, kura ir auksta kā lāsteka? Par ko tās abas sevi iedomājas?

Pulksten četros pēcpusdienā Boulzs sniedza durvju sargam aizzīmogotu aploksni un lika nodot šo sūtījumu tai sievietei, Tisingtones jaunkundzei, kad viņa ieradīsies. Viņš bija ielicis aploksnē visu vajadzīgo summu, baidīdamies, ka Emīlija tiešām aizskries pie jurista, ja iedotā nauda nesakritīs ar skaitli, kas minēts līgumā un kvītī, kur uzrādītas arī zīmognodevas. Māsas droši vien ieraudzīs, ka nekāda aģenta nav bijis, bet kas viņam tur bēdas? Viņš varēs apgalvot, ka Rūta ir gana dumja, lai nemaz nespētu atcerēties, ko viņš īsti teicis. Boulzs bija laimīgs, ka ticis no viņām vaļā.

Tā pati laiva, ar kuru Mels bija aizvests no Svētās Helēnas salas uz Brisbenas cietumu, atgriezās ar jaunu savažotu ieslodzīto baru, un viņu vidū bija ari slavenais “trakais skots”. Kā jau pret slavenību, uzraugi izturējās pret viņu labāk nekā, piemēram, pret Plikpauri Periju, tomēr uz cietuma priekšnieku tas neatstāja nekādu iespaidu. Makfērsons bija notiesāts uz pieciem gadiem salā, tāpēc taisnā ceļā tika norīkots pie smagajiem darbiem.

“Sāc pierast,” drūmi vīpsnādams, noteica Krofts.

Četras nedēļas saules svelmē lauzt dambja būvei paredzētus akmeņus — tas Makfērsonam bija par daudz. Tā jau bija elle zemes virsū. Drīz viņš sadumpojās. Vispirms nozaga tomahauku un aizbāza aiz jozmeņa zem savas audekla jakas. Tad viņš izcirta caurumu baļķu atejas sienā, izlīda laukā un joņoja uz mežu.

Viņš lauzās caur brikšņiem blīvajā, cilvēka neskartajā mežā, līdz tika pietiekami tālu, lai izraudzītu vajadzīgo koku. Ne tik resnu, ka būtu jācērt veselu nedēļu, tomēr pietiekami lielu, lai tas peldētu ūdenī un noturētu cilvēku, kas iras uz cietzemes pusi. Pie velna haizivis; viņš riskēs. Makfērsons zināja, ka līča otrā pusē atrodas nozvejoto vaļu apstrādes uzņēmums, un nosprieda: ja haizivīm ir kaut cik sajēgas, tās apgrozās tur, kur pietiek barības.

Bet Krofta vīri lieliski pieprata savu amatu. Līdzko tika sacelta trauksme, viņi izklīda mežā, un Makfērsons tika sagūstīts brīdī, kad vilka aptēsto baļķi uz krasta pusi. Vispirms viņu aizstiepa pie soda staba un nopēra ar pletni, bet pēc tam iesvieda viennīcā. Bēgt viņš vairs nemēģināja nekad.

Plosījās vētra, kad Emīlijas kuģis iegāja Mortona līcī, un pasažieriem tika izteikts brīdinājums neatrasties uz klāja.

Emīlija uzelpoja. Viņa nespēja skatīties uz to salu. Nespēja pat domāt par Melu, pirms nebija atguvusies no triecieniem, ko sagādāja ciemošanās Brisbenā.

Kuģa pasažieri bija patīkami un runātīgi, un viņa iedraudzējās ar misionāru pāri, kas patlaban atgriezās Freizera salā. Abi ar interesi noklausījās, ka Emīlija ir guvernante un patlaban bez darba. Izrādījās — pat ar lielu interesi. Mazā misionāru apmetne bija ierīkota, lai vestu aborigēnus pie Dieva, un līdz šim bija gūti zināmi panākumi, taču misionāriem bija ārkārtīgi vajadzīga vēl viena skolotāja, kura mācītu angļu valodu.

Abi jūsmīgi aprakstīja skaisto salu, tās tropu mežu, krāšņos, zilos ezerus un brīnišķās jūras ainavas.

Emīlija gluži neviļus ieminējās, ka reiz kāds viņas draugs apmeklējis Freizera salu un vēlāk stāstījis viņai par tās skaistumu.

“Vai jūs zināt tādu vietu, ko sauc par Orhideju līci? Manuprāt, tas ir okeāna pusē.”

Sieviete papurināja galvu, bet viņas vīrs teicās zinām. “Ir viens līcis, kuru varētu tā nosaukt, jo tuvējā tropu mežā ir īsta orhideju pārpilnība. Tā droši vien ir tā vieta. Jums vajadzētu padomāt par mūsu priekšlikumu, Tisingtones jaunkundz. Dzīve tur tiešām ir idilliska, un iedzimto pēc nav jābažījas. Viņi nedara pāri nevienam no mums; viņi ir jauki cilvēki. Baidos, ka viņus vairāk interesējam mēs, nevis Dievs, tomēr visam ir vajadzīgs laiks.”

Emīlija par to tiešām padomāja. Spriežot pēc stāstītā, dzīve salā bija ļoti mierpilna — kā patīkama, klusa osta salīdzinājumā ar tiem pārbaudījumiem, kas viņai vēl gaidāmi, un ar neziņu par to, kā dzīvot tālāk. Patvērums.

Ostā bija vairāki kuģi, un piestātnēs šķita valdām briesmīgs juceklis, taču Klaivs tagad labi pazina ostu un bija viegli pamanāms, ģērbies baltā buraudekla uzvalkā, galvā uzlicis švītīgu tropu ķiveri, ar ko tagad mēdza greznoties. Viņš pavīpsnāja. Lomu tēlotājus uz šīs skatuves atšķīra pēc galvassegām. Nabadzīgas sievietes valkāja lakatus vai šalles, turīgākās atļāvās cepures. Strādniekiem un jūrniekiem ap pieri bija apsieti piesvīduši lakatiņi, plantatori deva priekšroku plakanām salmenīcām, bet laucinieki — tiklab fermu īpašnieki, kā lopu dzinēji — dižojās jēlādas platmalēs. Ieceļotāji un zemes meklētāji iztika ar apdilušām filca platmalēm, bet nedaudzie smalko profesiju pārstāvji — baņķieri, juristi un tamlīdzīgi — labprāt nēsāja cilindrus. Klaivs tagad ielāgoja visus šos modes untumus, jo viņa sapnis gatavojās piepildīties. Banka bija piekritusi izsniegt aizdevumu, un Klaivs bija aizrunājis īres tiesības uz vienu no veikaliem, kas tika celti Kentstrītā un nepiederēja nevienam citam kā noslēpumainajam Ksiu kungam.

Aģents paziņoja Klaivam, ka Ksiu kungam esot neskaitāmas darījumu intereses un viņš reti ierodoties šajā pilsētā.

“Hiljera kungs, jums nav nepieciešams ar viņu tikties. Es varu nokārtot jebkuru jūsu pieprasījumu,” viņš uzpūtīgi noteica.

“Tomēr jūs nodosiet viņam manus sveicienus. Ksiu kungu es pazīstu personiski.”

“Tiešām?”

“Esiet tik laipns un pasakiet Ksiu kungam, ka es ļoti priecātos, ja viņš kopā ar mani ieturētu vakariņas, kad nākamo reizi ieradīsies pilsētā.”

“Visādā ziņā, Hiljera kungs. Visādā ziņā.”

Klaivam nebija ne jausmas, vai Ksiu labpatiks ieturēt vakariņas publiskā vietā un vai kāda viesnīca vispār būs ar mieru apkalpot ķīnieti, taču nu viņš bija izteicis piedāvājumu un droši vien spēs sarunāt privātu kabinetu viesnīcā. Šis cilvēks Klaivu intriģēja un, tā kā viņš šeit ieguldīja naudu, būtu izdevīgs paziņa topošam veikalniekam.

Klaivs naski staigāja pa ļaužu burzmu, rokā turēdams rak-stāmpaliktni, aiz auss aizspraudis zīmuli, sagatavojis krīta gabalu, lai iezīmētu stipro dzērienu kastes un mucas, un tad ieraudzīja viņu. Emīlija! Viņa patlaban spraucās garām pasažieru pulciņiem un viņu bagāžai.

Klaivs metās viņai pakaļ un sauca, līdz Emīlija atskatījās un ieraudzīja viņu, taču nesveica viņu ar smaidu, nepriecājās par nejaušo sastapšanos, tikai pamāja ar galvu. Tomēr vismaz apstājās un pagaidīja.

Viņa tiešām ir ļoti piemīlīga, un vēl ar šo jauko, mazo cepurīti, kas sedz tumšos matus, Klaivs steigdamies nodomāja. Viņš nespēja noturēties, neapskāvis un nenoskūpstījis Emīliju.

“Ak, mana dārgā! Es tā priecājos, ka tu esi mājās! Es par tevi raizējos. Vai saņēmi manu vēstuli?”

“Nē.”

“Kuģi būs pārmijušies ceļā. Tu tik ilgi biji prom, ka es jau sāku prātot, vai neaizbraukt un nepiebiedroties tev. Vai ar tevi viss ir labi?”

“Jā, Klaiv. Ar mani viss ir labi.”

“Neizklausās gan.”

“Jā, laikam jau neizklausās,” viņa rūgti noteica. “Vai tev nebūs iebildumu, ja es tagad iešu? Negribu te kavēties.”

“Man būs iebildumi!” Klaivs aizveda viņu muitas noliktavas nojumē. “Pagaidi mirklīti te, un es aizvedīšu tevi mājās.”

“Tas nav vajadzīgs. No šejienes varu aiziet kājām.”

“Emīlij, ir jau vēls. Tev mājās nebūs nekā ēdama. Dari jel, kā es saku! Pagaidi tepat. Es tūdaļ atgriezīšos.”

Emīlija nevēlējās kāpt ārā no divričiem, tāpēc iepirkās Klaivs, viņš iegādājās visu, kas, pēc pārdevēja domām, būtu viņai vajadzīgs, un pievienoja vēl pudeli vācu vīna un treknu vācu desu, kura pēdējā laikā bija viņam iegaršojusies.

Klaivs atslēdza mājiņu un nolika ceļasomu guļamistabā, kamēr Emīlija stāvēja kā apjukusi; tāpēc viņš ielēja divas glāzes vīna, sniedza vienu viņai un sacīja, lai Emīlija apsēžas pie galda.

“Tagad izstāsti man visu.”

“Vai tu zini, ka es esmu atlaista?” viņa drūmi ierunājās.

“Jā, esmu dzirdējis. Runāju ar Bērtu Meningtriju, krietni izbāru viņu, bet viņš teica, ka tas viss esot sievas pirksts. Pašam neesot bijis ne jausmas. Viņš ir gatavs ņemt tevi atpakaļ atplestām rokām...”

“Tam nav nozīmes. Es tur neatgrieztos.”

“Emīlij, tas nekas! Tagad tev der labi atpūsties. Bet, sit mani nost, es tiešām nespēju saprast, kā tu varēji tik pamatīgi iepīties tai lietā. Redzi, var jau just kādam līdzi, bet...”

“Es biju Melam parādā,” viņa nočukstēja.

“Ko tu saki? Parādā?”

“Pirmām kārtām par šo māju ”

“Ko?”

“Vai tu atceries, ka zelta raktuves Mels atstāja ar diezgan lielu naudu kabatā, ar kādām četrsimt mārciņām?”

“Jā. Tā bija. Tas tiesa.”

“Nu... to naudu viņš atdeva man.”

“Atdeva? Kāpēc?”

“Klaiv, es esmu nogurusi. Man ir apnicis to skaidrot nez cik reižu. Patlaban es to vienkārši nejaudāju. Tu esi ļoti laipns, bet es tiešām būtu pateicīga, ja šovakar varētu palikt viena.”

Viņš nopūtās. “Nu labi. Bet nedomā visu laiku slēpties mājā. Tu neesi izdarījusi neko sliktu. Galvu augšā! Rīt atnākšu atkal.” Dažu nākamo dienu laikā Klaivam izdevās izvilināt no Emīlijas stāstu par notikumiem, kas bija saspīlējuši viņas nervus līdz pēdējam. Viņš nožēloja, ka Emīlija nav prasījusi viņam padomu, pirms aizsteigusies savā žēlsirdības misijā, tomēr neizteica nevienu piezīmi. Lai gan ar savu naivumu Emīlija bija nonākusi publikas uzmanības degpunktā, viņai bija veicies, ka Kemps izturējies tik laipni. Tā kā viņa bija tikusies ar Melu bēguļošanas laikā, Emīliju varēja apsūdzēt par to, ka viņa slēpusi ziņas, kuras attiecas uz meklējamu noziedznieku. Šķita, Emīlija joprojām neapzinājās, kādās briesmās nonākusi, labprātīgi visu izpauzdama cerībā pierādīt, ka Mels nav vainīgs.

Vai viņa bija aizrāvusies ar Melu? Pagaidām to bija grūti pateikt. Viņa joprojām bažījās par Melu, bet Klaivam šķita, ka meitenes balsī viņš saklausījis aizkaitinājumu par to, kādus sarežģījumus Mels viņai sagādājis.

Klaivam gribējās pajautāt, vai Mels kādreiz apciemojis Emīliju šeit, mājiņā, tomēr viņš to neuzdrošinājās. Emīlija nemelotu. Ja Mels ir bijis šeit, tad Klaivs nemaz nevēlējās to zināt. Tagad Emīlija viņam bija kļuvusi ļoti dārga, taču rīkoties vajadzēja piesardzīgi; viņa bija pārcietusi smagu satricinājumu, viņai bija vajadzīga draudzība un atbalsts, nevis nepacietīgs mīlētājs.

Tad Klaivs uzzināja par sarežģījumiem Emīlijas ģimenē. Māsa bija sašutusi par viņas saistību ar cilvēku, kas pasludināts ārpus likuma. Klausīdamies Klaivs valdīja smieklus. Skaidrs, ka viņa ir sašutusi! Līdzīgos apstākļos viņa paša māsa izdzītu viņu no mājām. Bet Rūtas līgavainis, izbijušais līgavainis, — tas bija pavisam cits stāsts.

“Spriežot pēc dzirdētā, tas puisis man nepatīk it nemaz.”

“Viņš tev riebtos. Viņš ir nejauks cilvēks. Rūtai būs labāk bez viņa. Nedomāju, ka Rūta ir viņu mīlējusi, tās vienkārši šķita izdevīgas attiecības.”

“Abpusēji izdevīgas.”

Beidzot Emīlijai izdevās pasmaidīt. “Bet nu man vismaz ir zemes īpašuma dokumenti un Rūtai — viņas nauda. Vairāk, nekā viņa gaidījusi. Viņš bija mēģinājis daļu noblēdīt. Briesmīgs vīrietis.”

Klaivs šaubījās, vai tas ir viss. Abas dāmas bija uzticējušas Boulzam nosūtīt maksājumu Emigrācijas biedrībai, un viņš bija apgalvojis, ka tas tikšot nosūtīts uz Londonu ar diplomātisko pastu, lai būtu drošāk. Klaivs neticēja, ka parastam ierēdnim ir iespēja izmantot oficiālo pastu privātiem nolūkiem, un viņš nebrīnītos, ja šis maksājums vēl arvien atrastos Boulza kunga kabatā. Tomēr šobrīd nebija jēgas uztraukt Emīliju ar šo secinājumu. Laiks rādīs. Patiesībā — mēneši rādīs, un tad jau viņa būs spējīga uztvert to mierīgāk. Ja šī lielā naudas summa nebūs pienākusi Emigrācijas biedrībā, varbūt atkal būs jāmeklē Emīlijas jurista,

Lcnfīlda kunga, palīdzība. Viņš, cik noprotams, bija visai lietpratīgs un pieredzējis.

Emīlija pamazām iznira no savrupības, kurā bija pati sevi ieslodzījusi; viņu uzmundrināja kaimiņi, Mūnija kundze un, protams, Klaivs, kas veda viņu garās pastaigās pa lauku ceļiem, prom no pilsētas. Emīlijai bija nepārvaramas bailes, ka ielās uz viņu skatīsies, ka būs jāstaigā pa pēdām savai sliktajai slavai, un nekas, ko teica draugi, nespēja piespiest viņu atgriezties sabiedrībā. Klaiva sirsnība viņu aizkustināja, un savu agrāko izturēšanos viņa tagad uzskatīja par sīkumainu un nepiedienīgu. Viņai nebija nekādu tiesību nosodīt Klaivu par to sievieti, Flēru. Emīlija būtu dabūjusi pēc nopelniem, ja Klaivs izturētos pret viņu tāpat kā Meningtrija kundze un Rūta, un, Dievs vien zina, cik vēl citu cilvēku šai pilsētā. Klaivs bija jutis greizsirdību uz Melu, un Emīlija bija devusi viņam jaunus iemeslus bēdāties... tik daudzus, ka nemaz nevarētu gaidīt, lai džentlmenis ar tiem samierinās, tomēr Klaivs turpināja viņu atbalstīt. Dārgais Klaivs.

No Freizera salas pienāca laipna vēstule, kurā misionāri lūdza Emīliju pieņemt angļu valodas skolotājas vietu iedzimto izglītošanā; viņi apgalvoja, ka tāds darbs pacilāšot garu un būšot patīkams Tam Kungam. Neminējusi to nevienam, Emīlija tomēr apsvēra šo piedāvājumu. Tas būtu interesanti, īsts izaicinājums, kaut kas pavisam citāds, tas palīdzētu atbrīvoties no mazvērtības apziņas, kura aptumšoja viņas dienas. Un vai Mels nebija teicis, ka sala ir neticami skaista?

Atkal Mels. Emīlija bija pārvarējusi savu muļķīgo aizvainojumu pret viņu, tomēr nemiers palika. Viņa varēja vienīgi lūgt Dievu par Melu. Avīzes šķita zaudējušas interesi par šo lietu, bet Emīlija zināja, ka kuru katru dienu ziņkāre uzliesmos no jauna, un tāpēc viņai vajadzēja kaut kā bruņoties ar drosmi.

Tad ciemos ieradās Meningtrija kungs, paņēmis līdzi bērnus. Viņi atskrēja pa taku un apskāva Emīliju, un viņa apraudājās, kamēr Meningtrija kungs starodams stāvēja turpat līdzās.

Par ciemkukuli bērni bija atveduši viņai savus zīmējumus, kazeņu kūku no Keitas un ar sārtu lenti apsietu ananasu no Nellijas.

Kad satraukums pierima un bērni bija devušies izpētīt dārzu krasta nogāzē, Meningtrija kungs savā tiešajā manierē apvaicājās, ko Emīlija tagad darot.

“Neko daudz,” viņa apmulsusi atbildēja.

“Tā jau stāsta. Nekad neredzu jūs pilsētā. Neredzu jūs nekur. Par vientuļnieci gribat palikt, vai?”

“Kur nu!” Emīlija apjukusi novērsās. “Es tikai... reti izeju no mājas.”

“Kāpēc tā? Ja man jāsaka par jūsu atlaišanu, tur es neko nevaru līdzēt. Viņa ir salīgusi citu meiteni, no viena plantatora, un es gan neteiktu, ka tas skuķis ko sajēdz. Pat klavieres nemāk spēlēt. Bet, runājot par to otru lietu: esmu palasījis avīzes, un, cik redzu, jūs laikam esat domājusi, ka pret to puisi izturaties pareizi.”

“Jā, Meningtrija kungs. Un es joprojām ticu, ka viņš nav vainīgs.”

Viņš pamāja ar galvu. “Nu, ja viņš nav vainīgs, jaunkundzīt, tad ir iekūlies lielās ziepēs, kas nu ir, tas ir. Bet jūs? Vai jūs taisāties sēdēt, ieslēgusies mājā, un žēlot sevi?”

“Kā, lūdzu?”

“Tas tak ir tiesa, vai ne? Jums bail pat acis rādīt laukā. Biju domājis, ka jums būs vairāk dūšas. Jūs pārdzīvojat par daudz. Neesat ne pirmā, ne pēdējā, ko mana cienīgā patriekusi. Jūs tak neļausiet, lai tas jūs nomoka?”

“Tas nebija patīkami, Meningtrija kungs; patiesībā tas bija trieciens. Bet avīzes rīkojās vēl briesmīgāk.” Emīlija juta, ka viņai izlaužas šņuksti. “Tas tiešām ir smagi.”

“Nu un tad? Nekad nebūtu domājis, ka jūs aiz kokiem neredzēsiet mežu, un esat tak mācīta sieviete.”

“Es nesaprotu.”

“Tad ņemiet un apsveriet to visu! Dažs labs šejienietis ir piedzīvojis īstu traģēdiju un atkal ticis uz kājām. Zemes apgūšana nav nekāds joks: mirst bērni, ir jācīnās, lai izturētu visus pārbaudījumus, ko šī sasodītā zeme var sagādāt... Es nemāku runāt tik veikli kā jūs, bet jūs esat bijusi te gana ilgi, lai saprastu, ka šajā aizmēžu kaktā nekas nenāk viegli.” Meningtrija kungs pagāja sānis paskatīties, ko dara bērni, kuri lodāja šurpu turpu pa krūmiem.

“Savu pirmo mazuli mēs zaudējām,” viņš rūgti sacīja. “Nebija ārsta. Es domāju, ka mana cienīgā zaudēs prātu. Viņam bija tikai gadiņš. Tāds mazs zelta gabaliņš...”

“Man tik ļoti žēl.”

“Nu jā. Jums derētu paraudzīties apkārt, to es cenšos jums pateikt. Bet ir vēl kas. Esmu ziedojis zemes gabalu Mārčstrītā, lai pilsētas dome tur celtu skolu. Un nu šie beidzot ir ķērušies pie būvēšanas. Tai skolā būs tikai viena mācību telpa, esmu redzējis plānus, bet pagaidām tas ir labākais, ko mēs varam atļauties. Jums vajadzētu labi naski iet uz turieni un pieteikties darbā.”

Beidzis savu runu, viņš atkal novērsās. “Nolāpīts, šitais ir viens ellīgi labs zemes stūrītis, tāds skats un viss pārējais! Vecais Padijs gan zināja, ko dara. Lāga vīrs. Bet nu gan es laikam vedīšu savus knēveļus mājās.”

Emīlija piegāja pie Meningtrija kunga un paņēma viņu zem rokas. “Vai atceraties, kā jūs vedāt mani mājās no kuģa, kad tikko biju atbraukusi? Tagad varu atzīties, ka briesmīgi baidījos no jums. Toreiz es vēl nesapratu, Meningtrija kungs, cik jauks cilvēks jūs esat. Jūs droši vien nospriedāt, ka esmu pamatīga vīz-degune.”

“Drusku jau bijāt ar,” viņš apstiprināja. “Nāciet nu šurp, bērņuki! Mums jābrauc, citādi novēlosim vakariņas.”

Klaivs jutās pārsteigts, kad Emīlija piekrita atnākt uz pilsētu — viena pati —, lai kopā ar viņu paēstu pusdienas Mūnija kundzes viesnīcā. Taču tas nebija viegli. Uz katra stūra viņa apspieda vēlēšanos griezties atpakaļ, ar varu pievērsa visu uzmanību

rīta ainavai... Jau bija karsts, un tas lika atcerēties Rūtu, kas bija sūdzējusies par laika apstākļiem.

“Te ir vai nu karsti, vai vēl karstāk, Emīlij. Es atdotu nezin ko, lai tikai atkal redzētu slapjdraņķi un sniegu.”

“Kādreiz tu tos nevarēji ciest, un mūsu mājā vienmēr bija tik auksti...”

Tikusi pilsētā, Emīlija nezināja, vai ļaudis uz viņu skatās vai ne. Viņa bija uzlikusi galvā salmu platmali nevis tikai tāpēc, ka tās lentes bija pieskaņotas vasaras kleitai, bet arī tāpēc, ka tā kalpoja par acu aizsegu; viņa neko neredzēja ne pa labi, ne pa kreisi. Viņa prātoja par Meningtrija kunga pārmetumu, īsti gan nebūdama pārliecināta, ka tiešām ir nodevusies pašnožēlai, tomēr Meningtrija kunga piezīmes bija labs pamudinājums, lai viņa pacenstos. Emīlija juta, ka viņa sāk visu no sākuma, soļodama pa Mēriboro ielu un pārdzīvodama to pašu svelošo biklumu, ko bija pieredzējusi te pirmajās dienās.

Varbūt man tiešām jāsāk no jauna, viņa nodomāja, taču tad ieraudzīja Klaivu, kas gaidīja pie viesnīcas, un sajuta tādu atvieglojumu, ka gandrīz metās skriešus. Dārgais Klaivs, viņš izskatījās tik glīts, tik pašpārliecināts, un nevarēja neredzēt, cik siltas jūtas viņš lolo pret Emīliju. Līdzko Klaivs ieraudzīja meiteni, viņa sejā atplauka tik liels prieks, ka Emīlija nosarka; viņa baidījās, ka Klaivs noskūpstīs viņu turpat uz ielas. To viņš, protams, nedarīja, bet, kad droši saņēma Emīliju pie elkoņa, arī viņa izbaudīja klusu prieku. Viņai bezgala patika būt kopā ar Klaivu.

Pie pusdienu galda viņiem pievienojās Mūnija kundze, un visi nepiespiesti tērzēja, stāstot, kas kuram jauns. Mūnija kundze, paklausot vācu draugu padomam, bija iecerējusi novietot galdiņus un krēslus viesnīcas dārzā, lai klientus varētu apkalpot svaigā gaisā.

“Un kādās šausmās viņi bija, kad es teicu, ka tur būs jāuzstāda nojume, malās atbalstīta uz stabiem!” viņa smiedamās stāstīja. “Viņi teica, ka es neko neesot sapratusi, bet es teicu, ka tieši viņi nesaprot mani. Karsti būs vēl arvien, gana silti, lai sēdētu ārā, bet bez jumta nevarēs iztikt, kad uznāks lietus. Vasarā lietus gāž trakām straumēm.”

Klaivs un Emīlija piekrita, ka tā ir varena doma, taču savas ieceres bija arī Klaivam. Pēc pusdienām viņš vēlējās parādīt dāmām veikala telpu, kuru bija noīrējis, un dzirdēt viņu domas par iekārtojumu, pirms aicināja galdnieku. Viņš bija saņēmis arī pirmos kungu apģērbu katalogus no kāda preču nama Sidnejā, un drīz bija jāierodas tirdzniecības pārstāvim.

“Biju domājusi, ka tu brauksi uz Brisbenu iepirkt preces,” teica Emīlija.

“Tā domāju arī es pats, līdz aprunājos ar Ksiu kungu.”

“Kas tas par Ksiu kungu?”

“Ķīniešu džentlmenis, apbrīnojami vieds cilvēks. Viņš ievāca ziņas un tad deva man padomu, ka Sidnejas vairumtirgotājiem ir daudz zemākas preču cenas un uz viņiem var drošāk paļauties.”

“Viņš tiešām ir bijis ļoti laipns.”

Mūnija kundze palocīja galvu. “Un, ziniet, gudrs arīdzan. Viņš negrib pieļaut, lai viņa nomnieki izput. Bet Klaivam veiksies labi, pieminiet manus vārdus. Mums lieti noderēs tāds labs veikals, kādu viņš apņēmies iekārtot.”

Kamēr viņi sarunājās, Emīlija ievēroja nākam un ejam citus viesus, taču nemanīja nevienu slepenu skatienu, kādus bija gaidījusi, nekādu nelabvēlīgu interesi un pamazām nomierinājās, juzdama, ka ļaunākais jau pāri. Vismaz pagaidām.

“Esmu dzirdējusi, ka beidzot tiek būvēta skola,” Mūnija kundze sacīja, “un kāds mazs putniņš man pačukstēja, ka jūs, Emī-lij, varbūt būsiet mūsu pirmā skolotāja.”

“Ak nē! Nudien! Viņiem noteikti ir vajadzīgs kāds lietpratīgāks cilvēks. Un kā jūsu meitai patīk internātskolā? Vai pēdējā laikā esat saņēmusi no viņas kādu ziņu?”

Emīlijai izdevās mainīt sarunas tematu, taču, kad viņi devās atpakaļ uz mājiņu, Klaivs nenovaldīja ziņkārību.

“Vai tu zināji par skolu?”

“Jā. Man pastāstīja Meningtrija kungs. Viņš grib, lai piesakos uz skolotājas vietu. Bet tas man nenāk ne prātā. Pieteikums jāiesniedz pilsētas domei, un man nav šaubu, ka viņi to pat neizskatītu — pēc visiem šiem nepatīkamajiem notikumiem.”

“Diez vai tā nu būtu. Un tev ir atbilstoša izglītība.”

Emīlija apstājās un pagriezās pret viņu. “Klaiv, dārgais, esi godīgs! Es nevaru pieteikties. Tu taču zini, ka man pa priekšu skrietu tā slava, ko tagad esmu izpelnījusies. Daži varbūt būtu tik laipni, ka skatītos uz to caur pirkstiem, bet daudzi citi tā vis nerīkotos. Ja es pati būtu domē un bez aizspriedumiem izskatītu šo lietu, man būtu iebildumi. Es nevēlos nokļūt situācijā, kad saņemu atteikumu. Tāpēc varbūt izmetīsim no prāta šo skolu?” “Protams. Man ir prieks izmest to no prāta. Es negribu, lai mana sieva strādā.”

Emīlija iepleta acis. “Kā, lūdzu?”

“Ak Dievs, tas man izspruka! Nu es visu esmu salaidis grīstē! Es gribēju nogaidīt, līdz tu būsi atguvusi spēkus...”

“Tava sieva?”

Viņš nožēlā paraustīja plecus. “Tā es teicu gan. Un tā arī domāju, bet tevi bildināt gribēju romantiskos apstākļos, nevis te, uz ielas stūra. Es mīlu tevi, Emīlij, un lūdzu, lai tu parādi man to godu un kļūsti par manu sievu.”

Emīlija bija tik pārsteigta, ka jutās muļķīgi, tā stāvēdama, nezinādama, ko teikt.

Klaivs saņēma viņas roku un sāka iet tālāk pa ielu. “Man nevajadzēja tevi tā pārsteigt. Tev nav jāatbild tūdaļ, pat ne nākamnedēļ.” Viņš pasmaidīja. “Bildinājumu mēs pagaidām varam atlikt, ja vēlies.”

“Jā, pateicos,” Emīlija klusu sacīja. “Tas bija diezgan liels pārsteigums. Es... savā ziņā... neesmu domājusi par precēšanos. Laikam esmu bijusi pārāk aizņemta ar savām rūpēm.”

“Vai Mels?”

Emīlija notrīcēja. “Mels? Nezinu. Es tiešām nezinu, Klaiv.

