Maknota Džudita

Paradīze II. grāmata

Džudita Maknota

Paradīze

II. grāmata

.

29. nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā pulksten pusdivos Meredita no reklāmas daļas devās uz savu kabinetu. Lai kur viņa ietu šajā dienā, cilvēki pagriezās, lai viņu nopētītu, un Meredita par to nebrīnījās. Viņa piespieda lifta izsaukšanas pogu, domādama par Sēlijas Mensfīldas raksteli šā rīta Tribune tenku slejā:

«Mereditas Benkroftas draugi, kuri pirms divām nedēļām pārsteigumā vēroja, kā viņa operas labdarības sarīkojumā strupi noraidīja visiekārojamāko Čikāgas vecpuisi Metju Ferelu, tagad atkal jūtas bezgala pārsteigti, jo savām acīm redzējuši, kā šis pāris kopā pusdieno pie viena no omulīgajiem restorāna «Landry» galdiņiem. Nesen mūsu sabiedrībā ienākušais vecpuisis neapstrīdami ir ļoti aizņemts cilvēks — tajā pašā vakarā viņš apburošās Ališijas Eiverijas pavadībā Mazajā teātrī noskatījās «Spītnieces savaldīšanas» pirmizrādi.»

Savā kabinetā Meredita pikti atrāva kādu rakstāmgalda atvilktni, no jauna brīnīdamās par žurnālistes atriebīgumu, jo Sēlija bija tuva Pārķēra bijušās sievas draudzene. Piezīme par Mereditas pusdienošanu kopā ar Metu nebija nekas cits kā zemiska vēlme pataisīt Pārķeru cilvēku acīs par muļķi, kurš drīz tiks atstāts ar garu degunu.

— Meredit, — Filisa saspringtā balsī sacīja, — tikko zvanīja mistera Benkrofta sekretāre un teica, ka viņš licis jums nekavējoties ierasties viņa kabinetā.

Šādi neparedzēti un pēkšņi uzaicinājumi nepavisam nebija Mereditas tēva stilā, viņš mēdza savu administratoru darbu pārbaudīt reizi nedeļā, kad notika iepriekš ieplānotas sanāksmes, un visas pārējās lietas kārtot pa telefonu. Meredita un Filisa klusēdamas paskatījās viena otrā, un abas vienlaikus nosprieda, ka izsaukums varētu būt saistīts ar pagaidu prezidenta izvēli.

Ieradusies pieņemšanas telpā, Meredita pārliecinājās, ka viņu secinājums bijis pareizs, jo pie tēva kabineta stāvēja visi viceprezidenti, ieskaitot Elanu Stenliju, kurš kopš pagājušās nedēļas atradās atvaļinājumā.

— Mis Benkrofta, — tēva sekretāre uzrunāja Mereditu un pamāja, lai viņa pienāk tuvāk, — misters Benkrofts lūdz jūs ieiet viņa kabinetā.

Iepriecinātā Meredita devās uz kabineta durvju pusi. Tā kā viņa bija pirmā, kurai tiks paziņots valdes lēmums, gluži loģiski varēja domāt, ka valde izvēlējusies tieši viņu. Meredita Benkrofta ieņems posteni, kurš viņai pienācās kopš dzimšanas, gluži tāpat, kā to bija ieņēmuši viņas tēvs, vectēvs un pirms viņiem dzīvojušie Benkrofti. Pareizāk sakot, veselu pusgadu viņai būs dota iespēja pierādīt savas spējas.

Meredita gandrīz apraudājās no sentimentāla un muļķīga aizkustinājuma. Viņa pieklauvēja un iegāja tēva kabinetā. Šajā kabinetā un pie šī galda nekad nebija strādājis neviens cits, tikai Benkroftu ģimenes locekļi. Kā gan viņa bija spējusi iedomāties, ka tēvs varētu neievērot šo diženo tradīciju?

Salicis rokas aiz muguras, tēvs stāvēja pie loga.

— Labrīt! — Meredita mundri sveicināja.

— Labrīt, Meredit! — Tēvs pagriezās atpakaļ, viņa balss un sejas izteiksme bija neparasti draudzīga. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un pētoši paraudzījās Mereditā. Kaut gan kabinetā atradās arī dīvāns un kafijas galdiņš, tēvs nekad nesēdēja uz šī dīvāna un nepiedāvāja to darīt arī nevienam citam. Viņš mēdza sēdēt savā grozāmajā krēslā ar augstu atzveltni un oficiālā tonī sarunāties ar apmeklētājiem pāri milzīgajam, senlaicīgajam rakstāmgaldam, kurš būtu varējis piederēt kādam baronam. Meredita nezināja, vai tēvs tā rīkojas neapzināti vai arī tīšām cenšas iebaidīt cilvēkus. Lai būtu kā būdams, jebkurš kabineta viesis, dažreiz pat Meredita, ejot pāri milzīgajam paklājam līdz Filipa rakstāmgaldam un jūtot sev pievērstas viņa modrās acis, zaudēja pēdējās drosmes atliekas.

Meredita ievēroja, ka šoreiz tēvs izturas neparasti iecietīgi, kaut gan viņš nepiecēlās. Laba audzināšana un paradums uzrāva Filipu kājās katru reizi, kad tuvojās kāda sieviete, taču tas neattiecās uz viņa kabinetu. Ja šī sieviete strādāja Benkroftu uzņēmuma administrācijā, Filips palika sēžam arī tad, kad visi pārējie vīrieši piecēlās. Meredita zināja, ka tādējādi tēvs bez vārdiem pauž protestu pret sieviešu atrašanos augstā postenī. Ārpus universālveikala viņš allaž ievēroja visas pieklājības prasības. Universālveikalā nostrādāto gadu gaitā Meredita bija iemācījusies uztvert tēvu kā divus pilnīgi atšķirīgus cilvēkus, taču vēl tagad viņa lāgiem jutās samulsusi, kad vakarā viņš bija viņu noskūpstījis un novēlējis labu nakti, bet no rīta darbā pagāja viņai garām, tik tikko pamājis ar galvu.

— Man patīk šī tava kleita, — viņš teica, palūkodamies uz Mereditas smilškrāsas kašmira kleitu.

— Paldies! — Meredita izbrīnījusies pateicās par komplimentu.

— Man riebjas skatīties uz lietišķā stila kostīmiem, kuros tu visu laiku staigā. Sievietēm jāvalkā kleitas.— Nedodams Mereditai laiku atbildēt, viņš ar galvas mājienu norādīja uz krēsliem, kas atradās pretī rakstāmgaldam. Izmisīgi pūlēdamās apslēpt savu nervozitāti, Meredita apsēdās.

— Esmu sasaucis visu administratīvo personālu, lai paziņotu jaunu vēsti, taču gribēju vispirms parunāt ar tevi. Valde ir izvēlējusies pagaidu prezidentu. — Viņš apklusa, un Meredita saspringti gaidīja, kas nāks tālāk. — Viņi izraudzījušies Elanu Stenliju.

— Ko? — Meredita nočukstēja, apstulbusi aiz pārsteiguma, dusmām un šaubām.

— Es teicu, ka viņi ir izvēlējušies Elanu Stenliju. Negribu tev melot — viņi to izdarīja pēc mana ieteikuma...

— Elans Stenlijs! — Meredita uzlēca kājās un dusmīgi pārtrauca tēvu. — Elans Stenlijs kopš sievas nāves atrodas uz nervu sabrukuma robežas. Bez tam viņam nav ne izglītības, ne pieredzes mazumtirdzniecības uzņēmumu vadīšanā...

— Divdesmit gadu viņš strādā mūsu kompānijā par kontrolieri, — tēvs noskaldīja, taču Meredita neļāvās iebiedēties un vēl nebija pateikusi visu, kas viņai sakāms. Viņa atspiedās ar rokām pret rakstāmgaldu un turpināja runāt, būdama saniknota ne tikai tāpēc, ka viņai liegta iespēja ieņemt viņai pienākošos amatu, bet ari tādēļ, ka šī pagaidu prezidenta izvēle bija brēcoši stulba.

— Elans Stenlijs ir tikai izcils rēķinvedis. Tu nevarēji izdarīt sliktāku izvēli, un tu pats to labi zini! Jebkurš cits, jebkurš no viņiem būtu vairāk piemērots... — Tad pēkšņi pār viņu nāca atklāsme, un viņa jutās kā pa galvu dabūjusi. — Tieši tāpēc tu arī ieteici Stenliju, vai ne? Tāpēc, ka viņš nespēs vadīt kompāniju tikpat labi kā tu vai labāk par tevi. Tu apzināti riskē ar kompāniju sava egoisma...

— Es necietīšu, ka tu ar mani runā tādā tonī!

— Neuzdrošinies tagad atsaukties uz vecāku autoritāti! — Meredita nikni sacīja. — Tūkstošiem reižu tu man esi atkārtojis, ka šajās veikala telpās mūsu radniecība nav spēkā. Es neesmu bērns, un es nerunāju kā tava meita. Es esmu viceprezidente un lielas akciju paketes īpašniece.

— Ja kāds no citiem viceprezidentiem iedrošinātos ar mani runāt šādā tonī, es viņu uz vietas atlaistu...

— Tad atlaid mani! — viņa atcirta. — Nē, es tev nesagādāšu šo prieku! Es aizeju no darba. Tūlīt un uz karstām pēdām. Pēc piecpadsmit minūtēm uzteikums būs uz tava galda.

Meredita nepaspēja pagriezties uz promiešanu, kad tēvs atslīga krēslā.

— Apsēdies! — viņš pavēlēja. — Tā kā tu esi nolēmusi visu noskaidrot šajā nepiemērotajā brīdī, tad atklāsim visas mūsu kārtis!

— Tā būs apsveicama pārmaiņa! — Meredita asi atcirta un apsēdās.

— Tātad, — Filips skarbā, zobgalīgā balsī sacīja, — patiesība ir tā, ka tu dusmojies nevis tādēļ, ka esmu izvēlējies Elanu Stenliju, bet gan tādēļ, ka neesmu izvēlējies tevi.

— Es dusmojos abu šo iemeslu dēļ.

— Lai būtu kā būdams, man bija svarīgi iemesli neizvēlēties tevi, Meredit. Pirmām kārtām, tu neesi ne pietiekami veca, ne pietiekami pieredzējusi, lai pārņemtu vadības grožus.

,-Y

— Tiešāmi — Meredita deva pretī. — Kā tad tu nonāci pie šāda secinājuma? Tu biji par nepilnu gadu vecāks, kad vectēvs tev uzticēja kompānijas vadību.

— Tā bija cita lieta.

— Cita gan, — Meredita dusmās trīcošā balsī piekrita.

— Tavs ieguldījums šajā veikalā toreiz bija nesalīdzināmi mazāks nekā tagad manējais! Patiesībā tavs vienīgais nopelns toreiz bija tas, ka tu regulāri ieradies darbā! — Viņa redzēja, ka tēvs piespiež roku pie krūtīm, it kā viņam kas sāpētu, un kļuva vēl niknāka. — Nepūlies tēlot sirdslēkmi, jo tas mani nekavēs izteikt visu, ko būtu vajadzējis pateikt jau pirms daudziem gadiem. — Filips atņēma roku no krūtīm un ar krīta bālu seju skatījās uz Mereditu. Viņa turpināja: — Tu esi fanātiķis! Un īstais iemesls, kāpēc tu neļauj man izvirzīties, ir tas, ka es esmu sieviete.

— Tev nav taisnība, — viņš izgrūda caur zobiem gandrīz tikpat nikni, kā runāja Meredita. — Tie pieci vīrieši, kas stāv tur ārā pieņemšanas telpā, šajā universālveikalā ir ieguldījuši desmitiem darba gadu. Nevis pāris gadu, bet desmitiem gadu!

— Vai tiešām? — Meredita sarkastiski jautāja. — Un cik daudzi no viņiem ieguldījuši šajā veikalā četrus miljonus dolāru savas paša naudas? Bez tam tu ne tikai izlokies, tu melo! Divi no šiem vīriešiem sāka šeit strādāt reizē ar mani un, starp citu, saņēma lielāku algu nekā es.

Filips sažņaudza rokas dūrēs.

— Šai sarunai nav jēgas.

— Jā, nav gan, — Meredita piekrita un piecēlās.

— Mans darba uzteikums paliek spēkā.

— Un uz kurieni tad tu domā doties? — No Filipa balss varēja noprast, ka Meredita, viņaprāt, nekad neatradīs līdzvērtīgu darbu.

— Uz jebkuru lielu Amerikas mazumtirdzniecības kompāniju! — Meredita atkliedza. Viņa bija pārāk nikna, lai padomātu, kādas mokas viņai sagādātu šāda nodevīga rīcība. «Benkrofts un kompānija» bija visa viņas pagātne, visa viņas dzīve. — Marshall Fields uz vietas pieņems mani darbā, tāpat May Company vai Neimans...

— Tagad tu blefo! — Filips nošņācās.

— Pagaidi vien! — Meredita atcirta. Viņai kļuva nelabi no domas, ka viņa varētu strādāt «Benkrofta un kompānijas» konkurentu labā, un nupat pārciestais emociju uzplūds bija viņu nokausējis. Gandrīz vai garlaikotā balsī viņa ierunājās: — Kaut reizi mūžā tu varētu būt pilnīgi atklāts pret mani...

Akmenscietu seju tēvs gaidīja viņas jautājumu.

— Tu nemūžam neesi domājis nodot man universālveikala vadību, vai ne? — Meredita vaicāja. — Ne tagad, ne nākotnē, lai cik ilgi un smagi es te būtu strādājusi?

— Nē.

Sirds dziļumos viņa to vienmer bija zinājusi, taču tas, ka tēvs to atklāti atzina, viņu satrieca.

— Tāpēc, ka es esmu sieviete, — viņa konstatēja.

— Tas ir viens no iemesliem. Tie vīri tur aiz mana

kabineta durvīm negrib strādāt sievietes pakļautībā.

— Tās ir pupu mizas! — Meredita atcirta. — Un tas

ir pretlikumīgi. Tā arī nav patiesība, un tu pats to zini. Tiešā vai netiešā veidā man ir pakļauti desmitiem vīriešu tajās nodaļās, kuras es pārzinu. Tavs egoistiskais fanātisms liek tev uzskatīt, ka es nespēšu vadīt šo uzņēmumu.

— Varbūt daļēji tā ir, — tēvs atteica. — Un varētu

būt arī tā, ka es nevēlos uzkurināt tavu aklo apņemšanos veltīt visu savu dzīvi šai kompānijai! Patiesībā esmu nolēmis darīt visu, kas ir manos spēkos, lai tava dzīve nebūtu saistīta vienīgi ar karjeru un kādu universālveikalu. Tādēļ, Meredit, es neļaušu tev mantot šo kabinetu. Vai nu tev mani motīvi patīk, vai nepatīk, es vismaz tos apzinos;, turpretī tu pat nezini, kāpēc esi nolēmusi kļūt par nākamo kompānijas prezidenti.

— Ko? — Meredita aiz dusmām apstulba. — Varbūt tu man pateiksi, kāpēc es esmu tā nolēmusi?

— Labi, pateikšu. Pirms vienpadsmit gadiem tu apprecējies ar nelieti, kurš dzinās pēc tavas naudas un padarīja tevi grūtu. Tu pazaudēji viņa bērnu un atklāji, ka tev vairs nekad nebūs bērnu. Un pēkšņi, — viņš ironiski rezumēja, — tu sāki just nevīstošu mīlestību pret «Benkroftu un kompāniju» un nepārvaramu tieksmi kļūt par tās māti.

Meredita redzēja visas viņa teorijas vājās vietas, un kaklā viņai sakāpa aizkustinājuma kamols. Cenzdamās runāt tā, lai balss nedrebētu, viņa teica:

— Kopš bērnības esmu mīlējusi šo veikalu, es to mīlēju pirms iepazīšanās ar Metu Ferelu un arī pēc tam, kad viņš pazuda no manas dzīves. Es tev varu pateikt to dienu, kad nolēmu strādāt šajā veikalā un kļūt par kompānijas prezidenti. Man bija seši gadi. Tu mani ievedi šajā kabinetā un liki pagaidīt, kamēr pats atgriezīsies no valdes sēdes. Tu man teici, — viņa turpināja, — ka pa to laiku es varot pasēdēt tavā krēslā. Un es to darīju. Es apsēdos tavā krēslā, aptaustīju tavas pildspalvas un pa iekšējo sakaru iekārtu izsaucu tavu sekretāri. Viņa ienāca un ļāva man nodiktēt kādu vēstuli. Tā bija vēstule tev. — Tēvs pēkšņi nobāla, un Meredita saprata, ka viņš atcerējies šo vēstuli. — Vēstulē bija teikts... — viņa apklusa, lai saraustīti ievilktu elpu un tēvs nemanītu, ka viņai gribas raudāt. — «Mīļo tēti, es daudz mācīšos un strādāšu, lai kādu dienu Tu varētu ar mani lepoties un atļautu man šeit strādāt, tāpat kā strādājat jūs ar vecotēvu. Ja es to izdarīšu, vai tu atļausi man atkal apsēsties savā krēslā?» Toreiz tu izlasīji šo vēstuli un teici: «Protams.» — Meredita nicīgi pavērās tēvā. — Es turēju doto vārdu, bet tev pat prātā nenāca turēt savu solījumu. Citas meitenītes spēlēja mājas, — viņa apspiesti iesmējās,— bet es spēlēju universālveikalu!

Pacēlusi galvu, Meredita turpināja:

— Es domāju, ka tu mani mīli. Es zināju, ka tu vēlējies, kaut es būtu zēns, taču man nekad neienāca prātā, ka esmu tev pilnīgi vienaldzīga tikai tāpēc, ka esmu meitene. Visu mūžu tu liki man nicināt māti, jo viņa mūs bija atstājusi, bet tagad es neesmu pārliecināta, vai viņa mūs pameta vai arī tu viņu padzini, gluži tāpat kā tu tagad padzen mani. Rīt tu saņemsi manu atlūgumu. — Viņa pamanīja, ka tēvs jūtas apmierināts, ka viņa to atlikusi uz rītu, un lepni izslēja zodu. — Man paredzētas vairākas tikšanās, un es nepaspēšu ātrāk iesniegt šo dokumentu.

— Ja tu nebūsi klāt, kad es paziņošu izraudzītā pagaidu prezidenta vārdu, viņi visi domās, ka tu esi raudādama aizskrējusi no šejienes, tāpēc ka es neesmu izvēlējies tevi, — tēvs brīdināja, kad viņa devās uz apspriežu telpas durvju pusi. Cauri apspriežu telpai varēja izkļūt gaitenī.

Meredita uzmeta tēvam dziļa nicinājuma pilnu skatienu.

— Tēvs, necenties apmuļķot pats sevi. Kaut arī tu izturies pret mani kā pret negribētu nastu, neviens no viņiem nezina, cik cietsirdīgs un vienaldzīgs tu īstenībā esi pret mani. Viņi domās, ka tu savai meitai jau sen esi darījis zināmu, kurš izraudzīts par pagaidu prezidentu.

— Kad tu aiziesi no darba, tad viņi pārliecināsies par pretējo,— tēvs noteica, un viņa balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs trauksmei.

— Viņi būs pārāk aizņemti, jo nāksies palīdzēt nabaga Elanam Štenlijam vadīt kompāniju, tāpēc par mani viņiem nebūs ne silts, ne auksts.

— Es pats vadīšu Elanu Stenliju.

Jau satvērusi durvju rokturi, Meredita pāri plecam atskatījās uz tēvu. Viņai pēkšņi viss šķita tik vienaldzīgs, ka viņa pat iesmējās.

— Tā jau es domāju. Vai tiešām tev likās, ka es esmu tik naiva, lai ticētu, ka varēšu vadīt kompāniju viena pati, bez tavas vadības tava atvaļinājuma laikā? Vai varbūt tev bija bail, ka es centīšos to darīt? — Nenogaidījusi atbildi, Meredita atvēra apspriežu telpas durvis un aizgā; . Filips palika viens.

Mereditas vilšanos sakarā ar to, ka viņai bija liegta iespēja pierādīt savas spējas pagaidu prezidentes amatā, aizēnoja sāpes, ko izraisīja nule iegūtā atziņa, ka viņa tēvam patiešām maz ko nozīmē. Gadiem ilgi viņa bija centusies sev iegalvot, ka tēvs viņu mīl, tikai neprot to izrādīt. Tagad Mereditai šķita, ka kāds nezināms spēks apgriezis visu viņas pasauli ar kājām gaisā. Viņa sagaidīja liftu, iegāja kabīnē un neizpratnē vērās uz paneli ar stāvu numuru pogām. Viņa nevarēja saprast, kuru no tām nospiest, jo nezināja, kurp doties, tāpat kā vairs nezināja, kas viņa īsti ir. Visu savu dzīvi Meredita bija bijusi Filipa Ben-kforta meita. Tā bija viņas pagātne. Viņas nākotne vienmēr bija bijusi šeit, universālveikalā. Tagad viņas pagātne bija meli un viņas nākotne... tukšums. No vestibila atskanēja vīriešu balsis. Meredita piespieda antresola pogu, cerēdama, ka lifta durvis aizvērsies, pirms kāds no nācējiem būs viņu pamanījis.

Antresols īstenībā bija balkons virs veikala pirmā stāva telpām. Meredita piegāja pie spožajām bronzas margām, palūkojās lejup un tikai tad aptvēra, ka gluži automātiski ieradusies šeit — savā vismīļākajā vietā. Pieķērusies pie vēsajām, gludajām bronzas margām, viņa stāvēja un raudzījās lejup. Veikala ejās drūzmējās pircēji, pa skaļruņu sistēmu tika atskaņota kāda Ziemassvētku melodija. Ļaužu pārpildītajā veikalā Meredita jutās atstumta un vientuļa. Pa labi no viņas sieviešu veļas nodaļā sievietes aplūkoja apakšveļu un naktskreklus. Nodaļas vadītāja un bijusī Mereditas priekšniece misis Holingsa cienīgi stāvēja aiz centrālās letes. Tāpat kā visos divdesmit piecos šeit aizvadītajos gados, viņas stāja pauda stingru, nesatricināmu mieru. Viņa uzsmaidīja Mereditai, bet Meredita novērsās, jo nebija spējīga izmocīt atbildes smaidu.

Aiz viņas pircēji šķirstīja zīda rītakleitas, kas garās rindās bija sakārtas uz stieņiem. Uz pretējā balkona atradās vīriešu mājas apģērbu nodaļa, kurā norisa rosīga tirdzniecība ar peldmēteļiem. Meredita dzirdēja balsis, mūziku, nerimtīgo elektronisko kases aparātu dūkoņu, taču nejuta neko. Virs viņas galvas skaļrunī sāka trinkšķēt veikala sakaru sistēmas zvans — divi īsi zvani, pauze, tad vēl viens zvans. Tas bija Mereditas kods, taču viņa nelikās ne zinis. Viņa sakustējās tikai tad, kad sev līdzās izdzirdēja kādu balsi.

— Vai jūs šeit strādājat? — kāda nepacietīga pircēja uzstājīgi vaicāja.

Vai viņa šeit strādāja? Meredita ar pūlēm atgriezās īstenībā. Sieviete rādīja viņai kādu rītakleitu.

— Tā kā jūs esat bez mēteļa, es domāju, ka jūs šeit strādājat.

— Jā, — Meredita atbildēja. Šodien viņa vēl šeit strādāja.

— Tādā gadījumā pasakiet^ kur lai atrodu jūsu reklamēto rītakleitu izpārdošanu! Šī maksā četrsimt divdesmit piecus dolārus, bet Tribune svētdienas numurā bija sludinājums, ka jūs tās pārdodot par astoņdesmit deviņiem dolāriem un deviņdesmit pieciem centiem.

— Izpārdošana notiek piektajā stāvā, — Meredita paskaidroja. Skaļrunī atkal atskanēja viņas signāls, tomēr Meredita palika uz vietas. Viņa pati nesaprata, kādēļ, — vai nu tās bija atvadas no veikala un saviem sapņiem, vai arī pašmocība.

Signāls atskanēja trešo reizi. Meredita negribīgi piegāja pie tuvākās letes, kur tika pārdoti peldmēteļi, un uzgrieza galvenās veikala sakaru operatores numuru.

— Te Meredita Benkrofta, — viņa teica. — Vai jūs mani meklējāt?

— Jā, mis Benkrofta. Jūsu sekretāre lūdza, lai jus tūlīt piezvanot uz savu kabinetu.

Nolikusi klausuli, Meredita paskatījās pulkstenī. Šajā pēcpusdienā viņai bija paredzētas divas tikšanās, protams, ja viņa būs spējīga izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Patiesībā gan nebija vairs nekādas jēgas ar kādu tikties, pat ja viņa būtu uz to spējīga. Meredita piespiedās un piezvanīja Filisai.

— Tā esmu es. Vai jūs mani meklējāt?

— Jā. Atvainojiet, ka jūs traucēju, Meredit, — Filisa iesāka, un no viņas skumjās, samulsušās balss Meredita noprata, ka tēva sasauktā sanāksme, kurā tika paziņots pagaidu prezidenta vārds, ir beigusies un tās rezultāts kļuvis visiem zināms. — Misters Reinoldss jums zvanīja jau divas reizes pēdējās pusstundas laikā. Viņš teica, viņam esot ar jums jārunā. Izklausījās, ka viņš ir briesmīgi uztraucies.

Meredita saprata, ka arī Pārķers jau ir lietas kursā. — Ja viņš vēlreiz piezvanīs, lūdzu, pasakiet, ka es viņam piezvanīšu vēlāk. — Viņa negribēja uzklausīt līdzjūtības apliecinājumus, pirms nebūs nomierinājusies. Viņa arī nespētu paciest, ja viņš mēģinātu viņai iestāstīt, kā gan jau viss kaut kā nokārtosies.

— Labi, — Filisa teica. — Pēc pusstundas jums ir tikšanās ar reklāmas nodaļas vadītāju. Vai jūs vēlaties, lai es to atsaucu?

Meredita īsti nezināja, ko atbildēt. Gandrīz kā iemīlējusies, viņa noraudzījās rosīgajā ļaužu drūzmā. Viņa nespēja iedomāties, ka nāksies tā gluži vienkārši aiziet... Hjūstonas veikala lieta vēl karājās gaisā, arī vairāku citu projektu realizēšanai bija nepieciešama viņas vadība. Ja nākamās divas nedēļas viņa cītīgi strādās, tad būs pabeigta lielākā daļa viņas iesāktā darba, bet pārējās lietas būs tādā stāvoklī, ka tās varēs nodot viņas pēctecim. Viņas veikalam nenāks par labu, ja viņa aizies, nesakārtojusi lietas... neparūpējusies par saviem projektiem. Viņas veikals. Nodarīt ļaunu «Benkroftam un kompānijai» nozīmēja nodarīt ļaunu pašai sev. Lai kurp viņa dotos un ar ko nodarbotos, šis veikals vienmēr būs daļa no viņas un viņa — daļa no šī veikala.

— Nē, neatsauciet neko. Pēc īsa brīža būšu savā kabinetā.

— Meredit? — Filisa vilcinādamās bilda. — Ja tas jūs spēj kaut mazliet iepriecināt, varu pateikt, ka gandrīz mēs visi uzskatām, ka prezidenta posteni vajadzēja uzticēt jums.

Meredita īsi un aizžņaugti iesmējās. — Paldies! — viņa teica un nolika klausuli. Mīļi, ka Filisa centās viņu atbalstīt, taču viņas tagadējā stāvoklī tas maz ko līdzēja.

2 — 3405

30. nodaļa

Pārķers paraudzījās uz zvanošo telefonu, tad uz Mereditu. Bāla un nospiesta, viņa stāvēja pie savas dzīvojamās istabas loga.

— Tas droši vien atkal ir tavs tēvs.

— Lai viņš ierunā savu sakāmo automātiskajā atbildētājā, — Meredita teica un paraustīja plecus. Pulksten piecos viņa bija aizgājusi no sava kabineta un līdz tam laikam divreiz atteikusies runāt pa telefonu ar tēvu un neskaitāmas reizes — ar žurnālistiem, kuri dega nepacietībā uzzināt, kā viņa jūtas tagad, kad nav kļuvusi par prezidenti.

No tēva balss automātiskā atbildētāja ierakstā bija noprotams, ka viņš gatavs vai spert zemes gaisā. «Meredit, sasodīts, es zinu, ka tu esi mājās. Pacel klausuli! Es gribu parunāt ar tevi.»

Pārķers no aizmugures apskāva Mereditu un pagrieza ar seju pret sevi.

— Es saprotu, ka tu negribi ar viņu runāt, — viņš līdzjūtīgi sacīja, — bet pēdējās stundas laikā viņš ir zvanījis jau četras reizes. Kāpēc gan tu nevarētu parunāt ar viņu un noskaidrot, ko viņš vēlas?

Pārķers bija ieradies, lai sniegtu Mereditai morālu atbalstu, taču viņas vienīgā vēlēšanās bija palikt vienai.

— Pašlaik es negribu runāt ne ar vienu, vismazāk jau ar viņu. Lūdzu, mēģini to saprast. Patiesībā es gribētu... palikt vienatnē.

— Saprotu, — Pārķers nopūtās, tomēr nekustējās ne no vietas, tādējādi pauzdams vārdos neizteiktu līdzjūtību. Meredita pa logu vienaldzīgi raudzījās tumsā.

— Apsēdīsimies uz dīvāna, — Pārķers čukstēja un ar lūpām pieskārās pie viņas deniņiem. — Es pagatavošu tev dzeramo. — Meredita noraidoši papurināja galvu, atteikdamās no dzēriena, bet piegāja pie dīvāna un apsēdās. Pārķers apskāva viņu.

— Vai tu patiešām domā, ka es varētu doties projām? — Pārķers ieminējās pēc stundas. — Ja es rit aizbraucu, man šovakar vēl jānokārto dažas lietas, taču man ļoti negribas tevi atstāt šādā noskaņojumā. Rīt ir Pateicības diena, un tu laikam nevēlēsies to pavadīt kopā ar tēvu, kā biji ieplānojusi. Paklau, — viņš teica, pēkšņi pieņēmis kādu lēmumu, — es nelidošu uz Ženēvu. Manu uzrunu baņķieru konferencē var nolasīt kāds cits. Pie velna, viņi pat nepamanīs...

— Nē! — Meredita iesaucās un mākslota enerģijas uzplūdā uzlēca kājās. Kaudamās ar savām raizēm un pārdzīvojumiem, viņa bija pavisam piemirsusi, ka Pārķeram nākamajā dienā jādodas trīs nedēļas ilgā komandējumā, kura laikā bija paredzētas tikšanās ar viņa Eiropas kolēģiem, kā arī viņa ievadruna Pasaules baņķieru konferencē. — Es netaisos lekt laukā pa logu, — Meredita apsolīja, vāri pasmaidīja, apķērās Pārķeram ap kaklu un uz atvadām maigi noskūpstīja viņu. — Pateicības dienas vakariņas ēdīšu kopā ar Lizas ģimeni. Kad tu atgriezīsies, es jau būšu sastādījusi jaunus savas karjeras plānus un mana dzīve atkal būs kārtībā. Pabeigšu arī mūsu kāzu priekšdarbus.

— Un kā tu domā rīkoties attiecībā uz Ferelu?

Meredita pievēra acis. Viņa pati nevarēja saprast, kā

lai tiek galā ar tik daudziem sarežģījumiem, šķēršļiem un sarūgtinājumiem. Pārņemta ar šīs dienas satriecošajiem atklājumiem, viņa bija pavisam piemirsusi, ka joprojām ir precējusies ar šo pretīgo, neciešamo...

— Manam tēvam nāksies piekāpties attiecībā uz Meta pārzonēšanas lūgumu. To viņš man ir parādā, — viņa rūgti piebilda. — Kad šis jautājums būs nokārtots, likšu kādam advokātam to paziņot Metam. Tas būs mans izlīguma piedāvājums.

— Vai tu esi pārliecināta, ka šādā noskaņojumā būsi spējīga veikt kāzu priekšdarbus? — Pārķers vaicāja.

— Es esmu spējīga to darīt, un es to darīšu, — Meredita tēlotā aizrautībā apsolīja. — Mūsu kāzas notiks februārī, kā paredzēts.

— Ir vēl kas... — Pārķers sacīja, maigi satverdams viņu aiz zoda. — Apsoli, ka līdz manai atbraukšanai tu neiesaistīsies jaunā darbā.

— Kāpēc?

Pārķers dziļi ievilka elpu un ļoti uzmanīgi turpināja:

— Es saprotu, kāpēc tu tik ļoti vēlējies strādāt «Ben-kroftā un kompānijā», bet tagad, kad tas vairs nav iespējams, mēģini vismaz iedomāties, ka tu varētu veidot savu karjeru tikai manas sievas lomā. Tev būs daudz darba: mūsu mājas dzīves vadīšana, viesības, arī labdarības pasākumi, sabiedriskie pienākumi...

Meredita gadiem ilgi nebija jutusies tik izmisusi. Viņa gribēja ko iebilst, tad atmeta ar roku.

— Laimīgu ceļu, — viņa nočukstēja un noskūpstīja Pārķeru uz vaiga.

Viņi bija pusceļā uz durvīm, kad jautrā un labi pazīstamā ritmā priekšnamā ietrallinājās zvans.

— Tā ir Liza, — Meredita sacīja. Viņa jutās vainīga, ka aizmirsusi norunu par kopīgām vakariņām, un vienlaikus nelaimīga, jo bija skaidrs, ka viņai tā arī neizdosies pabūt vienai. Viņa nospieda pogu, pirmajā stāvā atvērās ārdurvis, un pēc brīža, priecīgi smaidīdama, dzīvoklī parādījās ķīniešu kulinārijas izstrādājumiem apkrāvusies Liza.

—Dzirdēju, kas šodien noticis, — viņa pavēstīja un cieši apskāva Mereditu. — Es sapratu, ka tu būsi aizmirsusi mūsu ieplānotās vakariņas, un sapratu arī, ka tu diez vai gribēsi ēst, — viņa piebilda, nolikdama uz pulētā ēdamgalda kartona kārbas un novilkdama mēteli, — taču nespēju panest domu, ka tu šo vakaru pavadīsi viena. Tā nu es te esmu... vai tu gribi, vai negribi. — Viņa pāri plecam pašķielēja uz Pārķeru. — Piedod, Pārķer! Nezināju, ka tu būsi te. Ceru, ka ēdamā pietiks.

— Pārķers jau dodas projām, — Meredita sacīja, cerēdama, ka ierastā vārdu divkauja starp Lizu un Pārķeru šoreiz izpaliks. — Viņš rīt lido uz Ženēvu, uz Pasaules baņķieru konferenci.

— Cik jauki! — Liza teatrāli iesaucās un starojoši uzsmaidīja Pārķeram. — Tu varēsi ar visas pasaules baņķie-

riem apspriest, kā visvienkāršāk atņemt atraitnēm mantoš nas tiesības.

Meredita redzēja, kā dusmās sastingst Pārķēra seja i piemiedzas acis, un kārtējo reizi pabrīnījās, ka Lizas jo spēj Pārķeru tik ļoti aizskart, taču šobrīd pašas problēm viņai bija svarīgākas par visu citu.

— Lūdzu, izbeidziet, jūs abi! — viņa brīdinoši noteic raudzīdamās uz abiem viņai tik mīļajiem cilvēkiem, ki viens otru nevarēja ciest. — Beidziet ķildoties! Vism šovakar! Liza, es nespēšu norīt ne kumosa...

— Tev jāēd, lai nezaudētu spēkus.

— Un es labāk gribētu palikt viena... tik tiešām, Meredita apņēmīgi turpināja.

— Uz to tu neceri. Kad es nācu iekšā, ielas pretē pusē apstājās tava tēva mašīna.

It kā apstiprinādams Lizas vārdus, iedziedājās durv zvans.

— Manis dēļ viņš tur lejā var stāvēt kaut visu nakti, atvērdama Pārķeram durvis, noteica Meredita.

Pārķers pagriezās atpakaļ.

— Ak Dievs, es taču netikšu projām, ja viņš ir t

lejā. Viņš gribēs, lai es viņu ielaižu iekšā.

— Nedari to, — Meredita sacīja, visiem spēkiem cen dāmās savaldīties.

— Pie velna, ko lai es viņam saku, kad viņš lūgs, 1 viņu ielaižu?

— Pārķer, atļauj man tev ko ieteikt, — Liza mīli

iečivinājās, paņēma Pārķeru zem rokas un veda viņu atvērto durvju pusi. — Tu taču vari apieties ar viņu tāp kā ar jebkuru nabaga vientiesīti, kurš uztur duci bēri

un lūdz no tavas bankas kredītu: skaidri un gaiši patei nē\

— Liza! — Pārķers caur zobiem nošņācās un nokrati

viņas roku. — Es tiešām sākšu tevi ienīst. — Tad vi pievērsās Mereditai: — Esi taču prātīga, tas cilvēks n

tikai tavs tēvs, jūs esat arī biznesa partneri.

Liza iespieda rokas sānos un veltīja Pārķeram mund un iedrošinošu smaidu.

— Pārķer, kur tavs mugurkauls, tavs raksturs un tava drosme?

— Nebāz degunu citu darīšanās! Ja tev būtu kaut nedaudz takta izjūtas, tu saprastu, ka šīs ir mūsu personiskās darīšanas, un ietu uzgaidīt virtuvē.

Uz Lizu šie Pārķēra vārdi iedarbojās pavisam dīvaini. Parastos apstākļos viņa nebūtu ne aci pamirkšķinājusi, bet tagad viņas vaigi koši pietvīka aiz pazemojuma.

— Riebeklis tāds! — viņa nočukstēja, apcirtās un devās uz virtuves pusi. Iedama garām Mereditai, viņa teica: — Mer, es atnācu tevi mierināt, nevis sarūgtināt. Pagaidīšu virtuvē. — Iegājusi virtuvē, Liza nikni notrausa acīs saskrējušās asaras un ieslēdza radio. — Turpini plātīties, Pārķer! — viņa kliedza un sparīgi pagrieza uz priekšu skaļuma regulatoru. — Negribu dzirdēt neviena vārda. — Spiedzīgs soprāns vaimanāja kādu āriju no Madame Butterfly.

Dzīvojamā istabā soprāna gaudulīgajām vaimanām pievienojās garš, uzstājīgs zvans priekšnamā. Pārķers krampjaini rija gaisu, cenzdamies izdomāt, kas būtu pareizāk — sasist radioaparatu vai nožņaugt Lizu Pontini. Viņš palūkojās uz savu līgavu, kura stāvēja dažu pēdu attālumā no viņa un bija tik satriekta, ka pat nedzirdēja apdullinošo troksni. Viņa sirds atmaiga.

— Meredit, — viņš glāsmaini ierunājās, kad zvans bija apklusis, — vai tu patiešām vēlies, lai es to izdaru... nelaižu viņu iekšā?

Viņa palūkojās uz Pārķeru, skaļi norija siekalas un pamāja ar galvu.

— Tad es tā arī izdarīšu.

— Paldies! — viņa nočukstēja.

Abi pārsteigti apsviedās apkārt, kad istabā atskanēja ienākošā Filipa Benkrofta dusmīgā balss. — Sasodīts! Vai tas nav kauns un negods, ka man kā zaglim jālavās pakaļ svešam cilvēkam, lai tiktu iekšā pa durvīm! Kas te notiek, vai viesības? — viņš noprasīja, paceldams balsi, lai pārkliegtu operdziedoni. — Meredit, es šodien pēcpusdienā atstāju divus paziņojumus tavai sekretārei un vēl četrus ierunāju tavā automātiskajā atbildētājā!

\

Meredita bija nikna par viņa ielaušanos dzīvoklī, un niknums lika viņai aizmirst nogurumu.

— Mums nav par ko runāt vienam ar otru.

Filips nometa uz dīvāna savu cepuri un izrāva no kabatas cigāru. Meredita bez komentāriem noskatījās, kā

viņš to aizkūpina.

— Gluži otrādi, — tēvs sacīja, cieši iekodis cigāru

zobos un nikni raudzīdamies uz Mereditu. — Stenlijs at

teicās no prezidentūras. Viņš nespēšot ar to tikt galā.

Mereditu dienā pārdzīvotais bija tā satriecis, ka šī ziņa viņai šķita gluži vienaldzīga. — Un tad tu nolēmi to piedāvāt man? — viņa lietišķi jautāja.

— Nē, nenolēmu vis. Es to piedāvāju savam... valdes

otram kandidātam, Gordonam Mičelam.

Šī nepatīkamā ziņa Mereditai bija tikpat vienaldzīga. Viņa paraustīja plecus.

— Tad kāpēc tu esi ieradies?

— Ari Mičels atteicās.

' Pārķers bija tikpat pārsteigts kā Meredita.

— Mičels ir ārkārtīgi godkārīgs cilvēks. Man likās, ka .viņš šī posteņa dēļ būtu gatavs vai uzkārties.

— Arī man tā likās. Taču Gordons domā, ka viņš veikalam varēšot dot vairāk, ja palikšot sagādē. «Benkrofta un kompānijas» labklājība viņam acīmredzot ir svarīgāka par personisko godkāri, — Filips piebilda un zīmīgi pavērās Mereditā, it kā apsūdzēdams viņu pārmērīgā godkārībā. — Tu esi trešais kandidāts, un tāpēc es esmu ieradies pie tevis.

— Un droši vien sagaidi, ka es aiz laimes sākšu lēkāt? — viņa atcirta, jo jutās tik aizvainota par to, ko viņš bija teicis no rīta, ka nespēja priecāties par nupat dzirdēto.

— Es sagaidu, — Filipa seja aiz dusmām kļuva biedējoši sarkana, — ka tu izturēsies kā lietišķs cilvēks, par kādu tu sevi acīmredzot uzskati, un tas nozīmē, ka mēs aizmirsīsim savas personiskās nesaskaņas un tu izmantosi tev piedāvāto iespēju.

— Iespējas ir arī citur.

— Neesi muļķe! Tev nemūžam neradīsies otra tāda izdevība pierādīt mums, uz ko tu esi spējīga.

— Tātad tu man piedāvā izdevību sevi apliecināt?

— Jā, — viņš izgrūda.

— Ja es sevi apliecināšu par spējīgu vadītāju, kas notiks tālāk?

— Kas to lai zina.

— Šādi noteikumi mani neapmierina. Sameklē kādu citu!

— Nolādēts! Nav neviena, kurš būtu šim postenim tik piemērots kā tu, un tu pati to labi zini!

Šie vārdi izlauzās uz āru tāpēc, ka Filips bija aizvainots, vīlies un izmisis. Mereditai šī negribētā atzīšanās bija nesalīdzināmi dārgāka par jebkuru parastu uzslavu. Viņu pārņēma priecīgs satraukums, lai gan viņa centās to neizrādīt un šķietami bezrūpīgi noteica:

— Tādā gadījumā es piekrītu.

— Labi. Rītvakar apspriedīsim visu sīkāk. Līdz manai aizbraukšanai vēl piecas dienas, to laikā mēs pārrunāsim visus neskaidros jautājumus. — Viņš sniedzās pēc savas cepures, lai dotos projām.

— Pagaidi, nesteidzies! — Mereditai pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. — Pirmkārt, lai arī ne galvenokārt, mums jāparunā par algas paaugstināšanu.

— Simt piecdesmit tūkstošu dolāru gadā, stājas spēkā mēnesi pēc tam, kad tu sāksi pildīt manus pienākumus.

— Simt septiņdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā, stājas spēkā nekavējoties, — viņa iebilda.

— Ar noteikumu, — viņš īgni piekrita, — ka tavs

atalgojums tiks pazemināts līdz tagadējam līmenim, ja... kad es atgriezīšos no atvaļinājuma. t

— Piekrītu.

— Un tu nedrīksti bez konsultēšanās ar mani izdarīt nekādas... atkārtoju, nekādas nozīmīgas izmaiņas kompānijas politikā.

— Piekrītu, — viņa atkal sacīja.

— Tad tas ir nokārtots.

— Ne gluži... Man no tevis vajadzīgs vēl kas. Esmu nolēmusi pilnīgi nodoties darbam, taču man jānokārto arī divas personiska rakstura problēmas.

— Kādas problēmas?

— Šķiršanās un precēšanās. Es nevaru apprecēties, pirms neesmu izšķīrusies. — Tēvs neko neteica, un Me-redita turpināja: — Es domāju, ka Mets piekritīs šķirties, ja varēšu viņam piedāvāt olīvas zariņu — pozitīvu atbildi uz viņa pārzonēšanas lūgumu, kā arī garantēt, ka turpmāk no mūsu puses vairs nebūs nekādas iejaukšanās viņa darīšanās. Es esmu gandrīz vai pārliecināta, ka viņš piekritīs.

Tēvs pasmīnēja.

— Vai tu tiešām tā domā?

— Jā, bet tu acīmredzot tā nedomā. Kāpēc?

— Kāpēc? — viņš uzjautrināts pārjautāja. — Pateikšu, kāpēc. Tu sacīji, ka viņš tev atgādinot mani, un es neapmierinātos ar tik niecīgu piedāvājumu. Nekad. Nekādā ziņā. Es viņu piespiestu nolādēt to dienu, kad viņam ienāca prātā stāties man ceļā, un, kad būtu to panācis, uzspiestu viņam darījumu ar saviem noteikumiem... tādu darījumu, ar kuru viņš aizrītos!

Mereditai drebuļi pārskrēja pār kauliem.

— Lai būtu kā būdams, — viņa uzstāja, — pirms es piekrītu uzņemties šo amatu, es gribu, lai tu apsoli, ka viņa pārzonēšanas lūgums tiks apmierināts tūlīt pēc tā atkārtotas iesniegšanas.

Filips brīdi pavilcinājās, tad piekrītoši pamāja.

— Es par to parūpēšos.

— Un tu vari apsolīt, ka nejauksies viņa darīšanās, ja viņš piekritīs ātrai un klusai laulības šķiršanai?

— Apsolu. Pārķer, — Filips piebilda, noliekdamies, lai paceltu no dīvāna savu cepuri, — laimīgu ceļu!

Kad tēvs bija aizgājis, Meredita uzlūkoja Pārķeru. Viņš uzsmaidīja viņai, un Meredita maigi sacīja:

— Mans tēvs nespēj ne atvainoties, ne pateikt, ka rīkojies nepareizi. Viņš atzina savu vainu tādējādi, ka piekrita visam, ko es viņam lūdzu. Vai tu tā nedomā?

— Droši vien, — Pārķers ne visai pārliecināti novilka.

Meredita nepamanīja šo nedrošo intonāciju Pārķēra

balsī, viņa pāri plūstošā sajūsmā apskāva līgavaini.

— Es tikšu galā ar visu — ar prezidentūru, ar šķiršanos, ar mūsu kāzām, — viņa priecīgi apsolīja. — Gan tu redzēsi!

— Es zinu, ka tu tiksi ar visu galā, — Pārķers atteica, smaidīdams apskāva viņu un pievilka sev tuvāk.

Atbalstījusi kājas uz krēsla, Liza sēdēja uz virtuves galda. Viņa bija konstatējumi, ka Pučīni opera ir ne tikai garlaicīga, bet arī neciešama. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja, ka virtuves durvīs stāv Meredita.

— Vai Pārķers un tavs tēvs aizgāja? — nogriezdama radio, viņa vaicāja. — Ak Dievs, kas par vakaru! — viņa piebilda, kad Meredita pamāja

— Šis ir brīnišķīgs, lielisks, fantastisks vakars! — Meredita, apburoši smaidīdama, paziņoja.

— Vai tev kāds jau ir teicis, ka tev raksturīgas satraucošas garastāvokļa svārstības? — Liza izbrīnījusies uzlūkoja Mereditu. Vēl pirms dažām minūtēm viņa bija no dzīvojamās istabas puses dzirdējusi Filipa nikno balsi.

— Lūdzu, izturies pret mani ar lielāku cieņu!

— Kā man tevi vajadzētu godāt? — Liza jautāja, cieši ieskatīdamās Mereditas sejā.

— Varētu par prezidentes kundzi.

— Tu joko! — Liza iesaucās.

— Joks bija tikai tas, kā tev vajadzētu mani uzrunāt. Atkorķēsim šampanieša pudeli! Mums jānosvin šis notikums!

— Dzersim šampanieti, — Liza piekrita, pēc tam kad bija apskāvusi draudzeni. — Un tad tu varēsi man pastāstīt, kā norisinājās tava vakardienas tikšanās ar Ferelu.

— Tā bija briesmīga! — Meredita jautri paziņoja. Viņa izņēma no ledusskapja šampanieša pudeli un noplēsa no tās kakla foliju.

31. nodaļa

Nākamajā nedēļā Meredita centās iejusties pagaidu prezidentes lomā. Uzmanīgi un prasmīgi viņa pieņēma lēmumus, tikās ar administrācijas darbiniekiem, uzklausīja viņu viedokļus, ierosināja jaunas idejas, un jau pēc dažām dienām padotie sāka izturēties pret viņu ar cieņu un simpātijām. Tajā pašā laikā viņai izdevās tikt galā ari ar lielāko daļu savu agrāko pienākumu, un tas bija iespējams, galvenokārt pateicoties Filisai — viņas kompetencei, viņas nelokāmajai uzticībai, viņas piekrišanai strādāt virsstundas.

Pēc tam kad Meredita vairākas dienas bija veiksmīgi pildījusi abus savus pienākumus, viņa pilnībā apguva jauno darba tempu un sākotnējais nogurums pārvērtās eiforijā. Viņai pat izdevās atrast laiku pirmskāzu darbiņiem: viņa pasūtīja ielūgumus, kā arī nogāja lejā aplūkot jaunos līgavas kleitu modeļus, kas bija atsūtīti veikala kāzu tērpu salonam. Viens no tiem — brīnišķīga, pieguloša, leduszila, ar pērlēm izšūta līgavas kleita ar dziļu V veida muguras dekoltē — bija tieši tāds, kādu viņa jau sen bija iecerējusi un meklējusi.

— Tas ir lielisks! — Meredita izsaucās, smiedamās un spiezdama pie krūtīm tērpa zīmējumu, un salona darbinieces, kam pielipa viņas nemākslotais prieks, staroja kā saulītes.

Ar tērpa zīmējumu vienā rokā un kāzu ielūguma paraugu otrā Meredita apsēdās pie griezumiem rotātā rakstāmgalda, kas bija piederējis viņas tēvam un vectēvam. Visos «Benkrofta un kompānijas» veikalos tirdzniecības apgrozījums bija sasniedzis rekordskaitļus, viņa spēja tikt galā ar katru jautājumu, kas viņai bija jāizlemj, lai cik sarežģīts tas būtu, un viņa drīz precēsies ar visjaukāko un vislabāko vīrieti pasaulē, kuru mīlēja jau kopš bērnības.

No sava grozāmā krēsla viņa uzsmaidīja «Benkrofta un kompānijas» dibinātājam, kura attēls milzīgā, griezumiem bagātīgi izrotātā ietvarā karājās pie pretējās sienas. Viņa

lūkojās uz bārdaino vīru ar starojošām zilām acīm un pēkšņā sentimentalitātes un laimes uzplūdā maigi nočukstēja: — Vecvectēv, ko tu domā par mani? Vai es rīkojos pareizi?

Visu nedēļu viņa bija pacilāta, laimīga un darbā iegrimusi. Viņai veicās viss, pie kā viņa ķērās, izņemot vienu: pirms došanās ceļojumā tēvs bija izpildījis savu solījumu sakarā ar Meta pārzonēšanas lūgumu, bet viņa nekādi nevarēja to paziņot Metam.

Lai kurā laika viņa zvanītu uz Meta kabinetu, sekretāre vienmēr strupi pateica, ka viņš atrodoties ārpus kabineta vai ārpus pilsētas. Trešdienas pēcpusdienā, kad Mets tā arī nebija viņai piezvanījis, Meredita atkal mēģināja viņu sazvanīt. Šoreiz sekretāre viņai nodeva Meta ziņojumu.

— Misters Ferels, — viņa neizteiksmīgā, vēsā balsī sacīja, — lūdza mani jums pateikt, ka jums jāgriežas pie viņa advokātiem no Pīrsona un Levinsona biroja, nevis pie viņa. Mis Benkrofta, viņš netbildēs uz jūsu telefona zvaniem ne tagad, ne arī nākotnē. Viņš vēl lūdza mani

jums paziņot, ka gadījumā, ja jūs turpināsiet viņam zvanīt, viņš likumā paredzētajā kārtībā vērsīsies pret jums par miera traucēšanu. — Pēc šiem vārdiem sieviete nolika

klausuli.

Meredita atrāva klausuli no auss un labu brīdi lūkojās

uz to. Viņai ienāca prātā doma doties uz «Interkorpu» un panākt, lai viņš tiekas ar viņu, taču bija pilnīgi iespējams, ka savā tagadējā noskaņojumā Mets gluži vienkārši liks drošības dienesta vīriem viņu izsviest laukā. Meredita apzinājās, cik svarīgi viņas pašreizējā stāvoklī saglabāt mieru un objektivitāti, un prātīgi apsvēra savas rīcības iespējas

gluži tāpat, kā būtu rīkojusies, ja tā būtu biznesa problēma. Viņa zināja, ka zvanīt Meta advokātiem ir veltīgi. Viņi pārstāvēja pretējo pusi un censtos viņu iebiedēt kaut vai joka pēc. Bez tam viņa jau no paša sākuma bija zinājusi, ka galu galā būs jāgriežas pie advokāta, kas sagatavos visus likumā paredzētos dokumentus, ja Mets būs piekritis laulības šķiršanai pēc abu pušu vienošanās. Tagad nu izskatījās, ka advokāts būs vajadzīgs ātrāk,

nekā viņa bija paredzējusi. Viņai bija nepieciešams advokāts, kas nokārtotu visas formalitātes un iesniegtu «Pīrso-nam un Levinsonam» viņas samierināšanās piedāvājumu, lai viņi to tālāk nodotu savam klientam.

Bet Meredita nevarēja nolīgt jebkuru advokātu, ja Meta intereses pārstāvēja tik spēcīga un respektabla firma kā «Pirsons un Levinsons». Viņas advokātam vajadzēja būt politiski tikpat ietekmīgai figūrai un tādam pašam izcilam speciālistam, kādi bija Meta jaunie advokāti. Pretējā gadījumā tie varētu viņas pārstāvi iebiedēt un pakļaut sev, izmantojot legālu «roku izgriešanas» taktiku un negodīgus spēles paņēmienus, kurus advokāti bija tik ļoti iecienījuši. Bez tam — un tas bija tikpat svarīgi — viņas izraudzītajam advokātam bija jābūt cilvēkam, kas aizsargās viņas privātās dzīves noslēpumus gluži tāpat kā viņas likumīgās intereses, cilvēkam, kas neapspriedīs viņas darīšanas ar draugiem pie dzēriena glāzes Advokātu klubā... cilvēkam, kam viņa spētu pilnīgi uzticēties.

Pārķers bija ieteicis vienu no saviem draugiem, taču Meredita vēlējās cilvēku, kuru viņa pazītu un kurš viņai patiktu. Viņa negribēja jaukt biznesa problēmas ar personiskajām, tātad par Semu Grīnu nevarēja būt ne runas. Meredita paņēma pildspalvu un uzrakstīja uz papīra to advokātu vārdus, kurus viņa pazina ārpus darba, tad lēnām citu pēc cita nosvītroja. Visi šie advokāti bija ļoti veiksmīgi juristi, bet visi piederēja pie viņas lauku kluba, kopā spēlēja golfu un droši vien kopā ari tenkoja.

Tikai viens cilvēks atbilda Mereditas prasībām, kaut gan viņai ļoti negribējās viņam stāstīt par visu šo lietu. — Stjuarts, — viņa nočukstēja, juzdama gan netīksmi, gan pieķeršanos. Stjuarts Vitmors bija bijis vienīgais zēns, kuram viņa bija patikusi tad, kad bija neglīta trīspadsmit-gadīga pusaudze, vienīgais, kurš mis Epingemas viesībās bija brīvprātīgi uzaicinājis viņu uz deju. Tagad viņam bija trīsdesmit trīs gadi, šauri pleci un tumši mati, kuru kļuva aizvien mazāk. Fiziski viņš nebija pievilcīgs, toties bija izcils advokāts no senas slavenu advokātu dzimtas, ārkārtīgi patīkams sarunu biedrs un — tas bija galvenais — Me-reditas draugs. Pirms diviem gadiem viņš pēdējo reizi bija mēģinājis iedabūt Mereditu savā gultā un darījis to sev raksturīgā stilā — uzskaitījis veselu rindu iemeslu, kuru dēļ viņai vajadzētu pārgulēt ar viņu. Šis uzskaitījums izklausījās pēc labi argumentēta pieprasījuma, ko viņš taisītos iesniegt zvērināto tiesai, un beidzās ar vārdiem «ieskaitot laulību iespēju nākotnē, kas gan nav noteicošais faktors».

Meredita bija pārsteigta un arī aizkustināta. Viņa maigi atraidīja Stjuartu, taču vienlaikus lika saprast, ka viņa draudzība viņai ir ļoti svarīga. Stjuarts uzmanīgi noklausījās viņas atteikumā un mierīgi paziņoja: — Varbūt tu apsvērtu iespēju, ka es varētu pārstāvēt tevi kādā tiesas procesā? Tādā gadījumā es varētu sev teikt, ka mūsu sakars nav iespējams ētisku apsvērumu, nevis abpusēju jūtu trūkuma dēļ.

Meredita centās atšifrēt šī teikuma jēgu un apjauta tajā slēpto drūmo humoru. Viņa uzsmaidīja Stjuartam pateicības un pieķeršanās pilnu smaidu.

— Es to darīšu! Rīt no rīta kādā aptiekā nozagšu aspirīna pudelīti, un tu varēsi mani izpestīt no cietuma.

Stjuarts pasmīnēja un piecēlās uz iešanu, tomēr viņa atvadu vārdi bija silti un mīļi. Pasniegdams Mereditai savu vizītkarti, viņš sacīja:

— Atsaucies uz savām tiesībām nerunāt, pirms es nebūšu ieradies.

Nākamajā rītā Meredita gandrīz ar varu piespieda Marku Breidenu piezvanīt savam draugam, kurš bija vietējā policijas iecirkņa leitnants. Šis leitnants savukārt piezvanīja Stjuartam un paziņoja, ka Meredita aizturēta par zādzību aptiekā. Stjuarts nojauta, ka tiek āzēts, nolika klausuli, piezvanīja uz iecirkni un atklāja, ka leitnants Reihers tiešām eksistē un Meredita tiešām ir apcietināta.

Meredita sēdēja uz policijas iecirkņa kāpnēm un skatījās, kā Stjuarta mersedess, riepām griezīgi iekaucoties, nobremzē stāvvietā. Līdz tam brīdim, kad viņa ieraudzīja, ka Stjuarts izlec no mašīnas, pat neizslēdzis motoru, Meredita nebija zinājusi, cik ļoti viņš tai pieķēries.

— Stjuart! — viņa uzsauca, kad viņš pa kāpnēm metās viņai garām. Stjuarts apstājās, pagriezās un tūlīt saprata, ka ticis izjokots. — Piedod! — viņa čukstēja. — Es tikai vēlējos tev pierādīt, cik tālu spēju aiziet, lai saglabātu draudzību, kura man nozīmē tik daudz.

Dusmīgā seja atmaiga, Stjuarts dziļi ieelpoja, nomierinājās, tad pasmīnēja.

— Es pametu vienatnē divas pretējās puses neganti sīvā šķiršanās prāvā. Viņi palika mūsu apspriežu telpā, lai sagaidītu otru advokātu. Tagad viņi jau būs vai nu viens otru nožmieguši vai — kas būtu sliktākais variants — samierinājušies un tādējādi atstājuši mani bez izredzēm uz bagātīgu honorāru.

Kavēdamās šajās atmiņās, Meredita smaidīja. Viņa piespieda iekšējo sakaru iekārtas taustiņu.

— Filis, vai jūs nevarētu piezvanīt uz advokātu biroju «Vitmors un Nortridžs» un pateikt, ka es vēlos parunāt ar Stjuartu Vitmoru?

Tikko viņa bija nodevusi šo rīkojumu, viņu pārņēma nervozs satraukums. Viņa pasniedzās pēc datorizdruku kaudzītes uz sava rakstāmgalda un pamanīja, ka viņai dreb rokas. Pagājušajā gadā viņa bija tikusies ar Stjuartu tikai divas reizes. Ja nu viņš nepiezvanīs... ja viņš negribēs nodarboties ar viņas personiskiajām lietām... ja viņš neatrodas Čikāgā? Viņa salēcās, kad iedūcās sakaru iekārtas signāls.

— Meredit, zvana misters Vitmors.

Meredita atviegloti nopūtās un pacēla klausuli.

— Stjuart, paldies, ka tu tik drīz man piezvanīji.

— Biju ceļā uz tiesu, kad mana sekretāre saņēma tavu ziņu, — viņš lietišķā un laipnā tonī sacīja.

— Man radušies nelieli juridiski sarežģījumi, — Meredita paskaidroja. — Patiesībā gan tie nav nelieli. Tie ir diezgan lieli, varētu pat teikt, milzīgi.

— Klausos! — viņš teica, kad Meredita apklusa.

— Vai tu vēlies, lai tūlīt pastāstu, kas tā ir par lietu? Pa telefonu, kad tev jāsteidzas uz tiesu.

— Nav obligāti. Tomēr tu varētu man dot kādu mājienu... lai apmierinātu manu juridisko apetīti.

Viņa saklausīja Stjuarta vārdos slēpto humoru un atviegloti nopūtās.

— īsi sakot, man vajadzīgs padoms... sakarā ar laulības šķiršanu.

— Tādā gadījumā, — viņš nekavējoties svinīgā tonī sacīja, — mans padoms ir vispirms apprecēties ar Pārķeru. Tad šo jautājumu varēsim labāk nokārtot.

— Stjuart, tas nav joks kā toreiz, — viņa teica. Stjuartā bija kaut kas tāds, kas izraisīja bezgalīgu uzticību. Meredita pasmaidīja. — Esmu iepinusies tik dīvainā ķezā, kādu tu savu mūžu neesi redzējis. Man nekavējoties jātiek no tās ārā.

— Parasti man patīk atšķetināt sarežģītas lietas, jo par tām maksā augstākus honorārus, — viņš pajokoja. — Bet vecas draudzības un līdzjušanas vārdā es reizi mūžā varētu atteikties no mantkārības. Vai šovakar tu varētu paēst kopā ar mani vakariņas?

— Tu esi eņģelis!

— Vai tiešām? Vakar pretējās puses advokāts teica tiesnesim, ka es esot izmanīgs kuņas bērns.

— Tāds tu neesi vis! — Meredita protestēja.

Viņš klusi iesmējās.

— Esmu gan, mana daiļā, esmu.

32. nodaļa

Stjuarts noklausījās Mereditas stāstījumu par to, kas ar viņu atgadījies astoņpadsmit gadu vecumā. Viņš neteica neviena nosodoša \arda, nešausminājās par viņas toreizējo uzvedību, viņš vispār neizrādīja nekādas emocijas un pat nebrīnījās, kad viņa pateica, kas bijis bērna tēvs. Viņa sejas izteiksme bija tik vienaldzīga un klusu ciešana tik nesatricināma, ka pēc sava monologa Meredita vilcinādamās pajautāja:

— Stjuart, vai tu mani saprati?

— Pilnīgi, — viņš atbildēja un, it kā to pierādīdams, piebilda: — Tu nupat beidzi stāstīt, ka tagad tavs tēvs grib izmantot savu ietekmi un panākt Ferela pārzonēšanas lūguma apmierināšanu gluži tikpat pretlikumīgā veidā, kādā viņš panāca, ka senators Deiviss bloķēja pozitīvu attieksmi pret to. Pareizi?

— Es... man tā liekas, — Meredita sastomījās, Skaidros vārdos izteiktais negatīvais viņas tēva rīcības novērtējums viņu samulsināja.

— Ferelu pārstāv «Pīrsons un Levinsons»?

— Jā.

— Tādā gadījuma, — ar žestu lūgdams viesmīlim rēķinu, Stjuarts sacīja, — es rīt no rīta piezvanīšu Bilam Pīr-sonam un pateikšu, ka viņa klients netaisnīgi sagādā manai mīļotajai klientei nevajadzīgas morālas ciešanas.

— Un’ tad?

— Tad es palūgšu, lai viņš liek savam klientam parakstīt dažus jaukus papīriņus, kurus es sacerēšu un viņam nosūtīšu.

Meredita smaidīja. Bija radusies kaut nedroša, tomēr cerība.

— Un tas būs viss?

— Tā varētu būt.

Stjuarts piezvanīja tikai nākamās dienas pievakarē.

— Vai tu runāji ar Pīrsonu? — drūmu nojautu un bažīgu gaidu nomocīta, Meredita vaicāja.

— Pirms minūtes noliku klausuli.

— Nu? — Meredita nepacietīgi mudināja apklusušo Stjuartu. — Vai tu viņam pastāstīji par mana tēva priekšlikumu? Ko viņš teica?

— Viņš teica, — Stjuarts atbildēja sarkastiskā tonī, — ka visas attiecības starp tevi un Ferelu esot dziļi personiskas un viņa klients pirmām kārtām vēloties tās nokārtot tieši no šāda aspekta, un vēlāk — kad viņa klients būšot tam gatavs — viņa klients diktēšot noteikumus, ar kādiem varēšot notikt laulības šķiršana.

— Ak Kungs! — Meredita noelsās. — Ko tas nozīmē? Es nekā nesaprotu!

— Izņēmuma kārtā es pacentīšos atmest pieklājīgo juridisko terminoloģiju un pārtulkot viņa teikto angliski, — Stjuarts sacīja. — Pīrsons mani pasūtīja uz vienu vietu.

Šādi izteicieni Stjuarta leksikā bija retums, un Meredita saprata, ka Stjuartam tas viss nepatīk daudz vairāk, nekā viņš to izrāda, un šis fakts Mereditu satrieca gandrīz tāpat kā Meta advokāta nesaprotamā izturēšanās.

— Es joprojām nekā nesaprotu! — viņa brīnījās. — Tajā dienā, kad mēs kopā pusdienojām, Mets izturējās ļoti draudzīgi... līdz tam brīdim, kad viņam piezvanīja par to Sautvilas lietu. Tagad, kad es viņam piedāvāju tās labvēlīgu risinājumu, viņš nevēlas pat klausīties.

— Meredit, — Stjuarts ierunājās, — kad tu man stāstīji par savām attiecībām ar Ferelu, vai tu neko nenoklusēji?

— Nē, neko. Kāpēc tu tā prasi?

— Tāpēc, ka, spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis un lasījis par Ferelu, viņš ir saprātīgs un inteliģents cilvēks — daži pat apgalvo, ka viņam piemītot dzelžainas, gandrīz necilvēciskas loģiskas spriešanas spējas. Loģiski domājošs, lietišķs cilvēks nelīdīs vai no ādas laukā, lai atriebtos par sīkiem aizvainojumiem. Viņš to uzskatīs par veltīgu laika šķiešanu, un Ferelam laiks ir ļoti dārgs. Tomēr katram cilvēkam ir kāda robeža, līdz kurai viņš ļaus sevi aizskart. Liekas, Ferels domā, ka tu esi pārkāpusi šo robežu, un viņš vēlas cīņu, slāpst pēc cīņas. Tas mani ļoti, ļoti biedē.

Arī Meredita jutās pārbiedēta.

— Kāpēc viņam būtu vajadzīga cīņa?

— Acīmredzot viņš grib atriebties.

— Par ko atriebties? — Meredita iekliedzās. — Kāpēc tu tā runā?

— Tāpēc, ka Pīrsons man teica... viņš mani brīdināja, ka jebkurš tavs mēģinājums iesniegt tiesā ar viņa klientu nesaskaņotu laulības šķiršanas pieteikumu beigšoties ar to, ko Pīrsons nosauca par «vēl lielākām nepatikšanām tev».

— Vēl lielākām nepatikšanām? — Meredita, galīgi apstulbusi, atkārtoja. — Kāpēc viņš pēkšņi to vēlas? Kad pagājušajā nedēļā mēs kopā pusdienojām, viņš centās izturēties labi. Patiešām centās. Viņš pat jokoja, kaut arī īstenībā viņš mani nicina...

— Kāpēc? — Stjuarts strupi vaicāja. — Kāpēc viņam vajadzētu tevi nicināt? Kāpēc tu domā, ka viņš tevi nicina?

— Nezinu. Es gluži vienkārši to jūtu. — Meredita izvairīgi atteica un turpināja: — Es saprotu, ka viņu sadusmojusi tā Sautvilas lieta, un viņu noteikti aizvainoja tas, ko es viņam pēc pusdienām pateicu automašīnā. Vai tas varētu būt tas, kas viņam iekodis kaulā un licies kā «robežas pārkāpšana»?

— Varētu būt, — Stjuarts piekrita, taču no viņa balss varēja noprast, ka īsti pārliecināts par to viņš nav.

— Ko mēs tagad iesāksim?

— Brīvajās dienās es visu pārdomāšu. Pēc stundas dodos uz Palmbīču, kur ciemošos uz Tedija un Lizas Dženkinsu jahtas. Kad atgriezīšos, mēs izstrādāsim mūsu stratēģiju. Centies pārāk nekreņķēties!