Vienkārši nespēju neraizēties par viņu. Viņš nav vainīgs. Tas ir tik cietsirdīgi.”

Viņa uzelpoja, kad Klaivs neturpināja Šo sarunu.

“Par to mēs parunāsim kādu citu reizi, Em. Bet, lūdzu, paturi prātā, ka es tevi mīlu. Es ticu, ka kopā mēs varam būt ļoti laimīgi, bet tev jāizlemj pašai.”

Klaivs nepalika pie viņas. Noskūpstīja Emīliju uz vaiga un atstāja stāvam pie durvīm, un Emīlija jutās vīlusies. Sevī. Bildinājums jau nebija nekāds ikdienišķais notikums. Viņa vismaz būtu varējusi paust kādas jūtas, nevis mulsi stomīties. Viņa cerēja, ka nav aizvainojusi Klaivu. Un ko viņa tur bija teikusi par Melu? Viņa nespēja atcerēties. Bija tik grūti izskaidrot šīs jūtas pret Melu, pat sev pašai. Vakars, kad Mels bija ieradies viņas mājiņā, bija tik romantisks, tik satraucošs. It kā pasaulē nebūtu vairāk neviena cita.

Emīlija piegāja pie loga un palūkojās ārā uz upi. Pasaule un cilvēki tajā tomēr pastāvēja, un ceļi, ko izraudzītos šie abi vīrieši, bija bezgala atšķirīgi. Taču bija atšķirība arī starp draudzību un mīlu. Emīlija beidzot klusībā atzinās, ka savā ziņā mīl gan Melu, gan Klaivu. Tomēr viņa bažījās, vai jūtas pret Melu tagad nebalstās tikai uz uzticību. Patiesībā viņa taču nemaz nepazina Melu. Kaut jel varētu atkal viņu ieraudzīt, parunāt ar viņu...

Prātu urdīja kāda netīkama doma. Ja nu Mels ir zaudējis interesi par viņu? Jā, varbūt viņš ir pateicīgs par palīdzību, taču ir pārcietis briesmīgu laiku, un maigās jūtas pret Emīliju varētu būt zudušas. Emīlija nopūtās. Ko par Klaiva bildinājumu teiktu Rūta? Neko labu. Viņai nebija paticis arī Klaivs.

Emīlija noņēma platmali, nometa to uz galda un bezmērķīgi klīda pa mājiņu. Nebija necik jautri būt dīkai dāmai, kurai augu dienu nav ko darīt un nav neviena, ar ko parunāt. Tiešām būs jāpadomā, ar ko nodarboties. Pēkšņi Emīliju pārņēma ilgas pēc dzimtā nama Brekemā, pēc ģimenes, kuru viņas bija uzskatījušas par pašsaprotamu, pirms tēvs nebija apprecējies otrreiz, pēc ciemata, kur visi bija pazīstami... Brekemā vienmēr bija ko darīt, kaut vai tikai iegriezties Koletes kundzes bibliotēkā, kurā izsniedz grāmatas uz māju. Te nebija ne bibliotēkas, ne grāmatnīcas...

“Tikai skārnis, maiznīca un sveču darbnīca,” viņa skumji noteica un sāka prātot, kā gan šī vieta izskatījusies pirms divdesmit gadiem, kad ieradušies pirmie kolonisti.

“Elle zemes virsū!” Viņa nodrebinājās. Meningtrija kungs bija teicis, ka vairums šo pirmo kolonistu vēl arvien dzīvojot šeit. Būtu interesanti pierakstīt viņu stāstus par to, kā viņi sadzīvojuši ar naidīgajiem aborigēniem, kā nometnes vietā izcirtuši mežu, tik blīvu kā džungļi, bez kādām preču piegādes iespējām, kas sniegtu viņiem atbalstu. Kāpēc gan cilvēki, lielākoties ieceļotāji, uzņēmās tādu risku? Būtu aizraujoši to uzzināt, dzirdēt no viņu pašu lūpām. Varbūt Meningtrija kungs iepazīstinātu viņu ar šiem cilvēkiem. Tad viņai vismaz būtu ko darīt.

- 14 -

Advokāts Kventins Elenbijs runāja kodolīgi. “Vai tad jūs nesaprotat, veco zēn? Mūsu klienta stāvoklis pasliktinās. Varbūt Kārnegijs tiešām ir vienīgais cilvēks pasaulē, kurš nav dzirdējis par to, ka zelta raktuvju inspektors Grifens nošāvis pats savus apsargus. Vai varbūt tas Kārnegijam ir pagaisis no atmiņas. Taču tāpēc viņš vēl nav slepkava. Paturiet prātā, ka viņš ir upuris, tāpēc, lai ietekmētu tiesnesi un zvērinātos, viņam nebūs grūti sameklēt lieciniekus no augstām aprindām, un tie raksturos viņu kā krietnu cilvēku. Ja tādi vispār būs vajadzīgi. Paturiet prātā, ka viņš jau netiks tiesāts.”

Lenfīlds pamāja. “To es saprotu, taču biju gaidījis, ka jūs spēsiet atspēkot viņa stāstīto. Jau tagad viņš ir stipri satraukts...” “Satraukums tiesā nav vainīgā prerogatīva; šis smagais pārbaudījums spēj satricināt arī daudzus nevainīgus cilvēkus.”

“To es zinu,” Lenfīlds īgni teica. “Bet jūs taču noteikti spētu pieķert viņu melos...”

“Kādā punktā? Spriežot pēc jūsu teiktā, viņš joprojām nelokāmi apgalvo, ka Viloubijs piedalījies uzbrukumā. Būs gandrīz neiespējami iedragāt Kārnegiju šajā jautājumā. Policija vēl arvien cieš sabiedrības pārmetumus saistībā ar šo lietu, tāpēc viņiem ir vajadzīgs tiesājamais, un tas ir Viloubijs. Viņš tiks iztēlots par zagli, par krāpnieku, par rīkļurāvēju, kas neizrāda ne mazāko nožēlu pēc tik drausmīga nozieguma pastrādāšanas.”

Lai gan Elenbijs teicās pārrunājam šo lietu iespējami sliktāka gaismā tikai tādēļ, lai sakārtotu pats savus argumentus, Len-fīldam radās iespaids, ka advokāts nožēlo savu piekrišanu uzņemties aizstāvību, un tas viņu nomāca. Līdz šim viņš bija juties pārliecināts, ka Viloubijs tiks attaisnots, pierādot, ka Kārnegijs — labākajā gadījumā — ir kļūdījies. Tas bija viss, kas viņiem vajadzīgs. Policijas pierādījumi bija vāji, tomēr pamazām tie veidojās par stingri pamatotu nostāju.

Iedams atpakaļ uz savu kabinetu, Lenfīlds atcerējās piezīmes, ko Elenbijs izteica atvadoties.

“Tā kā ir acīm redzams, ka aizdomas pret Kārnegiju ir pamatotas, es ļoti rūpīgi izpētīšu viņa sniegtās liecības. Viņš ir bankrotējis. Pārdodot māju, bija iespējams samaksāt tikai pašus spiedīgākos parādus, bet kāršu parādi — nu, dārgais draugs, sabiedrība diez vai uzskata tos par noziedzīgiem. Turklāt tam visam nav nekādas nozīmes, jo Kārnegijs nav apsūdzētais. Kas attiecas uz šo džentlmeni, tad man jāteic — viņš vai nu nav vainīgs un tāpēc kā šā uzbrukuma upurim viņam ir visas tiesības ņemt ļaunā tik cietsirdīgas aizdomas, vai arī viņš ir daudz viltīgāks, nekā mēs visi domājam. Vai izprotat manu sarežģīto uzdevumu?”

Lenfīlds izbrīnījās, ieraugot, ka priekštelpā viņu gaida seržants Polloks. “Kā varu jums palīdzēt, ser?”

“Man ar jums jārunā, Lenfīlda kungs. Steidzami. Drīz jābrauc mājās, taču mans darbs šeit vēl nav pabeigts.”

“Tas gan noteikti ir jūsu priekšniecības ziņā. Bet, lūdzu, nāciet vien iekšā.”

Lenfīlds ieveda seržantu savā kabinetā un uzmeta nepacietīgu skatienu dokumentu kaudzei, ko sekretārs bija nolicis uz rakstāmgalda. Viņš apsēdās, pamāja, lai apsēžas arī Polloks, un sarauktu pieri palūkojās viņā.

Polloks, ielocījis savu garo augumu krēslā, paliecās uz priekšu. “Lenfīlda kungs! Pastāv iespēja, ka Viloubija tiesa sāksies jau nākamajā nedēļā.”

“Laikam gan. Mēs būsim gatavi.”

“Prieks to dzirdēt, bet vai jūs varat uzvarēt prāvā?”

“Mēs uz to paļaujamies.”

Seržants pašūpoja galvu. “Kaut jel ari man būtu tāda paļāvība! Atslēga šai lietā ir Kārnegijs, to es zinu skaidri. Bet jūs no viņa neizdabūsiet vairāk, kā izdevies mums. Vai jūs apmeklēsiet Periju?”

“Jūs zināt, ka to mēs nevaram. Viņam nav nekāda sakara ar šo lietu.”

“Manuprāt, sakars ir.”

“Un ko lai es ar viņu darītu? Uzaicinātu par aizstāvības liecinieku? Smieklīgi. Man neatļāva ar viņu runāt, lai es neiznīcinātu jūsu niecīgās izredzes saistīt viņu ar šo noziegumu; tagad jūs man iesakāt viņu apmeklēt.”

Polloks paraustīja plecus. “Nē, es to neiesaku. Patiesībā ne. Mani tikai sāk pārņemt izmisums. Arī tad, ja jūs panāksiet Vi-loubija attaisnošanu, noziegums paliks neatklāts...”

“Baidos, ka ar to būs jātiek galā jums pašiem.”

“Bet, ja jūs to nepanāksiet, tad, pēc manām domām, tā būs tiesas kļūda.”

“Jūs uzskatāt, ka viņš nav vainīgs?”

“Tā varētu būt, taču, pat ja Viloubijs ir vainīgs, viņš nevarēja sarīkot to uzbrukumu viens pats, tāpēc lieta vēl nav galā.” Izņēmis apdilušu ādas tabakmaku, Polloks ar ierastu veiklību uztina cigareti un aizsmēķēja, aizlicis liesmiņai priekšā plaukstu, it kā joprojām atrastos mežā, nevis sēdētu slēgtā kabinetā.

“Paklausieties, Lenfīlda kungs! Ir kaut kas tāds, ko mēs vēl neesam izmēģinājuši. Esmu paturējis acīs Kārnegiju...”

“Jūs viņu izsekojāt?”

“Ne jau visu laiku. Negribēju, lai viņš mani pamana. Šai darbiņā es iesaistīju arī vienu puisi no Čestera aģentūras.”

Lenfīlds bija pārsteigts. “Policija maksā privātdetektīvam?” “Nē, maksāju es,” Polloks nikni noteica. “Es jums jau sacīju, ka esmu izmisumā, uz spēles ir likts mans darbs. Nolaupītais zelts un nauda vēl arvien varētu atrasties paslēptuvē.”

“Un jūs nospriedāt, ka Kārnegijs varbūt aizvedīs jūs pie tās. 11/. kādu privātu slēptuvi? Jā, jūs tiešām esat izmisumā.”

“Es pats nezināju, ko īsti meklēju. Kaut ko citādu. Kādu vietu, kurp viņš varētu doties. Varbūt pie kāda blēdīga juveliera. Nezinu. Vai pie kāda, kurš ir ārpus Kārnegija parastā paziņu loka.”

“Un ko jūs noskaidrojāt?”

Polloks paraustīja plecus. “Neko. Tikai to, ka ceturtdienās viņš dodas uz savu klubu pusdienās, bet svētdienās uz baznīcu. Uz anglikāņu baznīcu Pedingtonā. Pārējā laikā viņš kvern mājās kopā ar brāli. Pārtika viņiem tiek piegādāta. Itin nekā aizdomīga.”

Juriskonsults jutās vīlies, taču ne ar vaibstu neizrādīja, ka sagrauta tikko ataususī cerība.

“Nesaprotu, kāds tam visam sakars ar mani.”

“Joprojām pastāv iespēja. Man jālūdz jums pakalpojums. Tas ir neparasts, taču jūsu palīdzība būtu neatsverama.”

“Kādā izpratnē?”

“Manuprāt, arī jūs esat viņa kluba biedrs. Ja jūs pacenstos ceturtdien satikties ar viņu, neoficiāli, un it kā nejauši izpaustu viņam kādu ziņu. Svarīgu ziņu...”

“Nu nē, diezin vai. Turklāt ceturtdienās es nekad turp neeju; tad klubs ir pārpildīts ar vecākiem kungiem un apkalpošana ir visai slikta.”

“Lūdzu, ser! Tikai šo vienu reizi! Es vēlos, lai jūs pasakāt viņam, ka policija aizturējusi kādu cilvēku, kurš dižojas, it kā esot bagāts vīrs...”

“Jūs domājat to Periju?”

“Jā, taču, Dieva dēļ, nenosauciet viņam vārdu! Tikai pasakiet, ka tas ir noziedzīgs tips bez kādiem ienākumu avotiem, bet nu pēkšņi kļuvis bagāts, un policija tur viņu aizdomās. Un pieļauj, ka viņš varētu būt otrs meklējamais...”

“Pollok, vai jūs esat jucis? Tas ir ne tikai neparasti, tas ir kas nedzirdēts! Jūs gribat, lai es eju pats uz savu klubu un tēloju ākstu? Nē, tas nenotiks.”

Polloks neatlaidās. Viņš dedzīgi, pat dusmīgi iebilda, tomēr Lenfīlds atteicās piekrist.

“Ak Dievs!” Polloks pēdīgi izsaucās. “Tas taču nav tik liels lūgums. Pateikt viņam pāris vārdu. Izpaust faktu. Jūs to varētu pateikt aiz laipnības. Nav vajadzības tēlot ākstu, kā jūs izsakāties. Tā ir patiesība. Tikai nevajag nosaukt vārdu. Vismaz pagaidām ne. Viņš var to jautāt. Jūs teiksiet, ka nezināt. Esat tikai dzirdējis pa ausu galam.”

“Un tālāk?” Lenfīlds sāka piekāpties.

“Varētu būt svarīgi tas, kā viņš uzņems šo vēsti. Viņš būs ieinteresēts, tas nu ir droši. Varbūt nobīsies. Ja nu viņš notic, ka esam notvēruši viņa līdzzinātāju ? Un tas varētu izpļāpāties. Iespēju ir bezgalīgi daudz. Un es gaidīšu ārpusē, lai redzētu, uz kurieni viņš dosies pēc tam. Neko jau nevar zināt.”

“Ārkārtīgi nepiedienīgi!”

“Bet jūs to izdarīsiet?”

“Vai Kemps to zina? Vai kāds cits?”

“Nē. Tikai jūs un es.”

“Tad lai tā arī paliek. Ja radīsies izdevība, es varbūt kaut ko viņam pateikšu,” Lenfīlds strupi izmeta. “Nezinu. Nevaru solīt.” Polloks piecēlās kājās, acīmredzot gribēdams tikt prom, pirms jurists pārdomājis. “Pacentieties gan,” viņš stingri sacīja. “Būšu jums pateicīgs, Lenfīlda kungs. Kaut kādā veidā mums ir jāizdabū no Kārnegija patiesība; man liekas, viņš šai noziegumā ir iepīts pamatīgi.”

Džentlmeņu klubā Edvardstrītā valdīja apslāpētu balsu dūkoņa; balsis bija klusinātas, jo tā prasīja šīs vietas noteikumi, tomēr tikai nedaudzi kluba locekļi bija paraduši tā runāt. Ja smēķējamā istabā nejauši atskanēja skaļi saucieni vai smiekli, kungi pacēla acis vai sarauca pieri, vai aizkaitināti nočaukstināja savu laikrakstu, taču citādi viss šeit bija kā parasti arī tajā dienasvidū, kad Roberts Lenfīlds sēdēja pie loga un centās izlikties, ka ir iedziļinājies biržas biļetena lappusēs. Viņš cerēja, ka šajā ceturtdienā Kāmegijs neieradīsies un tādējādi atbrīvos viņu no izredzēm nonākt galīgā muļķa loma. Viesmīlis atnesa Lenfīldam heresu.

“Vai paliksiet uz pusdienām, ser? Ceturtdienās jūs parasti nenākat uz klubu. Vai rezervēt jums galdiņu?”

“Pateicos, nē.’ Paņēmis zīmuli, Lenfīlds ierakstīja mazā kabatas grāmatiņā bezjēdzīgas piezīmes par zelta akcijām un nopūtās, apsvērdams, vai neiet prom. Taču šai brīdī pa durvīm ienāca Kārnegijs, tieši ierastajā laikā, tā, kā bija pareģojis Polloks, un, vēl vairāk, viņš devās taisnā ceļā pie Lenfīlda. Vienu neciešamu mirkli Roberts domāja, ka šis vīrs grasās piebiedroties viņam, taču Kārnegijs pamāja sveicienu kādam, kurš sēdēja attālāk, un gāja garām; te Lenfīlds piecēlās. It kā postos iet prom, viņš aizšķērsoja Kārnegijam ceļu, pārsteigti sveicinādams viņu. Un juzdamies kā nelga.

“Paskat, Kārnegijs! Prieks redzēt, ka atkal esat uz kājām. Vai tagad jūtaties labāk?”

“Mazliet.”

Lenfīlds vilcinājās, pirms pakāpās sānis, turklāt vilcinājās pa īstam, šaubīdamies, vai turpināt šo farsu, tomēr ziņkārība viņu pieveica. Arī viņš tagad gribēja redzēt, ko Kārnegijs darīs, kad izdzirdēs ziņu.

“Acumirkli! Esmu uzzinājis kaut ko tādu, kas varētu interesēt arī jūs.”

“Un tas būtu?” Kārnegijs bez kādas degsmes jautāja.

“Uz brīdi paiesim malā. Man jums noteikti jāizstāsta! Tas nudien ir satraucoši.” Nu Roberts bija iejuties savā lomā. “Policisti domā, ka ir aizturējuši otru noziedznieku. No tiem, kuri uzbruka jums.”

“Kas viņš tāds?” Kārnegijs vēsi vaicāja.

“Vārdu es nezinu. Laikam kaut kāds noziedznieks, kāds kauslis. Piesaistījis policijas uzmanību, plātīdamies, ka esot bagāts vīrs. Tādi jau tie nelieši ir, prātiņa viņiem maz. Un šai pēkšņajai bagātībai nav nekāda izskaidrojuma...”

Kārnegija bālā āda vērtās zaļgana.

“...Nekādu noteiktu ienākumu, bet naudas kā pelavu! Stāsta, laupīšanas laikā arī viņš esot bijis Mēriboro.”

‘‘Vai viņa vardu jūs nezināt?” Karnegijs ķērkstoša balsī jau-

laja.

“Nudien nespēju atcerēties. Nekad agrāk nebiju to dzirdējis. Bet jūs vēl pieredzēsiet, kā viņus uzvilks pie karātavām. Man likās, jūs gribēsiet to uzzināt...”

“Jādomā, kad pienāks laiks, uzzināšu visu. Pateicos.” Kār-negijs pameta viņu, dodamies pie kāda džentlmeņa tālākajā telpas stūrī, un saruna bija galā.

“Sasodīta laika tērēšana!” Lenfīlds pie sevis nomurmināja, ielika piezīmju grāmatiņu vestes kabatā un aizgāja savu ceļu.

Vēlāk tai pašā dienā ieradās Polloks, lai salīdzinātu iespaidus. “Atkal nekā neparasta. Viņš tur palika līdz trijiem, tad devās taisni uz mājām.”

“Tā vispār bija muļķīga doma,” Lenfīlds ērcīgi noteica. “Varu tikai sacīt, ka viņš kļuva galīgi zaļš, dzirdēdams šo vēsti, paprasīja vārdu, bet tas arī viss. Tā ka cietiet par to klusu, Pollok, citādi padarīsiet mani par apsmieklu.”

Taču Polloks nebija ne satraukts, ne pat vīlies. “Jūs esat viņam pateicis. Tas ir pirmais solis.”

“Kāds pirmais solis?”

“Tagad viņu vajag izsekot,” Polloks ar smīnu sacīja, “citādi jūsu labais darbs būs veltīgs.”

Lenfīlds pārsteigts klausījās, kā seržants apraksta nākamo soli. “Neiespējami! Par to nevar būt ne runas!”

“Nav tiesa. Tas mums ir jādara. Jums tas jādara Viloubija dēļ. Man ir jāmēģina, ir jāmēģina!”

“Kemps to nemūžam neatļaus.”

“Ārēji Kemps cītīgi ievēro likumus, bet viņš ir no Sidnejas. Man šķiet, viņš ir rūdīts vīrs un prastu apiet likumu ar līkumu, ja vien tam būtu pietiekams pamats. Viņš būtu varējis mani atlaist, taču neatlaida. Viņš ir godīgs cilvēks. Es zinu, Kemps neuzticas Karnegijam un viņu kremt tas, ka pat viņš nav spējis aptīt Kār-ncgiju ap pirkstu.”

“Bet ko jus gribat no manis? Šaja dēka es neredzu sev piemērotu lomu.”

“Tomēr tāda ir. Jums jāpierunā Kemps. Es jau esmu tikai nenozīmīgs lauku kruķis.”

“Man nenāk ne prātā iet pie Kempa ar tādu plānu!”

“Tad Viloubijs tiks pakārts. Es negribu, lai tas ir uz manas sirdsapziņas.”

“Tas vēl nemaz nav teikts. Turklāt — ko tad, ja šī izrāde neko nedos?”

“Tad jūs gaidīs smaga cīņa, ticiet man. Šorīt dzirdēju, ka Li-lijs gribot, lai vainīgais tiek notiesāts, un ātri. Avīžu ķengas ir panākušas, ka mūsu galvenajam prokuroram zūd pacietība.”

Lenfīlds bija uzaicinājis Kempu uz savu klubu iedzert pa glāzītei. Kemps aiz ziņkārības bija pieņēmis ielūgumu, taču atteicās tikties klubā; viņš deva priekšroku krogiem. Ģērbies civilā, viņš stāvēja Upes viesnīcas bārā, kad tur ienāca juriskonsults un skatījās apkārt, meklēdams pakaramo savam cilindram, bet nekāda pakaramā tur, protams, nebija. Trokšņainajā bārā, kur parasti apgrozījās strādnieki, Lenfīlds izskatījās pagalam neiederīgs; lai tagad tiek galā, kā māk, Kemps ar smaidu nodomāja. Viņš bija prātojis, vai tikai juristu uz šo tikšanos nav sakūdījis Elenbijs, lai ārpus protokola izdibinātu, vai nepastāv iespēja atzīt tiesājamo par vainīgu, pirms lieta nonāk apsūdzības rokās. Lai saņemtu padomu. Vai Lenfīlds meklē padomu vai kādas ziņas? Kemps nebija apmierināts ar Viloubija apsūdzības pierādījumiem, lai gan viņa draugs Lilijs apgalvoja, ka tie esot dzelžaini. Nē, viņš it nemaz nebija apmierināts. Un vēl kas. Lilijs, allaž paturēdams prātā savu politiķa lomu, bija izteicis vēlēšanos nofotografēties kopā ar apcietināto noziedznieku Makfērsonu, bet Kemps bija piemirsis šo prasību. Kad Lilijs to viņam atgādināja, slavenais skots jau bija aizvests prom pa upi, lai izciestu nolikto laiku stingri apsargātajā salā. Ministrs to neuzskatīja ne par kādu aizbildinājumu.

Kenips izmeta šo domu no prāta un sveicināja Lenfildu. “Ko

dzersiet?”

“Brendiju ar ūdeni, pateicos, Kemp. Priecājos, ka piekritāt tikties.”

“Tas ir jauki,” atteica Kemps. “Man patīk šis krogs. Te ir labs alus.”

Viņi tērzēja par Brisbenas maigo un silto ziemu, par nupat atklātajām kopīgajām interesēm — dārza darbiem, par eksotiskajiem augiem Botāniskajā dārzā, par šo un to, un Kemps ar interesi vēroja, kā pēc pāris brendija glāzītēm atraisās šis atturīgais vīrs, kuram acīmredzot bija kaut kas sakāms, bet kurš nebūt nesteidzās to teikt.

Bija piektdienas vakars, un rietumpuses debesīs lāsmoja košs saulrieta sārtums. Mājās Kempu gaidīja viņa kundze, un viņš gribēja, lai šis cilvēks beidzot ķeras pie lietas. Vai nolemj to nedarīt vispār. Varbūt šī tomēr bija gluži parasta, draudzīga tikšanās?

Tomēr beigu beigās Lenfīlds sāka runāt. “Gribēju apspriesties ar jums par kādu jautājumu, policijas priekšnieka kungs. Tas ir visai neparasts, un nebūšu pārsteigts, ja jūs nekavējoties to noraidīsiet, tomēr es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs mani uzklausītu.”

“Protams, protams.”

Kemps klausījās, kā Lenfīlds izklāsta savas aizdomas pret bijušo zelta raktuvju inspektoru, taču beigās papurināja galvu.

“Man ļoti žēl. To visu jau esmu dzirdējis. Esmu ilgi par to domājis. Neko vairāk es nevaru darīt ”

Lenfīlds pamāja. “Jā. Mans advokāts Elenbijs uzskata, ka Kārnegijs uz katra soļa ir pārspējis policiju viltībā.”

Kemps nupat bija pacēlis savu alus kausu. Dzirdot šo piezīmi, viņš strauji pagrieza galvu. “Tā nu es neteiktu! Mēs apzināmies, ka tur kaut kas var slēpties.”

“Protams, apzināties.” Lenfīlda balss skanēja mierinoši. “Bet jus pazīstat Elenbiju. Viņš ir visai pārliecināts, ka Kārnegija lietā policija neteiks ne jā, ne nē. Un tāpēc mēs visi, ja tā var sacīt, esam spiesti nīkt elles priekškambarī.”

“It nemaz. Tiklīdz būs notiesāts Viloubijs, mēs uzzināsim, kā viss noticis. Viņš taču nebūs ar mieru uzņemties vainu viens, pieminiet manus vārdus.”

“Bet Viloubiju nenotiesās. Par to gādāsim mēs, un tad pret policiju vērsīsies vēl lielāks apsmiekls.”

Kemps sarauca pieri. “Ko jūs gribat sacīt? Šī ir ļoti nopietna lieta, šaušalīgs noziegums, bet mēs tikai noņemamies ar bla-kuslietām. Mums jāļauj, lai tiek spriesta taisna tiesa. Karalienes tiesu vara pret Viloubiju.”

“Un Kārnegijs?”

“Lai velns parauj Kārnegiju! Tiks uzklausīta viņa liecība, un cauri.”

“Jūtos vīlies, Kemp, ka jūs tik viegli padodaties. Pirms jūsu ierašanās dzirdēju no Lilija cildinošas atsauksmes pār jums.”

“Ko tad vēl es varu darīt?”

“Ir viens, ko jūs varat darīt.”

“Kas?”

Šoreiz plānu izklāstīja Lenfīlds, visiem spēkiem cenzdamies runāt pārliecinoši, tomēr necerēdams uz īpašiem panākumiem. Viņam trūka Polloka izmisīgās drosmes, ar kādu seržants bija vērsies pie savas priekšniecības.

Kemps iepleta acis. “Ko? Ko jūs gribat, lai es daru?”

Lenfīlds vēlreiz izskaidroja ieceri un izredzes.

“Tas nav nekas cits kā vien sasodīta spēle,” Kemps noteica. “Gadatirgus triks. Kas to izdomājis? Viloubijs? Izklausās pēc viņa.”

“Nē. Šorīt es viņu redzēju. Jūtos ļoti atvieglots, ka viņš atkal ir mūsu cietumā un man vairs nevajag velti zaudēt nevienu dienu... bet nē. Viņš neko nezina par šo plānu. Mēs nospriedām — ja jau neviens no mums nespēj piespiest Kārnegiju runāt un kaut vai par mata tiesu mainīt savas nesatricināmās liecības, vajadzētu pamēģināt no citas puses.”

Kemps uzskatīja, ka ar šo “mēs” Lenfīlds domājis sevi un Elenbiju, un šāda pārdrošība viņu intriģēja.

Lcnfilds turpināja. “Ko jūs varat zaudēt? Neko. Pāris stundu sava laika. Ja mums nekas neizdosies, nevienam tas nav jāzina. Es nevaru godīgi apgalvot, Kemp, ka pats sākumā biju sajūsmā par šo plānu, patiesībā tas ir tikai eksperiments. Tas varētu būt interesanti...”

Policijas priekšnieks nolūkojās, kā debesīs izplūst tumšs sārtums, saulei grimstot aiz pakalniem. Viņš pagriezās, lai redzētu, kā tiek iedegtas un mirdzot karājas stabos laternas. Viņš vēroja, kā mirkšķina garāmslīdoša prāmja uguntiņas. Viņš domāja par Kārnegiju un tām bezmiega naktīm, ko šis nožēlojamais nelietis viņam sagādājis. Un tad viņš sāka smieties. Citi apmeklētāji pagrieza galvu, noskatījās ar labsirdīgu smaidu, paši būdami līdzīgā omā.

“Velns parāvis!” Kemps noteica. “Tas ir pilnīgs neprāts, Len-fīld. Bet kāpēc gan nepamēģināt? Taču paklausieties, ko es teikšu. Ja tas noies greizi, tad — ne pušplēsta vārda! Mēs klusēsim kā kaps.”

Lenfīlds dedzīgi piekrita. “Ticiet man, es vairs nemūžam negribēšu par to ne dzirdēt.”

“Kā būtu svētdien — baznīcā?”

“Nedēļas nogalē es būšu prom. Turklāt man liekas, tas ir mazliet par agru. Mēs bijām domājuši — nākamo ceturtdienu viņa klubā.”

“Smalki aprēķināts.”

“Jā gan. Taču tas ir tikai eksperiments.”

“Labi. Ceturtdien.” Kempam radās iespaids, ka Elenbijs ir ievilinājis negribīgo Lenfīldu šajā sazvērestībā, taču tas viņam nerūpēja. Elenbijs bija pazīstams ar visai krasiem paņēmieniem. Tiesas prāvās viņš tēloja kā īsts aktieris. Būs interesanti noskatīties, kā viņš izvērsīs šo ainu.

“Varbūt tur nekas neiznāks,” Kemps vēlāk sacīja sievai. “Pats nesaprotu, kā es tam piekritu. Bet lai Dievs dod, ka beidzot kaut kas notiek! Mums ir jāpieņem lēmums par Kārnegiju.”