— Centīšos, — Meredita apsolīja. Viņa nolika klausuli un sāka strādāt, dzelžaini nolēmusi izmest no galvas visas domas par Metjū Ferelu. Tas viņai izdevās, un divas stundas viņa mierīgi strādāja. Pēkšņi Sems Grīns paziņoja, ka viņam nekavējoties jārunā ar Mereditu. Kā jau Grīns tika apsolījis, viņa personāls bija steidzīgi nokārtojis lietu, kuras dēļ viņš nevarēja doties uz Hjūstonu un sākt sarunas ar Torpiem par Hjūstonas zemesgabala pirkšanu. Pirms trim dienām Sems bija piezvanījis Tor-piem cerībā sarunāt tikšanos jau šonedēļ, bet Aivans Torps bija pateicis, ka nevar ar viņu tikties ātrāk par nākamo nedēļu.

Meredita Semu sagaidīja smaidīdama.

— Vai esat gatavs doties uz Hjūstonu?

— Torps nupat piezvanīja un atsauca mūsu tikšanos, — Sems Grīns sacīja, apsēzdamies pretī Mereditai. Viņš izskatījās pārskaities un nobažījies. — Izrādās, ka viņi parakstījuši līgumu par tā zemesgabala pārdošanu par divdesmit miljoniem dolāru. Pircējs vēlējies, lai darījums līdz šim brīdim paliktu noslēpumā, tāpēc Torps vilcinājies tikties ar mani. Tagad tas zemesgabals pieder kādas milzīgas korporācijas nekustamā īpašuma nodaļai.

Meredita jutās bezgala sarūgtināta, taču nevēlējās atzīt savu sakāvi.

— Sazinieties ar jauno īpašnieku un noskaidrojiet, vai tas nebūtu ar mieru šo zemi pārdot! — viņa sacīja.

— Es to jau izdarīju, un viņi labprāt mums to pārdos, — Sems ironiski atteica.

Meredita brīnījās, kāpēc Sems runā tādā tonī, tomēr uzstāja:

— Tad nekavējiet laiku un sāciet sarunas!

— Es to jau mēģināju. Viņi prasa trīsdesmit miljonu, un šis skaitlis nav apspriežams.

— Trīsdesmit miljonu! Tas ir smieklīgi! — Meredita gandrīz nokrita no krēsla. — Tas ir ārprāts! Tā zemesgabala maksimālā vērtība pašreiz ir divdesmit septiņi miljoni dolāru, un viņi par to samaksāja tikai divdesmit miljonu!

— Es to visu jau norādīju viņu nekustamā īpašuma nodaļas vadītājam, bet viņš atbildēja, ka mēs neesot spiesti to pirkt.

Meredita piecēlās un piegāja pie loga, pūlēdamās izdomāt, ko tagad darīt. Hjūstonas zemesgabals, kas atradās netālu no «Galerijas», bija tik piemērota vieta jaunas «Benkrofta un kompānijas» filiāles celniecībai, kādu Meredita nekur citur nebija redzējusi. Viņa gribēja tur uzcelt veikalu un nedomāja padoties.

— Vai viņi paši apbūvēs to zemesgabalu? — Meredita vaicāja. Viņa atgriezās pie galda, sakrustoja rokas uz krūtīm un iegrima domās.

— Nē.

— Jūs teicat, ka to zemi nopirkusi kada liela korporācijā. Kura?

Sems Grīns, gluži tāpat kā jebkurš cits «Benkrofta un kompānijas» darbinieks, bija lasījis tenku sleju un zināja, ka Meredita Benkrofta tajā pieminēta saistībā ar Metjū Ferelu. Brīdi vilcinājies, viņš atbildēja:

— «Interkorps».

Meredita sastinga kā sālsstabs un neticīgi blenza uz Grīnu.

— Vai jūs jokojat? — viņa iekliedzās.

Grīns ironiski pasmīnēja.

— Vai es izskatos pēc jokupētera?

Tā kā Sems Grīns «Interkorpa» nosaukumu bija pateicis tik negribīgi, Meredita saprata, ka nav nepieciešams izlikties, it kā tā būtu tikai divu kompāniju ekonomiska sacensība, un nikni sacīja:

— Es nogalināšu Metjū Ferelu!

— Es uzskatīšu šos draudus par konfidenciālu sarunu starp advokātu un klientu, lai gadījumā, ja jūs viņu nogalinātu, man nebūtu jāliecina pret jums.

Mereditu plosīja vētrainas emocijas, viņa nikni un neticīgi skatījās uz Grīnu. Stjuarta pareģojums, ka Mets grib atriebties, izslēdza jebkuru iespēju, ka šī «Interkorpa» akcija varētu būt nejauša sagadīšanās. Acīmredzot tā bija daļa no tām nepatikšanām, par kurām Pīrsons bija brīdinājis Stjuartu.

— Ko jūs domājat darīt tālāk?

— Pēc tam kad būšu viņu nogalinājusi? — Mereditas Ciilo acu nemierīgais skatiens ieurbās Grīnā. — Pēc tam

es viņu izbarošu zivīm! Šis ļaunais intrigants... — Meredita aprāvās, savilka seju grimasē, kuru visai nosacīti varētu nosaukt par mierīgu, un apsēdās. — Sem, man tas viss labi jāapdomā. Apspriedīsim to pirmdien.

Kad Sems aizgāja, Meredita sāka staigāt pa kabinetu šurpu turpu, lai pārvarētu dusmu lēkmi, spētu objektīvi no-

f

vērtēt situāciju un pieņemt reālus lēmumus. Viena lieta bija tas, ka Mets viņas personisko dzīvi padarīja par ļaunu murgu — ar to viņa kaut kā tiktu galā, ja Stjuarts viņai palīdzētu. Bet tagad viņš uzbruka «Benkroftam un kompānijai». Šis fakts pārbiedēja un satracināja Mereditu daudz vairāk nekā jebkura pret viņu pašu vērstā rīcība. Viņu vajadzēja apturēt — un apturēt tūlīt. Dievs vien zināja, ko vēl viņš bija paredzējis uzsākt vai varbūt jau bija uzsācis.

Meredita sakrustoja rokas aiz pakauša un turpināja staigāt, līdz sāka nomierināties un bija spējīga domāt. — Kāpēc viņš to dara? — viņa skaļi vaicāja tukšajai istabai. Atbilde bija skaidra — šādi viņš atriebās par to, ka tika noraidīts viņa Sautvilas zemesgabala pārzonēšanas lūgums. Pagājušās nedēļas kopīgo pusdienu laikā Mets bija izturējies tik patīkami līdz tam brīdim, kad viņam piezvanīja un pastāstīja par Sautvilas lietu. Šīs cīņas iemesls neapšaubāmi bija viņas tēva iejaukšanās Sautvilas zonēšanas komisijas darbā.

Bet tagad tas vairs nebija vajadzīgs! Viņai kaut kā bija jāpiespiež Mets viņu uzklausīt, jāliek viņam saprast, ka viņš ir uzvarējis un viņas tēvs piekāpies. Viss, ko Metam vajadzēja darīt, lai viņa lūgums tiktu apmierināts, bija vēlreiz to iesniegt zonēšanas komisijai. Tā kā Stjuartam šobrīd nebija iespējas brīdināt Mereditu no šādas rīcības, viņa darīja to, kas viņai likās vispareizākais: piegāja pie galda un piezvanīja uz Meta kabinetu.

Kad sekretāre pacēla klausuli, Meredita pārvērstā, zemā balsī sacīja:

— Te runā... Filisa Tilšera. Vai varētu palūgt misteru Ferelu?

— Misters Ferels aizgāja uz mājām. Viņš atgriezīsies tikai pirmdien pēc pusdienas.

Meredita palūkojās pulkstenī un izbrīnīta redzēja, M3) tas rāda pieci.

— Nedomāju, ka ir jau tik vēls. Man nav klāt viņa mājas telefona numura. Vai jūs man to nepateiktu?

— Man nav atļauts dot mistera Ferela mājas telefona numuru nevienam, — sekretāre atcirta. — Tāda ir mistera Ferela pavēle.

Meredita nolika klausuli. Viņa nespēja gaidīt līdz pirmdienai, lai vēlreiz mēģinātu sazvanīt Metu. Bez tam zvanīt viņam uz darbu bija veltīga laika tērēšana. Pat tad, ja Meredita nosauks svešu uzvārdu, viņa sekretāre noteikti pieprasīs, lai viņa vispirms pasaka, ko vēlas teikt misteram Ferelam. Viņa varētu pirmdien aiziet pie viņa, taču pašreizējā noskaņojumā Mets droši vien atteiktos viņu pieņemt un pavēlētu saviem drošības dienesta darbiniekiem izsviest viņu laukā. Ja viņa nebija spējīga piespiest Metu uzklausīt viņu pa telefonu un nespēja gaidīt līdz pirmdienai, vajadzēja mēģināt satikt viņu... — Mājās! — Meredita skaļi sacīja. Tas bija daudz labāks plāns, tur nebūs sekretāres, kam piekodināts nelaist viņu pie vārda. Pēkšņi Meredita iedomājās, ka varbūt Meta mājas telefona numurs bus izziņu biroja sarakstos, taču operatore atvainojās un pateica, ka šis numurs esot slepens.

Meredita nolika klausuli. Viņa jutās vīlusies, taču ne sakauta. Reiz nolēmusi parunāt ar Metu viņa mājās, viņa ir nedomāja padoties. Ja Meredita bija pieņēmusi kādu lēmumu un ja pastāvēja kaut mazākā iespēja šo lēmumu realizēt, tad viņa to darīja ar dzelžainu apņēmību, kas bija pilnīgā pretstatā ar viņas trauslo ārieni un maigo balsi. Viņa aizvēra acis un sāka domāt, pūlēdamās atcerēties kādu, kurš varētu zināt šo numuru un būtu ar mieru to pateikt. Mets kopā ar Ališiju Eiveriju bija apmeklējis operas sarīkojumu, un Stentons Eiverijs bija ieteicis Metu par Glenmūras lauku kluba biedra kandidātu. Apmierināti smaidīdama, Meredita savā piezīmju grāmatiņā sameklēja Stentona Eiverija telefona numuru un uzgrieza to.

Eiveriju kalpotājs pateica, ka misters Eiverijs un viņa meita atrodoties savā Santakrusas rezidence un vēl vismaz •nedēļu nebūšot mājās. Meredita apsvēra iespēju palūgt kalpotājam Santakrusas numuru, taču tad iedomājas, ka Stentons diez vai gribēs viņai dot Meta mājas numuru. Drīzāk viņš gribēs aizsargāt Meta privāto dzīvi no sievietes, kura bija viņu apvainojusi un kuras tēvs bija panacis, ka Mets nekļuva par Glenmūras kluba biedru. Meredita piezvanīja uz Glenmūru, lai palūgtu kluba administratoru sameklēt Meta telefona numuru. Tims Mārtiņš bija jau aizgājis, un viņa kabinets bija aizslēgts.

Meredita iekoda lūpā. Viņa saprata, ka nav citas izejas kā doties uz Meta dzīvokli. Perspektīva nostāties aci pret aci ar saniknotu Metjū Ferelu viņa paša teritorijā uzdzina drebuļus. Kad viņa atcerējās mežonīgo sejas izteiksmi, kāda bija Metam brīdī, kad viņa nosauca tā tēvu par netīru dzērāju, Mereditai skudriņas sāka skraidīt pa muguru. Viņa atmeta galvu un aizvēra acis. Viņu plosīja nožēla, bailes un dusmas. Ja viņas tēvs nebūtu iejaucies Sautvilas lietā... un pazemojis Metu Glenmūras kluba jautājumā... Ja viņa mašīnā nebūtu zaudējusi savaldīšanos... tad viņu pusdienas būtu beigušās tikpat patīkami kā bija sākušās un nekas no visa turpmākā nebūtu noticis.

Taču ar nožēlu Mereditas lielā problēma nebija atrisināma. Viņa atvēra acis un sakopoja visus spēkus. Viņa nezināja Meta telefona numuru, bet zināja, kur viņš dzīvo. To zināja visi Chicago Tribune lasītāji. Pagājušā mēneša pielikumā četras lappuses ar krāsainiem attēliem bija veltītas pasakainajam, komfortablajam dzīvoklim, kuru augstceltnē Berkeley Towers Leikšordraivā bija nopircis un iekārtojis Čikāgas jaunākais un visbagātākais uzņēmējs.

*

33. nodaļa

Leikšordraiva bija lēni braucošu mašīnu pilna, un Mere-dita cerēja, ka nejaukais laiks nebūs tikpat nelāgu- notikumu priekšvēstnesis. Kad viņa izbrauca no garāžas, sāka līt lietus kopā ar sniegu, un vēja brāzmas triecās pret viņas mašīnu, gaudodamas kā grēcinieku dvēseles ellē. Priekšā mirgoja mašīnu gabarītuguņu jūra, tālāk uz rietumiem Mi-čiganas ezers droši vien vārījās kā raganu katls.

Meredita sēdēja siltajā mašīnā un pūlējās sakoncentrēt domas uz to, ko viņa teiks Metam, kad viņi satiksies, — kaut ko tādu, kas apklusinātu dusmas un pārliecinātu viņu, ka Meredita jāuzklausa. Kaut ko diplomātisku, ļoti diplomātisku. Viņas humora izjūta, kurai pēdējā laikā bija bijis maz iemeslu izpausties, šajā galīgi nepiemērotajā brīdi lika viņai iztēloties, kā viņa klauvē pie Meta dzīvokļa durvīm un, kad Mets tās atver, vicina viņam gar degunu baltu kabatlakatiņu, lūdzot pamieru.

Šī iedomu aina bija tik absurda, ka Meredita pasmaidīja, taču nākamā doma lika viņai ievaidēties: pirms viņa tiks līdz Meta durvīm, būs jātiek garām apsardzei, jo visās luksusēkās bija drošības dienesta posteņi, kas sargāja īrnieku mieru. Ja viņas uzvārds nebūs ierakstīts gaidīto viesu sarakstā, tad viņa nemūžam netiks pat līdz liftam.

Mereditas rokas instinktīvi sažņaudza stūri, viņai uzmācās bailes un bezcerība. Viņa piespieda sevi dziļi ievilkt elpu un nomierināties. Citas mašīnas sāka kustēties, un viņa nospieda gāzes pedāli. Viņai kaut kādā veidā jātiek garām sargiem. Ja Berkeley Towers drošības sistēma ir tāda pati kā citās luksusēkās, tas nebūs vienkārši. Šveicars droši vien ielaidīs viņu vestibilā, un tur drošības sargs palūgs, lai viņa nosauc savu uzvārdu. Viņš ielūkosies sarakstā, kurā uzskaitīti visi, kas varētu ierasties pie dažādiem īrniekiem. Viņas uzvārda šajā sarakstā nebūs, un tad viņš piedāvās, lai viņa piezvana Metam pa telefonu. Te slēpās problēmas sakne... Viņa nezināja Meta telefona numuru, un, pat ja zinātu, viņa bija pārliecināta, ka Mets atteiktos tikties ar viņu. Vajadzēja ar viltu tikt garām sargam līdz Meta dzīvoklim, lai Mets priekšlaikus neuzzinātu, ka viņa atrodas ēkā.

Pēc divdesmit minūtēm Meredita apturēja mašīnu pie ietves Meta mājas priekšā. Viņa vēl nebija izdomājusi precīzu rīcības plānu, taču šādas tādas ieceres viņai bija.

Šveicars piesteidzās ar lietussargu, lai paglābtu viņu no lietus. Meredita atdeva tam savas mašīnas atslēgas, tad izņēma no portfeļa lielu aploksni, kurā atradas tēvam domāta vēstule.

No tā brīža, kad viņa iegāja greznajā vestibilā un piegāja pie reģistrācijas galda, viss notika tieši tā, kā viņa bija paredzējusi. Formā tērpies drošības sargs pajautāja viņas uzvārdu, tad ielūkojās uz galda stāvošajā sarakstā un, viņas uzvārdu tur neatradis, norādīja uz ziloņkaula telefona aparātu ar zelta apdari.

— Šī vakara viesu sarakstā, mis Benkrofta, jūsu uzvārda diemžēl nav. Ja jums nav iebildumu, jūs varētu izmantot šo telefonu un piezvanīt misteram Ferelam. Lai atļautu jums doties augšā, man nepieciešami mistera Ferela norādījumi. Atvainojiet, ka sagādāju jums neērtības.

Meredita atviegloti uzelpoja, jo šim jauneklim varēja būt tikai nedaudz vairāk par divdesmit trim gadiem, tādēļ viņš vieglāk uzķersies uz Mereditas āķa nekā kāds vecāks un rūdītāks vīrs. Meredita apveltīja puisi ar tādu smaidu, kas būtu spējis atmiekšķēt pat akmeni.

— Nav par ko atvainoties. — Viņa palūkojās uz nozīmīti ar uzvārdu pie puiša krūtīm. — Es saprotu, Kreig. Mistera Ferela telefona numurs ir manā piezīmju grāmatiņā.

Jauneklis laipni smaidīja, un Meredita rakņājās savā rokassomiņā, izlikdamās, ka meklē piezīmju grāmatiņu. Atkal pasmaidījusi, viņa vēlreiz pārmeklēja somiņu, pataustīja mēteļa kabatās, tad ielūkojās aploksnē.

— Ak, tas nevar būt! — viņa izsaucās un centās izskatīties satriekta. — Mana piezīmju grāmatiņa! Esmu to aizmirsusi mājās! Kreig, misters Ferels gaida šos dokumentus, — Viņa pakratīja lielo aploksni. — Jums vajadzēs jaut man doties augšā.

— Zinu, — Kreigs nomurmināja, viņa skatiens kavējās pie skaistās un satrauktās Mereditas sejas. Tad viņš saņēmās. — Bet es nevaru. Tas ir pret noteikumiem.

— Man patiešām jātiek augšā, — viņa lūdzās un tad, izmisuma dzīta, izdarīja kaut ko tādu, ko normālos apstākļos nekad nebūtu darījusi. Meredita Benkrofta, kas augstu vērtēja savu anonimitāti un nicināja tos, kuri plātījās ar savu vārdu vai sabiedrisko stāvokli, ielūkojās jaunajam cilvēkam tieši acīs, apburoši pasmaidīja un teica: — Vai mēs kaut kur neesam tikušies? Es zinu, ka esam. Jā, protams, veikalā!

— Kādā... kādā veikalā?

— «Benkrofts un kompānija»! Es esmu Meredita Benkrofta, — viņa pavēstīja, iekšēji noskurinādamās no tā, cik jūsmīgi skanēja viņas balss. Uzpūtīgi, pretīgi uzpūtīgi — viņa pati nodomāja.

Kreigs uzsita knipi.

— Patiešām! Man jau likās, ka es jūs pazīstu. Esmu jūs redzējis televīzijas pārraidēs un avīzēs. Mis Benkrofta, esmu kaislīgs jūsu pielūdzējs.

Pāri plūstošā, naivā sajūsma, kas lika viņam izturēties pret Mereditu kā pret kinozvaigzni, bija smieklīga.

— Tā kā jūs tagad skaidri zināt, ka es neesmu nekāds krimināls elements, vai jūs tikai šo vienu reizi manis dēļ nepārkāptu noteikumus?

— Nē. — Kad Meredita pavēra muti, lai iebilstu, viņš paskaidroja: — Jums no tā nebūs nekāda labuma. Jūs netiksiet ārā no lifta, jo tā durvis atveras tikai tad, ja jums ir atslēga vai arī kāds tur augšā tās atver no ārpuses.

— Skaidrs, — Meredita bija satriekta un izmisusi, bet, izdzirdējusi nākamo sarga priekšlikumu, viņa gandrīz paģība.

— Zināt, ko es darīšu? — jauneklis teica un sāka spaidīt telefona aparāta taustiņus. — Misters Ferels mums ir aizliedzis zvanīt viņam sakarā ar viesiem, kuri nav sarakstā, bet es tomēr pats piezvanīšu un paziņošu viņam, ka jūs esat šeit.

— Nē, — Meredita iesaucās, jo zināja, ko viņš dzirdēs no Meta. — Es... es gribēju teikt, ka noteikumi paliek noteikumi un jums nevajag tos pārkāpt.

— Jūsu dēļ es tos pārkāpšu, — viņš smaidīdams sacīja, tad sāka runāt klausulē: — Mister Ferel, runā drošības sargs no vestibila. Ieradusies mis Meredita Benkrofta un vēlas jūs satikt. Jā, ser, mis Meredita Benkrofta... Nē, ser, ne Benke-re. Benkrofta. Jūs zināt... Benkroftu universālveikals.

Mereditai negribējās redzēt puiša seju, kad Mets pavēlēs viņam nelūgto viešņu izmest pa durvīm. Viņa aizvēra somiņu un sagatavojās ar kaunu atkāpties.

— Jā, ser! — Kreigs teica. — Jā, ser, es tā arī darīšu. Mis Benkrofta, — viņš sacīja, kad viņa jau grasījās doties uz durvīm. — Misters Ferels lūdza, lai pasakot jums...

Viņa norīstījās.

— Varu iedomāties, ko viņš lūdza man pateikt.

Kreigs izvilka no kabatas lifta atslēgu.

— Viņš lūdza pateikt, lai jūs dodaties augšā.

Kad Meredita pieklauvēja pie dzīvokļa durvīm, tās atvēra Meta šoferis un miesassargs vienā personā. Viņš bija ģērbies saburzītās melnās biksēs un baltā kreklā ar uzro-tītām piedurknēm.

— Šeit, madam! — viņš norēja čerkstošā balsī ar Bronksas akcentu. Mereditai šķita, ka viņa dzird runājam kādu trīsdesmito gadu gangsterfilmas varoni. Satraukumā drebēdama, viņa apņēmīgi soļoja līdzi O’Haram cauri priekštelpai, garām pāris graciozām baltām kolonnām, lejup pa diviem pakāpieniem un nonāca milzīgā dzīvojamā istabā ar balta marmora grīdu. Trīs gaišzaļi dīvāni veidoja burtu U apkārt stikla kokteiļgaldam.

Uz šī galda atradās dambretes dēlītis ar kauliņiem, bet uz viena no dīvāniem sēdēja sirms vīrs. Meredita nervozi pārlaida acis galdam, sirmgalvim un šoferim. Pirms viņas ierašanās abi vīrieši laikam bija spēlējuši dambreti. Šoferis apgāja apkārt galdam, apsēdās uz dīvāna, izpleta rokas uz tā atzveltnes un uzjautrināts ar neslēptu interesi sāka pētīt Mereditu. Apmulsusī Meredita palūkojās uz šoferi, tad uz sirmo vīrieti, kurš neteica ne vārda.

— Es... esmu ieradusies satikt misteru Ferelu, — viņa teica.

— Meitēn, tad atveriet savas acis! — sirmgalvis asi sacīja un piecēlās kājās. — Es stāvu taisni jūsu priekšā.

Meredita apstulba. Vīrietis bija kalsnējs, izskatījās veselīgs, viņam bija biezi, cirtaini, sirmi mati, kārtīgi apcirptas ūsas un urbīgas, bāli zilas acis.

— Te būs kāds pārpratums. Esmu ieradusies satikt misteru Ferelu...

— Meitēn, jūs nekādi netiekat galā ar uzvārdiem, — Meta tēvs viņu pārtrauca balsī, kurā skanēja dzēlīgs nicinājums. — Mans uzvārds ir Ferels, un jūsējais nav Ben-krofta, bet, cik zinu, joprojām Ferela.

Meredita pēkšņi saprata, kas ir šis vīrs. Saltais naidīgums, kas vēdīja no viņa, lika Mereditas sirdij iepukstē-ties straujāk.

— Es... es jūs nepazinu, mister Ferel, — viņa izstomī-ja. — Gribu satikt Metu.

— Kāpēc? — viņš noprasīja. — Velns parāvis, ko jums vajag?

— Es... es gribu satikt Metu, — Meredita neatlaidās. Viņa neticēja savām acīm, ka šis garais, robustais, niknais vīrs ir tas pats nošņurkušais, bēdu nomāktais dzērājs, ko viņa bija redzējusi fermā.

— Meta šeit nav.

Šajā pēcpusdienā Meredita jau bija pārdzīvojusi pietiekami daudz, lai kāds vēl spētu viņu iebiedēt vai izjaukt viņas nodomus.

— Tādā gadījumā es palikšu šeit, līdz viņš atgriezīsies.

— Jums būs jāgaida gaužām ilgi, — Petriks pasmējās. — Viņš atrodas Indiānā, fermā.

Meredita zināja, ka tie ir meli.

— Sekretāre teica, ka viņš esot mājās.

— Ferma ir viņa mājas! — Petriks paliecās uz viņas pusi. — Jūs tās atceraties, vai ne? Jums vajadzētu tās atcerēties. Jūs pa tām staigājāt un cēlāt degunu gaisā.

Viņa skarbā seja kļuva aizvien niknāka, un Meredita pēkšņi izbijās. Petriks paspēra soli uz priekšu, un Meredita pakāpās atpakaļ.

— Es pārdomāju. Es... es parunāšu ar Metu citreiz. — Viņa pagriezās, lai dotos projām, tad šausmās iekliedzās, jo Petriks Ferels sagrāba viņu aiz rokas un parāva atpakaļ. Viņa mežonīgās dusmās saviebtā seja atradās pāris collu attatumā no Mereditas sejas.

— Lieciet mierā Metu, vai jūs dzirdat! Toreiz jūs viņu gandrīz iedzināt nāvē, un es nepieļaušu, ka jūs atkal ielauztos mana dēla dzīvē un saplosītu viņu gabalos!

Meredita pūlējās izraut roku no viņa tvēriena. Tas neizdevās, un viņa tā pārskaitās, ka aizmirsa bailes.

— Man jūsu dēls nav vajadzīgs, — viņa nicīgi sacīja, — man vajadzīga šķiršanās, bet viņš tai nepiekrīt.

— Es nezinu, kāpēc viņš toreiz gribēja jūs apprecēt, un lai esmu nolādēts, ja saprotu, kāpēc viņš tagad negrib no jums šķirties! — Petriks Ferels caur zobiem nošņācās un atgrūda viņas roku. — Jūs nogalinājāt viņa bērnu, lai nevajadzētu savā augstdzimušajā klēpī iznēsāt zemas cilmes Ferelu.

Mereditas sirdi kā tūkstoš nažu iedūrās sāpes un niknums.

— Kā jūs uzdrošināties ar mani tā runāt! Man bija spontānais aborts\

— Jūs izdarījāt abortu! — Petriks kliedza. — Jūs izdarījāt abortu septītajā grūtniecības mēnesī un pēc tam nosūtījāt Metam telegrammu. Nolādētu telegrammu, kad viss jau bija padarīts!

Ilgus gadus Meredita bija glabājusi sevī šo sāpi. Viņa sakoda zobus, lai savaldītos, taču tas gāja pāri viņas spēkiem. Sāpe izlauzās uz āru un vērsās pret tā vīrieša tēvu, kurš bija sagādājis viņai šīs ciešanas.

— Es patiešām aizsūtīju viņam telegrammu un tajā paziņoju par savu spontāno abortu, bet jūsu dārgais dēliņš pat nepapūlējās man piezvanīt! — Meredita ar šausmām juta, ka acīs saskrien asaras.

— Meitēn, es jūs brīdinu, — Petriks briesmīgā balsī ierunājās, — netēlojiet man te komēdiju! Es zinu, ka

Mets lidoja uz Čikāgu, lai jūs satiktu, un es zinu, kas bija rakstīts telegrammā, jo es redzēju Metu un es redzēju telegrammu!

Pirmajā brīdī viņa vārdi par telegrammu neaizgāja līdz Mereditas apziņai.

— Mets... Mets atbrauca, lai tiktos ar mani? — Viņas sirdī pēkšņi uzplauka dīvaina un salda cerība, taču tūlīt arī apdzisa. — Tie ir meli! — viņa atcirta. — Es nezinu, kāpēc viņš lidoja uz Čikāgu, taču tas nebija tāpēc, lai tiktos ar mani, jo viņš to nedarīja.

— Nē, viņš jūs nesatika, — Petriks ņirdzīgi sacīja, — un jūs zināt, kāpēc. Jūs gulējāt slimnīcas Benkroftu spārnā un aizliedzāt viņam sev tuvoties. — Niknums, kuram viņš bija devis vaļu, beidzot šķita apsīcis. Petrika pleci saguma, viņš bezpalīdzīgi, vērās Mereditā ar sāpju pilnu skatienu. — Dieva vārds, es nespēju aptvert, kā jūs varējāt tā rīkoties! Kad jūs nogalinājāt bērnu, Mets aiz bēdām gandrīz sajuka prātā, bet tas, ka jūs aizliedzāt viņam sev tuvoties, viņu gandrīz nogalināja. Viņš atgriezās fermā un tur palika. Viņš teica, ka nebraukšot atpakaļ uz Dienvidameriku. Nedēļām ilgi es vēroju, kā viņš mēģina bēdas noslīcināt pudelē. Es redzēju, ko viņš dara, — to, ko es biju darījis gadiem ilgi. Es viņu izrāvu no dzeršanas posta un aizsūtīju atpakaļ uz Dienvidameriku, lai viņš spētu jūs aizmirst.

Mereditā palaida gar ausīm Petrika vārdus par Meta dzeršanu, viņas galvā iezvanījās trauksmes zvans. Slimnīcas Benkroftu spārns bija tā nosaukts par godu viņas tēvam, jo tas bija uzcelts par viņa ziedoto naudu. Māsiņai, kura rūpējās par Mereditu, maksāja viņas tēvs, ārsts bija tēva draugs. Visi, kurus viņa redzēja un ar kuriem sarunājās slimnīcā, bija atkarīgi no viņas tēva, un viņas tēvs nicināja Metu. Tādēļ viņš varbūt... viņš būtu varējis... Mereditu pāršalca skaudra laimes sajūta un izkausēja ledus bruņas, kurās vienpadsmit garus gadus bija salusi viņas sirds. Baidīdamās noticēt un baidīdamās nenoticēt Meta tēvam, viņa asaru aizmiglotām acīm paraudzījās viņa ak-menscietajā sejā.

— Mister Ferel, — viņa vārgā balsi nočukstēja,

— vai Mets patiešām atgriezās mājās tāpēc, ka gribēja mani satikt?

— Jūs sasodīti labi zināt, ka tas tā bija! — Petriks atcirta, taču, ielūkojies Mereditas satriektajā sejā, viņš tajā redzēja apmulsumu, nevis viltīgu izlikšanos, un viņam radās briesmīga nojauta, ka viņš rīkojies netaisni, ka viņa nekā par to nav zinājusi.

— Un jūs redzējāt to... to telegrammu, kuru es it kā biju viņam nosūtījusi... par to, ka esmu izdarījusi abortu? Kas tur īsti bija teikts?

— Tajā... — Petriks vilcinājās. Šaubu un vainas apziņas plosīts, viņš centās notvert Mereditas skatienu.

— Tajā stāvēja rakstīts, ka jūs esat izdarījusi abortu un gribat šķirties no Meta.

Meredita kļuva bāla kā krīts, istaba sāka griezties, viņa pieķērās pie dīvāna atzveltnes un iekrampējās tajā, lai saglabātu līdzsvaru. Viņas sirds kvēloja naidā pret tēvu, viņa drebēja kā šokā un gandrīz vai saļima aiz nožēlas par tiem mokpilnajiem, vientulīgajiem mēnešiem pēc spontānā aborta un tiem garajiem gadiem, kad viņas sirdī smeldza apspiestas sāpes par Meta nodevīgo rīcību. Bet visspēcīgākā sajūta šobrīd bija bēdas, dziļas, neremdināmas bēdas par zaudēto bērnu un viņas tēva izdarību upuriem. Bēdas plosīja viņas sirdi, pār vaigiem plūda karstas asaras.

— Es neizdarīju abortu, un es nesūtīju tādu telegrammu... — viņa šņukstēja un cauri asaru plūdiem raudzījās uz Petriku. Viņai aizlūza balss. — Zvēru!

— Kas tad to sūtīja?

— Mans tēvs! — Meredita kliedza. — Tas varēja būt tikai mans tēvs! — Viņas galva noslīga lejup, un pleci sāka raustīties elsās. — Tam jābūt manam tēvam!

Petriks skatījās uz raudošo meiteni, kuru viņa dēls reiz bija neprātīgi mīlējis. Visa viņas būtne pauda mokas — mokas un dusmas, un bēdas. Tas satrieca Petriku. Brīdi pavilcinājies, viņš sulīgi nolādējās, tad apskāva savu vedeklu.

— Varbūt es esmu muļķis, ka tev ticu, — viņš nikni nomurmināja. — Bet es tev ticu! #

Viņš baidījās, ka viņa varētu viņu augstprātīgi atgrūst, taču vedekla apķērās viņam ap kaklu un cieši piespiedās klāt. Slaidais augums trīcēja mokošās elsās.

— Man žēl, — viņa saraustīti teica, — man tik ļoti žēl...

— Būs labi, būs labi! — Petriks čukstēja. Viņš cieši turēja Mereditu savās skavās un bezpalīdzīgi glāstīja viņas muguru. Acīs sakāpa asaras, caur tām viņš pamanīja, ka Džo O’Hara pieceļas un aiziet uz virtuvi. Petriks vēl ciešāk apskāva Mereditu. — Raudi vien, — viņš čukstēja, cenzdamies uz brīdi aizmirst neganto naidu pret viņas tēvu. — Izraudi to visu. — Turēdams rokās raudošo meiteni, Petriks pāri viņas galvai skatījās vienā punktā un pūlējās sakopot domas. Kad Meredita sāka nomierināties, Petriks jau bija izlēmis, ko darīt, tikai. lāgā nezināja, kā to izdarīt. — Vai kļuva vieglāk? — viņš pieliecās un paraudzījās Mereditai sejā. Viņa pamāja, diezgan muļķīgi pasmaidīja un pieņēma Petrika pasniegto kabatlakatu. — Tas ir labi. Noslauki asaras, un es tev sadabūšu ko dzeramu. Pēc tam parunāsim, kas tev tālāk būtu darāms.

— Es skaidri zinu, kas man tālāk darāms, — Meredita sacīja un noslaucīja acis un degunu. — Es nogalināšu savu tēvu.

— Ja es to jau nebūšu izdarījis pirmais, — Petriks norūca. Viņš apsēdināja Mereditu uz dīvāna un nozuda virtuvē. Pēc brītiņa viņš atgriezās ar kūpošu šokolādes tasi rokās.

Šis žests bija gluži kā mīlestības pierādījums. Meredita uzsmaidīja Petrikam, viņš pasniedza viņai tasi un apsēdās līdzās.

— Tagad padomāsim, ko tu teiksi Metam, — Petriks ierunājās, kad Meredita bija tasi iztukšojusi.

— Es viņam pastāstīšu patiesību.

Nespēdams noslēpt savu prieku, Petriks piekrītoši pamāja:

— Tieši tas tev ir jādara. Galu galā tu joprojām esi viņa sieva, un viņam ir tiesības zināt, kas notika. Un, tā

kā viņš ir tavs vīrs, viņa pienākums ir tevi uzklausīt un tev ticēt. Jums abiem ir arī citi pienākumi — piedot un aizmirst, mierināt un iepriecināt vienam otru. Jūsu laulības zvērests...

Meredita aptvēra, kas viņam prātā, un viņas roka ar izdzerto tasi sastinga pusceļā uz galdu. Petriks Ferels bija īru imigrantu dēls. «Ko Dievs savienojis, to cilvēkiem nebūs šķirt,» — tāda acīmredzot bija viņa pārliecība, un tagad, kad viņš zināja, kas noticis ar viņa mazbērnu, šī pārliecība auga augumā.

— Mister Ferel, es...

— Sauc mani par tēti! — Meredita saminstinājās, un siltā gaismiņa Petrika acīs apdzisa. — Nekas! Man vajadzēja pašam saprast, ka tāda dāma kā tu...

— Tas nav tāpēc! — Meredita iebilda. Atcerējusies, cik nicīgi viņa kādreiz bija izturējusies pret Petriku, viņa tumši pietvīka. — Tas ir tāpēc, ka jums nevajag saistīt savas nākotnes cerības ar mūsu kopdzīvi. — Mereditai vajadzēja pārliecināt Petriku, ka ir par vēlu glābt viņas un Meta laulību, taču pēc visām Petrikam sagādātajām sāpēm Meredita nespēja skaidri un gaiši pateikt, ka nemīl viņa dēlu. Viņa gribēja rast iespēju izstāstīt Metam patiesību par to, kas notika ar viņa bērnu, izlūgties viņa sapratni un piedošanu. Viņa gribēja arī pati izprast Metu un piedot viņam, viņa to izmisīgi vēlējās. — Mister Ferel... tēt... — viņa neveikli izlaboja uzrunu, jo viņš sarauca pieri. — Es zinu, ko jūs gribat panākt, bet tas nenotiks. Tas nevar notikt. Mēs ar Metu pirms izšķiršanās pazinām viens otru tikai dažas dienas, un tas nav pietiekami, lai...

— Uzzinātu, vai jūs viens otru mīlat? — Petriks pabeidza Mereditas domu, jo viņa aprāvās pusvārdā. Viņa kuplās, sirmās uzacis izsmējīgi savilkās. — Es zināju, ka mana sieva ir vienīgā sieviete pasaulē, tajā pašā brīdī, kad pirmo reizi viņu ieraudzīju.

— Nu, es neesmu tik impulsīva, — Meredita sacīja un bija gatava vai zemei cauri izkrist, kad pamanīja Petrika acīs uzdzirkstam smieklus.

— Pirms vienpadsmit gadiem gan tu būsi bijusi gauži impulsīva, — viņš nozīmīgi bilda, Mets tikai vienu vakaru pavadīja kopā ar tevi Čikāgā, un tu kļuvi grūta. Viņš pats man stāstīja, ka tu pirms viņa ne ar vienu neesot bijusi tik tuvās attiecībās. Tad nu man tā rādās, ka toreiz tu itin žigli būsi nopratusi, ka viņš tev ir īstais.

— Lūdzu, nerunājiet par to! — Meredita nočukstēja un pacēla roku, it kā gribēdama atvairīt viņa vārdus. — Jūs nesaprotat, ko es jūtu... ko esmu visus šos gadus jutusi pret Metu. Arī pēdējā laikā mūsu starpā daudz kas noticis. Tas viss ir tik sarežģīti...

Petrika sejā pavīdēja netīksme.

— Tur nav nekā sarežģīta. Tas ir ļoti vienkārši. Tu mīlēji manu dēlu. Viņš mīlēja tevi. Jūs kopā radījāt bērnu. Jūs esat precējušies. Jums kādu laiku jāpadzīvo kopā, lai jūsu jūtas atplauktu. Jūs padzīvosiet kopā. Tas arī ir viss.

Mereditai sanāca smiekli par šo galīgi aplamo situācijas novērtējumu. Pamanījis, ka Mereditai viņa vārdi šķiet uzjautrinoši, Petriks nosodoši sarauca pieri.

— Būtu labāk, ja tu aši izdomātu, ko tu tagad darīsi, — viņš sacīja, nolēmis nekaunīgā kārtā sameloties, lai piespiestu Mereditu rīkoties, — jo ir kāda meitene, kas dikti mīl Metu, un viņam varētu ienākt prātā viņu apprecēt.

Meredita nosprieda, ka Petriks runā par meiteni, kuras fotogrāfija stāvēja uz Meta rakstāmgalda, un viņas sirds ta kā iekņudējās. Viņa piecēlās, lai dotos mājup.

— Vai tā meitene Indianā? — viņa jautāja. Petriks sa-minstinājās, tad piekrītoši pamāja ar galvu. Meredita paņēma savu rokassomiņu un izmocīja smaidu. — Mets atsakās atbildēt uz maniem telefona zvaniem. Bet tagad vēl vairāk nekā iepriekš man vajag ar viņu parunāt, — viņa lūdzoši sacīja.

— Ferma ir īsti piemērota vieta, lai jūs varētu izrunāties, — Petriks teica, pielēca kājās un plati pasmaidīja. — Pa ceļam uz turieni tev būs gana daudz laika izdomāt, kā vislabāk visu pastāstīt, un viņam nāksies tevi uzklausīt. Tu līdz turienei tiksi pāris stundu laikā.

— Ko? — Meredita samirkšķināja acis. — Nē, to nu

gan ne. Nekādā ziņā. Doma vienatnē tikties ar Metu fermā nepavisam nav prātīga.

— Vai tu domā, ka tev vajadzīgs pavadonis? — Pet-riks neticīgi iejautājās.

— Nē, — Meredita pusnopietni atbildēja. — Drīzāk

mums būtu vajadzīgs šķīrējtiesnesis. Es cerēju, ka jūs uzņemsieties šo lomu un pēc Meta atgriešanās mēs trijatā

satiksimies šajā dzīvoklī.

Petriks satvēra Mereditu aiz pleciem un pūlējās viņu pārliecināt:

— Meredit, brauc uz fermu! Tur tu varēsi viņam pateikt visu, kas tev sakāms. Otra tāda izdevība tev vairs neradīsies, — viņš neatlaidās, jo Meredita sāka svārstīties.

— Ferma ir pārdota. Tāpēc Mets aizbrauca uz turieni, lai savāktu mūsu mantas. Telefons tur ir atvienots, tātad jūsu sarunu neviens nevarēs pārtraukt. Mets nevarēs iekāpt savā mašīnā un aizbraukt, jo turpceļā tā sabojājās un tika aizvilkta uz darbnīcu. Džo brauks viņam pakaļ tikai pirmdien no rīta. — Petriks redzēja, ka Meredita nevar izšķirties, ko darīt, un stūrēja tik uz priekšu: — Starp jums abiem nostājušies vienpadsmit naida un aizvainojuma pilni gadi, un tu tos vari aizslaucīt jau šovakar! Šovakar! Vai tad tu to nevēlies? Zinu, kā tu juties, kad tev likās, ka Mets nedomā ne par tevi, ne arī par bērnu, bet padomā, kā viņš jutās visus šos gadus! Jau šovakar ap pulksten deviņiem tas viss jums abiem būs aiz muguras. Jūs, tāpat kā senāk, būsiet draugi. — Šķita, ka Meredita ir gatava padoties, taču viņa vēl minstinājās, un Petriks apjauta šīs minstināšanās cēloni. Viņš šķelmīgi piebilda:

— Kad būsiet izrunājušies, tu varēsi apmesties Edmunto-nas motelī.

Jo vairāk Meredita domāja par Petrika argumentiem, jo vairāk pārliecinājās, ka viņam ir taisnība. Tā kā fermā nebūs telefona, Mets nevarēs izsaukt policiju un likt viņu arestēt par miera traucēšanu. Tā kā viņam nav mašīnas, viņš nevarēs aizbraukt un pamest viņu vienu. Viņam nāksies klausīties. Viņa domāja par to, kā Metam vajadzēja

justies, kad viņš saņēma to briesmīgo telegrammu, un pēkšņi viņai radās nepārvarama vēlēšanās darīt tā, kā bija ieteicis Petriks: aizmēzt visu netīro un nejauko, kas bija starp viņiem, un šķirties kā draugiem.

— Man jāiegriežas savā dzīvoklī un jāpaņem nakšņošanas piederumi, — viņa ieteicās.

Petrika smaids bija tik sirsnīgs un aizkustinošs, ka viņai kamols sakāpa kaklā.

— Meredit, es lepojos ar tevi, — viņš nočukstēja, un Meredita saprata, ka Petriks skaidri apzinās, ka tikšanās aci pret aci ar Metu nepavisam nebūs tik vienkārša, kā viņš to mēģināja iztēlot.

— Man laiks iet, — Meredita sacīja. Viņa pacēlās pirkstgalos un uzspieda negaidītu skūpstu uz Petrika raupjā vaiga. Petriks apskāva Mereditu, liekot viņai justies gluži kā labsirdīga lāča ķetnās, un šis draudzīgais žests gandrīz vai saraudināja viņu. Viņa nevarēja atcerēties, kad pašas tēvs bija viņu pēdējo reizi apskāvis.

— Džo tevi aizvedīs, — Petriks teica no saviļņojuma aizsmakušā balsī. — Sāk snigt, un ceļi varētu kļūt neizbraucami.

Meredita pakāpās atpakaļ un pakratīja galvu.

— Es labāk braukšu ar savu mašīnu. Esmu pieradusi braukt pa sniegu.

— Es tomēr justos mierīgāks, ja mašīnu vadītu Džo, — Petriks neatlaidās.

— Viss būs labi, — Meredita stingri sacīja. Viņa jau pagriezās uz promiešanu, kad pēkšņi atcerējās, ka bija paredzējusi šovakar paēst vakariņas kopā ar Lizu un pēc tam apmeklēt Lizas drauga pēdējā laikā radīto darbu izstādi kādā mākslas galerijā. — Vai drīkstu piezvanīt? — viņa palūdza Petrikam.

Liza bija ne tikai sarūgtināta. Kad Meredita atsauca tikšanos, viņa sadusmojās un pieprasīja paskaidrojumus. Kad Meredita pastāstīja, uz kurieni domā braukt un kāpēc nolēmusi to darīt, Liza pārskaitās... uz Filipu Benkroftu.

— Ak Dievs, Mer, visi šie gadi, un jūs abi ar Metu viens par otru domājāt, ka... un tas viss tādēļ, ka tavs

nelietīgais tēvs... — viņa apklusa savas nesakarīgās tirādes vidū un novēlēja: — Lai tev šovakar veicas!

Kad Meredita bija aizgājusi, Petriks labu brīdi klusēja, tad pāri plecam pavērās uz Džo, kas pa virtuves durvīm bija visu noklausījies.

— Nu, — Petriks viņam starojoši uzsmaidīja, — ko teiksi par manu vedeklu?

Džo iznāca no virtuves un pastaigas solī tuvojās Pet-rikam.

— Petrik, es gan lēšu, ka labāk būtu, ja es viņu aizvestu uz fermu. Tad viņa nevarētu aizbēgt, jo arī viņai nebūtu mašīnas.

Petriks iespurdzās.

— Viņa jau pati to aptvēra, tāpēc negribēja, lai tu viņu aizvestu.

— Mets nebūs diez ko laimīgs, kad viņa ieradīsies, — Džo pareģoja. — Viņš ir pēc vella nikns uz viņu, vēl trakāk nekā nikns. Nekad neesu viņu tādu redzējis. Kad vakar pieminēju viņas vārdu, viņš paglūnēja tā, ka man vai asinis dzīslās sastinga. No dažiem zvaniem, kurus noklausījos mašīnā, jutu, ka viņš taisās iekļūt tajā viņas universālveikalā un to pārņemt. Nekad neesu manījis, ka kāds būtu spējis Metam tā uzkāpt uz varžacīm kā viņa.

— Es zinu, — Petriks rāmi piekrita un sāka smaidīt vēl platāk. — Zinu arī, ka viņa ir vienīgā, kas vispār spēj to izdarīt.

Džo pētīja Petrika apmierināto sejas izteiksmi, un krunkas uz viņa pieres kļuva aizvien dziļākas.

— Jūs cerat, ka pēc tam, kad viņa pateiks Metam, ko viņas tēvs izdarījis, un Mets būs norimies, viņš varētu nelaist viņu prom no fermas, vai ne?

— Es tā ceru.

— Deru uz pieciem dolāriem, ka jums nav taisnība.

Petrika seja apmācās.

— Vai gribi saderēt, ka tā nenotiks?

— Nu, normālos apstākļos es to negribētu vis. Normālos apstākļos es derētu uz desmit, nevis pieciem zaļajiem, ka Mets ieskatīsies viņas skaistajās acīs un redzēs, cik

nelāgi tās izskatās, kad viņa raud, un tad taisnā ceļa vedīs viņu uz gultu, lai viņa vairs neraudātu.

— Kāpēc tu tagad domā, ka viņš to nedarīs?

— Viņš ir slims, tā iemesla pēc nedarīs.

Petriks nomierinājās un blēdīgi pasmīnēja.

— Tik slims viņš nav.

— Viņš ir slims kā vecs suns! — Džo ietiepīgi uzstāja. — Visu nedēļu viņam bija gripa, un viņš vēl brauca uz Ņujorku. Kad vakar viņu sagaidīju lidostā, viņš mašīnā tik neganti klepoja, ka man šermuļi skrēja pa kauliem.

— Vai saderam uz desmit dolāriem?

— Lai iet!

Viņi apsēdās turpināt dambretes partiju, taču Džo vilcinājās.

— Petrik, es gribu atsaukt derības. No manas puses būtu negodīgi atņemt jums desmit zaļos. Jūs šonedeļ tikpat kā neesat redzējis Metu. Es jums zvēru, ka viņš būs pārāk slims un pārāk nikns, lai gribētu paturēt viņu fermā.

— Viņš varētu būt pārāk nikns, bet viņš nebūs pārak slims.

— Kāpēc esat par to tik pārliecināts?

— Gadījuma pēc zinu, — Petriks sacīja, izlikdamies rūpīgi apdomājam nākamo gājienu, — ka pirms došanās uz Indiānu Mets dabūja no ārsta recepti un paņēma zāles sev līdzi. Pa ceļam uz fermu viņš man zvanīja no mašīnas un teica, ka jūtoties labāk.

— Jūs blēdāties... jums raustās acu kaktiņš.

— Vai gribi paaugstināt likmi?

34. nodaļa

Kad Meredita, paņēmusi nakšņošanai nepieciešamās lietas, izgāja no mājas, nedaudz sniga. Tajā brīdi, kad viņa šķērsoja Indiānas štata robežu, sagriezās īsts sniegputenis. Uz šosejas strādāja smilšu kaisīšanas mašīnas un sniega arkli, to dzeltenās signālugunis lēnām griezās kā bāku prožektori. Mereditai garām aizdrāzās furgons ar piekabi un nošķieda viņas mašīnas priekšējos stiklus. Pēc divām jūdzēm šis pats furgons, saliecies kā kabatas nazis, čurnē-ja grāvī. Tam blakus stāvēja šoferis un sarunājās ar kādu amata brāli, kas jau bija nolicis savu braucamo ceļa malā un taisījās palīdzēt cietušajiem.

Radio ziņoja, ka gaisa temperatūra esot divdesmit divi grādi un vēl kritīšoties, kā arī pareģoja iespējamo sniega kārtas biezumu līdz divpadsmit collām, taču Meredita gandrīz nemanīja laika untumus. Viņa domāja par pagājušajiem laikiem un par to, cik ļoti svarīgi ir nokļūt līdz fermai un izskaidrot Metam pagātnes notikumus. Tajā brīdī, kad Petriks bija uzstājis, ka viņai jābrauc uz fermu, viņa bija jutusies satriekta no tā, ko nupat bija atklājusi. Tagad viņa bija nedaudz atjēgusies un viņai vēl daudz vairāk nekā Petrikam gribējās dzēst pagātnes parādus un izskaidrot senos notikumus.

Vēl tagad viņai šermuļi skrēja pār kauliem, iedomājoties, kā Mets jutās toreiz, kad saņēma šo telegrammu. Un tomēr viņš bija steidzies uz Čikāgu, lai apmeklētu viņu slimnīcā, kur netika ielaists gluži kā tāds ubags, kam nav nekādu tiesību. Viņš nekad nebija atteicies ne no viņas, ne no viņu bērna. Šī atziņa sildīja Mereditas sirdi un radīja nepārvaramu vēlēšanos darīt Metam zināmu, ka viņa nav nogalinājusi viņu bērnu un nav gribējusi šķirties no viņa.

Mašīnas starmešu gaismā šoseja draudīgi iemirdzējās, un Meredita samazināja ātrumu. Viņai aizsitās elpa, kad vadību zaudējusi mašīna pārslīdēja pāri apledojušam ceļa

posmam un atkal nokļuva uz apsniguša pamata. Tiklīdz BMW atkal pakļāvās Mereditas vadībai, viņas domas atgriezās pie Meta. Tagad viņa saprata, kāpēc Mets pret viņu bija izturējies ar slēptu naidīgumu. Viņa saprata visu, arī Meta niknos atvadu vārdus pagājušajā nedēļā: «Ja jūs vēlreiz stāsieties man ceļā, tu nožēlosi, ka tava māte nav izdarījusi abortu.»

Zinādama, kāda briesmīga netaisnība nodarīta Metam, Meredita tagad spēja saprast, kāpēc viņš bija izvēlējies tik nežēlīgu atriebības veidu. Zinot viņa domas par Mereditas pagātnes izdarībām, bija jābrinās, ka viņš gan operas sarīkojumā, gan restorānā bija centies izturēties draudzīgi. Meredita viņa vietā nebūtu spējusi izturēties kaut vai pieklājīgi, kur nu vēl draudzīgi.

Mereditai iešāvās prātā doma, ka nelaimīgo telegrammu varētu būt nosūtījis pats Mets, lai attaisnotos tēva priekšā par to, ka pametis Mereditu, taču viņa tūlīt atteicās no tās. Metjū Ferels allaž darīja to, ko pats gribēja, un nedomāja taisnoties kāda priekšā. Viņš bija padarījis viņu grūtu, apprecējis un tad bez bailēm vai nožēlas stājies pretī viņas tēva dusmu izvirdumam. Viņš bija drosmīgi un smagi strādājis, lai uzbūvētu veselu finansu impēriju. Nebija iespējams, ka viņš būtu baidījies no sava tēva un pats sev nosūtījis telegrammu. Telegramma ar šķiršanās pieprasījumu acīmredzot bija viņa atbilde uz saņemto Mereditas telegrammu. Un pat tad viņš vispirms bija atbraucis tikties ar viņu...

Acīs svila asaras, un Meredita sāka braukt ātrāk, pati to nemaz nemanīdama. Viņai vajadzēja satikt Metu, parunāt ar viņu un visu izskaidrot. Viņai vajadzēja, lai Mets viņai piedotu, un Metam vajadzēja, lai viņa viņam piedotu. Mereditai nešķita dīvaini, ka viņa izjūt tik svelošu nožēlu par bijušo un sāpju pilnu maigumu pret Metu, viņa arī nedomāja, ka šīs jūtas varētu apdraudēt viņas nākotni kopā ar Pārķeru. Nākotni viņa iedomājās apmēram šādi: nākamreiz, kad Mets pastieps roku, kā viņš to bija darījis operas sarīkojumā, uzsmaidīs viņai un teiks: «Sveika, Me-redit!», viņa smaidīdama satvers viņa roku. Viņu draudzī-

ba neaprobežosies tikai ar nejaušu tikšanos, arī par biznesa partneriem. Mets bija apbrīnojams taktiķis un pārrunu vedējs, un Meredita iedomājās, ka nākotnē reižu reizēm varētu piezvanīt viņam un palūgt kādu padomu. Viņi varētu kopā paēst pusdienas, uzsmaidīt viens otram, tad viņa pastāstītu, kas atgadījies, un Mets dotu viņai padomu. Tā rīkojas seni draugi. Meredita kvēloja aizrautībā.

Lauku ceļi bija nedroši, taču Meredita to pat nepamanīja. Skaudrā patiesība, ka viņai nebija pilnīgi nekādu pierādījumu, ko sniegt Metam, lai viņš spētu noticēt viņas vārdiem, apdzēsa burvīgās nākotnes vīzijas. Viņš jau zināja, cik ļoti Mereditai nepieciešama klusa laulības šķiršana. Ja tūlīt pēc ierašanās fermā viņa sāks stāstīt par savu spontāno abortu, Mets bez šaubām nospriedīs, ka viņa to visu ir izdomājusi, lai apelētu pie viņa līdzcietības un izdabūtu viņa piekrišanu. Vēl ļaunāk — viņš bija nopircis to Hjūstonas zemesgabalu, kuru viņa vēlējās iegūt, par divdesmit miljoniem dolāru un nolēmis sagādāt «Benkroftam un kompānijai» desmit miljonu dolāru papildizdevumus, pieprasīdams par šo zemi trīsdesmit miljonus. Viņš noteikti uzskatīs, ka Mereditas stāsts par spontāno abortu nav nekas cits kā baltiem diegiem šūts izmisīgs mēģinājums piespiest viņu mīkstināt savas prasības. Vienīgais, kas viņai atlika, bija mēģināt vispirms izlīgt ar Metu — pastāstīt viņam, ka tagad viņa pārzonēšanas lūgums tiks apmierināts. Kad viņš sapratīs, ka Mereditas tēvs piekritis nekad vairs nestāties Metam ceļā, tad noteikti sāks izturēties pret viņu laulības šķiršanu tikpat saprātīgi, kā bija mēģinājis darīt toreiz restorānā, pirms nelaimīgās telefona sarunas. Tad un tikai tad, kad viņš zinās, ka Mereditai no viņa nekas vairāk nav vajadzīgs, viņa varēs paskaidrot, kas īstenībā noticis ar viņu bērnu. Tad viņš tam ticēs, jo viņam nebūs nekāda iemesla apšaubīt viņas vārdus.

Koka tilts pāri strautam bija klāts ar vairāku collu biezu sniega kārtu. Lai neiestigtu sniegā, Meredita piedeva gāzi, tad aizturēja elpu. Riteņi buksēja, mašīnas pakaļgals slīdēja, tomēr BMW izarās cauri sniega kārtai un tad drā-

zās uz priekšu fermas pagalma virzienā. Sniega klāto lauku un mēness gaismā kailie koki fermas pagalmā izskatījās kā baismīgi un sakropļoti to koku rēgi, kuri šeit bija auguši tajā tālajā vasarā. Kā draudīgi skeleti tie meta šaudīgas ēnas uz baltās ēkas sienām, it kā gribēdami aizbaidīt Mereditu, un viņai uzmācās drūmas priekšnojautas. Viņa izdzēsa starmešus un izslēdza motoru. Augšstāva logā cauri aizkariem līpinājās gaisma. Tur atradās Mets, un viņš vēl bija nomodā. Ieraudzījis Mereditu, viņš spers zemes gaisā.

Meredita atspieda galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēra acis, pūlēdamās sakopot visus spēkus, lai godam izturētu to, kas notiks pēc īsa brīža. Šajā brīdī, kad viņa te sēdēja gluži viena un viņas priekšā stāvēja bezgala grūts un neaprakstāmi svarīgs uzdevums, Meredita pirmo reizi vienpadsmit gadu laikā vērsās pēc palīdzības pie Dieva. — Lūdzu, palīdzi man pārliecināt Metu! — viņa čukstus lūdzās.

Meredita atvēra acis, apsēdās taisni, izvilka aizdedzes atslēgu un paņēma savu somiņu. Pirms vienpadsmit gadiem Dievs bija uzklausījis viņas lūgšanu, kaut Mets ierastos pie viņas slimnīcā, tikai viņa to nebija zinājusi, un pēc tam viņa vairs netika lūgusi Dievu. Neapšaubāmi, Dievs par to bija saniknojies. Mereditai uznāca histērisku smieklu lēkme, un, kāpdama ārā no mašīnas, viņa nodomāja, ka dīvainā kārtā viņai izdevies visus saniknot, kaut ari viņa tik ļoti centās būt labs cilvēks. Uz lieveņa pēkšņi iedegās gaisma, un Mereditas smiekli aprāvās, sirds sakāpa kaklā. Viņa pacēla acis un redzēja atveramies ārdurvis. Aiz satraukuma viņa paslīdēja dziļajā sniegā, atbalstu meklējot, pieķērās pie mašīnas spārna, un mašīnas atslēgas iekrita sniegā pie labās puses riteņa. Viņa noliecās, lai tās sameklētu, bet tad attapās, ka somiņā ir rezerves atslēgas un patlaban nav jēgas rakņāties pa sniegu. Tas būtu muļķīgi šādā brīdī, kad viņu gaidīja sastapšanās aci pret aci ar Metu. Lieveņa spuldze apgaismoja arī pagalmu. Durvīs stāvēja Mets un neticīgi vēroja dīvaino skatu: nupat no mašīnas bija izkāpusi kāda Mereditai neticami līdzīga sie-

viete, tad šī sieviete noliecās un pazuda, pēc tam atkal parādījās un cauri virpuļojošam sniegam apgāja apkārt mašīnai no priekšpuses. Lai pārvarētu reiboni un nespēku, Mets ieķērās stenderē. Viņš cieši raudzījās uz šo sievieti, būdams gandrīz pārliecināts, ka tā viņam rādās drudža murgos. Sieviete pacēla roku, lai atbīdītu no pieres biezi piesnigušo matu šķipsnu, un šī līdz sāpēm pazīstamā kustība iedūrās Metam sirdī.

Sieviete uzkāpa uz lieveņa, paraudzījās viņam sejā un teica:

— Sveiks, Met!

Mets nosprieda, ka tā ir halucinācija vai murgs, kas viņam rādās sapņos, vai varbūt viņš guļ savā gultā un taisās mirt. Viņš nezināja, kura no šīm trim varbūtībām ir īstā, taču zināja, ka aukstie drebuļi, kas bija viņu kratījuši istabā, tagad kļūst biedējoši spēcīgi. Rēgs, kas stāvēja viņa priekšā, smaidīja, un tas bija maigs un vaicājošs smaids.

— Vai drīkstu ienākt? — sieviete jautāja. Viņa izskatījās pēc Mereditas, un balss viņai bija kā eņģelim.

Ledainais vējš svieda Metam sejā sniegu un izrāva viņu no apstulbuma. Tas tur nebija nekāds nolādēts rēgs, tā bija Meredita, un šī novēlojusies atziņa lika viņa asinīm vārīties. Viņš jutās pārāk slims, lai aizvadītu viņu atpakaļ uz mašīnu vai nosaltu līdz nāvei, strīdoties ar Mereditu un dzenot viņu projām. Mets izslējās taisni, atkāpās no durvīm un, nelikdamies ne zinis par smalko toni, rupji pagrieza Mereditai muguru. Viņa sekoja Metam. Šoks, ko bija izraisījusi Mereditas parādīšanās pie viņa sliekšņa, piešķīra Metam spēku. Viņi iegāja tumšajā dzīvojamajā istabā, Mets iededza griestu lampu un sacīja:

— Tev nu gan ir asinssuņa instinkts un buldoga neatlaidība, ka tu varēji mani šeit atrast. — Paša balss viņam šķita aizsmakusi un svešāda.

Meredita bija sagatavojusies uz daudz sliktāku un skandalozāku uzņemšanu.

— Man palīdzēja tevi sameklēt, — viņa paskaidroja un vērās Meta kalsnajā sejā, juzdama mokošu maiguma uzplū-

f

du. Apspiedusi vēlmi pastiepties, satvert rokās Meta galvu un lūgt piedošanu, viņa novilka mēteli un sniedza to viņam.

— Sulainim šodien brīvdiena, — Mets noņirdza, nelikdamies ne zinis par viņas mēteli. — Pakar vien pati! — Viņš gaidīja asu atbildi, taču Meredita pagriezās un nolika mēteli uz krēsla. Mets atcerējās viņu pēdējo tikšanos un brīnījās par Mereditas tagadējo kluso pazemību. — Nu? — viņš nošņācās. — Paklausīsimies, ko tu gribi!

Viņam par izbrīnu, Meredita iesmējās — tas bija dīvains, tāds kā nedzīvs smiekls.

— Domāju, ka gribētu ko iedzert. Jā, man noteikti vajag iedzert.

— Dom Perignon izbeidzies, — Mets paziņoja. — Tu vari izvēlēties starp skotu viskiju un krievu šņabi. Ja negribi, nedzer.

— Šņabis būs pašā laikā, — viņa mierīgi atteica.

Juzdamies tā, it kā viņa ceļgali būtu no vates, Mets

aizgāja uz virtuvi, ielēja glāzē šņabi, atgriezās un iegrūda glāzi Mereditai rokā. Viņa satvēra glāzi un paraudzījās apkārt.

— Tik... tik dīvaini tevi te redzēt pēc visiem šiem gadiem, — viņa nedroši ierunājās.

— Kāpēc? Tā ir mana dzimtā māja un vieta, kur, pēc tavām domām, es joprojām iederos. Neesmu nekas cits kā netīrs tēraudlējējs, vai ne?

Mets nespēja noticēt savām acīm, kad Meredita apmulsumā nosarka un sāka atvainoties.

— Man ļoti žēl, ka es tā teicu. Es gribēju tevi sāpināt un zināju, ka šie vārdi tevi aizskars. Tas nebija tā domāts, un nav nekā apkaunojoša faktā, ka cilvēks ir tēraudlējējs... tie ir smaga darba strādnieki, cienījami cilvēki, kuri...

— Velns parāvis, ko tu te tēlo? — Mets iebrēcās. Galvā iedūrās pēkšņa sāpe, un viņš gandrīz pakrita. Istaba griezās ap viņu, un viņš atspiedās ar roku pret sienu, lai nezaudētu līdzsvaru.

— Kas noticis? — Meredita iesaucās. — Vai tu esi slims?

Metam pēkšņi radās nelaba nojauta, ka viņš vai nu saļims kā sasodīts zīdainis, vai arī apvemsies Mereditas acu priekšā.

— Ej projām, Meredit! — Viņam reiba galva un pakrūtē žņaudza. Viņš pagriezās un devās uz kāpņu pusi. — Es iešu uz gultu.

— Tu esi slims! — viņa izsaucās, redzēdama, ka uz otrā pakāpiena Mets sagrīļojas un pieķeras pie margām. Meredita pieskrēja klāt un gribēja satvert viņu aiz rokas. Mets viņu atgrūda, taču viņa paspēja sajust, ka Meta roka deg kā ugunī. — Mans Dievs, tu esi karsts kā uguns!

— Ej projām!

— Apklusti un atbalsties pret mani! — Meredita pavēlēja, un Metam pietrūka spēka cīnīties pretī, kad viņa aplika Meta roku sev ap pleciem.

Kad Meredita uzveda viņu guļamistabā, Mets piestreipuļoja pie gultas, aizvērtām acīm saļima un gulēja tik mierīgs... kā miris. Meredita šausmās saķēra viņa ļengano

roku un mēģināja sataustīt pulsu. Tā kā viņa bija panikā, tas neizdevās.

— Met! — Meredita kliedza, sagrāba viņu aiz pleciem un sāka purināt. — Met, tu neuzdrošinies nomirt! — viņa histēriski sauca. — Esmu tik tālu braukusi, lai pastāstītu to, kas tev jāzina, lai izlūgtos piedošanu un...

Trakās bailes, kas skanēja viņas balsī, un izmisums, ar kādu viņa purināja Metu, beidzot nokļuva līdz viņa ap

tumšotajai apziņai. Viņš vairs nejuta nekāda naida pret Mereditu. Svarīgi bija vienīgi tas, ka viņa atradās pie Meta gultas un viņš jutās briesmīgi slims.

— Beidz... — viņš čukstēja, — beidz mani kratīt! Sasodīts!

Meredita atlaida Meta plecus un aiz atvieglojuma bezmaz apraudājās. Tad viņa saņēmās un sāka domāt, ko iesākt. Viņa bija redzējusi šādi saļimstam savu tēvu, un

tēvs toreiz gandrīz nomira, taču Mets bija jauns un spēcīgs. Viņam bija drudzis, nevis slima sirds. Meredita nezināja, kā viņam palīdzēt. Viņa palūkojās apkārt un uz

naktsgaldiņa pamanīja divas zāļu pudelītes ar receptēm,

kas vēstīja, ka tās lietojamas pa vienai tabletei katras trīs stundas.

— Met, — viņa uzstājīgi ierunājās, domādama, ka varbūt pienācis laiks dzert zāles, — kad tu ieņēmi šīs tabletes?

Mets dzirdēja viņas balsi un pūlējās atvērt acis. Mere-dita satvēra viņa roku, noliecās pie pašas auss un prasīja:

— Met, vai tu mani dzirdi?

— Neesmu kurls! — viņš aizsmacis aizkaitināti atcirta.

— Un netaisos mirt. Man ir gripa un bronhīts. Es tikko iedzēru zāles.

Mets juta, kā zem Mereditas ieslīgst matracis, kad viņa apsēdās viņam blakus. Viņam likās, ka Meredita ar pirkstu galiem atglauž matus no viņa pieres. Acīmredzot viņš nebija tālu no bezsamaņas, un visa šī iztēlotā aina līdzinājās komiskam sapnim: ap viņu rosās Meredita, glāsta viņa pieri un atglauž matus. Jautrs, neiespējami smieklīgs skats.

— Vai tu esi pārliecināts, ka tā ir tikai gripa un bronhīts? — viņas balss skanēja viņpus aizvērtajiem plakstiņiem.

Meta mute sašķiebās smīnā.

— Ko tad vēl sliktāku tu man novēli?

— Man šķiet, ka vajadzētu pasaukt ārstu.

— Man vajadzīgs sievietes pieskāriens.

Viņa nedroši, satraukti iesmējās.

— Vai mans pieskāriens derēs?

— Tas būs pašā laikā, — viņš nočukstēja.

Mereditai salēcās sirds, jo gandrīz izklausījās, ka viņa

Metam būtu kas vairāk par jebkuru sievieti.

— Ļaušu tev atpūsties, — viņa maigi sacīja.

— Paldies, — viņš nomurmināja, aizgriezdams seju no griestu lampas un jau laizdamies miegā.