“Tas tiesa,” viņa teica. “Ja tas nabaga cilvēks nav vainīgs, tad viņam jāļauj mierīgi dzīvot. Viņš ir gana cietis.”

Viņu atkal sāka vajāt murgi. Alins bija domājis, ka pēc apmešanās brāļa klusajās un mierīgajās mājās būs ticis no tiem vaļā un visas likstas būs beigušās. Kamēr bija dzīva brāļasieva, Džons bija nelokāmi atteicies aizdot Aliņam vēl vairāk naudas, taču nu jau labu laiku bija skaidri redzams, ka brāļa prāta spējas pasliktinās. Atgriezies no ziemeļiem, Alins jutās satriekts, redzot, ka Džons klīst pa māju apjucis, galīgi zaudējis galvu; Alins bija dedzīgi piekritis vietējam draudzes ganam, ka tas būtu skaists brāļa žests, ja viņš pārdotu savu māju, pārceltos uz šejieni un gādātu par veco zēnu.

Mācītājam nebija jāzina, ka šis ir tieši tāds patvērums, kāds Aliņam izmisīgi nepieciešams; tiesa, mācītājs bija dzirdējis, ka Alins Kārnegija kungs un viņa laulātā draudzene izšķīrušies. Šo jautājumu visi centīgi izvairījās pieminēt.

Tad sekoja vēl viens trieciens. Alins atklāja, ka brālis nemaz nav tik turīgs, kā viņš iztēlojies, un drūmākos brīžos viņš tajā vainoja savu brāļadēlu. Alins jutās pārliecināts, ka Džona dēls, pārņemdams savā ziņā šo lielo lauku īpašumu, ir noblēdījis tēvam veselu bagātību, tomēr viņš nesūdzējās. Viņš nedrīkstēja sanaidoties ar brāļadēlu, jo baidījās, ka citādi šī māja un pusakru lielais zemes gabals tiks pārdots un brālis aizgādāts atpakaļ uz rietumiem. Pametot Aliņu bez pajumtes. Viņiem ar Džonu patlaban bija gana līdzekļu, lai iztiktu, un Alins baudīja dzīvi, atteicies no visiem darbiem. Pēc savām šausmīgajām nelaimēm viņš jutās pelnījis šo mierīgo dzīvi. Viņš bija zaudējis interesi par sabiedrību un azartspēlēm, tomēr reizi nedēļā ieradās klubā, lai ievērotu pieklājību un patērzētu ar veciem draugiem.

Kad tika apcietināts Viloubijs, Alins saprata, ka būs jāliecina tiesā, un kādu laiku par to bažījās, tomēr šajā mierīgajā vidē viņš bija atguvis dūšu un tāpēc drošināja sevi, ka būs jau tikai simto reizi jāatkārto tas pats vecais stāsts un tad varēs iet prom.

l iesas /.iilē taču nebūs briesmīgāk kā mokošajās jautājumu krustugunis, kas Aliņam bija jāpārcieš Mēriboro tolaik, kad viņš paliesi bija slims aiz raizēm un viņam neciešami sāpēja ievainotā roka.

Vēl pašapzinīgāks viņš bija kļuvis, kad pārvarēja satraukumu, ko bija izraisījis Polloka apmeklējums, jo šis lauku policists nebija panācis itin neko. Tāpat kā Alins, viņš bija apzinājies, ka abu saruna ir velta laika nosišana. Alins bija pārāk viltīgs, lai tāds aitasgalva tiktu ar viņu galā.

Un tad uzradās Lenfilds, centās izvilināt kaut ko tādu, kas nāktu par labu Viloubijam, cerēja, ka Alins atzīs savu kļūdu. Nebija nozīmes tam, ka Alins kļūdījies attiecībā uz Makfērsonu; to bija viegli izskaidrot. Makfērsonu viņš nemaz nepazina. Toties, apsūdzēdams Viloubiju, viņš juta zem kājām stingru pamatu. Tur nekādas kļūdas nevarēja būt. Lāgiem Alins uzslavēja sevi par to, ka iejaucis šai lietā Viloubiju. Tas nudien šķita ģeniāli! Un to bija apliecinājis Viloubija arests. Alins bija sagādājis policijai tik nepieciešamo grēkāzi. Ja pēc visa šā laika, kad vispār nebija arestēts neviens noziedznieks, Alins nebūtu devis viņiem šādu izdevību, policisti noteikti būtu vajājuši viņu daudz negantāk. Tomēr Aliņu uztrauca Lenfīlda zemiskā piezīme par Grifena lietu. Skaidrs, ka Alins par to zināja, tieši tur viņš bija smēlies ierosmi tam, lai izplānotu savu laupīšanu. Grifens bija nelga. Izdomājis kaut kādu muļķīgu pasaciņu par to, ka sargi apmaldījušies mežā, bet pats nevainīgi klīdis apkārt, viņus meklēdams. Muļķis! Viņš bija pelnījis cilpu.

Alins saprata — vajadzēja atzīties, ka viņš ir dzirdējis par to lietu. Visi par to zināja. Bet — kas par to? Un kam tur kāda bēda? Arī Lenfīlds aizgāja, norāts un apkaunots. Velti izšķiedis laiku. Un pēc tam — šī nejaušā sastapšanās ar juriskonsultu klubā.

Lenfīlds bija domājis, ka pavēsta labas ziņas, bet Alins tobrīd gandrīz paģība. Vienīgi tas, ka viņš visus šos mēnešus bija saglabājis līdzsvaru nežēlīgajās pratināšanās, arī šoreiz atturēja viņu no izpļāpāšanās. Sirds dauzījās kā negudra, mute bija izkaltusi, tomēr viņam izdevās mierīgi doties prom un piebiedroties draugiem, it kā nekas nebūtu noticis. Patiesi izcils pašsavaldīšanās paraugs! Viņš klusi un mierīgi ieturēja vakariņas, apņēmies ne ar vaibstu neizrādīt, ka viņam kaut kas atgadījies, lai gan asas sāpes vēderā uzdzina nāvīgas bailes no tā, ka tūdaļ piemetīsies caureja. Viņš laipni piebalsoja savu draugu bažīgajām sarunām par jaunmodīgas telefona sistēmas ieviešanu — tas bija dienas galvenais sarunu temats —, ar pūlēm notiesāja maltīti, arī pudiņu, un parastajā stundā devās prom.

Paņēmis cepuri un spieķi, Alins izgāja uz ielas, steigšus aiz-soļoja pa kreisi gar nama fasādi, tad nogriezās nākamajā šķērsielā, lai dotos uz staļļiem, kur atradās viņa zirgs. Pusceļā uz bruģētās ieliņas viņš paklupa un, meklēdams atbalstu, atspiedās pret sienu, izmisīgi valdīdams uznākušo vēmienu.

Tomēr līdz mājām viņš tika, un tad jau nelabums bija pārgājis; to nomainīja satraukums, kas vairs negribēja rimties.

Ko bija apcietinājuši policisti? Aizmirst vārdu — nudien tas izskatās pēc šā muļķa! Ko viņš bija teicis? Aizturētais neesot sevišķi pazīstams. Izsakoties citādi — viņa nav meklējamo sarakstos. Tas varētu būt Perijs. Kauslis, kurš dižojas ar savu bagātību, bet nemāk paskaidrot, kā pie šīs bagātības ticis. Izklausījās taisni pēc tā aunapieres. Pie viņa bija viss nolaupītais zelts un nauda, un viņš bija tik stulbs, lai ar to plātītos un varbūt svaidītos ar naudu kā jucis.

Bet varbūt arī ne. Šis apcietinātais varētu būt kurš katrs. Vienkāršs zaglis, kas, dabiski, neatzīsies veiksmīgās laupīšanās. Alins mierināja sevi, ka patiesībā nav par ko uztraukties, viņš tikai iztēlojas, taisa ziloni no mušas, krīt panikā tāpēc, ka aizturēts kāds parasts zaglis.

Tonakt viņš redzēja sapni, ka nošautie vīri stāv viņa istabā un klusu sarunājas, balsis murd kā tāls pērkons, un viņiem pievienojas vēl citi ļaudis, svešinieki. Teilors noņem cepuri un sniedz to apkārt, vākdams kolekti, bet Aliņam nav naudas. Viņš mēģina paskaidrot to vīriem, taču draudu gaisotne istabā kļūst uk šausmīga, ka viņš uzkliedz, lai vīri iet prom. Lai iet no viņa prom.

Viņa kliedzieni pamodināja Džonu, kas šļūcošiem soļiem ienāca istabā, lai pajautātu, vai viņš esot kaut ko dzirdējis.

“Nē. Ej vien gulēt.”

Dienām ilgi Alins pētīja avīzes, meklēdams kādu piezīmi par šo arestu, par šo aizdomās turēto, un nespēja izprast, vai tā ir laba vai slikta zīme. Lenfīlds bija teicis, ka tas vīrs esot no Mēri-boro vai vismaz bijis pilsētā uzbrukuma laikā. Alins domās tik bieži bija pārcilājis šo sarunu, ka vārdu pa vārdam to vairs neatcerējās. Taču tas tiešām varēja būt Perijs. Kā viņš ienīda Periju! Iztēlē Alins redzēja, kā Perijs tīksminās par laupījumu, tīksminās, ka apvedis ap stūri Aliņu Kārnegiju, sēž bāros, alus dzertuvēs un bordeļos, tēlo lielu vīru, dižojas... jo viņa rīcībā ir tūkstošiem mārciņu, vesela bagātība. Alins lūdza Dievu, lai Viņš sūta Perijam nāvi. Perijs bija slepkava. Elle tādam vēl bija pārāk laba vieta.

Tomēr viņš bija arī gļēvulis, kašķa meklētājs un gļēvulis. Ja nu policisti tiešām ir Periju noķēruši? Ko vēl viņš bija izdarījis, lai piesaistītu sev uzmanību? Jebko. Un ko viņš bija pateicis? Ko pateiks, ja viņu apsūdzēs šajās slepkavībās? Ak Dievs, ko gan viņš pateiks, lai glābtu savu ādu?

Dienā Alins devās garās pastaigās, lai cīnītos ar bailēm, bet naktīs viņu apsēda murgi. Viņš centās atgaiņāt tos, dzerdams brendiju, un tas nedaudz līdzēja, taču pēc tam viņš pamodās ar stiprām galvassāpēm un vēl lielāku nemieru. Un visu laiku viņš gaidīja, baiļodamies, ka pie mājas tūdaļ piejās kāds vīrs mundierī, tomēr neviens nerādījās.

Zinādams, ka svarīgāk par visu ir uzvesties tieši tāpat kā vienmēr, Alins, kā parasti, svētdienas rītā aizveda brāli uz baznīcu, pārmija dažas laipnības ar mācītāju, pat apsolījās piedalīties pavasara svētkos, kas notiks baznīcas dārzā nākamajā svētdienā... “ja vien Džons jutīsies pietiekami labi”.

Alins nezināja, vai tajā vainojams Dieva nams vai visi šie līksmie ļaudis, kas tur pulcējušies, taču, braucot divričos uz mājām, viņu pārņēma dziļas skumjas. Tā nebija gluži grēku nožēla — Alins nejuta neko, domādams par vīriem, kas bija zaudējuši dzīvību, — tomēr viņš no visas sirds nožēloja šo dēku. Viņam bija žēl, ka viņš tajā ielaidies. Pat bankrots un neizbēgamais negods būtu labāki par šo elli, kurā viņš pats sevi iegrūdis, izdarīdams to, ko tik muļķīgi bija uzskatījis par nevainojami izplānotu noziegumu. Pēcgarša bija rūgta. Viņa pārinieks bija nozadzis naudu, tātad viss bijis velti. Gan sāpes, gan sabeigtā roka, gan bezgalīgās bažas, gan bailes no likuma... viss velti. Aiz paš-nožēlas Aliņam vai lūza sirds.

Avīzēs joprojām nebija nekā. Ceturtdienas rītā Alins rūpīgi apģērbās, lauku džentlmeņa stilā atsukāja atpakaļ pagaros matus, piesprauda pie vestes Džona zelta pulksteni ar važiņu, ilgi un cītīgi kārtoja balto zīda kravati un pasauca istabeni, lai izsukā tumšos vizītsvārkus, tā ka uz spīdīgā auduma nepaliktu ne blaugznu plēksnīte, ne pūciņa. Negribēdams šādā tērpā jāt, viņš iesēdās divričos. Šī diena bija svarīga; protams, vajadzēja saglabāt bezrūpīgu izskatu, tomēr Alins cerēja atkal sastapt Len-fīldu un kaut kādā veidā uzsākt it kā nejaušu sarunu, lai tās laikā apjautātos, vai policijai ir kādi jaunumi par aizdomās turamo. Un viņš gluži nevainīgi varēs ieminēties: “Kā jūs teicāt, kā viņu sauc?”

Apmēram tā.

Šo sarunu viņš domās atkārtoja neskaitāmas reizes, braukdams lejup pa stāvajām pakalnu nogāzēm, garām policijas kazarmām un gar upmalu uz Romstrītu, valdīdams šermuļus, kad priekšā parādījās policijas pārvaldes ēka, — vai viņš jebkad tiks vaļā no šīm bailēm? No Tērbotstrītas nogriezies Edvardstrītā, Alins iebrauca šaurajā stallī. Staļļapuiši metās klāt, lai paņemtu grožus, kamēr no divričiem izkāpa šis kluba džentlmenis, tikpat kā neveltīdams viņiem ne skatiena. Alins sakārtoja platmali, saraustīja vizītsvārkus, paņēma spieķi un devās prom pa ielu.

Viņš atkal nodomāja, ka varbūt šodien izdibinās, kas īsti notiek, un varēs sagatavoties turpmākajam. To vajadzēja uzzināt. Pēc šīs mokošās nedēļas nervi bija saplosīti, viņš trūkās no katra troksnīša, kreisais plakstiņš bija sācis raustīties. Alins sev nemitīgi atgādināja, ka tas nevar būt Perijs, ka tam jābūt kādam citam, tomēr, pat neņemot vērā to visu, Aliņu saniknoja jau tikai doma par Periju. Perijs bija viņu pārtrumpojis; šis aunapiere bija panācis to, ko nespēja panākt policija. Šis blēdīgais nelietis!

“Ko tad tas nozīmē?” Perijs noprasīja, kad viņa kamerā iegāja Polloks un lielais priekšnieks un nosvieda uz nārām Perija drēbes.

“Tas ir policijas priekšnieks Kemps,” seržants sacīja, “un, ja gribi palikt ar veselu ādu, tu darīsi to, ko viņš tev liks.”

Perijs iepleta acis. “Tās jau ir āra drēbes. Vai mani laiž laukā?”

Kemps pamāja. “Varbūt. Lai viņš sakopjas, Pollok, un tad vediet viņu šurp.”

Cietumnieks itin nemaz neuzvedās rāmi, kad viņa galva tika pabāzta zem aukstā ūdens krāna un konstebls berza viņu ar dzcldīgām ziepēm. “Ei, uzmanās! Man ziepes kož acīs! Kas te notiek?”

Neviens nevīžoja paskaidrot. Perijam iedeva rupju dvieli, ar ko noslaucīties, un viņš tika aizvests pa auksto gaiteni uz savu kameru, kur joprojām gaidīja Kemps.

“Tagad velc mugurā šīs drēbes.”

Perijs neko nesaprata. Cietumnieki pirms iziešanas brīvībā nekad nedabūja tik smalkus kankarus, bet viņš jau nebija dumjš, lai sūdzētos. Nudien īstas kungu parpalas, bet varbūt šitie mun-dierotie ķēmi nesaprot atšķirību. Dzīvojot uz salas, Perija vidukļa apkārtmērs bija sarucis un alus vēders nozudis, tāpēc bikses derēja kā uzlietas. Krekls bija svītrains un mīksts; Perijs nopētīja pārējos apģērba gabalus un nosprieda, ka kruķi jau nu nebūs maksājuši par tiem paši, gan jau tie ir no kāda miroņa. Smalki, varen smalki. Šie iedeva pat vesti, sarkanu, ar spīdīgiem zelta pavedieniem, un modīgu žaketi, pieskaņotu biksēm. Platajiem pleciem maķenīt par šauru, bet būs jau labi.

“Te būs, ņem arī šos!” Polloks pasvieda viņam greznu, punktotu kaklautu, ar ko papildināt tērpu, un nospodrinātus zābakus.

Uzcirties visā šai godībā, Plikpauris saraustīja stērbeles. Viņš izskatījās tikpat švītīgs kā kurš katrs no tiem frantiem, kas gadatirgos notur runas. Pat švītīgāks.

“Vai nu es varu iet?”

Durvīs stāvēja Kemps ar skābu ģīmi. “Tu vēl neesi atsēdējis savu laiku, bet varbūt tev uzsmaidīs laime. Mums ir tev padomā kāds darbiņš, bet, ja salaidīsi to dēlī, tad atgriezīsies uz salas. Uzskati, ka esi atbrīvots pret godavārdu.”

“Jā, skaidra bilde. Ja nesalaidīšu neko dēlī, tad šitās parpa-las varēšu paturēt sev?”

Kemps paraustīja plecus. “Jā.” Plikpauris redzēja, ka priekšnieks par to nav diez cik priecīgs, bet viņam tak bija savas tiesības. Cilvēks jau nevar blandīties pa ielu cietuma praķī, viņam jāiedod drēbes, tāpēc nav ne vainas, ka viņš tās dabūjis.

“Kas tas par darbiņu?” viņš jautāja, piepeši sajutis aizdomas par visu šo godavārda būšanu.

“Pārmaiņas pēc — likumīgs,” Kemps norūca. “Vediet viņu prom, seržant. Rokudzelžus nevajag, bet, ja mēģinās bēgt, šaujiet nost.”

“Ko?" Plikpauris iebrēcās. “Es tak iešu mierīgi, nevajag mani šaut! Tikai aizvediet pie tā darba.”

Plikpaurains un ūsains, tīri noberzts, ieģērbts dārgā uzvalkā un izgreznots ar spilgtiem apģērba piederumiem, Perijs tika vests augšā pa akmens pakāpieniem un tad ārā pa velvētu eju, ierīkotu kazarmu mūrī, un visbeidzot bija laukā un ieelpoja brīvības gaisu.

Netālu gaidīja divriči ar kučieri, un, kad abi piegāja klāt, kučieris iedeva Pollokam patronjostu un ieroci. Plikpauris īgni noskatījās, kā policists apliek siksnu ap vidu, un sāka raizēties, ka lode sabojās pašu labāko uzvalku, kāds viņam jebkad bijis.

Kad Plikpauris tramīgi iesēdās divričos, Kemps pasauca Pol-loku sānis. “Nepalaidiet šo, seržant,” viņš noņurdēja.

Kemps noskatījās, kā viņi aizbrauc, un pašūpoja galvu, vēl arvien raizēdamies par gaidāmo izrādi, kas droši vien būs gluži veltīgs solis, tomēr viņš bija piekritis un nu neatlika nekas cits kā turpināt. Kas gan būtu izrāde bez klauna, viņš prātoja, ieiedams atpakaļ kazarmās un aizbultēdams aiz sevis vārtus. Tad viņš pasmaidīja. Plikpauris nudien bija saģērbts atbilstoši savai lomai, par to bija gādājis Polloks. Kempam krūtīs guldzēja smiekli, kad viņš devās uz staļļiem.

Viņa zirgs jau gaidīja, tāpat arī visi trīs robežapsardzes policisti, kam viņš jau bija izskaidrojis uzdevumu. Kemps izņēma no kabatas pulksteni...

“Labi. Laika mums ir daudz. Tikai atcerieties — izkāpiet no segliem! Aizvāciet zirgus no ceļa. Katrs savā galā. Un tu, Forest, tu pasvilpsi Pollokam, kad būs laiks iet. Neizmanto policijas svilpi. Nesajauciet signālus un nerādieties nevienam acīs! Šoreiz mums būs tikai viena izdevība.” Kemps uzlēca zirgā un atskatījās uz viņiem. “Uzmaniet Periju! Neļaujiet viņam aizmukt, Dieva dēļ!”

Un arī manis dēļ, viņš domās piebilda, kad atvērās smagie vārti, dodot viņiem ceļu. Ja Perijam izdotos aizbēgt, nepatikšanām nebūtu gala.

Viņi stāvēja pie divričiem rosīgajā Edvardstrītā, netālu no Džentlmeņu kluba ieejas. Šī ēka Plikpauri Periju neinteresēja.

“Ko mēs te darām?” viņš jautāja.

“Nezinu, vai šī ir īstā vieta,” atteica Polloks, vilcinādams laiku, bet tad garām aizjāja viņa palīgs no Čestera aģentūras un pa-māja ar galvu. Labi, tātad Kārnegijs jau ir ceļā. Seržants uzelpo-ju. Viņš bija baidījies, ka izbijušais inspektors pārdomās un šodien neieradīsies vai arī atbrauks citā laikā. Viņam pat varētu būt kāds iemesls pastaigāties pa pilsētu, un tad satikt viņu būtu grūti, tomēr iespējami. Taču nē. Pagaidām viss bija kārtībā.

Aizsmēķējis cigāru, Polloks paskatījās uz Periju. “Gribi uzpīpēt?”

“Uzpīpētu gan, seržant.” Apmierināts ar sevi, Perijs nopūzdamies aizkūpināja cigāru, izbaudīdams šo negaidīto papildu balvu.

Tad Polloks izdzirda klusu svilpienu un saņēma dūšu. Šoreiz visu vajadzēja paveikt, kā nākas. Pasaucis līdzi Periju, viņš devās pa ielu garām klubam uz šķērsielas pusi.

“Ak Dievs,” viņš pēkšņi ierunājās, “tā jau es domāju, ka šī nav pareizā vieta. Klausies, tagad ej turp, uz tiem staļļiem, tikai netaisi nekādus jokus, es būšu tepat tev aiz muguras! Tikai paie-šos atpakaļ un pateikšu, lai Džeks aizbrauc divričus nama otrā pusē.”

“Ko?”

“Ej taču!”

“Labs ir.”

Joprojām kūpinādams cigāru, Plikpauris lēnā solī iegāja šķērsielā. Viņam bija vienalga, kas tas par darbiņu, galvenais, ka viņš bija laukā, un tie nebija nekādi joki. Viņš nebrīnītos, ja policisti būtu sameklējuši viņam darbu kādā no staļļiem tur, ieliņas galā; šo apvidu viņš pazina labi. Velns viņus rāvis, Perijs tur paliks, cik ilgi vajadzīgs, un pēc tam bez liekas steigas ar līkumu atgriezīsies Mēriboro, lai paņemtu to, kas viņu jau tik ilgi gaida. Viņš ieelpoja cigāra aromātu. Un vēl viņš nopirks simt šitentādu cigāru — iesākumam.

Perijs ieraudzīja, ka ieliņas tālajā, miglainajā galā parādās kāds vīrs, pret gaismu vīdēja cilindra aprises, švītīgs gan, nu pārāk jau švītīgs. Ieradums lika Perijam žigli atskatīties — Polloks vēl nenāca —, jo šo vietu agrāk bija iecienījuši zagļi. Varbūt tie te apgrozās vēl arvien, viņš sīkumaini nodomāja, tomēr viņam šodien bija jāuzvedas pēc iespējas labi, jo uz papēžiem mina kruķis... Gausā gaita kļuva lepna, Perijs nopurināja cigāra pelnus,

I<> nu viņš pats bija kungs, ja kāds netic, lai paskatās uz sitām drēbēm. Viņš bija tikpat smalks kā tas tur zellis un netaisījās griezt viņam ceļu. Plikpauris izgāja ieliņas vidū, kur plakani bruģakmeņi veidoja seklu noteku, un platiem soļiem devās uz priekšu.

Kad starp abiem palika vairs tikai daži jardi, viņš pazina Kār-negiju. Kārnegijs! Lai Dievs žēlīgs! Un aiz muguras nāk Pol-loks! Perijs neuzdrošinājās atskatīties; viņš tikai nolieca galvu, skatīdamies sānis, cenzdamies aizsegt seju, lai pretimnācējs viņu nepazīst. Abiem taču bija jāizliekas, ka nav pazīstami. Vajadzēja iet tālāk...

Alins bija pamanījis drukno stāvu, kas viņam tuvojās, un sākumā mazliet sabijās; šai ieliņā bija aplaupīti daži džentlmeņi, tomēr tagad tas reti gadījās gaišā dienas laikā. Turklāt viņš ievēroja, ka šis cilvēks ir smalki ģērbies, diez vai tas būs laupītājs, gan jau tikai kāds blēdis. Viņš šķita kaut kur redzēts. Viņā bija kaut kas pazīstams. Kārnegijs turēja galvu augsti paceltu, tomēr pētīja šo vīrieti. Nez kāda iemesla pēc viņš biedēja Kārnegiju; viņš bija ļoti liela auguma. Kārnegijs ciešāk satvēra spieķi, lai aizsargātos, ja šis vīrs, ticis garām, mēģinātu iebelzt viņam no aizmugures.

Tad Alins izbrīnā iepleta acis. Viņš pazina šo vīru. Paskatījies vēl ciešāk, viņš sazīmēja Periju, kas tagad bija aizsedzis seju, cerēdams, ka Alins Kārnegijs, agrākais pārinieks, viņu nepazīs. Viņš tiešām gandrīz tika cauri sveikā, uzcirties uz velna paraušanu, un kā nu ne — Aliņa domas joņoja — kā nu ne, ja naudas viņam vesels lēvenis? Bet nekāds daudzums naudas, nekādas jaunas drēbes nespētu apslēpt šo lēto nelieti.

Alins pārskaitās. Visas ciešanas, visa vilšanās un dusmas izlauzās brīvībā, kad viņš klupa Perijam virsū ar spieķi, ar tādu zvēra niknumu, kādu nekad nebija sevī nojautis, un auroja; “Tu cūka! Mēsls! Domāji, ka es tevi neatradīšu? Es tevi nositīšu, maita!"

Perijs grūda viņu nost. “Nē! Nē! Ej tālāk, stulbeni! Es tevi nepazīstu! Vācies nost no manis!”

Kāmegijs savā neprātā neapjēdza, ka lielais vīrs izturas pavisam dīvaini, lai gan būtu varējis notriekt viņu zemē ar vienu sitienu. Aptvēris, ka Perijs grib vienīgi tikt no viņa prom, Kār-negijs sakampa viņu aiz krekla, lai noturētu, reizē iecirta nagus viņam krūtīs un izkliedza lamuvārdus. Sitienā viņš izlaida no rokām spieķi, taču nelikās par to zinis; viņš metās Perijam virsū, spēra, skrāpēja, rāva aiz apkakles, it kā gribētu nožņaugt, nelaidās vaļā, bet Perijs visu laiku izmisīgi centās atgrūst viņu nost...

“Ej prom, muļķi!”

Pēkšņi līdzās parādījās policisti, kas centās paglābt to ne-krietneli, un Kāmegijs pārskaitās vēl vairāk. “Šis cilvēks man uzbruka!” viņš kliedza, balss bija spalga, tā ilgi atbalsojās mūros, kad jau bija iestājies klusums un Perijs stāvēja, drūmi šūpodams galvu.

“Tu esi traks, Kārnegij,” viņš noteica. “Pilnīgi un galīgi nogājis no grauda.”

Tālāk ieliņā atvērās kluba kalpotāju ieejas durvis, un Kār-negijs piemiedza acis, ieraudzījis vēl vienu pazīstamu stāvu. Tas bija Kemps. Ko viņš te dara? Viņš taču nav kluba loceklis. Tomēr tagad noderēs ari viņš. “Šis vīrs man uzbruka!” Alins iesaucās. “Arestējiet viņu!”

“Vai tas ir tiesa?” Kemps jautāja Perijam.

“Jā. Es viņam uzbruku. Viņš mani nokaitināja.”

Kāmegijs smagi elsa, pietvīcis, vēl arvien satraukts, uzvalks bija saņurcīts, spieķis un cilindrs kaut kur pazuduši. Kamēr viņš skatījās apkārt, tos meklēdams, viņam atausa, kādā stāvoklī viņš nonācis un kāpēc Perijs izturas tik samierinoši.

Policisti gaidīja. Kemps pacēla Kāmegija spieķi un sniedza to viņam. Likās, viņš nemaz nesteidzas. Pa ielu nāca vēl kāds policists, garš, lempīgs. Polloks! Alins, pilnīgi apjucis, skatījās viņā.

“Man šķiet, jūs, kungi, pazīstat viens otru,” Kemps beidzot ierunājās.

“Es viņu nepazīstu,” Perijs atteica, un Kāmegijs, atguvis līdzsvaru, dedzīgi māja ar galvu, steigdamies piekrist.

“Nekad mūžā neesmu viņu redzējis.”

Iejaucās viens no robežapsardzes policistiem. “Šis nosauca viņu par Kārnegiju.”

Piebalsoja arī otrs: “Es nācu no staļļiem un redzēju Kārnegiju uzbrūkam Perijam.”

“Tas nav tiesa!” Kāmegijs iekliedzās. “Nav tiesa!”

“Ir gan,” policists palika pie sava.

“Tas nekas,” garlaikoti sacīja Kemps. “Es visu dzirdēju. Jūs, puiši, vediet Periju uz kazarmām. Bet jums, Kārnegija kungs, būs jānāk mums līdzi. Vajadzēs sniegt dažus paskaidrojumus.”

“Par ko? Es nedarīšu neko tamlīdzīgu! Kā jūs uzdrošināties!”

Taču Kemps uzdrošinājās. Nelikdamies dzirdam Kārnegija iebildumus, viņš lika Pollokam nekavējoties aizvest bijušo zelta raktuvju inspektoru uz policijas pārvaldi. Viņš ievēroja, ka šoreiz seržants tiešām ir kā valodu zaudējis. Viņš bija spēlējis uz visu banku un, cik redzams, laimējis, un tagad viņam, šķiet, bija grūti to aptvert.

Kemps devās uz staļļiem pēc sava zirga, joprojām prātodams par Polloka apjukumu.

“Nu, velns parāvis! Tas blēdis pats droši vien nemaz neticēja, ka viņam izdosies! Tas vienkārši bija pēdējais salmiņš, un viņš ievilka šai spēlītē arī mani!” Kempam visu laiku bija aizdomas, ka šo plānu nav izgudrojis Lenfīlds. Taču viņš bija arī sapratis, ka Kārnegija nervi neizturēs pēkšņu triecienu; tas cilvēks jau bija pārvērties staigājošā rēgā, un ticēt nevarēja nevienam viņa vārdam. Tagad Kemps nemūžam nepieļautu, lai Kāmegijs pazūd no viņa acīm.

Kemps sarauca pieri un nodomāja: nu ir jāiet aprunāties ar Kārnegiju un Periju. Un, ja šoreiz mēs esam trāpījuši desmitnieka, tas ir seržanta nopelns.