Meredita sasedza Metu un tikai tagad pamanīja, ka viņam ir basas kājas. Mets bija aizmidzis ar visām drēbēm, kas viņam bija mugurā, kad viņš ielaida Mereditu mājā. Bet tas nekas, tās bija siltākas nekā pidžama. Meredita devās uz durvīm, uzlika roku uz gaismas slēdža, tad

pagriezās atpakaļ un vēroja, kā elpojot cilājas aizmigušā Meta krūtis. Viņš elpoja saraustīti, seja zem iedeguma bija bāla, taču pat slims un cieši aizmidzis viņš izskatījās pēc stipra un grūti pieveicama pretinieka.

— Kā gan tas nākas, — viņa, neviļus pasmaidīdama, jautāja guļošajam vīrietim, — ka katru reizi, kad nonāku tavā tuvumā, nekas nenotiek tā, kā vajadzētu?

Smaids apdzisa, un Meredita nogrieza gaismu. Savā personiskajā dzīvē viņa ienīda haosu un nenoteiktību, kas radīja bezpalīdzības un nedrošības sajūtu. Darbā haoss bija tīkams — tas izaicināja, rosināja cīnīties un satrauca, jo gandrīz katrs riskants solis vai viltīgs gājiens atmaksājās. Ja tas neatmaksājās, tad tā bija neveiksme, nevis nelaime. Visā savā pieauguša cilvēka personiskajā dzīvē Meredita tikai divas reizes bija uzdrošinājusies riskēt un abas reizes katastrofiski kļūdījusies: viņa bija pārgulējusi ar Metjū Ferelu un pēc tam ar viņu apprecējusies. Vēl tagad, pēc vienpadsmit gadiem, viņa joprojām pūlējās likvidēt šīs otrās kļūdas sekas. Liza mūžīgi kritizēja Pārķēra raksturu, jo viņa rīcība bija jau iepriekš paredzama un uz viņu varēja paļauties kā uz klinti. Liza nespēja saprast, ka tieši iepriekšparedzamība un droša paļāvība uz nākotni Mereditai personiskajā dzīvē likās vissvarīgākais. Viņai bija pārāk grūti cīnīties ar sarežģītajām riska sekām. Biznesā viņa mācēja riskēt īstajā laikā un īstajā vietā, bet personiskajā dzīvē tas viņai nepadevās.

Meredita paņēma no krēsla savu mēteli un aizgāja uz mašīnu pēc ceļasomas. Atgriezusies viņa devās uz kāpņu pusi, tad apstājās, lai uzmestu acis dzīvojamai istabai. Uzvēdīja skumjas pēc pagātnes. Istaba izskatījās tāda pati kā toreiz — vecais dīvāns un divi atzveltnes krēsli kamīna priekšā, grāmatplaukti, lampas. Tāda pati, tikai mazāka un it kā pamesta, jo uz grīdas stāvēja vaļējas kastes, dažas no tām jau bija piekravātas ar grāmatām un avīzēs ietītiem nieciņiem.

35. nodaļa

9

No rīta vēl joprojām sniga. Meredita ieslīdēja Meta istabā, lai apraudzītu, kā viņš jūtas. Metam vēl arvien bija neliels drudzis, taču piere šķita daudz vēsāka.

Pēc tam kad Meredita bija naktī izgulējusies un nomazgājusies karstā dušā, viņas iepriekšējā vakara piedzīvojumi fermā šķita drīzāk komiski nekā kļūmīgi.

Meredita uzvilka tumšzilas garās bikses ar ielocēm un spilgti dzeltenu svīteri ar tumšzilu rakstu un V veida kakla izgriezumu. Viņa piegāja pie spoguļa sakārtot matus un nevilšus pie sevis pasmējās. Jo vairāk viņa domāja par iepriekšējo vakaru, jo jocīgāki šķita tā notikumi. Pēc visas nervozēšanas un stingrās apņemšanās satikt Metu, pēc nervus kutinošā brauciena cauri sniegputenim viņi būtībā bija pārmijuši tikai dažus teikumus, tad Mets bija vārdā pilnā nozīmē saļimis pie viņas kājām un viņi abi bija aizgājuši gulēt. Meredita apspiesti iespurdzās, nospriedusi, ka laikam katru reizi, kad viņa nonāk Meta tuvumā, sāk darboties kāds nesaprātīgs spēks.

īstenībā tas, ka Mets jutās pārāk slims, lai izmestu viņu no savas mājas, nāca Mereditai tikai par labu. Kaut arī viņai nelikās visai piedienīgi izklāstīt savus jaunumus tik slimam cilvēkam, tomēr viņa cerēja, ka dienas otrajā pusē viņš varbūt jutīsies pietiekami labi, lai saprātīgi apspriestu visus jautājumus, un vienlaikus ne tik vesels, lai spētu atteikties viņu uzklausīt. Ja Mets joprojām mēģinās viņu padzīt, viņa iegūs laiku, nedaudz samelodamās — pateikdama, ka sniegā pazaudējusi atslēgas un nevar tikt mašīnā.

Izdomājusi rīcības plānu, Meredita sasukāja un ar roku sabužināja matus, līdz tie šķietami dabiskos viļņos krita pāri pleciem. Apmierināta ar rezultātu, viņa nokrāsoja lūpas un skropstas, tad pakāpās atpakaļ un nopētīja sevi spogulī. Viņa nodomāja, ka mati atauguši pārāk gari, bet citādi viņa izskatās labi.

Nolēmusi sameklēt kādu slimnieku kopšanas atribūtu, teiksim, termometru vai aspirīnu, viņa devās uz vannasis-tabu. Skapītī aiz spoguļa atradās termometrs un vairākas pudeles, kuru etiķetes lielākoties bija laika gaitā nodzeltējušas. Neziņā saraukusi pieri, Meredita aplūkoja etiķetes. Būtībā viņa nepazina slimības, ja neskaitīja īslaicīgas sāpju lēkmes menstruāciju laikā vai retas galvassāpes. Visā savā mūžā viņa tikai divas reizes bija saaukstējusies un ar gripu slimojusi divpadsmit gadu vecumā.

Viņa pūlējās izdomāt, kas gan būtu darāms gripas un bronhīta gadījumā. Ar gripu slimoja daudzi veikala darbinieki, un Meredita centās atcerēties, ko par gripas simptomiem bija stāstījusi Filisa. Viņa atminējās, ka Filisa bija runājusi par šausmīgām galvassāpēm, sliktu dūšu un muskuļu sāpēm. Bronhīts bija kaut kas cits — tas izraisīja asiņu sastrēgumu un klepu.

Meredita paņēma no skapīša aspirīna pudelīti un termometru — vienīgās lietas, ko viņa labi pazina. Tad viņa pacilāja pudelīti ar taukainu oranžu etiķeti, uz kuras bija uzraksts Aierthiolate. Tālāk viņa izlasīja, ka šķidrums paredzēts brūču apstrādei, tāpēc nolika to atpakaļ un paņēma tūbiņu, kurā bija zāles pret muskuļu sāpēm. Viņa atskrūvēja tūbiņu un uzspieda mazliet ziedes uz pirksta. No asās smakas sāka asarot acis.

Galīgā neziņā viņa pārlūkoja plauktus. Zāles medikamentu skapītī bija tik vecas, ka to nosaukumi Mereditai neko neizteica.

Uz lielas brūnas pudeles bija uzraksts «Smita rīcineļļa», un Mereditas pleci sāka raustīties smieklos. Tā viņam noderētu, patiesi noderētu! Viņai nebija ne jausmas, kādas kaites ārstēšanai šī eļļa domāta, taču viņa zināja, ka tā garšo reti riebīgi. Tā nu viņa paņēma pudeli padusē un nolēma joka pēc to uzlikt uz Meta brokastu paplātes. Viņai ienāca prātā, ka priekš sievietes, kas apmetusies vientuļā fermā kopā ar slimu vīrieti, kurš viņu ienīst, viņa ir pārlieku labā omā, taču viņa nomierināja sevi ar domu, ka spēs izbeigt šo naidošanos. Bez tam Meredita ļoti vēlējās palīdzēt Metam, lai viņš sāktu jus-

ties labāk. Tas bija svēts pienākums pēc visa tā, ko viņa, pati to negribēdama, bija viņam likusi izciest pagātnē. Tam visam vēl pievienojās nostaļģija pēc tiem laikiem, kad Meredita šeit viesojās pirmo reizi, un viņa atkal jutās astoņpadsmit gadu veca.

Meredita ieraudzīja nelielu zilu burciņu un izpētīja tās etiķeti: zāles bija domātas pret asiņu sastrēgumu un smirdēja gandrīz tikpat nešpetni kā ziede, kas atradās tūbiņā, taču tās varbūt varēja palīdzēt uzlabot Meta stāvokli. Viņa pievienoja burciņu citiem atlasītajiem medikamentiem un vēlreiz aplūkoja savākto. Viņa zināja, ka aspirīns palīdzēs pret galvassāpēm, taču tas varēja kaitēt kuņģim. Vajadzēja meklēt ko citu. — Ledus, — viņa skaļi ierunājās. Ledus pūslis noteikti remdinās Meta galvassāpes.

Ar visu zāļu krājumu Meredita devās uz virtuvi, atvēra saldējamo kameru un atviegloti nopūtās: ledus tajā bija vairāk nekā vajadzīgs. Diemžēl, pārmeklējusi visus skapjus un atvilktnes, viņa neatrada nekā, kur varētu ievietot šo ledu. Tad viņa atcerējās sarkano gumijas maisiņu, kas atradās skapītī zem vannasistabas izlietnes. To viņa bija pamanījusi, kad no rīta pēc dušas meklēja dvieli. Uzkāpusi vannasistabā, viņa pieliecās un izvilka no skapīša gumijas maisiņu, taču tam nebija aiztaisāmās uzmavas. Meredita nometās ceļos un sāka meklēt pa skapīti, tad gandrīz ielīda tajā iekšā un beidzot atrada meklēto pašā skapīša dibenā aiz kādas mazgājamā līdzekļa kārbas. Viņa to izvilka dienasgaismā un atklāja, ka uzmavai pievienota trīs pēdas gara gumijas caurulīte ar dīvainu metāla aizžņaugu.

Meredita atliecās taisni un sāka pētīt savādo ierīci, tad mēģināja caurulīti dabūt nost, taču ražotājs nezin kādēļ bija izgatavojis uzmavu un caurulīti kā viengabala priekšmetu. Tā kā nekā cita piemērota nebija, Meredita saspieda caurulīti ar aizžņaugu, tad sasēja to ciešā mezgla, lai būtu droša, ka tā nesāks tecēt, un nogāja virtuvē, lai maisiņu piepildītu ar ledu un ūdeni. Kad tas bija izdarīts, palika vienīgi brokastu jautājums. Nekādas lielās izvēles nebija. Metam vajadzēja kaut ko viegli sagremojamu ar maigu garšu, tādēļ no visa, kas atradās skapīšos, varēja

noderēt vienīgi svaigas maizes klaips. Ledusskapī viņa atrada gabalu svaigas gaļas, gabalu bekona, mārciņu sviesta un kārbu ar olām, saldētavā bija divi bifšteki. Bija skaidri redzams, ka holesterīna līmenis asinīs Metu neinteresē. Meredita paņēma sviestu un ielika tosteri divas maizes šķēles, tad vēlreiz pārlūkoja skapīšus, lai redzētu, ko varētu pagatavot pusdienām. Izņemot dažas zupas, viss pārējais bija vai nu savircots, vai trekns: sautēta gaļa, spageti, tuncis... un saldināts kondensētais piens. Piens!

Priekā starodama, viņa sameklēja konservu kārbu atveramo un ielēja pienu glāzē. Tas izskatījās neganti biezs. Uz kārbas bija rakstīts, ka to var lietot gan tīrā, gan ar ūdeni atšķaidītā veidā. Meredita nezināja, kuram no šiem veidiem Mets dod priekšroku. Viņa pagaršoja glāzes saturu un noskurinājās. Atšķaidīšana noteikti nepadarītu šo šķidrumu garšīgāku. Viņa nespēja iedomāties, kā gan Metam tas varētu garšot, taču acīmredzot viņam patika. Kad grauzdētā maize bija gatava, viņa iegāja dzīvojamā istabā, paņēma saliekamā galdiņa virsu, lai izmantotu to par paplāti un tādējādi vienā paņēmienā uznestu augšā zāles, ledus pūsli un brokastis.

Sāpošā galva izrāva Metu no zāļu izraisītā miega, un viņš aptvēra, ka laikam ir rīts. Ar mokām atdabūjis vaļā acis, viņš izbrīnīts konstatēja, ka viņa guļamistabas radio-pulksteņa ciparu vietā uz viņu noraugās vecmodīga balta modinātāja seja ar melniem rādītājiem, kas vēstī, ka ir pusdeviņi. Pamazām atgriezās apziņa, un viņš atcerējās, ka atrodas Indiānā un ir bijis slims. Spriežot pēc pūlēm, kādas nācās pielikt, lai pagrieztos uz sāniem, atspiestos uz elkoņa un sasniegtu zāļu pudelītes līdzās modinātājam, viņš joprojām bija slims. Lai noskaidrotu domas, Mets pakratīja galvu un tūlīt saviebās, jo deniņos sāka dauzīties sīki āmuriņi. Tomēr drudzis bija aprimies, jo krekls bija slapjš no sviedriem. Mets paņēma ūdens glāzi un norija tabletes, tad mēģināja piecelties, lai nomazgātos dušā un apģērbtos, taču jutās tik noguris, ka nolēma pagulēt vēl kādu stundiņu un tad sākt kaut ko darīt. Uz vienas pudelītes etiķetes bija rakstīts: «Uzmanību! Izraisa miegainī-

bu.» Mets sāka domāt, vai tas nav iemesls, kādēļ viņš jūtas kā apdullis. Viņš atlaidās spilvenos un aizvēra acis, taču apziņā neskaidri pazibēja kāda doma. Meredita. Viņš bija redzējis vājprātīgu sapni — cauri sniegputenim bija ieradusies Meredita un palīdzējusi viņam tikt gultā. Mets brīnījās, kā gan zemapziņa varējusi uzburt tik dīvainu ainu. Meredita varētu viņam palīdzēt nogāzties no tilta vai no kalna virsotnes vai iegrūst viņu bankrotā, ja tas būtu viņas spēkos. Domāt, ka viņa varētu palīdzēt ne tik iznīcinošā veidā, bija smieklīgi.

Mets jau sāka atkal laisties miegā, kad izdzirdēja klusus soļus uz čīkstošajām kāpnēm. Viņš satrūkās, uzrāvās sēdus, un no straujās stāvokļa maiņas sāka griezties galva. Viņš atgrūda segu, bet nācējs pieklauvēja pie durvīm.

— Met? — sauca maiga balss, vienreizīga balss — muzikāla, kulturāla balss.

Mereditas balss.

Meta roka, ar kuru viņš gribēja nomest segu, sastinga, un viņš kā apjēgu zaudējis stulbi blenza pretējā sienā.

— Met, es nāku iekšā...

Durvju rokturis pagriezās, un Mets aptvēra patiesību: viņš nebija redzējis dīvainu sapni, Meredita stāvēja viņa acu priekšā.

Ar plecu atgrūdusi durvis, Meredita atmuguriski ienāca istabā, lai dotu Metam laiku palīst zem segas, ja viņš gadījumā būtu piecēlies, bet vēl nebūtu apģērbies. Viņa maldīgi domāja, ka nekādu asumu nebūs, jo iepriekšējā vakarā Mets bija izturējies gluži ciešami, tāpēc gandrīz izmeta paplāti no rokām, kad viņai aiz muguras iedārdējās Meta niknā balss, kas atgādināja troksni, ar kādu no vulkāna krātera izlaužas tvaiks.

— Ko tu te dari?

— Es tev te šo to sarūpēju, — viņa paskaidroja, pagriezās un tuvojās gultai, brīnīdamās par viņa nikno sejas izteiksmi. Taču šī izteiksme bija nieks salīdzinājumā ar to draudīgo viepli, par kādu pārvērtās Meta seja, kad viņš pamanīja sarkano gumijas maisiņu.

— Pie visiem velniem, — Mets iebrēcās, — ko tu domā iesākt ar to?

Stingri apņēmusies neļaut sevi uztraukt vai iebiedēt, Meredita izslēja zodu un mierīgi atteica:

— Tas domāts tavai galvai.

— Vai tas būtu slikts joks? — Mets šķita gatavs mesties viņai virsū.

Galīgi apmulsusi, Meredita nolika paplāti uz gultas un mierinoši sacīja: — Es tajā ieliku ledu, lai ...

— Tu to gribētu gan! — Mets dzēlīgi atcirta, tad briesmīgā balsī turpināja: — Dodu tev tieši piecas sekundes laika, lai tu pazustu no šīs istabas, un vēl vienu minūti, lai aizvāktos no šīs mājas, pirms neesmu tevi izmetis.

— Viņš paliecās uz priekšu, un Meredita saprata, ka viņš grasās nomest segu un apgāzt paplāti.

— Nē! — viņa iekliedzās reizē lūdzoši un protestējoši.

— Nav jēgas man draudēt, jo es nevaru aizbraukt. Izkāpdama no mašīnas, es pazaudēju atslēgas. Un pat tad, ja nebūtu tās pazaudējusi, es nespētu aizbraukt, pirms neesmu tev izstāstījusi, kāpēc esmu ieradusies.

— Mani tas neinteresē! — Mets pārvērstā balsī nobļā-vās, pūlēdamies nomest segu, nikns, ka nevar to izdarīt, jo reibst galva.

— Vakar tu tā neizturējies, — Meredita izmisīgi mēģināja iebilst un žigli paņēma paplāti, pirms Mets to paspēja nogrūst uz grīdas. — Es nezināju, ka tu tā ārdīsies tāpēc, ka es sagatavoju tavai galvai ledus pūsli.

Meta roka uz segas sastinga, viņa kā granītā cirstajā sejā parādījās neaprakstāma smieklīga pārsteiguma izteiksme.

— Ko tu izdarīji? — atskanēja aizžņaugts čuksts.

— Es jau tev teicu. Es sagatavoju tavai galvai ledus pūsli...

Meredita pārbijās, jo Mets pēkšņi aizklāja seju ar

rokām, atkrita spilvenos, un viņa pleci sāka raustīties. Viņa ķermenis drebēja no galvas līdz kājām, no plaukstu apakšas nāca apslāpētas skaņas. Viņš drebēja tik spēcīgi, ka galva noslīdēja no spilveniem un iedžinkstējās gultas atsperes. Šī drebēšana bija tik briesmīga, ka Meredita nosprieda, ka sākusies lēkme un viņš tūlīt nosmaks.

— Kas tev kait? — Meredita iekliedzās. Pēc šī jautājuma gulta sāka kratīties vēl trakāk un apslāpētās skaņas kļuva skaļākas. — Izsaukšu ātro palīdzību! — Meredita nolika paplāti un skriešus metās uz durvīm. — Man mašīnā ir telefons... — Viņa jau atradās uz kāpnēm, kad aiz viņas atskanēja Meta smiekli: varenas, brāzmainas smieklu šaitis, neganti neapslāpējamas jautrības uzplūdi...

Meredita apstājās kā zemē iemieta, pagriezās atpakaļ un klausījās. Viņa saprata, ka nupat redzētā lēkme īstenībā bijusi mežonīgas jautrības izpausme. Turēdamās pie kāpņu margām, viņa pūlējās uzminēt šīs jautrības cēloni un jutās visai neērti. Jā, garā gumijas caurulīte jau no paša sākuma bija likusies dīvaina, taču visa ietaise nemaz neatgādināja intīmās higiēnas piederumus, kas parasti redzami aptiekās. Lēnām kāpdama uz augšu, Meredita pikti nodomāja, ka toreiz, kad viņa pirms vienpadsmit gadiem šeit viesojas, šis sarkanais gumijas maisiņš bija karājies pie vannasista-bas durvīm. Protams, ja tas bija izmantojams intīmai higiēnas procedūrai, to nevajadzēja atstāt tik redzamā vieta.

Pie Meta istabas durvīm Meredita apstājās, juzdamās mokoši neērti. Viņai ienāca prātā, ka viss šis notikums varbūt nāks tikai par labu, jo jautrība bija novērsusi Metu no viņa niknās apņēmības padzīt Mereditu. Pat augšpēdus stāvoklī Metjū Ferels šķita visgrūtāk pieveicamais pretinieks no visiem, ko Meredita jebkad bija sastapusi. Un, niknuma pārņemts, viņš bija patiesi šausmīgs. Tomēr — lai ko viņš teiktu vai darītu, lai cik nikni vai neprātīgi viņš izturētos, vajadzēja mēģināt salīgt ar viņu mieru.

Pieņēmusi šo lēmumu, Meredita sabāza rokas kabatās, sataisīja sejas izteiksmi, kurai, pēc viņas domām, vajadzēja paust labi audzināta cilvēka apmulsumu, un iegāja guļamistabā.

Viņu ieraudzījis, Mets ar pūlēm apspieda jaunu smieklu lēkmi’. Kaut arī neganti pietvīkusi, viņa tomēr gāja uz Meta pusi, rokas sabāzusi kabatās un cenzdamās izlikties, ka viņai nav ne mazākās nojausmas, kāpēc Mets tā smējies. Vienīgais, ko viņa vēl būtu varējusi darīt, lai komis-

ko pilnīgas - nevainības ainu padarītu vēl ticamāku, būtu skatīties griestos un svilpot.

Tad Mets pēkšņi atcerējās, kāpēc Meredita šeit ieradusies, un lūpu kaktiņos pavīdējušais smaids apdzisa. Meredita droši vien bija atklājusi, ka viņš ir nopircis viņas iekāroto Hjūstonas zemesgabalu un tagad tas viņai maksās desmit miljonu dolāru vairāk. Viņa skriešus bija metusies šurp ar nolūku pielabināties, pieglaimoties, darīt visu, lai piespiestu viņu pārdomāt. Viņa pat bija ar mieru pienest pie gultas brokastu paplāti un gādīgi rosīties ap viņa gultu. Sis neveiklais, viegli atminamais mēģinājums viņu ietekmēt Metam bija pretīgs. Viņš gaidīja, ka Meredita sāks runāt. Tā kā viņa klusēja, Mets beidzot strupi noprasīja:

— Kā tu mani atradi?

Meredita uzreiz juta, ka Meta noskaņojums ir mainījies, pie tam ne uz labo pusi.

— Es vakar biju tavā dzīvoklī, — viņa atzinās. — Par to paplāti...

— Liec mieru paplātei! — viņš neiecietīgi viņu pārtrauca. — Es prasīju, kā tu mani atradi.

— Tavā dzīvoklī es sastapos ar tavu tēvu, un mēs aprunājāmies. Viņš man pastāstīja, kur tu esi.

— Tad nu gan tev būs nācies notēlot ellīgu komēdiju, lai pierunātu viņu tev palīdzēt, — Mets teica, neslēpdams savu nicināšanu. — Bet viņš ir veltīgi tērējis savu laiku.

Meredita tik izmisīgi vēlējās, lai Mets viņu uzklausītu un viņai noticētu, ka bez liekām pārdomām apsēdās viņam blakus uz gultas un iesāka:

— Mēs ar tavu tēvu aprunājāmies, un es viņam daudz ko izskaidroju. Viņš man noticēja. Pēc tam kad mēs... bijām viens otru sapratuši... viņš man pateica, kur tu atrodies, lai es varētu atbraukt pie tevis un arī tev visu izstāstīt.

— Nu tad sāc tik stāstīt, — Mets strupi sacīja un atlaidās spilvenos. — Tikai nevelc garumā, — viņš piebilda. Fakts, ka Mereditai bija izdevies apvest ap stūri viņa tēvu, Metam šķita tik pārsteidzošs, ka viņam pēkšņi iegribējās paskatīties kaut daļu no vakardienas izrādes.

Meredita redzēja viņa salto, draudīgo sejas izteiksmi. Lai sadūšotos, viņa dziļi ievilka elpu un piespieda sevi palūkoties Metam acīs. Vēl nesen tajās bija dzirkstījuši smiekli, bet tagad tās atgādināja ledus šķēpeles.

— Vai tu taisies runāt vai tikai sēdēt un blenzt man ģīmī? — Mets noburkšķēja.

Meredita sarāvās, tomēr nenolaida skatienu.

— Es taisos runāt, taču tas būs sarežģīts stāsts...

— Bet, cerams, pārliecinošs, — Mets ņirgājās.

Senāk Meredita būtu viņam augstprātīgās dusmās kaut

ko atcirtusi, tagad viņa tikai palocīja galvu un vāri pasmaidīja.

— Cerams.

— Nu tad sāc! Tikai nenovirzies no galvenajiem jautājumiem: ko tu gribi man iestāstīt, ko tu piedāvā un ko tu gribi saņemt no manis. Īstenībā pēdējo jautājumu tu vari arī neskart, jo es zinu, ko tu gribi, mani interesē vienīgi veids, kādā tu to esi iecerējusi dabūt.

Šie vārdi Mereditas izmocītajā dvēselē atbalsojās kā pātagas plīkšķi, tomēr viņa turpināja skatīties Metam tieši acīs.

— Es gribu tev piedāvāt izlīgumu, — viņa mierīgi un vaļsirdīgi sacīja, — ko gribēju piedāvāt arī vakar, kad devos uz tavu dzīvokli. No tevis es gribu saņemt pretī to pašu. Saprašanos starp mums. Es to ļoti vēlos.

Kad Meredita par spīti Meta piezīmei bija atbildējusi arī uz pēdējo jautājumu, viņa mute noraustījās ironiskā smīnā.

— Un tas būtu viss, ko tu vēlies? Saprašanās un izlīgums? — No Meta balsī spindzošās dzēlīgās ironijas Meredita noprata: viņš domā, ka viņa ieradusies Hjūstonas zemesgabala dēļ. — Es klausos, — viņš nīgri paskubināja Mereditu, jo viņa vilcinājās runāt tālāk. — Tagad, kad esmu izpratis tavus pilnīgi nesavtīgos rīcības motīvus, paklausīsimies, ko tu gribi piedāvāt.

Pēc visa bija noprotams, ka Mets apšauba ne tikai viņas nesavtību, bet arī to, ka viņa spētu piedāvāt kaut ko godīgu un nozīmīgu. Meredita nolēma izspēlēt savu

trumpja dūzi, nodemonstrēt savu piekāpšanos jautājumā, kurš, kā viņa zināja, Metam bija ārkārtīgi svarīgs.

— Es tev piedāvāju Sautvilas zonēšanas komisijas piekrišanu tavam priekšlikumam, — viņa paziņoja. Meta acīs pazibēja izbrīns par viņas atklātību. — Es zinu, ka mans tēvs panāca tā noraidīšanu, un es gribu, lai tu saprastu, ka es viņam nepiekritu. Jau ilgi pirms mūsu kopīgajām pusdienām mēs ar tēvu sastrīdējāmies par šo jautājumu.

— Cik godprātīga tu pēkšņi esi kļuvusi.

Meredita vāri pasmaidīja.

— Es jau domāju, ka tu tā reaģēsi uz maniem vārdiem. Arī es tavā vietā rīkotos tāpat. Taču tu vari man ticēt, jo es varu to pierādīt: tiklīdz tu no jauna iesniegsi savu lūgumu, Sautvilas zonēšanas komisija dos pozitīvu atbildi. Tēvs man apsolīja, ka viņš ne tikai izbeigs šī lūguma bloķēšanu, bet arī izmantos savu ietekmi, lai tas tiktu apmierināts. Es tev apsolu parūpēties, lai viņš savu vārdu turētu.

Mets īsi, nejauki iesmējās.

— Kāpēc tu domā, ka man vajadzētu ticēt tavam vai tava tēva solījumam? Tagad es tev kaut ko pateikšu, — viņš ledainā balsī draudīgi sacīja. — Jaunu lūgumu es neiesniegšu. Ja saņemšu pozitīvu atbildi uz savu iepriekšējo iesniegumu līdz pulksten pieciem otrdienas vakarā, tad es atsaukšu prasību, kuru mani advokāti gatavo iesniegšanai tiesā trešdien — prasību pret tavu tēvu un senatoru Deivi-su par nelikumīgu mēģinājumu ietekmēt amatpersonas, kā arī otru prasību pret Sautvilas zonēšanas komisiju par tīšu atteikšanos rīkoties savas kopienas interesēs.

Mereditai kļuva nelabi, kad viņa aptvēra, ko Mets nodomājis darīt un kādā neticamā ātrumā mobilizējis spēkus atriebībai. Avīzē Business Week Mets bija raksturots šādi: «Vīrs, kurš dzīvo tajos laikos, kad princips «aci pret aci un zobu pret zobu» tika uzskatīts par taisnu tiesu, nevis par cietsirdīgu un necilvēcisku atriebību.» Meredita apspieda baiļu trīsas un atgādināja sev, ka par spīti visam, ko par Metu rakstīja avīzēs, par spīti tam, ka viņam bija pamats nicināt viņu, Mets tomēr bija centies izturēties pret

viņu draudzīgi operas sarīkojumā un arī tajā kopīgās pusdienošanas reizē. Tikai tad, kad viņa un viņas tēvs bija viņu izveduši no pacietības, Mets vērsās pret viņiem. Sī apziņa palīdzēja atgūt drosmi, vēl vairāk — Meredita juta pēkšņu maiguma uzplūdu pret šo nikno, enerģisko vīrieti par viņa savaldīgumu.

— Kas vēl? — Mets nepacietīgi jautāja, pārsteigts par Mereditas lēnīgo acu izteiksmi.

— Mans tēvs atsakās no jebkādas atriebības — kā sīkumos, tā lielās lietās, — viņa sacīja.

— Vai tas nozīmē, ka es varēšu kļūt par tā mazā, smalkā lauku kluba biedru? — Mets izsmējīgi vaicāja, izlikdamies iepriecināts.

Meredita piesarka un pamāja ar galvu.

— Mani tas neinteresē un nekad nav interesējis... Ko vēl tu piedāvā? — Kad Meredita vilcinājās, knibinādama klēpi saliktās rokas, Mets zaudēja pacietību. — Tu taču negribēsi teikt, ka tas ir viss? Ka tev vairāk nekas nav piedāvājams? Ka tagad man vajadzētu visu piedot un aizmirst, un dot tev to, ko tu patiesībā vēlies?

— Ko tu gribi teikt ar šo «patiesībā vēlies»?

— Hjūstona! — viņš ledainā tonī sacīja. — Savā nesavtīgo ierašanās motīvu uzskaitījumā tu aizmirsi pieminēt trīsdesmit miljonus dolāru, kuru dēļ vakar tādā steigā meties uz manu dzīvokli. Vai varbūt es nepareizi novērtēju tavu sirdsšķīsto rīcību, Meredit?

Viņam par izbrīnu, Meredita papurināja galvu un mierīgi piekrita: — Es vakar uzzināju, ka tu esi nopircis to zemi Hjūstonā, un tev ir taisnība — tieši tas mani pamudināja doties uz tavu dzīvokli.

— Un pēc tam ar joni mesties šurp, — viņš sarkastiski piebilda. — Un tagad, kad esi šeit, tu esi gatava runāt un darīt visu iespējamo, lai es pārdomātu un pārdotu tev to zemi par tādu pašu cenu, par kādu esmu to iegādājies. Cik tālu tu esi gatava aiziet?

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Šie pāris nenozīmīgie piedāvājumi taču nebūs viss, uz ko tu esi gatava? — Meredita pavēra muti, lai atbil-

dētu, bet Metam jau bija apnikusi šī pretīgā izrāde, un viņš dzēlīgi turpināja: — Vari nepūlēties. Nekas, ko tu varētu izdarīt vai pateikt tagad vai nākotnē, ne par grasi nemainīs manu nostāju. Tu vari gādīgi rosīties ap mani, tu vari ielīst gultā pie manis, bet Hjūstonas īpašums joprojām maksās tev trīsdesmit miljonu dolāru. Skaidrs?

Mereditas reakcija Metu galīgi apstulbināja. Ar katru savu vārdu viņš bija centies iznīcināt viņas cerības, bija draudējis ar tiesas prāvām un graujošu skandālu, kādu saceltu šīs prāvas, bija apvainojis viņu ar katru savu balss niansi — īsi sakot, viņš bija pakļāvis Mereditu tādai iebaidīšanas taktikai, kuras rezultātā arī spēcīgāki pretinieki būtu vai nu svīduši aiz bailēm, vai arī pārskaitušies, taču Meredita nebija zaudējusi savaldīšanos. Ja Mets nezinātu, ka tas ir pilnīgi neiespējami, tad viņš būtu gandrīz pārliecināts, ka Meredita skatās uz viņu ar maigumu un nožēlu.

— Pilnīgi skaidrs, — viņa mierīgi atteica un lēnām piecēlās.

— Cik saprotu, tu brauksi projām?

Viņa pakratīja galvu un pasmaidīja.

— Es noņemšu pārklāju no tavas brokastu paplātes un sākšu līdzcietīgi rosīties ap tavu gultu.

— Dieva dēļ! — Mets iebļāvās, jo juta, ka zaudē kontroli pār situāciju. — Vai tu nesaprati, ko es nupat teicu? Tu vari darīt, ko gribi, es nemainīšu savu nostāju Hjūstonas jautājumā!

Meredita kļuva nopietnāka, taču acis saglabāja to pašu maigo izteiksmi.

— Es tev ticu.

— Un? — Mets bija iedzīts strupceļā, ko varēja izskaidrot ar zāļu izraisīto nespēju koncentrēties.

— Un es pieņemu tavu lēmumu kā... nu, kā sava veida sodu par pagātnes kļūdām. Neko labāku tu nevarēji izdomāt, Met, — viņa bez naida atzina. — Es gribēju to Hjūstonas zemi «Benkroftam un kompānijai», un man ļoti sāp, ka tā tiks kādam citam. Mēs nevaram atļauties maksāt trīsdesmit miljonu. — Mets pārsteigts neticīgi raudzījās

Mereditā, kas, grūtsirdīgi smaidot, turpināja: — Tu man esi atņēmis to, pēc kā es ļoti kāroju. Kad nu tas tev ir izdevies, varbūt uzskatīsim, ka esam norēķinājušies, un noslēgsim pamieru?

Vispirms Metam radās vēlēšanās pasūtīt viņu uz elli, taču tā bija tīri emocionāla reakcija, un viņš jau sen bija iemācījies neļaut emocijām ietekmēt savus spriedumus un nejaukt tās ar loģiku, kad vajadzēja noslēgt kādu darījumu. Loģika Metam atgādināja, ka pēdējās divās viņu tikšanās reizēs viņš bija cerējis nodibināt abu starpā normālas attiecības. Tagad Mereditā piedāvāja šādas normālas attiecības un vienlaikus atzina viņa uzvaru ar apbrīnojamu pievilcību, kam viņš gandrīz nespēja pretoties. Stāvēdama te un gaidīdama viņa lēmumu, Mereditā Ben-krofta ar cirtainajiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, un bikšu kabatās sabāztajām rokām vairāk atgādināja nožēlas pilnu skolnieci, kura izsaukta uz direktora kabinetu, nekā augsta ranga administratori. Tajā pašā laikā viņa joprojām bija tā pati lepnā, jaunā sabiedrības dāma — neuzkrītoši majestātiska, rāmi atturīga, kārdinoši skaista.

Lūkodamies Mereditā, Mets beidzot pilnībā saprata savas sen pagājušās apsēstības cēloņus. Mereditā Ben-krofta bija sievietes būtības iemiesojums: mainīga un neaprēķināma, augstprātīga un mīļa, atjautīga un nopietna, skumja un gaisīga, neticami skaista... un neapzināti izaicinoša.

Mets sev vaicāja, kāda gan jēga turpināt šo smieklīgo karu pret Mereditu. Ja viņš beigs karot, viņi bez jebkādas nožēlas varēs doties katrs uz savu pusi. Jfagātni vajadzēja apglabāt jau pirms daudziem gadiem, un tagad bija pēdējais laiks to darīt. Viņš bija atriebies, un šī atriebība Me-reditai maksās desmit miljonu dolāru, jo viņš nepieļāva iespēju, ka viņa nesadabūs šo naudu. Mets jau sāka svārstīties, kad pēkšņi atcerējās, kā viņa bija ienesusi to paplāti, un ar pūlēm apspieda smieklus. Tajā pašā brīdī viņš redzēja, ka Mereditā pamanījusi viņa gatavību padoties. Viņas saspringtie pleci atslāba un acīs atmirdzēja atvieglojuma sajūta. Ar kaitinošo apziņu, ka viņa tik labi spēj

just viņa noskaņojumu, pietika, lai Mets nolemtu joprojām paturēt Mereditu neziņā. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš teica:

— Es neslēdzu līgumus guļus stāvoklī.

Meredita neļāvās apmuļķoties.

— Varbūt brokastis varētu uzlabot tavu omu? — viņa jautāja, ķircinoši pasmaidīdama.

— Šaubos! — Mets atcirta, taču Mereditas smaids bija tik lipīgs, ka pats sev par spīti arī viņš pasmaidīja.

— Es arī šaubos, — viņa pajokoja, tad pastiepa roku. — Pamiers?

Mets automātiski pastiepa roku viņai pretī, bet tad viņa savējo pēkšņi pavilka atpakaļ un, apburoši smaidīdama, teica:

— Pirms tu piekrīti, man tevi par kaut ko jābrīdina.

— Par ko?

— Man bija nodoms iesūdzēt tevi tiesā sakarā ar Hjūs-tonas īpašumu. Man negribētos, lai tu manus vārdus par sava veida sodu saprastu tā, ka es esmu gatava brīvprātīgi atteikties no šīs zemes. Es gribēju pateikt vienīgi to, ka gadījumā, ja tiesa nepiespiedīs tevi pārdot šo zemi par pašreizējo tirgus cenu, es samierināšos ar šo lēmumu un neperināšu pret tevi nekādas nelabas domas. Es ceru, tu saproti, ka viss, kas notiks šajā sakarībā, būs lietišķa, nevis personiska cīņa.

Meta acis dzirkstīja smieklos.

— Apbrīnoju tavu godīgumu un neatlaidību, — viņš atklāti pateica. — Tomēr iesaku tev padomāt, pirms sūdzi mani tiesā. Tiesas izdevumi lietā par krāpšanu vai kā citādi formulētu negodīgu rīcību būs ļoti lieli, un prāvu tu tomēr zaudēsi.

Meredita zināja, ka viņam droši vien ir taisnība, un šajā brīdī Hjūstonas zemesgabala zaudējums viņai nelikās pārāk svarīgs, viņa bija laimīga, ka jau ieguvusi kaut ko tikpat vērtīgu kā vinnēta prāva: viņai bija izdevies šī lepnā un spēkpilnā vīrieša dusmas pārvērst smieklos, viņa bija piedabūjusi viņu noslēgt pamieru. Vēlēdamās nostiprināt šo pamieru un piešķirt sarunai vēl brīvāku raksturu, viņa atzinās:

— Patiesību sakot, es taisījos tevi iesūdzēt par tirdzniecības ierobežošanu. Kā tu domā, kādas tad būtu manas

izredzes?

Viņš izlikās, ka apsver šo varbūtību, tad pakratīja galvu.

— Arī tā tev nekas neiznāks. Bet, ja tu esi negrozāmi izlēmusi iesūdzēt mani tiesā, tu varētu mani apvainot par slepenu vienošanos un sazvērestību.

— Vai tādā gadījumā es uzvarētu?

— Nē, bet tā būtu interesantāka prāva.

— Es par to padomāšu, — Meredita ar tēlotu nopietnību sacīja.

— Dari to.

Mets viņai uzsmaidīja, arī Meredita pasmaidīja. Un šajā sirsnības un saprašanās brīdī vienpadsmit gadus pastāvējušais naida un bēdu aizsprosts sāka grīļoties un tad sabruka. Par izlīguma un draudzības zīmi Meredita pastiepa Metam roku. Tas bija neaizmirstams mirklis. Meta roka pasniedzās pretī, slaidie pirksti pārslīdēja pār Mereditas pirkstiem, delna pieskārās pie viņas delnas, tad spēcīgie, siltie pirksti stingri paspieda viņas roku.

— Paldies! — Meredita nočukstēja un ieskatījās Metam acīs.

— Nav par ko, — Mets klusi atteica, vēl brīdi paturēja viņas roku savējā, tad atlaida to. Pagātne bija pagājusi.

Kā divi svešinieki, kam gluži nejauši nācies kopā pārdzīvot neparedzēti svarīgu notikumu, viņi abi tūlīt sāka meklēt stabilāku pamatu zem kājām. Mets atlaidās spilvenos, un Meredita žigli pievērsās novārtā atstātajai paplātei ar ēdamo un zālēm. Mets paslepus noskatījās, kā Meredita ar īkšķi un rādītājpirkstu saņem kaitinošo sarkano gumijas izstrādājumu un kautrīgi noliek to uz grīdas ārpus redzes lauka, tad pagriežas pret Metu un novieto paplāti uz naktsgaldiņa. Viņa atkal smaidīja.

— Es nezināju, kā tu šorīt jutīsies, un domāju, ka nebūsi pārāk izsalcis, tomēr atnesu tev brokastis.

— Izskatās ļoti garšīgi, — Mets meloja, aplūkodams paplāti. — Man varen garšo rīcineļļa, protams, kā apetī-

/

tes ierosinātāja. Un rādās, ka galvenais ēdiens būs tas smirdīgais smāķis zilajā burkā?

Meredita iesmējās un paņēma ar bļodiņu nosegto šķīvi.

— Rīcineļļa bija domāta kā joks, — viņa noteica.

Tagad, kad viņu emocionālā divkauja bija galā, Mets

vairs nespēja turēties pretī miegam.Tas ietina viņu kā miglā, spieda pie zemes un padarīja acu plakstus smagus kā akmeņus. Viņš vairs nejutās slims, viņš jutās noguris. Pie tā droši vien bija vainīgas arī tās sasodītās tabletes.

— Paldies par tavu labo sirdi, bet man negribas ēst, — viņš sacīja.

— Es jau arī to necerēju, — Meredita atzinās. Viņas mirdzošajās tirkīzkrāsas acīs staroja tas pats maigums, kādu Mets bija vērojis visā viņu sarunas laikā. — Tomēr tev kaut kas jāieēd.

— Kāpēc? — viņš niķīga bērna tonī vaicāja, tad pēkšņi atjēdzās, ka Meredita patiešām pagatavojusi viņam brokastis, — Meredita, kas pirms vienpadsmit gadiem nemācēja aizdedzināt gāzes plīti un arī negribēja to iemācīties. Šīs gādības aizkustināts, Mets ar milzu pūlēm uzrausās sēdus, nolēmis apēst visu, ko viņa pagatavojusi.

Meredita apsēdās uz gultas viņam līdzās.

— Tev jāēd, lai saglabātu spēkus, — viņa sacīja un pasniedza viņam glāzi, kurā bija balts šķidrums.

Mets to paņēma un aizdomīgi nopētīja.

— Kas tas ir?

— Es skapītī atradu kārbu piena. Tas ir uzkarsēts.

Mets saviebās, tomēr paklausīgi pacēla glāzi pie lūpām

un norija malciņu.

— Es tam pieliku sviestu, — Meredita piebilda, kad viņš gandrīz aizrijās.

Mets iegrūda glāzi viņai rokā, nolika galvu uz spilvena un aizvēra acis.

— Kāpēc? — viņš aizsmacis čukstēja.

— Es nezinu... mana guvernante tā darīja, kad es biju slima.

Mets pavēra acis, un tajās pazibēja humora dzirksts.

— Un es vēl mēdzu apskaust bagātos bērnus...

Meredita smaidīdama uzlūkoja Metu un lēnām pacēla bļodiņu, kas nosedza grauzdētās maizes šķīvi.

— Kas tur ir apakšā? — Mets aizdomīgi prasīja.

Viņa noņēma bļodiņu, un Mets ieraudzīja divas šķēles

atdzisušas grauzdētās maizes. Viņš nopūtās, juzdamies gan atvieglots, gan noguris, un nosprieda, ka viņam nepietiks spēka palikt nomodā tik ilgi, lai apēstu šo maizi.

— Es apsolu, ka vēlāk tās apēdīšu, — viņš teica, ar pārcilvēciskām pūlēm mēģinādams noturēt acis vaļā. — Tagad es gribu vienīgi gulēt.

Viņš izskatījās tik noguris un izmocīts, ka Meredita negribīgi piekrita.

— Labi, taču ieņem vismaz aspirīnu. Ja tam uzdzer virsū pienu, tad tas nekaitē kuņģim. — Viņa pasniedza Metam aspirīnu un ar sviestu uzlabotā piena glāzi. Mets saviebās, tomēr paklausīgi paņēma tabletes un uzdzēra tām virsu silto, balto šķidrumu.

Meredita apmierināta piecēlās.

— Vai tu nevēlies vēl kaut ko?

Mets nodrebinājās.

— Mācītāju, — viņš izdvesa.

Meredita iesmējās. Šie smiekli skanēja kā mūzika, tie palika istabā pēc viņas aiziešanas un kā maiga melodija ieaijāja Metu miegā.

36. nodaļa

9

Ap pusdienlaiku zaļu iedarbība beidzas un Mets jutās krietni labāk, tomēr viņam bija jābrīnās, cik vārgs viņš jutās pēc tam, kad bija nomazgājies dušā un uzvilcis džinsus. Gulta tā vien aicināja atlaisties garšļaukus, bet Mets nolēma nepadoties. Pēc visa spriežot, Meredita lejā gatavoja pusdienas, viņš dzirdēja viņas rosīšanos virtuvē. Mets izņēma no portfeļa nelielo, ceļojumiem domāto elektrisko skuvekli, iebāza tā kontaktdakšiņu rozetē, ielūkojās spogulī un aizmirsa klusi dūcošo aparātiņu savā rokā. Apakšstāvā atradās Meredita...

Neiespējami. Neaptverami. Un tomēr tā bija patiesība. Tagad, kad Mets bija pilnīgi pamodies, Mereditas ierašanās iemesli un tas, cik mierīgi viņa uzņēma Meta spriedumu Hjūstonas lietā, viņam šķita labākajā gadījumā neticami. Mets to saprata, taču, sākdams skūties, nolēma nemēģināt analizēt viņas izturēšanos, jo daudz patīkamāk bija to nedarīt nekā darīt. Arā atkal sniga un, spriežot pēc sarmas, kas klāja koku zarus, bija auksts kā Ziemeļpolā. Toties istabā bija silti, un viņam bija radusies negaidīta sabiedrība. Patiesībā viņš vēl nebija spējīgs atsākt mantu kravāšanu, bet nebija arī vairs tik slims, lai gulētu gultā un blenztu griestos. Mereditas klātbūtne, kaut arī nervus kutinoša, tomēr bija patīkama un izklaidējoša.

Meredita virtuvē dzirdēja viņu rosāmies augšstāvā. Smaidīdama viņa ielēja tasē no koncentrātiem pagatavoto buljonu un uzlika uz šķīvja sendviču. Kopš tā brīža, kad Mets bija paspiedis viņai roku, Mereditas sirdī valdīja dīvains miers — miers, kas Mereditas uztverē līdzinājās pavasarī uzplaukušam rožu krūmam. Viņa saprata, ka nekad nav īsti pazinusi Metjū Ferelu, un šaubījās, vai kāds cilvēks viņu patiešām pazīst. Viņa bija lasījusi un dzirdējusi, ka Meta konkurenti viņu ienīstot un baidoties no viņa, bet līdzstrādnieki viņu apbrīnojot un jūtot pret viņu godbijīgu cieņu. Baņķieri centās iegūt viņa labvēlību, varasvīri

prasīja viņam padomu, vērtspapīru un biržas komisija, kas pārraudzīja biržu darbību, acīgi uzmanīja katru viņa soli.

Apkopodama prātā visu lasīto, Meredita secināja, ka — ar retiem izņēmumiem — pat tie cilvēki, kas Metu apbrīnoja sirds dziļumos, uzskatīja viņu par bīstamu plēsoņu, ar kuru jāapietas uzmanīgi un kuru nedrīkst kaitināt.

Meredita atkal pasmaidīja un iedomājās, kā viņš tur augšstāvā bija gulējis gultā, joprojām būdams pārliecināts, ka viņa aukstasinīgi nogalinājusi viņa bērnu un pieprasījusi laulības šķiršanu, it kā viņš būtu nožēlojams ubags... un tomēr viņš bija satvēris viņas roku savējā. Viņš bija viņai piedevis. Šis sirsnības pilnais brīdis bija neticami saviļņojošs.

Viņa prātoja, ka visi tie cilvēki, kuri runāja par Metu ar bailēm un godbijīgu cieņu, īstenībā viņu nemaz nepazīst. Ja viņi pazītu Metu, tad zinātu, ka viņš spēj būt ārkārtīgi saprotošs un ļoti līdzjūtīgs. Meredita paņēma paplāti un devās pie Meta. Šovakar vai arī rīt no rīta vajadzēs izstāstīt, kas notika ar viņu bērnu. Šobrīd viņa to vēl nedarīs. No otras puses, viņai ļoti gribējās, kaut tas viss jau būtu aiz muguras, gribējās pilnīgi izdzēst no atmiņas aizvainojumu, dusmas un sāpes, ko viņi abi bija jutuši. Tad viņi būs brīvi no visām pagātnes ēnām, tad viņu attiecības kļūs patiesi labas, varbūt pat pārvērtīsies draudzībā, un tad viņi spēs klusi un mierīgi nokārtot savas neveiksmīgās, samezglotās laulības šķiršanu. Meredita ļoti vēlējās atklāti par visu izrunāties, taču vienlaikus arī ļoti baidījās no gaidāmās izskaidrošanās, baidījās tā, kā vēl nekad savā dzīvē ne no kā nebija baidījusies. Šorīt Mets bija piekritis aizmirst pagātni, bet viņa ar šausmām domāja, kā viņš reaģēs, kad uzzinās, cik nodevīgi un divkosīgi rīkojies Mereditas tēvs.

Patlaban viņa bija izlēmusi atstāt Metu svētlaimīgā neziņā par viso nepatīkamo un dot sev īsu atelpu no tā, kas jau veselu diennakti viņu ļoti satrauca un mocīja...un kas būs viņu abu sāpīgas un smagas sarunas temats. Viņa priecājās par gaidāmo mierīgo vakaru Meta sabiedrībā, ja viņš jutīsies pietiekami vesels. Galu galā viņi savā ziņā

bija seni draugi un varēja izmantot šo izdevību, lai atjaunotu savu draudzību.

Meredita apstājās pie durvīm, pieklauvēja un uzsauca:

— Vai tu esi piedienīgā izskatā?

Mets ar šausmām instinktīvi nojauta, ka viņa nes jaunu paplāti.

— Jā. Nāc iekšā!

Meredita atvēra durvis un ieraudzīja viņu bez krekla stāvam pie spoguļa un skujam bārdu. Bija tik savādi atkal viņu redzēt šādā izskatā, ka Meredita novērsa acis no viņa muskuļainās, brūni iedegušās muguras. Mets spogulī to pamanīja un vienaldzīgi izmeta:

— Tas tev nav nekas neredzēts.

Mereditai kļuva neērti, ka izturējusies kā nepiedzīvojusi un klīrīga meitene. Viņa gribēja atcirst kaut ko situācijai piemērotu un izgrūda pirmo uz mēles pagadījušos frāzi:

— Tas tiesa, taču tagad esmu saderināta ar citu.

Roka ar skuvekli sastinga gaisā.

— Tu esi iekļuvusi kutelīgā situācijā, — viņš pēc īsa brītiņa sacīja. — Vīrs un līgavainis.

— Jaunībā es biju neglīta un zēniem nepatiku, — Meredita pajokoja un nolika paplāti. — Lai atgūtu zaudēto, tagad es cenšos kolekcionēt vīriešus. — Pagriezusies pret Metu, viņa jau nopietnākā tonī piebilda: — No dažiem tava tēva izteicieniem es sapratu, ka neesmu vienīgā, kam ir problēma gan ar lauleni, gan saderināto. Kā nojaušu, tu domā precēties ar to meiteni, kuras fotogrāfija atrodas uz tava rakstāmgalda.

Tēlotā bezrūpībā Mets atgāza galvu un pārlaida skuvekli pāri kaklam.

— Vai mans tēvs tā teica?

— Jā. Vai tā ir taisnība?

— Vai tam ir kāda nozīme?

Meredita saminstinājās. Viņa nez kāpēc jutās nelaimīga, ka saruna pieņēmusi šādu virzienu, tomēr godīgi atbildēja: — Nē.

Mets izrāva kontaktdakšiņu no rozetes. Viņš vēl jutās vārgs, un šobrīd viņam nebija ne mazākās vēlēšanās domāt vai runāt par nākotni.

— Vai drīkstu ko lūgt?

— Jā, protams.

— Man aiz muguras ir divas ārkārtīgi nogurdinošās nedējas, un es patiesi cerēju šeit atrast mieru un klusumu...

Meredita sarāvās kā izpliķēta.

— Piedod, ka esmu iztraucējusi tavu mieru.

Iekšēji uzjautrināts, Mets šķībi pasmīnēja.

— Meredit, tu vienmēr esi apdraudējusi manu mieru. Katru reizi, kad mēs satiekamies, sākas kosmiska mēroga nebūšanas. Es negribēju teikt, ka man nepatīk tava klātbūtne, es tikai gribēju teikt, ka labprāt kopā ar tevi pavadītu patīkamu, mierīgu pēcpusdienu, nevis runātu par kaut ko smagu un nopietnu.

— īstenībā arī es vēlos to pašu.

Pilnīgā saskaņā viņi klusēdami paskatījās viens uz otru, tad» Meredita pagriezās un paņēma no krēsla atzveltnes biezu tumšzilu peldmēteli ar Neiman-Marcus firmas zīmi.

— Tu varētu uzvilkt šo un tad apsēsties un paēst pusdienas.

Viņš padevīgi uzvilka peldmēteli, sasēja jostu un apsēdās. Meredita redzēja, cik mulsi viņš vēro nosegtos traukus.

— Kas ir zem tās bļodiņas? — viņš aizdomu pilnā balsī vaicāja.

— Ķiploku virtene, — viņa māksloti svinīgā balsī sacīja, — kura tev jāapliek ap kaklu. — Metam smejoties, viņa atsedza tasi un šķīvi. — Pat es varu izvārīt buljonu no koncentrāta un iebāzt gaļas šķēli starp divām maizes rikām, —. viņa smaidīdama pavēstīja.

— Paldies! — viņš no visas sirds tencināja. — Tas ir ļoti jauki no tavas puses.

Kad Mets beidza pusdienot, viņi nokāpa apakšstāvā un apsēdās pie kamīna, kuru viņš bija lūdzis iekurināt. Kādu bridi viņi jauki patērzēja par nevainīgiem tematiem, tādiem kā laika apstākļi, viņa māsa, grāmata, ko Mets bija nesen izlasījis. Meredita nosprieda, ka Mets neticami ātri atveseļojies, taču bija redzams, ka viņš jūtas noguris.

— Vai tu nevēlies atkal iet gultā? — viņa vaicaja.

— Nē, man labāk patīk šeit, — viņš atbildēja, tomēr atlaidās uz dīvāna un pabāza zem galvas spilvenu. Pēc stundas viņš pamodās ar to pašu sajūtu, ar kādu bija modies no rīta, — Meredita viņam rādījusies tikai sapnī. Taču, pagriezis galvu un palūkojies uz krēslu, kurā viņa bija sēdējusi, Mets redzēja, ka tas nav vis bijis sapnis. Meredita bija šeit, viņa sēdēja, sakrustojusi kājas zem sevis, un kaut ko rakstīja dzeltenā piezīmju blokā. Uguns atspīdumā Mereditas mati zeltaini vizēja, vaigi maigi sārtojās, un garās, izliektās skropstas meta ēnas uz tiem. Mets vēroja, kā viņa strādā, un pie sevis smaidīja, jo Meredita vairāk izskatījās pēc skolnieces, kura raksta mājasdarbu, nekā pēc visā valstī izvietota mazumtirdzniecības veikalu tīkla pagaidu prezidentes. Jo ilgāk viņš raudzījās Mereditā, jo īstenība likās neticamāka. Maldīgais priekšstats izgaisa, kad viņš klusi ievaicājās: — Ko tu dari?

Krēslā sēdošā sieviete neizrunāja vārdus «algebra» vai «ģeometrija», bet pasmaidīja un sacīja:

— Rakstu jaunāko tirgus tendenču kopsavilkumu, lai nolasītu to nākamajā valdes sēdē. Ceru, ka tas palīdzēs viņus pārliecināt, ka jāpaplašina tirdzniecība ar precēm, kurām būtu mūsu firmas zīme. — Mets šķita patiesi ieinteresēts, un viņa turpināja: — Universālveikali, ipaši tādi kā «Benkrofts un kompānija», gūst lielu peļņu, ja tirgo preces ar savu firmas zīmi, taču mēs pagaidām firmas zīmes neizmantojam tik plaši, kā to dara Neiman-Mārčus, Bloomingdale un daži citi veikali.

Tāpat kā pagājušās nedēļas kopīgo pusdienu laikā, Metu ļoti ieintriģēja šis viņas rakstura lietišķais aspekts, daļēji tāpēc, ka tas bija krasā pretstatā ar visu, ko viņš zināja par Mereditu no pagātnes pieredzes.

— Kāpēc valde negrib izmantot firmas zīmes? — viņš vaicāja.

Pēc vairākām stundām, kad viņi no Benkroftu kompānijas tirdzniecības problēmām bija pārgājuši uz tās finansiālajām operācijām, preču kvalitātes jautājumiem un veikalu tīkla paplašināšanas plāniem, Mets vairs nebija tikai ieinteresēts, viņš jutās dziļi pārsteigts... un ārkārtīgi lepojās ar Mereditu.

\

Meredita nedomāja par iespaidu, kādu atstājusi uz Metu, viņa bija tā aizrāvusies ar sarunu un sajūsmināta par Meta spēju momentā uztvert sarežģītu jautājumu būtību, ka nejuta, kā pagājis laiks. Viņa bija pierakstījusi veselu lappusi ar Meta ierosinājumiem, kurus viņa gribēja pārdomāt. Par pēdējo ierosinājumu gan nebija vērts pat domāt.

— Mēs to nemūžam nespēsim izdarīt! — viņa izsaucās, kad Mets ieteica Taivānā vai Korejā nopirkt apģērbu ražošanas iekārtas.

— Kāpēc ne? Ja jums būs pašiem savi uzņēmumi, tad atkritīs daudzas ar kvalitātes kontroli un klientu uzticības zaudēšanu saistītas problēmas.

— Tev taisnība, bet es to nevaru atļauties ne tagad, ne arī tuvākajā nākotnē.

Mets brīnījās par viņas nesapratni.

— Es taču nelieku tev izmantot pašas naudu! Aizņemies to no bankas... tādēļ taču pastāv baņķieri, — viņš piebilda, uz bridi aizmirsdams, ka Mereditas saderinātais ir baņķieris. — Baņķieri tev aizdod tavu pašas naudu, ja ir pārliecināti, ka tu to aizņemies, lai ieguldītu drošā lietā, un liek vēl tev maksāt procentus, un, kad aizņēmums ir atmaksāts, viņi tev paziņo, cik tu vari būt laimīga, ka viņi tevis dēļ riskējuši. Tu jau droši vien zini, kā tas viss tagad notiek.

Meredita sāka skaļi smeties.

— Tu man atgādini manu draudzeni Lizu... Arī viņai nepatīk mana līgavaiņa profesija. Viņa uzskata, ka Pārķeram vajadzētu dot man naudu katru reizi, kad man tā vajadzīga, un neprasīt nekādas papildu garantijas.

Pēc šī atgādinājuma par Mereditas līgavaiņa eksistenci Meta smaids kļuva mazliet vēsāks, un Mereditas nākamie vārdi to pārvērta pārsteiguma izteiksmē.

— Tici man, esmu kļuvusi par komerckredītu speciālisti. «Benkrofts un kompānija» ir parādos līdz ausīm un, godīgi sakot, arī es tāpat, — viņa sacīja.

— Ko tu gribi teikt ar šo «arī es tāpat»?

— Mēs esam ārkārtīgi strauji paplašinājušies. Ja mēs atveram veikalu kompleksā, kuru uzbūvējis kāds cits, tad

veikala izmaksas samazinās, taču arī peļņa ir mazāka, tāpēc parasti mēs ceļam kompleksu par saviem līdzekļiem un pēc tam daļu no tā izīrējam citiem mazumtirgotājiem. Šāda taktika prasa milzīgus līdzekļu ieguldījumus, un mēs šim nolūkam ņēmām kredītus.

— Saprotu, bet kāds tam sakars ar tevi personiski?

— Lai saņemtu kredītu, vajadzīgas papildu garantijas, — viņa atgādināja. — «Benkrofts un kompānija» jau ir ieķīlājusi visus iespējamos īpašumus, kā arī darbojošos veikalus. Kad cēlām veikalu Fīniksā, kompānijai vairs nebija ko ieķīlāt. Es gribēju iekļūt Ņūorleānas un Hjūstonas tirgū, tāpēc ieķīlāju savas akcijas un noguldījuma fondu. Pēc nedēļas man paliks trīsdesmit gadu, un tad es pārņemšu savā valdījumā no vectēva mantoto naudu. — Redzot Meta drūmo sejas izteiksmi, viņa steigšus piebilda: — Nav pamata raizēties. Ņūorleānas gadījumā mums bija pavisam viegli atmaksāt kredītu. Kamēr universālveikals spēj atmaksāt tā celtniecībā ieguldītos līdzekļus, man nav par ko uztraukties.

Mets bija bezgala pārsteigts.

— Vai tu gribi teikt, ka tu esi ne tikai ieķīlājusi savu personisko īpašumu, bet arī personiski garantējusi Ņūorleānas veikala celšanai piešķirto kredītu?

— Man tas bija jādara, — viņa mierīgi paskaidroja.

Kaut arī tas viņam pilnībā neizdevās, Mets centās nerunāt kā aizkaitināts profesors, kurš no savu zināšanu augstumiem pamāca attīstībā atpalikušu studentu.

— Nekad vairs tā nedari, — viņš brīdināja. — Nekad un nekādā gadījumā neiesaisti savu personisko naudu biznesa darījumos. Kā jau teicu, šim nolūkam pastāv bankas. Tās gūst peļņu no procentiem, un tām jāuzņemas risks. Ja Ņūorleānas veikals nebūtu spējis atmaksāt celšanas izdevumus, tad tie būtu jāatmaksā tev, un, ja tu to nevarētu, tad banka tevi izputinātu.

— Nebija citas iespējas...

— Ja tava banka tev tā paziņoja, tad viņi meloja, — Mets viņu pārtrauca. — «Benkrofts un kompānija» ir stabila un rentabla firma. Banka ir tiesīga pieprasīt personis-

kas garantijas komerckreditam vai pieņemt ķīlā personisko īpašumu vienīgi tad, ja kredīta ņēmējs ir nepazīstama firma, kurai nav kredīta vēstures. — Meredita gribēja ko teikt, bet Mets brīdinoši pacēla roku un turpināja: — Es zinu, ka bankas cenšas piespiest parakstīt personiskas garantijas. Ja tas būtu iespējams, viņi gribētu, lai piecdesmit cilvēku garantē parastu hipotēku uz māju, jo tas samazina viņu riska pakāpi. Nekad vairs neparaksti savu vārdu zem «Benkrofta un kompānijas» kredītsaistībām. Vai tu domā, ka General Motors administratori garantē korporācijas, aizņēmumus ar savu īpašumu?

— Nē, protams, negarantē. Taču mūsu gadījumā tas ir citādi.

— Tā bankas vienmēr apgalvo. Starp citu, kas ir jūsu kompānijas baņķieris?

— Mans līgavainis... Reynolds Mercantile Trust, — viņa paskaidroja. Kamīna gaismā bija redzams, kā Meta sejā pārsteigumu nomaina sapīkums.

— Tavs līgavainis nu gan ir nodrošinājis tev varenu iespēju, t— viņš ironiski sacīja.

Meredita domāja, ka šo piezīmi varētu būt izraisījis vīriešiem piemītošais sāncensības gars.

— Tu nerunā prātīgi, — viņa mierīgi teica. — Ir kaut kas, ko tu esi piemirsis. Eksistē banku inspektori, kuri pārbauda kredītlietas, un tagad, kad bankas visā valstī cieš zaudējumus, inspektori nepieļauj, ka kāda banka izsniegtu milzīgu aizdevumu vienai organizācijai. «Benkrofts un kompānija» ir parādā Reynolds Mercantile simtiem miljonu dolāru. Pārķers nevar turpināt mums aizdot naudu, īpaši jau tagad, kad mēs esam saderinājušies, ja mēs nedodam pietiekamas garantijas.

— Jābūt kādai citai iespējai, kā garantēt kredīta drošību. Teiksim, tavas universālveikala akcijas.

Meredita pasmējās un pakratīja galvu.

— Tās jau ir ieķīlātas, tāpat kā mana tēva akcijas'. «Benkroftam un kompānijai» ir tikai viens ģimenes akcionārs, kurš vēl nav ieķīlājis savas akcijas.

— Kurš?

Mereditai jau labu laiku gribējās ievirzīt sarunu citās sliedēs, un tagad Mets viņai deva šādu izdevību.

— Mana māte.

— Tava māte?

— Kā tu pats sapratīsi, man ir arī māte, — viņa paskaidroja. — Un saskaņā ar laulības šķiršanas noteikumiem viņa saņēma lielu akciju paketi.

— Kāpēc tava māte nevar savas akcijas ieķīlāt bankā? Tas būtu gluži normāli, jo viņa taču saņem dividendes. Viņas akciju vērtība pieaug ar katru «Benkrofta un kompānijas» paplašināšanās un peļņas pieaugšanas dienu.

Meredita nolika bloknotu sānis un paraudzījās uz Metu.

— Viņa to nevar izdarīt tāpēc, ka neviens nav viņai to lūdzis.

— Vai būtu nekaunīgi jautāt, kāpēc? — Mets prasīja, cerēdams, ka Meredita to neuzskatīs par tukšu ziņkārību, bet gan par vēlmi palīdzēt.

— Neviens nav viņai to lūdzis tāpēc, ka viņa dzīvo .kaut kur Itālijā un ne es, ne mans tēvs neko par viņu nezinām kopš tā laika, kad man bija viens gads. — Mets to noklausījās pilnīgi vienaldzīgi, un Meredita pēkšņi nolēma pastāstīt viņam to, ko parasti centās aizmirst. Uzmanīgi vērodama Meta seju, viņa smaidīdama teica: — Mana māte bija... ir... Kerolaina Edvardsa. — Mets neziņā sarauca pieri, un Meredita piebilda: — Mēģini atsaukt atmiņā vecu Kerija Grānta filmu, kurā viņš atrodas Rivjērā un kādas mistiskas karaļvalsts princese aizbēg...

No Meta smaida viņa noprata, ka Mets atcerējies šo filmu un tās zvaigzni. Viņš atlaidās pret dīvāna atzveltni un izbrīnīts vaicāja:

— Viņa ir tava māte?

Meredita apstiprinoši pamāja.

Iestājās klusums. Mets domās salīdzināja nevainojamos Mereditas sejas vaibstus ar to seju, kas viņam bija palikusi prātā no filmas. Mereditas māte bija skaista, taču Meredita viņam patika labāk. Mereditai bija kvēla dvēsele, kas atspoguļojās viņas izteiksmīgajās acīs, un dabiska elegance, kas nebija apgūta aktieru kursos. Viņai bija smalka

deguna līnija, par kuru viņu varētu apskaust tēlnieki, glezni vaigu kauli un maiga mute, kas tā vien aicināja to noskūpstīt, bet tajā pašā laikā viss pārējais viņas ārienē brīdināja jebkuru vīrieti ieturēt distanci.

Pat ja šis vīrietis bija viņas vīrs...

Tūlīt pat Mets izmeta šo domu no galvas. Viņi bija apprecējušies tīri praktisku iemeslu dēļ, īstenībā viņi bija svešinieki. Intīmi svešinieki, kā atgādināja dēmons, kas slēpās viņa dvēseles dziļumos, un Mets tikai ar pūlēm atrāva acis no lielā, dzeltenā burta V, kurš veidoja Mere-ditas svītera kakla izgriezumu. Viņam nemaz nevajadzēja skatīties, savā laikā viņš bija iepazinis un skūpstījis katru collu uz krūtīm, kuras tagad tik izaicinoši izspīlēja šo dzelteno svīteri. Viņš vēl tagad skaidri atcerējās, kā šīs krūtis bija iekļāvušās viņa plaukstās, atcerējās, cik maiga bija viņas āda, kā saspringa viņas krūšu galiņi, atcerējās viņas smaržu... Paša domu pēkšņā seksuālā ievirze Metu kaitināja. Viņš pūlējās sev iestāstīt, ka tā ir tikai dabiska reakcija, kas sarosītos katrā vīrietī, kas nonācis aci pret aci ar sievieti, kura pat vienkāršā svīterī un garajās biksēs brīnumainā kārtā prot izskatīties reizē nevainīga un pavedinoša. Atjēdzies, ka jau labu laiku klusēdams vēro Me-reditu, viņš atgriezās pie iesāktā temata.

— Es vienmēr brīnījos, kur tu esi ņēmusi šo skaisto seju. Dievs mans liecinieks, tu nelīdzinies savam tēvam.

Nedzirdētā komplimenta pārsteigtā Meredita jutās ļoti apmierināta, ka Mets vēl tagad, kad viņai drīz būs trīsdesmit gadu, uzskata viņas seju par skaistu. Viņa pasmaidīja un viegli paraustīja plecus, jo patiesi nezināja, ko teikt.

— Kā tas var būt, ka es līdz šim nezināju, kas ir tava māte?

— Agrāk mums nebija daudz laika sarunām.

«Tāpēc, ka mēs bijām pārāk aizņemti ar mīlēšanos,» atbildēja Meta prāts, uzmācīgi atgādinādams tās karstās, garās naktis, kad viņš bija turējis Mereditu savās rokās, savienodams savu ķermeni ar viņējo, cenzdamies apmierināt vēlmi izpatikt viņai un atrasties viņai pēc iespējas tuvāk.

Meredita bija atklājusi, ka viņai sagādā dīvainu prieku uzticēties Metam, un tā nu viņa vaicāja:

— Vai tu esi kaut ko dzirdējis par kompāniju Seaboard Consolidated Industries?

Mets pūlējās atcerēties. Galva bija pilna ar dažādiem nosaukumiem un faktiem, ko viņš bija uzkrājis gadu gaitā.

— Dienvidaustrumos, manuprāt, Floridā ir kāda Seaboard Consolidated. Tā ir akciju sabiedrība, kam sākumā piederēja pāris lielu ķīmisko izstrādājumu ražošanas uzņēmumu un kas ar laiku pārvērtās par kalnrūpniecības mašīnu, kosmosa kuģu un datoru detaļu ražotāju. Šai kompānijai pieder arī daudzi sīkpreču veikali.

— Universālveikali, — Meredita izlaboja un pasmaidīja savu ierasto spridzīgo smaidu, kurš viņam allaž radīja vēlmi satvert viņu rokās un skūpstīt. — Šo kompāniju nodibināja mans vectēvs.

— Un tagad tā pieder tev? — Mets pēkšņi atcerējās, ka Seaboard prezidente laikam bija kāda sieviete.

— Nē, tā pieder mana vectēva atraitnei un diviem viņas dēliem. Septiņus gadus pirms nāves mans vectēvs apprecēja savu sekretāri, pēc tam adoptēja abus viņas dēlus un pēc nāves visiem trim atstāja šo kompāniju.

Mets juta cieņu pret nepazīstamo sievieti.

— Viņai jābūt izcilai biznesmenei, jo viņa ir pārvērtusi šo Seaboard par lielu un ļoti ienesīgu korporāciju.

Mereditai tik ļoti nepatika vectēva atraitne, ka viņa nolēma iebilst pret šo nepelnīti augsto novērtējumu un tādējādi pateica vairāk, nekā bija gribējusi teikt.

— Šarlote to ir paplašinājusi, taču tā vienmēr ir bijusi daudznozaru korporācija. īstenībā tai piederēja viss, ko Benkroftu ģimene bija uzkrājusi vairāku paaudžu laikā, un «Benkrofts un kompānija», tas ir, universālveikals, bija tikai nepilna ceturtā daļa no tās īpašuma. Tātad viņa nav uzcēlusi Seabord tukšā vietā.

Meredita redzēja, ka Mets ir pārsteigts, un saprata, ka viņš jau aptvēris, cik nevienlīdzīgi Mereditas vectēvs sadalījis mantojumu. Citā situācijā Meredita nemūžam nebūtu to atklājusi, taču šī diena bija īpaša diena. Pēc visiem šiem gadiem viņi ar Metu kā labi draugi mierīgi sēdēja viens otram pretī, un tas bija tik patīkami. Jauki bija ari apzināties, ka tagad viņi veido tādas savstarpējās attiecības, kas nekad nebeigsies ar naidu, un Mereditai glaimoja tas, ka Mets ļoti uzmanīgi ieklausās katrā viņas vārdā. So noskaņu vairoja omulīgā uguns sprakšķēšana kamīnā un aizsnigušie logi, un viss kopā tas radīja gaisotni, kas vedināt vedināja uz atklātību. Tā kā Mets nesāka nesmalk-jūtīgi viņu izprašņāt, Meredita bez mudināšanas turpināja stāstīt.

— Šarlote un mans tēvs viens otru nevarēja ciest. Kad mans vectēvs apprecēja Šarloti, abu vīriešu attiecībās radās plaisa, kas tā arī netika izlīdzināta. Vēlāk — droši vien tāpēc, ka mans tēvs centās izvairīties no viņa sabiedrības, — vectēvs adoptēja Šarlotes dēlus. Līdz pat testamenta nolasīšanas brīdim mēs to nezinājām. Viņš sadalīja savu īpašumu četrās vienlīdzīgās daļās. Vienu no tām viņš novēlēja manam tēvam, pārējās — Šarlotei un viņas dēliem, un dēlu īpašums, protams, palika Šarlotes kontrolē.

— Vai es nekļūdīšos, ja teikšu, ka katru reizi, kad tu piemini šo sievieti, tavai balsij ir ciniska pieskaņa?

— Iespējams.

— Vai tas ir tāpēc, ka viņa sagrāba savas rokās trīs ceturtdaļas, nevis pusi no tava vectēva īpašuma, kā būtu bijis taisnīgāk? — Mets minēja.

Meredita paskatījās pulkstenī un redzēja, ka laiks padomāt par vakariņām, tāpēc centās ātrāk pabeigt savu stāstījumu.

— Es viņu nevaru ciest, taču ne šī iemesla dēļ. Šarlote ir viscietsirdīgākā un nejūtīgākā sieviete, kādu es pazīstu. Es domāju, ka viņa apzināti centās padziļināt nesaskaņas starp manu tēvu un vectēvu. Tas gan viņai nenācās pārāk grūti. — Meredita īgni pasmīnēja. — Mans tēvs un mans vectēvs abi bija stūrgalvīgi un karstasinīgi, pārāk līdzīgi, lai starp viņiem varētu pastāvēt jaukas un miermīlīgas attiecības. Reiz, kad viņi strīdējās par mana tēva veikala vadīšanas metodēm, es dzirdēju, ka vectēvs uzkliedza tēvam, ka vienīgā saprātīgā rīcība mana tēva mūžā esot bijusi tā, ka viņš apprecējis manu māti, bet pēc tam viņš saķērnājis savu laulību gluži tāpat kā taisoties saķērnāt veikalu. — Kā atvainodamās viņa palūkojās pulkstenī, piecēlās un teica: — Ir jau vēls, tu droši vien būsi izsalcis. Pagatavošu vakariņas.

Mets juta, ka ir izsalcis, arī piecēlās un devās Meredi-tai līdzi uz virtuvi.

— Vai tavs tēvs patiešām tik slikti vadīja veikalu? — viņš jautāja.

Meredita iesmējās un papurināja galvu.

— Nē, esmu pārliecināta, ka ne. Vectēvam bija vājība uz skaistām sievietēm. Mana māte viņam ārkārtīgi patika, un viņu šķiršanās vectēvu briesmīgi saniknoja. Patiesībā tieši viņš iedeva manai mātei akciju paketi. Viņš teica, ka tēvam nākšot tikai par labu apziņa, ka katru reizi, kad veikals došot peļņu kaut viena dolāra apmērā, daļa no tās piederēšot manai mātei kā dividende.

— Izklausās, ka viņš bijis varens zellis! — Mets pazobojās. Meredita jau visas domas bija pievērsusi vakariņām.

Viņa atvēra bufeti un centās izdomāt, ko varētu Metam

*

piedāvāt. Mets piegāja ledusskapja un izņēma bifštekus.

— Kā būtu, ja mēs apēstu šos?

— Bifštekus? Vai tu gribi tik grūti sagremojamu ēdienu?

— Gribu gan. Jau sen neesmu dabūjis kārtīgi paēst.

Metam gribējās ēst, taču negribējās beigt sarunu, iespējams, tādēļ, ka šāda nesteidzīga saruna ar Mereditu viņam bija* jaunums, gluži tāds pats, tikai ne tik neticams jaunums kā tas, ka Meredita atradās šeit un tēloja uzticamu un gādīgu sievu, kura rūpējas, lai slimais vīrs ātrāk atveseļojas. Viņš izsaiņoja gaļu, vērodams, kā Meredita stāv turpat līdzās un pūlas no dvieļa izveidot kaut ko priekšautam līdzīgu. Cerībā atsākt sarunu viņš kā jokodams ieprasījās:

— Vai tavs tēvs nesaka, ka tu slikti vadi veikalu?

Meredita paņēma maizes klaipu un jautri pasmaidīja,

taču acis palika nopietnas.

— Tikai tad, kad viņam ir neparasti labs noskaņojums. — Pamanījusi Meta acīs pazibam līdzcietības dzirksteli, viņa tūlīt centās pierādīt, ka viņai tā nav vajadzīga. — Protams, ir nepatīkami, kad viņš man ne par šo, ne par to uzklūp pārējo viceprezidentu klātbūtnē, taču viņi pie tā jau ir pieraduši. Bez tam arī viņi visi nereti dabū trūkties, lai gan ne tik bieži kā es un ne tādā veidā. Saproti, viņi zina, ka mans tēvs ir tāds cilvēks, kuram... kuram nepatīk, ka ir kāds, kurš spēj tikt ar kaut ko galā bez viņa padoma un iejaukšanās. Viņš pieņem darbā kompetentus, zinošus cilvēkus, kuriem ir lieliskas idejas, un tad ar varu pakļauj viņus sev. Ja kāda iecere izdodas, tad viņš to uzskata par savu nopelnu, ja tā neizdodas, tad grēkāži ir visi pārējie. Tie, kuri viņam nepakļaujas un nosargā savas pozīcijas, tiek gan atbalstīti un paaugstināti darbā, ja viņu idejas veiksmīgi realizējas dzīvē, taču nesaņem ne pateicību, ne publisku atzinību. Nākamreiz, kad viņi grib ieviest ko jaunu, viss atkal sākas no gala.

— Un tu, — Mets vaicāja, atspiezdamies ar plecu pret sienu līdzās Mereditai, — kā tu rīkojies tagad, kad esi kompānijas prezidente?

Meredita patlaban ņēma laukā no atvilktnes sudraba galda piederumus. Viņa palūkojās uz Metu un atcerējās sanāksmi, ko viņš vadīja savā darbavietā tajā dienā, kad viņa tur ieradās. Bet tad viņas uzmanību piesaistīja Meta kailās krūtis, kuras bija skaidri redzamas aiz peldmēteļa malas. Bronzas krāsas āda, izcilnie muskuļi un sprogainās, tumšās spalviņas negaidot viņu satrauca. Mereditai nez kāpēc aizrāvās elpa. Viņa ieskatījās Metam acīs, un dīvainais nemiers pazuda, palika tikai tuvības izjūta.

— Es rīkojos tāpat kā tu, — viņa atbildēja, necenzdamās slēpt savu apbrīnu.

Mets izbrīnā sarauca pieri.

— Kā tu zini, kā es rīkojos?

— Tajā dienā, kad ierados pie tevis, es redzēju, kā tu vadi apspriedi. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka mana tēva izturēšanās pret padotajiem nav pareiza, taču, ja es, kļuvusi par prezidenti, ļaušu sanāksmēs brīvāk diskutēt, mani pārpratīs un uzskatīs par vāju un sievišķīgu.

— Un? — Mets tikko manāmi pasmaidīja.

— Un tu tajā dienā rīkojies tieši tā, kā, manuprāt, jārīkojas prasmīgam vadītājam... tomēr tevi neviens nekad nenosauks par vāju vai sievišķīgu. — Meredita klusi, kautrīgi pasmējās, tad atgriezās pie atvilktnes ar sudrablietām. — Un tā es nolēmu, ka rīkošos tāpat kā tu, kad būšu izaugusi liela.

Iestājās klusums, dzīvs, elpojošs klusums. Meredita jutās neveikli, bet Metu viņas uzslava iepriecināja vairāk, nekā viņš to būtu gribējis atzīt.

— Jūtos loti glaimots, — viņš oficiālā tonī sacīja. — Paldies!

— Nav par ko. Tagad tu varētu apsēsties, un es pagatavošu vakariņas.

Pēc vakariņām abi devās atpakaļ uz dzīvojamo istabu, un Meredita piegāja pie grāmatplaukta, lai aplūkotu vecās grāmatas un spēles. Viņa bija pavadījusi jauku un neaizmirstamu dienu un tādēļ jutās vainīga Pārķēra priekšā, kā arī mazliet neveikli par... par kaut ko tādu, ko īsti nemācēja nosaukt vārdā. Nē, godīgi sakot, mācēja gan nosaukt, pie tam bez pūlēm, lai gan nesaprata, kāpēc viņai par to būtu jājūtas neveikli. Šajā mājā viņa nespēja saglabāt dvēseles mieru, jo tās gaisotnē bija pārāk daudz vīrišķīga valdzinājuma un ar to bija saistītas tik daudzas atmiņas. Braukdama uz šejieni, Meredita nebija gaidījusi nekā tamlīdzīga. Viņa nebija paredzējusi, ka ieraudzīs tuvumā kailās Meta krūtis un ka šis skats atmodinās viņā atmiņas par tiem laikiem, kad viņa gulēja uz muguras un Mets atradās virs viņas un viņā.

Meredita ar pirkstu pārbrauca pār putekļainajām grāmatām, pat neredzēdama to nosaukumus, un domāja par tām daudzajām sievietēm, kurām, tāpat kā viņai, bija atmiņas par intīmas tuvības brīžiem ar Metu. Tādu droši vien bija desmitiem. Un dīvainā kārtā viņa vairs nenolādēja Metu par viņa plaši izbazūnētajiem seksuālajiem varoņdarbiem un nenicināja sievietes, kas piedāvāja viņam savu miesu. Tagad viņa pati bija pieaugusi sieviete un pilnībā apzinājās to, ko meitenes vecumā bija tikai daļēji sapratusi, —

Metam Ferelam piemita gan spēcīgs seksuālais valdzinājums, gan izteikta vīrišķība. Jau pašas par sevi šīs īpašības piešķīra viņam bīstamu pievilcību, un kopā ar milzīgo bagātību, ko viņš bija uzkrājis, un varu, kas tagad bija viņa rokās, Metjū Ferels lielākajai daļai sieviešu varēja likties absolūti neatvairāms.

Viņai pašai gan tas nedraudēja. Nepavisam ne! Viņai nebija vajadzīgs neaprēķināms seksuāls atlēts, kuram skrien pakaļ simtiem sieviešu. Viņa deva priekšroku uzticamiem, morāli izturētiem vīriešiem, tādiem kā Pārķers. Tomēr viņa jutās labi Meta sabiedrībā — to nācās atzīt. Iespējams, ka viņa jutās pat pārāk labi.

Mets sēdēja uz dīvāna un vēroja Mereditu, cerēdams, ka viņa neatradīs kādu interesantu grāmatu un neiegrims tajā līdz pat naktij. Kad Meredita labu brīdi uzkavējās pie plaukta, kurā bija saliktas vecas spēles, Metam likās, ka viņa meklē monopola spēles komplektu... un atceras pēdējo reizi, kad viņi to spēlēja.

— Vai tu gribi uzspēlēt? — viņš ievaicājās.

— Ko uzspēlēt? — Meredita pagrieza galvu un piesardzīgi palūkojās uz Metu.

— Man likās, ka tu skaties uz vienu spēli, uz to, kas atrodas pašā augšā.

Meredita ieraudzīja monopola spēles komplektu. Iespēja pavadīt pāris stundas kopā ar Metu tik nenozīmīgā un muļķīgā nodarbībā kā monopola spēle izkliedēja viņas rūpes un raizes. Viņa pāri plecam uzsmaidīja Metam un pasniedzās pēc kārbas.

— Vai tu gribi spēlēt?

Piepeši arī Metam iegribējās spēlēt, gluži tāpat, kā to acīmredzot vēlējās Meredita.

— Domāju, ka mēs varētu pamēģināt, — viņš piekrita un noņēma pārklāju, lai viņi abi varētu sēdēt un spēlēt uz dīvāna.

Pēc divām stundām Metam piederēja Bordvoka, Pārk-pleisa, zaļie īpašumi, sarkanie īpašumi, dzeltenie īpašumi, visi četri dzelzceļi un abas labierīcības. Visu spēles dēlīti vārda pilnā nozīmē pārklāja viņa mājas un viesnīcas, par

kurām Mereditai nācās maksāt nomu katru reizi, kad viņas kauliņš nostājās uz kāda no viņa īpašumiem.

— Par beidzamo gājienu tu man esi parādā divi tūkstoši dolāru, — Mets paziņoja, juzdamies bezgala apmierināts ar šo vakaru un bezgala sajūsmināts par sievieti, kura spēja pārvērst monopola spēlēšanu par visbrīnišķīgāko nodarbību. — Maksā ragā!

Meredita palūkojās uz viņu tik padevīgi, ka Mets iespurdzās, pirms viņa paspēja pateikt: — Man atlikuši tikai pieci simti. Vai tu nevarētu man aizdot?

— Nekādā gadījumā. Esmu uzvarējis. Dod šurp naudu!

— Graustu karaļiem nav sirds, — viņa sacīja un iemeta naudu Meta pastieptajā plaukstā. Meredita centās izskatīties sadusmota, tomēr beidzot uzsmaidīja viņam. — Man gan vajadzēja jau toreiz, kad mēs pirms gadiem te spēlējām monopolu un tu nopirki visus iespējamos īpašumus un savāci visu naudu, saprast, ka tu kļūsi par slavenu, bagātu magnātu.

Mets nesmaidīja. Brīdi paskatījies uz Mereditu, viņš klusi vaicāja:

— Ja tu būtu to sapratusi, vai kaut kas no tā būtu mainījies?

Negaidītais jautājums Mereditu samulsināja. Viņai negribējās to uztvert nopietni. Lai atjaunotu agrāko noskaņu, viņa pieņēma ļaunprātīgi apvainotas sievietes izskatu un sāka novākt spēli.

— Mister Ferel, būšu jums pateicīga, ja jūs nedomāsiet, ka es savā jaunībā būtu vadījusies no materiāliem apsvērumiem. Vienā vakarā atņemdams visu manu naudu, jūs jau esat pietiekami mani pazemojis.

— Tev taisnība, esmu gan, — Mets pievienojās viņas bezrūpīgajam tonim. Viņš brīnījās pats par sevi, ka bija varējis skaļi izteikt šo jautājumu, un dusmojās uz sevi, ka pēkšņi sācis domāt, par to, ko vajadzētu darīt, lai viņa nevēlētos šķirties. Mets piecēlās un pārbaudīja, vai ogles kamīnā izplēnējušas. Pabeidzis šo darbošanos, viņš bija atkal pilnīgi mierīgs.

Meredita nolika spēli plauktā.

— Attiecībā uz naudu, Meredit, — Mets ierunājās,

— gribu tev ieteikt, ka gadījumā, ja tu atkal domā parakstīt personiskas saistības sakarā ar tavai kompānijai nepieciešamu kredītu, tad vismaz panāc, lai tava * līgavaiņa banka apsola pēc diviem vai trim gadiem tevi no šīm saistībām atbrīvot. Šajā laikā viņi var iegūt pierādījumus tam, ka kredīts ir drošs.

Meredita jutās atvieglota, ka Mets mainījis sarunas tematu.

— Vai tad bankas mēdz tā rīkoties?

— Paprasi savam līgavainim, — Mets atteica un juta, ka balss skan sarkastiski. Viņš saprata, ka diez kāpēc jut pilnīgi nejēdzīgu greizsirdību, tomēr nespēja savaldīties un piebilda: — Ja viņš nepiekrīt, sameklē sev citu baņķieri!

Meredita jutās kā uz plāna ledus nokļuvusi un nespēja saprast, kā tas varēja notikt.

— Reynolds Mercantile, — viņa pacietīgi skaidroja,

— ir bijusi Benkroftu banka gandrīz simt gadu. Esmu pārliecināta — ja tu zinātu mūsu finansiālā stāvokļa detaļas, tu piekristu, ka Pārķers izturējies vairāk nekā pretimnākoši.

Metu nez kāpēc kaitināja tas, ka Meredita tik neatlaidīgi aizstāv Pārķeru. Viņš pajautāja to, par ko bija domājis visu vakaru.

— Vai tas ir Pārķēra dāvināts gredzens, ko tu nēsā uz kreisās rokas.

Meredita pamāja ar galvu.

— Viņam ir slikta gaume. Gredzens ir ellīgi neglīts.

Gredzens tik tiešām bija neglīts, un Mets šo patiesību

izteica tik neganti nicinošā tonī, ka Mereditai neizturami gribējās iesmieties. Mets klusēja, izaicinoši saraucis pieri, un gaidīja, ka Meredita noliegs šo acīm redzamo faktu. Smieklus valdīdama, Meredita iekoda lūpā.

— Tā ir ģimenes dārglieta, — viņa paskaidroja.

— Tas ir priekšmets, — Mets asi atcirta, — kuram ir tikai sentimentāla vērtība. Tas ir pārāk neglīts, lai to varētu pārdot, un pārāk vērtīgs, lai tiktu izsviests atkritumos.

Mets bija gaidījis, ka Meredita sadusmosies, taču viņa atspiedās pret sienu un sāka skaļi smieties.

— Tev taisnība.

Vērodams Mereditu, Mets pūlējās paturēt prātā, ka viņa viņam tagad ir pilnīgi vienaldzīga. Viņš atrāva acis no viņas piesārtušās, apburošās sejas un paraudzījās uz kamīna dzegas stāvošajā pulkstenī.

— Ir jau pāri vienpadsmitiem, — viņš sacīja. — Varētu teikt, ka ir jau nakts.

Meta strupais tonis iztrūcināja Mereditu. Viņa žigli izslēdza stāvlampu, kas atradās pie dīvāna.

— Piedod! Man nevajadzēja tevi tik ilgi aizkavēt. Es nezināju, ka ir jau tik vēls.

Kad viņi pa kāpnēm devās uz naktsguļu, omulīgā noskaņa bija pagaisusi gluži kā greznā Pelnrušķītes kariete, kas vakara beigās pārvērtās par ķirbi. Meredita juta šo pārmaiņu, taču nezināja tās cēloni. Arī Mets juta šo pārmaiņu, bet viņš skaidri zināja tās cēloni. Vēsā pieklājībā aizvadījis Mereditu līdz Džūlijas istabas durvīm, viņš novēlēja viņai labu nakti.

37. nodaļa

Pusnaktī Mets joprojām bija nomodā. Acis aizvēris, viņš nemitīgi domāja par to, ka gaiteņa galā guļ Meredita. Pusvienos viņš pagriezās uz sāniem, attaisīja zāļu pudelīti un paņēma tableti, par kuru bija teikts, ka tā izraisot miegainību. Piecpadsmit pāri vieniem viņš norāva pudelītes vāciņu un paķēra vēl vienu tableti.

Tabletes palīdzēja aizmigt, bet zāļu izraisītajā miegā viņš sapņoja par viņu... bezgalīgus, karstus sapņus, kuros kailā un kaislē kvēlojošā Meredita gulēja viņa skavās, glāstīja viņu un viņš tīksmē vaidēja. Viņš vēl un vēlreiz mīlēja viņu, līdz beidzot viņa nobijās, jo viņš nespēja apstāties... «Met, izbeidz, tu mani biedē!»

Viņš iegrima viņā dziļāk un dziļāk, un viņa joprojām lūdzās, lai viņš beidz... «Met, lūdzu, izbeidz!»

Viņa teica, ka viņš sapņojot... «Beidz, tu to redzi sapnī!»

Un piedraudēja izsaukt ārstu... «Ja tu nepamodīsies, es zvanīšu ārstam!»

Viņš negribēja ārstu, viņš gribēja Mereditu. Viņš centās atkal uzgulties Mereditai virsū, bet viņa viņu atturēja un uzlika roku uz viņa pieres... Un piedāvāja viņam kafiju...

— Lūdzu, mosties! Atnesu tev kafiju.

— Kafiju?

Un maigi iečukstēja viņam ausī... «Nolādēts, tu sapņo! Tu miegā smaidi! Nu, mosties jel!»

Līdz viņa apziņai aizgāja vārds «nolādēts». Meredita nekad nelādējās, tādēļ varēja secināt, ka ar viņa sapni kaut kas nav kārtībā. Kaut kas nebija tā, kā vajag...

Ar mokām atvēris acis, Mets blenza Mereditas skaistaja sejā, pūlēdamies atjēgties. Viņa bija pārliekusies pāri gultai, satvērusi viņu aiz pleciem un izskatījās noraizējusies.

— Kas noticis? — viņš vaicāja.

Meredita atlaida viņa plecus un, atviegloti nopūtusies, atslīga viņam līdzās.

— Tu miegā tā mētājies un runāji, ka tas bija dzirdams gaiteņa otrā galā. Es nevarēju tevi uzmodināt un pārbijos, taču piere tev bija vēsa. Lūdzu, es tev atnesu kafiju, — viņa piebilda un norādīja uz krūzi, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

Mets paklausīgi uzrausās sēdus. Viņš atspiedās pret gultas galvgali un izbrauca ar pirkstiem cauri matiem, lai aizgainītu miega atliekas.

— Tās ir tās zāles, — viņš paskaidroja. — Divas tabletes rada tādu pašu efektu kā ūdeņraža bumbas sprādziens.

Meredita paņēma pudelīti un izlasīja uzrakstu uz etiķetes.

— Te rakstīts, ka tās lietojamas pa vienai tabletei.

Mets nekā neatbildēja. Viņš paņēma krūzi un izdzēra

to gandrīz tukšu, tad atgāza galvu atpakaļ un labu brīdi turēja acis aizvērtas, ļaudams, lai karstais dzēriens un tā sastāvā ietilpstošais kofeīns paveic savu darbu. Viss, kas viņu bija mocījis miegā, nogrima svētlaimīgā aizmirstībā un vairs nelikās svarīgs.

Meredita atcerējās Meta atmošanās rituālu un zināja, ka tūlīt pēc pamošanās viņš nevēlas sarunāties, tāpēc piecēlās un lēnām sakārtoja uz naktsgaldiņa novietotās lietas, tad paņēma viņa peldmēteli un uzlika uz gultas kājgaļa. Kad viņa atkal pievērsās Metam, viņa acis vairs nebija miega pilnas, seja izskatījās atmaigusi un gandrīz puiciska. Tā bija ļoti glīta seja.

— Vai jūties labāk? — viņa smaidīdama jautāja.

— Daudz labāk. Tu proti uzvārīt ļoti gardu kafiju.

— Katrai sievietei jāprot pagatavot kaut vienu kulinārijas brīnumu, ar ko viņa varētu piemērotā situācijā palepoties.

Viņas acis jautri iedzirkstījās, un Mets laiski pasmaidīja.

— Kas to teica?

— Tā bija rakstīts kādā žurnālā, kuru es lasīju zobārsta kabinetā, — viņa smiedamās atbildēja. — Mans kulinārijas brīnums ir kafija. Nu, un kā būs ar brokastīm?

— Tas atkarīgs no tā, vai tu brokastīs atkal nedomā pasniegt pudelītes un burciņas, tāpat kā vakar, — viņš pajokoja.

— Tavā vietā es gan neapvainotu pavāru. Zem virtuves izlietnes atrodas kāds tīrīšanas pulveris. Ja es to uzkaisītu auzu pārslām, tu to neatšķirtu no cukura.

Meta pleci nodrebēja smieklos, un viņš iztukšoja savu kafijas krūzi.

— Nopietni, — Meredita teica, uzsmaidīdama no gultas kājgaļa puses, kur viņa stāvēja kā zeltaina dieviete zilos džinsos, kā eņģelis, kura acīs lēkā velniņi. — Ko tu vēlies brokastīs?

«Es vētos tevi,» viņš nodomāja, un visu viņa ķermeni pārņēma traka iekāre. Brokastīs viņš gribēja viņu. Viņš gribēja pasniegties un ievilkt viņu gultā, iegremdet rokas viņas zīdainajos matos un savienot savu izsalkušo ķermeni ar viņas augumu. Viņš gribēja sajust viņas roku pieskārienus, viņš gribēja ierakties Mereditā un panākt, lai viņa svētlaimē vaidētu.

— Pagatavo, ko pati v.ēlies, — viņš strupi noteica, sakārtodams segu, lai viņa neredzētu viņa uzbudinājumu. — Es nomazgāšos dušā un brokastis ēdīšu lejā.

Kad Meredita aizgāja, Mets aizvēra acis un sakoda zobus, juzdamies reizē nikns un apmulsis. Par spīti visam, kas bija noticis viņu pagātnē, Mereditai joprojām bija tāda vara pār viņu! Viņš varētu sev piedot, ja justu pret viņu tikai iekāri, bet viņš nevarēja sev piedot šo pēkšņo bezcerīgo vēlmi atkal kļūt par daļu no Mereditas... panākt, lai viņa viņu mīlētu.

Pirms vienpadsmit gadiem viņš bija iemīlējies viņā gandrīz no pirmā acu uzmetiena, un smejošas, augstprātīgas, klīrīgas astoņpadsmitgadīgas meitenes tēls viņu bija vajājis visus šos gadus.

Pēdējo desmit gadu laikā viņš bija gulējis ar daudzām sievietēm, un visas tās bija daudz pieredzējušākas par Mereditu. Seksuālais akts ar šīm sievietēm bija sniedzis apmierinājumu abām pusēm. Ar Mereditu tas bija bijis bezgala skaists akts. Izsmalcināts. Saldi mokošs. Maģisks... Vismaz viņam tajā laikā tā bija licies, jo viņš bija viņā tik neprātīgi iemīlējies, ka nejuta atšķirību starp iedomām un īstenību. Astoņpadsmit gadu vecumā Meredita bija viņu

savaldzinājusi, bet divdesmit deviņu gadu vecumā Meredita bija daudz bīstamāka viņa sirdsmieram, tāpēc ka bija mainījusies un šīs pārmaiņas Metu interesēja un pievilka. Viņas agrās jaunības valdzinājumam bija pievienojies ārējas elegances spožums, taču viņas acīs joprojām vīdēja bikla neaizsargātība un viņas smaids līdz ar garastāvokli strauji mainījās no izaicinoša līdz saulainam. Astoņpa-dsmitgadīgā Meredita bija Metu apbūrusi un izbrīnījusi; divdesmit deviņus gadus vecā Meredita bija veiksmīga biznesmene un tomēr šķita tikpat dabiska un nemākslota kā toreiz. Apbrīnas cienīgs bija arī fakts, ka pašas skaistums viņai šķita esam pilnīgi vienaldzīgs, varbūt viņa to nemaz neapzinājās. Vakar viņa ne reizes nebija apstājusies pie dzīvojamās istabas spoguļa, nebija kaut garāmejot tajā ieskatījusies. Viņa nepozēja, negorījās un nebužināja ar rokām savus brīnišķīgos matus, lai pievērstu tiem uzmanību, kā mēdza darīt citas skaistules. Viņas skaistums bija nobriedis, tāpat kā viņas ķermenis, un džinsos un svīterī viņa izskatījās tikpat kārdinoša kā ūdeļādas kažokā un melnajā kleitā, kurā viņa toreiz ieradās uz pusdienām.

Meta asinis kūsāja, rokas ilgojās atklāt un noglāstīt jaunās līnijas, ko laiks bija piešķīris viņas augumam. Nodevīgais prāts pēkšņi atrada mokoši uzmācīgu atrisinājumu: varbūt tad, ja viņš vēl tikai vienu reizi iegūs Mereditu, viņš spēs remdēt savas alkas pēc viņas un pilnīgi izstumt viņu no savas dzīves... Pusbalsī lādēdamies, Mets izkāpa no gultas un uzvilka peldmēteli. Viņš bija traks, ja spēja iedomāties, ka varētu atkal stāties intīmās attiecībās ar Mereditu.

Atkal? Viņš pēkšņi nomierinājās. Pirmo reizi kopš Me-reditas ierašanās viņa domāšanas spējas netraucēja ne slimības, ne to sasodīto zāļu ietekme. Kāds, pie velna, bija galvenais iemesls, kāpēc viņa te bija ieradusies?

Viņas pašas atbilde skanēja: «Es vēlos izlīgumu...»

Jauki! Viņš bija pieņēmis viņas ierosinājumu. Tad kāpēc viņa vēl joprojām atradās fermā? Bija sasodīti skaidrs, ka Meredita nav atbraukusi šurp, lai kopā ar viņu uzspēlētu «kopīgo māju» spēli, tad kāpēc viņa te slaistījās

apkārt, pienesa pie gultas kafiju un ārkārtīgi centās viņu apburt un atbruņot?

Atbilde Metu pārsteidza kā pēkšņi uzgāzta ledaina ūdens šalts, un paša stulbums viņu satrieca. «Es gribēju to Hjūstonas zemesgabalu «Benkroftam un kompānijai», viņa bija teikusi, «bet mēs nevaram atļauties maksāt trīsdesmit miljonu.»

Ak Kungs, viņa bija kā narkotika! Viņa spēja pilnīgi sazāļot viņa prātu. Meredita gribēja iegūt Hjūstonas zemesgabalu par sākumcenu un acīmredzot bija gatava uz visu, lai to dabūtu, pat pārgulēt ar viņu. Viņas nožēlojamā taisnošanās, viņas liekulīgais pamiera piedāvājums, viņas sievišķīgās rūpes par viņu — tas viss bija farss un tika spēlēts nolūkā panākt viņa kapitulāciju Hjūstonas jautājumā. Mereditas divkosība un paša lētticība Metu tā sarūgtināja, ka viņš piegāja pie loga un atvilka- aizkaru, lai palūkotos uz sniegu, kas biezās kupenās bija sakritis uz ceļa. Viņa acu priekšā rēgojās pie viņa gultas stāvošā Meredita, kas pazemīgi atzīst: «Es pieņemu tavu lēmumu kā sava veida sodu...»

Sodu? Pazemība? Viņš nikni nodomāja, ka Mereditai nav ne jausmas par to, kas ir pazemība, ka viņa un viņas tēvs tiranizē katru, kas iedrošinājies nostāties viņu ceļā, un dara to tā, it kā pats Dievs viņiem būtu devis šādas tiesības. Meredita bija mainījusies vienīgi tādā ziņā, ka kļuvusi neatlaidīga. Ar riebumu, nevis iekāri viņš nosprieda, ka viņa bez šaubīšanās pārgulētu ar viņu tad, ja domātu, ka tas palīdzēs viņai iegūt kāroto zemesgabalu.

Mets apcirtās uz papēža, pacēla no grīdas portfeli, atvēra to un izņēma mobilo telefonu. Uz viņa zvanu kaimiņu fermā atsaucās Sjū O’Donela. Mets nepacietīgi atbildēja uz viņas jautājumiem par viņa ģimeni, tad teica:

— Esmu ieputināts sniegā. Vai jūs nepalūgtu, lai Deils tūlīt attīra ceļu?

— Es to izdarīšu, — viņa apsolīja. — Pēcpusdienā viņš būs mājās, un tad es likšu, lai tūlīt brauc pie jums. y

Metu kaitināja šī kavēšanās, taču viņam nebija nekādas iespējas paātrināt notikumu gaitu. Viņš nolika telefonu un

devās uz vannasistabu. Viņam vajadzēja dabūt Mereditu projām, pirms viņa iekāre nebija piespiedusi izdarīt kaut ko tādu, ka viņš savās acīs zaudētu pēdējās lepnuma un pašcieņas paliekas. Vienīgais, ko viņš patlaban varēja darīt lietas labā, bija sameklēt Mereditas mašīnas atslēgas. Mets kā caur miglu atcerējās, ka tajā vakarā, kad viņa ieradās, viņa bija izkāpusi no mašīnas un tad noliekusies pie priekšējā riteņa tajā pusē, kur ir vadītāja sēdeklis. Tur viņš arī atradīs viņas atslēgas. Nepieciešamība grābstīties pa sniegu bija daudz patīkamāka nekā perspektīva pavadīt zem šī jumta vēl vienu dienu kopā ar Mereditu. Vai varbūt arī vēl vienu nakti. Ja viņš nevarēs atrast tās ' nolādētās atslēgas, viņš uzkurbulēs mašīnu bez tās. Iekāpis vannā, viņš atgrieza krānu, prātodams, vai mašīnā varētu būt elektroniskā pretaizdzīšanas ierīce; tad viņa iecerētais paņēmiens neizdotos. Ja tas tā būs, tad viņš izdomās ko citu, taču dabūs Mereditu projām, vienalga kādā veidā. Tiklīdz piebraucamais ceļš būs attīrīts, viņš liks, lai piecu minūšu laikā viņa sakravā savas lietas un brauc projām.

38. nodaļa

Kreklu pogādams, Mets mērķtiecīgiem soļiem devās lejup pa kāpnēm. Kad viņš gāja garām virtuves durvīm, vilkdams mugurā ādas jaku, Meredita pagriezās.

— Uz kurieni tu iesi?

— Iešu ārā pameklēt tavas atslēgas. Vai tu atceries, kur tās tev izkrita?

Ieraudzījusi granītcietā apņēmībā sastingušos Meta žokļus, Meredita izbrīnā sastomījās

— Es... man tās izkrita, kad es no priekšas apgāju mašīnu, bet tev nevajag tagad iet ārā...

— Vajag gan! — viņš strupi viņu pārtrauca. — Šī izrāde ir vilkušies pietiekami ilgi. Neizliecies tik pārsteigta! Tev šī laulāto draugu svētlaimes tēlošana jau būs līdz kaklam, tāpat kā man. — Meredita strauji ievilka elpu, it kā Mets būtu viņai iesitis, un viņš vēsi piebilda: — Me-redit, es apbrīnoju tavu neatlaidību. Tu vēlies Hjūstonas īpašumu par divdesmit miljoniem dolāru, un tev ir vajadzīga ātra laulības šķiršana pēc abpusējas vienošanās un bez trokšņa presē. Divas dienas tu esi aprūpējusi mani, lai es piekristu apmierināt abas tavas vēlmes. Tu mēģināji to panākt un cieti neveiksmi. Tagad brauc atpakaļ uz pilsētu un izturies kā pieredzējusi administratore, kas tu arī esi. Iesūdzi mani tiesā sakarā ar Hjūstonas zemesgabalu un iesniedz laulības šķiršanas pieprasījumu, un izbeidz šo farsu, no kura man nāk vēmiens! Pazemīgas un mīlošas sievas loma tev nepiedien, un droši vien tā tev ir apriebusies. Tāpat kā man.

Viņš apsviedās uz papēžiem un izgāja pa ārdurvīm. Meredita stingi skatījās uz vietu, kur viņš nupat vēl bija stāvējis, un viņas sirds sažņaudzās aiz bailēm, sarūgtinājuma un pazemojuma. Mets pēkšņi bija nolēmis, ka divu pēdējo dienu notikumi bijuši apnicīga izrāde. Noraususi bezpēcīgas asaras, viņa iekoda lūpā un atkal pievērsās pannai. Acīmredzot viņa bija palaidusi garām izdevību pa-

stāstīt, ka nav izdarījusi abortu, un pie labākās gribas nevarēja iedomāties, kāpēc viņš pēkšņi kļuvis tik naidīgs. Bija pilnīgi neiespējami paredzēt, ko Mets pateiks vai izdarīs nākamajā mirklī. Pirms viņa atstās šo māju, viņai jāizstāsta patiesība par to, kas notika pirms vienpadsmit gadiem, taču tagad viņa vairs nebija pārliecināta, ka Metam tas varētu būt svarīgi pat tad, ja viņš viņai noticētu. Viņa paņēma olu un tik spēcīgi pārsita to pret pannas malu, ka dzeltenums nošķieda čaumalu.

Desmit minūtes Mets rakņājās pa sniegu BMW priekšējā riteņa apkārtnē cerībā atrast sasodītās atslēgas. Viņš ņēmās tik ilgi, līdz cimdi kļuva viscaur slapji un nosala rokas. Tad viņš meta mieru un pa mašīnas logu mēģināja izpētīt pretaizdzīšanas ierīci. Uz paneļa nebija nekādu šīs ierīces elementu, un tas nozīmēja, ka šajā mašīnā pretaizdzīšanas ierīci varēja izslēgt tikai ar aizdedzes atslēgu. Pat tad, ja viņš atmūķētu durvis un iekļūtu sasodītajā mašīnā, nebūtu iespējams to iedarbināt.

— Brokastis ir gatavas, — Meredita sacīja, ienākdama dzīvojamā istabā, kad dzirdēja aizcērtamies ārdurvis. — Vai tu atradi atslēgas?

— Nē, — Mets atteica, cenzdamies savaldīties. — Ed-muntonā ir atslēdznieks, bet svētdienās viņš nestrādā.

Meredita uzlika galdā olu kulteni, tad apsēdās pretī Metam. Izmisīgi vēlēdamās kaut vai daļēji atjaunot to radniecības sajūtu, kāda viņiem bija radusies iepriekšējā vakarā, viņa mierīgi un apdomīgi iejautājās: — Vai tu nevarētu man pateikt, kāpēc esi nospriedis, ka visa šī nedēļas nogale no manas puses bijusi tikai izlikšanās?

— Teiksim tā: manas gara spējas ir atgriezušās kopā ar veselību, — viņš īsi paskaidroja.

Viņi brokastoja kādas desmit minūtes, un visu šo laiku Meredita centās uzsākt sarunu, taču viņš uz šiem mēģinājumiem atbildēja ar īsām, skarbām replikām. Pabeidzis ēst, viņš piecēlās un paziņoja, ka sākšot kravāt mantas, kas atradās dzīvojamajā istabā.

Satriektā Meredita nolūkojās, kā viņš aiziet, tad mehāniski ķērās pie virtuves uzkopšanas. Nomazgājusi

un nolikusi vietā pēdējo šķīvi, viņa iegāja dzīvojamā istabā.

— Te ir daudz, ko kravāt, — viņa teica, nolēmusi atrast veidu, kā padarīt Metu piekāpīgāku. — Kā es varu tev palīdzēt?

Mets viņas balsī sadzirdēja lūdzošu pieskaņu, un viņa ķermenis uz to atbildēja ar jaunu iekāres uzplūdu. Viņš atliecās taisni un uzlūkoja Mereditu. «Tu varētu kopā ar mani uzkāpt augšstāvā un piedāvāt man savu lielisko ķermeni.»

— Dari, ko gribi, — viņš sacīja.

Meredita bija sašutusi. Kāpēc gan Mets tagad izturējās tik noraidoši, kāpēc viņa pēkšņi bija kļuvusi viņam apnicīga un kaitinoša? Viņa tēvs bija teicis, ka pēc viņas šķietamā aborta Mets esot drausmīgi bēdājies un, kad Meredita atteikusies ar viņu tikties, gandrīz devies nāvē. Viņai jau tad bija licies, ka Petriks pārspīlē Meta jūtas pret viņu, tagad viņa bija par to pilnīgi pārliecināta, un šī pārliecība viesa sirdī dīvainu, neizskaidrojamu bezcerību, bet pārsteigta viņa nejutās. Mets vienmēr spēja uzņemties lielu atbildību, taču viņa patiesās domas un jūtas nebija izprotamas. Cerēdama, ka tad, ja viņa liks Metu mierā, viņa garastāvoklis varbūt uzlabosies, Meredita uzgāja augšstāvā un visu rīta cēlienu kravāja kastēs drēbes, gultas veļu un pārējo, kas atradās skapjos. Brokastu laikā Mets bija teicis, ka lielākā daļa mantu tikšot nodota kādai labdarības biedrībai, viņš saglabāšot tikai ģimenes piemiņas lietas. Meredita rūpīgi izšķiroja visu, kas atradās Meta vecāku skapī, lai piemiņas lietas nenokļūtu labdarībai paredzētajās kastēs. Nolēmusi atvilkt elpu, viņa apsēdās uz gultas un atvēra fotalbumu, kurš acīmredzot bija piederējis Meta mātei. Tajā atradās vecas, pabālējušas fotogrāfijas. Daudzās bija redzami Īrijā palikušie radinieki: piemīlīgas, garmatainas meitenes ar cepurēm galvā un glīti, nopietni vīrieši ar īru uzvārdiem, tādiem kā Lenigens, O’Mellijs un Koljers. Zem katra uzņēmuma bija uzrakstīts fotografēšanas datums un attēlā redzamo cilvēku vārdi. Visjaunākā šajā albumā bija pēdējā fotogrāfija — Meta mātes un tēva

kāzu uzņēmums. Viņas kārtīgajā rokrakstā zem tās bija rakstīts: 1949. gada 24. aprīlis. Spriežot pēc daudzajiem uzvārdiem, Elizabetei Ferelai Īrijā bija daudz brālēnu, māsīcu, tēvoču un krustmāšu. Meredita smaidīdama prātoja, kā varētu justies cilvēks, kurš nāk no lielas ģimenes.

Pusdienlaikā viņa nokāpa apakšstāvā. Pusdienās viņi ēda sendvičus. Mets neizturējās draudzīgi, tomēr pieklājīgi atbildēja uz Mereditas jautājumiem. Viņa to uzņēma kā zīmi, ka viņa oma sāk uzlaboties. Pabeigusi nokopt traukus, viņa uzmeta apmierinātu skatienu spodrajai virtuvei un devās uz dzīvojamo istabu, kur Mets kravāja kastēs grāmatas un dažādus nieciņus. Stāvēdama durvīs, viņa vēroja, kā katru reizi, kad viņš paceļ rokas, viņa zamšādas krekls savelkas krokās, pēc tam atkal stingri pieguļ platajiem, muskuļainajiem pleciem. Viņš bija novilcis džinsus, jo tie bija samirkuši, kad viņš ārā meklēja atslēgas, un to vietā uzvilcis pelēkas bikses, kas piekļāvās viņa gurniem un garajām, muskuļainajām kājām. Viņai ienāca prātā, ka varētu pieiet pie Meta, apskaut viņu ap vidukli un piespiest vaigu pie viņa platās muguras. Diez, ko viņš tad darītu? Droši vien atstumtu viņu, Meredita skumji nosprieda.

Iekšēji sagatavojusies, ka tiks atgrūsta, viņa pagājās uz priekšu, taču pusi dienas viņa bija pacietusi neizprotamo Meta garastāvokļa pārmaiņu, un viņas nervi bija saspringti kā stīgas, tā ka arī viņa kuru katru brīdi varēja zaudēt savaldīšanos. Pavērojusi, kā Mets aiztaisa pēdējo kasti ar grāmatām, viņa jautāja: — Vai varu tev ko palīdzēt?

— Diez vai, jo esmu jau beidzis, — viņš atteica, pat nepagriezies uz viņas pusi.

Meredita sastinga, uz viņas vaigiem uzplauka divi spilgti plankumi, liecinot par to, ka viņa sāk zaudēt savaldīšanos. Beidzamo reizi mēģinādama runāt pieklājīgā tonī, viņa teica: — Iešu uz Džūlijas istabu sakravāt dažas viņas atstātās lietas. Varbūt pirms tam uzvārīt tev kafiju?

— Nē! — viņš norūca.

— Varbūt varu tev atnest ko citu?

— Ak, Dieva dēļ! — viņš iebļāvās un apcirtās apkārt. — Beidz tēlot pacietīgu, svētulīgu sievu un vācies ārā!

Mereditas acīs iezibējās dusmas, un viņa sažņaudza rokas dūrēs, lai novaldītu asaras un vēlmi viņam iesist.

— Skaisti! — viņa atcirta, drosmīgi cenzdamās saglabāt pašcieņu. — Tu vari pats gatavot savas nolādētās vakariņas un ēst tās vienatnē. — Aši apsviedusies, viņa devās uz kāpņu pusi.

— Ko, pie velna, tas nozīmē? — Mets noprasīja.

Kāpņu augšgalā Meredita pagriezās un uzlūkoja Metu

ka sadusmota, augstprātīga dieviete ar vaļējiem, pāri pleciem krītošiem matiem.

— Tas nozīmē, ka man riebjas tava sabiedrība!

Tas bija tik pārspīlēts apgalvojums, ka Mets būtu pasmējies, ja nebūtu tik nikns uz sevi par to, ka viņš gribēja viņu — pat tagad, kad viņa tur stāvēja un dusmīgi skatījās lejup. Viņš noraudzījās, kā viņa uzgriež muguru un pazūd gaitenī, tad piegāja pie loga. Atbalstījies pret palodzi, viņš palūkojās uz ceļu. Uz notīrīto ceļu. Deils O’Donels acīmredzot bija strādājis, kamēr viņi ēda pusdienas. Zobus sakodis, Mets brīdi uzkavējās pie loga, cīnīdamies ar vēlēšanos uzkāpt augšā un noskaidrot, vai Meredita patiesi tik ļoti vēlas iegūt to Hjūstonas zemesgabalu, ka ir gatava likties gultā kopā ar viņu. Tā būtu jauka iespēja aizvadīt ziemas dienu un nakti ... un lieliska atriebība — ļaut, lai viņa to izdara un pēc tam aizdzīt viņu projām ar tukšām rokām. Tomēr Mets vilcinājās, viņu atturēja sirdsapziņa, pareizāk sakot, pašsaglabāšanās instinkts. Viņš atgāja no loga, izņēma no skapja jaku un atkal devās laukā, šoreiz nolēmis par katru cenu atrast Mereditas mašīnas atslēgas. Tās gulēja smiegā pāris collu attālumā no tās vietas, kur viņš iepriekš bija pārtraucis meklēšanu.

— Ceļš ir notīrīts, — viņš paziņoja, ieiedams Džūlijas istabā, kur Meredita lika kastē vecus avīžu izgriezumu albumus. — Kravā savas mantas!

Meredita aši pagriezās, Meta ledainā toņa izbiedēta, un saprata, ka jāatmet visas cerības uz vakardienas gaisotnes atgriešanos. Pūlēdamās sadūšoties, viņa sakopoja visu savu drosmi un lēnām ietina pēdējo albumu. Tagad, kad bija pienācis laiks izstāstīt par spontāno abortu, viņa bija gandrīz pārliecināta, ka Mets pateiks: «Atklāti sakot, mana dārgā, man par to ne silts, ne auksts.» Jau pati doma par šādu atbildi varēja satracināt līdz ārprātam. Pēc tam kad viņa pusi dienas bija pacietusi Meta sarkastiskās piezīmes un klusēšanu, viņas nervi bija saspringti līdz pēdējam. Viņa uzmanīgi ielika ietīto albumu kastē un,, izslējusies taisni, paskatījās uz Metu.

— Pirms es aizbraucu, man tev kas jāpastāsta.

— Tas mani neinteresē! — viņš atcirta un pagājās uz priekšu. — Sāc posties ceļā!

— Es nebraukšu projām, pirms nebūšu pateikusi to, kā dēļ šeit ierados, — viņa sacīja, tad bailēs iekliedzās, jo Mets sagrāba viņu aiz rokas.

— Meredit, — viņš šņāca caur zobiem, — aizveries un sāc kustēt!

— Es nevaru! — viņa iebļāvās un izrāva roku no viņa grābiena. — Man... man nav atslēgu.

Mets pēkšņi pamanīja, ka pie gultas stāv neliels čemodāns. Viņš maz ko atcerējās no tā vakara, kad Meredita ieradās, taču tas gan bija skaidrs, ka viņš būtu pamanījis čemodānu viņas rokās tajā brīdī, kad viņa izkāpa no mašīnas. Šādu šokējošu faktu viņš noteikti atcerētos. Tātad, kaut gan viņas mašīna bija aizslēgta, viņai bija izdevies dabūt no tās laukā čemodānu! Mets paķēra no tualetes galdiņa Mereditas somiņu, apgrieza otrādi un bez ceremonijām izkratīja tās saturu. Uz viņas naudas maka un kosmētikas piederumu somiņas uzkrita mašīnas atslēgas.

— Ak tad tev nav atslēgu? — viņš saldā balsī teica.

Šausmās un izmisumā Meredita neapzināti piespieda

roku pie krūtīm.

— Met, lūdzu, uzklausi mani...

Viņa redzēja, ka Meta skatiens pakavējas pie viņas rokas, tad lēni pievērsās sejai. Kad Mets ieskatījās viņas acīs, viņa sejas izteiksme bija mainījusies. Meredita nezināja, ka šo pārmaiņu izraisījis viņas intīmais žests. Meta žokļi un ķermenis atslāba, acīs vairs nebija nikni vienaldzīgās izteiksmes, viņš šķita kaut ko apsveram, pat balss

bija pārvērtusies — tagad tā skanēja mierīgi, maigi, gluži kā zīds, kas pārklāj aukstu tēraudu.

— Mīļā, runā, es vērīgi klausos katrā tavā vārdā!

Meredita ieskatījās viņa pelēkajās acīs, kas slēpās aiz

smagajiem plakstiņiem, un zemapziņā ieskanējās trauksmes signāls, taču viņa tik ļoti gribēja pateikt Metam savu sakāmo, ka neievēroja ne šo brīdinājumu, ne arī to, ka Mets lēnām glāsta viņas rokas. Viņa dziļi ievilka elpu un sāka runu, kuru prātā bija mēģinājusi visu rītu.

— Piektdienas vakarā es devos uz tavu dzīvokli, lai mēģinātu tevi pārliecināt...

— To es jau zinu, — viņš viņu pārtrauca.

— Bet tu nezini, ka mums ar tavu tēvu izcēlās nikns strīds.

— Mīļā, esmu pārliecināts, ka tu nebiji nikna, — Meta balsi skanēja vāji slēpta ironija. — Tik labi audzināta sieviete kā tu nemūžam nenolaidīsies tik zemu.

— Es biju gan nikna, — Meredita sacīja, satraukta par Meta izturēšanos, taču nolēmusi runāt līdz galam. — Tavs tēvs teica, lai es turoties no tevis tālāk... Viņš apsūdzēja mani mūsu bērna iznīcināšanā un apgalvoja, ka es esot gandrīz izpostījusi tavu dzīvi. Sākumā es... es nesapratu, par ko viņš runā.

— Esmu pārliecināts, tā bija tava vaina, ka viņš neizteicās pietiekami skaidri...

— Nerunā ar mani tik nicinošā tonī! — Meredita brīdināja. Viņai bija bail, tomēr viņa turpināja: — Es cenšos panākt, lai tu mani saprastu.

— Piedod! Kas man būtu jāsaprot?

— Met, tas nebija aborts... man bija spontānais aborts. Spontānais, — viņa uzsvēra, vērodama viņa neizdibināmo sejas izteiksmi.

— Spontānais aborts. Saprotu. — Mets palūkojās uz Me-reditas lūpām, viņa roka aizslīdēja augšup pa viņas delmu un aptvēra pakausi. — Tik skaista... — viņš aizsmakušā čukstā izdvesa. — Tu vienmēr esi bijusi tik sasodīti skaista...

Dzirdot šos vārdus un kaislē drebošo balsi, Meredita apstulba. Viņa nevarēja saprast, ko viņš domā, un nespēja noticēt, ka viņš tik vienkārši un mierīgi uzņēmis viņas sacīto.

— Tik skaista, — Mets atkārtoja, un viņa roka aiz Mereditas pakauša saspringa, — un tāda mele! — Mere-dita nepaspēja atjēgties, kad Mets pieliecās un uzspieda viņas lūpām rupji juteklisku skūpstu. Viņa pirksti ieslīdēja Mereditas matos, pievilka viņas galvu tuvāk un cieši to saturēja, bet mēle nekautrīgi ielauzās viņas mutē.

Šī skūpsta mērķis bija viņu sodīt un pazemot, un Me-redita to saprata, taču necīnījās pretī, kā Mets bija sagaidījis. Viņa apvija rokas ap viņa kaklu, ar visu ķermeni piespiedās klāt un atbildēja uz viņa skūpstu ar visu satriecošo maigumu un skaudro nožēlu, kas mājoja viņas sirdī. Tā viņa centās Metu pārliecināt, ka viņas teiktais ir patiesība. Mets izbrīnā sastinga, it kā grasītos viņu atstumt, tad dobji ievaidējās, apskāva viņu un lēnām skūpstīja ar tik aizkustinošu salkumu, ka Meredita vairs nespēja pretoties un viņu pārņēma nepārvaramas alkas. Skūpsts kļuva aizvien kaislīgāks, mute lūdza un uzstāja, Meredita juta viņa uzbudināta ķermeņa stingro spiedienu.

Kad Mets beidzot pacēla galvu, viņa bija kā nemaņā un nespēja uzreiz aptvert viņa indīgo jautājumu.

— Vai tu lieto pretapaugļošanās līdzekļus? Pirms mēs liekamies gultā, lai tu varētu pierādīt, cik ļoti vēlies iegūt Hjūstonas īpašumu, es gribu būt drošs, ka no šī piedzīvojuma neradīsies vēl viens bērns ... vai vēl viens aborts.

Meredita pārsteigta atrāvās atpakaļ un nikni paskatījās uz Metu.

— Aborts! — Viņa no uztraukuma gandrīz aizrijās. — Vai tu nedzirdēji, ko es tikko tev teicu? Man bija spontānais aborts.

— Nolādēts, beidz melot!

— Tev jāuzklausa...

— Es vairs negribu runāt! — viņš rupji atcirta un uzspieda viņas mutei sāpīgu skūpstu.

Meredita gribēja apturēt viņu, piespiest uzklausīt, pirms nebija par vēlu, un viņai izdevās atraut savas lūpas.

— Nē! — viņa kliedza, atspiedās ar rokām pret viņa krūtīm un paslēpa seju. Meta roka sagrāba viņu aiz pakauša, it kā gribēdama piespiest pacelt galvu. Šausmas un bailes piedeva Mereditai spēku, viņa atgrūda Meta rokas un izrāvās no viņa apskāviena. — Es neizdarīju abortu... neizdarīju! — atkāpusies soli atpakaļ, viņa kliedza. Viņa elpoja ātri un saraustīti, aizturētās sāpes un dusmas izlauzās uz āru. Rūpīgi iestudētā runa bija aizmirsta, sāpjpilni vārdi plūda straumē. — Man bija spontānais aborts, un es gandrīz nomiru. Spontānais aborts! Neviens neuzņemsies taisīt abortu, ja grūtniecība ilgusi gandrīz pusgadu...

Pirms īsa brīža Meta acīs bija kvēlojusi iekāre, tagad tajās pavīdēja spīvs nicinājums

— Droši vien uzņemsies, ja tu būsi tai slimnīcai, kurā tiek izdarīts aborts, uzdāvinājusi veselu spārnu.

— Runa nav par likuma pārkāpšanu. Tas ir pārāk bīstami!

— Laikam gan, ja jau tu gandrīz divas nedēļas pēc tam gulēji slimnīcā.

Meredita saprata, ka Mets jau sen ir visu pārdomājis un nonācis pie šāda loģiska, bet maldīga secinājuma un, lai ko viņa teiktu, tam nav nekādas nozīmes. Sī apziņa bija satriecoša. Viņa novērsās, slaucīdama asaras, tomēr turpināja runāt.

— Lūdzu, lūdzu, — viņa saraustīti lūdzās, — uzklausi mani! Es sāku asiņot un pazaudēju mūsu bērnu. Es liku tēvam, lai viņš nosūta tev telegrammu, paziņo par notikušo un lūdz tevi atbraukt uz Čikāgu. Man neienāca prātā, ka viņš varētu tev samelot vai neļaut tev ierasties slimnīcā, bet tavs tēvs teica, ka tieši tā viņš esot rīkojies... — Asaras izlauzās no acīm un ritēja pār vaigiem. — Man likās, ka es mīlu tevi. Es gaidīju tevi ierodamies slimnīcā. Gaidīju un gaidīju, — viņa stāstīja, — bet tu tā arī neatnāci.

Meredita nodūra galvu, viņas pleci drebēja. Mets saprata, ka viņa raud, taču nespēja pakustēties. Kad Meredita pieminēja savu tēvu, viņa galvā griezīgi atskanēja Filipa Benkrofta vārdi, kurus viņš, aiz niknuma nobālējis, bija teicis savā kabinēta: «Ferel, jūs domājat, ka esat sīksts, taču jūs vēl nezināt, ko īsti nozīmē būt sīkstam. Es darīšu visu iespējamo un neiespējamo lai atbrīvotu Mere-ditu no jums!» Pēc šīs tirādes, kad Benkrofts bija. izgāzis savu niknumu, viņš bija piedāvājis Mereditas dēļ salīgt

mieru. Metam bija licies, ka Filips runā no sirds, ka viņš, kaut arī negribīgi, ir samierinājies ar šīm laulībām. Bet viņš nebija vis samierinājies, to Mets tagad saprata. «Es darīšu visu iespējamo un neiespējamo, lai atbrīvotu Mere-ditu no jums...»

Meredita pacēla savas sāpju pilnās zilganzaļās acis. Nesaprazdams, ticēt viņai vai neticēt, Mets ielūkojās šajās acīs un gandrīz vai noslīga uz ceļiem — tās bija asaru pilnas un lūdzošas. Tajās bija patiesība. Kaila, sirdi plosoša, neizturama patiesība.

— Met, — viņa sāpīgi čukstēja, — mums... mums bija meitiņa.

— Ak mans Dievs! — viņš ievaidējās un ieslēdza viņu savās rokās. — Ak Dievs!

Meredita piekļāvās pie viņa, piepieda miklo vaigu pie viņa krekla. Meta skavās viņa nespēja apvaldīt bēdas un skumjas, kas lauztin lauzās uz āru.

— Es... es viņu nosaucu tavas mātes vārdā par Elizabeti.

Mets šos vārdus dzirdēja kā caur miglu, viņa apziņu plosīja aina, ka Meredita viena guļ slimnīcas palātā un veltīgi gaida viņu.

— Lūdzu, nevajag! — viņš izmisīgi lūdzās, ciešāk pie-kļaudams viņu sev klāt, berzēdams zodu pret viņas matiem. — Lūdzu, nevajag!

— Es nespēju aiziet uz viņas bērēm, — Meredita aizsmakušā balsī čukstēja, — jo biju ļoti slima. Mans tēvs teica, ka viņš tur bijis... viņš taču nemeloja, kā tu domā?

Mets gandrīz sarāvās čokurā aiz sāpēm, kad viņa runāja par bērēm un par to, ka bijusi slima.

— Ak Kungs! — viņš novaidējās, vēl ciešāk apskāva viņu, glāstīja viņas muguru un plecus, cenzdamies kaut kā izlīdzināt to, ko pats negribēdams bija viņai nodarījis pirms daudziem gadiem. Meredita pacēla seju, kas bija slapja no asarām, un it kā lūdzās, lai Mets apstiprina viņas vārdus.

— Es viņu lūdzu gādāt par to, lai Elizabetes bērēs būtu daudz puķu. Es viņam teicu, ka tām jābūt sarkanām rozēm. Tu... tu taču nedomā, ka viņš man meloja, kad teica, ka esot tās aizsūtījis?

— Viņš tās aizsūtīja! — Mets dedzīgi apliecināja.

— Esmu par to pārliecināts.

— Es nevarētu... nevarētu to pārdzīvot, ja viņai nebūtu nevienas puķes...

— Ak mīļā, lūdzu... — Mets saraustīti čukstēja.

— Lūdzu, nevajag! Pietiek!

Cauri savu bēdu un atvieglojuma dūmakai Meredita sadzirdēja sāpes viņa balsī, redzēja skumjas viņa sejā, un viņu pārņēma maigums, līdz malām piepildot viņas sirdi.

— Neraudi, — viņa čukstēja, asarām līstot, pastiepa roku un pieskārās pie Meta kalsnā vaiga. — Tas viss ir pagājis. Tavs tēvs man izstāstīja patiesību. Tāpēc es atbraucu šurp... Man vajadzēja tev izstāstīt, kas īstenībā notika. Man vajadzēja lūgt, lai tu man piedod...

Mets atgāza galvu, aizvēra acis un centās norīt kakla iesprūdušo asaru kamolu.

— Lai es tev piedodu? — viņš pārjautāja. — Ko tad?

— To, ka visus šos gadus esmu tevi ienīdusi.

Viņš piespieda sevi atvērt acis un ielūkojās viņas skaistajā sejā.

— Tu neesi ienīdusi mani vairāk, kā es šobrīd ienīstu pats sevi.

Mereditas sirds iesmeldzās, viņa redzēja, ka Metu plosa sirdsapziņas pārmetumi. Viņš aizvien bija šķitis tik neievainojams un līdz ar to uz dziļām jūtām nespējīgs, kaut gan varbūt Mereditai tā bija licies tāpēc, ka toreiz viņa bija jauna un nepieredzējusi. Lai kā tas būtu bijis, tagad Mereditai gribējās viņu nomierināt.

— Tas ir pagājis. Nedomā par to! — viņa maigi teica un piespieda seju pie viņa platajām krūtīm. Taču tas nebija tik viegli izdarāms, jo klusuma brīdī, kas iestājās, neviens no viņiem nespēja domāt ne par ko citu.

— Vai tev toreiz ļoti sāpēja? — Mets beidzot jautāja.

Meredita jau gribēja vēlreiz lūgt, lai viņš par to nedomā, bet tad prāta dziļumos pazibēja doma, ka Mets lūdz dalīties ar viņu atmiņās, kuras viņam bija tiesības zināt jau sen. Tajā pašā laikā viņš it kā aicināja viņu griezties pie viņa pēc mierinājuma, kas viņai jau sen bija bijis vajadzīgs. Meredita apjauta, ka pat tagad viņai vēl ir vajadzīgs šis mierinājums. Stāvēdama Meta skavās, viņa juta, kā viņa roka lēni, mierinoši glāsta viņas skaustu un plecus, un pēkšņi viņai vairs nebija divdesmit deviņi gadi, viņai bija astoņpadsmit un viņam — divdesmit seši. Un viņa viņu mīlēja. Viņš iemiesoja sevī spēku, drošību un cerību.

— Kad tas sākās, es gulēju, — Meredita ierunājās. — Kaut kas mani uzmodināja — jutos dīvaini un uzdedzu lampu. Palūkojusies lejup, pamanīju, ka sega piesūkusies ar manām asinīm. Es sāku kliegt. — Viņa apklusa, tad piespieda sevi turpināt atmiņu stāstu. — Tieši tajā dienā no Floridas bija atgriezusies misis Elisa. Viņa izdzirdēja manus saucienus, pamodināja tēvu. Kāds izsauca ātro palīdzību. Sākās sāpes. Es lūdzos, lai tēvs mēģina sazvanīt tevi. Ieradās mediķu brigāde. Atceros, ka viņi skriešus uz nestuvēm iznesa mani no mājas. Atceros, kā nakts tumsā kauca un kauca, un kauca sirēna. Gribēju aizbāzt ausis, lai nedzirdētu šo skaņu, bet viņi man izdarīja kādu injekciju, un sanitārs saturēja manas rokas. — Meredita saraustīti ievilka elpu, nebūdama droša, vai atkal nesāks raudāt. Meta roka lēni glāstīja viņas muguru, un spēks, kas plūda no viņa ķermeņa, deva Mereditai drosmi turpināt. — Nākamais, ko es atceros, bija kādas ierīces tikšķēšana. Kad atvēru acis, es gulēju slimnīcas gultā, man bija pievienotas visādas plastmasas caurules, un kāda ierīce regulēja manu sirdsdarbību. Bija diena, palātā atradās māsiņa. Kad es apjautājos par mūsu bērnu, viņa noglāstīja manu roku un teica, lai es neuztraucoties. Es prasīju, vai nevaru tikties ar tevi, un viņa atbildēja, ka tevis vēl neesot. Kad nākamreiz atvēru acis, bija nakts un ap manu gultu stāvēja ārsti un māsas. Es arī viņiem vaicāju, kas noticis ar bērnu, un viņi teica, ka drīz ieradīšoties mans ārsts un viss būšot labi. Es sapratu, ka viņi melo. Tad es lūdzu... nē, es pavēlēju, — viņa, skumji smaidīdama, izlaboja un paraudzījās Metam sejā, — lai viņi pasauc tevi, jo es zināju, ka tev viņi neiedrošināsies melot.

Mets pūlējās viņai uzsmaidīt, taču moku pilnās pelēkās acis palika nopietnas, un viņa atkal piespieda vaigu pie viņa krūtīm.

— Viņi teica, ka tevis slimnīca neesot, bet te atrodoties mans tēvs. Tad ieradās mans ārsts, ienāca mans tēvs un visi pārējie aizgāja...

Meredita apklusa, ar šausmām atcerēdamas tālākos notikumus. It kā noprazdams, ko viņa jūt, Mets uzlika roku uz viņas vaiga un piespieda viņas seju pie savas ritmiski pukstošās sirds.

— Izstāsti man! — viņš čukstēja, viņa zemā balss maigumā un bēdās drebēja. — Esmu šeit, un šoreiz tas nebūs tik sāpīgi.

Meredita ticēja viņa vārdiem, satvēra Metu aiz pleciem un, kā atbalstu mekiēdama, ieķērās tajos. Acīs atkal saskrēja asaras, balss trīcēja.