Plikpauris zaudēja savu skaisto uzvalku. Viņš atkal bija rupjā audekla praķī, atkal Brisbenas cietumā, taču cīnījās pretī, cik spēdams. Viņš noliedza, viņš meloja, atkārtoja to, ko bija sacījis iepriekš, un galīgi sapinās apgalvojumos, vai pazīst Kārnegiju, kā un kāpēc. Pratināšana sākās no jauna, un vainot tajā varēja to jukušo Kārnegiju. Tagad Plikpauris zināja, ka tās bijušas lamatas un ka tad, ja Kārnegijam būtu pieticis prāta mierīgi iet tālāk, Pe-rijs jau pēc nedēļas būtu brīvs cilvēks. Un viņš tiepās, ka viņam neesot nekāda sakara ar to uzbrukumu. Nekāda. Kārnegiju viņš laikam esot manījis zelta raktuvēs; tāpēc zinot viņa vārdu. Un tai ieliņā viņš esot gribējis Kārnegiju aplaupīt. Kāpēc ne? Izskatījies pēc turīga vīra, un neviena neesot bijis tuvumā. Muļķīgi? Kad visapkārt policisti? Nu jā. Bet viņš neesot apdomājies. Un kas par to?

Plikpauris, nez cik reižu pārcietis pratināšanas un kāvienus, vēl arvien bija ciets rieksts. Polloks bija gatavs vest šurp laivu meistaru vācieti.

Toties Kāmegijs bija izmisis. Pazemots. Viņš pieprasīja, lai visās sarunās būtu klāt viņa advokāts, un šī prasība tika apmierināta, tomēr uz pratināšanas laiku viņam bija jāpaliek apcietinājumā, un tikmēr Džesijs Fīldss bija ticis pie paša satriecošākā reportāžas temata savā karjerā.

“Kurjera” virsraksts pirmajā lappusē vēstīja: “Bijušais zelta raktuvju inspektors apcietināts un tiek pratināts.” Un pilsētā izcēlās neiedomājama kņada. Uzbrukums un slepkavības pie Blek-voteras krika atkal bija sensācija.

Mels atradās tai pašā cietumā, tomēr pēkšņi tika pārcelts uz citu bloku, kad tur atveda Plikpauri. Līdzko izlasījis avīzi, kas slepus tika nodota no rokas rokā, Mels pieprasīja izsaukt savu advokātu.

“Šobrīd mēs vēl neko nevaram darīt,” Lenfīlds viņam sacīja. “Mums ir jānogaida, lai redzētu, kas notiks.”

“Bet es gribu runāt ar Kārnegiju! Es gribu redzēt viņu aci pret aci! Es piespiedīšu to nelieti runāt!”

“Tas nav iespējams. Labākais, ko varat darīt, ir mierīgi gaidīt. Esmu pieprasījis jūsu lietas pārtraukšanu, un, šķiet, prasība tiks apmierināta.”

“Un man jāsēž te. Es neesmu vainīgs! Neesmu izdarījis neko sliktu. Mana dzīve ir izpostīta. Tas nav taisnīgi!”

Viņš jautāja par Emīliju. Gribēja ar viņu tikties. “Vai jūs droši zināt, ka viņa aizbraukusi mājās?”

“Jā, to es jums pateicu jau pagājušajā nedēļā.”

“Kaut jel viņa būtu nogaidījusi!”

“Viloubija kungs, šī jaunā dāma ir izturējusies pret jums kā īsts draugs. Manuprāt, jūs pat nenojaušat, cik briesmīgi Tisingtones jaunkundze jutās, kad viņu fotografēja, kad par viņu rakstīja avīzēs un tenkoja par jūsu attiecībām.”

“Es to saprotu, un man ir ļoti žēl.”

“Neņemiet ļaunā, ka es tā saku, bet to jūs tomēr nesaprotat. Jaunai dāmai no šādām aprindām tas ir kaut kas neizturams — jebkādā sakarā tikt pieminētai avīzēs, kur nu vēl tik nekrietnā veidā, kādā viņa tikusi pieminēta jūsu dēļ. Jūsu vērtības nav salīdzināmas ar viņējām. Par jūsu laipnību viņa ir atlīdzinājusi, uzņemdamās visus liesas izdevumus, un es jums ieteiktu tagad pielikt punktu.”

“Ko jūs ar to gribat sacīt?”

“Dieva dēļ, lieciet viņu mierā! Vai vēl skaidrāk ir iespējams pateikt?”

“Jums viņa patīk?”

“Jā, patīk. Tagad ir visas iespējas, ka jūsu apsūdzība tiks atsaukta, bet, lai kas arī notiktu, — ja jums rūp Tisingtones jaunkundzes labklājība, neuzmācieties vairs viņai.”

“Vai jums šķiet, ka es esmu nekam nederīgs cilvēks?” Lenfīlds pakasīja aiz auss un vērīgi palūkojās savā klientā. “Jus esat tas, kas esat. Tisingtones jaunkundze ir tā, kas viņa ir. Jus neesat viņai līdzvērtīgs. Jūs izdarītu viņai lielu pakalpojumu, ja to saprastu.”

Melam bija daudz laika, lai apsvērtu šo nelūgto padomu. Viņš bija sapņojis par to, kā tiks brīvībā un atkal atradīs Emīliju, bet tagad pamazām atskārta, kādas sapņu pilis cēlis. Tomēr viņš joprojām mīlēja Emīliju. Kā lai viņš spēj atteikties no šis mīlestības? Emīlija bija visa viņa pasaule. Kas tad palika pāri? Mels bija uzrakstījis viņai garu vēstuli, kurā atvainojās, ka sagādājis šīs nepatikšanas, pateicās un, rakstot juzdamies drošāks, nekā būtu juties sarunā aci pret aci, sacīja Emīlijai, cik ļoti viņu mīl un cik viss būs brīnišķīgi, kad viņi atkal būs kopā. Bet kā lai šo vēstuli tagad nosūta? Mels sapņoja par Emīlijas piemīlību un tīro sirdi un ieraudzīja pats sevi; to, kas viņš bija, — klaidonis, kurš nav cienīgs sekot viņai pa pēdām.

Kad ieradās Polloks un uzdeva viņam aizvien jaunus jautājumus, kas visi bija paredzēti, lai iedzītu lamatās Kārnegiju, Meļa atbildes bija trulas, bez intereses. Viņam bija vienalga.

Seržants jutās pārsteigts. “Kas noticis? Tevi taču var attaisnot!”

“Un kam tur kāda daļa? Jūs, nelieti, gribējāt mani pakārt!”

“Es tikai darīju savu darbu. Atceries, es centos tevi pasargāt, bet tu no manis aizmuki. Toties tavs draugs Hiljers palika tavā pusē. Viņš man krietni sadeva, aizstāvēdams tevi.”

“Un kur viņš ir tagad?”

“Mēriboro. Vada muitas kantori.”

Tobrīd šīs ziņas Melam neko daudz nenozīmēja, bet vēlāk viņam prātā ienāca kāda doma. Viņš nevar rakstīt Emīlijai, bet var aizrakstīt vismaz Klaivam. Pajautāt, kā viņai klājas... apvaicāties par viņu... abi taču dzīvo vienā pilsētā. Mīļā Emīlija!

Kopā ar visiem četriem kameras biedriem Mels paklausīgi nostājās rindā, kad tika atslēgtas restotās durvis, un šļūcošiem soļiem pievienojās simtiem citu cietumnieku, kas devās uz ēdnīcu. Viņu vairāk nomāca paša domas nekā cietuma kārtība.

Kārnegija jurists bija īss, drukns vīriņš ar tuklām rokām, ar kurām nemitīgi plikšķināja pa Kempa rakstāmgaldu, elsdams un puzdams, un stāstīdams, kāds apvainojums tas esot smalkam, godīgam džentlmenim, ja viņš tiekot sagrābts uz ielas kā tāds prasts noziedznieks. Jurists draudēja iesniegt tiesā sūdzību par nelikumīgu arestu. Viņš brīdināja — Kemps šai pilsētā esot ieradies tikai nesen un tāpēc viņam vēl būšot jāielāgo, ka pret džentlmeni, un vēl Kāmegija kungu, te nedrīkst tā izturēties. Viņš piesauca draugus augstos amatos, tie necietīšot, ka pret labu, krietnu cilvēku tiekot vērsta tāda patvaļa, un viņš turpināja tikmēr, līdz pat Kārne-gijs, kurš nelaimīgs sēdēja pie Kempa galda, sāka kļūt nemierīgs. Viņš jau redzēja, ka tam visam nav nekādas jēgas.

Pēdīgi Kemps, uz kuru šī runa nebija atstājusi nekādu iespaidu, lūdza juristu apsēsties.

“Pirmām kārtām, ser, jūsu klients nav arestēts, kā pats acīmredzot domā; viņš vienkārši ir aizturēts uz nopratināšanu. Jums bija laiks, lai aprunātos ar savu klientu, tāpēc jūs noteikti zināt, ka šī ir ļoti nopietna lieta.”

“Neko tamlīdzīgu viņš nezina!” iesaucās Kārncgijs. “Man nav ne jausmas, kāpēc es atrodos šeit!”

“Jums nav ne jausmas? Tas mani pārsteidz. Bet, lai visi klātesošie beidzot saprastu, kas te notiek, es paskaidrošu: jūs, Kār-negija kungs, esat aizturēts, pamatojoties uz aizdomām par vainu slepkavībās un laupīšanā, kas notikusi pie Blekvoteras krika Mēriboro tuvumā.”

Jurists apjucis šūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem. “Cik nejēdzīgi! Tā nevar būt taisnība!” Viņš apcirtās pret Kārnegiju. “Viņi nedrīkst tā ar tevi izrīkoties, Aliņ. Nedrīkst! Tas ir nejēdzīgi!” Viņš stomījās, un Kemps nojauta, ka nekas vairāk Kārnegija juristam nav pa spēkam.

“Skaidrs, ka tas ir nejēdzīgi!” Kārnegijs strupi noteica. “Es vēlos nekavējoties doties prom no šejienes.”

“Visam savs laiks,” Kemps sacīja. “Pie mums apcietinājuma ir kāds vīrs, pazīstams noziedznieks, kurš, kā mums tagad ir pamats domāt, ir piedalījies šai noziegumā un, kā mums arī ir pamats domāt, ir jūsu līdzzinātājs, Kārnegija kungs.”

“Tie ir meli!”

“Nekas nevarētu būt tālāk no patiesības,” apjucis atbalsoja jurists.

“Redzēsim. Divi policisti gaida, kad varēs nopratināt jūsu klientu, ser. Viens no maniem inspektoriem un kāds Mēriboro seržants, kuru Kārnegija kungs pazīst.”

“Es neļaušu, lai mani pratina, un nekādā ziņā nerunāšu ar Polloku! Tā jau atkal ir spīdzināšana; ar to esmu samierinājies pārlieku ilgi.” Kāmegijs piecēlās. “Es vēlos iet prom.”

Kemps izlikās viņu nedzirdam. Izgājis no kabineta, viņš deva rīkojumus inspektoram un Pollokam. “Vairs nekādas auklēšanās! Metiet viņam acīs visu, ko zināt. Perija liecība tagad ir baltiem diegiem šūta. Atkārtojiet uzbrukuma aprakstu tā, kā jūs to redzat, līdz tam brīdim, kad Perijs aizved laivā zeltu. Tā, it kā jums visu būtu izstāstījis Perijs pats. Pieminiet Grifena lietu; tas krietni pārbiedēs viņa juristu.” Kempa tonis bija ass. “Ļaudis runā par lielo zelta laupījumu, bet tur gāja bojā trīs vīri. Neaizmirstiet to! Nojauta man vēsta, ka šie divi bija sazvērējušies; jūsu uzdevums ir to izdibināt.”

Viņš pievērsās inspektoram. “Kārnegijs ir glums; lai pratināšanu vada Polloks, bet jūs ieklausieties katrā vārdā. Nogurdiniet to nelieti. Man vienalga, cik laika tam vajadzēs.”

Alins centās atvairīt vētru, kas sabiezēja ap viņu. Šai telpā bija jūtami draudi, ļaunāki par jebkuru murgu, un viņš lūdzās, lai jurists dara galu šīm apsūdzībām un meliem, taču tas nelga nejaudāja neko vairāk kā vien piedāvāt mierinājumu, sakot Aliņam, ka nu vairs nebūšot jācieš ilgi. Tās neesot apsūdzības, tie esot tikai jautājumi. Alins atkliedza, ka tā tas neesot vis.

“Sasodītais muļķi, vai tu tiešām nesaproti, kas te notiek? Mani grib ar viltu iesēdināt cietumā! Tur jau ir divi noziedznieki. Perijs un Viloubijs; viņi to izdarīja! Nevis es. Es tiku ievainots!”

“Tātad tagad jūs atzīstat, ka viens no noziedzniekiem bija Perijs?” inspektors rāmi jautāja.

“To es neesmu teicis. Kā lai es to zinu?”

Jautājumi nāca viļņiem, kā nelabums, un visu laiku viņi atgriezās pie Perija un pie tā, ko Perijs viņiem teicis, apgalvoja, ka Kārnegijs pazīstot Periju, tas esot noskaidrots, tad kāpēc viņš par to melojis? Un Perijs bijis kopā ar viņu arī zelta raktuvēs.

“Ne jau ar mani,” Kārnegijs činkstēja. “Nē. Nekad. Nekad agrāk es neesmu viņu redzējis. Tas nav izturams. Es nejūtos labi. Man vajag ārstu.”

Tika atnesta tēja un biskvīti un iedegtas lampas. Abas sejas rakstāmgalda pretējā pusē šķita ērmīgi palielināmies un tad sarūkam, un Aliņam bija jānovēršas. Viņš vēlējās, kaut jel spētu noģībt vai notēlot ģīboni, taču nespēja pat to.

Polloks atzvila krēslā. “Kā jūs varat sacīt, ka Viloubijs tur bija, ja Perijs apgalvo, ka viņš tur neesot bijis?”

“Perijs ir sajaucis. Viņš zina, ka Viloubijs tur bija.”

Alins dzirdēja, kā jurists spēji iesēcas un noliek uz galda savas tuklās rokas ar neglītu rubīna gredzenu pirkstā. “Man liekas, šodienai nu pietiks.”

Bet Polloks palika nelokāms. “Ja nepabeigsim šo sarunu tagad, jūsu klients būs jāatstāj te pa nakti.” Viņš paskatījās uz Aliņu. “Kamerā.”

Alins sēdēja, satvēris galvu rokās, kamēr viņi par to strīdējās, bet tad iejaucās inspektors. “Mani interesē viens. Zelts. Perijs apgalvo, ka esot bagāts vīrs. Viņš tikai smejas un stāsta, ka varot atļauties labākos advokātus, kādi vien šai zemē atrodami. Kāds ir jūsu finansiālais stāvoklis, Kārnegija kungs?”

“Kāds tam sakars ar mani?”

“Spriežot pēc Perija liecības, diemžēl diezgan liels. Šķiet, lietas izskatīšana būs ārkārtīgi ilga; šādās reizēs tā parasti notiek. Perijs stāsta, ka Viloubijs nav piedalījies uzbrukumā. Bet Perijam bija kāds līdzzinātājs. Tas, ka viņš jūs pazīst, norāda uz jums, Kārnegija kungs, un jūs viņam atmaksājāt, apliecinādams, ka pazīstat viņu. Kāpēc jūs viņam uzbrukāt, Kārnegija kungs?”

“Es neuzbruku. Jus dzirdējāt, viņš pats teica, ka es neuzbruku.”

“Mums ir liecinieki...” sausi noteica inspektors.

Jautājumi turpinājās. Alins juta, kā pamazām sabrūk. Viņš apraudājās — nevis aiz pašnožēlas, bet aiz dusmām par to, ka Perijs ir bagāts, ka Perijs visu izpostījis aiz tīrās alkatības. Perijs ir vainīgs, ka viņš nonāks tiesā — nevis kā aizturētais, bet gan kā apsūdzētais. To Kārnegijs tagad saprata un sarāvās Šausmās. Viņš iešņukstējās. Viņa jurists, šis muļķis, vairāk ieinteresēts nekā izbijies, veltīgi smilkstēja apkārt, kamēr abi vīri bargām sejām deva Kārnegijam triecienu pēc trieciena, piesauca nošautos vīrus, piesauca viņa ierēdni Teiloru, labu un godīgu cilvēku, kam bijusi sieva un trīs bērni, un Alins atkal ieraudzīja savu murgu — tos vīrus, kuri klusu murmina viņa istabā, un apjēdza, ka pārējie, kas stāvējuši vīriem līdzās, bijuši viņu bērni. Viņš bija lasījis, ka nošautajiem apsargiem un Teiloram kopā palikuši deviņi bērni, un bija redzējis tos bērēs. Šie bērni, kas tur bezcerīgi stāvēja blakus atraitnēm...

“Es viņus nenošāvu!” Alins iekliedzās. “Ticiet man! Es viņus nenošāvu! Viņus nošāva Perijs. Un pēc tam ievainoja mani. Zelts ir pie viņa. Līdz pēdējai kripatai!” Alins sagrāba juristu aiz rokas. “Pasaki viņiem! Man nav nekā. Tu to zini. Tu esi mans brālēns! Tu zini, ka esmu izputējis. Pasaki viņiem... Man ar to nav nekāda sakara. Kā gan es spētu izdarīt ko tādu?”

Abi policisti klusēdami sēdēja, kad raudošais vīrietis sabruka sava jurista rokās, joprojām lūgdamies, lai brālēns paskaidro, lai iestāsta viņiem, ka tas viss nav tiesa, ka viņš ir upuris, — vai tiešām viņi to nesaprot?

Nākamās dienas Aliņa juristam — viņa brālēnam Džordžam, vēl vienam Kārnegijam, — pagāja pilnīgā apjukumā. Viņam nepietika ne prasmes, ne dedzības, lai strādātu ar šādu krimināllietu, viņš nebija pieradis pie trokšņainiem reportieriem un šausminājās par to, ka paša ģimenes vārds tiek iemīts dubļos.

Džordžs bija pārskaities uz Aliņu — kā brālēns bija drīkstējis ievilkt viņu tādās nepatikšanās? Ja Džordžs būtu saņēmis kaut vai mazāko mājienu, kāpēc Alins aizturēts, viņš ļoti veikli būtu atrunājies. Diemžēl citi juristi, pie kuriem Džordžs vērsās Aliņa vārdā, bija daudz apķērīgāki par viņu un visi kā viens bija aizņemti.

Beidzot Džordžs nolēma apmeklēt Džonu Kārnegiju, lai apspriestu ar viņu šīs nopietnās apsūdzības un ieminētos arī par delikāto jautājumu — honorāru; visi radi zināja, ka naudasmaks ir Džona rokās. Tomēr Džordžam sašļuka dūša, ieraugot verandā divus vīrus. Viņš bija cerējis aprunāties ar Džonu zem četrām acīm. Vēl ļaunāk: abi vīri, kas viņu drūmi sveicināja, bija mācītājs Trimbls un Džona dēls Toms, diezgan neaptēsts puisis.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad Toms pārtrauca pieklājīgo tērzēšanu un paziņoja, ka tagad vajagot — kā viņš izteicās — ķerties vērsim pie ragiem.

“Pirmām kārtām mans tēvs uzskata, ka Aliņam patlaban draud tiesa saistībā ar bankrotu, un mēs ļausim viņam tā domāt. Nevēlos, lai šī lieta tiktu apspriesta, viņam dzirdot.”

“Piekrītu.” Džordžs Kārnegijs pamāja ar galvu.

“Un viņš nekādos apstākļos ne pilnīgi, ne daļēji nesegs mana tēvoča tiesas izdevumus.”

Džordžs sērīgi paraustīja plecus, prātodams, pie kura radagabala tad lai vēršas.

“Tomēr es priecājos, ka tu atbrauci, Džordž. Kas īsti notiek, velns parāvis? Vai tajās apsūdzībās, par kurām visi runā, ir arī kāda daļa patiesības? Vai vari izskaidrot man būtību? Tā padarīšana izklausās galīgi ārprātīga.”

Džordžs pēc labākās sirdsapziņas izklāstīja lietu un tās sarežģījumus un pieminēja nelaimīgās atzīšanās, ko izteicis ne vien otrs apsūdzētais Perijs, bet arī Alins pats; reizē Džordžam bija jaciņās pretī Toma niknajām piezīmēm par jurista lomu visā, kas notiek. Šim zaļknābim, šim iznirelim bija viegli mētāties ar lētiem un vieglprātīgiem padomiem, ka Džordžam būtu vajadzējis darīt to un to, lai aizstāvētu tēvoci; beidzot Džordžs iebilda, ka šī krimināllieta viņam iemānīta ar viltu.

“Ir velti vainot mani,” viņš asi noteica. “Man nebija ne jausmas, ka pret Aliņu pastāv kādas aizdomas. Es biju satriekts. Tas viss ir pārāk baismīgi. Parasti es nenodarbojos ar krimināllietām.”

“Bet tu taču dabūsi viņu laukā? Lieta noteikti ir safabricēta. Viņš ir no Kārnegiju dzimtas! Tāds skandāls var aptraipīt ģimeni uz vairākām paaudzēm!”

“Tad ģimenei arī ir man jāpalīdz. Ja negribat, lai viņu iesēdina cietumā par slepkavību, jums būs vien jāsavāc nauda. Man ir vajadzīgs advokāts — ja nevaram dabūt vietējo, tad no Sidnejas. Tu nevari gaidīt, ka es pats uzņemšos šo nastu; es to nejaudāju.”

“Tev tas jādara. Velns rāvis advokātus! Tu pazīsti tēvoci Aliņu un zini, ka viņš nebūtu spējīgs piedalīties tik briesmīgā noziegumā!”

Džordžs klusēja. Toma izturēšanos viņš ņēma Jaunā. Viņš zināja, ka Alins pats iekūlies šajā likstā, ka viņa atbildes uz policistu jautājumiem nopietni pasliktinājušas stāvokli; Džordžs baidījās no ieilgušas prāvas. Kārnegiju vārds jau tagad bija iemīts dubļos, bet būs vēl daudz ļaunāk, pirms viss būs beidzies.

Saudzīgi ierunājās mācītājs. “Vai es drīkstētu ko bilst?”

“Katrā ziņā!” Džordžs sacīja. Vismaz Trimbls bija ļāvis visu izskaidrot, nepārtraukdams viņu.

“Džordž, vai jūs teiktu, ka Alins ir vainīgs?”

“Skaidrs, ka nav!” nošņāca Toms.

Džordžs palūkojās pār verandas margām uz augstajiem, rāmajiem eikaliptiem, kas auga pie vārtiem kā stāvēdami sardzē, dzirdēja kuravongas svilpienu un atbildes saucienu kaut kur tālumā. “To nevaru noteikt es.”

“Mēs visi meklējam Tā Kunga patiesību, Džordž. Cita ceļa nav. Man tomēr jājautā, vai jūs aizstāvat vainīgu vai nevainīgu cilvēku. Par to jums vajadzētu būt skaidrībā.”

“Kāda tur starpība? Man viņš jāaizstāv tik un tā. Vai jūs to nesaprotat?”

“Tad es mudināšu jūs noslīgt ceļos un lūgt, lai Tas Kungs sūta mums patiesību.”

Nedz Džordžs, nedz Toms nebija tādā noskaņojumā, lai skaitītu lūgšanas, taču mācītājs Trimbls drīz panāca, ka viņi nometās ceļos un noskaitīja tēvreizi, kam sekoja kaislīgs lūgums, lai Dievs atklāj patiesību; mācītāja balss pieņēmās spēkā līdz kliedzienam — tieši pirms tam, kad viņš pievērsa Tā Kunga uzmanību Džor-džain.

“Ļauj Savam kalpam runāt! Jēzus vārdā, Džordž, runājiet! Mūs spēs mierināt vienīgi patiesība. Tam Kungam jūs neuzdrīkstēsieties melot. Tev nebūs nokaut, saka Tas Kungs, un kurš iedrošināsies Viņam nepakļauties? Tev nebūs zagt, saka Tas Kungs — jums, Džordž. Vai Viņa kalps Alins ir pārkāpis šos baušļus?”

“Jā, ir, un lai Dievs stāv mums klāt,” Džordžs izdvesa. “Ko lai mēs tagad darām?”

“Āmen,” mācītājs Trimbls uzvaroši noteica, piecēlās kājās un notrauca no biksēm putekļus.

Piecēlās arī abi pārējie, un Toms no sola paņēma tabakas paciņu. “Tas tik ir vareni! Ko lai tagad iesāk?”

Mācītājs to zināja. “Ir tikai viens ceļš. Aliņam ir jāatzīstas Tam Kungam un saviem apsūdzētājiem. Viņam jālūdz piedošana, kamēr vēl ir laiks. Es zinu, ka Džordžs nav viegli nonācis pie šāda secinājuma, un, klausoties jūsu stāstā, Džordž, viegli nebija izšķirties arī man.”

“Tomēr Džordžam ir jāuzņemas aizstāvība,” tiepās Toms, bet mācītājs Trimbls viņam nepiekrita.

“Tiesu spriež Tas Kungs. Džordžs nedrīkst rīkoties ar viltu. Pārāk daudzas mūsu tiesas ir patvērums grēciniekiem. Noziedznieki melo, dod nepatiesu zvērestu, cīnīdamies par savu brīvību, un maksā juristiem, lai tie atbalstītu šos melus un palīdzētu sagrozīt Dieva patiesību savtīga mērķa labad. Daudzi jūsu amat-braļi, Džordž, upurē savu dievbijību uz maldināšanas altāra. Jums nav jāpārvēršas par grēcinieku — pat ne tādēļ, lai glābtu savu dārgo brālēnu.” Mācītājs nolieca galvu. “Lai notiek Dieva prāts!”

“Jūs domājat, ka viņam būtu jāatzīstas noziegumā?” Džordžs čukstēja, tramīgi skatīdamies uz Tomu.

“Ja viņš ir vainīgs, viņam ir jāatzīstas. Citas izejas nav."

Toms uzmanīgi klausījās. “Tādā gadījumā viss šis tracis drīz būtu galā, vai ne?”

“Bet viņu pakārtu!” iebilda Džordžs.

Toms paraustīja plecus. “Pēc tevis teiktā, Džordž, viņš ir iekritis. To maitasgabalu pakārs tik un tā. Atvainojiet par izteicienu, mācītāja kungs.”

Trimbls piedodot pamāja. “Mums ir jādodas turp, Džordž, abiem. Mēs satiksimies ar Aliņu un kopīgi lūgsim Dievu. Mēs stiprināsim viņa ticību Tam Kungam, jo tieši tā šim nabaga cilvēkam tagad vajadzīga visvairāk. Viņam ir jāpasaka patiesība, visa patiesība, neņemot palīgā juridiskas viltības, jo Dieva mīlestība un mūsu mīļotais Kungs nekad nepametīs grēcinieku, kurš nožēlojis savus grēkus. Mēs visi esam Tā Kunga rokā.”

Policijas pārvaldē klīda valodas — Kārnegijs atzinies un izstāstījis, kā nolīdzis Plikpauri Periju uzbrukumam, vēl aukstasinīgākam nekā tā sazvērestība, kuru savā laikā bija izperinājis cits zelta raktuvju inspektors Grifens. Visi runāja par neatlaidību, ar kādu rīkojies Polloks, tas lauku seržants, kurš pat atteicies pakļauties priekšniecībai, lai tikai novestu šo izmeklēšanu līdz galam; tagad nu gan viņš noteikti saņems paaugstinājumu. Lielu jautrību izraisīja sačukstēšanās par to, kā policijas priekšnieks Kemps izspēlējis varenu triku, lai savestu kopā Periju un Kārnc-giju tādā brīdī, kad abi nezinājuši, ka tiek novēroti. Policisti, kas savām acīm bija redzējuši šo ainu un abu ļaundaru kautiņu, zvērēja, ka tā esot tīra patiesība.

“Un tad spēlīte bija zaudēta,” viņi stāstīja. “Dieva vārds, lai gan tas Kemps liekas gauss un urķīgs, patiesībā viņš ir slīpēts zellis. Un šis notikums ir krietni spodrinājis viņa pogas.”

Bet kur bija zelts? Cik noprotams, to nezināja neviens.

Kas notika ar Viloubiju? Viņa juriskonsults jau bija iestaigājis taciņu uz Kempa kabinetu, prasīdams, lai tiek atceltas visas apsūdzības pret Soniju, un šķita pilnīgi droši, ka Kemps piekritīs, līdzko būs parakstītas un apzīmogotas abu jauno apsūdzēto liecības.

To ņēma vērā ari jātnieku policija. Aiz žēluma pret Viloubiju policisti nolēma palīdzēt. Viņi nosūtīja telegrammu uz Šinšilu seržantam Molonijam, kas bija sagūstījis Soniju.

Kemps augšstāvā centās tikt galā ar nepadarītu darbu kalniem, kas bija sakrājušies pāris pēdējās, rosības pilnajās dienās. Pēkšņa vēja brāzma aizpūta pa gaisu dažas dokumentu lapas; Kemps piecēlās no grozāmā krēsla, lai aizvērtu logu, un brīdi pakavējās pie tā, nolūkodamies mijkrēslī, kur, gluži kā neredzamas rokas iedegtas, mirdzēja gāzes laternas. Pamanījis garu, lempīgu stāvu, kas šķērsoja ielu, viņš nopūtās. Cerams, Pollokam šoreiz būs ziņojams kaut kas noteikts. Kad Kāmegijs bija atradis glābiņu reliģijā un atklājis visu nožēlojamo sazvērestību, arī Perijs bija atzinis savu lomu tajā, taču vēl arvien nekļuva skaidrs, kur palicis zelts un simtiem mārciņu angļu banknotēs un Austrālijas sovrinos. Kur ir laupītāju guvums? Ko viņi ar to izdarījuši?

Kemps joprojām stāvēja turpat, kad ienāca Polloks. “Nu?”

“Pagaidām nekā. Perijs apgalvo, ka darījis tieši tā, kā viņam likts. Zeltu un naudu viņi sasvieduši maišeļos. Kārnegijs palīdzējis viņam aiznest maišeļus uz laivu. Viņš ar visu laupījumu aizīries pār upi — tieši tā, kā es nojautu, — uz turieni, kur gaidījis viņa zirgs.”

“Pēc tam kad ievainojis Kāmegiju?”

“Jā. Plikpauris ir traki pārskaities uz Kāmegiju. Tagad nožēlo, ka nav viņu nošāvis un laidies prom viens pats. Gaudo un činkst. Bet nekādas nožēlas par nošautajiem vīriem, itin nekādas. Kārnegijs droši vien kliedza uz viņu kā aizkauts... Plikpaurim bija pieteikts tikai izlaist lodi caur delma mīkstumu, nevis sašķaidīt visu roku.”

Kemps drūmi pasmaidīja. “Šaušanas brīdī laikam būs šaubījies.”

“Jā. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc Kārnegijs ir uz viņu tik nikns. Turklāt Kārnegijs nedrīkstēja nekur rādīties ar laupījumu, tāpēc Plikpaurim tika uzdots aizvest to uz pilsētu. To viņš arī izdarīja. Aizjāja pa otru upes krastu un netraucēti pārcēlās pār upi ar prāmi.”

“Tā tas varētu būt. Vienkāršs jātnieks, kas ceļas pār upi kopā ar citiem. Un tālāk?”

“Perijs klausīja rīkojumam un apraka laupījumu zem Kār-negija mājas.”

“Žēlīgais Dievs! Vai esat jau licis to pārmeklēt?”

“Jā. Nosūtīju telegrammu uz iecirkni. Droši vien viņi patlaban tur rok laternas gaismā. Starp citu, Plikpauris stāsta, ka viņam likts dažas nedēļas nekur nerādīties, līdz noklust troksnis. Pēc tam viņam bija jāiet uz Kārnegija māju, atkal nakts tumsā, lai abi varētu sadalīt guvumu. Bet tas neizdevās. Plikpauris atgriezās darbā piestātnē, dzērumā sakāvās un tika cietumā.”

“Tas nozīmē, ka zelts palicis pie Kārnegija.”

“Tā iznāk. Kārnegijs pieteicis, lai Perijs nekādā ziņā necenšas viņu satikt līdz pat norunātajai naktij, tāpēc Plikpauris nespēja paziņot savam pāriniekam, kur atrodas. Viņš domāja, ka laupījums ir drošībā; vajadzēja tikai izciest sodu un pēc tam ierasties pie draudziņa pēc savas daļas.”

“Bet Kārnegijs nevarēja atļauties ar viņu dalīties.”

Polloks iesmējās. “Tikai ne ar Periju! Ja pats negribēja dabūt galu. Nav brīnums, ka Plikpauris, sēdēdams cietumā, plātījās ar savu bagātību.” Polloks atbalstījās pret palodzi, bet Kemps atkal apsēdās pie rakstāmgalda. “Tomēr viens vēl joprojām nav skaidrs. Kārnegijs apgalvo, ka savu mūžu neesot redzējis tos mai-šeļus. Ka Plikpauris neesot izpildījis savu līguma daļu. Viņš gaidījis un gaidījis, bet Plikpauris neesot atnācis. Viņš esot piekrāpis Kāmegiju.”

“Redzēsim. Ceru, ka zelts joprojām ir tur. Kārnegijs varēja to pārvietot citur.”

Seržants pamāja. “Ari es ceru, ka tas ir turpat. Plikpaura stāsts izklausās pēc patiesības. Tagad viņam nav ko zaudēt. Viņš zina, ka viņu gaida cilpa. Bet tas nolādētais Kārnegijs laikam domā tā: ja atzīsies, turklāt pats nebūdams nevienu nošāvis, tad varbūt tiks cauri ar vieglu sodu.”

“Kā viņš nācis uz tādām domām?”

“Ticēdams Dievam. Viņš daudzina, ka laupījumu neesot redzējis ne acīs, tāpēc viņu nevarot apsūdzēt laupīšanā.”

Kemps sadrūma. “Sasodīti labs iemesls, lai slēptu zeltu! Iznāk, ka viņš par to neko nezina.”

“Tā viņš spriež. Kamēr mēs okšķerējamies apkārt, zelts var palikt slēptuvē, līdz šī spīdzināšana, kā viņš to dēvē, mitēsies. Viņš var atļauties gaidīt.”

“Un Viloubijs? Tur nu Kārnegijs nepārprotami melo. Savā stāstā viņš gan cenšas iepīt arī kādu patiesības kripatu. Dažreiz atceras Viloubiju, bet, kad sākam izskatīt visus notikumus no jauna, aizmirst viņu atkal. Toties pārsteidzošā kārtā patiesību saka Plikpauris. Viņš apgalvo, ka tas dumjais Viloubijs par to visu nezinot nenieka.”

“Viņš saka — Viloubijs pataisīts par grēkāzi, jo Kārnegijs gribējis dot policijai darbu.”

“Viloubijs to atkārto visu laiku.”

“Kā gan citādi? Bet klausieties tālāk: mūsu Plikpauris man teica, ko to puiku nemaz neesot redzējis. Tikai dzirdējis, ka ap rītausmu kāds aizjāj prom. Un tas viņam bijis pa prātam. Ir jau diezgan grūti nošaut divus vīrus, kur nu vēl trīs...”

“Divus!”

“Es jau domāju, ka tas jums patiks. Viņš ir nošāvis tikai sargus. Kārnegijs iešāvis mugurā Teiloram.”

“Melīgais nelietis!”

Polloks saviebās. “Dievam tas nepatiks, Kārnegija kungs.”

Nākamajā pēcpusdienā Mēriboro policija ziņoja Kempam, ka ir izrakņāta katra zemes pēda zem Kārnegija mājas un ap to, lidz pat īpašuma robežām, kā arī sīki pārmeklēta pati māja, taču nekas nav atrasts. Kemps zaudēja pacietību un lika savam vietniekam iet un nopratināt Kārnegiju.

“Netērējiet ar viņu laiku! Pasakiet, ka mēs zinām: viņš ir nošāvis Teiloru, un pie viņa ir nozagtais zelts un bankas nauda. Lieciet viņam saprast, lai tagad labāk skaita pātarus, jo tiks notiesāts uz nāvi. Tāpēc lai izkrata sirdi un atklāj, kur atrodas laupīšanas uzbrukumā iegūtā manta. Tā ir jāatdod likumīgajiem īpašniekiem.”

Vēlāk vietnieks atgriezās un ziņoja, ka iecere nav izdevusies. “Viņš joprojām apgalvo, ka neesot nevienu nošāvis un nezinot, kur ir nauda. Vai zelts.”

“Nu labi, lai pagaidām paliek. Kad tā diena nāks tuvāk, viņš sāks runāt. Tad, kad apjēgs, ka viņu tiešām gaida karātavas. Varbūt viņš vēl nav to sapratis.”

Taču Alins Kārnegijs vairs netika pratināts. Vairs nejuta bailes un pazemojumu. Vairs nenīka cietuma kamerā. Rītausmā, kad dārdot vērās vaļā dzelzs durvis, viņš tika atrasts savā cellē miris, pakāries virvē, ko bija savijis no matrača pārvalka un piesējis pie loga restēm. Alins Kārnegijs bija nolēmis, ka labāk riskēs stāties Tā Kunga vaiga, nevis tiesas priekšā.

Viņi visi sēdēja vienā cietumā. To uzzinājis, Plikpauris smējās locīdamies. Pat sameklēja pagalmā Viloubiju.

“Vai tu zini, ka tas nekrietnelis mēģināja uzvelt man vainu parTeilora nošaušanu? Es tak viņu nenošāvu.”

“Nu un tad?” Mels nikni attrauca. “Tu nošāvi divus pārējos. Un taisījies uzvelt vainu man.”

“Ne jau es, čomiņ, bet Kārnegijs. Es nekad neesmu teicis, ka tu tur biji. Esmu izdarījis tev pakalpojumu. Man liekas, tev vēl vajadzētu man pateikties. Es viņiem sacīju, ka tu biji tikai grēkāzis. Tas nolādētais Kārnegijs vienkārši palaida policiju tev pa pēdām. Tu esi attaisnots, čomiņ.”

“Tad kāpēc es kvernu te? Tu melo, Perij. Kāpēc lai tu tā censtos manis dēļ?”

“Tāpēc, ka gribu, lai arī tu izdari pakalpojumu man. Tagad tu esi mans parādnieks. Džimijs Makfersons ir prom uz salas. Viņam iedeva piecus gadus.” Plikpauris aizveda Melu sānis un čukstēja: “Kad ar mani būs cauri, nogādā viņam ziņu. Pasaki, ka es nomiru bagāts. Ka man veicās labāk nekā viņiem visiem.”

“Ko tu tur murgo?”

“Neko,” Perijs norūca. “Tikai nodod viņam ziņu. Un, pirms iesi prom, dabū man drusku tabakas.”

Diena nebeidzami vilkās garumā, kamēr Mels mocījās šaubās par to, vai tiešām ir attaisnots. Naktī viņam uzmācās nepacietība un dusmas. Viņš spārdīja kameras durvis, kliedza, lai uzraugi laiž viņu ārā. Tie nelikās ne zinis un ļāva, lai kameras biedri piedraud Melu piekaut, ja viņš neturēs muti.

Nākamajā dienā Lenfīlds piedalījās kādā tiesas prāvā, tomēr nebija piemirsis Viloubiju. Viņš nosūtīja savu sekretāru atvainoties.

“Lenfīlda kungs nevēlējās, lai jūs paliekat cietumā kaut vai minūti ilgāk, nekā nepieciešams,” sekretārs paskaidroja. “Policija ir atsaukusi apsūdzību, un jūs esat brīvs.”

“Viss ir galā?” Mels izdvesa, aizraujoties elpai, kad smaidošs uzraugs slēdza vaļā durvis. “Vai jūs to droši zināt?”

“Jā, ser.”

“Ak, lai Dievs jūs svētī! Un, lūdzu, pateicieties savam priekšniekam manā vārdā!” Iedams līdzās sekretāram pa akmens gaiteņiem, Mels gandrīz dejoja — cauri pa durvju durvīm un laukā pagalmā. Tad viņš kaut ko atcerējās. “Paklausieties, vai jūs varētu dabūt man mazliet tabakas? Apsolīju vienam cietumniekam...”

“Protams. Lenfīlda kungs lika man par jums parūpēties. Diemžēl jums brītiņu būs jāpagaida šeit, līdz nokārtošu dokumentus, bet pa ceļam es atnesīšu jums tabaku.”

Pagalms bija mazs un kails, gluži kā dziļa akmens kaste, ar aizbultētiem vārtiem divās pusēs, bet virs galvas pletās zilgme, un Mels nopūtās. Bija skaista diena. Patiesi skaista diena.

Pirms Mels sasniedza vārtus, kurus uzraugs jau slēdza vaļā, atgriezās sekretārs.

“Viloubija kungs! Lūdzu, piedodiet! Esmu tik satraukts, ka man ir tas gods nokārtot jūsu atbrīvošanu, tāpēc gandrīz piemirsu. Man jānodod jums vēstule.”

Mels to piesardzīgi paņēma. Ieraudzījis akurātu, glītu rokrakstu, viņš nosprieda, ka vēstule ir no Emīlijas. No kā gan cita? Par spīti priekam, ko izraisīja šī ziņa, viņš ar savām lielajām, neveiklajām rokām atvēra aploksni tik rūpīgi, cik vien spēdams, pūlēdamies neieplēst papīru vairāk, nekā nepieciešams... taču vēstule bija no Klaiva. Atbilde uz Meļa paša vēstuli. Mels steigšus izlasīja pēdējās rindiņas, cerēdams, ka tur būs sveicieni no Emīlijas, tomēr nebija. Lai nu kā — cik laipni, ka Klaivs atrakstījis, viņš samierinājies nodomāja.

Klaivam esot prieks dzirdēt, ka Melam klājoties labi. Klaivs esot pārliecināts, ka ar Lenfīlda kunga palīdzību Mels drīz tikšot atbrīvots, tāpēc cerot ar viņu tikties, kad viss būšot galā. Klaivs drīz atstāšot savu tagadējo amatu muitas kantorī un atvēršot veikalu Mēriboro... Mels nemaz nelasīja šīs ieceres aprakstu, jo tālāk bija pamanījis Emīlijas vārdu.

Emīlija sūta sirsnīgus sveicienus. Mēs abi lepojamies ar to, ka Tavās peripetijās jau no paša sākuma ticējām, ka Tu neesi vainīgs.

Mels nojauta, kas ir “peripetijas”, toties vārdi “mēs abi” vēstīja briesmas.

Tu apvaicājies par Emīliju. Viņa tagad jūtas daudz labāk. Protams, bija ļoti uztraukusies, kad viņai uzklupa avīzes. Jāteic, tas viņu stipri satricināja, lai gan viņa apgalvo, ka Tu tajā neesot vainojams. Viņa ir drosmīga meitene, un es ticu, ka viņa, visviens, būtu Tevis dēļ braukusi uz Brisbenu, lai cik dārgi pašai būtu par to jāmaksā.

Mels māja ar galvu. Emīlija bija drosmīga un jauka meitene, bet to viņš zina arī bez Klaiva teikšanas. Lielais paldies.

Kādu laiku viņai tā visa dēļ klājās slikti. Māsa ir viņu atstūmusi. Tenkas izplatījās arī šajā pilsētā, un Emīlija tika atlaista no guvernantes vietas. Ļoti netaisni, tomēr pat šeit zeļ un plaukst skandāli.

“Ak Dievs, cik šausmīgi!” Mels novaidējās. “Nabaga Emīlija!” Viņš lasīja tālāk. Ko vēl viņai bija nodarījuši šie ļaudis?

Bet tagad mēs visi atkal esam nomierinājušies, saņemot patīkamo ziņu par Kārnegija un viņa rokaspuiša apcietināšanu, tāpēc Tevi noteikti atbrīvos vēl drīzāk. Man Tev jāpastāsta, ka esmu lūdzis Emīliju kļūt par manu sievu. Zinu, ka viņas mājiņa patiesībā pieder Tev, un vēlos atdot Tev to summu, kas iztērēta tās pirkšanai...

Mels saņurcīja vēstuli dūrē. Klaivs precēs Emīliju? Nē! NĒ! “Emīlija ir mana meitene!” viņš šausmās iekliedzās. Kā tas varēja notikt? Tad viņš atcerējās, ka pats bija lūdzis Klaivu iepazīties ar Emīliju. Nolādēts! Jā, viņš bija to izdarījis. Kāds muļķis!

“To mēs vēl redzēsim!” viņš nozvērējās, kad atgriezās sekretārs. “Vai tabaku atnesāt?”

“Jā. Cerams, īstā šķirne.”

Mels paraustīja plecus. Sasodīts, kam te rūp šķirne? Viņš piedauzīja pie vārtiem. “Es kaut ko aizmirsu!”

Uzraugs jautājoši paskatījās uz sekretāru. Tas pamāja. “Labi. Ejiet vien, Sonij. Palikt te jums vairs nevajadzēs.”

Mels skrēja pa tukšo eju, skatīdamies augšup uz kameru rindām un garajām pārejām ar margām sānos, un pagalmā pārsteidza uzraugu.

“Nekādi nespēj mūs pamest, ko?” viņš smiedamies noprasīja.

“Apsolīju aiznest vienam puisim tabaku,” Mels teica.

“Labs ir, dod man! Aizgādāšu.”

Mels pamirkšķināja ar aci. “Nu nē, čomiņ! Ļauj, lai izdaru visu, kā nākas. Negribu lauzt solījumu. Man tagad ir tā sasodītā ieslodzīto domāšana.”

“Nu tad ej. Piecas minūtes. Un labi žigli, citādi skaitīšanā tevi ierēķinās līdzi!”

Mels skrēja caur drūzmu, garām vīriem, kas bezmērķīgi slaistījās lielajā pagalmā, un drīz pamanīja Perija drukno augumu; Plikpauris stāvēja, atbalstījies pret ēkas sienu. Viņš bija viens, un Mels nodrebot atcerējās, ka ieslodzītie vairās no tiem, kurus gaida karātavas. Tas nesot nelaimi, tā viņam bija teikts, tomēr viņš nojauta, ka iemesls ir cits; tikai nedaudziem pietika runas dāvanu. Viņi gluži vienkārši nezināja, ko nolemtajam sacīt.

“Te būs tava tabaka,” Mels izdvesa, pārsteigts, ka aizelsies pēc tik niecīgas piepūles; droši vien bija vainojami bezdarbības mēneši, kas šeit pavadīti.

“Tas labi,” Plikpauris noteica, paņemdams paciņu. “Vai neaizmirsīsi manu zinu?”

“Neaizmirsīšu. Bet tu tak pazīsti Makfērsonu. Viņš gribēs pierādījumus. Ja saproti, ko es domāju ”

“Jā.” Plikpauris pavīpsnāja. “Bet viņš var ieskrieties un palēkties tāpat kā visi pārējie. Manta pieder man. Un krokodiliem. Neviens nemūžam to neatradīs. Tikai noteikti pasaki viņam, ka es nomiru bagāts. Ka pārtrumpoju viņu. Nekad neesmu šaubījies, ka tas man ir pa spēkam.”

“Labs ir.”

“Un klausies, puis! Tikai nedomā izmuldēties kruķiem, no tā nebūs nekāda labuma. Tie sasodītie kumēdiņi nu ir cauri, jo Kārnegijs ir beigts.”

“Nūjā. Lai tev veicas, Plikpauri!”

“Nesauc mani par Plikpauri!” viņš atcirta. “Mans vārds ir Enguss.”

Mels joņoja atpakaļ pie sekretāra, kas teica, ka tagad jāiegriežas reģistratūrā, kur viņu izsvītrošot no sarakstiem. Kad tas bija padarīts, sekretārs vedināja viņu uz sētaspuses durvīm, bet Mels ietiepās.

“Es nekad neesmu izdarījis neko sliktu. Tie nelieši ir atņēmuši man pusgadu dzīves, un man par to nav atlīdzināts ne tik, cik melns aiz naga. Man ir tiesības iziet pa parādes durvīm!”

“Samierinieties ar to,” sekretārs sacīja. “Tā mēs vienkārši ietaupīsim laiku.”

Nekādu uzraugu vairs nebija. Viņi mierīgi izgāja caur šaurajām administrācijas telpām un tad beidzot ārā, saules gaismā. Viņš bija brīvs! Mels vēlējās priecāties, taču nespēja. Viņš sarauca pieri, kad tuvojās policists. Kas tam vajadzīgs tagad?

“Vai tu mani atceries?” policists jautāja, un Mels piemiedza

acis.

“Ā, jā. Molonijs no Šinšilas. Jau taisījos braukt ciemos...”

“Nav vajadzīgs.” Molonijs pasmaidīja. “Paskaties šurp!”

Apkārt pēkšņi sapulcējās policisti zirgos un sāka aplaudēt, kad tika atvests Meļa auļotājs Straikers, krāšņi saposts, krēpes sapītas pīnēs, spalva spīdīga, segli un pavada gluži jauni.

“Ak jēziņ!” Melam aizžņaudzās kakls, kad Straikers atrik-šoja taisnā ceļā pie viņa un sāka ar purnu bikstīt savam draugam plecu.

“Es taču tev teicu, ka rūpēšos par viņu,” Molonijs sacīja. “Zēni man paziņoja, ka tevi laidīšot brīvībā, tāpēc es atvedu viņu tev pretī.”

Šūpodams galvu, Mels glāstīja zirgu. “Mīļais Dievs, Strai-ķers! Es vairs neticēju, ka vēl kādreiz viņu redzēšu! Paldies, puiši! Kaut arī policisti, jūs tomēr esat krietni vīri!”

Mazā ceremonija bija galā un policisti izklīda, bet Molonijs vilcinājās. “Tu skaidri zini, Sonij, ka tev viss ir kārtībā?”

“Skaidrs, kā citādi,” viņš strupi attrauca. “Ja neņem vērā švīkas uz muguras. Būs piemiņa no salas.”

“Man žēl. Es tikai darīju savu darbu, kad saņēmu tevi ciet. Vai tu vairs neturi ļaunu prātu?”

“Nē.”

“Nu, ja kādreiz būsi Šinšilā, ienāc ciemos!”

“Diez vai es uzdrīkstēšos turp doties.” Mels pavīpsnāja. “Citādi tu vēl atradīsi manu tēvoci vistu kūtī, pakārtu aiz papēžiem.” Un tad Mels palika divatā ar Lenfīlda sekretāru.

“Tas bija ļoti aizkustinoši,” viņš teica Melam. “Un cik skaists zirgs!” Viņš izņēma no kabatas rūpīgi salocītu piecmārciņu naudaszīmi. “Lenfīlda kungs lika nodot jums šo. Jūs nevarat iziet no cietuma galīgi tukšā.”

Mels paskatījās uz naudu. “Kam tā pieder? Lenfīldam vai Tisingtones jaunkundzei?”

“Ak! Nūjā. Šī nauda droši vien ietilpst rēķinā.”

“Un rēķinu apmaksā Tisingtones jaunkundze?”

“Domāju, jā.”

“Tad es to neņemšu.”

“Bet jums vajag kādu mazumiņu, Viloubija kungs!”

“Es to nenemšu.”

Lai tiktu ārā no šā strupceļa, sekretārs parakņājās kabatā. “Paklausieties! Man ir daži šiliņi. Deviņi šiliņi... lūdzu, pieņemiet tos.”

“Vai jūs dabūsiet tos atpakaļ no sava priekšnieka?” “Protams, ser. Kā kompensāciju. Dienišķie izdevumi plus tabaka.”

“Labi. Tikai pielūkojiet, lai Tisingtones jaunkundzei nav jāmaksā. Viņai tas jau ir maksājis pietiekami daudz.”

Abi sarokojās, un jauniņais sekretārs noraudzījās, kā pa vārtiem izjāj slavenība Sonijs Viloubijs — brīvs cilvēks. Tad viņš domās sevi izlaboja. Bijusī slavenība Sonijs Viloubijs. Ļaudis aizmirst ātri. Un nevienam nebūs daļas gar to, ko pārcietis šis cilvēks, kurš atzīts par nevainīgu. Kā viņš vajāts un ieslodzīts ne tikai šajā cietumā, bet arī baismīgajā Svētās Helēnas salā. Nevienu tas neinteresēs.

Sākumā viņš dega nepacietībā jāt taisnā ceļā uz Mēriboro — tikai pārsimt jūdžu uz ziemeļiem —, tomēr bija tik brīnišķīgi būt brīvībā, iet, kur vien sirds kāro, ka senie ieradumi drīz guva virsroku. Mels nespēja pretoties gadatirgiem un, tikai vienu dienu pavadījis uz piekrastes ceļa, jau atkal klīda pa teltīm un bodītēm, kur viņu sirsnīgi sveicināja vecie draugi. Viņš zināja, ka nevajadzētu kavēties, ka ir jāizdara tas, kas iecerēts. Klaivs bija minējis tikai to, ka lūdzis Emīliju kļūt par viņa sievu. Bet nevis to, ka viņa piekritusi. Melam bija svarīgi parunāt ar Emīliju pašam. Tomēr viņš baidījās no šīs tikšanās, baidījās izdzirdēt, ka ir zaudējis viņu Klaiva dēļ, un vairāk par visu Melu izbrīnīja tas, kā gan viņam pieticis nekaunības iedomāties, ka Emīlija, tāda dāma, uzskatīs viņu par sev piemērotu vīru.

Pašpaļāvība bija Melu pametusi. Cietuma nožēlojamie apstākļi bija darījuši savu, vajadzēja laiku, lai viņš atžirgtu no smagajiem pazemojumiem, ko bija pārcietis. Gandrīz nāvējošu triecienu bija devis Lenfīlds, cietsirdīgi norādīdams, ka Emīlija ir par smalku, lai saietos ar Melu. Klaivs savā vīzdegunībā bija pieņēmis to pašu, pat neiedomājies otru iespēju: ka Emīliju varētu interesēt Mels, nevis viņš. Klaivs uzskatīja par pašsaprotamu, ka par Melu vispār nevar būt ne runas. Melu kaitināja un nomāca tas, ko Klaivs bija noklusējis. Tikai salta ziņa par bildinājumu, it kā tāds Mels vispār nebūtu vērā ņemams. Un Emīlijas acīs viņš varbūt bija tieši tāds. Domas par Emīlijas pārciestajām nepatikšanām tagad mocīja Melu vēl vairāk. Kaut jel Klaivs nebūtu viņam paziņojis, ka Emīlija zaudējusi darbu un uztraukusies avīž-rakstu pēc! Mels zināja, ka par to vajadzēs uzņemties vainu un ka vienā jaukā dienā viņš par to atvainosies. Mēģinās viņai kaut kā atlīdzināt.

Kad visi tirgoņi un artisti, un mūžam klātesošās čigānietes zīlnieces devās tālāk, Mels viņiem sekoja. Galu galā viņi taču devās uz ziemeļiem, uz citu pilsētu. Mels itin kā bija tas pats vecais, bezbēdīgais puisis, tomēr savās nelaimēs zaudējis lielu daļu pašpārliecības. Viņam bija vajadzīgi šie ļaudis, viņu iedrošinājums, viņu sirsnība un katrā ziņā mazliet viņu prieka. Šo klejotāju smiekli bija kā uzmundrinošs dzēriens, un Mels rada milzīgu mierinājumu, vēlos vakaros sēdēdams pie viņu nometnes ugunskura, klausīdamies viņu stāstos un vērodams, cik bezbēdīgi viņi pārkāpj visas sabiedrībā pieņemtās paražas.

Gadatirgus ļaudis devās uz iekšzemi, uz dažiem lauku miestiņiem, bet pēc tam atpakaļ uz piekrastes pilsētām, un Mels palika kopā ar viņiem. Rūpējās par dzīvniekiem, par nometnes piederumiem, dažreiz kā atalgojumu pieņēma dažus šiliņus, citkārt palīdzēja tāpat aiz labas sirds. Viņš ar prieku tēloja “pievilinātā-ja” lomu, iegūdams balvas, ko pēc tam atdeva, tādējādi iedrošinādams gadatirgus apmeklētājus izmēģināt laimi, spēlēja kārtis ar turīgiem kungiem, izmantodams iezīmētu kavu, neņemdams vērā, ka varbūt var uzvarēt arī bez blēdīšanās; gluži vienkārši bija skaidri redzams, ka jaunajiem puišiem, kuri dižodamies ieradās pie kāršu galdiem, der pāris mācībstundu šajā spēlē.

Melam nebija viņu žēl. Viņš vēroja šos kungus, uzcirtušos tvīda svārkos, velveta biksēs un dārgos zābakos, pie rokas draudzene, jautrība sit augstu vilni; un viņam piezagās skaudība. Šie vis nebija trenkāti pa visu zemi, iemesti cietumā, pērti ar pletnēm un sakalti važās, un tad atbrīvoti, nesaņemot nekādu atvainošanos, kā tādi dzīvnieki, kas nejauši izsprukuši no aploka.

Atelpu šajās skumjās Melam dāvāja meitenes. Tās bariem tinās ap viņu. Dažas pazina viņā slaveno Soniju Viloubiju, kuru viņa draugi smiedamies dēvēja par “papildu izrādi”. Kāds iekšā-saucējs pat gribēja izmantot Sonija slavu, lai pievilinātu skatītājus savam blusu cirkam, bet Mels tam nepiekrita. Tagad viņam bija ataudzis biezais, gaišais matu ērkulis, un izskatīgais, jaunais puisis ar bērnišķīgi zilajām acīm jauca prātus gan vientuļām, gan precētām sievietēm. Čigāni teica, ka tagad, pēc pārciestajiem pārbaudījumiem, viņš esot “nācis vīra kārtā”, un brīdināja piesargāties no sliktām sievietēm, bet Mels tikai smaidīja par dāmu val-šķīgumu un dažreiz uz pāris stundām ieaicināja kādu savā teltī. Viņas sniedza mierinājumu, viņu augumi bija maigi un atdevīgi, un Melam bija žēl gan viņu, gan sevis paša. Senāk viņš būtu uzšāvis meičai pa pēcpusi un kopā ar viņu izgājis no telts, apskautu viņu, smietos, izbaudītu šo līksmi, bet tagad viņš bija īgns, apmulsis, neplēsa jokus. Prieks, kas senāk rotāja viņa dabu, bija zudis.

Alora, čigānu matrona, jau vairāk nekā sešdesmit gadu veca, ar raibu pērlīšu virtenēm rotātiem gariem, ogļmelniem matiem, raizējās par Melu. Viņa sacīja, ka Mels dzīvojot zem strīdīgām zvaigznēm, kuras neprotot sarunāties savā starpā. To esot pārāk daudz. Tās tikai pļāpājot niekus. Gribot rīkoties, kā pašām tīk. Čigāniete teica, ka viņa redzot smalku dāmu — un skaistumu, skaistums esot viņa dzīves sāls, skaistums, lai kur atrasts. Tas esot Meļa klusais prieks. Visas varavīksnes krāsas. Tā viņā runājot čigānu asinis.

Kā parasti, Mels neko nesaprata no viņas vārdiem; samaksājis peniju, viņš nobučoja čigānieti uz vaiga.

“Tu mūs pamet,” viņa sacīja.

Mels pamāja. “Jā. Man jādodas ceļā.”

“No cietsirdīgas salas uz žēlsirdīgu salu?”

“Tā man liekas. Man daudz kas jāapdomā.”

“Tu darīsi to, ko darīsi,” viņa noteica, sniegdama peniju atpakaļ. “Es nevaru tev palīdzēt, mīļo zēn. Kādreiz atceries mūs.”

- 15 -

Dienām ilgi “Ziņās” tika publicēti satraucoši raksti par Blck-voteras lietas norisi. Voltam Vaitam pašam nebija izdevies uzzināt daudz, taču viņš nosprieda: ja jau šī gaidīšana liek viņam vai mirt aiz ziņkārības, tad tādu pašu iespaidu tā atstāj ari uz viņa lasītājiem.

Beidzot saņēmis no Džesija ziņu, ka nopratināšanai apcietināti divi vīri, viņš vairs nespēja valdīt nepacietību. Un nosūtīja Brisbenas reportierim niknu telegrammu: Ar to nepietiek. Kas tie tādi?

Kad pienāca atbilde, viņš blenza tajā, neticīgi iepletis acis... Enguss Perijs un Alins Kārnegijs.

Perijs, lai kas viņš arī būtu, Voltam bija pilnīgi vienaldzīgs, bet Kārnegijs! Tie tik ir jaunumi! Pirmajai lappusei. Sākās parastais juceklis, Volts izkliedza rīkojumus, rakņājās pa arhīvu, lai atrastu visus iespējamos faktus par Kārnegija pagātni, un tad pakampa rakstāmspalvu, lai pašrocīgi ķertos pie rakstīšanas, —jo vai tad viņš vienmēr nebija teicis, ka Kārnegijs ir tur iejaukts? Vai varbūt ne? Volts nespēja atcerēties. Taču tas nebija svarīgi; spalva lidot lidoja pa lappusi.