— Doktors Arledžs teica, ka mums bijusi meitiņa un ka viņas glābšanai ticis darīts viss, kas vien esot cilvēku spēkos, taču veltīgi, jo... jo viņa bijusi pārāk maziņa. — Asaras straumēm plūda pa Mereditas vaigiem. — Pārāk maziņa! — viņa atkārtoja un smagi nopūtas. — Es domāju, ka meitenītēm jābūt maziņām. Maziņš, tas ir tik... tik jauks vārds... tik sievišķīgs. — Meredita juta uz savas muguras Meta pirkstus krampjaini savelkamies, un šī viņa reakcija uz viņas vārdiem deva viņai spēku. Dziļi ievilkusi elpu, viņa turpināja: — Tā kā viņa bija tik maziņa, viņa nespēja pareizi elpot. Doktors Ārledžs vaicāja, ko es gribot darīt. Kad es sapratu, ka viņš jautā, vai es vēlos meitiņai dot vārdu un... un sarīkot bēres, es sāku lūgties, lai man atļauj tikties ar tevi. Mans tēvs pārskaitās uz doktoru Arledžu par to, ka viņš mani tā uztraucis, un teica, ka esot nosūtījis tev telegrammu, bet tu neesot ieradies. Doktors Arledžs sacīja ka man jāizlemj tūlīt. Un tad es... es izlēmu. Es viņu nosaucu par Elizabeti, jo man likās, ka tev tas patiktu, un teicu tēvam, ka vēlos, lai viņa saņemtu daudz, daudz sarkanu rožu. Es teicu, ka vēlos, lai visas puķes būtu no mums un uz kartītēm būtu rakstīts: «Mēs tevi mīlējām.»

— Paldies, — Mets dobjā balsī teica, un Meredita pēkšņi saprata, ka viņas vaigs ir mitrs gan no viņas, gan arī no Meta asarām.

— Un tad es gaidīju, — viņa saraustīti noelsojās. — Es gaidīju tavu ierašanos, jo man likās, ka tad, ja tu būtu pie manis, viss kļūtu labāk. — Beigusi runāt, Meredita juta, ka viņu pārņem atvieglojuma sajūta un miers.

Beidzot Mets ierunājās. Ari viņš bija atguvis savaldīšanos.

— Tava tēva telegrammu es saņēmu trīs dienas pēc tās nosūtīšanas. Tajā bija teikts, ka tev esot izdarīts aborts un vienīgais, ko tu no manis vēloties, esot šķiršanās, kuru tu jau sākusi kārtot. Es tomēr aizlidoju uz Čikāgu, un viena no jūsu kalponēm man pateica, kur tu atrodies. Bet, kad ierados slimnīcā, man paziņoja, ka tu esot speciāli piekodinājusi, lai mani nelaiž pie tevis. Nākamajā dienā es aizgāju uz slimnīcu vēlreiz. Biju izdomājis, kā tikt garām Benkroftu spārna drošības dienesta postenim, taču līdz tam nemaz netiku. Pie durvīm mani sagaidīja policists un pasniedza tiesas priekšrakstu, kurā bija teikts, ka mana tuvošanās tev tiks uzskatīta par noziedzīgu aktu.

— Un visu to laiku, — viņa čukstēja, — es tur iekšā tevi gaidīju.

— Es tev zvēru, — viņš nopietni sacīja, — ja man būtu licies, ka tu tomēr vēlies mani redzēt, nekādi tiesas rīkojumi, nekāds spēks pasaulē mani nebūtu atturējis no iekļūšanas slimnīcā!

Meredita mēģināja viņu nomierināt ar vienkāršu patiesību.

— Tu nebūtu varējis man palīdzēt.

Šķita, ka viņa ķermenis sastingst.

— Es nebūtu varējis palīdzēt?

Meredita pakratīja galvu.

— Manis un arī Elizabetes labā jau bija izdarīts viss, ko spēj darīt medicīna. Tu neko nebūtu varējis palīdzēt. — Meredita bija laimīga, ka beidzot visa patiesība ir noskaidrota. Viņa atmeta lepnumu un spēra soli tālāk: — Redzi, par spīti tam, ko es liku uzrakstīt uz rozēm pievienotajām kartītēm, savā sirdī es zināju, ko tu īstenībā juti pret bērnu... un pret mani.

— Pastāsti man, — viņš aizsmakuša balsi sacīja, — ko tad es īstenībā jutu!

Šis jautājums Mereditu pārsteidza — tas skanēja tik strupi. Viņa atgāza galvu, maigi pasmaidīja, lai Mets saprastu, ka viņa negrasās viņu nosodīt, un teica:

— Atbilde uz šo jautājumu šodien ir tāda pati, kāda tā bija toreiz: mēs abas tev bijām slogs. Tu vienu reizi pārgulēji ar dumju, astoņpadsmitgadlgu nevainīgu meiteni, kura darīja visu iespējamo, lai tevi pavedinātu, un kurai nepietika prāta lietot pretapaugļošanās līdzekļus. Un tāds tad nu bija iznākums.

— Kāds bija iznākums, Meredit? — viņš uzstājīgi vaicāja.

— Kāds bija iznākums? Tu zini, kāds tas bija. Es sameklēju tevi, lai paziņotu priecīgo vēsti, un tu rīkojies cēlsirdīgi — tu apprecēji meiteni, kuru nemaz negribēji.

— Negribēju? — Mets iesaucās. Skarbais tonis galīgi neatbilda skaudrajām sāpēm, ko pauda viņa vārdi. — Katru savas Dieva atstumtās dzīves dienu es esmu gribējis tevi.

Meredita kā apburta skatījās uz Metu. Viņa gan šaubījās, gan priecājās, gan jutās satriekta.

— Un tev nav taisnība arī vēl kādā citā jautājumā. — Mets ietvēra plaukstās viņas saraudāto seju un ar pirkstiem notrausa asaras. Viņa seja atmaiga. — Ja es būtu ticis pie tevis slimnīcā, es būtu varējis tev palīdzēt.

— Kā? — vārgā čukstā viņa vaicāja.

— Šādi, — joprojām turēdams Mereditas galvu plaukstās, Mets pielieca galvu un uzspieda lūpas uz Mereditas mutes. Šis skūpsts bija tik maigs un Meta pirksti, kas slīdēja pār viņas seju, tik glāsmaini, ka Meredita vairs nespēja savaldīties. Viņa atkal izplūda asarās, lai gan bija domājusi, ka visas asaras jau izraudātas. — Un šādi... — Meta lūpas pieskārās pie viņas acīm un nosusināja asaras. — Es būtu no slimnīcas aizvedis tevi uz savām mājām un auklējis tevi... lūk, šādi... — viņš kvēli apgalvoja, piespiezdams sev klāt visu Mereditas augumu. Meredita juta viņa elpu sev pie auss un notrīcēja. — Kad tu kļūtu vesela, mēs mīlētu viens otru, un vēlāk, kad tu to gribētu, es dotu tev citu bērnu... — Viņš neteica «lūk, šādi», bet atmuguriski iestūma viņu gultā un apgūlās līdzās, un Me-redita saprata, ka viņš gribējis teikt tieši šos vārdus. Viņa to zināja tikpat skaidri kā to, ka ir nepareizi ļaut novilkt svīteri un džinsus, un to, ka viņai vairs nevar būt citu bērnu. Tomēr bija tik jauki šo vienu vienīgo reizi izlikties, ka tas viss ir īstenība un pagātne bijusi tikai viegli aizmirstams sapnis.

Mereditas sirds izmisīgi vēlējās mēģināt sākt visu no jauna, taču saprāta balss brīdināja, ka tā būtu kļūda.

— Tas nav pareizi... — viņa čukstēja, kad Mets pārliecās pār viņu. Meta kailās krūtis un rokas vizēja bronzas krāsā.

— Tas ir pareizi, — viņš dedzīgi apgalvoja, un viņa skūpsts tik pazīstami un uzstājīgi pašķīra viņas lūpas.

Meredita aizvēra acis un ļāvās sapņa varai.

Šajā sapni viņa nebija tikai vērotāja, viņa bija līdzdalībniece — sākumā gan atturīga, tikpat kautra un neveikla kā vienmēr, kad nonāca saskarē ar Meta spēcīgo seksualitāti un nekļūdīgo prasmi. Viņa mute mocīja un vilināja Mereditas muti, viņa mēle slīdēja pāri viņas lūpu izliekumiem, bet rokas glāstīja viņas sānus, tad kājas, pēc tam satraucoši lēnām virzījās augšup uz krūšu pusi. Meredita juta augošu tīksmi, kaut arī saprāts brīdināja tai neļauties. Viņa domās ievaidējās un nedroši, taustoši pieskārās biezajām, cirtainajām spalviņām uz Meta muskuļainajām krūtīm. Viņa mute kļuva prasīgāka, rokas tuvojās Mereditas alkstošajām krūtīm, tomēr nepieskārās tām, īkšķi glaudīja viņas ribas. Viņa karsti vēlējās, kaut Mets aizskartu viņas krūtis, un tieši tajā brīdī viņa mēle ieslīdēja viņas mutē un rokas cieši aptvēra viņas krūtis, glāstīja tās un ņurcīja, instinktīvi berzējot saspringušos krūšgalus. Mereditas atturība pagaisa, un tajā pašā mirklī izlauzās kliedziens, ko viņa bija centusies apspiest. Viņas ķermenis izliecās pretī Metam, un viņa sāka drudžaini glāstīt viņa muskuļainās rokas. Viņas mēle baudkāri satikās ar Meta mēli, un viņa kopā ar Metu pagriezās uz sāniem. Mets atrāva savu muti, un Meredita protestēdama ievaidējās, tad viņš noskūpstīja viņas ausi un viņa labpatikā nodrebēja. Meta lūpas slīdēja

lejup pa viņas kaklu, noslīdēja līdz krūtīm, cieši aptvēra krūtsgalu. Mereditu pārņēma neskaidras, klusas alkas, viņa juta Meta roku ieslīdam trīsstūrī starp viņas kājām. Tā meklēja un atrada katru karsto, miklo vietiņu, tā pieskārās un glāstīja, līdz Meredita sāka kaislē locīties.

Mets sajuta īsto brīdi, kad Meredita nodeva savu ķermeni pilnīgi viņa ziņā; viņš juta, ka viņa vairs nav saspringusi, ka viņas kājas atslābinās, tad paplešas, un šī līdz saldām sāpēm pazīstamā padošanās nevaldāmi sabangoja Meta asinis. Tā lika dobji dunēt viņa sirdij un pulsēt ķermenim, trīcēt visiem locekļiem, kad viņš uzgūlās Mereditai virsū. Viņš vairs nespēja atlikt neticamo un nozīmīgo savienošanās brīdi. Svarīgi bija vienīgi tas, ka viņš atkal ir daļa no Mereditas. Mets atbalstījās uz rokām, dzīslas izspiedās uz āru, acis aizvērās, un viņš collu pa collai ietiecās viņā, pārvarēdams mežonīgo vēlmi līdz galam ierakties viņas neticami siltajā miesā, izgaršot viņu ar rokām un muti.

Viņš gandrīz zaudēja kontroli pār sevi tad, kad Meredita pacēla uz augšu gurnus, pēc tam tad, kad viņa aptvēra viņa plecus un nočukstēja viņa vārdu, bet tad, kad Mets atvēra acis un palūkojās uz Mereditu, viņš bija pagalam. Tas nebija viņa drudžainās iztēles auglis — šī sieviete viņa rokās bija tā meitene, kuru viņš bija mīlējis, skaistā seja, kas viņu bija vajājusi sapņos, kaislē piesārtusi, gulēja pāris collu no viņa sejas, viņas mirdzošie mati bija izrisuši pār viņa spilvenu. Viņa bija viņu gaidījusi tajā slimnīcā, viņa nekad nebija gribējusi tikt vaļā no viņa bērna vai viņa paša. Viņa bija atbraukusi šeit pie viņa, pacietusi viņa # naidu un varonīgi stājusies pretī viņa dusmām ... un pēc tam lūgusi viņam piedošanu. Šī apziņa bija mokoši salda, tomēr Mets vēl būtu spējis turpināt lēnu, pakāpenisku ieiešanu Mereditā, ja viņa šajā brīdī nebūtu ar pirkstiem aptvērusi viņa pakausi, pacēlusi uz augšu gurnus un nočukstējusi: — Lūdzu, Met! — Viņa vārds Mereditas mutē skanēja tik maigi, un ķermeņa aicinošā kustība lika Metam klusu ievaidēties. Viņš vēl un vēlreiz ienira Mereditā, līdz viņi abi dega kopīgā vēlmē sasniegt savu alku

virsotni. Viņi kopā tiecās pēc tās... un atrada to vienlaikus. Viņi juta, ka notiek sprādziens un viņi it kā sašķīst sīkās lauskās. Viņu locekļi bija savijušies, sirdis dauzījās, Mets cieši apskāva Mereditu un turpināja kustēties, gribēdams izliet Mereditā šos vienpadsmit ilgu pilnos gadus. Meredita cieši turēja viņu savās rokās, viņas ķermenis atkal sāka trīcēt, līdz šīs ritmiskās trīsas pilnīgi iztukšoja Metu, atstādamas tikai neizsakāmu prieku un mieru.

Viņš saļima pār Mereditu, viņa āda kvēloja kā ugunī, elpa plūda grūdieniem. Tad viņš pagriezās uz sāniem, lai nesaspiestu Mereditu, un vilka viņu sev līdzi. Meta roka apskāva viņas muguru, pirksti bužināja zīdainos matus. Viņš bija kā pusnemaņā, joprojām intīmā tuvībā ar Mereditu. Roka glāstīja viņas muguru, viņš klusēja, izbaudīdams tīksmi, ka atradies viņas miklajā, siltajā klēpī un viņas lūpas pieskārušās viņa kaklam.

Mets aizvēra acis, lai šī sajūta neizgaistu, pilns godbijības pret visu, kas viņa bija, un pret visu, ko viņa bija ar viņu izdarījusi. Pirms vienpadsmit gadiem viņam tika nolaupīta paradīze, šajā nedēļas nogalē viņš to atkal bija atradis un bija gatavs darīt visu, lai tā vairs nebūtu jāzaudē. Toreiz viņam nebija nekā, ko Mereditai piedāvāt, izņemot sevi, tagad viņš varēja dot viņai visu pasauli... un pats sevi. Mets juta, ka viņa sāk elpot vienmērīgi, un saprata, ka viņa laižas miegā. Viņš pie sevis pasmaidīja, mazliet nožēlodams, ka nebija spējis savaldīties un tik ātri nokausējis viņus abus.

Viņš nosprieda, ka ļaus viņai un arī pats sev kādu stundu pagulēt. Tad viņš Mereditu pamodinās un mīlēs viņu pienācīgāk un ilgāk. Pēc tam viņi izrunāsies. Viņiem jāizstrādā kopīgi plāni. Kaut arī Mets paredzēja, ka ar vienu gultā pavadītu pēcpusdienu varētu būt par maz, lai Meredita atsauktu saderināšanos, viņš tomēr zināja, ka spēs pārliecināt viņu par vienkāršo patiesību: viņiem ir lemts būt kopā. Viņiem vienmēr ir bijis lemts būt kopā...

Atskanēja kāds troksnis, un Mets uztrūkās no miega. Atvēris acis, viņš neizpratnē paskatījās uz vientuļo spilve-

nu sev līdzās. Istaba bija tumša. Mets pagriezās uz sāniem un uzmeta acis pulkstenim. Tas rādīja gandrīz seši.Viņš atbalstījās uz elkoņa, brīnīdamies, ka nogulējis bezmaz trīs stundas. Kādu brīdi viņš nekustēdamies klausījās, pūlēdamies saprast, kur palikusi Meredita. Pirmā skaņa, ko viņš izdzirdēja, bija vismazāk gaidīta: tā nāca no āra ... mašīnas motora iedarbināšanas skaņa.

Vienu brīdi Mets domāja, ka Meredita droši vien pārbauda, vai mašīnai aukstumā nav sācis tecēt radiators. Atgrūdis segas, viņš izkāpa no gultas, piegāja pie loga un atvilka aizkaru, nolēmis atvērt logu un uzsaukt Mereditai, lai to atstāj viņa ziņā. Bet... viņš ieraudzīja divas spožas, sarkanas BMW pakaļējās gabarītugunis, kas pa garo pievedceļu strauji attālinājās galvenā ceļa virzienā.

Mets galīgi apstulba, un viņa pirmā doma bija — Meredita brauc pārāk ātri, un tikai tad viņš aptvēra īstenību. Meredita bija viņu pametusi! Kādu brīdi prāts atteicās tam ticēt. Viņa bija izzagusies no gultas un tumsā aizlavījusies projām! Pusbalsī nikni lādēdamies, Mets aizdedza lampu un uzvilka bikses. Rokas sānos iespiedis, viņš stīvi blenza tukšajā gultā un jutās kā zibens ķerts. Viņš nespēja noticēt, ka Meredita aizbēgusi, it kā viņi būtu izdarījuši kaut ko tādu, par ko viņai dienas gaismā būtu jākaunas.

Tad viņš pamanīja uz naktsgaldiņa zīmīti. Tā bija uzrakstīta uz tādas pašas dzeltenas lapas, uz kādas Meredita bija rakstījusi savas piezīmes, gatavodamās viceprezidentu sanāksmei. Viņš paķēra zīmīti, cerēdams, ka viņa gluži vienkārši būs aizbraukusi pameklēt kādu pārtikas veikalu vai ko tamlīdzīgu.

Zīmītē bija rakstīts: «Met, tas, kas notika šopēcpusdien, nedrīkstēja notikt. Tas bija nepareizi — domāju, saprast to var, bet tomēr tas bija briesmīgi nepareizi. Mums abiem ir katram sava dzīve un nākotnes plāni, un cilvēki, kuri mūs mīl un mums uzticas. Ar savu šīsdienas rīcību mēs viņus nodevām. Man kauns par to. Tomēr šo nedēļas nogali es nekad neaizmirsīšu, tā bija kaut kas skaists un īpašs. Paldies par to!»

Neticēdams savām acīm, Mets nikni vērās papīrā un jutās tik nejēdzīgi, tik muļķīgi... it kā būtu izvarots. Nē, nevis izvarots, bet izmantots kā tāds maksas ērzelis, kuru viņa var paņemt savā gultā, kad vēlas kaut kā «īpaši» pavadīt laiku, un pēc tam padzen kā nenozīmīgu algādzi, jo kaunas par savu tuvību ar viņu.

Visos šajos gados viņa nebija mainījusies ne par matu! Viņa joprojām bija samaitāta egoiste, tik pārliecināta par savu pārākumu, ka viņai pat prātā nevarēja ienākt, ka varbūt — tikai varbūt — vajadzētu rēķināties arī ar kādu, kas nāk no mazāk privileģētas šķiras. Nē, viņa nemaz nebija mainījusies, viņa joprojām bija gļēvule, joprojām...

Mets aprāvās pusdomā, brīnīdamies, kā gan dusmas spējušas padzīt no atmiņas visu, ko viņš nesen bija uzzinājis. Viņa pēdējie spriedumi balstījās uz vienpadsmit gadu veciem kļūdainiem priekšstatiem. Tas bija ieradums, nevis īstenība. Īstenība bija tā, ko viņš bija uzzinājis šajā istabā — sāpīga un vienlaikus skaista patiesība. Meredita nebija gļēvule, viņa nebija bēgusi no viņa, no grūtniecības, nebija aizbēgusi pat no sava tirāniskā tēva, ar kuru viņai visus šos gadus nācās sadarboties universālveikalā. Toreiz viņai bija tikai astoņpadsmit gadu, un viņa domāja, ka mīl Metu. Atcerējies šo pārsteidzošo atklājumu, Mets pasmaidīja, taču smaids apdzisa, kad viņš iedomājās Mereditu guļam slimnīcā un gaidām viņu. Viņa bija nosūtījusi puķes viņu bērnam un nosaukusi to viņa mātes vārdā par Elizabeti... Kad viņš neatgriezās, Meredita bija savākusi atlikušos savas dzīves gabaliņus un atgriezusies koledžā, gatava pieņemt visu, ko nesīs nākotne. Atcerēdamies, ko viņš pēdējo nedēļu laikā bija teicis un nodarījis Mereditai, Mets sāpēs sarāvās. Ak Dievs,- kā viņai vajadzēja viņu ienīst!

Viņš bija Mereditai draudējis un baidījis viņu... un tomēr, uzzinājusi no Meta tēva patiesību, viņa par spīti sniegputenim bija atbraukusi šurp, lai izstāstītu viņam, kas īstenībā toreiz bija noticis. Viņa bija to darījusi, labi zinādama, ka sastapsies ar brutālu naidīgumu.

Atspiedies pret kājgali, Mets skatījās uz gultu un ar lepnumu nodomāja, ka viņa sieva neizvairās no tādām situācijām, kādās lielākā daļa cilvēku ņemtu kājas pār pleciem.

Bet šovakar viņa bija aizbēgusi no viņa.

Mets brīnījās, kas gan licis Mereditai mukt kā izbiedētam trusītim, kad pirmo reizi šo dienu laikā starp viņiem bija radusies pilnīga saskaņa.

Atbildi meklējot, Mets ātri pārdomāja pēdējo divu dienu notikumus. Viņš atcerējās, kā Meredita pastiepa viņam pretī roku, lūgdama pamieru, un kā viņa vēroja abu rokas satiekamies — it kā viņai šis brīdis būtu dziļi nozīmīgs. Pieskaroties pie viņas rokas, viņš bija jutis, ka tā dreb. Viņš atcerējās, kā mirdzēja viņas zilganzaļās acis, kad viņa smaidīdama teica: «Es nolēmu, ka rīkošos tāpat kā tu, kad būšu izaugusi liela.» Bet vislabāk viņš atcerējās to, kā viņa raudāja viņa rokās, stāstīdama par viņu bērnu... kā viņa apskāva viņu un pievilka sev klāt tikpat dabiski, kā pēc tam to darīja šajā gultā... kā viņa tīksmē vaidēja, gulēdama zem viņa, iecirtuši nagus viņam mugurā, kā viņas ķermenis pakļāvās viņam tikpat satriecošā aizrautībā kā toreiz, astoņpadsmit gadu vecumā.

Mets lēnām izslējās taisni. Viņš bija atradis visticamāko atbildi. Acīmredzot Meredita šovakar bija aizbēgusi tāpēc, ka viss notikušais bija viņu satricinājis tāpat kā Metu. Ja tas tā bija, tad šajā mājā un it īpaši šajā gultā notikušais apdraudēja visus viņas nākotnes plānus, viņas savienību ar Pārķeru un visu pārējo.

Viņa nebija gļēva, bet viņa bija piesardzīga. To Mets bija nopratis no sarunām par universālveikalu. Viņa uzņēmās risku, taču iepriekš visu rūpīgi apsvēra un riskēja tikai tad, ja iespēja zaudēt bija niecīga. Viņa pati to bija atzinusi.

Tādējādi Metam kļuva skaidrs kā diena, ka Meredita nevēlas vēlreiz riskēt ar savu sirdi vai savu nākotni Metjū Fe-rela dēļ, ja var no tā izvairīties. Viņa nebija gatava uzņemties sarežģījumus, kas rastos, ja viņa mīlētu Metu vai atkal saistītos ar viņu. Toreiz, kad viņa to bija darījusi, viņas dzīve bija pārvērtusies par elli. Mets saprata, ka risks visu zaudēt viņa dēļ Mereditai šķita milzīgs, bet ieguvums...

Mets klusi iesmējās — viņai pat sapnī nevarēja ienākt prātā, ko viņa iegūtu. Viņam tikai vajadzēja viņu par to pārliecināt. Lai to izdarītu, bija nepieciešams laiks, un Meredita negribēja viņam dot šo laiku. Kad viņš apdomāja, kā viņa šovakar bija aizbēgusi, viņam gandrīz sāka likties, ka viņa varētu nekavējoties doties uz Rēno vai kādu citu tamlīdzīgu vietu, lai sarautu visas saites ar Metu. Jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk viņam likās, ka Meredita nolēmusi rīkoties tieši tā.

Vēl vairāk pārliecināts viņš bija tikai par divām lietām: par to, ka Mereditai joprojām ir kaut kādas jūtas pret viņu, un par to, ka viņa šā vai tā būs viņa sieva. Lai to panāktu, Mets tagad bija gatavs apgriezt pasauli ar kājām gaisā, viņš bija gatavs pat uz visiem laikiem atteikties no gandarījuma, kādu gūtu, ja uzmeklētu viņas nelietīgo tēvu un padarītu Mereditu par bāreni. Ticis līdz šai domai, Mets pēkšņi sastinga šausmās: ceļi, pa kuriem Meredita brauks mājās, vietām varēja būt slideni, diezin vai viņa pašlaik spēja tā īsti koncentrēties.

Viņš pagriezās un aizsteidzās uz savu istabu, izņēma no portfeļa telefonu un piezvanīja trim cilvēkiem. Pirmais no tiem bija jaunais Edmuntonas policijas priekšnieks. Mets lūdza, lai viņš norīko patruļu, kas pie ceļa pārvada sagaidītu melnu BMW, neuzkrītoši pavadītu to līdz Čikāgai un pārliecinātos, ka mašīnas vadītājs sveiks un vesels nokļuvis mājās. Policijas šefs uz vietas bija gatavs izpildīt šo neparasto lūgumu, jo Metjū Ferels bija ziedojis lielu naudas summu viņa priekšvēlēšanu kampaņai.

Nākamais zvans bija uz firmas «Pīrsons un Levinsons» vecākā partnera Deivida Levinsona dzīvokli. Mets lūdza, lai nākamajā rītā precīzi astoņos Levinsons Pīrsona pavadībā ierodas Meta kabinetā. Levinsons uz vietas bija gatavs paklausīt. Katru gadu Metjū Ferels šiem advokātiem izmaksāja divsimt piecdesmit tūkstošu dolāru lieluw iepriekšēju honorāru, lai tie sniegtu viņam visus iespējamos juridiskos pakalpojumus jebkurā laikā un jebkurā vietā.

Pēdējais, kam Mets piezvanīja, bija Džo O’Hara. Mets lika, lai Džo nekavējoties brauc viņam pakaļ uz fermu.

Džo O’Hara tūlīt nepiekrita. Mets Ferels maksāja milzu naudu, lai Džo vienmēr būtu viņam pa rokai, taču Džo uzskatīja sevi arī par Meta aizstāvi un draugu. Viņam nelikās, ka viņš rīkotos Meta interesēs, sagādājot viņam iespēju bēgt no fermas gadījumā, ja Meredita vēlētos, lai viņš tur paliek. Džo nevis piekrita tūlīt doties ceļā, bet apvaicājās: — Vai starp tevi un tavu sievu viss ir nokārtots?

Šāda nepieredzēta nepakļaušanās viņa pavēlēm Metu saniknoja.

— Ne gluži, — viņš nepacietīgi atteica.

— Vai tava sieva vēl ir tur?

— Viņa jau aizbrauca.

— Tātad tu ļāvi viņai aizbraukt, ek, Met?

O’Haras balsī ieskanējs skumjas. Mets pārstāja dusmoties par izprašņāšanu un vēl lieku reizi pārliecinājās par sava šofera uzticīgo pieķeršanos.

— Dzīšos viņai pakaļ. Tagad drāzies šurp, O’Hara! — viņš pasmaidīdams sacīja.

— Jau braucu!

Nolicis telefonu, Mets ilgi raudzījās pa logu un izplānoja savu nākamās dienas stratēģiju.

39. nodaļa

— Labrīt! — Filisa sveicināja. Viņas piere saraucās izbrīnā, jo šajā pirmdienas rītā Meredita ieradās darbā ar divu stundu nokavēšanos un pagāja garām viņas galdam, pat neapsveicinādamās. — Vai kaut kas noticis? — sekretāre jautāja. Viņa piecēlās no sava jaunā galda, kas atradās prezidenta kabineta priekštelpā, un devās līdzi Mereditai. Mis Polija, kas divdesmit gadu strādāja par Filipa Benkrofta sekretāri, sava šefa prombūtnes laikā bija izlēmusi doties sen pelnītā atvaļinājumā.

Meredita apsēdās pie rakstāmgalda, atspiedās pret to ar elkoņiem un sāka masēt deniņus. Daudz kas bija noticis.

— Nē, nekas nav noticis. Man drusciņ sāp galva. Vai man kāds ir zvanījis?

— Vesels bars, — Filisa atteica. — Es ienesīšu sarakstu un arī kafiju. Izskatās, ka tā jums varētu noderēt.

Meredita noskatījās viņai pakaļ, tad atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa jutās tā, it kā kopš piektdienas, kad atstāja šo kabinetu, būtu novecojusi par simt gadiem. Viņa bija pavadījusi visvētraināko nedēļas nogali savā mūžā, bez tam zaudējusi pašcieņu, likdamās gultā ar Metu, piekrāpusi savu līgavaini un uzlikusi kroni visam, aizbēgdama un atstādama Metam zīmīti. Visu mājupceļu viņa bija mocījusies vainas apziņā un kaunā. Lielisks nobeigums šim piedzīvojumam bija tas, ka viņai sekoja kāds vājprātīgs Indiānas štata patruļnieks, kurš palēnināja savas mašīnas ātrumu katru reizi, kad to darīja viņa, reizē ar viņu apstājās pie benzīntanka, pēc tam turējās viņas mašīnai aizmugurē un nozuda tikai pāris kvartālu attālumā no viņas dzīvokļa. Kad Meredita beidzot nokļuva mājās, tad bija spējīga just vienīgi vainas apziņu, kaunu un bailes ... un tas tā bija vēl pirms tam, kad viņa sāka klausīties ierakstus automātiskajā atbildētājā un dzirdēja, ko saka Pārķers.

Viņš bija zvanījis piektdienas vakarā, lai pateiktu, ka ilgojas pēc viņas un vēlas dzirdēt viņas balsi. Sestdien no rīta viņš bija mazliet izbrīnīts, kāpēc Meredita nav viņam piezvanījusi. Sestdienas vakarā viņš bija noraizējies par viņas klusēšanu un apjautājās, vai viņas tēvs ceļojuma laikā neesot saslimis. Svētdien no rīta viņš teica, ka ir uztraucies un zvanīs Lizai. Diemžēl Liza laikam bija viņam paskaidrojusi, ka Meredita piektdienas vakarā devusies pie Meta, lai atklātu viņam patiesību un ieviestu skaidrību visās lietās. Pārķēra svētdienas vakara zvans bija nikns un aizvainots. «Nolādēts, piezvani man!» viņš bija teicis. «Gribētu ticēt, ka tev bijis kāds svarīgs iemesls pavadīt nedēļas nogali kopā ar Ferelu, ja tu to esi darījusi, taču man vajadzīgi paskaidrojumi.» Šo viņa runas daļu Meredita vēl varēja pārciest, taču nākamie vārdi, kas bija samulsuma un maiguma pilni, viņu sāpināja. «Mīļā, kur tu īsti esi? Es zinu, ka tu neesi pie Ferela. Piedod, ka tā teicu, es iztēlojos visādas muļķības. Vai viņš piekrita laulības šķiršanai? Vai viņš tevi ir noslepkavojis? Esmu ļoti uztraucies par tevi.»

Meredita aizvēra acis un centās tikt vaļā no sajūtas, ka viņai uzglūn ļauns liktenis, jo vajadzēja sākt darbu. Metam atstātā zīmīte bija gļēvuma un bērnišķības izpausme. Meredita pati vairs nesaprata, kāpēc nebija palikusi fermā līdz tam brīdim, kad Mets pamostos un viņa kā nobriedis pieaudzis cilvēks varētu atvadīties no viņa. Katru reizi, kad viņai bija darīšana ar Metjū Ferelu, viņa runāja un rīkojās tā, kā nekad nebūtu rīkojusies parastos apstākļos. Viņas izdarības bija muļķīgas, nepareizas un bīstamas. Nepilnu četrdesmit astoņu stundu laikā viņa bija zaudējusi sirdsapziņu un aizmirsusi visu, kas viņai bija svarīgs, — pieklājīgu uzvedību un principus. Viņa bija pārgulējusi ar vīrieti, kuru nemīlēja, un piekrāpusi Pārķeru. Tagad viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi.

Viņa domāja par to, kā bija izturējusies Meta gultā, un koši pietvīka. Astoņpadsmit gadu vecumā viņa bija jutusi gandrīz vai godbijību pret Metu, jo viņš zināja visas īstās vietas, kurām pieskarties, visus īstos vārdus, ko iečukstēt viņai ausī, lai izraisītu viņā kaismīgu, bezpalīdzīgu iekāri. Viņai bija kauns, ka divdesmit deviņu gadu vecumā viņa atklājusi, ka ari tagad Mets spēj to izdarīt. Vakar viņa patiesībā bija lūgusies, lai viņš sniedz viņai orgasmu... viņa, kas gultā ar savu līgavaini jutās tik tikla.

Meredita aprāva savu domu gaitu. Šādas apsūdzības, šādas domas nebija godīgas ne attiecībā uz viņu, ne uz Metu. Tas, ko viņa vakar izstāstīja, bija Metu dziļi satriecis. Viņi bija mīlējušies, lai... lai mierinātu viens otru. Viņš nebija vienkārši izmantojis izdevību pārgulēt ar viņu. Vismaz tobrīd viņai nebija licies, ka tā varētu būt.

Meredita satrūkās: viņa atkal bija pievērsusi savas domas gluži nesvarīgām lietām. Nebija nekādas jēgas sēdēt, pūlēties novaldīt asaras, just nožēlu un kā apsēstai prātot par tādām muļķībām kā Meta seksuālā pieredze. Viņai vajadzēja darboties, uzsākt kaut ko, lai izkliedētu dīvainās, vārdā nenosaucamās bailes, kas viņu bija sākušas mocīt kopš tā brīža, kad viņa atstāja Meta gultu. Pulksten četros no rīta viņa bija nonākusi pie noteiktiem secinājumiem un pieņēmusi lēmumu. Tagad viņai vajadzēja izbeigt neauglīgu prātošanu un īstenot savu lēmumu.

— Man bija jāgaida, kamēr uzvārījās ūdens, — Filisa ienākdama sacīja. Vienā rokā viņai bija kūpoša krūze, otrā — žūksnītis sārtu piezīmju lapiņu. — Te ir jūsu telefona sarunas. Neaizmirstiet, ka šodien vienpadsmitos esat ieplānojusi administrācijas sanāksmi.

Meredita centās neizrādīt, cik nogurusi un nelaimīga jūtas.

— Labi, paldies. Vai jūs nevarētu man sazvanīt Stjuartu Vitmoru? Un vēl — mēģiniet sazvanīt Pārķeru viņa Ženēvas viesnīcā! Ja viņa nav numurā, atstājiet ziņu!

— Ko lai daru vispirms? — Filisa ierastajā jautrajā darbīgumā jautāja.

— Zvaniet Stjuartam Vitmoram! — Meredita sacīja. Viņai vajadzēja par savu lēmumu vispirms izstāstīt Stjuartam. Pēc tam viņa runās ar Pārķeru un mēģinās visu izskaidrot. «Izskaidrot?» viņa bēdīgi nodomāja.

Lai atgaiņātu nomācošās domas, viņa sāka šķirstīt piezīmju lapiņas. Kad viņa ieraudzīja piekto lapiņu, sirds sāka dauzīties. Uz tās bija rakstīts, ka pulksten deviņos un desmit minūtēs zvanījis misters Metjū Ferels.

Iespindzējās iekšējo sakaru iekārtas signāls un pievērsa Mereditas uzmanību telefonam. Viņa redzēja, ka iedegušies un mirgo abu viņas līniju taustiņi.

— Pirmā līnija — misters Vitmors, — Filisa ziņoja mikrofonā, — otrā — Metjū Ferels. Viņš apgalvo, ka saruna esot steidzama.

Mereditas pulss sāka sist divreiz ātrāk nekā parasti.

— Filis, — viņa aizžņaugtā balsī teica, — es nevēlos runāt ar Metjū Ferelu. Lūdzu, pasakiet viņam, ka no šī brīža mēs sazināsimies tikai ar mūsu advokātu starpniecību! Un vēl pasakiet, ka es uz pāris nedēļām aizbraucu no pilsētas! Runājiet laipni, bet ļoti stingri, — viņa nervozi piebilda.

— Sapratu.

Meredita trīcošām rokām nolika klausuli un redzeja, ka otrās līnijas taustiņa gaismiņa pārstāja mirgot. Filisa nodeva Metam paziņojumu. Meredita jau pastiepa roku uz telefona pusi, nolēmusi, ka galu galā varētu parunāt ar viņu un noskaidrot, ko viņš vēlas, tad atrāva roku atpakaļ. Nē, nevajag runāt! Tam nav jēgas. Tiklīdz Stjuarts būs pateicis, uz kurieni jābrauc, lai ātri noformētu likumīgu šķiršanos, Meta vēlmes vairs nebūs svarīgas. Agri no rīta viņa bija izdomājusi, ka Rēno variants vai kaut kas tamlīdzīgs būtu vislabākais atrisinājums. Tagad viņi ar Metu vairs nebija ienaidnieki, un viņa zināja, ka Mets nerīkosies ta, kā bija draudējis toreiz mašīnā pēc pusdienām. Tas viss jau bija pagātnē.

Taustiņš nodzisa. Meredita nespēja palikt neziņā. Viņa iesauca Filisu un jautāja:

— Ko viņš teica?

Filisa bija izbrīnījusies par Mereditas nemierīgo izturēšanos.

— Viņš teica, ka visu ļoti labi saprotot.

— Un vairāk neko?

— Tad viņš vaicāja, vai jūsu ceļojums esot neplānots, un es atbildēju, ka tas tiešām nav iepriekš ieplānots. Vai pareizi?

— Nezinu, — Meredita bezpalīdzīgi atbildēja. — Vai viņš kaut ko teica, kad jūs sacījāt, ka pēkšņi esmu izlēmusi aizbraukt?

— Ne gluži.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Viņš smējās, bet ne skaļi. Domāju, to varētu saukt par iespurgšanos — tā bija tāda dobja, zema skaņa. Tad viņš man pateicās un atvadījās.

Diez kāpēc Meta izturēšanās lika Mereditai justies gaužām neomulīgi.

— Vai jūs vēl ko gribējāt teikt? — viņa jautāja, kad Filisa joprojām kavējās pie sliekšņa.

— Es tikai domāju, — sekretāre kaunīgi ierunājās, — es gribēju teikt, vai jūs domājat, ka viņš patiešām ir ticies ar Mišelu Feiferi un Megu Raienu, vai arī kinožur-nālisti to izzīduši no pirksta?

— Esmu pārliecināta, ka tā ir taisnība, — Meredita atbildēja, savilkusi vienaldzīgu seju un cenzdamās runāt tā, lai arī balss skanētu tikpat vienaldzīgi.

Filisa pamāja ar galvu un paskatījās uz telefona pusi.

— Vai jūs neesat aizmirsusi, ka Stjuarts Vitmors joprojām gaida pie telefona?

Meredita izbijusies paķēra klausuli un lūdza, lai Filisa aizver durvis.

— Stjuart, piedod, ka liku tev gaidīt, — viņa sacīja un nervozi atmeta matus no pieres. — Man šorīt neiet lāgā.

— Pateicoties tev, man šis rīts ir brīnumains, — Stjuarts atbildēja.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— To, ka Ferela advokāti pēkšņi vēlas sākt sarunas. Šorīt pusdesmitos man piezvanīja Deivids Levinsons un vai kusa aiz laipnības. Gandrīz bija jādomā, ka šis augstprātīgais bastards brīvdienās gremdējies reliģiskās pārdomās.

— Ko tieši viņš teica? — Mereditas nemiers auga augumā.

— Nu, vispirms viņš varen svētulīgā tonī nolasīja man lekciju par to, ka laulība, it īpaši divu katoļu laulība, esot svēta, — Stjuarts smiedamies stāstīja. — Levinsons ir ortodoksāls jūdaisma piekritējs, viņam ir ceturtā sieva un sestā mīļākā! Kungs Jēzus, es tiešām nespēju noticēt savām ausīm!

— Un ko tu uz to atbildēji?

— Es viņam teicu, ka neticu savām ausīm, — Stjuarts sacīja. Viņš juta, ka Meredita patlaban nespēj uztvert šīs lietas komisko pusi, un jau nopietnāk turpināja: — Labi, lai nu paliek! Levinsons man pastāstīja, ka viņa klients esot ar mieru piekrist laulības šķiršanai. Tas man šķiet dīvaini, un dīvainības mani allaž padara nervozu.

— Tas nemaz nav tik dīvaini, — Meredita mierīgi at

bildēja, cenzdamās atgaiņāt sāpīgo un neloģisko domu, ka tagad, kad viņa pārgulējusi ar Metu, viņš aizvainojoši drīz gatavs no viņas atteikties. Viņš vienkārši rīkojās

godprātīgi un gribēja nekavējoties izbeigt visas nesaskaņas. — Šajā nedēļas nogalē es tikos ar Metu un mes

visu pārrunājām.

— Ko jūs pārrunājāt? — Kad viņa vilcinājās ar atbildi, Stjuarts teica: — Neko neslēp no sava advokāta. Tas, ka Levinsons pēkšņi tā kāro ar mums tikties, man liekas trauksmes zvans. Es jūtu, ka tur ir kādas lamatas.

Meredita saprata, ka noslēpt no Stjuarta nedēļas nogales notikumus nebūtu ne prātīgi, ne arī godīgi, tāpēc izstāstīja visu, kas bija noticis — sākot ar atklājumu, ka

Mets nopircis Hjūstonas zemesgabalu, un beidzot ar vētraino tikšanos ar Meta tēvu.

— Kad es ierados fermā, Mets bija pārāk slims, lai

uzklausītu mani, — viņa turpināja, — bet vakar es viņam izstāstīju, ko mans tēvs izdarījis, un viņš man noticēja. — Viņa neteica Stjuartam, ka mīlējusies ar Metu. Tas nebija jāzina nevienam, izņemot varbūt Pārķeru.

Kad Meredita bija beigusi, Stjuarts klusēja tik ilgi, ka viņa sāka baidīties, vai viņš nav nojautis patiesību.

— Ferelam ir vairāk savaldības nekā man. Es būtu nošāvis tavu tēvu, — viņš beidzot sacīja.

Meredita, kurai pēc tēva atgriešanās no ceļojuma stāvēja priekšā izskaidrošanās sakarā ar viņa nodevīgo rīcību, palaida šo piezīmi gar ausīm.

— Katrā gadījumā, — viņa ierunājās, — tagad tu saproti, kāpēc Mets nolēmis sadarboties.

— Viņš ir nolēmis ne tikai sadarboties, — Stjuarts sausi noteica. — Saskaņā ar Levinsona teikto, Ferels ir dziļi norūpējies par tavu labklājību. Viņš vēlas noformēt uz tava vārda naudas dāvinājuma aktu. Viņš arī piedāvā tev ar ļoti izdevīgiem noteikumiem pārdot Hjūstonas zemesgabalu, kaut gan tobrīd man nebija ne jausmas, par kādu zemi Levinsons runā.

— Es negribu nekādu dāvinājumu, un man tas arī nepienākas, — Meredita stingri sacīja. — Ja Mets grib pārdot mums Hjūstonas zemi, tad tas ir lieliski, taču tikties ar viņa advokātiem nav nekādas vajadzības. Esmu nolēmusi tūlīt pat lidot uz Rēno vai kādu citu līdzīgu vietu un noformēt šķiršanos. Tādēļ jau es tev zvanīju — gribēju pajautāt, uz kurieni man jādodas, lai tas būtu ātri un likumīgi.

— Tas tev neizdosies, — Stjuarts strupi atteica. — Ja' tu mēģināsi to darīt, tad Ferela piedāvājums tiks atsaukts.

— Kāpēc tu tā saki? — Meredita iesaucās. Viņai likās, ka iekļuvusi neredzamās lamatās.

— Tāpēc, ka Levinsons to pateica skaidri un gaiši. Viņa klients vēlas šo lietu vai nu nokārtot pienācīgā veidā un līdz galam, vai arī nekārtot nemaz. Ja tu atteiksies rīt ar viņu tikties vai mēģināsi uz savu roku ātri noformēt šķiršanos, tad Ferela piedāvājums attiecībā uz Hjūstonas zemes pārdošanu tiks atsaukts uz visiem laikiem. Levinsons paziņoja, ka šādu rīcību no tavas puses klients uzskatīšot par viņa labās gribas noraidīšanu. Traks var palikt, — Stjuarts ironiski turpināja, — kad padomā, ka Ferelam piedēvētā aukstasinīgā nežēlība ir tikai maska, kas slēpj viņa jūtīgo sirdi, vai ne?

Meredita atslīga krēslā. Viņas uzmanību uz brīdi novērsa viceprezidenti, kuri gar viņas kabinetu devās uz blakusesošo apspriežu telpu.

— Nezinu, ko lai domā, — viņa atzinās. — Es tik ilgi esmu domājusi sliktu par Metu, ka nezinu, kāds viņš ir īstenībā.

— Rīt pulksten četros pēcpusdienā mēs to uzzināsim, — Stjuarts priecīgi paziņoja. — Ferels grib savā kabinetā apspriesties ar saviem advokātiem, mani un arī tevi personiski. Man norunāta kāda tikšanās, bet es varu to atcelt. Vai mēs satiksimies pie Ferela, vai arī tu labāk gribētu, lai atbraucu tev pakaļ?

— Nē! Es negribu nekādas apspriedes. Tu vari mani pārstāvēt.

— Nekā. Tev tur jābūt. Levinsons teica, ka viņa klients esot nelokāms attiecībā uz laiku, vietu un klātesošajiem. Nelokāmība ir dīvaina īpašība tik labsirdīgam un augstsirdīgam cilvēkam, par kādu Ferelu grib iztaisīt viņa advokāti.

Meredita pavērās pulkstenī. Tūlīt vajadzēja sākties sanāksmei. Viņai negribējās atteikties no Hjūstonas zemesgabala, ja Mets bija ar mieru to viņai pārdot, un gluži tāpat negribējās pārciest emocionālo stresu, ko izraisītu tikšanās ar Metu aci pret aci.

— Pat tad, ja tu Rēno izšķirtu savu laulību, — Stjuarts atgādināja, jo viņa neteica ne vārda, — pēc atgriešanās tev tik un tā nāktos nodarboties ar īpašuma problēmu. Vienpadsmit gados jūsu īpašuma tiesības ir tā samudžinājušās, ka to atšķetināšana būs vienkārša vienīgi tad, ja Ferels izrādīs labu gribu, bet vilksies gadiem ilgi, ja viņš to neizrādīs.

— Ak Dievs, cik nepatīkami... — Meredita vārgi noteica. — Labi, tiksimies rīt pulksten četros «Interkorpa» vestibilā. Man negribētos vienai ierasties Ferela kabinetā.

— Saprotu, — Stjuarts laipni atteica. — Tiksimies rīt! Līdz tam centies par to nedomāt.

Apsēdusies apspriežu galda galā, Meredita no visas sirds pūlējās ievērot šo padomu.

— Labrīt! — viņa teica un māksloti mundri pasmaidīja.

— Mark, vai jūs negribētu runāt pirmais? Vai drošības dienestam ir kādi sarežģījumi, par kuriem jūs gribētu ziņot?

— Viens pamatīgs sarežģījums ir gan, — Marks atbildēja. — Pirms piecām minūtēm Ņūorleānas veikals saņē-

ma brīdinājumu, ka tajā atrodas spridzeklis. Patlaban tiek evakuēti cilvēki un gaidīta sapieru brigāde.

Pie galda sēdošie saspringa uzmanībā.

— Kāpēc tas netika paziņots man? — Meredita noprasīja.

— Abas jūsu telefona līnijas bija aizņemtas, tāpēc veikala vadītājs saskaņā ar instrukciju zvanīja man.

— Man ir arī tiešā telefona līnija.

— Es zinu, un arī Maikelsons to zina. Diemžēl viņš bija kritis panikā un nevarēja atrast numuru.

Pussešos vakarā pēc mokošas nervozēšanas un bezpalīdzīgas gaidīšanas Meredita beidzot pa telefonu saņēma karsti ilgoto ziņu: Ņūorleānas Spridzināšanas un ļaunprātīgas dedzināšanas apkarošanas brigāde spridzekli veikalā nebija atradusi un bija devusi atļauju novākt ap veikalu uzstādītās barjeras. Tā bija laba ziņa. Slikta ziņa bija tāda, ka visrosīgākās tirdzniecības sezonas laikā veikals bija zaudējis veselas dienas ienākumus.

Aiz noguruma un atvieglojuma sajūtas gluži šļaugana, Meredita paziņoja jaunumus Markam Breidenam, tad salika portfelī darbam nepieciešamos papīrus un devās mājup. Pārķers vēl nebija piezvanījis, taču Meredita zināja, ka viņš zvanīs, tiklīdz saņems viņas ziņu.

Pārnākusi mājās, Meredita nometa mēteli, cimdus un portfeli uz krēsla un piegāja pie automātiskā atbildētāja, lai apskatītos, vai nav zvanījis Pārķers, taču sarkanā signāllampiņa nedega. Līdzās telefonam stāvēja misis Elisas zīmīte, kas vēstīja, ka viņa šodien iepirkusi visu vajadzīgo, jo trešdien no rīta viņai sarunāta vizīte pie ārsta.

Pārķēra klusēšana sāka Mereditu uztraukt. Iedama uz guļamistabu, viņa jau iztēlojās, ka Pārķers atrodas kādā Šveices slimnīcā vai, vēl ļaunāk, remdē sirdssāpes kopā ar jaunu sievieti kādā Ženēvas naktsklubā... «Beidz! Beidz par to domāt!» viņa sevi aprāja. Pietika viņai pabūt Metjū Ferela tuvumā, lai sāktu gaidīt visas iespējamās nelaimes. Tas bija muļķīgi, bet, ņemot vērā viņas pagātnes pieredzi, gluži saprotami.

Meredita noskalojās dušā un patlaban ģērbās, kad pie durvīm kāds klauvēja. Lai kas tas būtu, šim cilvēkam noteikti bija atslēga apakšstāva durvju atvēršanai, un tas nozīmēja, ka nācējs bija misis Elisa, jo Pārķers atradās Šveicē.

— Misis Elisa, vai jūs kaut ko aizmirsāt? — viņa jautāja, atvērdama durvis, un sastinga izbrīnā, jo ieraudzīja drūmo Pārķēra seju.

— Es domāju, ka tu būsi kaut ko aizmirsusi, — viņš īgni sacīja, — piemēram, to, ka tev ir līgavainis.

Meredita juta sirdsapziņas pārmetumus par to, ka Pārķeram nācies priekšlaikus atgriezties mājās. Viņa metās viņam klāt un pamanīja, ka Pārķers vilcinās viņu apskaut.

— Es neesmu to aizmirsusi, — viņa teica un noskūpstīja Pārķeru uz vaiga. — Man tik ļoti žēl! — viņa izdvesa, ievezdama Pārķeru iekšā. Meredita gaidīja, ka viņš novilks mēteli, taču Pārķers tikai stāvēja un aizdomu pilns raudzījās viņā.

— Kā tev ir žēl, Meredit? — viņš beidzot vaicāja.

— Man žēl, ka, raizēdamies par mani, tu esi uzskatījis par vajadzīgu atstāt konferenci un lidot uz mājām. Vai tu šorīt viesnīcā nesaņēmi manu ziņu? Pusvienpadsmitos pēc mūsu laika es tev zvanīju.

Sastingusī izteiksme Pārķēra sejā pēc šiem vārdiem pagaisa, taču viņš joprojām izskatījās dīvaini nospiests. Meredita viņu tādu redzēja pirmo reizi mūžā.

— Nē, nesaņēmu. Es gribētu ko iedzert, — novilkdams mēteli, viņš teica. — Vienalga ko, tikai labi stipru.

Meredita piekrītoši pamāja. Viņa redzēja, ka sasprindzinājums un nogurums ievilkuši dziļas grumbas Pārķēra glītajā sejā.

— Es nespēju noticēt, ka tu esi atlidojis mājās tāpēc, ka nevarēji mani sazvanīt.

— Tas ir viens no diviem iemesliem, kāpēc es atgriezos.

Meredita piešķieba galvu pie pleca.

— Kāds ir otrs iemesls?

— Vakar vakarā Ženēvā uzzināju, ka rīt Mortons Saimonsons izsludināšot savu bankrotu.

Meredita nespēja aptvert, kāpēc viņam vajadzējis atgriezties mājās, ja kāds krāsu fabrikants taisās bankrotēt, un viņa to pateica Pārķeram.

— Mūsu banka viņam ir aizdevusi vairāk nekā miljonu dolāru, — Pārķers paskaidroja. — Ja viņš noies dibenā, mēs zaudēsim lielāko daļu no šīs naudas. Tā kā man likās, ka es drīz zaudēšu arī savu līgavu, es nolēmu atgriezties mājās un mēģināt izglābt vai nu mūsu saderināšanos, vai naudu, vai arī abus divus.

Kaut arī viņš centās jokot, Meredita tagad saprata, cik nopietna problēma ir Mortona Saimonsona bankrots, un jutās nelaimīga, ka Pārķeru satraukusi.

— Tu nekad nezaudēsi savu līgavu, — viņa teica, un viņas balsī ieskanējās sāpes.

— Kāpēc tu man nezvanīji un neatbildēji uz maniem zvaniem? Kur tu biji? Kas notiek ar Ferelu? Liza man izstāstīja, ko tu esi uzzinājusi no Ferela tēva. Viņa teica, ka tu piektdienas vakarā devusies uz Indiānu, lai izstāstītu Ferelam patiesību un panāktu, ka viņš piekrīt laulības šķiršanai.

— Es viņam izstāstīju patiesību, — Meredita maigi sacīja un pasniedza Pārķeram dzeramo, — un viņš piekrīt laulības šķiršanai. Rīt mēs ar Stjuartu Vitmoru tiksimies ar Metu un viņa advokātiem.

Pārķers klusēdams vēroja Mereditu, tad uzdeva jautājumu, kuru viņa jau gaidīja un no kura baidījās.

— Vai tu pie viņa pavadīji abas brīvās dienas?

— Jā. Viņš... viņš bija pārāk slims, lai mani uzklausītu piektdienas vakarā. — Meredita pēkšņi atcerējās, ka Pārķers nezina, ka Mets nopircis Hjūstonas zemesgabalu, lai atriebtos par pārzonēšanas lūguma noraidīšanu, un viņam to pastāstīja. Viņa arī paskaidroja, kāpēc uzskatījusi par nepieciešamu vispirms panākt Meta piekrišanu pamieram un tikai pēc tam izstāstīt par savu spontāno abortu. Beigusi stāstīt, viņa, acis nodūrusi, skatījās uz savām rokām, juzdamās vainīga par to, ko bija Pārķeram noklusējusi. Viņa nespēja izlemt, vai atzīšanās būtu egoistiska atbrīvošanās no nospiedoša smaguma, vai arī tā būtu uzskatāma par morāli un ētiski korektu rīcību. Ja pareizs būtu pēdējais pieņēmums, tad patlaban gan nebija īstais brīdis Pārķeram to stāstīt, kad viņš jau bija saņēmis tādu triecienu sakarā ar Mortonu Saimonsonu.

— Svētdien Ferels droši vien pārskaitās, kad uzzināja, kā tavs tēvs viņu piemuļķojis, — Pārķers ierunājās.

— Nē, — Meredita atbildēja, atcerēdamās skumju un nožēlas izteiksmi Meta sejā. — Varbūt tagad viņš ir nikns uz manu tēvu, bet svētdien viņš tāds nebija. Es sāku raudāt, kad stāstīju viņam par Elizabetes bērēm, un man likās, ka Mets visiem spēkiem centās novaldīt asaras. Tas nebija tāds brīdis, kad varētu dusmoties.

Pārķers viņas acīs izlasīja vainas apziņu par to, kas notika pēc tam.

— Jā, es domāju gan, ka tas nebija īstais brīdis dusmoties, — Pārķers piekrita. Viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, atbalstījis rokas uz ceļiem, un vēroja Mereditu. Tad viņš atrāva skatienu no viņas sejas, sakoda zobus un sāka virpināt glāzi starp plaukstām. Klusuma brīdis ieilga, un Meredita saprata, ka Pārķers uzminējis patiesību.

— Pārķer, — viņa nedroši ieminējās, būdama gatava atzīties, — ja tu vēlies jautāt, vai mēs ar Metu...

— Meredit, nestāsti man, ka tu likies gultā ar viņu! — Pārķers brīdināja. — Ja tev tas vajadzīgs, tad samelo un liec man noticēt saviem meliem, bet nesaki, ka esi ar viņu gulējusi. Es to nevarētu izturēt.

Viņš jau bija notiesājis viņu un paziņojis savu spriedumu. Meredita gribēja tikai pateikt patiesību un panākt, lai Pārķers viņu saprastu un kādu dienu viņai arī piedotu, bet tagad viņa jutās tā, it kā būtu notiesāta visu mūžu pavadīt šķīstītavā. Pārķers brīdi klusēja, laikam tāpēc, lai viņi abi varētu novērst domas no šī temata, un tad nolika glāzi. Viņš apņēma Mereditu ap pleciem, pievilka viņu sev tuvāk, pacēla uz augšu viņas zodu, ielūkojās viņas nogurušajās acīs un pūlējās pasmaidīt.

— No visa tā, ko tu man teici par savu šīrīta sarunu ar Stjuartu, es spriežu, ka Ferels nolēmis izturēties augstsirdīgi.

— Jā, — Meredita piekrita, taču jutās tik nožēlojami, ka smaids iznāca tāds pašķībs.

Pārķers noskūpstīja viņu uz pieres.

— Tādā gadījumā viss drīz būs galā. Rītvakar mēs varēsim uzsaukt tostu par godu tavām sekmīgajām pārrunām par šķiršanos un varbūt pat par godu Hjūstonas zemesgabala iegādei, pēc kura tu tik ļoti kāro. — Tad viņš ierunājās nopietnākā tonī, un Meredita saprata, cik ļoti viņš noraizējies par savas bankas lietām. — Iespējams, ka man nāksies pameklēt tev kādu citu banku, kas finansētu Hjūstonas veikala celšanu un zemesgabala iegādi. Pēdējā pusgada laikā Mortons Saimonsons ir jau trešais mūsu debitors, kurš iesniegs deklarāciju par savu bankrotu. Ja mēs nesaņemam naudu, tad mēs nevaram arī to izsniegt. Vienīgā iepēja ir aizņemties no federālās bankas, bet mēs tai jau esam ļoti daudz parādā.

— Es nezināju, ka jūs esat zaudējuši vēl divus lielus kredītus.

— Ekonomiskais stāvoklis patiesi mani ļoti biedē. Bet nekas, — viņš piebilda, piecēlās, piecēla arī Mereditu kājās un uzmundrinoši uzsmaidīja viņai. — Banka pagaidām vēl turas. Mēs atrodamies daudz labākā stāvoklī nekā daudzi mūsu konkurenti. Vai tu varētu man izdarīt kādu pakalpojumu? — viņš pusnopietni vaicāja.

— Jebkādu, — Meredita bez svārstīšanās atbildēja.

Pārķers pasmaidīja un uz atvadām apskāva Mereditu.

— Vai tu varētu parūpēties, lai «Benkrofts un kompānija» arī turpmāk laikā nokārto savas kredīta saistības ar Reynolds Mercantile Trust?

— Noteikti! — Meredita apsolīja, viņam maigi uzsmaidīdama.

Pārķēra atvadu skūpsts bija ilgs, noguris un maigs. Meredita atbildēja uz šo skūpstu dedzīgāk nekā jebkad agrāk. Kad Pārķers bija aizgājis, viņa apzināti vairījās salīdzināt šo skūpstu ar Meta uzstājīgajiem, aizrautīgajiem skūpstiem. Meta skūpsti piedāvāja kaislību, Pārķēra skūpsti piedāvāja mīlestību.

40. nodaļa

Mets staveja gigantiskas sanāksmju zāles vidu. Viņš bija iespiedis rokas sānos un, acis piemiedzis, kritiski aplūkoja telpu. Pēc pusstundas šeit vajadzēja ierasties Mereditai, un Metam gluži puiciski gribējās par katru cenu nodemonstrēt viņai savus sasniegumus to ārējā izpausmē. Viņš bija ataicinājis uz sanāksmju zāli kādu sekretāri un reģistratori, kuru vārdus līdz šim nebija uzskatījis par vajadzīgu iegaumēt, un gaidīja viņu spriedumu par to, kādu iespaidu atstāj zāles interjers. Viņš bija piezvanījis arī uz Vender-vailda kabinetu un licis pateikt, ka steidzīgi gaida viņu šeit. Vendervailds bija tikai pāris gadus vecāks par Mere-ditu, un viņam bija laba gaume, tā ka viņa vērtējums varēja būt noderīgs.

— Kā jūs, Džoena, domājat? — uzlicis roku uz slēdža, ar kuru varēja regulēt starmešu gaismu pie griestiem, Mets jautāja. — Vai ir par daudz tumšs vai pārāk gaišs?

— Es... man liekas, mister Ferel, ka ir tieši tā, kā vajadzīgs, — Džoena steigšus attrauca. Viņa centās neizrādīt savu pārsteigumu par to, ka arī viņu briesmīgajam darba devējam piemīt tāda cilvēciska vājība kā šaubas, un vēl vairāk par to, ka viņš beidzot papūlējies iegaumēt, kā viņas sauc. Tas, ka misters Ferels prot apburoši smaidīt, nebija īpašs pārsteigums. Viņas bija redzējušas viņu smaidām administratoru sanāksmēs, žurnālos, avīzēs, taču līdz šai dienai neviena sieviete, kas strādāja kompānijā Has-kell Electronics, nevarēja lielīties, ka viņš būtu viņai uzsmaidījis, un Džoena un Velerija tagad loti centās neizrādīt, ka jūtas satrauktas un glaimotas.

Velerija pakāpās atpakaļ, lai novērtētu ziedu kompozīciju apspriežu galda vidū.

— Man šķiet, ka dzīvi ziedi uz apspriežu galda piešķir telpai jauku niansi, — viņa sacīja. — Vai man neparūpēties, lai puķu veikals katru otrdienu atsūta kādu ziedu kompozīciju?

— Kam man tas būtu vajadzīgs? — Mets brīnījās. Viņš bija tā aizņemts ar telpas apgaismojumu, ka uz brīdi piemirsa savu nodomu iedvest abām sievietēm pārliecību, ka viņa pēkšņā interese par kabineta un sanāksmju zāles izskatu ir tīri estētiskas dabas un nekādā veidā nav saistīta ar šodien gaidāmajiem viesiem. Vērodams, kā Džoena novieto uz apspriežu galda viena gala divus tūkstošus dolāru vērtu kristāla ūdenskrūzi un tai pieskaņotas glāzes, viņš teica: — Tās izskatās ļoti jauki.

Kad Džoena atgāja no galda, Mets pārlaida lēnu, kritisku skatienu pār plašo telpu ar sudrabainajiem paklājiem un purpurkrāsas ādas dīvāniem un krēsliem. Kaut gan Meta kabinetā un arī šajā sanāksmju zālē viena

siena bija stiklota un caur to atklājās elpu aizraujošs

skats uz Čikāgu, Mets bija nolēmis aizvilkt ciet gaismu necaurlaidīgos aizkarus. Kad aizkari bija aizvilkti un telpa krēslaina, prožektori jauki izcēla trīsdesmit pēdu garā apspriežu galda blāvo mirdzumu un gaismas stari rotājās uz kristāla trauku skaldnēm. Tāpat kā galds, arī

iekšējās sienas bija apdarinātas ar palisandra paneļiem, un vienā no šīm sienām pusapaļas nišas veida bija izbūvēts bārs. Tā durvis patlaban bija vaļā, un plauktos novietotās kristāla glāzes un karafes ar tūkstoš šķautnēm zaigoja prožektoru gaismā.

Mets joprojām bija neziņā. Ar aizvilktiem aizkariem telpa šķita greznāka un omulīgāka, taču it kā atgādināja

dārgu restorānu.

— Atvilkt vai aizvilkt? — viņš jautāja abām sievietēm un piespieda pogu. Smagās drapērijas aizslīdēja gar stikla sienu, un kļuva redzama Čikāgas panorāma. Varbūt sievietes varēja viņam palīdzēt izdomāt, kā īsti būtu labāk.

— Atvilkt, — teica Džoena.

— Atvilkt, — viņai piebalsoja Velerija.

Diena bija miglaina un debesis apmākušās. Tikšanās ar Mereditu varētu ilgt vismaz stundu, un ap to laiku ārā jau būs tumšs un skats uz pilsētu ļoti efektīgs. — Labāk tomēr aizvilkt, — Mets noteica, piespieda pogu un vēroja aizkarus nosedzam stikla sienu. — Es tos atvilkšu, kad ārā būs tumšs, — viņš izlēma un domās atgriezās pie gaidāmās tikšanās. Viņš labi apzinājās, ka šī noņemšanās ar mazsvarīgām interjera detaļām ir muļķīga. Pat ja Meredita justu cieņu pret kristālu, kura vērtība pārsniedza četrdesmit tūkstošus dolāru, un pārējo viņa mazās karaļvalsts ārišķīgo greznību, pat ja viņa ierastos sirsnīgā, bezrūpīgā un labvēlīgā noskaņojumā, — jā, pat tādā gadījumā drīz pēc pārrunu sākuma viņai vairs nepatiks ne telpa, ne namātevs.

Mets nopūtās, vēlēdamies, kaut gaidāmais cīniņš jau būtu sācies, un vienlaikus baidīdamies no tā. Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka abas sievietes joprojām gaida, vai viņš neizteiks vēl kādu vēlēšanos.

— Paldies jums abām! Jūs man ļoti palīdzējāt, — Mets sacīja, domās atkal pievērsdamies telpas iekārtojumam. Viņš apveltīja abas sievietes ar tik sirsnīgu smaidu, ka viņas jutās beidzot pareizi novērtētas, ievērotas un apbrīnotas. Diemžēl nākamajā mirklī Mets visu sabojāja, apjautādamies sekretārei: — Ja jūs būtu sieviete, vai jums šī telpa liktos pievilcīga?

— Man tā šķiet pievilcīga, — Džoena vēsi atteica, — kaut arī esmu tikai necils robots, mister Ferel.

Tikai pēc brīža Mets aptvēra, cik ledaini skanējusi šī atbilde. Pavēries pār plecu atpakaļ, viņš redzēja, ka abas sievietes iziet pa durvīm un zālē ienāk Elinora Stērna.

— Par ko viņa tā sabozās? — Mets jautāja savai sekretārei, kas, tāpat kā viņš pats, interesējās tikai par darbu, nevis par sabiedrisko dzīvi vai flirtu.

Mis Stērna noraustīja pelēkās korektā piegriezuma žaketes apakšmalu un paņēma aiz auss aizlikto pildspalvu.

— Pieļauju, — viņa teica, neslēpdama savu nepatiku pret otro sekretāri, — ka viņa cerēja, ka jūs viņu uzskatāt par sievieti. Droši vien viņa domāja, ka jūs to pamanījāt jau tajā dienā, kad ieradāties.

— Viņa velti tērē laiku, — Mets sacīja. — Nemaz nerunājot par visu citu, viņa ir mana padotā. Tikai idiots lakstojas ar savām padotajām.

— Varbūt jums vajadzētu apprecēties, — mis Stērna prātīgi ierosināja, šķirstīdama bloknotu un meklēdama pierakstus, kas bija ziņojami Metam. — Manā jaunībā sievietes nemēdza sapņot par precētiem vīriešiem.

Meta sejā iezagās smaids, viņš piemetās uz apspriežu galda malas, un viņam pēkšņi iegribējās dalīties ar kādu savā nesen atklātajā patiesībā.

— Es esmu precējies, — viņš klusi sacīja un gaidīja, ka viņa apstulbs aiz pārsteiguma.

Mis Stērna pāršķīra vēl vienu lappusi un, acis nepacēlusi, noteica: — Apsveicu jūs abus no visas sirds!

— Es runāju nopietni. — Mets sarauca pieri.

— Vai man nodot šo informāciju mis Everijai? — sekretāre vaicāja, saglabādama nesatricināmi kokainu sejas izteiksmi. — Viņa šodien jau divas reizes jums zvanīja.

— Mis Stērna, — Mets nopietni uzrunāja sekretāri un pirmo reizi visā viņu tīri lietišķo attiecību laikā patiesi nožēloja, ka nekad nebija izturējies pret viņu draudzīgāk, — pirms vienpadsmit gadiem es apprecēju Mereditu Ben-kroftu. Šodien viņa ieradīsies šeit.

Sekretāre pavērās viņš pāri metāla briļļu ietvaram.

— Jums šovakar Renaldo restorānā pasūtīts galdiņš. Vai mis Benkrofta piebiedrosies jums ar mis Eiveriju? Vai man piezvanīt un palūgt, lai viņi rezervē trīs, nevis divas vietas?

— Es atsaucu tikšanos ar... — Mets iesāka, tad palika pusvārdā un pavīpsnāja. — Vai jūsu balsī neskanēja nosodījums?

— Noteikti ne, mister Ferel. Jūs jau pašā sākumā noteicāt, ka manos pienākumos neietilpst kritizēt jūsu rīcību. Es atceros, jūs īpaši uzsvērāt, ka jūs neinteresējot mani personiskie uzskati un jums nevajagot, lai es jūsu dzimšanas dienai par godu ceptu torti, jums esot vajadzīgas vienīgi manas iemaņas un mans laiks. Tātad — vai jūs vēlaties, lai es esmu klāt un šīsdienas tikšanos protokolēju?

Mets izbrīnījies aptvēra, ka sen izteiktais norādījums acīmredzot visus šos gadus grauzis mis Stērnas sirdi, un tik tikko apvaldījās, lai nesāktu smieties.

— Protokola rakstīšana ir laba ideja. īpaši precīzi pierakstiet visu, kam mis Benkrofta vai viņas advokāts piekritīs, jo tas viņiem būs stingri jāievēro.

— Labi, — mis Stērna noteica un pagriezās uz iešanu. Meta uzruna viņu apturēja pusceļā.