Pēc gandrīz nedēļu ilgām mokošām gaidām viņš tagad varēja rakstīt, varēja gavilēt, ka apsūdzēts Kārnegijs! Kopā ar kādu rīkļurāvēju, vārdā Enguss Perijs, tas Voltam pagaidām nešķita svarīgs. Ar Periju viņš nodarbosies vēlāk. Bet kas notiek ar So-niju Viloubiju? Līdz šim Sonijs netika pieminēts vispār. Šā notikuma šūpulis bija Mēriboro. Volts nespēja paciest, ka stāsts viņam jāuzzina pa kripatai vien. Viņš neskaitāmas reizes ieradās policijas iecirknī un pieprasīja plašākas ziņas, bet izdibināja vienīgi teoriju — Kāmegijs izdomājis laupīšanas plānu un nolīdzis Periju, lai viņš sarīkotu uzbrukumu. Volta izklāstā tā vairs nebija teorija, tas bija fakts, un viņš ar sašutuma saucienu veda savus lasītājus kaujā pret cilvēku, kas nekrietni pievīlis sev dāvāto uzticību. Nākamajā dienā viņa avīzes pirmajā lappusē tika pieprasīts paskaidrot, kur atrodas MŪSU zelts. Vai policija ir aizmirsusi laupīšanu?

Volts bija tik aizņemts ar šiem satraukumiem un ikdienas ziņām, ko saņēma no Džesija, ka Viloubiju gandrīz piemirsa, līdz nejauši ieraudzīja rindiņu: “Apsūdzība pret Viloubiju atcelta. Viņš šorīt atbrīvots.”

Volts domīgi palocīja galvu. Viloubijs vairs nevienu neinteresēja, tomēr tur vēl varētu atrast vielu rakstam. Redaktors devās meklēt Tisingtones jaunkundzi.

Kad viņa atvēra namdurvis, Volts padeva labdienu un jau grasījās nosaukt savu vārdu, bet Tisingtones jaunkundze viņu pārtrauca. Dzedri.

“Es zinu, kas jūs esat, Vaita kungs. Ko jūs vēlaties?”

“Vai es varētu ar jums patērzēt? Par notikumiem, kas patlaban risinās, par Blekvoteras lietu.”

“To jūs nevarēsiet, ser. Man nekas nav sakāms.”

Viņa bija Joti glīta meitene, tumšie mati un gaišā āda lika acīm izskatīties vēl zilākām, taču ainu bojāja šī bargā izturēšanās. Volts nopūtās. Tāda jaunkundzīte jau nu nespēs viņu apturēt.

“Cienītā, esmu atnesis jums kādu interesantu ziņu. Tikai nesakiet, ka esmu pūlējies velti.”

“Lai kas tas būtu, jūs varat pateikt to man tūdaļ,” viņa attrauca, apņēmīgi sargādama namdurvis.

“Protams, taču te, ārā, ir diezgan tveicīgi. Vai es varētu lūgt vismaz glāzi ūdens?”

Volts apslēpa smaidu, kad meitene piekāpās, ielaida viņu mājā un atnesa padzerties ūdeni.

Ar tēlotu pateicību paņēmis glāzi, Volts paskatījās apkārt. “Nē, nudien, šo telpu jūs esat padarījusi ļoti patīkamu. Tā ir pavisam citāda nekā Padija laikos. Vienmēr esmu teicis, ka sievietes roku jūt uzreiz. Tagad man šķiet, ka sievietes roka nāktu par labu arī manai avīzei. “Ziņām” noderētu dāmas viedoklis.”

“Vai par to jūs vēlējāties runāt, Vaita kungs?”

“Tā ir tikai doma, cienītā, interesanta doma. Nedrīkstu atstāt to bez ievērības. Tāda izglītota jauna dāma varētu būt tieši tas cilvēks, kurš rakstītu manai avīzei — par sieviešu tematiem, mājturību, mēbeļu un apģērbu modi, tādā garā... Mēs, hm, parunāsim par to kādu citu reizi. Tomēr es gribētu, lai jūs paturat to prātā. Vai drīkstu apsēsties?”

Emīlija nevarēja to liegt, taču pati palika stāvam, kad Volts apsēdās uz dīvāna maliņas, cepuri nolicis sev līdzās.

“Tātad, Tisingtones jaunkundz, — man šķita, jūs vēlēsieties uzzināt, ka Viloubija kungs ir atlaists brīvībā. Visas apsūdzības pret viņu ir atsauktas. Rīt par to būs rakstīts “Ziņās”.”

Pie reportieriem šī meitene acīmredzot jau bija pieradusi. Viņas sejas izteiksme nemainījās. “Man prieks to dzirdēt.”

“Jādomā gan. Jūs esat apliecinājusi, cik pareizi protat novērtēt cilvēka dabu, jo vienmēr esat ticējusi, ka viņš nav vainīgs. Jūs noteikti jūtat dziļu atvieglojumu.”

“Vaita kungs, par šo jautājumu man vairāk nekas nav sakāms.”

“Bet vai jums nešķiet, ka policija ir pret viņu izturējusies cietsirdīgi? Lai gan viņš nebija vainīgs, viņu vajāja pa visu zemi. Ieslodzīja Svētās Helēnas salā!”

“Vai jūs mani atvainosiet, Vaita kungs? Man ir kas darāms.” Volts paraustīja plecus un piecēlās. “Protams. Negribēju jūs traucēt. Tikai nodomāju, ka vēlēsieties uzzināt šos jaunumus.” Emīlija piegāja pie durvīm un atvēra tās Voltam. “Pateicos.” “Vai tagad viņš atgriezīsies šeit? Es vēlētos ar viņu parunāt. Viņa viedoklis varētu būt ļoti interesants.”

“Man nav ne jausmas.”

Nu ja, Volts nodomāja, kaut ko te tomēr varēs uzrakstīt. Tā nav pilnīga sakāve. Tisingtones jaunkundze priecājas, uzzinot jaunumus, un tā tālāk, un tā joprojām...

Uz sliekšņa viņš pagriezās vēlreiz. “Par to sleju savā avīzē es runāju nopietni. Tisingtones jaunkundz, vai jūs nevēlētos šo to uzrakstīt? Jums par to, protams, tiktu samaksāts.”

Meitene šķita uzelpojam, ka ļaunākais jau garām, un atļāvās viegli pamāt ar galvu. “Es par to padomāšu, Vaita kungs.”

“Labi. Iegriezieties manā redakcijā, un mēs aprunāsimies. Nevilcinieties pārāk ilgi.”

Beidzot smaids. “Pateicos.”

Atgriezies savā kabinetā, Volts tomēr nolēma, ka pret Tisingtones jaunkundzi jāizturas piesardzīgi. Tagad viņš negribēja meiteni aizvainot. Varbūt daudz lielāku labumu no viņas varēs gūt kā no “Ziņu” līdzstrādnieces, nevis pieminot viņu sīkā un nenozīmīgā epizodē tai lielajā stāstā, kuram ir papilnam citu šķautņu, ko pētīt.

“Jā,” Volts klusībā noteica. “Mūsu dāmu slejai nemaz nevarētu atrast labāku līdzstrādnieci par šo smalko, jauno anglieti. Kur nu vairs labāku!”

Emīlija atkrita krēslā pie galda, juzdamās pilnīgi pārgurusi. Kā iztukšota. Nu tas bija galā. Viņa allaž bija iztēlojusies, ka tai dienā, kad Mels beidzot tiks attaisnots, —ja tāda diena vispār pienāks — viņa būs sajūsmā, dejos aiz prieka, metīsies laukā no mājas, lai pavēstītu to visai pasaulei, taču tagad viņa juta vienīgi atvieglojumu, gurdu atvieglojumu. Viņa jutās gandarīta, priecājās par Melu, kā savās piesardzīgajās atbildēs bija apliecinājusi Vaita kungam, tomēr ziņas, kuras gausi pienāca no Brisbenas, vēstot par Kārnegiju un to otru noziedznieku, bija cits stāsts. Bija tik mokoši katru dienu pētīt avīzes, meklējot faktus, nevis pieņēmumus, un policijas veiktā izmeklēšana vilkās garumā, līdz tika izdarīti secinājumi un apsūdzēti abi aizturētie. Un pat tad avīzēs neparādījās neviens mājiens par Meļa

likteni — līdz tik pēkšņi un negaidīti pie viņas durvīm bija nostājies Vaita kungs.

Emīlija acumirklī bija sapratusi, ka avīžnieks atkal nolēmis ievilkt viņu šai notikumā. Ne jau aiz laipnības viņš bija ieradies pavēstīt šos jaunumus, un tagad Emīlija ņēma ļaunā šo uzmācību. Viņa bija priecājusies, klusībā uzgavilējusi Melam, bet Vaita kunga dēļ bija spiesta savaldīties, neizrādīt jūtas, jo baidījās, ka jebkura to izpausme tiks nepiedienīgi atspoguļota avīzē. Vaits bija nosmacējis viņas emocijas gluži kā akmens mūris.

Bet Mels. Brīvs! Kurp viņš devies? Un, Dieva dēļ, kā viņš jūtas? Emīlija nebūtu pārsteigtajā cietumu viņš būtu atstājis aizvainots un saniknots. Viņam bija pilnīgas tiesības tā justies. Tomēr savā būtībā viņš bija dzīvespriecīgs cilvēks, paša raksturs palīdzēs viņam atgūties. Emīlija saprata, ka tagad Melam nepieciešama laba griba, lai aizmirstu visas pārestības, — un, lai nu kurš, Mels to noteikti spēs. Iztēlē viņa joprojām redzēja Meļa plato, bezbēdīgo smaidu, tik pilnu dzīvības un pašpaļāvības; viņa vēlējās, kaut jel varētu aizrakstīt Melam un novēlēt viņam veiksmi. Varbūt tagad, ticis brīvībā, viņš ieradīsies Mēriboro. Būtu tik brīnišķīgi redzēt viņu atkal.

Turpat ceļa malā lauksaimnieki bija ierīkojuši mazu kooperatīva pienotavu, un Emīlija nolēma turp aiziet, lai nopirktu sviestu un sieru, un arī bekonu, ko bija dzirdējusi cildinām kā ļoti gardu. Pastaiga nāks par labu, galva kļūs skaidrāka, un viņa spēs ieelpot to dziļo prieku, kurš tagad būtu jājūt. Mels ir brīvs.

Emīlija un Klaivs tagad jutās ļoti ērti viens otra sabiedrībā. Emīlijai šķita, ka viņa pazinusi Klaivu visu mūžu, un abiem vienmēr bija tik daudz ko pārrunāt, jo abi šai zemē bija ieceļotāji. Te Emīlija atcerējās Vaita kunga piedāvājumu rakstīt viņa avīzei. Viņa labprāt piekristu. Kāpēc gan ne?

Kad Emīlija atgriezās no pienotavas, viņu gaidīja Klaivs, priecīgi satraukts par vēsti, kas jau bija izplatījusies pilsētā, jo pļāpīgie telegrāfisti nebija spējuši to noklusēt.

“Es zinu,” Emīlija sacīja. “Mels ir atbrīvots. Man izstāstīja Vaita kungs.”

“Sasodīts, es pats gribēju atnest tev šo labo ziņu! Nabaga vecais Mels, viņš nu gan ir izcietis gatavo elli! Diez ko viņš darīs tagad?”

“Ceru, viņš ieradīsies šeit, Klaiv. Pēc visa pārdzīvotā viņam būs vajadzīgi draugi.”

Klaiva seja apmācās. “Tu viņu nemaz nepazīsti, Emīlij. Draugu viņam pietiek visur. Viņš taču bija mans pārinieks zelta raktuvēs, atceries? Viņš prot iepatikties cilvēkiem. Vai varbūt tev ir kāds īpašs iemesls, kādēļ tu vēlies ar viņu tikties?”

“Es vēlētos zināt, ka viņam klājas labi. Negribu, lai viņš domā, ka esmu viņu aizmirsusi.”

“Tā viņš nedomās. Es darīju, kā tu lūdzi, nosūtīju viņam no tevis sveicienus tajā vēstulē, ko Melam nodeva viņa juriskonsults. Tavs juriskonsults. Vēstuli Mels noteikti ir saņēmis. Varbūt tu gaidi, ka viņš ieradīsies te, lai pateiktos tev par palīdzību?”

Emīlija novērsās. “Viņa pateicība man nav vajadzīga. Tu taču zini, ka es rīkojos ar viņa naudu.”

“To es apzinos ļoti labi,” Klaivs ērcīgi noteica. “Bet tu gribi, lai viņš atgriežas, vai ne? Tu ceri, ka pateicība atvedīs viņu šurp. Šis stāvoklis man sāk apnikt. Starp mums mūždien stāv Mels...”

“Viņš nestāv starp mums. Viņš ir mūsu draugs, un mums nedrīkst būt vienalga, kas ar viņu notiek.”

“Nu nē! Viņš ir kas vairāk! Viņš bija kā bez prāta pēc tevis, un to zinām mēs abi. Varbūt viņš joprojām jūsmo par tevi, un tev tas patīk. Mels nekad nav bijis tavā gaumē, bet tu to negribi atzīt. Tev glaimoja viņa uzmanības apliecinājumi, viņš tev šķita romantisks! Vai tu viņu mīli vai ne? Būtu laiks pateikt to skaidri.”

Emīlijai bija gaužām nepatīkami sacīt patiesību. Viņa vēlējas, kaut jel Klaivs mitētos par to runāt. Emīlija jau kopš laba laika bija sapratusi, ka aizraušanās ar Melu bijusi tikai posms,

vairāk jūsma nekā kaut kas cits, un to bija iedvesusi uzticība, kuru viņa jau apliecinājusi pietiekami lielā mērā. Viņa nopūtās. “Nē, es viņu nemīlu. Un, lūdzu, izbeidz mani tirdīt! Tu zini, ka es mīlu tevi.”

Klaivu pārņēma sajūsma. Viņš satvēra Emīliju rokās un pacēla gaisā. “Tad jau vairāk nekas nav jāsaka! Tisingtones jaunkundz, vai jūs esat ar mieru kļūt par manu sievu?”

“Jā.”

“Lieliski! Labi! Brīnišķīgi!” Viņš noskūpstīja Emīliju. “Norunāsim kāzu dienu. Kad tā būs?”

Taču Emīlija bija piesardzīga. “Dienu mēs norunāsim, Klaiv, un drīz. Tas man būtu pa prātam. Bet paklausies, lūdzu! Negribu atkal apbēdināt tevi ar runām par Melu, tomēr būtu jauki, ja mēs zinātu, kā viņu atrast, lai varētu viņam to paziņot.” Emīlija raizējās, ka Mels var ierasties šeit, atkal gluži kā no zila gaisa, un atklāt, ka viņa apprecējusies ar paša draugu.

“Viņš jau zina,” Klaivs bezrūpīgi atteica. “Tajā vēstulē es viņam aizrakstīju, ka esmu tevi bildinājis.”

Emīlija satraucās. “Tu viņam to pateici, kad viņš vēl bija cietumā? Klaiv, kā tu varēji būt tik cietsirdīgs?”

“Es gribēju, lai viņš zina par manām jūtām. Viņam bija tiesības zināt. Vai tev labāk patiktu, ja viņš domātu, ka tu te sēdi un gaidi viņu? Gan jau viņš starp rindiņām būtu izlasījis, ka mēs abi esam kas vairāk nekā tikai paziņas. Labāk bija pateikt patiesību.”

Emīlija nogrozīja galvu. “Ak debestiņ! Es nezinu, ko domāt. Man viņa ir tik žēl. Vai skanēs iedomīgi, ja teikšu, ka es ceru — šī aizraušanās viņam būs aizmirsusies?”

“Nē. Tas skan tikai saprātīgi.” Klaivs pasmaidīja. “Lai gan man šķiet — tevi aizmirst ir grūti. Šī ir mūsu laimīgā diena, Emī-lij. Centīsimies to nesabojāt.”

Tā Kunga ceļi bija neizdibināmi. Kad pienāca vēstule, Rūta nometās uz ceļgaliem pie savas gultas, lai pateiktos Viņam, lai

apliecinātu, ka allaž ir likusi savas cerības Viņa visvarenajās rokās. Viņa pakavējās, lai lūgtu Dievu par aizgājēju, un pat atvainojās Viņam par savu neiejūtību, nē, par savu šķietamo cietsirdību, paskaidrodama, ka sirdi viņai mīkstinājusi jaunā ziņa un tas, kā šis skumjais notikums ietekmēs abu Tisingtonu jaunkundžu dzīvi, kaut arī viņas tagad atrodas tik tālu projām. Un tik izmisīgi ilgojas pēc dzimtenes.

Pēc Emīlijas aizbraukšanas Rūtai koledžā vairs nebija klājies labi. Tur amatā bija stājusies jauna direktore, sieviete, kas mācījusies skolotāju kursos pašā Londonā un izcili apguvusi skolotāju izglītošanu. Viņa bija sašutusi, ka vairākiem koledžas skolotājiem, arī Rūtai, nav nekādas īpašas izglītības, un norādīja, ka iespējas tādu iegūt Sidnejā esot jau kopš 1850. gada.

Tai dienā Rūtai tika uzteikts darbs. Jaundienvidvelsas valdība bija nodibinājusi skolotāju kursus Sidnejā, un tāpēc bija sastādīts pilntiesīgu skolotāju saraksts, kurā viņas vārds nebija lasāms.

“Es nevaru jūs šeit paturēt, Tisingtones jaunkundz. Man vajadzīgi izglītoti skolotāji. Taču jūs esat jauna; jums jābrauc uz Sidneju un jāiestājas kursos. Jaunāko klašu skolotāju sagatavošana ilgst tikai gadu, un esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs to pabeigsiet ar lieliskām sekmēm.”

“Bet es mācu vecākām audzēknēm franču valodu, literatūru un mūziku. Jūs zināt, ka šajos priekšmetos esmu labi izglītota.”

“To es saprotu. Un meitenēm tiešām ir veicies ar tādu skolotāju. Taču Brisbena drīz būs lielpilsēta, un mums jādzīvo līdzi laikam. Mācību maksa pie mums nav nekāda mazā, kā jums labi zināms. Tāpēc skolnieces mums jānodrošina ar pašiem labākajiem skolotājiem. Ar augsti izglītotiem skolotājiem. Nevis ar privātskolotājiem. Manā koledžā strādās tikai tie, kas būs beiguši īpašu skolotāju mācību iestādi. Tisingtones jaunkundz, varbūt jums būs patīkami uzzināt, ka šādu priekšlikumu es neesmu izteikusi pārējām dāmām, kuras atbrīvoju no darba; ja jūs atgriezīsieties pie manis ar skolotājas izglītības diplomu, es nekavējoties atradīšu jums vietu.”

“Bet es nevaru atļauties veselu gadu dzīvot Sidnejā bez ienākumiem! Un tur droši vien būs jāmaksā par mācībām...”

“Jādomā gan. Tisingtones jaunkundz, ja šādi skolotāju kursi jūs neinteresē, jums vajadzētu atgriezties guvernantes darbā. Ģimenes rietumos ar pateicību pieņemtu jūsu pakalpojumus, un es jūs ieteiktu ar lielāko prieku. Taču nav jau nekāda steiga. Izglītoti skolotāji man būs vajadzīgi vienmēr...”

Rūta jutās aizskarta. Viņa nesaprata, kāpēc priekšroka tiek dota skolotāju kursu beidzējiem, kuri attiecīgos priekšmetus nebūt nepārzina labāk par viņu. Skolotāju izglītošanas iestādes! Tās jau nebija nekādas koledžas, tās bija tikai vietas, kur vīriešiem un sievietēm dod padomus par to, kā izturēties klasē! Ar nedēļu tādos kursos būtu pilnīgi pietiekami.

Direktore bija iedevusi viņai brošūru, kurā bija izskaidrota kursu mācību programma. Rūta no tās necik daudz nesaprata, toties šausminājās par to, ka dienas būtu jāpavada klases telpā kopā ar vīriešiem un citām meitenēm. Neviens tur nebija vecāks par trīsdesmit gadiem. Ar naudu, kas iegūta, pārdodot zemes gabalu, Rūtai varbūt pietiktu, lai gadu paliktu Sidnejā, taču viņa krita panikā, jau iedomājoties vien, ka būtu jādzīvo tajā svešajā pilsētā un varbūt jāsēž vienā solā ar vīrieti kā tādam zemnieku skuķim. Savukārt no priekšstata, ka atkal būtu jādodas uz rietumiem un jādzīvo mežos pie kādas vājprātīgas ģimenes, Rūtai kļuva nelabi. Būs jābrīdina Emīlija, ka šie jaunie noteikumi skars viņas abas, tomēr Rūta nosprieda — tai nožēlojamā nomalē, kur dzīvo māsa, jauninājumi nenonāks tik drīz.

Ko darīt? Panikas pārņemta, Rūta nedarīja neko. Viņa nepieteicās kursos Sidnejā un nelūdza direktorei ieteikuma vēstuli, kas dotu iespēju atrast jaunu darbu. Rūta bija pilnīgā neziņā. Palikusi bez padoma. Viņa jau bija nosūtījusi Emigrācijas biedrībai parāda atlikumu, pievienojot tam pēdējo iemaksu, ko bija iedevusi Emīlija. Viņa negribēja zināt, kā Emīlijai izdevies tikt pie tādas naudas, nepārdodot savu zemes gabalu, jo, par spīti uzskatu atšķirībām, Rūta bija pārliecināta, ka Emīlija ir krietna

meitene. Kaut arī vieglprātīga un dumja, sapinusies savās smieklīgajās dēkās, tikpat negudra kā tās sievietes, kuras romantikas meklējumos dodas uz Levanti.

Rūta uzskatīja, ka tieši romantikas vārdā Emīlija ir metusies aizstāvēt kaut kādu nelaimē iekūlušos vējagrābsli. Ak jā, Rūta bija lasījusi avīzes. Aizgājusi uz publisko bibliotēku un izlasījusi vecus avīžu numurus, kuros rakstīts par slaveno Soniju Viloubiju, un pēc tam sekojusi visām ziņām. Redzējusi viņa fotogrāfijas. Viņš bija glīts — parupjš, bet glīts. Viņu tēvs tādu nekavējoties būtu patriecis prom no sava nama sliekšņa. Bet Emīlija tai necivilizētajā vidē bija zaudējusi jebkuru izpratni par piedienību, un, jo ātrāk izdosies viņu no turienes paglābt, jo labāk.

Rūta jutās pārliecināta — Dievs ir vadījis kādas laipnas kaimiņienes roku, kas bija atrakstījusi, lai darītu viņām zināmu, ka mirusi viņu pamāte Tisingtona kundze. Viņu, tāpat kā piecas citas nabaga ciematnieku dvēseles, kapā bija aizrāvušas bakas. Pārlasīdama vēstuli, Rūta joprojām nejuta līdzcietību pret šo sievieti, toties raizējās par tēvu. Arī viņš bijis smagi slims, tomēr izdzīvojis, esot gan visai vārgs, un neesot neviena, kas par viņu rūpētos. Kaimiņi dzirdējuši viņu sakām, cik ļoti viņš ilgojoties pēc savām meitām...

Arī Rūta ilgojās pēc tēva. Viņa vainoja šo sievieti, kas bija radījusi starp viņiem plaisu, izraisījusi visas šīs bēdas.

Un tad sekoja jautājums...

Nabaga Tisingtona kungam ir stipri iedragāta veselība, un ārsts domā, ka tā arī paliks. Nelaiķa Tisingtona kundze bija nolīgusi Megu Gloveru par apteksni, un viņa tur ir vēl arvien, bet nav jau tā labākā sieviete...

“Mega Glovera!” Rūta izmeta. Ko gan domājusi pamāte, salīgdama darbā šo veco, alkatīgo nevīžu? Mega bija resna un slinka, un negodīga, ka bail. To zināja visi. Rūtai iešāvās prātā

nejauka doma — varbūt neviena cita nav gribējusi strādāt pie Tisingtona kundzes, jo viņa jau pati bija īsta ragana.

...kam gādāt par saimniecību, bet mēs nedrīkstam iejaukties. Mega to nepieļauj. Tisingtona kungs ir laipns un visu cienīts džentlmenis, un mums žēl noskatīties, cik ļoti viņam trūkst aprūpes. Piedodiet, ka sūtu sliktas vēstis, taču gribot negribot nāk prātā jautājums: vai Jūs nevarētu sagādāt savam tēvam labākus apstākļus? Zinu, ka viņš bezgala priecātos, ieraugot Jūs vai Emīliju.

Rūta gavilēja. Tagad bija radies iemesls, nevis iegansts, lai atgrieztos mājās. Lai pamestu šo briesmīgo zemi un atgrieztos tur, kur ir viņu vieta. Savās mājās. Un tas bija ari iemesls paglābt Emīliju no šīs sabiedrības, kas citādi novedīs viņu postā. Rūta pat prātoja, ka Brekemā viņas atgriezīsies kā slavenības. Aizceļojušas līdz pasaules otrai malai, piedzīvojušas daudz interesanta un spējušas apmaksāt atceļu uz Londonu — pirmās klases kajītēs. Jo pārdoti abi zemes gabali. Boulza kungs tomēr bija noderējis, smaidot nodomāja Rūta. Un visi smalki ļaudis ceļo pirmajā klasē. Atceļš uz dzimteni būs vienkārši brīnišķīgs. Rūta jau posās apvaicāties par kuģi, kuru izraudzīties braucienam.

Pirmo reizi mūžā Rūta juta patiesi priecīgu satraukumu, gaidīdama jauko ceļojumu un lepno atgriešanos mājās. Māsas ielūgs draugus, lai pastāstītu par saviem ceļojumiem, un varbūt Rūta pat sacerēs dažus rakstus vietējai avīzei, gan izlaižot piedzīvojumu nepatīkamo daļu. Un nekādā ziņā neizpaužot Emīlijas slikto slavu. Par to nevienam nekas nav jāzina.

Tovakar Rūta veltīja savu tiesu domu arī tēvam. Pēc tam viņa apsēdās un uzrakstīja Emīlijai vēstuli, kurā pavēstīja, ka viņas atgriezīšoties Anglijā ar pirmo piemēroto kuģi, jo esot steidzami vajadzīgas mājās.

Kā jau apzinīga meita, Rūta raizējās par tēvu, tomēr gribot negribot pieļāva arī domu, ka savā stāvoklī viņš vainojams arī

pāls. Tēvs bija tik ļoti iemīlējies tai pretīgajā sievietē, ka nostājas viņas pusē pret paša bērniem. Viņš bija kļuvis par pilnīgi cilu cilvēku. Dažreiz Rūta bija slepus klausījusies trokšņos, kuri atskanēja turpat blakus, viņu guļamistabā, un sarkusi no kauna, pēc gultas čīkstēšanas un klusajiem būkšķiem apjauzdama, kas notiek. Un pat tad viņa bija jutusies pārliecināta, ka prātu tēvam sajaukusi miesaskāre — tādā vecumā, kad tamlīdzīga uzvedība taču uzskatāma par necienīgu; tomēr jaunākajai māsai to stāstīt nevarēja. Svešā sieviete bija pilnīgi un galīgi savaldzinājusi tēvu, šo veco nelgu, sagrābusi savās rokās gan viņa dzīvi, gan skaisto māju un padzinusi viņa meitas. Un tēvs savā vājumā bija piekāpies.

“Nu tā, večukiņ,” Rūta noteica, “tagad mēs esam tev vajadzīgas. Taisnība teicienam: ko sēsi, to pļausi. Nu viņa ir pagalam, un tev vairs nav neviena.”

Rakstīdama Emīlijai, Rūta uzsvēra, cik ļoti tēvam veicies, ka viņa meitām ir tik piedodoša daba. Viņa cerot — tēvs jūtoties gana vesels, lai pateiktos Dievam par to, ka meitas brauc mājās.

Pilsētā pūta pārmaiņu vēji: tika paplašinātas piestātnes, lai varētu apkalpot vairāk kuģu, un ieradās arvien jauni ieceļotāji, kas dedzīgi meklēja darbu. Kuģu būvētāji bija nostiprinājušies Mērijas upes krastos, un šķita, ka visa pilsētas rosība dzimst no upes vienmērīgās straumes. Vorfstrītā pacēlās jauni veikali un viesnīcas, celtniecība pletās tālāk, arī citas ielas kļuva dzīvākas, strauji nozuda neapbūvēti laukumi. Iedama pa ielu uz Klaiva jauno veikalu, ievērodama visas pārmaiņas, Emīlija juta, ka arī viņas dzīve beidzot gūst līdzsvaru. Bija labi un droši justies kā pilsētas izaugsmes daļai, pazīt tik daudzus cilvēkus, tikt uzskatītai par vietējo, kā pašus par sevi saprotamus uzklausīt sveicienus uz ielas.

Viņai pirkstā bija saderināšanās gredzens ar mazu, zeltā iestrādātu safīru, šejienes juvelieru darinājums. “Burvīgi!” visi teica.

Lai gan nedz viņai, nedz Klaivam nebija ienācis prātā pavēstīt par savu saderināšanos “Ziņās”, redaktors bija nolēmis publicēt šo vēsti pats uz savu roku, aprakstot Klaivu kā spara pilnu, jaunu veikalnieku, bet Tisingtones jaunkundzi kā “mūsu līdzstrādnieci”, jo Emīlija bija piekritusi ik nedēļu iesniegt viņam vienu rakstu, un divi no tiem jau bija iespiesti avīzē. Pirmajā rakstā bija sniegti derīgi norādījumi kulinārijā, visi kā viens iegūti no laipnās kaimiņienes Dreslera kundzes, bet otrā — padomi ieceļojušām dāmām, kuras vēlas iedzīvoties šai jaunajā vidē. Pēc tam kad tika publicēts paziņojums par saderināšanos, Emīlija apjuka ikreiz, kad dāmas, lielākoties tikai pavirši pazīstamas, apturēja viņu uz ielas, lai novēlētu laimes un aplūkotu gredzenu, tomēr pēdējā laikā viņa arvien vieglāk pielāgojās šejieniešu dzīvesveidam un bija iemācījusies neapvainoties.

Emīlija brīnījās, cik viņi abi pēdējā laikā ir aizņemti, it kā saderināšanās būtu paātrinājusi dzīves ritumu. Klaivs bija atskārtis, ka veikala ierīkošana nebūt nav tik vienkāršs uzdevums, kā viņš iztēlojies. Preces, ko viņš bija pasūtinājis pēc katalogiem, ne tuvu neattaisnoja cerības. Klaivs sūdzējās, ka vairumtirgotāji iemānījuši viņam sliktas kvalitātes apģērbus, domādami, ka pircēji šai tālajā nomalē neko nesapratīs; pēdīgi viņš nosprieda, ka uz dažām dienām jādodas uz Brisbenu un jāiepērk preces pašam. Cits raižu iemesls bija tas, ka tagad, kad galdnieks jau nagloja kopā mēbeles, veikals šķita pārāk šaurs, un vēl vairāk Klaivs uztraucās par to, ka blakusnamā ievācās kurpnieks. Klaivu dzina panikā doma, ka viņa veikala rāmajā gaisotnē ielauzīsies ādu un līmes smārds.

Emīlija smējās. Viņa zināja, ka Klaivs tiks skaidrībā ar visiem saviem sarežģījumiem un ka viņam veiksies labi. Viņa sprieda arī pēc tā, cik lielu interesi pilsētas vīrieši jau tagad izrāda par topošo veikalu. Tomēr Emīlija bija atrunājusi viņu no ieceres dot savam veikalam kādu visai dižmanīgu nosaukumu. Viņasprāt, Mēriboro iedzīvotāji vēl nebija gluži gatavi tam, lai tirgotava šeit sauktos “Džentlmeņu garderobe” vai “Veikals eli-

ies džentlmeņiem”. Vienkārši “Vīriešu apģērbi” neatbaidītu biklākos pircējus un tomēr būtu smalkāki par tirdziņiem līdzīgajām bodītēm, kurās preces tika bērtin izbērtas turpat uz ielas, blakus segliem un zābakiem.

Arī Emīlija bija aizņemta, sacerēdama rakstus un kaldama plānus par mājiņu, jo abi bija nolēmuši, ka vēl pirms kāzām jāuzceļ tai piebūves. Nudien, lai šeit būtu ērti diviem, bija vajadzīga pieklājīga virtuve, nevis tikai šis mazais kambarītis, kā arī citi uzlabojumi. Emīliju nez kāpēc mocīja vainas apziņa. Viņai joprojām šķita, ka mājiņas īstais īpašnieks ir Mels. Bet kur viņš ir? Kopš Meļa atbrīvošanas bija pagājušas vairākas nedēļas, bet viņš nebija devis nekādu ziņu. Emīlija gribēja ar viņu parunāt. Pati izstāstīt viņam par gaidāmajām kāzām. Noskaidrot, kā viņam tagad klājas. Kā viņš tiek galā.

Klaiva nebija veikalā, un Emīlija apspriedās ar galdnieku, kas apsolīja sākt darbu viņas mājā, līdzko būšot pabeidzis šo pasūtījumu. Pēc tam Emīlija iegriezās manufaktūras preču tirgotavā, kur centās izlemt, kāda gultasveļa būtu vajadzīga precētai sievietei. Vairumam viņas vecuma meiteņu dzimtenē jau būtu pūra lāde, pilna ar greznu, izšūtu veļu, kas īpaši paredzēta kāzām, bet viņa ar smaidu nodomāja, ka pasaules apceļotājai Emīlijai Tisingtonei tādam nolūkam nav bijis laika. Un arī šodien viņa nevēlējās ar to noņemties. Nopirkusi dažus baltus dvieļus, viņa devās ārā.

Bija jādomā arī par kāzu kleitu. Emīlija nepacietīgi gaidīja vēsti no šuvējas, kura Brisbenā bija pasūtinājusi balta zīda un mežģīņu baķus, taču tie acīmredzot vēl nebija piegādāti. Viņa nopūtās. Kāzu kleita! Viņa vienmēr bija cerējusi, ka varēs laulāties senajā Brekemas baznīcā. Kas gan būtu domājis, ka viņa dosies pie altāra mazītiņā koka baznīciņā, kura atrodas pļavas vidū?

Nu vajadzēja iet uz pasta kantori. Pirms kāda laika Emīlija bija uzrakstījusi Rūtai vēstuli, kurā pastāstīja par saderināšanos un ieminējās par kāzām, ka tās varētu rīkot skolas vasaras brīvlaikā, lai Rūta varētu piedalīties un, ja vien būtu ar mieru,

uzņemties līgavas māsas lomu. Emīlija labi atcerējās, ka Rūta ar nepatiku bija uztvērusi pirmās ziņas par Klaivu, taču tagad viss bija mainījies. Emīlija zināja: kad abi satiksies, Klaivs Rūtai iepatiksies.

Emīlijas domas atkal atgriezās pie Meļa, un piepeši viņa aptvēra, kur Mels varētu būt. Freizera salā! Viņam bija tik ļoti patikusi šī sala un jo īpaši Orhideju līcis. Varbūt viņš ir devies uz turieni. To varētu viegli noskaidrot. Viņa aizrakstīs saviem draugiem misionāriem...

Pastā gaidīja atbildes vēstule no Rūtas, taču Emīlija nevarēja to atplēst ļaužu pilnajā pasta kantorī; pagaidām vēstuli vajadzēja ielikt somiņā, lai gan viņa vai mira aiz ziņkārības. Cik pārsteigta būs jutusies māsa, lasīdama par saderināšanos un gaidāmajām kāzām! Un par to, ka viņa ielūgta ciemos uz Mēri-boro. Beidzot. Emīlija bija tik satraukta, ka nespēja gaidīt, līdz tiks mājās. Viņa apsēdās uz soliņa Mērijas upes krastā pie kuģu piederumu bodītes un atplēsa aploksni.

Iekšā bija divas rūpīgi salocītas vēstules.

Viņa atlocīja pirmo — vienu vienīgu lapu...

Dārgā Emīlij!

Nupat biju uzrakstījusi Tev pirmo vēstuli, kad saņēmu Tavējo, nosūtītu piektajā datumā, tāpēc rakstu papildinājumu. Tavs pieņēmums ir pareizs, ziņa par Tavu saderināšanos tiešām bija pārsteigums, bet, ņemot vērā Tavu mīklaino uzvedību pēdējā laikā, man nemaz nebūtu vajadzējis brīnīties. Tu taču negaidi, ka atzīšu Tavu ieceri par labu? Es nepazīstu to cilvēku un nevēlos viņu pazīt. Gribot negribot jādomā, ka Tu esi pārkarsējusi saulē galvu, ja pēc savas pēdējās nelaimīgās dēkas tik drīz iesaisties citās attiecībās. Par laimi, varu dot Tev ļoti ticamu iemeslu, ar kura palīdzību izkļūt no šā stāvokļa; to Tu uzzināsi no otrās vēstules. Tev nekavējoties jāuzsaka darbs un pēc iespējas drīzāk jāatgriežas Brisbenā, lai mēs kopā varētu doties uz Angliju.

Emīlija pilnīgi apstulba. Par ko Rūta runā? Doties uz Angliju? Viņa dusmīgi atlocīja pārējās lapas un izlasīja, ka pamāte nomirusi un ka tēvam izmisīgi vajadzīga viņu palīdzība; viņa uzzināja arī Rūtas plānus par atceļu uz Angliju un par abu māsu nākotni dzimtenē starp piedienīgiem cilvēkiem.

Apjukusi un sāpināta Emīlija gāja uz savu mājiņu. Viņa nebija pateikusi Rūtai, ka ir atlaista no guvernantes vietas, taču tas tagad nebija svarīgi. Emīliju aizskāra Rūtas nostāja, aizvainojošās piezīmes par Klaivu, kam šo vēstuli nekādā ziņā nevarēs rādīt, un pilnīgā nevērība pret Emīlijas kāzu plāniem. Rūta izturējās tā, it kā viņas māsa būtu pārāk dumja, lai prastu izdarīt gudru izvēli.

“Tas, ka tu pieļāvi kļūdu, vēl nenozīmē, ka kļūdīšos arī es,” Emīlija drūmi murmināja, sparīgi soļodama pa ieliņu. “Klaivs ir jauks cilvēks. Viņu nevar ne salīdzināt ar to pretīgo Dānieļu Boulzu!”

Bet tēvs... Šai ziņā Emīlija piekrita Rūtas viedoklim; tēvs tagad bija slims cilvēks, un viņām nevajadzētu turēt ļaunu prātu par senām pārestībām. Tēvam nepārprotami bija nepieciešama aprūpe, bet kāpēc aprūpētājām jābūt viņām abām ? Rūta var braukt mājās un gādāt par tēvu, ja jau tik ļoti kāro atgriezties Anglijā, bet abas viņam nemaz nav vajadzīgas.

Pirmajā atbildes vēstulē Emīlija nikni ļāva vaļu apslāpētajām emocijām. Viņa uzsvēra, ka nav kļūdījusies savā spriedumā par Viloubija kungu un ka iznākums nav bijis nelaimīgs, bet gan ir attaisnojis viņas nostāju. Emīlija izteica māsai pārmetumus par nejūtību un lojalitātes trūkumu, metās aizstāvēt Klaivu... taču vēlāk saplēsa šo vēstuli un sāka jaunu, rāmākā tonī, tikusi vaļā no žultainā īgnuma. Rūta bija viņas vienīgā māsa. Nebija nozīmes apmētāt viņu ar apvainojumiem. Kāda jēga vēl padziļināt plaisu starp viņām?

Emīlija lepojās ar savu cieņas pilno atbildi. Protams, lai Rūta braucot mājās pie tēva, ja radusies tāda nepieciešamība, un aizvedot viņam sirsnīgus sveicienus no Emīlijas. Starp citu, viņas,

Emīlijas, līgavainis esot labs un krietns cilvēks, un viņa esot cieši nolēmusi precēties. Tāpēc viņa lūdzot Rūtu atbraukt uz Mēri-boro pirms došanās uz Angliju un piedalīties māsas kāzu svinībās. Datums tikšot saskaņots ar Rūtas aizbraukšanas plāniem.

Emīlija cerēja, ka līgavas tērpu izdosies pašūt laikus, jo, cik noprotams, Rūta bez kavēšanās bija aizgājusi no darba koledžā, lai steigtos prom.

Pagāja divas nedēļas, pirms Emīlija saņēma Rūtas vēstuli, un šoreiz māsas tonis bija laipnāks, taču viņa pavēstīja Emīlijai par jaunām rūpēm.

Liekas, Tu tiešām esi negrozāmi apņēmusies precēties ar Hil-jera kungu. Un jūs (oti mīlat viens otru. Tādā gadījumā esmu pārliecināta, ka Hiljera kungs nestāsies Tev ceļā, kad pateiksi viņam, ka Tev pēc iespējas drīzāk jāatgriežas Anglijā. Tēvs ir vecs un ļoti slims. Viņš ir izteicis vēlēšanos redzēt savas meitas. Un Tevi, iespējams, pēdējo reizi, jo šķiet, ka esi nolēmusi apmesties šajā zemē uz dzīvi. Domāju, ka Tu nedrīksti atteikties pildīt šo viņa vēlēšanos un ka tādā reizē Hiljera kungs nevarētu liegt Tev īsu atvaļinājumu...

“īsu atvaļinājumu!” Emīlija pavīpsnāja. Tāda ciemošanās aizņems lielāko pusi gada, dodot Rūtai cerību, ka šīs kāzas tiks atceltas pavisam, ne tikai atliktas. Bet vai ir iespējams nebraukt?

Emīlija apspriedās ar Klaivu, taču Klaivs negribēja izlemt viņas vietā.

“Lēmums jāpieņem tev pašai, Em. Es jutīšos vīlies, ja mūsu kāzas būs jāatliek, bet, ja tu jūti, ka tev šādā reizē noteikti jābrauc uz dzimteni, tad dari tā.” Viņš paraustīja plecus. “Kad tu atgriezīsies, es joprojām būšu tepat.”

Emīlija dienām ilgi mocījās šaubās, un tikai tad, kad Klaivs paziņoja, ka nedēļas beigās došoties uz Brisbenu un varot pavadīt viņu uz turieni pie māsas, viņa beidzot izšķīrās.

“Manuprāt, būtu jauki svinēt kāzas Ziemassvētku vakarā,” viņa bikli teica.

Klaivs bija pārsteigls. “Vai tad Rūta negribēs braukt projām agrāk?”

“Gribēs. Bet viņa brauks viena.”

“Tu nebrauc ?”

“Nē. Es aizrakstīju garu vēstuli tēvam, viņš sapratīs. Viņam būs jāsaprot. Es rakstīju, lai viņš turas, jo Rūta jau ir ceļā, un ka vēlāk, kad būsim šeit labāk iekārtojušies, mēs abi aizbrauksim uz Angliju. Es aizvedīšu uz dzimteni savu vīru, lai iepazīstinātu ar tēvu.”

Klaivs atviegloti uzelpoja. Un aplika roku Emīlijai ap pleciem. “Paldies Dievam! Es īsti negribēju, lai tu brauc, bet... tagad viss ir kārtībā. Ziemassvētku vakarā, tu teici? Mīļo meitenīt, tas man būs liels gods — svinēt ar tevi kāzas Ziemassvētku vakarā. Vai negribi braukt man līdzi uz Brisbenu, lai atvadītos no Rūtas?”

Emīlija nodrebēja. “Nedomāju vis. Te es jūtos drošāk. Viņa būs nikna, un es negribu piedzīvot jaunus strīdus.”

“Tad es apciemošu viņu, mēs iepazīsimies, un es atvainošos tavā vārdā. Mēs vismaz būsim satikušies.”

Emīlija iesmējās. “Tikai nebrīnies, ja tevi sagaidīs vēsi.”

Klaivs stingri paskatījās viņā. “Tas nenotiks. Es to nepieļaušu. Cik noprotams, tavai māsai ir jāiemācās izturēties mazliet laipnāk.”

Tagad pa ceļiem klīda tik daudz svešu ļaužu, ka neviens nepievērsa īpašu uzmanību vientuļam mežiniekam, kurš jāja caur Gimpi, brīnīdamies, ka galvenais raktuvju ceļš pārvērties miestiņa ielā, kurā jau nojaušama pastāvības gaisotne. Tomēr Mels turpināja ceļu. Īstenībā viņš agrāk bija mērojis to tikai vienu reizi, bet prātā pazina katru tā sprīdi. Viņš bija daudz par to domājis.

Uz nakti viņš apmetās pie Blekvoteras krika, diezgan dziļi mežā, lai izvairītos no ceļabiedriem un neizbēgamām sarunām par to, kas šeit reiz noticis. Viņā vairs nebija nekādu emociju, kas saistītos ar šo uzbrukumu. Itin nekādu. Laika bija atliku

likām, un viņš bezkaislīgi klīda pa mežu, skatījās augšup uz kokiem, kas auga izcirtuma malā; vienā no tiem acīmredzot sēdējis veiklais šāvējs Plikpauris. Tad, paraustījis plecus, Mels noskrēja lejup pa krasta nogāzi un palūkojās uz to vietu, kur, pēc policijas ziņām, Plikpauris slēpis laivu. Pie bēgšanas ceļa. Nebija toreiz ne jātnieku, ne laupītāju, tikai vecais muļķa Plikpauris viens pats. Un Šeit nebija arī spoku, staltajos kokos rāmi šalkoja viegls vējiņš. Mels atritināja guļammaisu un iekārtojās naktsmieram. Viņš gulēja cietā miegā.

No rīta viņš turpināja ceļu uz Mēriboro, taču, vairīdamies iegriezties pilsētā, ar prāmi pārcēlās uz plantāciju pusi. Atgriežoties Mels bija pieņēmis lēmumu. Viņš nemeklēs Emīliju un Klai-vu. Viņš bija ceļā uz Freizera salu, pašu skaistāko sev zināmo vietu pasaulē. Vajadzēja atkal nokļūt tur, atbrīvoties no cietuma smakas, no civilizācijas. Iegrimt brīnišķā tropu meža dzīlē, tik noslēpumainā, atkal dzirdēt, kā bangas dun plašajos liedagos, kur reti pamanāmas cilvēku pēdas, kur varēs kliegt un kliegt, un kliegt, un neviens viņu neapklusinās. Droša, dzīvnieciska nojauta Melam teica, ka jāsteidzas uz šo patvērumu, lai sakoptu dvēseli, lai attīrītos no domām, lai dzīvotu tikai miesā. Skriet. Ķert zivis. Peldēt. Izaicināt milzīgos viļņus. Gulēt. Vienkārši, tīksmi nogurt. Un gaidīt.

Ziņa no mācītāja Betsa, misijas vadītāja Freizera salā, pienāca Klaiva prombūtnes laikā. Atbildot uz Emīlijas vēstuli, viņš rakstīja, ka Viloubija kungs tiešām esot salā.

Emīlija nevilcinājās. Viņai bija jāsatiek Mels. Abiem bija laiks izrunāties. Emīlija aizsteidzās uz ostu, lai apvaicātos, kā iespējams tikt uz salu. Piegādes prāmim bija jāatiet tikai pēc nedēļas, taču viņu nosūtīja uz nelielu divmastu burinieku, kas piederēja kādai kokmateriālu kompānijai salā, un burinieka īpašnieks piekrita nākamajā rītā paņemt Emīliju līdzi.

“Mēs ejam jūrā jau mazā gaismiņā, jaunkundz. Vai varēsiet ierasties tik agri?”

"Jā, protams. Bet, piedodiet, ser, cikos tas būtu?”

Viņš iesmējās. “Ap pieciem, jaunkundz. Taču rīt būs skaista diena ceļojumam pār līci.”

Un diena tiešām bija pasakaina. Emīlija bija vienīgā sieviete uz borta, bet komanda izturējās pret viņu laipni, un, kad burinieks atstāja Mērijas upi un sāka šķelt līča zilos ūdeņus, viņa apmierināta sēdēja mazajā kajītē un ar interesi nolūkojās uz neapdzīvotajām salām, kas slīdēja garām, līdz beidzot burinieks manevrējot ieslīdēja piestātnē pie gara mola.

Tur stāvēja mācītājs Betss, pārsteigts, viņu ieraugot. “Žēlīgā debess! Tisingtones jaunkundze! Bet cik patīkami jūs redzēt! Vai varat mirklīti pagaidīt? Man jāparunā ar šiem džentlmeņiem. Pēc tam aizvedīšu jūs uz misijas māju.”

Emīlija palūkojās uz krastmalu. Patlaban bija paisums, un, lai gan šķita, ka zem zāles skupsnām ir balta smilts, liedags bija dūņains, izraibināts ar krabju atstātām bedrītēm. Nemaz neatgādināja tos baltos plašumus, ko bija aprakstījis Mels. Liedags robežojās ar biezu mežu, un Emīliju pēkšņi pārņēma satraukums. Vajadzēja labāk apdomāt šo braucienu. Pagaidīt Klaivu. Šī vieta bija biedīga, te mājoja mežonīgi aborigēni. Atmiņā iznira visi šaušalīgie stāsti, kas dzirdēti par slepkavībām un kautiņiem šajā lielajā salā, un Emīlijai gribējās skriet atpakaļ uz burinieku, bet tagad mācītājs Betss jau bija gatavs pavadīt viņu uz krastu.

Kamēr abi gāja pa smilšaino taku caur lielo mežu, mācītājs klāstīja par apkārtnes skaistumu, bet Emīlija nebūt nenomierinā-jās. Viņa piekrita, ka milzīgie koki ir brīnišķīgi, taču to lapotne tik tikko laida cauri saules gaismu, un taka bija tumša, to cieši ieskāva sulīgi tropu augi, un likās — pat šis mijkrēslis ir zaļš. Atstarotas gaismas māns, Emīlija īgni nodomāja.

Iegriezušies līkumā, viņi izgāja pie misijas nometnes, un tas bija jauns trieciens, it kā gājiens caur biezokni būtu aizvedis Emī-

liju atpakaļ pagātnē. Viņa pati nesaprata, ko gaidījusi... akurātu, baltu baznīciņu un skolas ēku, glītu mājiņu, kur dzīvo mācītājs ar sievu, droši vien kaut ko tamlīdzīgu, bet tikai ne ar niedrēm apjumtas baļķu būdas, kas šeit vīdēja starp kokiem.

“Klāt esam!” Betss lepni noteica. “Te ir mūsu mājas.”

Viņi devās tālāk, un pretim skrēja daži aborigēnu bērni, kas satraukti spurdza, ieraugot viešņu; tad ārā iznāca vecāki iedzimtie un smaidot noskatījās, kad abi gāja garām. Emīlija, ziņkārīgi vērodama viņus, redzēja, ka visi ģērbušies dīvainās, augumam nepiemērotās drēbēs, it kā tās uz labu laimi būtu izdalītas no ziedojumu lādes, un tad viņa aptvēra, ka tā droši vien arī ir. Misionāri bija centušies apģērbt kailos iezemiešus. Bet, kā šķita, drānu lielums te nevienam nerūpēja. Viņa laipni smaidīja pretim un ļāva, lai divi mazi knēveļi pieķeras viņai pie rokām un ved viņu uz priekšu. Betsa kundze, kas stāvēja pie kādas būdas, steigšus raisīja nost priekšautu.

Viņi vīlušies uzzināja, ka Tisingtones jaunkundze nav nolēmusi pievienoties misijai, tomēr tik un tā priecājās par viņas apciemojumu, tāpēc drīz viņai tika izrādīts mītnes pieticīgais iekārtojums.

Pastaigājoties kopā ar misionāriem, Emīliju patiesi pārsteidza viņu aizrautīgais darbs un lepnums par to, un viņa nožēloja, ka nav iedomājusies atvest kādu dāvanu, kādu ziedojumu, jo bija acīm redzams, cik daudz kas te vēl vajadzīgs. Misija bija ļoti nabadzīga, toties tās vadītājiem netrūka degsmes, un viņi šķita neticami laimīgi.

Dzerot rīta tēju viņu mazajā būdiņā, Emīlija pastāstīja, ka ieradusies uzmeklēt Viloubija kungu, un juzdama, ka šiem cilvēkiem ir tiesības dzirdēt kādu paskaidrojumu, aprakstīja, kas ar Melu noticis.

Betsa kundze bija gaužām pārsteigta. “Protams, mēs esam par viņu dzirdējuši! Avīzēs viņu dēvēja par Soniju Viloubiju. Mēs par viņu lasījām Brisbenā. Ak tad tas ir viņš? Nabadziņš!

Kailas mocības viņš pārcietis! Un jūs sakāt — viņš slēpās šeit, salā, kamēr viņu meklēja policija? Cik gudri darīts!”

“Nav brīnums, ka pēc cietumā pavadītā laika viņš atgriezies šeit,” sacīja viņas vīrs. “Pildīdams savus amata pienākumus, esmu bijis Svētās Helēnas salā, un tā ir šausmīga vieta pat rūdītiem noziedzniekiem, bet nevainīgam cilvēkam tā var sagraut dvēseli. Kā viņš jūtas tagad?”

“To es nezinu, bet uzskatu, ka man, viņa draudzenei, jāmēģina to noskaidrot.”

Betsa kundze māja ar galvu. “Jūs rīkojaties pareizi, Tisingtones jaunkundz. Žēl, ka mēs nezinājām, kas viņš tāds ir; mēs būtu palīdzējuši viņam ar padomu, ja tas būtu vajadzīgs. Taču Viloubija kungs šķita itin dzīvespriecīgs.”

“Vai jūs zināt, kur viņš ir tagad?”

Betsa kundze papurināja galvu. “Sala ir ļoti liela. Kādas sešdesmit jūdzes gara, pa lielai daļai neizpētīta. Viņš varētu būt jebkur.”

“Viņš teica, ka viņa iemīļotā vieta esot Orhideju līcis, bet varbūt tas bija izdomāts. Tas esot salas okeāna pusē.”

Betss pabungoja ar pirkstiem pa galdu. “Par to mēs esam runājuši jau agrāk. Tas ir tikai mans minējums, bet te ir tāds Indiāņu zemesrags ar dažiem līcīšiem, kur okeāna pusē iztek krīki. Un orhideju dažviet ir ārkārtīgi daudz. Diemžēl es ar Betsa kundzi neesam tik lietpratīgi botānikā, lai tās pētītu, tomēr esam pārliecināti, ka šeit ir tādas pasugas, kuras zinātnieki vēl nepazīst. Taču — atgriezīsimies pie Viloubija kunga. Es vispirms iešu apjautāties. Mūsu iedzimtie klīst pa visu salu, viņi varētu aptuveni zināt, kur viņš atrodas.”

Gaidot mācītāju atgriežamies, Emīlija ieminējās Betsa kundzei, ka Mēriboro varētu uzsākt līdzekļu vākšanu, lai palīdzētu misijai. Tiktu pieņemti gan naudas, gan pārtikas ziedojumi.

“Mēs būtu ļoti pateicīgi, Tisingtones jaunkundz. Vairumu pārtikās mēs izaudzējam paši, bet mums noderētu ābeces, rak-stāinpiederumi un, pats svarīgākais, ārstniecības līdzekļi. Mežcirtēji ir ļoti laipni. Viņi bieži dod mums pārtikas sainīšus, kad no cietzemes viņiem pienāk jauni krājumi.”

Kamēr Betsa kundze čaloja par darbu salā, jautri stāstīdama par uzbrukumiem, ko sarīkojuši “nesaticīgie” iedzimtie, kuriem nepatīkot balto klātbūtne salā, Emīlija izbrīnījusies prātoja, vai šie cilvēki ir drošsirdīgi vai vienkārši dumji.

“Jūs teicāt, ka te esot mežcirtēju nometnes. Kāpēc neesat ierīkojuši misijas māju tuvāk viņiem?”

“Nē, nē! Tad jau zustu mērķis! Mēs nedrīkstam pieļaut, lai mūsu meitenes satiekas ar mežcirtējiem. Apžēliņ, nē!”

Iepriecināts atgriezās Betss. “Es viņu atradu! Divi mūsu zēni zina, kur viņš dzīvo. Nevis mežcirtēju nometnē, bet gan, cik saprotu, kādā vietā gandrīz tieši uz austrumiem no šejienes. Ceļš ir garš, tāpēc jums vajadzēs jāt ar ēzelīti. Es jūs turp pavadīšu.” Emīlija apjuka. “Ar ēzelīti?”

“Jā, bet nebēdājiet, tie ir rāmi. Un, redzēsiet, ļoti piemīlīgi.” Viņi devās savā safari pāri salai, Betsa kungs un Emīlija jāja ar ēzelīšiem, divi viņu “zēni” — sirmi un tumšādaini — gāja pa priekšu, rādīdami ceļu; jā, nodomāja Emīlija, tas tik ir piedzīvojums! Bet nu viņa bažījās par Melu. Ja viņš tiks atrasts, vai neuzskatīs to par ielaušanos? Galu galā viņš nebija mēģinājis sazināties ar Emīliju.

Viņas mazais ēzelītis vienmērīgi tipināja uz priekšu pār sīkiem pakalniem, ko pavadoņi dēvēja par “palēcieniem”, un pār šauriem krīkiem, arvien dziļāk mežā, kur skaļi vīteroja un sasaucās putni. Katrā šaurās takas pagriezienā Emīlija gaidīja parādāmies mežonīgus iedzimtos, taču viņi nesastapa nevienu. Likās, pasaule ir palikusi tālu aizmugurē. Vai tāpēc Mels bija atgriezies šeit? Ja tā, ko šeit dara viņa? Tā bija briesmīga kļūda.

No krēslainajiem meža dziļumiem viņi tik spēji izgāja okeāna krastā, ka Emīliju mirkli apžilbināja saules spožums. Pat

viņas mazais rumaks snaikstīja galvu, radinādams acis pie gaismas.

No augstās smilšu kāpas Emīlija bijīgi noraudzījās uz plašo liedaga pusloku un bezgalīgo okeānu aiz tā. Liedags bija tik tukšs, tik nepiekāpīgs, šķita, viņiem tur nav vietas; viņa vēl vairāk sajutās kā iebrucēja un truli paklausīja mācītāja rīkojumiem.

“Tisingtones jaunkundz, ēzelīšus mēs atstāsim te un iesim lejā. Zēni saka, Viloubija kungs esot apmeties mazliet tālāk uz ziemeļiem no šīs takas. Tā, kā biju domājis, — pie krika. Saprotiet, ūdens dēļ.”

Emīlija izkāpa no segliem un noglaudīja ēzelītim galvu, negribēdama šķirties, baidīdamās no tā, kas gaida šā garā ceļa galā, — lai kas tas ari būtu. Ja viņa nesatiktu Melu, tā būtu vilšanās, bet atkalredzēšanās varēja būt vēl ļaunāka. Viņam bija visas tiesības noskaisties vai pat uzjautrināties, redzot, kā Emīlija dzinusies viņam pakaļ. Sejā viņai iesitās karstu asiņu vilnis.

Emīlija nebija sadzirdējusi, ko saka Betss, un viņas pietvīkumu mācītājs piedēvēja dāmas bažām.

“Tas nekas,” viņš teica. “Mēs iesim pa priekšu.”

“Kā, lūdzu, Betsa kungs?”

Viņš pasmaidīja. “Lai jūs varētu novilkt kurpes un zeķes. Citādi nevarēsiet paiet pa kāpas dziļajām smiltīm. Šādos apstākļos jāstaigā basām kājām.”

“Ak jā. Saprotu.”

Viņai likās ne tikai piemēroti, bet pat jautri iet lejup pa kāpu šai bērnišķīgajā manierē, ļaut kājām grimt un slīdēt siltajās smiltīs, līdz viņa nonāca liedagā. Un arī tur, iedama nopakaļ vīriešiem, Emīlija izbaudīja spožo, tīro smilšu gurkstoņu zem basajām pēdām; tas viņu mierināja. Ar katru soli viņa jutās labāk. Viņai gribējās skriet pa pludmali un bradāt vilnīšos, sajust šā brīnišķi aicinošā ūdens vēsumu, tomēr viņa sev atgādināja: tagad tu esi pieaugusi, uzvedies, kā pieklājas.

Viņi atrada Meļa nometni — meža būdiņu, saslietu no nū-

jām un palmu zariem, bet mācītājs sarauca pieri. “Labi, ka esam ieradušies. Protams, Viloubija kungs var šeit padzīvot, lai atvilktu elpu, lai, tā teikt, atpūstos, bet mēs nevaram pieļaut, ka viņš pārvēršas par iedzimto. Tas nu nekur neder.”

Toties Emīlija jutās kā apburta. Viņa ieskatījās būdā un ieraudzīja, ka tā ir gandrīz tukša: tur atradās tikai daži meldru pīteņi, vienā tumšā stūrī nevērīgi samestas Meļa mantas. Būdiņa atgādināja Emīlijai koka namiņu, ko tēvs bija uzbūvējis abām meitām, kad viņas bija mazas, taču no turienes gan nebija pavēries šāds skats. Klajš skats uz okeānu, uz varenajiem zaļu bangu viļņiem, kas cēlās un grima tālumā, dārdot kā nerimtīga vilcienu duna. Stāvēdama un skatīdamās Emīlija to apdomāja. Vēl nekad viņa nebija redzējusi tik milzīgu liedagu ar bangotni un sāka prātot, kā gan te ir naktī, kad šīs nebeidzamās šalkas dzirdamas zem zvaigžņotām debesīm. Droši vien tas ir tāpat kā ieklausīties mūžībā. Viņai bija jāsakopo griba, lai atrautu skatienu no okeāna un aplūkotu būdiņu no otras puses, kamēr vīrieši aizgāja uz krastmalu.