— Mis Stērna? — Stīvi kā mietu norijusi, viņa pagriezās atpakaļ, gatava pierakstīt priekšnieka pavēles. Mets ķircinoši vaicāja: — Vai jums ir arī vārds?

— Protams — Viņas acis piemiedzās.

— Vai es drīkstu to lietot?

— Protams, lai gan man šķiet, ka vārds Elinora jums nepiedienēs tik labi kā Metjū.

Mets pašķielēja uz sekretāres kokaino sejas izteiksmi un norija smieklus, nesaprazdams, vai viņa runā nopietni vai joko.

— Vai jums neliekas, — viņš nopietni sacīja, — ka mēs... varētu izturēties viens pret otru ne tik oficiāli kā līdz šim? rr

— Cik saprotu, jūs vēlaties, lai mūsu attiecības būtu brīvākas, tādas, kādas vairākumā gadījumu ir starp sekretāri un viņas priekšnieku.

— Jā, tieši to es vēlos.

Viņa domīgi sarauca pelēkās uzacis, taču šoreiz Mets sekretāres blāvajās acīs pamanīja smaidu.

— Vai man vajadzēs jums dzimšanas dienā nest torti?

— Laikam gan. — Viņš muļķīgi pasmaidīja.

— Tas man jāpieraksta, — viņa teica un tik tiešām atzīmēja to savā bloknotā. Mets smējās kā kutināts. — Vai būs vēl kādi norādījumi? — Pirmo reizi visos šajos gados Elinora Stērna uzsmaidīja savam šefam. Viņas seja gluži vai staroja.

— Ir vēl viena lieta, — Mets sacīja. — Ta ir ļoti svarīga, un es gribētu tai visu jūsu uzmanību.

Sekretāre nekavējoties kļuva nopietna.

— Lūdzu?

— Vai, pēc jūsu domām, šī sanāksmju zāle ir ļoti iespaidīga vai tikai dižmanīga?

Elinora Stērna lietpratīgi aplūkoja telpu un mazliet ironiski paziņoja:

— Esmu pilnīgi pārliecināta, ka mis Benkrofta bus mēma aiz sajūsmas.

Muti atpletis, Mets noskatījās, kā viņa apsviežas un, nepajautājusi, vai viņš vēl kaut ko nevēlas, vārda pilnā nozīmē izlido no zāles. Viņš bija gatavs apzvērēt, ka viņai raustās pleci.

Mis Stērnas kabinetā nervozi grozījās Pīters Vender-vailds, gaidīdams veco pūci iznākam no Ferela kabineta, lai saņemtu atļauju tur ieiet. Viņa iznāca neparasti steidzīgā gaitā, un Pīters jau sagatavojās, ka viņam liks justies kā palaidnīgam zeņķim skolas direktora priekšā.

— Misters Ferels mani izsauca, — viņš sacīja, cenzdamies neizrādīt satraukumu par pēkšņo pavēli ierasties pie šefa. — Viņš teica, ka tas esot loti svarīgi, bet neteica, par ko īsti vēlas runāt, un es... es nezināju, kādus dokumentus ņemt līdzi.

— Mister Vendervaild, nedomāju vis, ka jums vajadzēs kādu dokumentu. Varat iet iekšā, — mis Stērna teica dīvaini aizžņaugtā balsī.

Pīters uzmeta vecajai dāmai neizpratnes pilnu skatienu, tad iesteidzās Meta kabinetā. Pēc divām minūtēm viņš atmuguriski iznāca no tā un bija tik satraucies, ka uzdūrās mis Stērnas rakstāmgaldam.

Viņa pacēla acis.

— Vai jūs spējāt atbildēt uz mistera Ferela jautājumu bez saviem dokumentiem?

Pīteram tik ļoti vajadzēja mierinājuma, ka, labi zinādams mis Stērnas nicinošo attieksmi, viņš tomēr iedrošinājās pavaicāt:

— Jā, bet es... es nezinu, vai atbildēju pareizi. Mis Stērna, — viņš lūdzās, — kāda, pēc jūsu domām, ir sanāksmju zāle — iespaidīga vai dižmanīga?

— Iespaidīga, — viņa atbildēja.

Pīteram kā akmens novēlās no sirds.

— Tā es arī pateicu.

— Tā bija pareizā atbilde.

Pīters izbrīnīts blenza sekretārē: viņas acīs pavisam skaidri bija lasāms līdzcietīgs uzjautrinājums. Pamanījis, ka aiz ledaini atturīgās mis Stērnas ārienes slēpjas cilvēcisks siltums, viņš sāka domāt, vai nelabvēlība, ar kādu viņa līdz šim bija izturējusies pret Pīteru, nav izskaidrojama ar viņa paša stīvajām manierēm. Pīters nolēma uz Ziemassvētkiem mis Stērnai uzdāvināt konfekšu kasti.

Turēdams rokā portfeli, Stjuarts sagaidīja Mereditu «In-terkorpa» ēkas vestibilā.

— Tu izskaties lieliski, — sarokodamies ar Mereditu, viņš teica. — Nevainojami. Tik mierīga un nosvērta.

Pēc stundu ilgas domāšanas Meredita bija izlēmusi apģērbties gaišdzeltenā vilnas auduma kleitā un tumšzilā mētelī ar dzeltenu apdari, jo nesen bija kaut kur lasījusi, ka vīrieši dzelteno krāsu uzskatot par labvēlīgas pašapziņas simbolu. Lai vēl pastiprinātu šo pašapzinīguma iespaidu, viņa matus bija savijusi mezglā, nevis atstājusi brīvi krītam pār pleciem.

— Ferelam pietiks tikai paskatīties uz tevi, un viņš piekritīs visam, ko mēs prasīsim, — Stjuarts pa ceļam uz liftu galanti pareģoja. — Kā gan viņš lai spētu tev turēties pretī?

Iedomājoties priekšā stāvošo tikšanos ar Metu, Mereditu pārņēma mokoša neveiklības sajūta, ko radīja apziņa, ka pēdējo reizi Mets viņu bija redzējis kailu savā gulta.

— Es no šīs tikšanās nekā laba negaidu, — kopā ar Stjuartu ieiedama liftā, viņa nedrošā balsī noteica.

Neko neredzošām acīm Meredita vērās spīdīgajās metāla durvīs un centās koncentrēties uz atmiņām par mierīgajām sarunām ar Metu fermā, atgādinādama sev, ka viņš tagad vairs nav uzskatāms par ienaidnieku. Meredita bija Meta rokās raudājusi, atcerēdamās viņu bērnu, un Mets bija centies viņu mierināt. Viņai vajadzēja to pastāvīgi paturēt prātā, tad viņa nejutīsies tik muļķīgi nervoza. Mets nebija viņas ienaidnieks.

Kad Stjuarts nosauca viņu abu uzvārdus, sešdesmita stāva reģistratore tūlīt uzlēca kājās.

— Lūdzu, ejiet! Misters Ferels jūs abus gaida. Pārējie jau ir ieradušies.

Mereditas tikko atgūtais garīgais līdzsvars mazliet sašķobījās, kad viņa iegāja Meta kabinetā un to gandrīz nepazina. Kabineta kreisajā pusē bija atbīdīta starpsiena, tā ka atklājās skats uz sanāksmju zāli, kas bija tenisa korta lielumā. Pie apspriežu galda sēdēja divi vīrieši un tērzēja ar Metu. Viņš pacēla skatienu, ieraudzīja Mereditu, uzlēca kājās un lieliem, noteiktiem soļiem nāca viņai pretī. Meta seja bija laipna un mierīga. Viņš bija uzvilcis elegantu tumšzilu uzvalku, spodri baltu kreklu, apsējis kastaņbrūnu zīda kaklasaiti ar zilu rakstu. Nezin kādēļ viņa lietišķais apģērbs Mereditu vēl vairāk samulsināja.

— Atļauj man palīdzēt novilkt mēteli, — Mets piedāvājās, ignorēdams Stjuartu, kurš vilka nost savu mēteli.

Meredita jutās pārāk satraukta un bikla, lai paskatītos viņam acīs. Nekā nedomādama, viņa paklausīgi atļāva novilkt mēteli. Meta pirksti pieskārās viņas pleciem, un Meredita nevilšus notrīcēja. Baidīdamās, ka Mets varētu pamanīt šīs trīsas, viņa nodūra galvu, lēnām novilka tumšzilos glazē cimdus un paņēma tos rokā kopā ar tumšzilo somiņu. Stjuarts bija piegājis pie apspriežu galda, lai sasveicinātos ar pretējās puses advokātiem, un Meredita devās pie viņa. Stjuarts grasījās viņu iepazīstināt ar pārējiem diviem advokātiem, taču pēkšņi Mereditai līdzās uzradās Mets. Viņa rīcība galīgi neatbilda situācijai; viņš izturējās tā, it kā tās būtu nelielas viesības, ko viņš sarīkojis par godu Mereditai. Viņš uzsmaidīja viņai un teica:

— Meredit, atļauj man tev stādīt priekšā Bilu Pīrsonu un Deivu Levinsonu.

Apzinādamās, ka Mets stāv viņai blakus gandrīz kā īpašnieks un aizgādnis, Meredita izbrīnījusies viņu uzlūkoja, tad pievērsās abiem vīriešiem un sniedza tiem roku. Viņi abi bija garāki par sešām pēdām, abi tērpušies labi pašūtos uzvalkos ar vesti un izstaroja pašpārliecinātu eleganci un mērķtiecību. Uz viņu garā auguma un smalkās ārienes fona Stjuarts ar saviem pašķidrajiem, tumšajiem matiem un apaļajām skolnieka brillēm šķita mazs un neievērojams. Kad Stjuarts stādījās priekšā Metam, Meredita nervozi nodomāja, ka viņas aizstāvība izskatās mazskaitlī-ga, nenozīmīga un atpalikusi.

It kā nojautis viņas domas, Mets ierunājās: — Bils un Deivs aizstāvēs tavas intereses tāpat kā manējās.

Stjuarts, kurš patlaban gribēja apsēsties, palika stāvam un uzmeta Mereditai zobgalīgu skatienu, kas brīdināja viņu neuzķerties uz Meta āķa. Meredita uztvēra šo skatienu un sāka justies nesalīdzināmi drošāk. Lai arī Stjuarts bija gados jaunāks un augumā mazāks nekā tie divi, viņš tomēr nebija ne garā nabags, ne arī kāds vientiesis.

Arī Mets pamanīja Stjuarta skatienu, taču ignorēja to. Viņš pievērsās Mereditai un, sākdams īstenot savu plānu, uzlika viņai roku uz elkoņa.

— Kad jūs ieradāties, mēs tikko bijām nolēmuši iedzert, — viņš meloja. Meredita samulsusi uzlūkoja Metu. Viņš savukārt uzmeta zīmīgu skatienu saviem advokātiem. — Džentlmeņi, ko jūs vēlētos?

— Viskiju ar ūdeni, — Levinsons nekavējoties atsaucās, sapratis, ka viņam pavēlēts iedzert, vai nu viņš to vēlas, vai nevēlas, un paklausīgi atlika malā mapi, ko bija grasījies atvērt.

— Man arī to pašu, — piebalsoja Pīrsons un, aptvēris situāciju, atgāzās krēslā, it kā viņam būtu laika vairāk nekā saprašanas.

Mets pagriezās pret Stjuartu.

— Ko vēlētos iedzert jūs?

— Perjē, — Stjuarts īsi atteica, — ar citronu, ja tas jums būtu.

— Mums tas ir.

Mets palūkojās uz Mereditu, bet viņa papurināja galvu.

— Es negribu neko.

— Tādā gadījumā varbūt tu palīdzētu man atnest dzeramos, — viņš ierosināja, par katru cenu vēlēdamies parunāt ar viņu divatā. — Cik zinu, šie trīs vīri jau ir tikušies pie apspriežu galda. Esmu pārliecināts, ka viņiem būs par ko parunāt, kamēr mēs sagādāsim dzērienus. — Tādējādi norādījis, ka Levinsonam un Pīrsonam jānodarbojas ar Stjuartu, viņš paņēma Mereditu zem rokas. Levinsons jau bija uzsācis dzīvu sarunu par kādu pretrunīgu tiesas procesu, par kuru nesen bija rakstīts avīzēs, un

Pīrsons laiku pa laikam iemeta starpā savas piezīmes. Tas viss norisinājās pietiekami skaļi, lai Mets varētu netraucēti parunāt ar Mereditu.

Bārs bija padziļa niša, kuras sienas veidoja šauras, vertikālas spoguļu joslas. Aizgājis aiz letes, Mets kļuva neredzams no apspriežu galda puses, taču Meredita stūrgalvīgi kavējās letes otrā pusē un stīvi skatījās spoguļos, it kā viņu būtu hipnotizējušas krāsainās uguntiņas, kas rotājās uz kristāla glāzēm. Mets noņēma ledus spainītim vāku un piecās glāzēs iemeta ledus gabaliņus, tad attaisīja kristāla karafi un trijās glāzēs ielēja viskiju, bet ceturtajā — degvīnu. Viņš paskatījās uz ledusskapi, kas atradās viņa pusē zem letes, un it kā starp citu ieminējās:

— Vai tu, lūdzu, man nepadotu pudeli perjē?

Viņa pamāja un uzkrītoši negribīgi apgāja apkārt letei, lai izpildītu viņa lūgumu. Cītīgi izvairīdamās no Meta skatiena, viņa izņēma no ledusskapja perjē pudeli un citronu, nolika uz letes un steigšus atvirzījās tālāk.

— Meredit, — Mets rāmi ierunājās, satverdams viņu aiz rokas, — kāpēc tu nevarētu paskatīties uz mani?

No viņa pieskāriena Meredita satrūkās, un viņš atrāva roku. Meredita ieskatījās viņam acīs, un no viņas sejas nozuda sasprindzinājums. Viņai pat izdevās mierīgi pasmaidīt.

— Nezinu, kāpēc, bet man šis pārbaudījums šķiet mokoši nejēdzīgs, — viņa atzinās.

— Tu to esi pelnījusi, — viņš pajokoja, cenzdamies Mereditu nedaudz uzjautrināt. — Vai tev nekad neviens nav teicis, ka nav glīti pamest vīrieti guļam un atstāt tikai atvadu zīmīti. Viņš var iedomāties, ka tu viņu vairs necieni.

Meredita bezmaz iesmējās par šo mājienu, un Mets viņai uzsmaidīja.

— Tā aizbraukt no tevis bija muļķīgi, — viņa piekrita. Ne viņai, ne Metam neienāca prātā pabrīnīties, cik viegli viņiem bija uzsākt sarunu, vienalga, pēc cik ilga laika viņi satikās un cik sarežģīti bija tikšanās apstākļi. — Es nevaru tev paskaidrot, kāpēc tā rīkojos. Es pati to nesaprotu.

— Šķiet, es gan to saprotu, — Mets sacīja. — Lūdzu, iedzer šo! — Viņš pasniedza Mereditai degvīnu ar sodas ūdeni. Kad viņa noraidoši atstūma glāzi, viņš pašūpoja galvu. — Tas tev palīdzēs pārciest šo tikšanos. — Mets pagaidīja, līdz viņa ieņēma malciņu, tad pateica to, kā dēļ bija viņu šurp atvedis. — Es gribu tev kaut ko lūgt.

Balss skanēja negaidīti nopietni, un Meredita cieši ieskatījās viņam acīs.

— Ko tad?

— Vai tu atceries, ka ferma lūdzi mani noslēgt pamieru?

Meredita pamāja. Viņa sāpīgi skaidri atcerējās, kā bija stāvējusi pie Meta gultas un vērojusi, kā viņa roka aptver viņas plaukstu.

— Es tagad tev lūdzu to pašu — pamieru, uguns pārtraukšanu no tā brīža, kad sāks runāt mani advokāti, līdz tam brīdim, kad tu atstāsi šo telpu.

Mereditu pārņēma nenoteiktas, neizprotamas bailes. Viņa lēnām nolika glāzi un piesardzīgi pētīja neizdibināmo Meta seju.

— Es nesaprotu.

— Es lūdzu, lai tu noklausies manis piedāvātos noteikumus un atceries, ka, lai cik... — Mets apklusa, meklēdams piemērotu apzīmējumu tam, kādi Mereditai varētu likties šie noteikumi. Aizskaroši? Nekaunīgi? Piedauzīgi? — ... Lai cik neparasti tev liktos mani noteikumi, es no visas sirds cenšos izdarīt tā, kā mums abiem būtu vislabāk. Mani advokāti tev izskaidros, kā es rīkošos tālāk, ja tu noraidīsi manu piedāvājumu, un sākumā tev liksies, ka esi iedzīta stūrī, taču es tevi lūdzu — nepiecelies un neatstāj zāli un arī nepasūti mūs visus trīs uz elli, lai cik nikna tu būtu. Un vēl es tevi lūdzu palikt ar mani vienatnē piecas minūtes pēc tikšanās beigām. Es centīšos tevi pārliecināt pieņemt manu ierosinājumu. Ja man tas neizdosies, tu varēsi pasūtīt mani uz elli un iet projām. Vai tu piekrīti?

Mereditas bailes auga augumā, lai gan būtībā Mets viņu lūdza tikai apmēram stundu palikt šeit un neuztraukties.

— Fermā es piekritu taviem noteikumiem, — Mets atgādināja. — Vai tiešām tagad es lūdzu pārāk daudz?

Tas bija spēcīgs arguments, un Meredita nespēja tam pretoties. Viņa lēni pakratīja galvu.

— Domāju, ka ne. Labi, es piekritu. Pamiers, — viņa teica un izbrīnīta vēroja, ka Mets pastiepj viņai pretī roku gluži tāpat, kā viņa bija darījusi fermā, tikai ar delnu uz augšu. Viņas sirds tā kā salēcās, kad viņa ielika roku Meta plaukstā un viņš to cieši paspieda.

— Paldies, — Mets sacīja.

Meredita atcerējās, ka tieši šo pašu vārdu viņa toreiz bija teikusi Metam. Viņa brīnījās, ka šis brīdis fermā arī Metam acīmredzot bija šķitis ļoti svarīgs, pasmaidīja un atkārtoja viņa toreizējos vārdus: — Nav par ko.

Pilnībā izprazdams notiekošā scenāriju, Stjuarts ļāva abiem advokātiem risināt uzmanības novēršanai paredzēto sarunu, bet pats pie sevis skaitīja minūtes, kas nepieciešamas, lai sagatavotu piecas glāzes ar dzērieniem. Kad šīs minūtes bija pagājušas, viņš pagrieza apkārt savu krēslu, nepieklājīgi uzgriezdams muguru Levinsonam un Pīrsonam, un neslēpdamies pastiepa kaklu, lai varētu redzēt, kas notiek bārā. Viņš domāja, ka redzēs Ferelu terorizējam Me-reditu, bet ieraudzīja viņus abus profilā tādā pozā, ka galīgi apjuka. Ferels nepavisam necentās iebaidīt Mereditu, gluži otrādi — viņš stiepa viņai pretī roku, un viņa smaids bija grūtsirdīgs... Stjuartam pat likās, ka tas bija maiguma pilns. Un Meredita, kura gandrīz vienmēr izturējās ļoti savaldīgi, ielika viņa rokā savu plaukstu ar tādu sejas izteiksmi, kādu Stjuarts viņai nekad agrāk nebija redzējis. Tā bija dziļi un neslēpti ieinteresēta cilvēka neaizsargātā sejas izteiksme.

Viņš atrāva skatienu no Mereditas un Meta un pievērsās advokātiem, taču tā arī nespēja atrast izskaidrojumu Mereditas sejas izteiksmei. Pēc īsa brīža viņa un Ferels atnesa dzērienus.

Kad Mets bija Mereditu apsēdinājis, Pīrsons vaicāja: — Met, vai mēs varam sākt?

Pie galda sēdošo izvietojums pirmajā acu uzmetienā Stjuartam likās dīvains: Pīrsons sēdēja galda galā, kur īstenībā vajadzētu sēdēt Ferelam. Pa kreisi no Pīrsona tika nosēdināta Meredita, viņai blakus — Stjuarts. Levinsons sēdēja pa labi no Pīrsona, tieši pretī Mereditai, un Fe-rels, apgājis apkārt galdam, apsēdās blakus Levinsonam. Stjuarts vienmēr mēdza ievērot šķietami nenozīmīgas nianses, un šoreiz viņam radās aizdomas, ka Ferels būs speciāli nosēdinājis Pīrsonu galvenajā vietā, lai Mereditai liktos, ka tieši Pīrsons, nevis pats Ferels ir atbildīgs par visu, kas viņai būs jādzird. Vērodams, kā Ferels atbīda krēslu un apsēdies uzliek labās kājas potīti uz kreisās kājas ceļgala, Stjuarts iedomājās, ka otrs iemesls varētu būt Ferela vēlēšanās neuzkrītoši novērot Mereditu visā sarunas gaitā, kas nebūtu iespējams, ja viņš sēdētu galda galā.

Pec īsa brīža Pīrsons saka runāt, un tas, ko viņš teica, bija tik negaidīti un neiederīgi, ka Stjuarts izbrīnā sarauca pieri.

— Mums jāņem vērā ļoti daudzi aspekti, — Pīrsons vērsās pie Stjuarta, un tas uzreiz saprata, ka īstenībā šie vārdi domāti, lai emocionāli ietekmētu Mereditu. — Mūsu priekšā ir pāris, kas pirms vienpadsmit gadiem devis zvērestu, svinīgu zvērestu. Viņi abi zināja, ka laulība ir iestādījums, ko nedrīkst pārvērst par vieglprātīgu vai...

Stjuartam tas likās gan kaitinoši, gan uzjautrinoši, un viņš pārtrauca Pīrsonu:

— Bil, jūs varētu izlaist laulību ceremonijas aprakstu. Viņi to jau ir paši pieredzējuši pirms vienpadsmit gadiem. Tieši tāpēc mēs šeit atrodamies. — Viņš pievērsās Metam, kas dīki grozīja pirkstos zelta pildspalvu, un turpināja: — Manai klientei nav vajadzīgs, lai jūsu advokāts novērtētu situāciju. Ko jūs vēlaties, un ko jūs piedāvājat? Ķersimies pie lietas!

Mets nereaģēja uz Stjuarta tīšo izaicinājumu. Viņš paskatījās uz Pīrsonu un mazliet pielieca galvu, it kā piekrizdams Stjuarta ierosinājumam.

— Labi! — Pīrsons atmeta laipnā starpnieka toni.

— Tad sāksim arī! Mūsu klientam ir pietiekams pamats ierosināt ļoti neglītu un diskreditējošu lietu pret jūsu klientes tēvu. Filips Benkrofts ir apzināti iejaucies mūsu klienta laulības dzīvē, un šīs iejaukšanās rezultātā mūsu klientam tika atņemtas viņa tiesības ierasties sava bērna bērēs, kā arī pēc bērna nāves morāli atbalstīt savu sievu un saņemt sievas morālo atbalstu. Mūsu klients tika apzināti maldināts attiecībā uz viņa sievas lēmumu šķirties no viņa. īsi sakot, viņam tika atņemti vienpadsmit gadi laulības dzīves. Misters Benkrofts ir iejaucies arī mistera Ferela biznesa lietās un nelikumīgā veidā centies ietekmēt Sautvilas zonēšanas komisiju. Visi šie jautājumi, protams, ir tiesas kompetencē...

Stjuarts pašķielēja uz Ferelu, kas vēroja Mereditu. Viņa savukārt cieši vērās Pīrsonā un bija kļuvusi gluži bāla. Sadusmots par to, ka Mereditai negaidīti uzvelti šie apvainojumi, Stjuarts paskatījās uz Pīrsonu un nosodoši sacīja:

— Ja katrs precēts vīrs, kuram liegtas kaut kādas tiesības, sūdzētos tiesā, tad uz spriedumiem būtu jāgaida piecdesmit gadu. Jūsu klientu vienkārši neņems par pilnu.

— Šaubos gan! — Pīrsons izaicinoši atcirta. — Ben-krofta iejaukšanās bija ļaunprātīga un ekstrēma. Domāju, ka zvērinātie ar prieku uzņemsies tiesāt Benkroftu par to, kas, manuprāt, var tikt kvalificēts kā neattaisnojama ļaundarība. Es nemaz nerunāju par nelikumīgo mēģinājumu ietekmēt Sautvilas zonēšanas komisiju. — Stjuarts gribēja iebilst, taču Pīrsons brīdinoši pacēla roku. — Bez tam, vai nu mēs uzvarēsim, vai neuzvarēsim, jau pati šo lietu ierosināšana sacels nepatīkamu ažiotāžu, kas neapšaubāmi stipri kaitēs misteram Benkroftam un, ļoti iespējams, arī «Benkroftam un kompānijai». Visiem labi zināms, ka misters Benkrofts ir nopietni slims, šāda ažiotāža un tiesas process katrā ziņā slikti atsauksies uz viņa veselības stāvokli.

Mereditas bailes auga augumā, taču visvairāk viņu mocīja sajūta, ka tikusi nodota. Viņa bija braukusi uz fermu, lai izstāstītu Metam patiesību par bērnu un par sava tēva telegrammu, un tagad Mets draudēja izmantot šo patiesību,

lai kaitētu viņai. Mazliet vieglāk viņai kļuva, kad PIrsons

pavēstīja:

— Mis Benkrofta, tas viss, ko es nupat teicu, nebija domāts jūsu satraukšanai vai apbēdināšanai. Es tikai gribēju jums atgādināt faktus un iepazīstināt jūs ar mūsu viedokli. Misters Ferels ir gatavs nodot aizmirstībai visus manis minētos nodarījumus un uz visiem laikiem atteikties no tiesībām saukt pie atbildības jūsu tēvu likumā noteiktajā kārtībā... ja jūs nedaudz piekāpsieties un pieņemsiet viņa piedāvājumu. — Viņš pasniedza Stjuartam uz divām lapām rakstītu dokumentu un Mereditai šī dokumenta kopiju. — Stjuart, šajā dokumentā ir detalizēti izklāstīts mūsu klienta priekšlikums, par kuru es tūlīt īsumā pastāstīšu. Lai izkliedētu šaubas, kas jums varētu būt radušās attiecībā uz mistera Ferela nodomiem, viņš piedāvā parakstīt šo dokumentu pēc mūsu tikšanās. Tomēr misters Ferels izvirza noteikumu, ka šis piedāvājums ir vai nu jāpieņem, vai jānoraida jau šodien, pirms jūsu kliente atstās šīs telpas. Ja jūs to noraidīsiet, tas tiks nekavējoties atsaukts un nedēļas beigās mēs uzsāksim likumā paredzētās darbības, lai ierosinātu tiesas procesu pret Filipu Benkroftu. Vai jūs nevēlaties iepazīties ar šo dokumentu, pirms es rezumēju tā saturu?

Ne aci neuzmetis papīriem, Stjuarts nosvieda tos uz galda, atgāzās krēslā un uzsmaidīja savam pretiniekam kodīga nicinājuma pilnu smaidu.

— Man labāk gribētos to dzirdēt no jums, Bil. Jūsu mājieni par iespējamiem dramatiskiem notikumiem man joprojām nav īsti saprotami. Vienīgais iemesls, kura dēļ es vēl neesmu pasūtījis jūs ellē un neesmu atlicis mūsu nākamo tikšanos līdz tiesas sēdei, ir tas, ka nespēju atteikties no vēlmes noskatīties pēdējo cēlienu. — Kaut arī Stjuarts izlikās, ka Pīrsona draudi nav ņemami nopietni, viņš tomēr bija ne tikai noraizējies, bet arī saniknots par Pīrsona acīm redzamajiem centieniem iebiedēt un ietekmēt Mereditu.

Mets tikko manāmi pamāja ar galvu, un pēkšņi samierinātāja balsī ierunājās Levinsons:

— Varbūt būs labāk, ja es īsos vārdos izteikšu šajā dokumentā ietvertā piedāvājuma būtību.

— Es lāgā nesaprotu, — lēni stiepdams vārdus, Stjuarts nekaunīgi ierunājās, — vai jūs esat dublieris vai zvaigzne.

— Zvaigzne, — vecākais vīrietis aukstasinīgi atteica.

— Šo dokumentu sagatavoju tieši es. — Levinsons pievērsās Mereditai, uzsmaidīja viņai un turpināja: — Mis Benkrofta, kā mans kolēģis jums nupat izskaidroja, gadījumā, ja jūs piekritīsiet jūsu vīra lūgumam, viņš neierosinās lietu pret jūsu tēvu. Bet viņš piedāvā daudz vairāk, nekā minēts šajā dokumentā: viņš piedāvā jums bagātīgu dāvinājumu — to varētu nosaukt arī par vienreizējiem alimentiem, ja jums tā labāk tīk, — piecu miljonu dolāru apmērā.

Mereditas bailēm pievienojās bezgalīgs pārsteigums, viņa uzlūkoja Stjuartu.

— Kam man būtu jāpiekrīt? Kas te īsti notiek?

— Tā ir tikai spēle, — Stjuarts viņu mierināja.

— Vispirms viņi centās iebiedēt tevi, paziņodami, ko tev atņems, ja tu no šīs spēles atteiksies. Tagad viņi tev stāsta, ko tu dabūsi, ja piekritīsi spēlēt.

— Spēle? — Meredita apspiesti iekliedzās. — Kāda spēle?

— To viņi pateiks pašās beigās.

Nenolaizdama acu no Stjuarta, Meredita pamāja ar galvu, sakopoja domas un, vairīdamās uzlūkot Metu, paskatījās uz Levinsonu.

— Turpiniet, mister Levinson! — pacēlusi zodu žestā, kas pauda pašcieņu un drosmi, viņa sacīja.

— Piedevām pie piecu miljonu dolāru lielā dāvinājuma jūsu vīrs pārdos «Benkroftam un kompānijai» jums zināmo īpašumu Hjūstonā par divdesmit miljoniem dolāru, — Levinsons pavēstīja.

Mereditai šķita, ka istaba sāk griezties. Viņa uzlūkoja Metu, un viņas sejā bija lasāms apmulsums, pateicība un ļaunas priekšnojautas. Acu nepamirkšķinājis, Mets izturēja viņas skatienu, bet Levinsons turpināja:

— Un pēdējais: ja jūs piekritīsiet jūsu vīra priekšlikumam, viņš parakstīs atteikšanos no šajā štatā noteiktā divus gadus ilgā gaidīšanas laika, lai laulība tiktu šķirta laulāto nepārvaramu pretišķību dēļ. Tādējādi gaidīšanas periods samazināsies līdz sešiem mēnešiem.

Stjuarts vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Mums nav vajadzīga Ferela parakstīta atteikšanās, lai tiesa piekristu saīsināt gaidīšanas laiku. Likumā ir nepārprotami norādīts, ka gaidīšanas periodu var saīsināt līdz sešiem mēnešiem, ja laulātie nedzīvo kopā divus gadus un starp viņiem pastāv nepārvaramas pretišķības. Sie divi cilvēki nedzīvo kopā vienpadsmit gadus!

Levinsons atgāzās savā krēslā, un Mereditu pārņēma nelaba nojauta, kas arī piepildījās, jo viņš mierīgi paziņoja:

— Viņi kopa pavadīja pēdējo nedeļas nogali.

— Un tad? — Stjuarts jautāja. Viņš vairs nebija saniknots, bet gan pārsteigts par Ferela piedāvājumu maksāt piecus miljonus dolāru un dega nepacietībā uzzināt, kādu piekāpšanos Ferels par to sagaida. — Viņi nedzīvoja kopā tādā nozīmē, kā to saprot laulības likumdošana. Viņi gluži vienkārši nakšņoja vienā mājā. Neviens tiesnesis nemūžam nepieņems lēmumu, ka viņu laulību varētu saglabāt un gaidīšanas laiks jānosaka divi gadi tāpēc, ka viņi divas dienas pavadījuši zem viena jumta. Tā noteikti nav uzskatāma par kopdzīvi.

Iestājās stindzinošs klusums.

Levinsons sarauca pieri un cieši paraudzījās Stjuartā. No jauna saniknotais Stjuarts pikti pavērās Ferelā. — Jums bija kopīgs jumts, nevis gulta. — Ferels neatbildēja. Viņš mierīgi un nozīmīgi paskatījās uz Mereditu.

Tagad Stjuarts saprata. Viņš to saprata, pirms vēl pagrieza galvu un ieraudzīja Mereditas acīs pavīdam nodota cilvēka izteiksmi. Viņš redzēja, ka Meredita aiz dusmām un apmulsuma koši pietvīkst, novēršas no Meta un sāk aplūkot savas rokas. Stjuarta galvā drūzmējās nesakarīgas domas, tomēr viņš izslēja plecus un tēlotā bezrūpībā sacīja:

— Tātad viņi gulēja kopā. Ir nu gan liela lieta! Es vēlreiz vaicāju: kāpēc jūsu klients apsver iespēju pastāvēt uz divus gadus ilgu gaidīšanas laiku? Kāpēc jāvelk garumā nenovēršama šķiršanās?

— Tāpēc, — Levinsons vēsā mierā atbildēja, — ka misters Ferels nav pārliecināts, ka šķiršanās ir nenovēršama.

Stjuarts no visas sirds iesmējās. — Tas ir smieklīgi.

— Misters Ferels tā nedomā. Viņš no savas puses piedāvā alimentus piecu miljonu dolāru apmērā, Hjūstonas īpašumu, atteikšanos no apsūdzības pret Filipu Benkroftu un atteikšanos no divus gadus ilga gaidīšanas perioda apmaiņā pret vienu vienīgu piekāpšanos no pretējās puses.

— Kādu piekāpšanos?

— Viņš vēlas saņemt vienu nedēļu par katru viņam atņemto laulības gadu. Vienpadsmit nedēļas. Vienpadsmit nedēļas kopā ar savu sievu, lai viņi varētu labāk iepazīt viens otru...

Meredita gandrīz pietrūkās no krēsla, viņas acis šķīla zibeņus.

— Ko-o tu gribi?

— Precizējiet, kādā veidā viņš nolēmis iepazīt viņu tuvāk, — Stjuarts dusmīgi sacīja, pārliecināts, ka šai frāzei ir seksuāls zemteksts.

— Domāju, ka to viņi paši varētu apspriest un izlemt, — Levinsons iesāka, taču Meredita niknā balsī viņu pārtrauca.

— Ak nē, tas nenotiks! — Meredita piecēlās kāļās un ar niknumā zvērojošām acīm uzrunāja Metu: — Sīs tikšanās laikā tu mani esi pakļāvis gan teroram, gan pazemojumam. Neapstājies, turpini! Būsim konkrēti, lai tavi advokāti to varētu izlikt uz papīra kopā ar taviem pārējiem piedāvājumiem. Pasaki viņiem, tieši kādā veidā tu esi nolēmis mani iepazīt! Tas nav nekas cits kā šantāža, tu... tu, necilvēks!

Mets paskatījās uz advokātiem.

— Tagad atstājiet mūs divatā!

Mereditai jau bija vienalga, vai kāds ko dzird vai ne.

— Sēdiet! — viņa uzkliedza advokātiem. Nekam vairs

nebija nozīmes. Viņa bija iekritusi slazdā. Viņa bija uz

klausījusi Meta piedāvājumus, taču nebija paredzējusi, kādu apkaunojošu maksu viņš par tiem pieprasīs. Vai nu nākamās vienpadsmit nedēļas viņa gulēs ar Metu, vai ari viņš sāks vazāt viņas tēvu pa tiesām un, visticamāk, tā

dējādi nogalinās viņu. Tad viņa ieraudzīja vēl kaut ko — zālē bija ielavījusies sirmā sekretāre, viņa sēdēja uz dīvāna un cītīgi pierakstīja katru vārdu. Meredita gluži ka stūrī iedzīts dzīvnieks metās uzbrukumā. Pie sevis lādēdamās, viņa atspiedās ar delnām pret galdu un, acīm degot nicināšanā un naidā, sacīja: — Visi paliks uz vietas, kamēr tu uzskaitīsi savus neķītros noteikumus. Vai nu tu nobendēsi manu tēvu, vai dabūsi manu miesu, tāds ir tavs noteikums, vai ne? Nu tad pastāsti saviem advokātiem, kādā veidā tu esi iecerējis to saņemt! Pasaki vi

ņiem, cik bieži un kādā veidā, nolādēts! Bet uzraksti kvītis, tu, riebekli, jo es tevi piespiedīšu tās parakstīt. — Viņa paskatījās uz sekretāri. — Vai uz jums tas iedarbojas uzbudinoši? Vai jūs to visu pierakstīsiet? Šis briesmonis, pie kura jūs strādājat, taisās nodiktēt, kādā veidā viņš iegūs mani, cik bieži...

Piepeši visi sarosījās. Mets pielēca kājās un metās apkārt galdam, Levinsons veltīgi centās viņu nogrābt aiz piedurknes, Stjuarts atstūma savu krēslu un centās nostāties priekšā Mereditai, taču viņa to atgrūda.

— Turies tālāk no manis! — viņa uzkliedza Stjuartam, tad, savilkusi rokas dūrēs, cirtās pretī Metam. — Riebekli! — viņa šņāca. — Sāc diktēt savus noteikumus! Cik bieži tu to vēlies... kādā... — Mets pastiepa roku, un tajā pašā mirklī Meredita atvēzējās un viņas plauksta ar tādu spēku triecās pret Meta seju, ka viņš sagrīļojās.

— Rimsties! — viņš pavēlēja, saķerdams viņas dilbus, un nenovērsa skatienu no Stjuarta, kurš draudīgi nāca viņam virsū.

— Riebeklis! — Meredita elsoja un naidīgi uzlūkoja Metu. — Un es tev tā uzticējos!

Mets pievilka viņu sev pie krūtīm un atstūma Stjuartu.

— Uzklausi mani! — viņš stingri teica. — Es nelūdzu, lai tu ar mani gulētu! Vai tu mani saproti? Sasodīts, es tikai lūdzu iespēju! Tikai vienpadsmit nedēļas ilgu iespēju!

Visi stāvēja kā sastinguši, pat Meredita pārstāja pretoties. Viņa drebēja no galvas līdz kājām un aizklāja seju ar rokām. Mets pavērās uz klātesošajiem un pavēlēja: — Pazūdiet!

Levinsons un Pīrsons savāca savus papīrus, bet Stjuarts nekustējās ne no vietas. Viņš vēroja Mereditu, kura neatbildēja uz Meta apskāvienu, taču arī neatgrūda viņu.

— Es nekur neiešu, pirms jūs nenovāksiet savas rokas no Mereditas un viņa nepateiks, ka vēlas, lai es aizeju.

Mets saprata, ka Stjuarts tā arī rīkosies, un, tā kā Meredita bija pārstājusi pretoties, viņš nolaida rokas, sameklēja kabatlakatu un pasniedza to Mereditai.

— Meredit? — Stjuarts nedroši vaicāja viņas pakausim. — Vai tu vēlies, lai es pagaidu ārpusē vai lai palieku šeit? Pasaki, ko tu gribi lai es daru!

Meredita jutās briesmīgi pazemota, jo saprata, ka izdarījusi nepareizus secinājumus un sarīkojusi nevajadzīgu skandālu, taču viņa bija arī saniknota, jo aptvēra, ka tikusi izprovocēta. Pat nepateikusies, viņa paķēra Meta kabatlakatu.

— Patlaban viņa grib vēlreiz iekraut man... — Mets centās drūmi pajokot.

— Es pati māku runāt! — Meredita nošņirkstināja zobus. Viņa noslaucīja acis un degunu, tad paspēra soli atpakaļ. — Stjuart, paliec šeit! — Caur asarām uzmetusi Metam naidpilnu, neuzticīgu skatienu, viņa teica: — Tu gribēji, lai tas viss būtu likumīgi un oficiāli. Pasaki manam advokātam, ko tu gribi teikt ar vārdu «iespēja», jo es tevi nesaprotu.

— Es to labāk pateiktu tev pašai.

— Nu, tas nu ir par traku! — Viņa augstprātīgi uzlūkoja Metu, bet gaidāmo efektu nedaudz izbojāja skropstās mirdzošās asaras. — Tieši tu uzstāji, ka tas jāizdara šodien un tavu advokātu klātbūtnē! Tu nevarēji man to visu aiztaupīt un parunāt ar mani divatā kādu citu reizi...

— Es tev vakar zvanīju tieši tādā nolūkā, — Mets atgādināja. — Tu liki, lai tava sekretāre paziņo, ka mēs turpmāk uzturēsim sakarus tikai ar advokātu starpniecību.

— Tu varēji mēģināt vēlreiz!

— Kad? Pēc tam kad tu būtu aizlidojusi uz Meksiku vai Rēno, vai vēl uz kaut kurieni, kurp tu šonedēļ pēkšņi biji izlēmusi braukt, lai panāktu laulības šķiršanu?

— Es ļoti pareizi darīju, ka gribēju braukt! — viņa nikni sacīja un, Mets lepnumā pasmaidīja. Viņa bija lieliska — jau atguvusi aukstasinību, izslējusi zodu, iztaisnojusi plecus. Tomēr viņa vēl nespēja paskatīties advokātiem acīs. Mets pāri viņas plecam palūkojās uz juristu pusi. Viņa advokāti jau bija uzvilkuši mēteļus, paņēmuši portfeļus un gāja uz durvīm, taču Mereditas advokāts stūrgalvīgi stāvēja uz vietas, sakrustojis rokas uz krūtīm. Metam pievērstajā skatiena bija lasāms naids, aizdomas un klaja ziņkārība.

— Meredit, — Mets teica, — varbūt tu varētu palūgt, lai tavs advokāts pagaida manā kabinetā? No turienes viņš varēs visu redzēt, taču viņam nevajag dzirdēt vairāk, ka viņš jau ir dzirdējis.

— Man nekas nav slēpjams! — Meredita nikni atcirta. — Ķersimies pie lietas! Ko tu īsti gribi no manis?

— Labi, — Mets piekrita, izlēmis, ka viņam vienalga, ko Vitmors varētu dzirdēt. Viņš apsēdās uz apspriežu galda malas un arī sakrustoja rokas uz krūtīm. — Es vēlos, lai mēs nākamo vienpadsmit nedēļu laikā varētu labāk iepazīt viens otru.

— Un kā tu domā to panākt? — Meredita noprasīja.

— Parastajā veidā... mēs kopā paēstu vakariņas, apmeklētu teātri...

— Cik bieži? — Viņa šķita kļuvusi vēl niknākā.

— Neesmu par to domājis.

— Esmu pārliecināta, ka tev nebija tam laika, jo tev vajadzēja visos sīkumos izstrādāt savu šantāžas plānu un izdomāt, kā izpostīt manu dzīvi!

— Četrreiz nedēļā! — Mets atbildēja uz jautājumu par tikšanās biežumu. — Un man nenāk ne prātā izpostīt tavu dzīvi.

— Kurās dienās? — Meredita vaicāja.

Meta dusmas aprima, un viņš piespieda sevi pasmaidīt.

— Piektdienās, sestdienās, svētdienās un ... trešdienās, — bridi padomājis, viņš sacīja.

— Vai tev nav ienācis prātā, ka man ir darbs un līgavainis?

— Es nedomāju traucēt tev strādāt. Bet tavam līgavainim vajadzēs pagaidīt vienpadsmit nedēļas.

— Tas nav godīgi! — Meredita kliedza.

— Piecietis!

Skarbais izsauciens, dzedrais tonis un neizdibināmā sejas izteiksme tik ļoti atbilda visai viņa nežēlīgajai būtībai, ka Meredita beidzot saprata: lai ko viņa teiktu vai darītu, nekas nespēs Metu novērst no mērķa. Un viņa bija mērķis, kuru Mets vēlējās dabūt savā ietekmē.

— Visas tās šausmīgās lietas, ko par tevi runā, — tā ir patiesība, vai ne?

— Lielākā daļa, — Mets piekrita. Viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā Meredita būtu viņam vēlreiz iesitusi.

— Tev nav svarīgi, kam tu esi nodarījis pāri vai kā tu rīkojies, lai iegūtu kāroto, vai ne?

Viņa seja saspringa. — Šajā gadījumā nav svarīgi.

Mereditas pleci saguma un bravūra pazuda. — Kāpēc tu tā rīkojies ar mani? Ko es tev esmu nodarījusi... tīšām nodarījusi... lai tu tā censtos sagraut visu manu dzīvi?

Mets nespēja iedomāties atbildi, par kuru viņa nesāktu smieties viņam taisni acīs vai arī no jauna nesaskaistos.

— Teiksim tā: man šķiet, ka mēs kaut ko jūtam viens. pret otru... mēs viens otram esam pievilcīgi... un es gribu redzēt, cik nopietni tas viss ir.

— Ak Dievs, es neticu savām ausīm! — Meredita iekliedzās. — Starp mums nav nekā! Nekā, izņemot šausmīgo pagātni.

— Un pagājušās nedēļas nogali, — viņš nekautrīgi aizrādīja.

Meredita apmulsa, tomēr niknā balsī paziņoja: — Tas... tas bija sekss!

— Vai tikai sekss?

—^ Tas tev gan būtu jāzina! — viņa atcirta, pēkšņi atcerēdamās nesen lasīto. — Ja puse no tā, ko esmu par tevi lasījusi, ir taisnība, tad tev pieder pasaules rekords lētu romānu un bezjēdzīga flirta jomā. Ak Dievs, kā tu varēji gulēt ar to sarkanmataino rokzvaigzni?

— Ar Merienu Taibelu?

— Jā! Necenties to noliegt! Šim tematam bija veltīta visa National Tattler pirmā lapa.

Mets ar pūlēm norija smieklus, vērodams, kā Meredita lēni soļo uz priekšu un atpakaļ. Viņam patika viņas kustības, patika tas, kā viņa runāja, kad bija saniknota, un tas, kā viņa neilgi pirms orgasma cieši satvēra Metu savās rokās — it kā nebūtu droša, ka spēs to sasniegt. Varbūt citi mīļākie to viņai nespēja dot... Viņa bija lieliska un neapzināti kaislīga. Mets neuzdrošinājās cerēt, ka viņa nav gulējusi ar daudziem vīriešiem. Viņš tikai cerēja, ka tie visi būs bijuši egoisti, viņai nepiemēroti vai garlaicīgi. Vēl labāk būtu, ja viņi visi būtu bijuši impotenti.

— Tātad? — Viņa pagriezās pret Metu. — Kā tu varēji gulēt ar to sievieti?

— Es biju viņas mājas viesībās. Nekad neesmu ar viņu gulējis.

— Vai tu domā, ka es tev ticu?

— Droši vien ne.

— Nav svarīgi, — Meredita teica un saņēmās. — Met, lūdzu, saproti, ka es mīlu citu, — viņa sacīja, pēdējo reizi mēģinādama panākt, lai viņš atmet savu neprātīgo nodomu.

— Svētdien, kad mēs abi bijām gultā, tu...

— Beidz par to runāt! Es zvēru, ka mīlu Pārķeru Reinoldsu. Esmu viņu mīlējusi kopš bērnības. Es viņu mīlēju, pirms satiku tevi. — Metam gribējās domāt, ka tā nav taisnība, taču Meredita piebilda: — Toreiz viņš bija saderinājies ar citu meiteni, un man nācās ar to samierināties.

Mets jutās dziļi aizskarts. Viņš piecēlās kājās un skarbi sacīja:

— Meredit, tu dzirdēji manu piedāvājumu. Rīkojies, kā zini.

Meredita juta Meta pēkšņo nocietināšanos. Viņš nepārprotami lika manīt, ka pārrunas beigušās. Arī Stjuarts to saprata. Viņš uzvilka mēteli un devās uz Meta kabineta pusi, bet pie durvīm apstājās, lai pagaidītu Mereditu. Tīšuprāt uzgriezusi Metam muguru, Meredita gāja pēc savas somiņas, atriebīgi priecādamās, ka Mets varētu nodomāt, ka viņa nicina šo piedāvājumu, taču īstenībā viņa bija panikā. Meredita paņēma uz apspriežu galda atstāto somiņu, juzdama, ka Meta acis urbjas viņai mugurā, tad nosvērtā gaitā devās pie dīvāna, lai paņemtu savu mēteli.

— Meredit, vai tā ir tava atbilde? — Mets ierunājās viņai aiz muguras ledainā, ļaunu vēstošā balsī.

Meredita klusēja. Viņa norija siekalas, cenzdamās izdomāt, kā varētu viņu ietekmēt, aizkustināt viņa sirdi. Taču viņam nebija sirds. Viņš bija spējīgs tikai uz kaislību, viņš sastāvēja no kaislības, egoisma un atriebības kāres. Meredita paņēma no dīvāna mēteli, uzmeta to uz rokas un izgāja no sanāksmju zāles, nepagodinājusi Metu ne ar skatienu.

— Ejam! — viņa teica Stjuartam, vēlēdamās, lai Metjū Ferels kaut īsu brīdi domātu, ka viņa ir iesviedusi nekrietno ultimātu viņam sejā, un cerēdama, ka viņš uzsauks, ka ir tikai pajokojis un neaiztiks ne viņas tēvu, ne viņu pašu.

Tomēr viņai aiz muguras valdīja klusums.

Meta sekretāre acīmredzot bija jau aizgājusi mājās. Kad Stjuarts aizvēra Meta kabineta durvis, Meredita apstājās un beidzot ierunājās.

— Vai viņš var izdarīt ar manu tēvu to, ko draudēja darīt? — viņa aizžņaugtā balsī vaicāja.

Stjuarts bija pārskaities, visvairāk jau tāpēc, ka Mereditu pakļāva tik negantam spiedienam, lai viņa pieņemtu lēmumu. Viņš nopūtās.

— Mēs nevaram viņam aizliegt ierosināt lietu un saukt pie atbildības tavu tēvu. Ja viņš to darīs, jāšaubās, vai viņš kaut ko panāks, izņemot atriebību. Tajā pašā dienā, kad viņš iesniegs tiesā prasību, tava tēva vārds būs lasāms visu avīžu virsrakstos. Kā tavam tēvam ar veselību?

— Ne tik labi, lai spētu pārciest šādu popularitāti. — Meredita paskatījās uz dokumentu Stjuarta rokās, tad pacēla acis un vaicāja: — Vai tajā nav kāda spraudziņa, ko mēs varētu izmantot?

— Nevienas pašas. Tajā nav arī lamatu, ja tas tevi spēj mierināt. Dokuments ir vienkāršs un konkrēts, tajā rakstīts tieši tas pats, ko Levinsons un Pīrsons teica. — Stjuarts nolika abas lapas uz sekretāres galda, lai Meredita varētu tās izlasīt, taču viņa pakratīja galvu, paņēma no galda kādu pildspalvu un, cenzdamās neskatīties uz dokumenta tekstu, parakstīja to.

— Iedod to viņam un liec, lai parakstās, — viņa noteica un nometa pildspalvu, it kā tā būtu netīra. — Un

liec, lai tas... tas maniaks uzraksta savas izraudzītās dienas un apstiprina šīs izmaiņas tekstā. Un lai pieraksta klāt, ka tādā gadījumā, ja viņš kādu dienu izlaidīs, to aizstāt ar citu dienu nevarēs.

Stjuartam gandrīz sanāca smiekli. Kad Meredita pasniedza viņam dokumentu, viņš papurināja galvu.

— Ja tev nav vajadzīgi pieci miljoni dolāru vai tas

īpašums Hjūstonā — un man šķiet, ka tas tev nav pārlieku nepieciešams, — tad tev nevajadzētu piekrist Ferela priekšlikumam. Attiecībā uz tavu tēvu viņš mānās.

Mereditas sejā atplauka dedzīga cerība.

— Kāpēc tu tā domā? — Man ir tāda nojauta. Ļoti stipra nojauta.

— Uz ko balstās šī nojauta?

Stjuarts atcerējās maiguma izteiksmi Ferela sejā, kad viņš saņēma Mereditas roku. Viņš atcerējās Meta seju brīdī, kad Meredita viņam iesita, un to, kā viņš viņu

pēc tam mierināja. Lai gan sākumā Stjuartam bija licies, ka Ferelam ir padomā sarīkot vienpadsmit nedēļas ilgas seksuālas orģijas, šķita, ka viņš bija ļoti pārsteigts par

šādu apvainojumu. Nebija jēgas klāstīt Mereditai tik miglainus spriedelējumus, un Stjuarts ierunājās par konkrētākām lietām:

— Ja viņš būtu tik nežēlīgs, lai tā izrīkotos ar tavu tēvu, tad kāpēc viņš izsaka tev tik dāsnus piedāvājumus? Kāpēc viņš gluži vienkārši nepiedraud iesūdzēt tiesā tavu tēvu, lai piespiestu tevi padoties?

— Domāju, ka viņam lielāku apmierinājumu sniegs apziņa, ka esmu labprāt viņam pakļāvusies. Manuprāt, viņam patīk arī tas, ka es un mans tēvs zinām, ka viņš var izsviest tādu naudu un nejust nekādu zaudējumu. Stjuart, kad Metam bija divdesmit seši gadi, mans tēvs viņu šausmīgi pazemoja, un viņš cenšas to darīt vēl tagad. Es varu iedomāties, kā Mets ienīst manu tēvu.

— Joprojām esmu gatavs vai saderēt, ka šis vīrs nepacels likuma roku pret tavu tēvu neatkarīgi no tā, vai tu piekritīsi viņa piedāvājumam vai ne.

— Gribētos tev ticēt, — Meredita teica, jau nedaudz nomierinājusies. — Sniedz man kaut vienu vērā ņemamu pierādījumu, un mēs iesim prom no šejienes, pa ceļam iesvieduši šos papīrus atkritumu grozā.

— Tas skanēs... dīvaini... ja ņemam vērā, ko es redzēju šodien, un to, kāda ir Ferela reputācija, bet es nedomāju, ka viņš spētu tev nodarīt ko sliktu.

Viņa iesmējās, bet tie bija rūgti smiekli.

— Kā tu vari izskaidrot iebiedēšanu un pazemošanu, nemaz nerunājot par šantāžu? Kā var nosaukt to, ko es šeit pārcietu?

Stjuarts bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

— Tā nav šantāža, viņš ir gatavs maksāt tev, nevis otrādi. Es to nosauktu par visu iespējamo līdzekļu izmantošanu, lai iegūtu to, ko cilvēks ļoti vēlas. Domāju, ka daļēji tur vainojama Pīrsona «dzelzs rokas» taktika un vēlēšanās dramatizēt notikumus. Es visu laiku vēroju Ferelu. Katru reizi, kad Pīr-sons tev draudēja, Ferels izskatījās saniknots. Domāju, ka tik delikāta jautājuma nokārtošanai viņš nav izvēlējies īstos advokātus. Levjnsonam un Pīrsonam ir tikai viena taktika — viņi ķeras pie rīkles un blefo, lai uzvarētu.

Mereditu Stjuarta prātojumi nepārliecināja.

— Es nevaru riskēt ar tēva dzīvību, ja nevaru būt droša, ka viņam nekas nedraud, — viņa skumji noteica.

— Mets ir izvēlējies advokātus, kuri domā tieši tāpat kā viņš. Var jau būt, ka tev ir taisnība un Mets nevēlas man nodarīt ļaunu, taču tu kļūdies attiecībā uz viņa mērķiem. Es to sapratu, tiklīdz mēs izgājām no zāles. Metam neesmu vajadzīga es. Viņš mani pat īsti nepazīst. Viņš grib atriebties manam tēvam un ir izdomājis divus veidus, kā to izdarīt: viņš vai nu iesūdzēs manu tēvu tiesā, vai arī izmantos vēl patīkamāku, vēl labāku iespēju — izmantos mani. Tā viņam būs vissaldākā atriebība. Panākt, lai mans tēvs pēc visiem šiem gadiem redz mūs abus kopā, lai viņš domā, ka mēs varētu palikt kopā, — Metam tas nozīmē «dots pret dotu». — Viņa uzlika roku uz Stjuarta piedurknes. — Lūdzu, izdari man pakalpojumu un aiznes viņam šos papīrus.

Stjuarts pamāja un satvēra viņas roku.

— Ko tu gribi lai es izdaru?

— Mēģini Metu pierunāt, lai šis līgums un mūsu laulība paliek noslēpumā. Viņš droši vien nepiekritīs, jo tas viņam atņems daļu prieka par savu atriebību, tomēr pacenties.

— Pacentīšos.

Kad Meredita aizgāja, Stjuarts uz otrās lapas uzrakstīja noteikumus, kuriem cerēja iegūt Ferela piekrišanu, tad izslējās taisni. Viņš nevis pieklājīgi pieklauvēja pie Ferela kabineta durvīm, bet vienkārši pavēra tās. Ferela kabinetā nebija, un Stjuarts klusi devās uz sanāksmju zāli, cerēdams negaidīti pārsteigt viņu un ieraudzīt kaut ko, varbūt nejaušu sejas izteiksmi, kas dotu nojausmu par šī cilvēka patiesajām jūtām.

Zālē aizkari bija atvilkti, un Ferels stāvēja pie loga. Turēdams rokā glāzi, zobus sakodis, viņš raudzījās uz naksnīgo pilsētu. Stjuarts ar zināmu apmierinājuma sajūtu nodomāja, ka Mets izskatās pēc cilvēka, kurš tikko cietis briesmīgu sakāvi un tagad pūlas atgūties. Viņš stāvēja plašajā telpā, visapkārt atradās viņa bagātības un varas pierādījumi, taču visa viņa būtība šķita paužam neticamu vientulību. Viņš nodūra galvu, paskatījās uz glāzi savā rokā, tad pacēla to un izdzēra sausu, it kā vēlēdamies aizskalot kādu rūgtu garšu.

— Vai man vajadzēja klauvēt? — Stjuarts ierunājās.

Ferels spēji pagrieza galvu, un pat šajā pārsteiguma brīdī Stjuarts nespēja saprast, ko viņš īsti pamanījis viņa sejā — dziļu atvieglojumu vai milzīgu apmierinājumu, jo Ferels momentā savaldījās. Mereditas klātbūtnē Stjuarts bija varējis izprast Ferela izjūtas, bet tagad viņš redzēja noslēgtu un pilnīgi neizprotamu cilvēku, kas uzmeta acis dokumentiem Stjuarta rokā un tad devās uz bāru.

— Nupat taisījos iedzert vēl vienu glāzi, — Ferels sacīja, neizrādīdams nekādu interesi par parakstīto līgumu. — Vai nevēlaties man piebiedroties? Varbūt jūs gribat tūlīt ķerties pie lietas?

Viņš izlikās, it kā viņam būtu gluži vienalga, ko Stjuarts izvēlēsies. Stjuarts nolēma izmantot iespēju kaut ko uzzināt par šī vīrieša jūtām pret Mereditu.

— Darīšanas neaizņems daudz laika, — viņš teica un arī devās uz bāru. — Pieņemšu jūsu piedāvājumu iedzert.

— Vēl vienu perjē? — Ferels prasīja, ieiedams spoguļotajā nišā.

— Burbonu, — Stjuarts īsi atteica. — Neatšķaidītu.

Ferels aizdomīgi palūkojās uz viņu. — Vai tiešām?

— Vai es iešu melot tik gudram un nežēlīgam valdniekam?

Ferels uzmeta viņam ironisku skatienu un pasniedzās pēc burbona karafes.

— Klienta labā jūs melotu pašam velnam.

Tā bija gandrīz vai taisnība. Pārsteigtais un samulsinātais Stjuarts nolika portfeli un novietoja dokumentu uz bāra letes.

— Tur jums taisnība, — viņš piekrita. — Mēs ar Mereditu esam draugi. Patiesību sakot, biju viņā pamatīgi iemīlējies, — Stjuarts piebilda, cerēdams tā radīt atklātības gaisotni.

— Zinu.

No jauna pārsteigtais Stjuarts bija gandrīz pārliecināts, ka Ferels melo.

— Tā kā Meredita pati par to nekā nezina, man jāsaka, ka jūsu rīcībā ir ļoti plaša informācija. Ko vēl jūs zināt?

— Par jums? — Ferels vienaldzīgi vaicāja.

Stjuarts pamāja ar galvu. Ferels sāka gatavot sev dzērienu, iemeta glāzē ledus kubiņus un ņēmās bezkaislīgi uzskaitīt faktus no Stjuarta biogrāfijas. Stjuarts bija bezgala pārsteigts un mazliet pat izbijies.

— Jūs esat vecākais dēls piecu bērnu ģimenē. Jūsu vectēvs un divi viņa brāļi nodibināja advokātu firmu, kurā jus tagad esat vecākais partneris un turpināt ģimenes tradīcijas. Divdesmit triju gadu vecumā jūs ar izcilību absolvējāt Hārvarda Juridisko augstskolu. Arī šī augstskola ir ģimenes tradīcija. Studiju gados jūs bijāt kursa vecākais. Pēc augstskolas beigšanas jūs gribējāt strādāt apgabala advokatūrā un specializēties dzīvokļu īres tiesību jautājumos, taču padevāties tuvinieku spiedienam un sākāt strādāt ģimenes firmā. Jūs nodarbojaties ar bagātu akcionāru lietām, galvenokārt pārstāvat savas šķiras cilvēkus.

— Jums nepatīk akciju sabiedrību likumdošana, taču jums ir talants uz šīm lietām. Jūs esat neatlaidīgs un uzstājīgs starpnieks, apbrīnojams stratēģis un labs diplomāts tajās lietās, kas nav saistītas ar jūsu personiskajām jūtām, kā tas ir šajā gadījumā. Jūs esat pamatīgs un pedantisks, taču jūs nemākat apieties ar zvērinātajiem, jo gribat tos ietekmēt ar kailiem faktiem, nevis ar emocijām un loģiku. Šī iemesla dēļ jūs parasti veicat visus pirmstiesas dokumentu sagatavošanas darbus un tad nododat lietas kādam kolēģim un pārraugāt tās... — Ferels apklusa un pasniedza Stjuartam viņa glāzi. — Vai man turpināt?

— Protams, ja jums vēl ir ko teikt,— Stjuarts vēsi atbildēja.

Ferels paņēma savu glāzi, iedzēra un, kad arī Stjuarts bija iemalkojis savu burbonu, turpināja:

— Jums ir trīsdesmit trīs gadi, jūs esat heteroseksuāls, jūsu vājība ir ātrgaitas mašīnas, taču jūs nenodarbojaties ar autosportu. Bez tam jūs aizraujaties ar burāšanu. Divdesmit divu gadu vecumā jums šķita, ka esat iemīlējies kādā meičā no Melrouzpārkas, ar kuru iepazināties pludmalē, taču viņa bija no itāliešu strādnieku ģimenes, un kultūras ziņā starp jums bija dziļa plaisa, kurai jūs abi nespējāt tikt pāri. Jūs nolēmāt izbeigt šīs attiecības. Pēc septiņiem gadiem jūs iemīlējāties Mereditā, taču viņa neatbildēja uz jūsu jūtām, un jūs kļuvāt draugi. Pirms diviem gadiem jūsu ģimene nolēma jūs apprecināt ar Džordžiānu Gibonsu, kuras tēvs arī ir augstākās sabiedrības advokāts, un jūs saderinājāties, taču drīz vien atsaucāt šo saderināšanos. Patlaban jums pieder apmēram astoņpadsmit miljoni dolāru, kas galvenokārt ieguldīti ļoti rentablu uzņēmumu akcijās, un pēc vectēva nāves jūs mantosiet vēl piecpadsmit miljonus — varbūt arī mazāk, ja viņš turpinās savus izbraucienus uz Montekarlo, kur viņš gandrīz vienmēr zaudē.

Stjuarts bija gan izbrīnījies, gan saniknots. Ferels aprāva savu monologu un ar žestu norādīja uz dīvāniem pie loga. Stjuarts paņēma dokumentus un glāzi un devās līdzi Ferelam. Kad viņš bija apsēdies, Mets laipni apvaicājās:

— Vai esmu izlaidis kaut ko svarīgu?

— Jā. — Stjuarts ironiski pasmīnēja un pacēla glāzi, it kā gribēdams uzsaukt tostu. — Kāda ir mana mīļākā krāsa?

Ferels ielūkojās viņam tieši acīs. — Sarkana.

Stjuarts norīstījās. — Jums ir taisnība visos jautājumos, izņemot to, ka jūs mani nosaucāt par pamatīgu cilvēku. Jūs esat labāk sagatavojies uz šo tikšanos nekā es. Es vēl tikai gaidu jūsu biogrāfijas datus, kurus esmu pieprasījis, un šie dati nebūs ne uz pusi tik apjomīgi. Esmu izbrīnīts un gribot negribot jūtu pret jums cieņu.

Ferels paraustīja plecus.

— Jums nevajadzētu par to brīnīties. «Interkorpam» pieder birojs, kas dod atsauksmes par kredīta pieprasītājiem, kā arī liela detektīvu aģentūra, kas apkalpo daudzas starptautiskas akciju sabiedrības.

Stjuartam likās dīvaini, ka Ferels teica «Interkorpam pieder», nevis «man pieder», it kā viņš nevēlētos uzsvērt

savu personisko saistību ar šo finansu impēriju, ko pats bija radījis. Stjuarts zināja, ka lielākā daļa jaunbagātnieku ir lielībnieki, kas neslēpti lepojas ar saviem sasniegumiem un kā apsēsti cenšas katram pretimnācējam demonstrēt savu bagātību. Stjuartam bija licies, ka arī Ferels ir tāds pats, īpaši jau tādēļ, ka masu saziņas līdzekļi parasti viņu iztēloja kā ārišķīgi spilgtu starptautisku pleiboju un finansu magnātu, kurš dzīvo greznu un bezdarbīgu, jutekliskām baudām pārpilnu mūsdienu sultāna dzīvi.

Tagad Stjuarts juta, ka tas viss ir tālu no patiesības, ka labākajā gadījumā Ferels ir piesardzīgs un vientuļš cilvēks, kuru izprast ir ļoti grūti, bet sliktākajā gadījumā — auksts aprēķina cilvēks bez jebkādām jūtām, ļoti nežēlīgs un bezgala savaldīgs. Šī savaldība bija gandrīz biedējoša. Viņa konkurenti neapšaubāmi turējās pie pē-‘ dējās versijas.

— Kā jūs zināt, kāda ir mana mīļākā krāsa? — Stjuarts beidzot iejautājās, vēlreiz mēģinādams labāk izprast Ferelu. — Tas nevar būt rakstīts ziņojumā par kredīta pieprasītāju.

— Es to uzminēju, — Ferels sausi atteica. — Jūsu portfelis un arī jūsu kaklasaite ir kastaņbrūnā krāsā. Bez tam lielākajai daļai vīriešu patīk sarkana krāsa, tāpat kā sievietēm — zila. — Tikai tagad Ferels pievērsa uzmanību dokumentam, ko Stjuarts bija uzlicis uz galda. — Runājot par sievietēm, — viņš it kā starp citu ieminējās, — es nojaušu, ka Meredita to ir parakstījusi.

— Viņa pievienoja dažus noteikumus, — Stjuarts atbildēja un pamanīja, ka Ferela seja saspringst. — Viņa vēlējās ierakstīt līgumā jūsu izraudzītās dienas un piebildi, ka gadījumā, ja jūs kādu dienu izlaidīsiet, jūs tās vietā nedrīkstat pieprasīt citu dienu.

Ferela seja atmaiga, un pat puskrēslā Stjuarts manīja viņa pelēkajās acīs uzdzirkstam uzjautrinājumu. Uzjautrinājumu un... lepnumu? Tomēr Stjuarts nepaguva par to pārliecināties, jo Ferels pēkšņi piecēlās, piegāja pie apspriežu galda, uz kura bija palikusi viņa zelta pildspalva, un atgriezies atšķīra lapu ar parakstiem. Uz šīs lapas Stjuarts bija uzrakstījis papildu noteikumus. Kad Ferels atskrūvēja pildspalvas vāciņu, Stjuarts piebilda:

— Jūs redzēsiet, ka viņa vēlas, lai jūs nevienam nestāstītu ne par šo laulību, ne arī par vienpadsmit nedēļu ilgo pārbaudes laiku.

Ferels piemiedza acis, taču tajā pašā brīdī, kad Stjuarts pavēra muti, lai aizstāvētu Mereditas prasības, viņš ātri ar saviem iniciāļiem apstiprināja visus trīs papildnoteikumus, tad parakstīja dokumentu un pāri galdam pastūma to Stjuartam.

— Vai šī slepenība ir jūsu ierosinājums vai Mereditas ideja? — viņš prasīja.

— Mereditas ideja, — Stjuarts atbildēja un, gribēdams redzēt, kā Ferels uz to reaģēs, piebilda: — Ja viņa būtu uzklausījusi manu padomu, tad būtu iesviedusi šo līgumu papīrgrozā.

Ferels atgāzās krēslā un nopētīja Stjuartu. Viņa skatiens bija nepatīkami ciešs, taču tajā pavīdēja arī kaut kas cieņai līdzīgs.

— Ja viņa to būtu izdarījusi, — viņš bilda, — viņa būtu riskējusi ar sava tēva veselību un labo slavu.

— Viņa nebūtu riskējusi ne ar ko, — Stjuarts pārliecinātā balsī sacīja. — Jūs blefojāt. — Ferels sarauca pieri, taču neko neiebilda. Stjuarts uzstājīgi turpināja: — Jūsu rīcība ir neētiska un ekstrēma. Jūs esat vai nu pasaules klases nelietis, vai arī nenormāls tips, vai arī Me-reditā iemīlējies vīrietis. Kas īsti jūs esat?

— Noteikti pirmais, — Ferels atteica. — Iespējams, ka arī otrais. Iespējams, ka visas trīs definīcijas ir pareizas. Izlemiet pats!

— Esmu jau izlēmis.

— Ko jūs izlēmāt?

— Pirmais un trešais, — Stjuarts sacīja. Redzot tikko manāmo negribīgo Ferela smaidu, viņš jutās apmierināts. — Ko jūs zināt par Mereditu? — norijis malku dzēriena, Stjuarts vaicāja. Viņš bija nolēmis vēlreiz pārliecināties par sava pieņēmuma pareizību.

— Tikai to, ko pēdējo vienpadsmit gadu laikā esmu izlasījis žurnālos un laikrakstos. Pārējo vēlos izzināt pats.

Stjuarts nodomāja, ka tas ir ļoti zīmīgs fakts: Ferels, kas par kādu advokātu bija uzzinājis visu — līdz pat viņa kurpju izmēram — nebija pieprasījis tikpat izsmeļošas ziņas par Mereditu, kaut arī Meredita uzskatīja, ka viņa vienīgais mērķis ir atriebība.

— Tad jūs nezināt dažus viņas biogrāfijas faktus, — pāri glāzes malai vērodams Meta seju, Stjuarts sacīja, — piemēram, to, ka pēc koledžas pirmā kursa beigšanas par viņu tenkoja, ka viņa esot pārdzīvojusi kādu traģisku mīlestības romānu un tāpēc nesaejoties ne ar vienu vīrieti. Acīmredzot tieši jūs bijāt šī romāna varonis. — Stjuarts apklusa. Viņš redzēja, ka Ferels ir dziļi ieinteresēts, kaut arī cenšas to slēpt, paceļot glāzi un iedzerot. Stjuarts turpināja: — Jūs, protams, nezināt arī to, ka tad, kad Meredita mācījās priekšpēdējā kursā, kāds viņas atraidīts studentiņš sāka izplatīt baumas, ka viņa esot vai nu lez-biete, vai frigida sieviete. Lezbietes slava viņai nepielipa tikai tādēļ, ka viņa draudzējās ar Lizu Pontini, kas savukārt sagājās ar minētā jauneklīša studentu biedrības prezidentu. Liza bija pilnīgs lezbietes pretstats un tik ļoti pieķērusies Mereditai, ka ar sava drauga palīdzību padarīja šo studentiņu par vispārēja apsmiekla objektu. Bet aukstas sievietes slava Mereditai pielipa. Koledžā viņu sāka saukt par «ledus karalieni». Kad pēc koledžas beigšanas viņa atgriezās Čikāgā, arī šeit viņu aiz muguras tā dēvēja, taču viņa bija tik sasodīti skaista, ka šī slava tikai vairoja viņas pievilcību un viņa kļuva vēl jo iekārojamāka. Iespēja parādīties sabiedrībā ar Mereditu Benkroftu zem rokas un lūkoties viņas sejā pāri restorāna galdiņam tā cēla pašapziņu, ka vīrieši pat īpaši neuztraucās par to, ka Meredita atteicās ar viņiem gulēt.

Stjuarts cerēja, ka Ferels beidzot uzķersies uz āķa un sāks uzdot jautājumus, no kuriem varētu noprast viņa patiesās jūtas, taču Ferelam vai nu nebija nekādu jūtu pret Mereditu, vai arī bija pietiekami daudz prāta, lai neļautu Stjuartam tās nojaust, jo pretējā gadījumā Mereditas advokāts varētu viņai paziņot, ka viņas vīrs neapšaubāmi ir viņā iemīlējies un viņa bez jebkāda riska var saplēst šo līgumu. Stjuarts diez kāpēc bija pilnīgi pārliecināts, ka Mets klusē tieši šī pēdējā iemesla dēļ.

— Vai drīkstu jums uzdot jautājumu? — viņš ievaicājās.

— Jūs drīkstat jautāt, — Ferels uzsvēra.

— Kāpēc jūs nolēmāt šodien uzaicināt divus advokātus, pie tam tādus, kuru brutālais darba stils ir plaši pazīstams?

īsu brīdi Stjuartam likās, ka viņš nesaņems nekādu atbildi, bet tad Ferels ironiski pasmīnēja un atzinās:

— Tā bija taktikas kļūda. Es tā steidzos sagatavot šī dokumenta tekstu līdz mūsu sarunas sākumam, ka nepaguvu Levinsonam un Pīrsonam piekodināt, ka es gribu panākt, lai Meredita paraksta līgumu, nevis dabū ar rungu pa galvu. — Mets nolika pustukšo glāzi uz galda un piecēlās, likdams saprast, ka viņu tête-à-tête beigusies.

Stjuartam neatlika nekas cits kā posties projām. Savākdams papīrus, viņš piebilda:

— Tā nebija tikai kļūda, tas bija nāves skūpsts. Jūs ne tikai terorizējāt un šantažējāt, bet arī nodevāt un pazemojāt viņu, ļaudams Levinsonam mums visiem paziņot, ka pagājušajā nedēļas nogalē viņa gulējusi ar jums. Par to viņa jūs ienīdīs krietni ilgāk nekā vienpadsmit nedēļas. Ja jūs viņu labāk pazītu, tad būtu to sapratis.

— Meredita nav spējīga ilgi nīst, — Ferels sacīja, un viņa balsī ieskanējās tāds kā lepnums. Stjuarts apslēpa savu izbrīnu, jo katrs Ferela vārds apstiprināja viņa aizdomas. — Ja viņa būtu uz to spējīga, tad ienīstu savu tēvu par to, ka viņš ir sabojājis viņas bērnību un neļauj izvirzīties darbā. Viņai tagad vajadzētu viņu ienīst par to, ko viņš izdarījis pirms vienpadsmit gadiem, taču viņa cenšas viņu aizstāvēt un paglābt no manas atriebības. Meredita neienīst tos cilvēkus, kurus mīl, viņa cenšas attaisnot pat neattaisnojamo viņu rīcībā. Tas attiecas arī uz mani. Viņa sev iestāstīja, ka es viņu pametu tādēļ, ka biju spiests viņu apprecēt. — Neievērodams to, ka Stjuarts aiz brīnumiem gandrīz vai sastindzis, Ferels uzlūkoja viņu pāri kokteiļgaldam un turpināja: — Meredita nevar vienaldzīgi noskatīties citu cilvēku ciešanās. Viņa sūta puķes un mīlestības apliecinājumus mirušiem bērniem, viņa raud veca vīra rokās tādēļ, ka šis vīrs vienpadsmit gadus ir domājis, ka viņa nogalinājusi viņa mazbērnu, un viņa sniegputenī četras stundas brauc ar mašīnu, lai nekavējoties pastāstītu man patiesību. Viņai ir mīksta sirds, un viņa ir pārāk piesardzīga. Viņa ir arī gudra un viltīga, viņai piemīt intuīcija, un šo īpašību dēļ viņa spējusi izvirzīties universālveikala darbinieku priekšējās rindās. Neslavas cēlājiem nav izdevies viņu aprīt, un viņa nav kļuvusi par augstprātīgu snobu. — Viņš pieliecās, paņēma savu pildspalvu un vēsi un izaicinoši uzlūkoja Stjuartu. — Ko vēl man vajadzētu par viņu zināt?

Stjuarts iekšēji triumfēja.

— Nolādēts, — viņš smiedamies miermīlīgi sacīja, — man bija taisnība. Jūs Mereditu mīlat Un, tā kā jūs viņu mīlat, tad nemūžam nesāksiet vajāt viņas tēvu, jo tas nozīmētu darīt pāri viņai pašai.

Ferels sabāza rokas bikšu kabatās un daļēji sabojāja Stjuarta uzvaras prieku.

— Jūs tā domājat, taču neesat par to pilnīgi pārliecināts un neriskēsiet ieteikt Mereditai pašai mani pārbaudīt. Jūs neesat pat tik pārliecināts par manām jūtām, lai vēlreiz sāktu ar Mereditu runāt par šo tematu. Un, ja jūs butu pārliecināts, arī tad jūs vilcinātos to darīt.

— Vai tiešām? — Stjuarts, pie sevis smaidīdams, vaicāja. Viņš devās uz bāru pēc sava portfeļa un jau prātoja, ko un kā teikt Mereditai. — Kāpēc jūs tā domājat?

— Tāpēc, — Ferels mierīgi atbildēja, — ka no tā brīža, kad jūs sapratāt, ka Meredita gulējusi ar mani, jūs vairs neesat pilnīgi pārliecināts ne par ko, vismazāk jau par viņas jūtām pret mani. — Viņš panācās uz priekšu un pieklājīgi pavadīja Stjuartu līdz sava kabineta durvīm.

Stjuarts pēkšņi atcerējās, cik dīvaina izteiksme bija Me-reditas sejā, kad viņa pirmīt stāvēja roku rokā ar Ferelu. Viņš paraustīja plecus, slēpdams augošo nedrošības sajūtu, un noteica:

— Es esmu viņas advokāts, un mans pienākums ir viņai pateikt savas domas pat tad, ja tā būtu tikai nojauta.

— Jūs esat arī viņas draugs un esat viņu kādreiz mīlējis. Jums pret viņu ir personiska attieksme, tāpēc jūs vilcināsieties un pārdomāsiet, un galu galā nolemsiet atstāt visu pašplūsmai. Patiešām, ja arī no manas ieceres nekas neiznāks, Meredita savas piekāpšanās dēļ neko nezaudēs, bet iegūs piecus miljonus dolāru.

Viņi bija pienākuši pie Ferela rakstāmgalda, un viņš aizgāja aiz tā, tomēr palika pieklājīgi stāvam kājās. Ferela izteiktā psiholoģiskā rezumējuma saērcināts, Stjuarts palūkojās apkārt, meklēdams ko tādu, kas varētu viņu satricināt, un pēkšņi pamanīja ierāmēto sievietes fotogrāfiju uz rakstāmgalda.

— Vai jūs domājat turēt šo fotogrāfiju šeit, kad centīsieties iegūt savas sievas labvēlību?

— Noteikti.

Pēc Ferela balss noskaņas Stjuarts noprata, ka viņa sākotnējais pieņēmums, ka šī meitene ir vai nu draudzene, vai mīļākā, nebūs pareizs.

— Kas viņa ir? — viņš atklāti noprasīja.

— Mana māsa.

Ferels vēroja Stjuartu tādā pašā kaitinošā mierā kā līdz tam. Stjuarts paraustīja plecus un tīši apvainojošā tonī pateica: — Jauks smaids. Arī augumiņš jauks.

— Izlikšos, ka neesmu dzirdējis jūsu pēdējos vārdus, — Ferels atbildēja. — Kad mana māsa nākamo reizi ieradīsies Čikāgā, mēs varētu četratā paēst vakariņas. Pasakiet Me-reditai, ka rīt pusastoņos vakarā aizbraukšu viņai pakaļ! Rīt no rīta jūs varat piezvanīt manai sekretārei un pateikt Mereditas adresi.

Būtībā Ferels padzina Stjuartu un norādīja viņam viņa vietu. Stjuarts pamāja un izgāja pa durvīm. Ticis ārā no Ferela kabineta, viņš sāka domāt, vai nevajadzētu brīdināt Mereditu, lai viņa — vienalga, mīl vai nemīl savu vīru — no šī līguma turas nevis vienkārši tālāk, bet gan lielgabala šāviena attālumā. Tas cilvēks bija līdzīgs mašīnai: nepiekāpīgs, noslēgts, nelokāms, bez jebkādām emocijām. So bastardu nespēja aizskart pat nekaunīgi izteicieni par viņa māsu.

Durvju otrā pusē Metjū Ferels smagi atslīga krēslā, atgāza galvu un aizvēra acis.

— Mīļais Dievs! — viņš nočukstēja un atvieglojumā dziļi ievilka elpu. — Paldies tev.

Vienpadsmit gadu laikā tie bija pirmie vārdi, kas atgādināja lūgšanu. Pēdējo divu stundu laikā viņš pirmoreiz brīvi uzelpoja.

41. nodaļa

9

— Kā tev gāja ar Ferelu? — Pārķers vaicāja tajā pašā brīdī, kad ienāca Mereditas dzīvoklī, lai kopā ar viņu dotos vakariņās, kas bija iecerētas kā svinības par godu Mereditas «gandrīz šķirtas sievas» statusam. Viņa smaids apdzisa, kad Meredita atmeta matus no pieres un mēmi papurināja galvu.

— Meredit, kas noticis? — Viņš satvēra viņas rokas.

— Būs labāk, ja tu apsēdīsies, — viņa brīdināja.

— Nekas, pastāvēšu, — Pārķers, jau satraucies, atteica.

Pēc desmit minūtēm, kad Meredita bija pabeigusi stāstīt,

Pārķers vairs nebija satraucies, bet gan pārskaities... uz Mereditu.

— Un tu tam piekriti?

— Kas cits man atlika? — Meredita iesaucās. — Man nebija ko likt pretī. Viņa rokās bija visas kārtis, un viņš uzstādīja ultimātu. Bet nav jau tik traki. — Viņa mēģināja pasmaidīt, lai nomierinātu Pārķeru. — Man bija pāris stundas pārdomām. Būtībā tās ir tikai milzīgas neērtības... apgrūtinājums, nekas vairāk. Protams, ja par to spriež objektīvi.

— Es spriežu sasodīti objektīvi, un es tev nepiekrītu, — Pārķers atcirta.

Meredita bija tik pārgurusi un jutās tik vainīga, ka nespēja aptvert vienkāršo patiesību: jo lielāku nepatiku viņa izrādīs pret uzspiesto saiešanos ar Metu, jo labāk jutīsies Pārķers. Viņa uzmundrinoši pasmaidīja un teica:

— Pat tad, ja es kaut kur aizlidotu un panāktu šķiršanos, pēc tam es sapītos īpašuma dalīšanas problēmās, jo tās jārisina atsevišķi. Bet šādā veidā sešu mēnešu laikā būs pilnīgi nokārtots viss — šķiršanās, īpašuma problēmas, formalitātes.

— Pareizi! — Pārķers nikni nošņācās. — Un trīs no šiem sešiem mēnešiem tiks pavadīti kopā ar Ferelu!

— Es jau tev teicu: viņš īpaši uzsvēra, ka mūsu attiecībām nav jābūt intīmām. Un... un gandrīz pusi nedēļas mēs varēsim pavadīt kopā.

180

— Tas maitasgabals ir sasodīti godprātīgs!

— Tu sāc aizmirsties! — Meredita brīdināja. Viņa pēkšņi attapās, ka viss, ko viņa saka, Pārķeru tikai vēl

vairāk sanikno. — Viņš to dara tāpēc, lai atriebtos manam tēvam, nevis tāpēc, ka grib mani.

— Nieki, Meredit! Ferels nav ne gejs, ne aklais, un

viņš ir nolēmis tevi iegūt, kā vien un kad vien tas viņam būs iespējams. Stāstot par jūsu tikšanās norisi, tu trīs

reizes pieminēji, ka šī nekauņas advokāti uzsvēruši faktu, ka Ferels sevi uzskata par tavu vīru. Vai zini, kas visā

šajā lietā ir visnejēdzīgākais?

— Nē, — Meredita atteica, juzdama, ka kaklā sakāpj asaru kamols, — mēģini man to paskaidrot, ja tu spēj to izdarīt, nekļūdams vulgārs un valdonīgs...

— Es esot vulgārs un valdonīgs, ak tā gan? Ferels tev uzspiež šādus noteikumus, un es esmu tas, kurš izturas vulgāri un valdonīgi? Es tev varu pateikt, kas man visā šajā lietā šķiet vissāpīgākais un vispretīgākais, —_ tas, ka tu pat neesi pārāk sarūgtināta. Viņš tev piedāvā piecus miljonus dolāru, lai tu četras reizes nedēļā kopā ar viņu vārtītos sienā, un es esot vulgārs? Cik tas sanāk — apmēram simt tūkstoš dolāru par vienu reizi?

— Ja tu vēlies visu precīzi formulēt, tad sāksim ar to, ka viņš formāli skaitās mans vīrs, — Meredita atcirta. Viņas noguruma un bezcerības sajūta bija pāraugusi bezjēdzīgās dusmās.

— Un kas es esmu formāli — piedēklis, vai?

— Nē, tu esi mans līgavainis.

— Cik daudz man būs jāmaksā?

— Pārķer, ej projām! — Meredita to pateica mierīgi. Un tieši to vēlējās.

— Jauki! — Viņš paķēra savu mēteli, ko bija uzmetis uz krēsla atzveltnes. Cīnīdamās ar asarām, Meredita novilka saderināšanās gredzenu.

— Lūdzu, — viņa aizlauztā balsī noteica, pasniegdama gredzenu viņam, — ņem to sev līdzi.

Pārķers paskatījās uz gredzenu Mereditas rokā, un viņa dusmas aprima.

— Pagaidām paturi to, — viņš sacīja. — Mēs abi esam pārāk saniknoti, lai spētu skaidri domāt. Nē, tu nerīkojies pareizi, un tas mani satrauc. Es esmu nikns, bet tu centies to visu uztvert kā sasodītu joku!

— Pie velna, es tikai centos parādīt šo lietu labākā gaismā, lai tu nebūtu tik dusmīgs.

Pārķers saminstinājās, tad pastiepa roku un sakļāva dūrē Mereditas plaukstu, kurā atradās gredzens.

— Meredit, vai tu to darīji vai tikai domāji, ka dari? Es jūtos tā, it kā visa pasaule būtu sagruvusi, bet tu, kam būs jāiztur nākamie trīs mēneši, to uzņem daudz mierīgāk. Liekas, būs labak, ja mēs nesatiksimies, līdz tu būsi izdomājusi, ko galu galā es tev nozīmēju.

— Bet man liekas, — Meredita spīvi atcirta, — ka tev vajadzētu nopietni pārdomāt, kāpēc tu nevari izrādīt man līdzcietību un sapratni, nevis uzskatīt visu šo lietu par sava privātīpašuma apdraudēšanu seksuālos nolūkos.

Pārķers aizcirta durvis, un Meredita noslīga uz dīvāna. Vēl pirms pāris dienām pasaule bija šķitusi tik gaiša un daudzsološa. Tagad tā bija sabrukusi drupās pie viņas kājām — tāpat kā vienmēr, kad viņa nonāca Metjū Ferela tuvumā.

42. nodaļa

9

— Piedodiet, ser, jums nav atļauts novietot šeit savu mašīnu, — paziņoja šveicars, kad Mets bija izkāpis no mašīnas pie nama, kurā dzīvoja Meredita.

Meta galva bija tik aizņemta ar domām par pirmo norunāto satikšanos ar savu sievu, ka viņš pat nepagausināja soli, garāmejot iebāzdams vīra cimdotajā rokā simt dolāru banknoti.

— Ser, es uzmanīšu jūsu mašīnu! — šveicars nokliedza viņam pakaļ.

Pārlieku lielā dzeramnauda bija domāta arī kā samaksa . par turpmākajiem pakalpojumiem, ja pēc tādiem rastos vajadzība, bet Mets neapstājās, lai to pateiktu. Tas arī nebija vajadzīgs, jo visas pasaules šveicari ir diplomātijas un ekonomikas speciālisti, kas labi saprot, ka nenormāli liela dzeramnauda uzskatāma arī par avansu turpmākiem pakalpojumiem. Šajā brīdī Mets gan nevarēja iedomāties, kādi pakalpojumi viņam turpmāk varētu būt vajadzīgi, tomēr viņam likās, ka jebkurā gadījumā nenāks par ļaunu iegūt Mereditas šveicara labvēlību.

Pie galda sēdošais sargs pārbaudīja viesu sarakstu, ieraudzīja Meta uzvārdu un pieklājīgi pamāja.

— Mis Benkroftas dzīvokļa numurs ir piecsimt pieci. Ls viņai piezvanīšu, ka jūs esat ieradies. Lifts atrodas tepat.

Mcréditai aiz satraukuma drebēja rokas, kad viņa spoguļa priekšā sabužināja matus, lai tie izskatītos brīvi un dabiski. Paris soļus atkāpusies, viņa nopētīja savu spilgti zaļo zīda blūzi un tai pieskaņotos vilnas krepa svārkus, apjoza šauru, zelta kaltu jostiņu, iekāra ausīs lielus četrstūrveida zelta auskarus un aplika zelta rokassprādzi. Seja izskatījās nenormāli bāla, tāpēc Meredita uzklāja vairāk sārtuma uz vaigiem. Kad viņa gribēja uzkrāsot lūpas, divreiz ietrink-šķējās durvju zvans, un lūpu krāsas tūbiņa izkrita no viņas trīcošajiem pirkstiem. Uz tualetes galdiņa pulētās koka

virsas parādījās koraļļsarkana svītra. Nelikdamās zinis par to, ka Mets tūlīt būs klāt, viņa pacēla tūbiņu un grasījās nokrāsot lūpas, bet tad pārdomāja, uzmauca vāciņu un iemeta lūpu krāsu somā. Nebija nekādas vajadzības īpaši uzposties Metjū Ferela dēļ, kurš nebija uzskatījis par nepieciešamu vismaz paziņot, kurp viņi dosies, lai viņa zinātu, kā apģērbties. Patiesībā, ja Metam būtu nodoms viņu pavest, tad jau labāk izskatīties pēc iespējas sliktāk.

Meredita piegāja pie durvīm, cenzdamās ignorēt faktu, ka viņai trīc ceļi, atrāva tās vaļā un, pacēlusi acis līdz Meta krūtīm, godīgi pateica: — Cerēju, ka tu nokavēsies.

Mets jau bija gaidījis nelaipnu uzņemšanu, taču smaragdzaļajā tērpā un ar brīvi pār pleciem krītošajiem, spožajiem matiem Meredita izskatījās tik sasodīti skaista, ka viņš ar milzu pūlēm apspieda vēlēšanos pasmieties un apskaut viņu.

— Cik daudz man, pēc tavām domām, vajadzēja nokavēt?

— Apmēram trīs mēnešus.

Nu viņš iesmējās, un Meredita pacēla galvu pāris collu augstāk, tomēr neielūkojās viņam sejā.

— Vai tu jau sāc uzjautrināties? — viņa vaicāja, stingi vērdamās uz platajiem pleciem, kas bija tērpti rūsganā kašmira sporta žaketē un krēmkrāsas kreklā ar vaļēju apkakli. Šķita, ka uz apkakles atmirdz iedegušā kakla bronzas krāsa.

— Tu izskaties jauki, — viņš mierīgi teica, izlikdamies nedzirdējis viņas indīgo atbildi.

Joprojām nepaskatīdamās Metam sejā, Meredita pagriezās un devās pie skapja pēc mēteļa.

— Tā kā tu nebiji tik laipns un nepaziņoji, uz kurieni mēs dosimies, man nebija ne jausmas, kā vajadzētu apģērbties, — viņa teica savam skapim.

Mets neko neatbildēja. Viņš labi zināja, ka Meredita iebildīs pret viņa ieceri, tāpēc nebija iepriekš to atklājis.

— Tu esi pilnīgi piemēroti apģērbta, — viņš sacīja.

— Paldies, tā ir ļoti izsmeļoša informācija, — Meredita ironizēja. Viņa izņēma no skapja mēteli, pagriezās un uzgrūdās Metam. — Vai tu nepaietu tālāk?

— Palīdzēšu tev uzvilkt mēteli.

— Nepalīdzi man! — Viņa pakāpās sānis un sāka stīvēt mugurā mēteli. — Nepalīdzi man nevienā lietā! Nekad vairs nepalīdzi man!

Mets satvēra Mereditas augšdelmu un maigi, taču valdonīgi pagrieza viņu pret sevi.

— Vai tu domā tā izturēties visu vakaru? — viņš mierīgi vaicāja.

— Nē! — viņa nikni atcirta. — Šī ir vakara labākā daļa.

— Es zinu, cik tu esi nikna...

Meredita vairs nebaidījās paraudzīties uz Metu.

— Nē, tu nezini vis! — Viņas balss dusmās drebēja. — Tu domā, ka zini, taču tu nekā nezini! — Viņa atmeta savu apņemšanos turēties atstatu no Meta, klusēt un nogarlaikot viņu līdz nāvei. — Savā kabinetā tu lūdzi, lai es tev uzticos, bet pēc tam tu visu, ko es biju tev izstāstījusi par notikumiem pirms vienpadsmit gadiem, izmantoji pret mani! Vai tu patiešām iedomājies, ka vari otrdien saplosīt manu dzīvi driskās un trešdien ierasties šeit, it kā viss būtu mīļi un jauki, tu... tu, bezsirdīgais divkosi!

Mets raudzījās viņas satumsušajās acīs un domāja, vai godīgi nepateikt: «Es tevi mīlu.» Bet pēc vakardienas notikumiem Meredita tam neticētu, un, ja arī viņam izdotos viņu pārliecināt, viņa to izmantotu un atteiktos no viņu līguma. To Mets nevarēja pieļaut. Vakar viņa bija teikusi, ka viņus saistot vienīgi briesmīgā pagātne. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai sašķobītu viņas aizsardzības pozīcijas un pierādītu, ka viņu attiecībās nekad vairs neatkārtosies sāpīgā pagātnes pieredze. Tādēļ viņš nolēma neko nepaskaidrot un nestrīdēties, bet sāka savu iecerēto psiholoģisko kampaņu, kuras mērķis bija panākt, lai Meredita pagātnes notikumos nevainotu vienīgi viņu. Viņš paņēma mēteli un palīdzēja viņai to uzvilkt.

— Zinu, ka patlaban tu mani uzskati par nežēlīgu divkosi, un es tevi par to nevainoju. Taču esi taisnīga un atzīsti, ka pirms vienpadsmit gadiem es nebiju nelietis. — Viņa iebāza rokas mēteļa piedurknēs un klusēdama sakustējās, taču viņš uzlika viņai rokas uz pleciem, pagrieza viņu pret sevi un gaidīja, līdz viņa negribīgi pacēla acis. — Tu vari mani ienīst par to, ko es daru pašlaik, — viņš mierīgi teica, — ar to es samierinātos, bet neienīsti mani pagātnes dēļ. Es, tāpat kā tu, biju tava tēva intrigu upuris.

— Tu arī toreiz izturējies bezsirdīgi! — Meredita nokratīja viņa rokas un paņēma somiņu. — Tu pat nerakstīji man no Dienvidamerikas.

— Es uzrakstīju tev dučiem vēstuļu, — atvērdams durvis, Mets sacīja, un, kad viņi jau gāja pa gaiteni, īgni piebilda: — Pusi no tām es arī nosūtīju. Tev nav tiesību man ko pārmest, jo pa visu to laiku tu pati man atrakstīji tikai sešas vēstules.

Meredita vēroja, kā Mets piespiež lifta izsaukšanas pogu. Viņa domāja, ka viņš melo, lai attaisnotu sevi, taču dvēseles dziļumos urdījās kāda doma. Viņa atcerējās, ko Mets bija teicis, kad zvanīja viņai no Venecuēlas. Toreiz viņai likās, ka viņš kritizē viņas rakstīšanas stilu. «Tu neesi nekāda lielā vēstuļu rakstītāja, vai ne...»

Līdz tam laikam, kad ārsts viņai ieteica mazāk kustēties, Meredita nesa Metam adresētās vēstules uz pastkastīti, kas atradās viņu piebraucamā ceļa galā, taču vēlāk tās varēja izņemt kurš katrs — viņas tēvs, kāds kalpotājs. Tās piecas vēstules, kuras viņa saņēma no Meta, pastnieks viņai iedeva tieši rokās, kad viņa grozījās pastkastītes tuvumā. Iespējams, ka arī Mets saņēma vienīgi tās vēstules, kuras viņa pati atdeva pastniekam.

Mereditai radās briesmīgas aizdomas. Viņa pašķielēja uz Metu un apspieda vēlēšanos tālāk izprašņāt viņu par vēstulēm. Lifta durvis atvērās. Mets izveda viņu cauri vestibilam uz ielas. Ietves malā laternas gaismā kā dārgakmens mirdzēja sarkanbrūns rolsroiss.

Meredita apsēdās greznā, ar zeltainas nokrāsas ādu apvilktā sēdeklī un nekustīgi raudzījās priekšējā stiklā. Mets iedarbināja motoru un izbrauca uz ielas. Mašīna bija skaista, taču Meredita drīzāk nomirtu nekā uzslavētu viņa mašīnu, bez tam viņa joprojām domāja par vēstulēm.

Acīmredzot arī Mets bija domājis to pašu, jo* piebremzējis pie kāda luksofora, viņš ierunājās:

— Cik vēstuļu no manis tu īsti saņēmi?

Viņa nevēlējās atbildēt un centās Metu ignorēt, taču viņu pašu mocīja šī doma un viņa nespēja sabozusies klusēt.

— Piecas, — viņa atteica un pētīja savas cimdotās rokas.

— Un cik vēstuļu tu uzrakstīji? — Mets neatlaidās.

Viņa pavilcinājusies paraustīja plecus.

— Sākumā rakstīju tev vismaz divreiz nedēļā. Tā kā tu man neatbildēji, sāku rakstīt tikai reizi nedēļā.

— Es tev uzrakstīju dučiem vēstuļu, — viņš uzsvērti sacīja. — Cik noprotu, tavs tēvs pievāca mūsu vēstules, bet tās piecas, ko tu saņēmi, viņam acīmredzot neizdevās pārķert.

— Tam vairs nav nekādas nozīmes.

— Tu domā? — Viņa balsī skanēja kodīga ironija. — Ak Dievs, kā es toreiz gaidīju tavas vēstules, kad tās nepienāca.

Balss tonis pārsteidza Mereditu gandrīz tāpat kā tas, ko viņš pateica. Viņa satraukusies pašķielēja uz Meta pusi. Līdz tam viņš nekad nebija licis manīt, ka viņa tam kaut ko nozīmētu kā personība. Gultā — jā, bet ne ārpus tās. Mašīnas vadības paneļa nespodrā gaisma apspīdēja Meta sejas skarbos vaibstus, izceļot skaisti veidoto muti un augstprātīgo zodu. Pēkšņi Meredita nokļuva pagātnē. Viņa sēdēja līdzās Metam poršā un raudzījās, kā vējš purina viņa biezos, tumšos matus. Viņa skaistie, stingrie vaibsti un izteiktā juteklība Mereditu gan pievilka, gan biedēja. Tagad viņš bija izskatīgāks nekā jebkad agrāk, viņa godkārīgie centieni, ko Meredita toreiz tikai nojauta, bija izlajuzuši ceļu un īstenojušies. Tagad tas bija spēks — neapstrīdams, raupjš un biedējoši varens spēks. Un Mets to izmantoja pret viņu. Labu laiku klusējusi, viņa iejautājās:

— Vai tas būtu pārāk daudz prasīts, ja es gribētu uzzināt, uz kurieni tu mani ved?

Viņš pasmaidīja.

— Uz šejieni, — viņš teica, ieslēdza pagrieziena rādītāju un iebrauca rolsroisu garāžā zem savas mājas.

— Man jau vajadzēja to paredzēt! — viņa iesaucās un sagatavojās izkāpt, tiklīdz viņš nobremzēs, un kaut vai kājām doties projām.

— Mans tēvs vēlējās tevi satikt, — Mets mierīgi sacīja, apturēdams mašīnu pie paša lifta starp limuzīnu ar Kali-fornijas numuru un gluži jaunu tumšzilu jaguāru ar nolaižamu jumtu. Ja dzīvoklī atradās Meta tēvs, Meredita, kaut arī negribīgi, bija ar mieru doties pie viņa.

Durvis atvēra druknais Meta šoferis. Aiz viņa smaidīdams nāca Petriks Ferels.

— Te nu viņa ir, — Mets ar drūmu zobgalību teica tēvam, — piegādāta pēc tava pieprasījuma — sveika un vesela un briesmīgi nikna uz mani.

Petriks, smaidīdams kā saulīte, pastiepa Mereditai pretī rokas. Viņa ļāva sevi apskaut, pagriezusi seju prom no Meta.

Aplicis roku viņai ap pleciem, Petriks pagrieza viņu uz šofera pusi.

— Meredit, tas ir Džo O’Hara. Šķiet, jūs nekad neesat tā pa īstam iepazīstināti.

Meredita ar pūlēm izspieda vārgu smaidiņu, jo atcerējās divas skaudri emocionālas scēnas, kurām šoferis bija bijis aculiecinieks.

— Esiet sveicināts, mister O’Hara!

— Priecājos jūs redzēt, misis Ferela.

— Mani sauc Benkrofta, — Meredita stingrā balsī paziņoja.

— Pareizi! — O’Hara atsaucās un veltīja Metam izaicinošu smīnu. — Pet, — viņš teica, iedams uz durvju pusi, — es tevi vēlāk gaidīšu pie parādes durvīm.

Kad Meredita iepriekšējo reizi bija šajā dzīvoklī, viņa bija pārāk samulsusi, lai ievērotu tā ekstravaganto greznību. Tagad viņa bija pārāk sanervozējusies, lai uzlūkotu Metu vai viņa tēvu, tāpēc skatījās apkārt. Viņai nācās negribīgi atzīt, ka dzīvoklis ir iespaidīgs. Tas aizņēma visu ēkas augšējo stāvu, visas ārsienas bija no stikla un pavēra brīnišķīgu skatu uz pilsētas ugunīm. No marmorā mirdzošā vestibila uz dzīvojamām telpām veda trīs lēzeni pakāpieni. Telpas citu no citas atdalīja nevis sienas, bet tikai pāris marmora kolonnu. Tieši pretī Mereditai atradās plaša dzīvojamā istaba, kurā bija izvietoti vairāki dīvāni, daudzi krēsli un galdi. Pa labi no dzīvojamās istabas bija ēdamistaba. Tās grīda atradās vestibila grīdas līmenī. Aiz ēdamistabas bija redzama omulīga viesistaba ar kokgriezumiem rotātu bāru angļu stilā. Dzīvoklis bija izplānots un iekārtots tā, lai tajā varētu uzņemt viesus, tas bija efektīgs, iespaidīgs un grezns, pilnīgs pretstats Mereditas dzīvoklim. Tomēr viņai tas ļoti patika.

— Nu, — Petriks Ferels, plati smaidīdams, sacīja,

— kā tev patīk Meta dzīvoklis?

— Tas ir ļoti jauks, — Meredita atzina. Viņai ienāca prātā, ka Dievs par atbildi uz viņas lūgšanu būs atsūtījis Petriku. Viņa nepieļāva varbūtību, ka Petriks zina, cik despotiski Mets ar viņu izrīkojies, un nolēma parunāt ar Petriku — ja būs iespējams, zem četrām acīm — un palūgt, lai viņš iejaucas.

— Metam patīk marmors, bet man tas liekas neomulīgs, — Petriks pavīpsnādams sacīja. — Man ir tāda sajūta, it kā es būtu miris un atrastos mauzolejā.

— Varu iedomāties, kā jūs tādā gadījumā jūtaties tajās melnajās marmora vannās, — Meredita, viegli pasmaidīdama, ieteicās.

— Kā kapā, — Petriks tūlīt atsaucās.

Viņi visi trīs iegāja viesistabā. Meredita apsēdās, Petriks palika stāvam, bet Mets piegāja pie bāra.

— Ko jūs abi dzersiet?

— Man ingveralu, — Petriks teica.

— Arī man to pašu, — Meredita piebalsoja.

— Tu dabūsi heresu, — Mets sacīja.

— Viņam taisnība, — Petriks piekrita. — Man gluži vienalga, ko katrs dzer. Tātad tu zini, ka Metam ir melna marmora vannas?

Meredita no visas sirds vēlējās, kaut nebūtu šīs vannas pieminējusi.

— Es... es svētdienas avīzē redzēju dažas šī dzīvokļa fotogrāfijas.

— Tā jau es domāju! — Petriks piemiedza aci.

— Visus šos gadus, kad Meta fotogrāfija parādījās kādā žurnālā vai vēl kaut kur, es sev teicu: «Ceru, ka to redz

Meredita Benkrofta.» Tu taču sekoji viņa karjerai, vai ne?

— Nē! — Meredita aizskarta iesaucās. — Es to nedarīju!

Dīvainā kārtā tieši Mets viņu atpestīja no šīs mulsinošās sarunas. Stāvēdams pie bāra, viņš teica:

— Tā kā mēs patlaban runājam par popularitāti, es gribētu, lai tu pastāsti, kā mēs varēsim noslēpt to faktu, ka tiekamies viens ar otru. Tavs advokāts teica, ka tu vēloties, lai tas paliktu slepenībā.

— Slepenībā? — Petriks brīnījās. — Kāpēc tev vajadzīga slepenība?

Meredita būtu varējusi minēt vismaz desmit iemeslus, un visi tie tiktu izklāstīti niknos un pārliecinošos vārdos, taču viņai bija neērti tos teikt Meta tēvam. Mets iejaucās starpā.

— Tāpēc, ka Meredita joprojām ir saderināta ar citu vīrieti, — viņš teica tēvam, tad pievērsās Meredi-tai. — Gadiem ilgi tu atrodies žurnālistu uzmanības lokā. Lai kur mēs dotos, tevi visi pazīs.

— Iešu palūkoties, kad būs gatavas vakariņas, — Petriks ierunājās un devās uz ēdamistabas pusi. Meredita nevarēja saprast, vai viņš ir badā vai tikai grib nozust no acīm.

Meredita nogaidīja, lai viņš aiziet, un tad ar niknu apmierinājumu pateica:

— Mani nepazīs neviens, bet tevi gan. Tu esi Amerikas korporāciju seksa simbols, tu esi vīrietis, kura moto ir: «Ja tā kustas, ved to uz gultu.» Tu esi vīrietis, kurš guļ ar rokzvaigznēm un pēc tam paved viņu istabenes. Vai tu smejies par mani? — viņa izdvesa, kad pamanīja Meta drebošos plecus.

Attaisīdams ingveralus pudeli, Mets pasmīnēja.

— No kurienes tās blēņas par istabenēm?

— Vairākas «Benkrofta un kompānijas» sekretāres pieder pie daudzajām tevis apbrīnotājām, — Meredita nicīgi atcirta. — Viņas šīs ziņas izlasījušas avīzē Tattler.

— Tattler? — Metam nāca smiekli, taču viņš savilka pieri dziļdomīgās krunkās. — Vai tā ir tā mazformāta avī-žele, kas pavēstīja, ka es esot pabijis NLO, kur gaišredzīgie citplanētieši mani iemācījuši taisīt biznesa plānus?

— Nē, tas bija The World Star! — Meredita atteica. Pēkšņā temata maiņa viņai nepatika. — Es to redzēju pārtikas veikalā.

Mets vairs neizskatījās uzjautrināts, un viņa balsī ieskanējās griezīgi toņi.

— Atceros, kaut kur tiku lasījis, ka tev esot romāns ar kādu dramaturgu.

— Tas bija rakstīts Chicago Tribune, un tur nebija teikts, ka man ir romāns ar Džošua Hemiltonu, tur bija sacīts, ka mēs bieži tiekamies.

Mets paņēma glāzes un pienesa tās Mereditai.

— Vai tev bija romāns ar viņu? — viņš uzstāja.

Mereditai nepatika, ka viņa Meta tuvumā jūtas tik maziņa, tāpēc viņa piecēlās kājās un paņēma no Meta rokām glāzi.

— Tas nebutu bijis iespējams. Džošua Hemiltons ir iemīlējies manā pusbrālī Džoelā.

Pirmo reizi mūžā Meredita sev par apmierinājumu redzēja, ka Metjū Ferels ir pilnīgi apstulbis.

— Viņš ir iemīlējies tavā...?

— Džoels ir mana vectēva atraitnes dēls, bet mēs esam gandrīz vienādā vecumā, tāpēc pirms daudziem gadiem nolēmām saukt viens otru par pusbrāli un pusmāsu. Otru viņas dēlu sauc Džeisons.

Metam notrīcēja lūpas, un ^iņš sausā tonī vaicāja: — Tātad Džoels ir gejs?

Mereditas apmierinātais smaids apdzisa, un, Meta toņa aizvainota, viņa piemiedza acis.

— Jā, bet neuzdrošinies pateikt kaut ko riebīgu par viņu. Džoels ir vislaipnākais un visjaukākais vīrietis, kādu vien es pazīstu! Džeisons ir normāls, un viņš ir tīrais cūka.

Redzot, cik kareivīgi Meredita aizstāv vienu no brāļiem, Mets atmaiga. Viņš nespēja turēties pretī vēlmei pieskarties Mereditai un ar pirkstu kauliņiem noglāstīja viņas roku, smaidot ielūkodamies viņas niknumā satumsušajās acīs.

— Kas to būtu domājis, ka klīrīgajai debitantei, ar kuru pirms daudziem gadiem iepazinos, ir tik daudz nepatīkamu ģimenes noslēpumu!

Meredita nepamanīja Petriku Ferelu, kas stāvēja uz pakāpiena un ar dziļu interesi ieklausījās sarunā. Viņa atrāva savu roku.

— Es vismaz neesmu gulējusi ar visiem saviem noslēpumiem, — viņa pikti sacīja, — un nevienam no tiem nav sarkanu matu!

Petriks nolēma paziņot par savu klātbūtni un smieklos aizžņaugtā balsī ievaicājās: — Kam tad ir sarkani mati?

Mets izklaidīgi pacēla acis un redzēja, ka pavāre ienes paplāti un novieto uz ēdamgalda.

— Ir vēl par agru vakariņot, — viņš teica un sarauca pieri.

— Tā ir mana vaina, — Petriks sacīja. — Biju domājis, ka mana lidmašīna atiet pusnaktī, bet tūlīt pēc tam, kad tu aizbrauci pēc Mereditas, es attapos, ka tā atiet jau vienpadsmitos, un palūdzu, lai misis Vilsone pasniedz vakariņas stundu agrāk.

Meredita vēlējās, kaut šis vakars drīzāk beigtos, tāpēc bija priecīga, ka vakariņas sāksies agrāk nekā paredzēts. Viņa nolēma palūgt Petriku, lai tas pa ceļam uz lidostu aizved viņu mājās. Šo izredžu uzmundrināta, viņa visu vakariņu laiku izturējās diezgan nosvērti, un Petriks viņai palīdzēja, uzturēdams bezpersonisku sarunu, kurā viņa piedalījās tikai tad, kad Mets klusēja. Lai gan Mets sēdēja galda galā un Meredita viņam blakus pa labi, viņai izdevās ne tikai nerunāt ar viņu, bet pat nepaskatīties uz viņa pusi līdz pašām vakariņu beigām. Bet tad notika jauns pavērsienu visā vakara norisē.

Līdz tam brīdim Meredita bija domājusi, ka Petrikam nav ne jausmas par to, cik neētiski izrīkojies viņa dēls, taču tad, kad Petriks piecēlās no galda, viņa saprata, ka Petrika pilnīgā neziņa un pat šķietamā neitralitāte bijušas tikai ilūzijas.

— Meredit, — viņš pamācošā tonī teica, — kopš tā brīža, kad mēs apsēdāmies pie šī galda, tu neesi pateikusi Metam neviena vārda. Ar klusēšanu tu tālu netiksi. Jums abiem nepieciešams pamatīgi izstrīdēties, lai viss nostātos savās vietās. — Viņš nozīmīgi uzsmaidīja Metam. — Jūs varēsiet sākt, tiklīdz būšu atvadījies no Mereditas. Džo mani gaidīs pie parādes durvīm.

Meredita žigli pielēca kājās.

— Mēs netaisāmies strīdēties! Patiesībā man laiks doties projām. Vai jūs pa ceļam uz lidostu neaizvestu mani mājās?

Petrika tonis bija tikpat neizdibināms, cik tēvišķīgs un maigs. — Nemuļķojies, Meredit! Tu paliksi te kopā ar Metu, un viņš vēlāk tevi aizvedīs mājās.

— Es nemuļķojos! Mister Ferel...

— Tēt.

♦ — Piedodiet... tet, — viņa izlaboja un, aptvērusi, ka šī ir beidzamā izdevība nodrošināt sev Petrika atbalstu, teica: — Domāju, ka jūs nezināt, kāpēc es patlaban šeit atrodos. Es šeit esmu tāpēc, ka jūsu dēls ar šantāžas un iebiedēšanas palīdzību piespiedis mani tikties ar viņu vienpadsmit nedēļas.

Meredita gaidīja, ka Petriks būs pārsteigts, pieprasīs, lai Mets sniedz paskaidrojumus. Viņa negaidīja, ka viņš cieši paskatīsies uz viņu un nostāsies dēla pusē.

— Viņš izdarīja to, kas bija nepieciešams, lai atturētu tevi no rīcības, kuru jūs abi nožēlotu visu atlikušo dzīvi.

Meredita pakāpās atpakaļ, it kā Petriks būtu viņai iesitis, un deva viņam vārdisku pretsitienu.

— Man nemūžam nevajadzēja jums abiem stāstīt patiesību par to, kas toreiz notika. Šovakar visu vakaru es domāju, ka jūs nezināt, kāpēc esmu šeit... — Viņai aizlūza balss, un viņa kā izbrīnā par pašas naivumu papurināja galvu. — Es gribēju jums to izskaidrot un lūgt, lai jūs man palīdzat.

Kā lūgdams viņu saprast, Petriks pacēla roku, tad noraizējies palūkojās uz Metu, kurš nekustīgi stāvēja pie neliela galdiņa.

— Man jāiet, — viņš teica un neveikli piebilda: — Vai man nenodot Džūlijai no tevis kādu ziņu?

— Izsakiet viņai manu līdzjūtību sakarā ar to, ka viņai nācies augt nežēlīgu vīriešu ģimenē, — Meredita mierīgā balsī atbildēja un pagriezās, lai ietu sameklēt savu somiņu

un mēteli. Viņa nepamanīja, kā saspringst Meta žokļi, bet juta Petrika roku uz sava pleca. Viņa apstājās, taču nepagriezās atpakaļ. Petriks nolaida roku un aizgāja.

Kad aiz viņa aizvērās durvis, dzīvoklī iestājās klusums — smags, nogaidošs, stindzinošs klusums. Meredita paspēra soli uz priekšu, lai paņemtu savas lietas, bet Mets saķēra viņu aiz rokas un parāva atpakaļ.

— Es paņemšu savu mēteli un somiņu un došos projām, — viņa paziņoja.

— Meredit, mums jāaprunājas, — viņš teica tajā saltajā un pavēlnieciskajā tonī, kas Mereditai šķita īpaši riebīgs.

— Lai mani aizturētu, tev nāksies lietot fizisku spēku, — viņa brīdināja, — un, ja tu to darīsi, es ar Dieva palīgu rīt panākšu, ka tu tiksi arestēts.

— Tu teici, ka vēloties, lai mūsu tikšanās būtu privātas, — Mets atgādināja.

— Es teicu slepenas.

Mets saprata, ka šādi viņš tālu netiks, ka Mereditas naidīgums aug ar katru brīdi, un izdarīja to, ko nepavisam nebija gribējis darīt: piedraudēja viņai: — Mums ir vienošanās! Vai varbūt tev vairs nav svarīgi, kas notiks ar tavu tēvu? — Meredita uzmeta viņam nicinājumā zvērojošu skatienu, un Mets sāka domāt, vai nebūs pārāk zemu novērtējis viņas spēju ienīst. — Mums šovakar jāizrunājas, — viņš jau maigākā tonī sacīja, — vai nu šeit, vai tavā dzīvoklī. Izlem tu!

— Manā dzīvoklī! — viņa skarbi atteica.

Piecpadsmit minūtes viņi brauca pilnīgā klusumā. Brīdī,

kad Meredita atvēra sava dzīvokļa durvis, šķita, ka gaiss vibrē aiz sasprindzinājuma.

Meredita tūlīt iededza stāvlampu, pēc tam piegāja pie kamīna, lai atrastos iespējami tālāk no Meta.

— Tu teici, ka vēlies parunāt, — viņa nelaipni atgādināja, sakrustoja rokas uz krūtīm un ar pleciem atspiedās pret kamīna dzegu, pārliecināta, ka Mets kārtējo reizi centīsies viņu iebiedēt un pakļaut savām iegribām. Viņa jutās gandrīz vai vīlusies, redzēdama, ka Mets mierīgi sabāž rokas kabatās, stāv dzīvojamās istabas vidū un lēnām aplūko omulīgo iekārtojumu, it kā katra mēbele, katra lietiņa šajā istabā viņam liktos bezgala pievilcīga.

Viņa apmulsusi noraudzījās, kā Mets izvelk roku no kabatas un paņem no stūra galdiņa Pārķēra fotogrāfiju krāšņa, senlaicīgā ietvarā, pēc tam noliek to atpakaļ, uzlūko senlaicīgu sekretāru, ko viņa izmantoja par rakstāmgaldu, tad ēdamgaldu ar sudraba svečturiem un visbeidzot ar raibu mēbeļdrānu apvilktos karalienes Annas laikmeta krēslus pie kamīna.

— Ko tu dari? — Meredita piesardzīgi vaicāja.

Mets atskatījās. Viņa acīs varēja lasīt uzjautrinājumu, un tas bija gandrīz tikpat dīvaini kā tas, ko viņš teica.

— Apmierinu gadiem krātu ziņkārību.

— Kas tevi tā interesē?

— Tu, — Mets atbildēja. Ja Meredita viņu nepazītu, tad viņai liktos, ka balsī jaušams maigums. — Tas, kā tu dzīvo.

Meredita vēlējās, kaut būtu palikusi stāvam istabas vidū, nevis piespiedusies pie kamīna, jo Mets nāca uz viņas pusi un, atkal sabāzis rokas kabatās, nostājās viņas priekšā.

— Tev patīk raiba mēbeļdrāna. — Viņš gandrīz bērnišķīgi pasmaidīja. — Man tas nekad nebija ienācis prātā. Tomēr tā tev piestāv... antīkais stils, spilgtas puķes. Tas rada siltu un mājīgu noskaņu. Man tas ļoti patīk.

— Labi, tad es varēšu mirt laimīga! — Meredita atcirta. Maigums Meta acīs un smaidā viņu biedēja. — Par ko tu īsti gribēji runāt?

— Par to, kāpēc tu šovakar esi vēl dusmīgāka nekā vakar.

— Varu tev paskaidrot, — Mereditas teica aiz sašutuma drebošā balsī. — Vakar es padevos tavai šantāžai un piekritu vienpadsmit nedēļas satikties ar tevi, bet es negribu piedalīties farsā, kuru tu taisies tēlot.

— Kādā farsā?

— Otrdien advokātu priekšā tu tēloji, ka vēlies ar mani samierināties, šovakar tas pats notika tava tēva klātbūtnē. Tavs mērķis ir atriebība, un tu esi atradis smalkāku un lētāku atriebības veidu nekā sūdzēt manu tēvu tiesā.

— Pirmām kārtām, atļauj man tev aizrādīt, ka par tiem pieciem miljoniem dolāru, kurus tev izmaksāšu, ja mums nekas neiznāks, es varētu tiesas zālē sarīkot publisku asinspirti. Meredit, — viņš gandrīz lūdzoši sacīja, — tā nav atriebība! Mūsu tikšanās laikā es tev paskaidroju, kāpēc lūdzu, lai tu šo laiku pavadītu kopā ar mani. Mums ir kaut kādas jūtas vienam pret otru — tās vienmēr ir bijušas, pat vienpadsmit gadi tās nav spējuši nogalināt. Es vēlos, lai mums būtu iespēja pārbaudīt šīs jūtas.

Muti atplētusi, Meredita neticīgi blenza Metā. Viņai bija dusmas par šiem nekaunīgajiem meliem un nāca smiekli par Meta iedomu likt viņai tiem noticēt.

— Vai man būtu jātic... — Mereditai nācās apklust, lai apspiestu niknu, histērisku smieklu lēkmi — ... ka visus šos gadus es, tā sakot, esmu degusi tavā sirdī kā lāpa?

— Vai tu ticēsi, ja apgalvošu, ka tā ir patiesība?

— Es būtu galīga idiote, ja tam ticētu! Es tev šovakar jau teicu, ka par taviem neskaitāmajiem mīlas romāniem zina katrs, kas vien lasa kādu žurnālu vai avīzi.

— Tas ir nekaunīgs pārspīlējums, un tu to sasodīti labi zini! — Meredita neticīgi klusēja. — Nolādēts! — Mets nolamājās un nikni izbrauca roku caur matiem. — To es negaidīju. Tikai ne to. — Viņš atgāja tālāk, tad apsviedās apkārt. Balsī skanēja rūgta ironija. — Vai es spēšu tevi pārliecināt, ja atzīšos, ka gadiem ilgi pēc mūsu šķiršanās nespēju tevi aizmirst? Jā, tā bija. Vai tu gribi zināt, kāpēc es sevi nostrādināju līdz nemaņai un ielaidos bezprātīgā riskā, cenzdamies divkāršot un trīskāršot katru nopelnīto centu? Vai tu gribi zināt, ko es darīju tajā dienā, kad man piederēja pirmais miljons dolāru?

Meredita jutās apjukusi, neticīga un pati pret savu gribu apburta. Viņa platām acīm vērās Metā un pamāja.

— Es to darīju tāpēc, ka mani bija pārņēmusi uzmācīga, plānprātīga doma pierādīt tev, ka es to varu izdarīt! Tajā vakarā, kad kāds mans veiksmīgs kapitālieguldījums deva prāvu peļņu un es tiku pāri viena miljona dolāru robežai, es atkorķēju šampanieša pudeli un uzsaucu tev tostu. Tas nebija draudzīgs, taču pietiekami daiļrunīgs tosts. Es teicu: «Dzeru par godu tev, mana mantkārīgā sieva! Kaut tu mūžam nožēlotu to dienu, kad uzgriezi man muguru!» Vai man tev jāstāsta, — viņš rūgti turpināja, — kā es jutos, kad beidzot aptvēru, ka katra sieviete, kuru es paņēmu savā gultā, bija gaišmate, tāpat kā tu, ar zilam acīm, tāpat kā tu, un zemapziņā man šķita, ka es mīlējos ar tevi.

— Tas ir pretīgi, — Meredita pārsteigta nočukstēja.

— Tas ir tas, ko es jutu! — Mets atkal pienāca klāt un nedaudz maigākā balsī sacīja: — Tā kā esam sarīkojuši grēksūdzes seansu, tagad ir tava kārta!

— Ko tu gribi? — Meredita nespēja noticēt visam, ko bija dzirdējusi, tomēr domāja, ka daļa no ta varētu būt patiesība...

— Sāksim ar tavu neticību, kad es teicu, ka, manuprāt, visu šo laiku mums saglabājušās kaut kādas jūtas vienam pret otru.

— Nekādu jūtu starp mums nav!

— Vai tev neliekas dīvaini, ka mēs ne viens, ne otrs tā arī neesam otrreiz apprecējušies?

— Nē.

— Un ferma... kad tu lūdzi pamieru, vai tu neko pret mani nejuti?

— Nē! — Meredita meloja un pati to apzinājās.

— Un manā kabinetā, — viņš kā inkvizitors tirdīja Mereditu, — kad es lūdzu tev pamieru?

— Nevienā no šīm reizēm es nejutu nekā, varbūt... vienīgi paviršu draudzību, — Meredita gandrīz izmisīgi apgalvoja.

— Un tu mīli Reinoldsu?

— Jā!

— Tad kapec tu likies gulta ar mani?

Meredita saraustīti ievilka elpu.

— Nu, tas notika it kā pats no sevis. Tas neko nenozīmē. Mēs centāmies mierināt viens otru, vairāk nekā. Tas bija... gluži patīkami, bet nekas vairāk.

— Nemelo! Tajā gultā mēs viens otru aizrautīgi mīlējām, un tu to sasodīti labi zini! — Meredita ietiepīgi klusēja, bet Mets neatlaidās: — Un patlaban tev nav ne mazākās vēlēšanās pārgulēt ar mani, vai ne?

— Ne mazākās.

— Vai tu nevēlies, lai piecu minūšu laikā es pierādu, ka tev nav taisnība?

— Nevēlos! — Meredita atcirta.

— Vai tu patiešām uzskati, ka esmu tik naivs un nesaprotu, ka tajā dienā gultā tu gribēji mani gluži tāpat kā es tevi? — Mets jau mierīgāk jautāja.

— Es zinu, ka tu esi pietiekami pieredzējis, lai vienā

acumirklī varētu pateikt, ko sieviete jūt, — viņa sacīja,

pārāk nikna, lai aptvertu, ka ar šiem vārdiem piekritusi

Meta teiktajam. — Tomēr, lai arī tas varētu būt trieciens tavai nolādētajai iedomībai, es tev pateikšu, tieši kā es

tajā dienā jutos. Es jutos tāpat, kā esmu vienmēr jutusies

kopā ar tevi — naiva, neveikla un tizla.

— Kāda? — Metam gandrīz acis izsprāga no pieres.

— Tu dzirdēji! — viņa atcirta, taču viņas gandarījumam par Meta pārsteigumu bija īss mūžs. Mets nesadusmojās, bet gan atspiedās ar roku pret kamīna dzegu un sāka smieties. Viņš smējās tik ilgi, līdz Meredita tā pārskaitās, ka gribēja iet projām. Tad viņš pēkšņi kļuva nopietns.

— Piedod! — viņš atvainojās. Viņa acīs mirdzēja dī

vains, glāsmains spīdums. Mets noglāstīja Mereditas gludo vaigu, juzdamies gan uzjautrināts, gan nekaunīgi priecīgs, jo, kaut arī viņai piemita iedzimta juteklība, bija skaidrs, ka viņai nav pieredzes seksuālajā jomā. Ja viņai tā būtu, tad viņa Meta gultā nebūtu jutusies tizla, bet gan būtu sapratusi, ka ar vienu savu pieskārienu spēj aizdedzināt viņa ķermeni pekles liesmās. — Cik tu esi jauka, ak Dievs! — viņš čukstēja. — Gan iekšēji, gan no ārpuses. — Mets

gribēja viņu noskūpstīt, taču Meredita novērsa seju, un

viņš noskūpstīja viņas ausi.

— Ja tu atbildēsi uz manu skūpstu, — Mets aizsmacis čukstēja, berzēdams lūpas gar viņas zodu, — es tev došu sešus miljonus. Ja tu šonakt būsi mana, — viņš turpināja, juzdams, ka Mereditas smaržu aromāts un maigā āda padara viņu gluži bezprātīgu, — es tev došu visu pasauli.

Bet, ja tu pārcelsies dzīvot pie manis, tad es došu tev daudz vairāk...

Meta lūpas pāri Mereditas vaigam virzījās uz mutes pusi, viņa roka traucēja novērst seju, bet ķermenis — aizgriezties. Meredita centās runāt nicinošā balsī un ignorēt to, ka Meta mēles pieskaršanās viņas ausij viņu uzbudināja.

— Seši miljoni dolāru un visa pasaule! — viņa viegli drebošā balsī atkārtoja. — Ko tad vēl tu vari piedāvāt, ja pārvākšos dzīvot pie tevis?

— Paradīzi. — Mets ar īkšķi un rādītājpirkstu satvēra Mereditas zodu un piespieda viņu ieskatīties acīs. Ilgpilnā, svinīgā balsī viņš sacīja: — Es tev uz zelta šķīvja pasniegšu paradīzi. Visu, ko tu vēlies, katru lietu, ko tu velies. Protams, kopā ar mani. Es piederu pie iesaiņojuma. — Meredita skaļi norija siekalas, Meta sudrabaino acu aizkustinoša izteiksme un dobjās balss skanīgais tembrs bija viņu gandrīz vai hipnotizējuši. — Mēs būsim ģimene, — viņš turpināja aprakstīt iedomāto paradīzi, — un mums būs bērni... Es gribētu sešus, — viņš ķircinājās, skūpstīdams viņas deniņus. — Taču varētu samierināties arī ar vienu. Tas tev tagad uz vietas nav jāizlemj. — Meredita saraustīti ievilka elpu, un Mets nosprieda, ka vienam vakaram pietiks. Viņš spēji izslējās un pakutināja viņai pazodi. — Apdomā to visu, — viņš smaidīdams teica.

Aiz pārsteiguma sastingusi, Meredita noraudzījās, ka Mets, ne vārda vairāk neteicis, pagriežas un dodas uz durvīm. Tās aizvērās aiz viņa, un Meredita stāvēja kā pienaglota, pūlēdamās aptvert visu, ko viņš bija teicis. Kā atbalstu meklēdama, viņa pieķērās pie krēsla atzveltnes, tad atkrita šajā krēslā, nesaprazdama, smieties vai raudāt. Viņš noteikti meloja. Viņš noteikti bija traks. Tikai tā varēja izskaidrot šo neatlaidīgo tiekšanos uz muļķīgu mērķi, kuru viņš acīmredzot bija sev nospraudis pirms vienpadsmit gadiem: pierādīt, ka viņš ir pietiekami labs, lai būtu viņas — Benkroftu ģimenes atvases vīrs. Meredita bija lasījusi par dažām Meta sadursmēm ar konkurējošām akciju sabiedrībām un kompānijām, ko viņš bija nolēmis pievienot «Interkorpam», un viņai bija radies iespaids, ka viņš ir gandrīz necilvēciski mērķtiecīgs cilvēks.

Pēkšņi Meredita histēriski iesmējās, jo ar šausmām saprata, ka kļuvusi par kārtējo Metjū Ferela «pievienošanas mērķi». Viņa nevarēja un negribēja ticēt, ka visus šos gadus pēc viņu izšķiršanās Mets patiešām nav spējis viņu aizmirst. Ak Dievs, viņš ne reizes viņu laulības laikā nebija teicis, ka mīl viņu, pat kaisles kulminācijas brīžos un pēcspēles laikā ne.

Tomēr dažiem Meta apgalvojumiem viņa ticēja. Droši vien savā karjeras sākumā viņš bija nostrādinājis sevi līdz nemaņai un darījis to tādēļ, lai pierādītu viņai un arī viņas tēvam, ka spēj kļūt bagāts. Viņa pasmaidīja. Tas tiešām izklausījās pēc Meta, gluži tāpat kā tas tosts, kuru viņš esot viņai uzsaucis, dzerot šampanieti tajā vakarā, kad kļuvis miljonārs. Meredita uzjautrināta nodomāja, ka Mets ir atriebības kāres pilns līdz matu galiem. Nebija brīnums, ka viņš kļuvis par ievērības cienīgu spēku biznesa pasaulē. Tad viņa atjēdzās, ka šajos apstākļos viņai neklātos tik labvēlīgi spriest par Metu, un negribīgi atzinās pati sev, kāpēc viņas spriedumi ir tik saudzīgi. Metam bija taisnība: viņi vienmēr bija lolojuši kaut kādas jūtas viens pret otru. Jau pirmās tikšanās vakarā starp viņiem bija radusies savdabīga saikne un tuvība, kas nostiprinājās tajās senajās fermā pavadītajās dienās. Viņa toreiz bija jutusi šo saikni, bet atziņa, ka arī Mets to apzinājās, nāca ka pārsteigums. Šī pati vārdos nenosaucamā saikne bija gandrīz atdzimusi viņu neveiksmīgās restorāna apmeklēšanas dienā, brīdī, kad viņa nespēja sev izvēlēties dzeramo un Mets tāpēc zobojās par viņu. Tad tā bija atkal uzplaukusi fermā, kad viņa sniedza Metam roku un lūdza pamieru, kļuvusi spēcīgāka un jūtamāka tad, kad viņi sēdēja fermas dzīvojamajā istabā un runājās par biznesa lietām. Bija gandrīz tā, it kā viņi būtu dzimuši, lai draudzētos. Meredita nebija spējīga patiesi ienīst Metu.

Smagi nopūtusies, Meredita piecēlās, izlēdza lampu un devās uz guļamistabu. Brīdī, kad viņa sāka atpogāt blūzi, viņa atcerējās Meta vārdus, kurus bija apzināti centusies

aizmirst. Ar jaunu spēku tie atbalsojās viņas prātā, un viņa sastinga. «Ja tu šonakt būsi mana, es tev došu visu pasauli. Pārcelies dzīvot pie manis, un es tev uz zelta šķīvja pasniegšu paradīzi. Visu, ko tu vēlies, katru lietu, ko tu vēlies. Protams, kopā ar mani. Es piederu pie iesaiņojuma.»

Meredita stāvēja kā hipnotizēta, tad pikti papurināja galvu un beidza atpogāt blūzi. Tas vīrietis bija absolūti neatvairāms. Nebija brīnums, ka sievietes krita uz ceļiem pie viņa kājām. Mereditas rokas drebēja, atceroties, kā Mets čukstēja viņai ausī šos vārdus. Viņa nosprieda, ka tādā gadījumā, ja viņš visu savu apbrīnojamo seksuālo pievilcību spētu sapildīt pudelēs un pārdot, viņam vairs nekad nevajadzētu strādāt. No šīs domas Meredita pasmaidīja, taču pēkšņi prātā iešāvās nākamā: cik daudz sieviešu ir uzklausījušas Meta paradīzes piedāvājumus? Nācās atzīt, ka neviena. Lai ko arī negudrie žurnālisti rakstīja par viņa personisko dzīvi, Meredita nekad nebija lasījusi neko tādu, kas liecinātu, ka viņš nedzīvo viens. To atcerējusies, viņa jutās nesalīdzināmi labāk. Pēdējo divu dienu emocionālie pārdzīvojumi bija Mereditu tā nomocījuši, ka viņai pat prātā neienāca, vai tas nav mazliet dīvaini.

Gultā viņas domas pievērsās Pārķeram, un labā oma pagaisa. Visu dienu viņa bija cerējusi, ka viņš piezvanīs. Par spīti tam, kas notika viņu pēdējās tikšanās laikā, Meredita zināja, ka ne viens, ne otrs nevēlas atsaukt saderināšanos. Viņai ienāca prātā, ka varbūt Pārķers gaida, lai viņa piezvana viņam. Meredita nolēma, ka rīt no paša rīta piezvanīs Pārķeram un vēlreiz mēģinās viņam visu izskaidrot.

43. nodaļa

— Sveiks, Met! — Džo uzsauca, kad Mets nākamajā rītā iesēdās sava limuzīna aizmugures sēdeklī. Pašķielējis uz salocīto avīzi Meta rokā, viņš piebilda: — Vai... vai viss ir kārtībā? Ar tevi un tavu sievu, es gribēju teikt.

— Ne gluži, — Mets īsi atteica. Neatvēris Chicago Tribune, ko viņš katru rītu mašīnā lasīja, viņš izstiepa kājas un sāka raudzīties pa logu. Limuzīns izbrauca uz ielas, un Mets smaidīdams domās pievērsās Mereditai. Tikai pēc laba brīža viņš pamanīja, ka šorīt Džo vadītā mašīna necenšas kā parasti tiranizēt pārējos braucējus. Izbrīnīts viņš pacēla acis un redzēja, ka Džo pēta viņu at-pakaļskata spogulī.

• — Vai tev kas uz sirds? — Mets apjautājās.

— Nē. Kāpēc tu tā domā?

— Tāpēc, ka tu neapdzini to pasta mašīnu.

Ne vārda neteicis, Džo atrāva skatienu no spoguļa, uzspieda kāju uz gāzes pedāļa, un Mets atkal domās atgriezās pie Mereditas, līdz limuzīns piebrauca pie Haskell Electronic ēkas. Pazemes garāžā izkāpdams no mašīnas, viņš jau sāka domāt par priekšā stāvošo darba dienu.

— Labrīt, Elinora! — iedams uz savu kabinetu, Mets uzsmaidīja sekretārei. — Šorīt jūs izskatāties ļoti labi.

— Labrīt! — mis Stērna dīvaini pārsteigtā balsī atņēma sveicienu. Tāpat kā katru rītu, viņa sekoja Metam uz viņa kabinetu un nostājās pie rakstāmgalda, turēdama vienā rokā piezīmju bloku, bet otrā — Metam adresētos pasta sūtījumus un zīmītes ar telefona zvanu pierakstiem, gatava uzklausīt viņa norādījumus. Mets redzēja, ka viņa uzmet acis avīzei, ko viņš bija nosviedis uz galda, taču viņa uzmanību piesaistīja biezais zīmīšu žūksnis mis Stēr-nas rokā.

— Kas man tik daudz ir zvanījis?

— Masu saziņas līdzekļi, — viņa negribīgi atbildēja un sāka šķirstīt pierakstus. — Četras reizes zvanīja Tribune, trīs reizes — Sun-Times. Tieši šajā brīdī vada otrā galā ir UPI. Lejā galvenajā vestibilā gaida Associated Press pārstāvji kopā ar vietējās televīzijas un radio reportieriem. Zvanīja no visām četrām lielākajām telekompānijām, kā arī no CNN. Žurnāls People vēlas runāt ar jums, bet National Tattler žurnālists gribēja runāt ar mani. Viņš teica, ka vēloties «aplūkot šos dubļus no sekretāres viedokļa». Es nometu klausuli. Zvanīja arī divi anonīmie runātāji, kuri pavēstīja, ka jūs esot pederasts, un mis Eiverija, kura lika jums pateikt, ka jūs esot neģēlīgs krāpnieks. Zvanīja Toms Andersons, lai pavaicātu, vai nevar jums kā palīdzēt, un sargs no vestibila, kurš lūdza nosūtīt papildspēkus, lai atturētu presi no jūsu kabineta sturmēšanas. — Mis Stērna apklusa un pašķielēja uz Metu. — Pēdējo jautājumu es jau nokārtoju.