Aiz būdiņas plūda vēl viens dzidrs, smilšains krīks, un patiesi — meža zaļumā bikli vizēja visvisādu krāsu orhidejas. Dažām stīgas ar dzelteniem ziediem slīga lejup no ziedkausiņa, kas turējās pie koka stumbra; violetas, zilas, baltas orhidejas majestātiski zaigoja pie raupjās mizas; un aiz krika Emīlija ieraudzīja sārtus, gaiši sārtus ziedus. Līdz šim viņa tikai grāmatās bija redzējusi orhidejas; viņa nožēloja, ka līdzi nav krāsu, lai iemūžinātu šo skaistumu. Tas tik tiešām bija Meļa Orhideju līcis, klimats piemērots tam, lai šie ziedi varētu krāšņi plaukt, un Emīlija juta pazemību, iedomājoties, ka Mels, bezrūpīgais Mels spēj tik dziļi izjust dabu. Viņa šaubījās, vai Klaivs šo apkārtni vispār ievērotu.

Taču tad viņai uzsauca mācītājs. “Kāds nāk!”

Emīlija noskrēja lejup pludmalē un piebiedrojās viņiem.

“Tur, lejā!” Betss rādīja. “Viņus ieraudzīja zēni. Es tik tikko spēju saskatīt. Kas tie ir?” viņš jautāja.

“Melnie," viens no pavadoņiem atbildēja. Pielicis virs acīm delnu, viņš piemiedza plakstus. “Melnie nāk. Zvejnieki kopā ar balto.”

Mācītājs satraucās. “Tisingtones jaunkundz, varbūt būtu labāk, ja jūs ietu uz būdu.”

Taču Emīlija jutās ieintriģēta. Tagad arī viņa redzēja nācējus — rēgiem līdzīgus tēlus bangu šļakatu migliņā, attāluma pēc šķietami pagarinātus. Bija grūti pateikt, vai viņi stāv vai iet kādā virzienā.

Pavadonis nobolīja acis. “Jūs ar jaunkundzi paliek, kungs. Mēs ies paskatīsies, vai tie labi puiši.”

Nolūkojusies, kā viņi aizskrien pa liedagu, Emīlija pievērsās mācītājam. “Vai mums draud briesmas?” viņa bez aplinkiem noprasīja.

Viņa “nē, nē” neskanēja īpaši pārliecinoši, tomēr Emīlijai dīvainā kārtā nebija bail. Viņa prātoja: ja šie iedzimtie ir naidīgi noskaņoti, tur tik un tā neko nevar līdzēt. Nevar aizbēgt un paslēpties, atstājot pēdas gludajā smiltī. Tomēr viņa cerēja, ka baltais cilvēks šai iedzimto bariņā ir Mels, nevis kāds svešinieks, kurš “pārvērties par iedzimto”. Likās, aizritēja stundas, līdz nācējos beidzot varēja sazīmēt cilts aborigēnus, un, pirms mācītājs paguva ierunāties, Emīlija jau bija sapratusi, ka kopā ar viņiem ir Mels; viņa pazina Meļa gaitu, šos vieglos, platos soļus, un gaišo matu ērkuli.

“Lūdzu, ejiet augšā uz būdu, Tisingtones jaunkundz,” Betss sacīja. “Tie melnādainie nav apģērbti.”

To teicis, viņš metās pretim pavadoņiem, kas viņam māja, apņēmies aizšķērsot ceļu svešiniekiem, lai jel dāma neieraudzītu kailus vīriešus.

Emīlija negribīgi pagriezās uz promiešanu, cīnīdamās ar tieksmi pārliecināties, vai tas tiešām ir Mels, nevis viņas iedomu tēls, ilgodamās, kaut tas būtu viņš. Sākās paisums, un viņa smagiem soļiem iebrida no cietajām, mitrajām smiltīm mīksta-

jās, sausajās, turēdama garo svārku stērbeli, cīnīdamās ar savu dumpīgumu. Ja nu tas ir Mels? Šis bija visplašākais liedags, kādu viņa redzējusi. Un pats vientuļākais. Bet cilvēki tuvojās. Gluži neiederīgi prātā ienāca Rūta, kas šādos apstākļos joņotu uz patvēruma pusi, aizsegusi acis, lai tās neieraudzītu kaunpilno skatu, bet— Rūta jau gan nemūžam nebūtu pazemojusies tiktāl, lai vispār atrastos šeit. Rūta nekad neskrietu pakaļ vīrietim tā kā Emīlija. Un viņa arī nedauzītos apkārt basām kājām, lai arī kā traucētu smiltis. Kā gan viņas tik strauji kļuvušas atšķirīgas? Vai vainīga šī zeme? Vai arī viņas vienmēr bijušas pavisam dažādas, un skaidri tas izpaudies tikai tagad, kad abas bija spiestas iet šķirtus ceļus? Emīlija iedomājās savu māti, ar zinātkāru prātu apveltītu sievieti, kas vienmēr gribēja visu noskaidrot un bija izcila gleznotāja. Viņa būtu sajūsmā, ieraugot šo vietu. Toties tēvs gan ne. Viņš bija stingri noenkurojies Bre-kemā, kur nodzīvojis visu mūžu. Tāpat kā Rūta. Viņas vieta bija tur, mājās.

Emīlija izmeta Rūtu no prāta krietni pirms tam, kad sasniedza Meļa būdu, un atskatījās. Viņai būtu vienalga pat tad, ja tuvotos vesels bataljons pliku iedzimto; viņai bija jāzina, vai tur ir arī Mels.

Un tad viņa Melu ieraudzīja. Mels joņoja pa liedagu uz viņas pusi, atstājis visus pārējos tālu aizmugurē. Kailām krūtīm, ģērbies vienīgi rupjos dungriņos, izmircis ūdenī līdz ceļiem, un viņš izskatījās tik skaists, tik iededzis un laimīgs, un tik... vīrišķīgs. Emīlija notrīcēja. Taču neatlika laika domām; Mels viņu apskāva ar nevaldāmu spēku, pacēla gaisā viegli kā spalviņu, smiltis no viņa matiem un rugājiem klātais, neskūtais vaigs pieskārās meitenes sejai.

“Emīlij! Tā esi tu! Augstais Dievs! Es cerēju, ka tu atbrauksi!”

“Noliec mani zemē. Kā tu zināji, ka es atbraukšu uz šejieni?”

Mels atlaida viņu, stāvēja un smaidīja. “Betss man pateica, ka tu par mani apjautājusies. Un te nu tu esi.”

Emīlija atguva cieņu. “Tu būtu varējis apciemot mani, Mel. Bija nežēlīgi ļaut, lai es par tevi raizējos. Un man nebija viegli tevi atrast. Bija jāceļas pirms ausmas, lai tiktu uz kuģa, kas devās uz salu, un pēc tam stundām ilgi jājāj uz šejieni. Man nebija ne jausmas, ka tas būs tik grūti, citādi es nemūžam nebūtu braukusi. Ja nebūtu mācītāja Betsa, es nekad nebūtu izkāpusi šajā krastā, tāpēc neiedomājies, ka tas viss ir bijis patīkami. Nemaz. Un man vēl jātiek atpakaļ.”

“Tu varētu palikt te pavisam,” viņš ķircinājās.

“Nezobojies! Es raizējos par tevi un tagad redzu, ka tas bijis lieki.”

“Ak tā. Es gan būtu varējis apzvērēt, ka tu priecājies, ieraugot mani nākam pa liedagu. Vai es maldos?”

Viņš joprojām ķircinājās, tomēr Emīlijai bija jāatzīst, ka viņam taisnība.

“Nu tad labi.” Mels saņēma viņas roku. “Varbūt noslēgsim pamieru? Piedod, ka esmu sagādājis tik daudz nepatikšanu. Atkal. Nāc uz būdu, tur ir vēsāk. Betss laikam ir atradis jaunus iedzimtos, ko vest uz ticības ceļa, bet man viņa piedāvājumi nepatīk. Es varu tevi pacienāt vismaz ar ūdeni un kādu zivi, ja vēlies palikt uz pusdienām.”

“Es nezinu,” Emīlija mulsi sacīja. “Man šķiet, mūsu pusdienas Betsa kungs ir atvedis līdzi.”

“Labi. Tad sarīkosim pikniku.”

Emīlija noskaitās. “Mel! Es te neesmu atbraukusi uz pikniku! Es bažījos par tevi — arī tagad. Saki, kā tu jūties pēc tā, kas ar tevi noticis? Pēc visa tā...”

“Es negribu par to runāt,” Mels pēkšņi un asi attrauca, bet, kad viņš aizgriezās, Emīlija ieraudzīja viņa muguru, ko krustu šķērsu klāja rētas, un acumirklī saprata, kā tās radušās.

“Ak Dievs! Viņi ir tevi situši! Ak, Mel, cik man žēl!”

“Nevajag!” viņš aizsvilās. “Vismazāk man vajag, lai tu mani žēlotu! Jā, viņi sita mani ar pletnēm. Nu un tad? Svētās Helēnas salā sita visus, tā bija ieejas maksa.” Viņš ieveda Emīliju būdā. “Krēslu nav, bet pīteņi pasargā no smiltīm. Vai būsi ar mieru te sēdēt?”

“Protams.”

Pirms Emīlija apsēdās, Mels noskūpstīja viņu uz vaiga. “Emīlij, tu neesi devusi man laiku pateikt, ka izskaties tik skaista kā vēl nekad. Un es esmu tev pateicīgs. Esmu tev parādā par to, ka atsūtīji Lenfīldu mani glābt. Es būšu tev parādā, kamēr vien dzīvošu.”

Šī pēkšņā noskaņojuma maiņa apmulsināja Emīliju, taču tagad viņa jau pavisam skaidri redzēja, ka Mels pārvērties; kaut kas bija mazliet citādi.

Mels atnesa viņai krūzi ūdens, sakrustotām kājām apsēdās viņai blakus, un abi runājās; tās bija nesaistītas sarunas drumslas, kurām pa vidu pletās klusuma brīži... viņi runāja kā veci draugi, kas viens otra klātbūtnē jūtas brīvi. Būdiņā valdīja dziļš miers. Viņi tērzēja par salu, par orhidejām, par misiju. Emīlija pastāstīja, ka vairs nestrādājot pie Meningtrijiem, bet gan rakstot “Ziņām”, un uz Melu tas atstāja iespaidu. Viņš sacīja, ka droši vien sameklēšot mežcirtēja darbu tepat salā, un, kļuvis drošāks, ieminējās par Lenfīldu.

“Kā tu viņu atradi? Viņš ir sīksts, rūdīts zellis, bet gudrs.”

Emīlija sāka skaidrot, bet attapās, ka stāsta Melam, kā iekūlusies šajā juceklī ar policiju un juristiem, un avīzēm, kā apvainojusies māsa, un tas viss skanēja tik nesakarīgi, ka viņi pēkšņi izplūda smieklos, jo Emīlijai milzīgu atvieglojumu sniedza viņas spēja mierīgi atskatīties uz šiem notikumiem, kuri palikuši pagātnē.

“Bet ļaunākais vēl tikai gaidīja,” viņa turpināja. “Es iepazinos ar Rūtas līgavaini, īstu briesmoni, viņš ir parlamenta locekļa Lilija sekretārs...”

“Lilijs? Reiz esmu viņu sastapis. Tolaik nezināju, kas viņš tāds. Bija uzkāpis uz paaugstinājuma un teica runu pūlim... tai dienā es satiku tevi. Tur izcēlās nemieri. Es tev teicu, lai tu griezies atpakaļ...”

“Ak debestiņ, tā tu teici gan! Un vai tu todien redzēji ari viņa sekretāru Dānieļu Boulzu?”

Mels pasmaidīja. “Nē. Es tur ilgi nekavējos.”

“Nūjā. Kad mani pieminēja avīzēs, Boulza kungs tā noskaitās, ka atsauca saderināšanos.”

“Kāds tam sakars ar viņu?”

“It nekāds. Manuprāt, tas bija tikai viltīgs gājiens. Viņš čakli blēdīja no manas māsas naudu. Bet mēs dabūjām to atpakaļ... tikai tāpēc, ka es piedraudēju iesaistīt šai lietā Lenfīl-da kungu.”

“Un tas viss manis pēc?”

“Ne gluži. Mēs vismaz tikām vaļā no Rūtas līgavaiņa, pirms bija par vēlu.”

Mels pasniedzās un saņēma viņas roku. “Un tavs līgavainis, Emīlij? Vai tas ir saderināšanās gredzens?”

Viņa pamāja. Un samulsa.

“Klaivs man atrakstīja. Tu ar viņu precēsies?”

“Jā.”

Mels gausi uzslējās kājās, iestājās durvīs un lūkojās uz okeānu. Un tad paraustīja plecus. “Nu jā. Labi, ka neizraudzījies kādu sliktāku. Piemēram, mani.”

Emīlija piecēlās un nostājās viņam blakus. “Nerunā tā, lūdzu! Tu zini, Mel, cik tu man esi mīļš.”

“Tad kāpēc?” viņš asi noprasīja.

Emīlija bija satraukta. “Es nezinu, kāpēc. Klaivu es mīlu citādi, un tu man esi mīļš citādi, tas arī viss.”

“Es to negribēju; ja būtu to zinājis, tad nesūtītu Klaivu tevi meklēt. Tu biji mana meitene. Es vēlējos būt kopā ar tevi.”

Emīlija saņēma viņa roku un smaidot pacēla skatienu. “Vai

tu to droši zini? Vai tu tiešām gribēji dzīvot Mēriboro kopā ar skolotāju? Vai tev tas neliktos mazliet garlaicīgi?”

“Liktos gan, ja tu būtu gribējusi dzīvot tā!”

Tas izteica visu, un šai mirklī abi to saprata. Emīlija iesmējās. “Mel! Tu esi tāds sapņotājs! Tu nespētu visu laiku dzīvot vienā vietā, un es justos vainīga.”

Viņi aizgāja līdz ūdens malai un, Emīlijai par lielu prieku, pabradāja pa seklumiem, vairīdamies no paisuma viļņu uzbrukuma. Tad sadevās rokās un vienkārši pastaigājās.

“Tā nu ar mani ir,” Emīlija pēdīgi ierunājās. “Es vienmēr jūtos par kaut ko vainīga. Man vienmēr šķiet, ka neesmu rīkojusies pareizi.”

“Kāpēc? Piemēram, kad?”

“Pirmām kārtām jau — tu.”

“Gan es izdzīvošu,” Mels dzedri noteica.

“Un vēl māsa. Un tēvs. Viņš ir slims. Viņi grib, lai es braucu mājās. Ja es neaizbraukšu un viņš nomirs, es sev nemūžam nepiedošu.”

“Ak Dievs, Emīlij! Ja nu viņš nomirst, kamēr tu brauc uz Angliju? Tad tu būtu pavisam muļķīgā stāvoklī. Izbeidz dzīties pēc neiespējamā! Tu nevari paredzēt likteni, tev vienkārši jārīkojas ar to, kas tev dots.”

“Tev laikam taisnība,” Emīlija sacīja, saprazdama, ka tā tiešām ir taisnība. “Bet ir vēl kas cits. Mājiņa. Tā ir tava, Mel. Un bankā tev vēl arvien ir nauda. Tagad tā tev ir vajadzīga.”

Viņš apstājās. “Tu samaksāji Lenfīldam. Un, ja tur vēl ir nauda, man to nevajag. Tā vienmēr ir piederējusi tev. Un tagad paklausies! Arī mājiņa pieder tev. Nevis Klaivam. Un pielūko, lai tā arī paliek. Nebaltai dienai, mana mīļā.” Mels paraudzījās uz liedagu. “Betss laikam nāk atpakaļ. Labāk aizmirsīsim to pikniku. Es nespēju ar tevi runāt, ja viņš ir klāt.”

Emīlija pamāja. “Man tik un tā jādodas atpakaļ. Negribu, lai burinieks aiziet bez manis.”

Viņi gāja uz būdiņas pusi, un Mels apskāva Emīlijas plecus. “Man prieks, ka tu atbrauci, Emīlij.”

“Un man prieks, ka mēs paliksim draugi.”

“To nu es nezinu. Redzēsim. Tomēr tu teici, ka es tev esot mīļš. Tas šodien bija pats labākais.”

Emīlija nedroši palocīja galvu. “Jā, bet tu jau zini, kā es to domāju.”

“Laikam zinu gan. Taču brālīga mīla mani neinteresē.”

Viņš apkampa Emīliju un pieglauda viņu sev klāt. “Noskūpsti mani uz atvadām, Emīlij! Tavās kāzās es neieradīšos.”

Mācītājs Betss viņiem tuvojās, bet spēji pagriezās sānis, ieraudzījis abus ciešā apskāvienā. Viņš pasvilpa saviem tumšādainajiem zēniem, lai atved ēzelīšus. Bija laiks doties projām.

Izskaņa

Prāva ķīniešu džonka pilnās burās Lielā Barjerrifa aizvēnī slīdēja uz ziemeļiem gar Kvīnslendas krastu ceļā uz Ķīnu. Komanda cītīgi strādāja. Viņi visi zināja, ka aiz Mēriboro vairs nebūs nevienas ostas, līdz viņi tiks tālu prom no Austrālijas ūdeņiem, un pat tad pēc provianta būs jāpiestāj vientuļās salās, kuras nav minētas muitas ierēdņu sarakstos kā ostas. Vienīgā krava, ko veda džonka, bija gaužām skumja: zārki ar dažāda statusa ķīniešiem, kurus vajadzēja aizvest un apbedīt dzimtenē; šie vīri bija nomiruši savos dārzos, kur audzēja saknes tirgum, vai zelta raktuvēs, vai vēl kur citur. Viņus vajadzēja aizvest mājās pie senčiem. Viņu vidū bija pat augstdzimušu dāmu mirstīgās atliekas. Skumjš, taču nepieciešams ceļojums.

Komanda zināja arī to — par ko gan neuzdrīkstējās ieminēties —, ka daudzi šie nelaiķi slēpj zeltu, kurš tiek vests viņu ģimenēm, zeltu, par kuru nav ziņots un kuru nav atraduši ierēdņi, un par kuru nav maksāta muitas nodeva, ko tik labprāt iekasē varas pārstāvji. Uz borta bija ari pieci pasažieri, no tiem četri ķīniešu džentlmeņi un viens baltais, acīmredzot visai svarīgs vīrs, uzņemts uz borta nakts melnumā Mērijas upes grīvā, pirms džonka šķērsoja Hērvija līci un ap Freizera salu izgāja atklātā jūrā. Visiem pieciem pasažieriem bija ērtas privātas kajītes tuvāk džonkas priekšgalam, un stjuarti gādāja par viņu maltītēm un izpildīja viņu prasības, un komandai nekas vairāk nebija jāzina.

Tiesa, klīda valodas, ka viens no šiem džentlmeņiem esot Ksiu kungs un otrs — viņa sekretārs, tik augsts ierēdnis, ka viņam pienākas pašam sava kajīte. Tomēr tika izteiktas ari piezīmes, ka sekretārs — liela auguma vīrs ar kailu galvvidu un ar bizīti — reizē esot arī miesassargs, lietpratējs cīņas mākslās, tāpēc arī pret viņu izturējās ar cieņu.

Tik pašsaprotami, it kā ceļojums uz krāšņas ķīniešu džonkas klāja pretim nezināmajam būtu kaut kas visnotaļ ikdienišķs, to visu uztvēra Melehijs Viloubijs. Viņu uzjautrināja tas, ka šai ārēji noplukušajai džonkai ir tik lieliski iekārtotas kajītes. Mēļam patika ķīniešu pārdrošība. Tā vienmēr bija viņu valdzinājusi.

Tagad, stāvot augšā uz klāja, viņu dziļi pārsteidza apkārtējā aina. Šķita, katrā savas dzīves solī viņš ir redzējis vietas, kuras uzskatījis par skaistākajām pasaulē, taču ikreiz viņu apbūra atkal jauni skati. Patiesu izbrīnu viņā raisīja vizuļojošie ūdeņi šeit. Vasarsvētku šaurumā, kura nosaukumu viņam bija pateicis Ksiu kungs; likās, viņš par šiem ūdeņiem zina visu. Jūra bija zila kā safīrs, brīnumaini spilgta, un salas bija smaragdzaļas. Mels varēja te stāvēt stundām ilgi, uzsūkdams sevī šīs krāsas, kamēr vecā, brašā džonka vagoja viļņus.

Brīze atnesa viegli vircotu smaržu — tur tvanēja salu meži un valgie ziedi, sāls un saulē sakarsušie liedagi... šī smarža atgādināja lavandu. Meļa māte reiz mēdza likt to mazos maisiņos un turēt zem spilvena un kumodes atvilktnē. Sievišķīga, sapņaina smarža. Būtu jauki, ja māte būtu satikusi Emīliju, viņas labi saprastos. Tas būtu tik jauki.

Mels nopūtās... sapnis, ko ņemt sev līdzi uz turieni, kurp viņu aizvedīs šī lavandas brīze.

Atrast Ksiu kungu nebija nācies grūti. Mels bija nosūtījis vēstules uz nesen atvērto pasta kantori, ko bija pamanījis Gimpi, uz Mēriboro un pat uz Kuktaunu, jauno zelta raktuvju ostu. Tas vismaz bija sākums. Un viena vēstule tiešām bija sasniegusi šo džentlmeni, un viņš nosūtīja atbildi uz norādīto adresi: Metodistu misija, Freizera sala.

Mels atcerējās savu zirgu. Straikeru viņš bija uzdāvinājis Folija kundzei, samaksājis kādam staļlapuisim par zirga piegādi un brīdinājis viņu, ka Foliji un viņu draugi ir skarbi ļaudis, kuri dzīvo pakalnos. Ja Straikers netikšot piegādāts lieliskā stāvoklī, viņi dzīšoties staļļapuisim pa pēdām un nošaušot viņu kā suni. Makfersons vēl pāris gadu neredzēs dienasgaismu; varbūt tai sievietei būs jēdzīgāka dzīve, kamēr skota nebūs tuvumā. Saņemot zirgu, viņa būs pārsteigta, tomēr iepriecināta, un Mels cerēja, ka Folija kundze lāgiem atcerēsies viņu. Folija kundze viņam patika.

Viņš bija taisījies nosūtīt zirgu Klaivam kā kāzu dāvanu, tomēr pārdomāja. Tik piedodošs nu viņš nebija.

Un Emīlija... Jā, kā jau Mels bija teicis, likteni nevar paredzēt. Ja viņa būtu izraudzījusies Melu, nevis Klaivu, — un tās bija vājas cerības, to viņš atzina, — tad viss būtu citādi. Emīlija būtu par to parūpējusies. Emīlija un viņas vainas apziņa. Viņa nebūtu izturējusi. Bez kavēšanās būtu aizvedusi Melu pie Pollo-ka... Mels iesmējās. Ak Dievs, cik viņa bija burvīga! Bet tik neiederīga tai salā — mazās, baltās kājiņas tipina pa smiltīm, glītā, baltā blūzīte un tumšzilais kaklauts, pieskaņots svārkiem; viss tik ļoti kārtīgs. Tobrīd Melam bija gribējies iekrist ar Emīliju siltajos viļņos, panākt, lai viņai nerūp itin nekas, lai viņa vienkārši draiskojas kopā ar viņu pa ūdeni — prieka pēc.

Viņa nekad neuzzinās, ka Mels gandrīz iegrūdis viņu ūdenī — ne jau aiz ļaunprātības, bet tikai tādēļ, lai mēģinātu izlauzties caur to cienīguma mūri, kurš slējās starp viņiem. Ak Dievs, kā Mels viņu mīlēja! Un ilgojās, kaut jel Emīlija būtu kopā ar viņu šai brīnišķīgajā dēkā. Taču ilgas jau nepiepildās tāpat vien; viss ir jāpaveic pašam.

Emīlija. Mels bija klausījies, kā viņa stāsta par savu māsu. Cik milzīga plaisa abas šķir un kā tas skumdina Emīliju. Viņa

nemaz nebija aptvērusi, ka reizē runā par līdzīgu bezdibeni, kurš šķir divus citus cilvēkus — Emīliju un Melu. Toties Emīlija un Klaivs bija viena kaluma. Vai Mels vienmēr bija to zinājis? Varbūt.

Mels šķērsoja klāju, lai paraudzītos uz cietzemi, kura pamazām gaisa skatienam. Plikpauris nu bija aizgājis. Aizgājis pie sava radītāja. Lepns par to, ka uzvarējis. Lepns, ka pastrādājis tādu laupīšanu, kura aizēnoja jebkuru Makfērsona varoņdarbu. Un šo noslēpumu viņi ar Kārnegiju bija paņēmuši līdzi kapā, tā vismaz runāja. Nauda un zelts netika atrasti. Zuduši. Pagalam.

Tomēr Plikpaurim bija niezējusi mēle kādam to izstāstīt. Lai pierādītu, ka viņš uzvarējis sacīkstē. Noslēpumu viņš nevarēja atklāt, jo tad būtu zaudējis. Nomirt kā laupījuma īpašniekam, joprojām dižojoties, ka viņš ir bagāts vīrs, — tas nozīmēja palikt uzvarētāja godā līdz galam. Un viņam neganti kārojās kādam izstāstīt, dot vismaz mājienu, un Mels bija uzmanīgi klausījies. Un tad kādā mirklī visa pasaule bija sastingusi. Kamēr Plikpauris tēloja ākstu. “Tas pieder man. Un krokodiliem.”

Tai vakarā, atgriezies Blekvoteras krika slepkavību vietā, Mels stāvēja un raudzījās pār Mērijas upi, zinādams, ka tajā čum un mudž krokodili.

Nākamajā dienā, neiegriezies Mēriboro, viņš ar prāmi pārcēlās pār upi un jāja atpakaļ pa krastu, līdz nonāca iepretim krika ietekai. Laika pārdomām viņam bija bezgalīgi daudz, un viņš uz divām dienām apmetās krastmalā. Tāpat vien staigāja apkārt. Viņš redzēja snaužam krokodilus, dzeltenās acis bija modras. Perija krokodili. Tie neko nepalaida garām. Tie kustējās zibenīgi, zobi šņakstēja. Briesmoņi. Tie bija vērojuši Plikpauri. Un ko Plikpauris tobrīd darīja? Skaidrs, ka slēpa laupījumu. Kaut kur šeit. Viņš nemaz neaizveda to uz pilsētu. Piekrāpa Kārnegiju. Atkal — abi viena kaluma. Laupījums bija tik milzīgs, kāds Plikpaurim ne sapņos nebija rādījies. Taču viņš piedzērās un nonāca cietumā. Nu un tad? Bagātība joprojām piederēja viņam. Gaidīja viņu. Viņš bija bagāts vīrs. Melam par to nebija šaubu.

Mels vērīgi pētīja apkārtni, krastu, kur varēja piestāt ar mazu laiviņu. Nevarēja taču vienkārši rakt bedri, nedrīkstēja atstāt pēdas zālē, pie kokiem vai krūmiem, tās kāds varētu pamanīt, vajadzēja rīkoties uzmanīgi. Koku saknes. Koki, kas te auga, sevišķi vecās vīģes, bija tik veci, ka virszemes saknes tiem bija vīra delma resnumā. Melam nebija ko zaudēt. Tagad viņu vairs nemāca nekāda vainas apziņa. Paturēdams acīs krokodilus, viņš skaldīja šīs saknes, rakās zem tām pie visiem kokiem pēc kārtas. Pretim šāvās iztramdītas čūskas, baros sijājās odi, zirnekļi rāpoja augšup pa Meļa rokām, kad viņš iebāza tās dziļi alās, meklēdams, taustīdamies, vai neuzdursies kam tādam, kas šeit nav iederīgs...

“Jēziņ!” viņš nomurmināja, šūpodams galvu. “Un es jau gandrīz padevos. Bet tie sasodītie krokodili visu laiku te kvern, tik gudri, maitas, it kā kaut ko zinātu. Bet es nezināju neko.”

Viens metās uz Meļa pusi. Strauji slīdēja augšup pa krasta nogāzi. Tad Mels aptvēra, ka arī Plikpaurim krokodili nebūs bijuši pa prātam; viņš būs kāpis augstāk krastā. Tur, kur tie nespēj tikt klāt.

“Tev nebija taisnība, Plikpauri, tu, slepkavniek,” Mels ar nopūtu teica. “Tu nomiri nabags. Tu zaudēji. Es uzvarēju.”

Visu to laiku, kamēr Emīlija bija sēdējusi ar Melu būdā, viņa mantu maiss, nevērīgi nosviests, mētājās kaktā. Guļammaiss bija biezs, piebāzts ar kapokkoka šķiedru, bet kopš tās dienas Mērijas upes krastā Mels vairs nekad nevienam nebija ļāvis to nest. Viņš bija stiprs, un ikreiz, kad pacēla smago maisu, kurā glabājās dārgumi, radīja iespaidu, ka maiss ir pavisam viegls. Kā tam arī vajadzētu būt. Vīram nemaz nav grūti uzmest to plecā.

Traks smagums, Mels ar smaidu atcerējās, bet kurš gan pievērsis uzmanību mantu maisam? Ksiu, protams, bija iekasējis komisijas naudu un visu nokārtojis, gādādams par Meļa drošību ceļojuma laikā.

Pie Meļa pienāca Čuns Lī un paklanījās. “Viņa ekselence Ksiu kungs lūdz jūs piebiedroties viņam vakariņās, ser.”

“Jā. Pasakiet viņam paldies. Tūdaļ iešu.”

Mels vēlreiz palūkojās uz cietzemes pusi. “Rūpējies par viņu, kā nākas, Klaiv! Citādi es atgriezīšos.” Tad Mels vienā lēcienā bija lejā pa kāpieniem un ienira zem klāja, tikpat spara pilns kā vecajos laikos. “Un kas būs tālāk, Ksiu kungs?”

ORHIDEJU LĪCIS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatores Ilona Smirnova, Dace Puzure Maketētājas Iveta Paegle, Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. № 456

Apgādā “KONTINENTS” internēta gramatnica

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Pēc Fārenheita. (Tulk. piez.)

2

Vārdu spēle: angļu valodā red carpet ir ne tikai “sarkans paklājs”, bet apzīmē ari eleganci un greznību vispār; “atritināt sarkanu paklāju" nozīmē arī “kādu svinīgi sagaidīt”. (Tulk. piez.)

3

Silver- sudrabs. (Tulk. no angļu vai.)

Content

Šova Patrīcija Orhideju līcis

-1-

- 2 -

- 3 -

- 4 -

- 5 -

— 6 —

- 7 -

- 8 -

- 9 -

- 10 -

- 11 -

- 12 -

- 13 -

- 14 -

- 15 -

Izskaņa

1