Pieri saraucis, Mets pārcilāja prātā visu «Interkorpa» nodaļu darbību, pūlēdamies saprast, kas varējis sacelt tādu ažiotāžu.

— Kas īsti ir noticis?

Sekretāre īgni pamāja uz salocītās avīzes pusi.

— Vai jūs vēl neesat to atšķīris?

— Nē, — Mets atteica, paķēra Tribune un aizkaitināts to atlocīja, — taču, ja vakar būtu noticis kaut kas tāds, kas varētu sacelt brēku, Andersons būtu piezvanījis man uz mā... — Mets ieraudzīja avīzes pirmo lappusi un sastinga, nespēdams pārvarēt šoku. No avīzes viņā raudzījās Mere-dita, viņš pats un Pārķers Reinoldss. Virsraksts vēstīja: «Viltus advokāts atzīst, ka piekrāpis slavenus klientus.»

Mets sagrāba avīzi un, zobus sakodis, izlasīja rakstu.

«Ilinoisas štata Belevilas pilsētiņas policija vakar arestējusi 45 gadus veco Staņislavu Spizalski sakarā ar apsūdzību krāpšanā un juridisku pakalpojumu sniegšanā bez licences. Kā ziņo Belevilas policijas nodaļa, Spizalskis atzinies, ka pēdējo piecpadsmit gadu laikā piekrāpis simtiem klientu, viltodams tiesnešu parakstus dokumentos, kurus nebija iesniedzis nevienā tiesā, to skaitā arī spriedumā par universālveikala mantinieces Mereditas Benkroftas un uzņēmēja Metjū Ferela laulības šķiršanu, kuras noformēšana viņam uzticēta pirms desmit gadiem. Meredita Benkrof-ta, par kuras gaidāmajām laulībām ar baņķieri Pārķeru Reinoldsu tika paziņots šajā mēnesī...»

Nikni nolamājies, Mets atrāva acis no raksta un ātri apsvēra, kādas tam visam varētu būt sekas, tad uzlūkoja sekretāri un sāka bērt pavēles.

— Sazvaniet Pīrsonu un Levinsonu, pēc tam atrodiet manu pilotu! Piezvaniet uz mašīnu Džo O’Haram un pasakiet, lai gaida norādījumus! Sazvaniet manu sievu!

Mis Stērna pamāja un devās projām, Mets pabeidza lasīt rakstu.

«Amatpersonas ziņo, ka viņu uzmanību Spizalskim pievērsis kāds Belevilas iedzīvotājs, kurš Sentklēras apgabaltiesā pieprasījis laulības šķiršanas apliecības kopiju. Belevilas policija jau ir noskaidrojusi vairāku Spizalska apkrāpto klientu vārdus, taču aizdomās turētais atteicies sniegt paskaidrojumus pirms rīt gaidāmās noklausīšanās, kuras laikā viņš nolēmis stādīties priekšā sabiedrībai. Ne Ferelu, ne Benkroftu, ne Reinoldsu mums neizdevās sazvanīt... Nelikumīgās Benkroftas un Ferela laulības šķiršanas detaļas pagaidām nav zināmas, taču kāds Belevilas policijas nodaļas pārstāvis teica, ka policija esot pārliecināta, ka Spizalskis — viņš nosauca to par ārišķīgu pozētāju, kurš nenožēlojot izdarīto, — rīt šīs detaļas pastāstīšot...»

Metam sirds gandrīz apstājās pukstēt, kad viņš iedomājās par šīm detaļām, kas tiks plaši apgaismotas presē. Meredita par šķiršanās iemesliem bija minējusi garīgu vardarbību un to, ka viņš viņu pametis. Prese viņa lepno, ļauno sievu iztēlos par nožēlojamu un bezpalīdzīgu būtni. Šāds tēls nodarīs nelabojamu ļaunumu akciju sabiedrības pagaidu prezidentei, kura pēc tēva aiziešanas pensijā cerēja kļūt par pastāvīgu prezidenti.

Stāstam par šo tematu bija turpinājums trešajā lappusē. Mets to uzšķīra un nošņirkstināja zobus. Zem kliedzoša visraksta «Menage a Trois?» bija ievietota fotogrāfija — Meredita dejo ar Pārķeru un uzsmaida viņam kādā Čikāgas labdarības pasākumā, un vēl viens attēls, kurā Mets bija redzams dejojam ar glītu sarkanmati kādā Ņujorkas labdarības ballē. Zem šiem attēliem atradās raksts. Tas sākās ar aprakstu, kā Meredita pirms dažām nedēļām operas sarīkojumā publiski novērsusies no Meta, un tālāk bija sīki izklāstīts, ar ko un kā viņi mēdz satikties. Mets nospieda iekšējo sakaru iekārtas pogu tieši tajā brīdī, kad kabinetā iesteidzās Elinora.

— Vai jums izdevās kādu sazvanīt? — Mets noprasīja.

— Pīrsons un Levinsons nebūšot birojā ātrāk par pulksten deviņiem, — sekretāre ziņoja. — Jūsu pilots patlaban izmēģina jauno motoru. Es atstāju ziņu, lai viņš piezvana tūlīt pēc nolaišanās. Tas būšot apmēram pēc divdesmit minūtēm. Džo O’Hara brauc šurp. Liku, lai viņš gaida garāžā, jo vestibilā atrodas reportieri...

— Un mana sieva? — Mets viņu pārtrauca, pat nepamanīdams, ka piecu minūšu laikā jau otro reizi nosaucis Mereditu par savu sievu.

Šķita, ka pat Elinora ir ļoti satraukusies. — Viņas sekretāre teica, ka mis Benkrofta vēl neesot ieradusies un, pat ja būtu ieradusies, viņa esot likusi jums paziņot, ka visas jūsu turpmākās darīšanas tikšot kārtotas ar advokātu starpniecību.

— Tas vairs nav spēkā, — Mets strupi noteica un, pastiepis roku, sāka masēt saspringtos kakla muskuļus. Vajadzēja sazināties ar Mereditu, pirms viņa nav mēģinājusi saviem spēkiem tikt galā ar preses uzbrukumu. — Kad jūs runājāt ar sekretāri, kā jums likās... vai viņa runāja tā, it kā tur pie viņiem viss būtu kā parasti?

— Viņa runāja tā, it kā atrastos aplenkumā.

— Tas nozīmē, ka arī viņai zvana tie paši cilvēki, kas šorīt neliek mieru mums. — Mets piecēlās no galda, paķēra mēteli un gāja uz durvīm. — Lai advokāti un pilots man zvana uz viņas numuru, — viņš pavēlēja. — Un piezvaniet uz mūsu sabiedrisko attiecību nodaļu! Pasakiet tam, kurš šodien tur ir atbildīgais, lai aiztur preses ļaudis mūsu ēkā un neuzsāk ar viņiem ķīviņu. Patiesību sakot, lai izturas pret viņiem ļoti labvēlīgi un apsola, ka šodien... vienos viņi saņems paziņojumu. Es piezvanīšu no Mereditas kabineta un pateikšu, kurā vietā notiks preses konference. Kamēr viņi gaida, pasniedziet viņiem kaut kādas uzkodas vai ko citu!

— Vai jūs par tām uzkodām runājat nopietni? — mis Stērna brīnījās, jo zināja, ka parasti tādos gadījumos, kad prese mēģināja iejaukties mistera Ferela personiskajā dzīvē, viņš vai nu izvairījās no žurnālistiem, vai arī ne pārāk izmeklētiem vārdiem pasūtīja viņus uz elli.

— Nopietni gan, — Mets caur zobiem izgrūda. Pie durvīm viņš apstājās, lai nodotu pēdējo rīkojumu. — Sazvaniet Pārķeru Reinoldsu! Arī viņš droši vien ir preses ielenkumā. Pasakiet, lai viņš man piezvana uz Mereditas kabinetu un žurnālistiem lai paziņo tieši to pašu, ko mēs šeit.

Ap pusdeviņiem rītā Meredita izgāja no lifta un devās uz savu kabinetu. Viņa jutās laimīga, ka būs jāsāk strādāt un varēs tikt vaļā no domām par Metu, kas viņai gandrīz visu nakti nebija ļāvušas aizmigt. No rīta viņa bija aizgulējušies. Šeit viņa būs spiesta nolikt malā savas personiskās problēmas un koncentrēties darbam.

— Labrīt, Keitij! — viņa apsveicinājās ar reģistratori un izbrīnījusies pamanīja, ka viss stāvs ir gandrīz tukšs. Viceprezidenti, kuri bieži strādāja līdz vēlam vakaram, nemēdza ierasties pirms deviņiem, taču kantora darbiniekiem vajadzēja būt šeit, jo darbs sākās precīzi pulksten pusdeviņos. — Kur visi pazuduši? Kas šeit notiek? — viņa brīnījās.

Keitija uzmeta viņai pētošu skatienu un nervozi norija siekalas.

— Filisa nogāja lejā uz drošības nodaļu. Viņa liks, lai komutators nelaiž cauri jums domātos zvanus. Domāju, ka gandrīz visi pārējie ir kafijas istabā.

Pieri saraukusi, Meredita klausījās, kā visā gaiteņa garumā nemitīgi zvana telefoni.

— Vai kādam ir dzimšanas diena? — viņa jautāja.

Abu administrācijas stāvu darbinieki dienas laikā mēdza

ne reizi vien iegriezties kafijas istabā, lai par godu kādai dzimšanas dienai iedzertu kafiju un apēstu kūku, taču Meredita vēl nekad nebija redzējusi, ka vienlaikus pazūd visi darbinieki. Meredita atcerējās, ka pēc divām dienām — sestdien ir viņas pašas dzimšanas diena. Pēkšņi viņai ienāca prātā doma, ka varbūt sekretāres šodien jau sarīkojušas viņai par godu pārsteiguma viesības.

— Man neliekas, ka tās varētu būt viesības, — Keitija stomījās.

Meredita bija pārsteigta, ka parasti tik apzinīgais personāls pēkšņi pametis novārtā darba pienākumus. Nolikusi kabinetā mēteli un portfeli, viņa taisnā ceļā devās uz kafijas istabu. Tiklīdz viņa pārkāpa slieksni, viņai pievērsās pārdesmit acu pāru.

— Lēdijas un džentlmeņi, šķiet, ka gaitenī būtu atklāta apšaude, — Meredita teica un pasmaidīja, it kā nekas sevišķs nebutu noticis, taču viņu izbrīnīja saspringtais klusums un apkārtējo pētošie skatieni, kā arī rokās sažņaugtās avīzes. — Varbūt jūs tomēr atbildētu uz telefonu zvaniem? — viņa jau gluži nevajadzīgi piebilda, jo visi panikā metās projām, murminādami «labrīt» un «piedodiet».

Meredita tikko bija apsēdusies pie sava rakstāmgalda un sākusi dzert kafiju, kad kabinetā iedrāzās Liza ar veselu kaudzi avīžu.

— Mer, es tev jūtu līdzi! — viņa izsaucās. — Es nopirku visus nolādētos eksemplārus kioskā pie parādes durvīm, lai viņiem vairs nebūtu ko pārdot. Tas ir vienīgais, ko varēju izdomāt, lai tev palīdzētu.

— Man palīdzētu? — Meredita izbijusies vaicāja.

Liza palika ar atplestu muti un ciešāk sagrāba rokās

avīzes, it kā gribēdama tās noslēpt.

— Tu neesi lasījusi rīta avīzes, vai ne?

Meredita sāka ne pa jokam uztraukties.

— Nē, es aizgulējos, un man neiznāca laika lasīt. Kāpēc? Kas noticis?

Liza negribīgi nolika avīžu kaudzi uz Mereditas galda. Meredita novērsa skatienu. no Lizas bālās sejas, ielūkojās avīzē un gandrīz salēcās.

— Ak mans Dievs! — viņa izdvesa, ar acīm pārskriedama rakstu. Viņa nolika kafijas tasi, piecēlās un piespieda sevi lasīt lēnāk. Tad viņa uzšķīra trešo lappusi un izlasīja ari to rakstu, kas skāra viņu vēl personiskāk. Pabeigusi viņa uzlūkoja Lizu baiļpilnām acīm. — Ak mans Dievs! — viņa vēlreiz nočukstēja.

Viņas abas satrūkās, kad noklaudzēja kabineta durvis

un iedrāzās Filisa.

— Es biju drošības nodaļā, — viņa paziņoja. Sekretāres īsi apcirptie mati bija sacēlušies gaisā, it kā viņa

sukas vietā būtu izmantojusi savus piecus pirkstus. — Pirms atvēršanas pie galvenajām durvīm drūzmējās reportieri. Viņi mēģināja iekļūt arī pa darbinieku ieeju,

tāpēc Marks Breidens viņus visus ielaida iekšā un lika doties uz zāli. Telefons zvanīja tā, ka klausule gandrīz vai lēkāja. Zvanīja galvenokārt žurnālisti, taču piezvanīja arī divi valdes locekļi, kuri vēlējās nekavējoties runāt ar jums. Trīs reizes zvanīja misters Reinoldss un vienu reizi misters Ferels. Marks Breidens gaida jūsu norādījumus. Arī man tie ir nepieciešami.

Meredita centās koncentrēties, taču iekšā viņai viss trīcēja no briesmīgām bailēm. Agrāk vai vēlāk kāds reportieris uzodīs, kāpēc viņai bija vajadzējis precēties ar Metu. Kāds noteikti izpļāpāsies — kāds kalpotājs vai sanitārs, un visa pasaule uzzinās, ka viņa bijusi dumja pusaudze, kura palikusi stāvoklī un kuru vainīgais apprecējis ar gariem zobiem. Viņas lepnums un privātā dzīve sašķīdīs sīkās lauskās. Citi cilvēki varēja kļūdīties un pārkāpt likumus, un nekas viņiem nenotika, turpretī viņai nācās par to maksāt, maksāt un vēlreiz maksāt.

Tad Mereditai ienāca prātā, ko vēl domās cilvēki, kad tas viltus advokāts atklās viņas laulības šķiršanas detaļas, un viņai likās, ka istaba šūpojas kā kuģa klājs. Tā kā viņas tēvs nebija gribējis par šķiršanās iemeslu minēt kaut ko neitrālu, tādu kā nepārvaramas atšķirības uzskatos, viņa tiks iztēlota ne tikai par pusaudzi, kura stājusies gadījuma rakstura sakaros un kurai pietrūcis prāta lietot pretapaugļošanās līdzekļus, bet arī par patētisku cietēju, kura tikusi pamesta un pakļauta garīgai vardarbībai!

Un Pārķers — lai Dievs žēlīgs, Pārķers bija cienījams baņķieris, un avīzes arī viņu iepīs šajā nejēdzībā.

Tad Meredita iedomājās Metu un visu, kas notiks ar viņu, kā tas viss atsauksies uz viņa biznesu, un jutās galīgi satriekta. Kad cilvēki uzzinās, ka viņš pakļāvis savu skumjo, mazo, grūto sieviņu garīgai vardarbībai un tad viņu pametis, Meta reputācija būs neglābjami sagrauta...

— Meredit, lūdzu, pasakiet, ko man darīt, — Filisas lūdzošā balss šķita skanam kaut kur tālu, tālu. — Uz mana galda zvana telefons!

Liza pacēla roku.

— Dodiet viņai laiku padomāt, jo viņa šo avīzi ieraudzīja tikai tajā brīdī, kad jūs ienācāt!

Meredita atslīga krēslā, papurināja galvu, it kā gribēdama sakārtot domas, zinādama, ka viņai kaut kas jādara... vienalga kas. Tā kā nekas cits neienāca prātā, viņa lēni sacīja:

— Mēs rīkosimies tāpat kā vienmēr, kad kaut kas sensacionāls notiek veikalā. Liksim komutatoram kontrolēt visus zvanus un reportierus savienot ar sabiedrisko attiecību nodaļu. — Viņa skaļi norija siekalas. — Pasakiet Markam Breidenam, lai visus reportierus, kas ierodas, sūta uz zāli.

— Jā, bet ko lai preses sekretārs viņiem saka?

Meredita paraudzījās Filisai acīs, saraustīti ievilka elpu

un atzinās: — Es vēl nezinu. Vienkārši pasakiet, lai viņi gaida... — viņa aprāvās, jo pie durvīm pieklauvēja.

— Piedodiet, ka traucēju, mis Benkrofta, — reģistratore, pabāzusi galvu pa durvīm, noraizējusies sacīja, — bet ieradies misters Ferels, un viņš ļoti... ļoti uzstājīgi pieprasa tikšanos ar jums. Nedomāju, ka viņš ļausies atraidīties. Vai man pa jūsu telefonu piezvanīt drošības dienestam?

— Nē! — Meredita teica, sagatavodamās uz to, ka Mets pamatoti būs briesmīgi pārskaities. — Filis, lūdzu, ievediet viņu pie manis!

Rūpīgi noskatījis, uz kuru kabinetu devās reģistratore, Mets nepacietīgi gaidīja pie viņas galda, nelikdamies ne zinis par ziņkārajiem skatieniem, kādus viņam uzmeta gan sekretāres, gan kantora darbinieki, gan administratori, kas nāca no lifta puses. Viņš ieraudzīja reģistratori kopā ar vel vienu sievieti iznākam no Mereditas kabineta un paspēra soli uz priekšu, gatavs pārkāpt pāri viņām abām, ja Meredita būs bijusi tik dumja un atteikusies viņu pieņemt.

— Mister Ferel, — pievilcīga, apmēram trīsdesmit gadu veca brunete sacīja, cenzdamās izlikties profesionāli laipna, kaut gan balss viņai drebēja, — es esmu mis Ben-kroftas sekretāre Filisa Tilšere. Piedodiet, ka likām jums gaidīt. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Ar pūlēm apspiezdams vēlēšanos aizskriet viņai priekšā, Mets ļāva, lai viņu aizved uz Mereditas kabinetu. Sekretāre pavēra durvis un pakāpās sānis. Jebkurā citā reizē tas, ko Mets ieraudzīja, būtu iesvēlis viņa sirdī lepnumu: ar paneļiem apšūta kabineta galā aiz grezna rakstāmgalda, kas, tāpat kā visa iekārta, it kā stāstīja par neuzbāzīgu bagātību un mierīgu pašcieņu, sēdēja Meredita Benkrofta. Viņas zeltainie mati bija savīti mirdzošā mezglā, un viņa izskatījās kā majestātiska jauna karaliene, kuras vieta būtu uz troņa, nevis ar ādu apvilktā krēslā ar augstu atzveltni. Šobrīd gan karaliene izskatījās ļoti bāla un noraizējusies. Mets novērsa acis no Mereditas, palūkojās uz sekretāri un gluži neapzināti uzņēmās vadību.

— Man uz šejieni zvanīs divi cilvēki, — viņš ātri teica. — Kad viņi piezvanīs, tūlīt dariet to man zināmu! Visiem pārējiem zvanītājiem pasakiet, ka mēs apspriežam budžetu un lūdzam netraucēt. Nelaidiet nevienu iekšā pa šīm durvīm!

Filisa pamāja un steidzīgi izgāja, aizvērdama aiz sevis durvis. Mets devās pie Mereditas. Viņa lēnām piecēlās un panāca viņam pretī. Mets pameta ar galvu uz loga pusi, kur stāvēja kāda rudmate un neslēptā apbrīnā viņu pētīja.

— Kas tā tāda?

— Liza Pontini, — Meredita izklaidīgi atteica, — sena draudzene. Lai viņa paliek! Kāpēc mēs šeit apspriežam budžetu? — Viņa šķita galīgi apjukusi.

Mets jau sen bija dzirdējis Lizas Pontini vārdu. Apspiezdams vēlēšanos apskaut un nomierināt Mereditu — viņš zināja, ka viņa to nepieļaus, — Mets iedrošinoši pasmaidīja un centās pajokot.

— Es vismaz uz laiku kalpotājiem nojaukšu pēdas. Lai viņi domā, ka mēs esam aizņemti ar visgarlaicīgākajām biznesa lietām. Vai tu vari iedomāties kaut ko vēl garlaicīgāku par budžetu? — Meredita mēģināja pasmaidīt par Meta jocīgo loģiku, taču nespēja. Viņš mierīgi un stingri sacīja: — Ja mums kaut nedaudz palaimēsies, mēs tiksim cauri ar dažām skrambām un bez brūcēm. Vai tu man uzticēsies un darīsi, ko tev teikšu?

Meredita beidzot aptvēra, ka Mets nevis apvaino viņu un viņas tēvu šajā nelaimē, bet gan nolēmis iejaukties un palīdzēt. Viņa lēnām izslējās taisni un juta, ka atgriežas spēki un saprāts. Viņa piekrītoši pamāja.

— Jā. Kas man būtu jādara?

Mets neatbildēja, tikai pasmaidīja, redzēdams, cik ātri un varonīgi viņa attapusies.

— Cik jauki! Augstākie ierēdņi nekad nav mazdūšīgi, — viņš maigi sacīja.

— Viņi tikai izliekas, — Meredita secināja un centās pasmaidīt.

— Pareizi. — Mets pasmīnēja un gribēja vēl ko piebilst, taču atskanēja iekšējo sakaru iekārtas signāls. Meredita pacēla klausuli un pēc īsa brīža pastūma telefonu uz Meta pusi.

— Mana sekretāre ziņo, ka pa pirmo līniju zvanot Deivids Levinsons, bet pa otro kāds Stīvs Selindžers.

— Vai šim telefonam ir skaļrunis? — Mets vaicāja. Meredita saprata, ka viņš vēlas, lai viņa dzirdētu sarunu, un nospieda taustiņu. Tagad telpā bija dzirdams arī otrs runātājs. Mets nospieda otrās līnijas mirgojošo taustiņu. — Stīv, — viņš teica, — vai Lear ir gatava lidojumam?

— Skaidra lieta, Met. Nupat pacēlu to izmēģinājuma lidojumā, tā skrien kā bitīte.

— Labi. Pagaidiet pie telefona! — Mets ieslēdza pfrmo līniju un bez ievada teica Levinsonam: — Vai esat redzējis avīzes?

— Gan es, gan Bils Pīrsons esam lietas kursā. Met, tās ir ziepes, un būs vēl sliktāk. Vai jūs vēlaties, lai mēs jums ko palīdzam?

— Jā. Dodieties uz Belevilu un stādieties priekšā savam jaunajam «klientam», tad pret drošības naudu dabūjiet to riebekli laukā no cietuma!

— Ko?

— Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Panāciet, lai viņu atbrīvo pret drošības naudu, un pierunājiet viņu nodot jums kā viņa advokātam visus dokumentus! Kad viņš to būs izdarījis, dariet visu iespējamo, lai mūsu laulības šķiršanas spriedums nenonāktu preses rokās gadījumā, ja tam mai-tasgabalam būtu vēl kāda šī sprieduma kopija. Ja viņam kopijas nav, tad jums jāpanāk, lai viņš aizmirstu visas šī sprieduma detaļas.

— Kas tās par detaļām? Kādi iemesli bija minēti iesniegumā?

— Kad es saņēmu to nolādēto iesnieguma kopiju, es nebiju pie pilna prāta, taču atceros, ka runa bija par pamešanu un garīgu vardarbību. Šeit ir Meredita, es pavaicāšu viņai. — Maigākā balsī Mets jautāja: — Vai tu atceries vēl kādas detaļas — kaut ko tādu, kas mums varētu būt nepatīkams?

— Tur bija čeks par desmit tūkstoš dolāriem, kurus mans tēvs tev samaksāja, lai atpirktos no tevis.

— Kāds čeks? Es nekā par to nezinu, un manos dokumentos nekāds čeks nav pieminēts.

— Manā šķiršanās sprieduma kopijā tas ir minēts, un tur ir rakstīts, ka tu apstiprini šī čeka saņemšanu.

Levinsons dzirdēja katru vārdu, un ironiski izsaucās:

— Tas tik ir sasodīti varens joks! Prese sacels grandiozu traci, apcerēdama, kas gan jūsu sievai bijis par vainu, ka jūs, kas tolaik bijāt pliks kā baznīcas žurka, neesat varējis viņu paciest par spīti visai viņas bagātībai.

— Netēlojiet ēzeli! — Mets nikni iesaucās, lai Levinsons nepateiktu vēl kaut ko tādu, kas varētu sarūgtināt Mereditu. — Prese mani iztēlos par zelta meklētāju, kurš pametis savu sievu. Visi šie spriedelējumi ir novēršami, ja jūs tūlīt dosieties uz Belevilu un tiksiet klāt 'Spizalskim, pirms viņš rīt sāk izklāstīt savas nelietības.

— Tas nebūs tik viegli. Cik zināms, viņš ir nolēmis runāt publiski. Pēc visa spriežot, tas ir psihopāts, kas iecerējis sarīkot grandiozu izrādi gan tiesai, gan presei.

— Pierunājiet viņu pārdomāt! — Mets noskaldīja. — Panāciet, lai viņa noklausīšanās tiktu atlikta, un dabūjiet viņu ārā no pilsētas uz tādu vietu, kur prese to nevarētu atrast! Pēc tam es parūpēšos par to draņķi.

— Ja viņam ir kādi dokumenti, tie jānodod tiesai kā pierādījumi. Bez tam nepieciešams brīdināt citus viņa upurus.

— To jūs varēsiet nokārtot vēlāk ar apsūdzības advokātu, — Mets strupi noteica. — Mana lidmašīna jūs gaida Midvejā. Kad būsiet ticis ar visu galā, piezvaniet man!

— Labi, — Levinsons apsolīja.

Pat neatvadījies, Mets beidza šo sarunu un atkal pievērsās savam pilotam.

— Gatavojieties stundas laikā lidot uz Belevilu, tas ir llinoisas štatā. Jums būs divi pasažieri. Atpakaļceļā paredzami trīs pasažieri, un jums vajadzēs kādā vietā nosēsties, lai izlaistu vienu no viņiem. Viņi jums pateiks, kurā vietā.

— Labi.

Meredita vēroja Metu un brīnījās par viņa rīcības veidu un ātrumu.

— Kā tu domā parūpēties par Spizalski? — apslapēti iesmējusies, viņa jautāja.

— Atstāj to manā ziņā! Tagad sazvani Pārķeru Rei-noldsu! Mēs vēl neesam ar visu galā.

Meredita paklausīgi piezvanīja Pārķeram. No viņa pirmajiem vārdiem kļuva skaidrs, ka viņš situāciju uzskata par draudīgu.

— Meredit, visu ritu cenšos tevi sazvanīt, bet tevi nesauc pie telefona.

— Man ļoti žēl, ka viss tā sanācis, — Meredita sacīja, pārāk noraizējusies, lai padomātu, ka viņu saruna dzirdama skaļrunī. — Es pat nevaru tev izteikt, cik ļoti es to nožēloju.

— Tā nav tava vaina, — Pārķers teica un smagi nopūtās. — Mums nekavējoties jāizlemj, ko iesākt. Es no visām pusēm saņemu brīdinājumus un padomus. Tas augstprātīgais tips, kuru tu savulaik apprecēji, šorīt licis savai sekretārei man piezvanīt un pateikt, kā man vajadzētu rīkoties. Iedomājies, sekretārei! Manas valdes locekļi savukārt nolēmuši, ka man vajadzētu publiski paziņot, ka es nekā par šo lietu neesmu zinājis...

— Nevajag! — Mets nikni iejaucās.

— Kas tur teica «nevajag», velns parāvis? — Pārķers noprasīja.

— Es to teicu, un es esmu tas augstprātīgais tips, ar ko viņa ir precējusies, — Mets noskaldīja un piemiegtām acīm uzlūkoja Lizu Pontini, kura pēkšņi saliecās krampjainu smieklu lēkmē un aizspieda muti ar rokām. — Ja jūs publiski paziņosiet kaut ko tamlīdzīgu, tad visi uzskatīs, ka esat pametis Mereditu vilkiem par barību.

— Man nenāk ne prātā kaut ko tādu paziņot! — Pārķers dusmīgi atcirta. — Meredita ir mana saderinātā.

To dzirdot, Mereditu pāršalca maiguma un dziļas pateicības vilnis. Viņa bija domājusi, ka Pārķers vēlas atsaukt saderināšanos, tomēr tagad, kad bija tik slikti, cik vien slikti var būt, viņš palika Mereditai uzticīgs. Viņa gluži neapzināti maigi uzsmaidīja telefonam.

Mets redzēja šo smaidu un sakoda zobus, taču ne uz brīdi neaizmirsa, kas darāms. — Šodien pulksten vienos jūs, Meredita un es sarīkosim kopīgu preses konferenci, — viņš paziņoja Pārķeram un Mereditai. — Ja mūsu laulības šķiršanas sprieduma detaļas kļūs atklātībā zināmas, tad Mereditu uzskatīs par garīgas vardarbības upuri un pamestu sievu.

— Es to saprotu, — Pārķers iestarpināja.

— Tas ir labi, — Mets ironiski atcirta. — Tad jums vajadzētu būt spējīgam saprast arī visu turpmāko, ko es teikšu. Preses konferencē mēs sarīkosim solidaritātes izrādi. Mums jāpatur vērā, ka laulības šķiršanas sprieduma detaļas var nākt gaismā, un jau laikus jāpadara tās nekaitīgas.

— Kādā veidā?

— Tādā, ka mēs visu priekšā izturēsimies kā jauka, saliedēta ģimene, kuras locekļi no visas sirds jūt līdzi cits citam un it īpaši Mereditai. Šajā pēcpusdienā mums nāksies visiem klātesošajiem žurnālistiem aizmālēt acis un pierunāt pilnas ausis tā, lai viņiem pietiktu informācijas vairākām nedēļām un viņi liktu mūs mierā. Gribu panākt, lai preses konferences beigās viņi mums sirsnīgi justu līdzi un būtu pārliecināti, ka mēs visi esam draugi. — Mets apklusa, uzlūkoja Mereditu un vaicāja: — Kur mēs varētu sapulcināt visus reportierus? «Interkorpa» akcionāru apspriežu telpa nav necik ietilpīga...

— Mūsu zāle ir liela, — Meredita aši sacīja. — Tā jau ir sagatavota gadskārtējai Ziemassvētku labdarības izrādei, tīra un gatava uzņemt viesus.

— Vai jūs dzirdējāt? — Mets jautāja Pārķeram.

— Jā!

— Tad brauciet šurp, cik ātri vien varat, lai mes paspētu sagatavot paziņojumu, — Mets pavēlēja un pātrauca sarunu. Viņš palūkojās uz Mereditu. Kopš tā brīža, kad Mets pamanīja Mereditu uzsmaidām Pārķēra balsij, viņu bija grauzis greizsirdības tārps, taču tagad, redzot Meredi-tas acis, tas norima. Sajās acīs mirdzēja apbrīns, pateicība, nedaudz godbijības un daudz drūmu priekšnojautu.

Viņš gribēja pateikt ko uzmundrinošu, taču pēkšņi pie viņa pienāca Liza Pontini. Viņas lūpas drebēja uzjautrinājumā.

— Agrāk es brīnījos, kā gan jūs varējāt panākt, lai Meredita aizmirst piesardzību un liekas ar jums gultā, paliek stāvoklī, apprecas un gandrīz vai kopā ar jums aizbrauc uz Dienvidameriku — un tas viss dažu dienu laikā! Tagad es visu saprotu. Jūs neesat finansu magnāts, jūs esat viesuļvētra. Starp citu, vai jūs kādreiz esat balsojis par demokrātiem?

— Jā, — Mets atzinās. — Un tad?

— Es tikai tāpat pajautāju, — Liza meloja, pamanījusi, ka Meredita nepatikā sarauc pieri. Kļuvusi nopietna, Liza pasniedza Metam roku un rāmi noteica: — Es ļoti priecājos beidzot iepazīties ar Mereditas vīru.

Mets uzsmaidīja un paspieda viņas roku. Liza Pontini viņam ārkārtīgi patika.

44. nodaļa

Pēc Meta ierosinājumā Meredita uz preses konferenci bija uzaicinājusi visus veikala vadošos administratīvos darbiniekus un menedžerus, lai pārējais veikala personāls no viņiem uzzinātu faktus un nenodarbotos ar tukšu minējumu apspriešanu. Preses ļaužu noskaņojuma uzlabošanai pēc Mereditas rīkojuma tika krietni noplicināti veikala delikatešu nodaļas krājumi un visi simt piecdesmit žurnālisti, kas patlaban atradās zālē, jau bija paspējuši iebaudīt krietnas porcijas smalku uzkodu un dārgu vīnu.

Meredita kopā ar abiem vīriešiem, kas bija steigušies viņai palīgā, stāvēja aiz kulisēm. Viņa jutās ne tikai pateicīga, bet dīvainā kārtā arī gluži apmierināta ar dzīvi. Aizmirsts bija Meta uzspiestais līgums, aizmirsts nesenais strīds ar Pārķeru. Svarīgi bija tikai tas, ka grūtā brīdī abi sniedza palīdzību. Lai apspiestu nenovēršamo nervozitātes lēkmi, Meredita palūkojās uz Metu. Viņš stāvēja tikai pāris pēdu atstatumā no Pārķēra un pārlasīja publisko paziņojumu, kura lielāko daļu pats bija uzrakstījis. Arī Pārķers darīja to pašu, un Meredita zināja, kāpēc viņi lasa: abi vīrieši apzināti izvairījās runāt viens ar otru un pat viens uz otru paskatīties. Kad viņi visi trīs Mereditas kabinetā apsprieda paziņojuma tekstu, kuru nolasīt bija uzdots «Benkrofta un kompānijas» sabiedrisko attiecību nodaļas vadītājam, abi izturējās vēsi, tomēr pieklājīgi, taču savstarpējā nepatika nebija noslēpjama. Viņi abi bija norunājuši, ka uz skatuves demonstrēs draudzīgu vienotību, taču Meredita šaubījās, vai tas izskatīsies pārliecinoši, jo bija acīm redzams, ka viņi viens otru necieš.

Raudzīdamās uz Metu un Pārķeru, Meredita domāja, ka šis instinktīvais naidīgums ir gandrīz vai smieklīgs, jo daudzējādā ziņā abi vīrieši bija ļoti līdzīgi. Abi bija neparasti gara auguma un nenoliedzami glīti cilvēki. Pārķers bija ģērbies nevainojami pašūtā zilā uzvalkā ar vesti, pie kuras kabatas bija piesprausta Nacionālās koledžu izcilnie-ku goda biedrības nozīmīte. Metam mugurā bija ogļmelns uzvalks ar gaišpelēku svītriņu rakstu, un tajā viņa pleci izskatījās vēl platāki nekā parasti. Pārķēra saulē izbalojušie, gaišie mati un zilās acis vairāk nekā jebkad Mereditai atgādināja Robertu Redfordu. Viņa salīdzinot palūkojās uz Metu, nopētīja viņa žokļu un vaigu stingrās līnijas, skarbi veidoto muti, glīti apgrieztos un ieveidotos, biezos, tumšos matus un pēkšņi atklāja, ka, tuvāk ieskatoties, abi vīrieši nepavisam nav līdzīgi. Pārķers izskatījās pēc izglītota, civilizēta pilsētnieka, bet Mets... pēc tāda neizskatījās. Pat vēl tagad Metā jautās pārgalvīgs un nesalaužams primitīvs spēks, kuru nespēja noslēpt vienpadsmit gados apgūtais sabiedriskais slīpējums. Īstenībā viņa sejas vaibsti bija pārāk asi un raupji, lai viņu varētu nosaukt par skaistu šī vārda vispārpieņemtajā nozīmē. Pie sevis pasmaidījusi, Meredita nosprieda, ka patiesi skaistas ir vienīgi Meta skropstas, kas bija neiedomājami biezas un garas.

Troksnis zālē pēkšņi pierima, iedegās gaisma, iepīkstējās kāds mikrofons, un Mereditas sirds sāka dauzīties. Viņa aizmirsa visu, izņemot to, kas tagad notiks.

— Dāmas un kungi, — «Benkrofta un kompānijas» sabiedrisko attiecību nodaļas vadītājs uzrunāja auditoriju, — mis Benkrofta, misters Reinoldss un misters Ferels man uzticējuši nolasīt jums paziņojumu, kurā ietverti viņiem zināmie fakti par notikumu, kura dēļ jūs visi šodien šeit esat sapulcējušies. Pēc šī paziņojuma nolasīšanas viņi atbildēs uz visiem papildu jautājumiem, kādi jums būs radušies. Paziņojums ir šāds: «Pirms trim nedēļām misters Reinoldss pamanīja dažas dīvainības laulības šķiršanas spriedumā, kuru šķietami likumā noteiktajā kārtībā bija noformējis kāds Staņislavs Spizalskis. Tūlīt pēc tam mis Benkrofta un misters Ferels satikās, lai apspriestu šo jautājumu...»

Kad lasījums tuvojās beigām, Pārķers un Mets nolika savus paziņojuma tekstus un nostājās līdzās Mereditai katrs savā pusē.

— Vai esi gatava? — Pārķers vaicāja. Nervozi sakārtojusi sārtās vilnas žaketes apkakli, viņa pamāja. — Tu izskaties lieliski, — viņš uzmundrinoši teica, bet Mets norūpējies pētīja viņas saspringto seju.

— Atslābinies, — viņš sacīja. — Mēs visi esam upuri, nevis noziedznieki, tāpēc pacenties neizskatīties stīva un noslēgta, jo tad viņi turpinās urķēties un meklēt kaut ko tādu, ko mēs nebūtu atklāti paziņojuši. Izturies dabiski un uzsmaidi žurnālistiem! Meredit, es viens ar visu nespēšu tikt galā! Man vajadzīga tava palīdzība, — viņš lūdzoši teica, vērodams, kā Meredita pūlas elpot vienmērīgi.

Vīrietim, kurš nesen bija pārvarējis visus šķēršļus, ko Meredita centās nolikt viņa ceļā, tā šķita gluži neticama atzīšanās. Meredita iesmējās, kaut arī pirms mirkļa bija jutusi, ka no bailēm publiski apspriest savu personisko dzīvi viņai trīc ceļgali.

— Lūk, nu tu esi mana meitene! — Mets smaidīdams apliecināja.

— Ne velna viņa nav tava! — Pārķers iebļāvās.

Sabiedrisko attiecību nodaļas vadītājs beidza lasīt un

nosauca viņu uzvārdus. Tā bija norunāta zīme, ka viņiem jāiznāk uz skatuves.

Tiklīdz viņi parādījās, apžilbinoši uzliesmoja zibspuldzes. Visu ceļu līdz paaugstinājumam, kur bija uzstādīti mikrofoni, kā spožas, baltas acis viņus pavadīja minikameru objektīvi. Saskaņā ar kopīgo lēmumu interviju atklāja Mets, un Meredita nobrīnījās, ar kādu humora dzirksti viņš to izdarīja.

— Dāmas un kungi, cik jauki, ka esat atraduši laiku apmeklēt mūsu nelielo improvizēto izrādi. Ja mēs vakar būtu zinājuši, ka jūs šodien būsiet šeit, mēs par godu šim notikumam būtu te ieveduši pāris cirka ziloņu. — Viņš apklusa, līdz zālē norima smiekli, tad turpināja: — Mēs te uz skatuves būsim tikai piecas minūtes, tāpēc norunāsim, ka jautājumi būs tikai sakarā ar notikušo un īsi. Man laika ir vairāk nekā vajadzīgs, — viņš pajokoja un atkal nogaidīja, līdz apklusa smiekli, — bet Mereditai ir jāvada universālveikali un Pārķeram pēcpusdienā norunātas vairākas tikšanās.

Izdzirdējuši, ka Mets draudzīgi sauc Mereditu un Pārķeru vārdos, žurnālisti uz mirkli izbrīnīti apklusa, taču jau nākamajā mirklī sākās elles troksnis. No visām pusēm skanēja jautājumi, visskaļāk kliedza kāds CBS reportieris, kurš sēdēja pirmajā rindā.

— Mister Ferel, kāpēc jūs slēpāt, ka esat precējies ar mis Benkroftu?

— Ja jūs vaicājat, kāpēc jūs visu šo laiku to nezinājāt, tad varu atbildēt, ka pirms vienpadsmit gadiem mēs ar Mereditu neatradāmies publikas uzmanības centrā, — Mets miermīlīgi atteica.

— Mister Reinolds, — kliedza Chicago Sun-Times reportieris, vai jūsu laulības ar Mereditu Benkroftu tiks atliktas uz vēlāku laiku?

Pārķers vēsi pasmaidīja.

— Kā jūs jau dzirdējāt paziņojumā, Mereditai un F... un Metam — viņš sevi izlaboja un centās jauki uzsmaidīt Metam, — nāksies iziet visu likumā paredzēto laulības šķiršanas procedūru. Protams, mūsu laulības tiks atliktas līdz tam laikam, kad šī procedūra būs galā. Pretējā gadījuma Meredita tiktu apvainota bigāmijā.

Šis vārds bija lieks, un Meredita juta, ka Pārķers pats uz sevi dusmojas, ka to izrunājis. Viņa arī juta, ka reportieru noskaņojums, ko Mets bija centies padarīt pēc iespējas brīvāku, kļūst saspringtāks, oficiālāks, mainījās pat tonis, kādā viņi uzdeva jautājumus.

— Mister Ferel, vai jūs un mis Benkrofta jau esat iesnieguši šķiršanās pieteikumu? — kāds reportieris noprasīja. — Ja esat, tad kāds ir tā pamatojums un kurā tiesā tas iesniegts?

— Nē, — Mets mierīgi atbildēja, — vēl neesam iesnieguši.

— Kāpēc ne? — kāda WBBM reportiere uzstāja.

Mets pieņēma komiski apbēdinātu sejas izteiksmi.

— Patlaban mana uzticēšanās advokātiem ir iedragāta. Vai jūs man nevarētu kādu ieteikt?

Meredita saprata, cik grūti viņam ir uzturēt šķietami bezrūpīgo noskaņojumu, un nolēma viņam palīdzēt. Nākamais jautātājs bija kāds vīrs no USA Today.

— Mis Benkrofta, kā jūs jūtaties, nokļuvusi šādā situācijā?

Meredita redzēja, ka Mets sakustas un atver muti, lai mēģinātu atvairīt šo jautājumu, un pati iesaistījās sarunā.

— Patiesību sakot, — mīlīgi pasmaidījusi, viņa sacīja,

— tas, ka man pievērsta visu uzmanība, mani nemulsina, jo sestajā klasē man kādā uzturam veltītā izrādē nācās kāpt uz skatuves žāvētas plūmes kostīmā.

Negaidītā atbilde pūlī izraisīja smieklus. Mets pārsteigts pagrieza galvu uz viņas pusi un viņai plati uzsmaidīja. Zālē uzliesmoja zibspuldzes.

Tālāk nāca jautājums, no kura Meredita bija baidījusies.

— Mister Ferel, kādus laulības šķiršanas iemeslus jūs abi minējāt pirms vienpadsmit gadiem?

— Mēs īsti nezinām, — Mets atbildēja, apburoši uzsmaidīdams reportierei, — jo esam atklājuši, ka mūsu dokumenti, kurus saņēmām no Spizalska, nesaskan.

— Jautājums mis Benkroftai! — sauca kāda Tribune pārstāve. Kad Meredita pievērsās viņai, sieviete vaicāja:

— Vai jūs nevarētu pateikt, kāpēc izjuka jūsu laulība? Meredita zināja, ka uz šo jautājumu Mets viņas vietā

nevar atbildēt, un izmisums radīja iedvesmu.

— Tajā laikā man šķita, ka dzīve kopā ar misteru Ferelu varētu būt... garlaicīga, — viņa jautrā balsī žēlīgi sacīja un, visiem vēl smejoties, jau nopietnāk piebilda:

— Es biju pilsētas meitene un ļoti jauna. Dažas nedēļas pēc kāzām Mets devās uz Dienvidamerikas džungļiem. Mūsu dzīvesveids bija tik atšķirīgs.

— Vai pastāv iespēja, ka jūs varētu samierināties? — vaicāja kāds NBC reportieris.

— Protams, ne, — Meredita automātiski atbildēja.

— Pēc visiem šiem gadiem tas būtu smiēklīgi, — Pārķers piebilda.

— Mister Ferel, — neatlaidās tas pats vaicātājs, — vai jūs neatbildētu uz šo jautājumu?

— Nē, — Mets nesatricināmā mierā atteica.

— Vai tā ir jūsu atbilde, vai arī jūs izvairāties atbildēt?

— Kā jums labpatīk! — Mets pasmaidīja, taču viņa acis palika nopietnas, tad pamāja citam reportierim, lai uzdod savu jautājumu. Jautājumi bira kā krusa, taču uz visbriesmīgākajiem jau bija atbildēts, un Meredita šajā balsu jūklī jutās dīvaini mierīga. Pēc brīža Mets pārlaida acis auditorijai un pavēstīja: — Mums atvēlētais laiks iet uz beigām. Mēs visi ceram, ka jūs esat saņēmuši atbildes uz saviem jautājumiem. Pārķer, — viņš apbrīnojami draudzīgā tonī apvaicājās, — vai jums būtu vēl kas piebilstams?

Arī Pārķers pasmaidīja un tādā pašā tonī atteica:

— Domāju, Met, ka viss vajadzīgais jau ir pateikts. Tagad dosimies projām, lai Meredita var ķerties pie sava veikala vadīšanas.

— Pirms jūs aizejat, — kāda sieviete, ignorēdama mēģinājumu slēgt konferenci, kategoriskā tonī ierunājās, — es gribētu pateikt, ka jūs... visi trīs izturaties pret notiekošo ārkārtīgi godprātīgi, īpaši jau jūs, mister Rei-nolds, jo pret paša gribu esat iesaistīts lietā, ko nespējat ietekmēt. Varētu sagaidīt, ka jūs būsiet naidīgi noskaņots pret misteru Ferelu, jo viņš daļēji vainojams pie tā, ka tiek atliktas jūsu laulības ar mis Benkroftu.

— Naidam nav nekāda iemesla, — Pākers, plati smaidīdams, sacīja, — mēs ar Metu Ferelu esam civilizēti cilvēki un izturamies viens pret otru kā labi draugi. Mēs visi trīs esam nonākuši neparastā situācijā, kas tomēr ir viegli atrisināma. Būtībā visa šī problēma līdzinās biznesa līgumam, kurš sākotnēji nav līdz galam noformēts, un tagad mums jāsaliek punkti uz “i”.

Aiz kulisēm gaidīja Liza. Viņa apskāva Mereditu.

— Uznāc mums līdzi! — Meredita pačukstēja, jo cerēja, ka Lizas klātbūtnē Mets un Pārķers viens pret otru izturēsies miermīlīgāk.

Kad viņi ar pircēju pārpildīto eskalatoru brauca augšup, kāda sieviete viņiem aiz muguras piegrūda ar elkoni otrai sievietei un skaidri sadzirdamā čukstā sacīja:

— Tā ir Meredita Benkrofta ar savu vīru un savu līgavaini. Vai nav jocīgi? Un tas ir Metjū Ferels, viņas vīrs. Viņš saietas ar kinozvaigznēm!

Meredita nosarka, taču neviens neteica ne vārda līdz tam brīdim, kad viņi nonāca drošībā — Mereditas kabinetā. Klusumu pārtrauca Liza, viņa uzsmaidīja Mereditai un vēlreiz viņu apskāva.

— Mer, tu biji lieliska! Apburoša!

— Es nu gan tā neteiktu, — Meredita vārgi protestēja.

— Nē, biji gan! Neticēju savām ausīm, kad tu teici, ka sestajā klasē tev nācies tēlot žāvētu plūmi. Tas nemaz nebija tavā parastajā atturīgajā stilā. — Pagriezusies pret Metu, viņa piebilda: — Jūs viņu ļoti labvēlīgi ietekmējat.

— Vai tev nav darāms nekas, par ko tev maksā algu? — Pārķers nošņācās.

Liza mēdza strādāt neticami daudz un bieži vien palika darbā vēl pēc veikala slēgšanas, tāpēc viņa tikai paraustīja plecus.

— Es strādāju vairāk, nekā par to saņemu.

— Man ir steidzami nepadarīti darbi, — Meredita skaļi sacīja.

Pārķers noskūpstīja viņu uz vaiga, uzsmaidīja un ielūkojās viņai acīs.

— Tiksimies sestdienas vakarā, — viņš teica.

Mets brītiņu pagaidīja, vai Meredita neiebildīs, un, tā kā viņa saminstinājās, tad viņš palūkojās uz Pārķeru un kategoriski paziņoja: — Baidos, ka tas jums neizdosies.

— Ferel, saprotiet jel! Nākamo vienpadsmit nedēļu laikā visas sestdienas piederēs jums, bet šī sestdiena ir mana. Tā ir Mereditas trīsdesmitā dzimšanas diena, un mēs jau pirms vairākām nedēļām nolēmāņi to nosvinēt Antonio restorānā.

Pagriezies pret Lizu, Mets vaicāja: — Vai jums sestdien ir kas ieplānots?

— Nekas tāds, ko nevarētu atcelt, — Liza izbrīnījusies atteica.

— Jauki, tad mēs būsim četratā, — Mets sacīja. — Tikai ne pie Antonio, tur ir pārāk daudz cilvēku un pārāk gaišs. Mūs momentā atpazīs. Es izvēlēšos citu vietu. — Noskaities, ka Meredita nav atteikusi Pārķeram, viņš strupi atvadījās un aizgāja.

Pārķers sekoja viņa paraugam, bet Liza vilcinājās. Ar sapņainu sejas izteiksmi viņa atsēdās uz kāda krēsla roku balsta.

— Ak Dievs, Mer, — viņa smiedamās teica, — nav brīnums, ka tu piekriti noslēgt šo līgumu. Tas ir visuzjautrinošākais cilvēks, kādu es jebkad...

— Nekā uzjautrinoša nav, — Meredita atbildēja, nevēlēdamās apspriest Meta īpašības. — Ārsts noteica, ka ceļojuma laikā tēvs drīkst lasīt un skatīties tikai kaut ko izklaidējošu. Ja viņam ienāks prātā pārkāpt ārsta pavēles un noskatīties ziņu pārraidi, var gadīties, ka mums būs jāsūta lidmašīna ar medicīniskās palīdzības brigādi.

— Pēc visa tā, ko viņš izdarījis pirms vienpadsmit gadiem, es tavā vietā nosūtītu pret viņu reaktīvo iznīcinātāju.

— Neliec man tagad par to domāt, es aiz bezcerības sajukšu prātā. Kad viņš atgriezīsies, mēs abi izrunāsimies. Dienām ilgi esmu par to domājusi, un taisnības labad man jāsaka, ka viņš droši vien ticēja, ka aizstāv mani pret laimes meklētāju, kurš galu galā salauzīs manu sirdi.

— Un tāpēc tavs tēvs salauza to pats!

Brīdi klusējusi, Meredita mierīgi piekrita: — Apmēram tā. — Tad viņa piespieda sevi uz laiku aizmirst personiskās lietas, lai varētu atgūties. — Līdz sestdienai! — viņa atvadījās no Lizas.

45. nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā pulksten puspiecos Mets sēdēja pie apspriežu galda kopā ar trim viceprezidentiem. Viņš pasniedzās pēc telefona klausules un, pirms Elinora bija paguvusi paskaidrot, kāpēc viņu traucē, sacīja: — Ja tas nav īpaši svarīgi, es negribu runāt, pirms neesmu pabeidzis šo apspriedi.

— Zvana mis Benkrofta, — mis Stērnas balsī jautās pašapmierināts smiekliņš, — vai tas būtu uzskatāms par svarīgu zvanu?

— Jā, būtu gan, — Mets, sāji pasmaidīdams, piekrita, taču nejutās visai patīkami. Iepriekšējās dienas pievakarē viņš bija zvanījis Mereditai, lai paziņotu, ka Spizalskis ir dabūts laukā no cietuma un atrodas tādā vietā, kur reportieri viņu nesameklēs. Mereditas sekretāre bija paskaidrojusi, ka Meredita vēl vairākas stundas būs aizņemta apspriedēs. Lai viņai nebūtu jāmokās neziņā, Mets nodiktēja sekretārei savu sakāmo un lūdza nodot Mereditai. Tā kā viņa pat nepapūlējās Metam vakarā piezvanīt, viņš sāka domāt, ka viņa ir pārāk aizņemta, kopā ar Pārķeru gultā atzīmējot labo vēsti. Visu nedēļu viņš bija mocījies nojautās, ka Meredita joprojām varētu gulēt ar savu līgavaini. Vakar šīs domas viņam nebija ļāvušas aizmigt līdz pat rītausmai. Mets atvainodamies pamāja vīriem pie apspriežu galda un pacēla klausuli.

— Met, — Meredita nogurušā balsī teica, — es zinu, ka šis ir tavs vakars, bet man piecos ir tikšanās un esmu līdz ausīm ierakusies darbā.

— Lai cik nepiekāpīgi tas izklausītos, — Mets vēsi sacīja, — līgums paliek līgums.

— Zinu. — Viņa aizkaitināti nopūtās. — Taču man nāksies ne tikai ilgi uzkavēties šeit, bet arī ņemt darbu uz mājām. Rīt no rīta man agri jābūt darbā. Es tik tiešām nejūtos spējīga ne jautri pavadīt vakaru, ne arī strīdēties ar tevi, — viņa piebilda ar rūgtu humoru.

Neizrādīdams īpašu pretimnākšanu, Mets vaicāja: — Ko tu ierosini?

— Varbūt tu būtu ar mieru, ka mēs satiktos šeit un tepat tuvumā atrastu vietu, kur paēst agras vakariņas.

Meta sapīkums izgaisa, taču viņš nolēma nepieļaut, ka Mereditai kļūst par paradumu izkārtot īslaicīgas tikšanās sabiedriskās vietās, tāpēc viņš pieklājīgi, tomēr stingri noteica:

— Labi. Man pašam ir pilns portfelis ar papīriem. Es paņemšu to līdzi, un pēc vakariņām mēs pavadīsim klusu, ražīgu vakaru... tavā vai manā dzīvoklī?

Viņa vilcinājās.

— Vai tu vari apsolīt, ka mēs tiešām strādāsim? Es negribētu, ka... ka man...

Mets pasmaidīja. Neapšaubāmi Mereditai bija neatliekams darbs un tikpat neapšaubāmi viņa baidījās, ka viņš varētu mēģināt ievilkt viņu gultā.

— Mēs strādāsim, — viņš apsolīja.

Meredita atviegloti iesmējās un tad nopūtās.

— Labi. Tu varētu atbraukt šurp ap pulksten sešiem. Tieši pāri pretī ir labs restorāns, un pēc tam dosimies uz manu dzīvokli.

— Sarunāts! — viņš labprāt piekrita, jo Meredita necentās no viņa izvairīties. — Vai reportieri tev liek mieru?

— Daži ir zvanījuši, taču vakar mēs viņiem sniedzām tādu izrādi, ka droši vien viņu interese nomirs dabiskā nāvē. Vakar vakarā un arī šorīt es runāju ar Pārķeru. Arī viņam reportieri nav uzplijušies.

Metam nebūtu nekas pretī, ja reportieri būtu Pārķeru kaut vai dzīvu apēduši, un atklājums, ka kopš preses konferences beigām Meredita divas reizes zvanījusi Pārķeram un ne reizi viņam, Metu nesadusmoja, gluži otrādi — viņš saprata, ka Meredita vakarnakt nav bijusi kopā ar Pārķeru, un juta, ka no sirds noveļas milzu smagums. Viņš pateica, ka tās esot labas ziņas un ka viņš ap sešiem ieradīsies pie viņas.

Pulksten sešos Mets, pirmajā stāvā ar pūlēm izlauzis sev ceļu Ziemassvētku iepirkšanās drudža pārņemtajā pir-

16 — 3405 225

g

cēju pūlī, beidzot izgāja no lifta Mereditas stāvā, kur valdīja relatīvs klusums. Pa labi vēl strādāja divas sekretāres, bet reģistratore un visi pārējie jau bija aizgājuši. Ar paklājiem izklātā gaiteņa pretējā galā bija redzamas atvērtās Mereditas kabineta durvis un tajā sēdošie vīrieši, kā arī viena sieviete. Mereditas sekretāres galds bija nokopts un dators pārklāts naktsmieram. Metam negribējās sēdēt pieņemšanas telpā. Viņš novilka mēteli un piemetās uz sekretāres galda malas, priecīgs, ka radusies izdevība pavērot Mereditu darbā un redzēt, ar ko aizņemtas viņas dienas.

Viss, kas bija saistīts ar Mereditu, Metam likās un vienmēr bija licies interesants.

Mereditai nebija ne jausmas, ka Mets atrodas netālu no viņas. Gordons Mičels, galvenais sagādes menedžeris, kas atbildēja par sieviešu apģērbu un aksesuāru sagādi, bija viņai nupat pasniedzis pavadzīmi, un Meredita to pētīja.

— Jūs par trīssimt dolāriem esat nopircis apzeltītas metāla pogas? — viņa teica un neizpratnē pasmaidīja.

— Kāpēc jūs man to rādāt? Šī summa noteikti ir paredzēta jūsu budžetā.

— Tāpēc, ka visu nedēļu novērojamais sieviešu kleitu un gatavo apģērbu apgrozījuma pieaugums izskaidrojams tieši ar šīm zelta pogām, — Mičels glaimīgā balsī paskaidroja. — Es domāju, ka jums būs patīkami to uzzināt.

— Jūs nopirkāt pogas un likāt tās tepat uz vietas piešūt, vai ne?

— Jā gan, — Mičels atbildēja un apmierināts izstiepa kājas. — Ja kādam apģērba gabalam ir apzeltītas metāla pogas, tas tiek ķertin izķerts. Tā ir kā apsēstība.

Meredita cieši ielūkojās viņam acīs, cenzdamās neskatīties uz Terēžu Bišopu, preču sagādes radošās plānošanas nodaļas viceprezidenti, kuras pienākumos ietilpa jau laikus paredzēt modes tendences.

— Nevaru pilnībā piekrist jūsu domām, — viņa mierīgi teica. — Jau sen, tūlīt pēc atgriešanās no Ņujorkas, Te-rēza mums paziņoja, ka viena no ilgstošām modes tendencēm būšot apģērbu rotāšana ar apzeltītām metāla pogām.

Tad jūs to neņēmāt vērā. Tas, ka jūs tagad nopirkāt šīs

/ ■

pogas un likāt piešūt, vairs nevar kompensēt ienākumus, ko mēs zaudējām pirms tam un arī pa to laiku, kamēr jūs to izdarījāt. Kas jums vēl būtu ziņojams?

— Gandrīz nekas, — Mičels īgni noburkšķēja.

Meredita nelikās to manām. Viņa nospieda kādu pogu,

un uz datora ekrāna parādījās dati par tirdzniecības apgrozījumu, kāds pēdējo četru stundu laikā bijis Mičelam pakļautajās nodaļās gan šajā, gan arī visos citos Benkrof-tu kompānijas universālveikalos.

— Aksesuāru tirdzniecības apjoms ir par piecdesmit četriem procentiem lielāks nekā šajā pašā dienā pagājušajā gadā. Jūsu taktika ir pareiza.

— Paldies, prezidentes kundze! — Mičels ironiski sacīja.

— Cik atceros, jūs esat pieņēmis jaunu aksesuāru sagādes menedžeri, un tas mums sagādājis arī jaunus pircējus, vai ne?

— Kā vienmēr, jums pilnīga taisnība.

— Kā norisinās tirdzniecība ar Donnas Karanas kolekcijas apģērbiem, kurus jūs iepirkāt lielos daudzumos? — Meredita turpināja, nepievērsdama uzmanību Mičela tonim.

— To tirdzniecība norisinās kolosālā tempā, tieši tā, kā es to paredzēju.

— Labi. Ko esat nolēmis iesākt ar jūsu iepirktajām vecmodīgajām blūzēm?

— Es tās nocenošu, un tādējādi izdosies tās pārdot.

— Labi, — Meredita negribīgi piekrita, — bet marķējiet tās visas ar zīmi «īpaša pārdošana» un noņemiet mūsu firmas zīmi. Trešajā stāvā es šodien redzēju dažas blūzes ar Benkroftu firmas zīmi, kuras maksā astoņdesmit piecus dolārus. Tās nebija pat četrdesmit piecus dolārus vērtas.

— Ja tām ir Benkroftu firmas zīme, tās ir astoņdesmit piecus dolārus vērtas, — Mičels strīdējās pretī. — Pircējiem šī firmas zīme kaut ko nozīmē, un man tas nebūtu jums jāatgādina.

— Ja mēs to piestiprināsim pie katra štrunta, tai nebūs nekādas nozīmes. Rīt aizvāciet tās blūzes no trešā stāva uz nocenoto preču nodaļu. Dariet, kā teicu, un noārdiet no tām firmas zīmi! Jūs zināt, par kurām blūzēm

es runāju. Kā ar groza precēm, par kurām jūs bijāt tādā sajūsmā?

— Es tās nopirku. Galvenokārt tās ir tērpiem pieskaņojama bižutērija, un dažas lietiņas ir ļoti jaukas.

— Groza precēm jābūt izvietotām īpašās vietās, — Meredita mierīgi turpināja, nelikdama manīt, ka Mičela īgnās un aprautās atbildes viņu kaitina. — Negribu redzēt, ka tās būtu sajauktas kopā ar īstajām dārglietām.

— Es jau teicu, ka tie ir glīti izstrādājumi, — viņš atcirta.

Meredita atgāzās krēslā un klusēdama ilgi, pētoši uzlūkoja Mičelu.

— Gordon, kāpēc mums pēkšņi radušās domstarpības par to, kādas preces pārdot un kādas nepārdot? Agrāk jūs dedzīgi uzstājāt, ka jāpārdod vienīgi augstas kvalitātes prece, bet tagad pēkšņi izvēlaties to, kas iederētos kādā nomales bodītē.

Mičels klusēja. Meredita spēji izslējās taisni un beidza runāt par šo tematu, izlikdamās, it kā Mičela te vairs nebūtu. Viņa pievērsās Polam Normenam, galvenajam sagādes menedžerim, kurš bija atbildīgs par saimniecības preču sagādi.

— Kā vienmēr, Pol, jūsu nodaļās viss ir kārtībā, — viņa teica un uzsmaidīja Normenam. — Mājsaimniecības ierīču un mēbeļu tirdzniecības apjoms ir par divdesmit sešiem procentiem lielāks nekā pērn šajā nedēļā.

— Par divdesmit septiņiem procentiem, — viņš smaidot izlaboja. — Tieši pirms manas nākšanas šurp dators uzrādīja divdesmit septiņus iepriekšējo divdesmit sešu vietā.

— Jauki! — Meredita atzinīgi sacīja un, atcerējusies, kā pieauga tirdzniecības apjoms pēc tam, kad viņi avīzēs izreklamēja stereoaparatūras pārdošanu par neredzēti zemām cenām, iesmējās: — Elektroniskās ierīces kā lidot izlido no mūsu veikala. Vai jūs gribat izkonkurēt High-land Superstores?

— To es gribētu gan.

— Es tāpat, — viņa piekrita, tad pieņēma nopietnu sejas izteiksmi un uzlūkoja klātesošos. — Visos mūsu vei-

kalos stāvoklis ir labs, izņemot Ņūorleānu. Mēs zaudējām veselas dienas ienākumus sakarā ar uzspridzināšanas draudiem, un ari nākamajās četrās dienās šī paša iemesla dēļ ienākumi bija mazāki nekā parasti. — Viņa uzlūkoja reklāmas nodaļas viceprezidentu. — Pīt, vai nebūtu iespējams dabūt papildu reklāmas laiku kādā Ņūorleānas radiostacijā?

— Pieņemamā laikā radio brīvu vietu nav. Mēs izvēršam pastiprinātu reklāmas kampaņu preses izdevumos, tas palīdzēs atgūt daļu zaudēto ienākumu.

Apmierināta, ka izdevies apspriest visus paredzētos jautājumus, Meredita silti uzsmaidīja klātesošajiem.

— Tas nu būtu viss. Mēs iegādāsimies zemesgabalu Hjūstonas veikala būvēšanai un jūnijā ceram uzsākt darbus. Novēlu jums visiem jauki pavadīt brīvās dienas!

Visi sāka celties kājās. Mets izgāja pieņemšanas telpā, apsēdās uz dīvāna un paņēma kādu žurnālu, it kā butu visu laiku to lasījis, taču viņš jutās tik lepns par Meredi-tas izturēšanās stilu, ka nespēja noturēties nesmaidījis. Viņam nebija paticis vienīgi tas, kā viņa runāja ar uzpūtīgo viceprezidentu. Metam likās, ka stingrāka attieksme būtu palīdzējusi šo strīdnieku nolikt īstajā vietā. No Me-reditas kabineta iznāca apspriedes dalībnieki un pagāja garām Metam, ne aci nepametuši uz viņa pusi. Sarunās skanēja mazumtirdzniecības termini un novēlējumi jauki pavadīt nedēļas nogali. Mets nolika žurnālu un gāja atpakaļ uz Mereditas durvju pusi, bet tad pēkšņi apstājās, jo kabinetā vēl atradās divi vīrieši. Lai ko viņi tur stāstīja, Meredita vairs nesmaidīja.

Mets jutās neērti, bet vienlaikus viņu tirdīja ziņkārībā. Viņš atkal apmetās pie sekretāres galda, taču šoreiz redzamākā vietā, un turēja mēteli pārmestu pār roku.

Neapjauzdama, ka ir jau tik vēls, Meredita lasīja ziņojumu, ko tikko bija iesniedzis Sems Grīns. No tā varēja secināt, ka biržā pārdoto «Benkrofta un kompānijas» akciju skaits nemitīgi un strauji pieaug.

— Ko jūs par to domājat? — pieri saraukusi, viņa vaicāja juristam.

— Man negribētos jums to teikt, — viņš atbildēja, — bet šodien es šo to pārbaudīju un atklāju, ka Volstrīta kuluāros klīst baumas, ka kāds vēloties pārņemt mūsu kompāniju.

Meredita centās saglabāt ārēju mieru un aukstasinību, taču viņai skudriņas skrēja pa visiem kauliem, iedomājoties šādu varbūtību.

— Ne jau tagad. Tas būtu bezjēdzīgi. Kāpēc gan kāds universālveikalu tīkls vai cits uzņēmums būtu ieinteresēts pārņemt mūsu kompāniju šādā brīdī, kad sakarā ar visiem paplašināšanās pasākumiem mēs esam parādos līdz ausīm?

— Viens iemesls varētu būt tas, ka tieši šobrīd mēs nevaram atļauties cīnīties pret pārņemšanu. Mums nav naudas, lai uzsāktu ilgu, nopietnu cīņu.

Mereditai tas nebija nekāds jaunums, tomēr viņa papurināja galvu un teica:

— Patlaban nevienam nav izdevīgi pārņemt mūsu kompāniju. Viss, ko pārņēmējs iegūtu, būtu vesels kalns parādu. — Taču gan viņa, gan Sems zināja, ka «Benkrofts un kompānija» būtu iekārojams objekts tam, kurš vēlētos izdarīt ilgtermiņa kapitālieguldījumu. — Pēc cik ilga laika jūs zināsiet mūsu akciju pircēju uzvārdus?

— Pēc pāris nedēļām mēs saņemsim ziņojumus no tiem biržas brokeriem, kuri slēdz individuālus darījumus, taču mums šie ziņojumi tiek iesniegti vienīgi tad, ja jaunais akcionārs nolemj pats rīkoties ar savām akcijām. Ja tās paliek brokera pārraudzībā, mums netiek sniegtas ziņas par akcionāra personību.

— Vai jūs varētu sastādīt to jauno akcionāru sarakstu, kuru uzvārdi mums jau ir zināmi?

— Protams, — Sems Grīns apsolīja un devās projām, atstādams Mereditu divatā ar Marku Breidenu. Tā kā tas, ko viņa gribēja pārrunāt ar drošības dienesta vadītāju, nebija visiem jādzird, Meredita piecēlās, lai aizvērtu kabineta durvis, un pie viena uzmeta acis pulkstenim, lai redzētu, cik vēl atlicis laika līdz Meta ierašanās brīdim. Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri sešiem, un, pacē-

lūsi acis, viņa pamanīja Metu. Diez kāpēc sirds tā kā iekņudējās.

— Cik ilgi tu jau gaidi? — viņa apvaicājās.

— Ne pārāk ilgi! — Mets negribēja Mereditu steidzināt, jo bija skaidri redzams, ka viņai vēl ir kas darāms, tāpēc piebilda: — Es pagaidīšu tepat, līdz tu pabeigsi.

Meredita nosprieda, ka Mets tikpat labi var arī piedalīties viņas sarunā ar Marku Breidenu. Jārunā bija par Gordonu Mičelu. — Tu vari nākt iekšā, tikai aiztaisi, lūdzu, durvis, — Meredita aicināja. Kad Mets bija ienācis, Meredita viņu iepazīstināja ar Marku Breidenu, tad pievērsās Markam: — Jūs dzirdējāt Gordona paskaidrojumus un redzējāt viņa attieksmi pret mani un darbu. Ko jūs par to domājat?

Marks vaicājoši paraudzījās uz Meta pusi, bet Meredita pamāja ar galvu, lai viņš runā.

— Domāju, ka viņš ir uzpirkts, — Marks skaidri un gaiši pateica.

— To jūs sakāt ne pirmo reizi, bet vai jums ir kaut viens pierādījums, ka viņš no kāda būtu saņēmis kukuli?

— Nē, — Marks atteica un bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Viņš nav nopircis nevienu dārgu lietu, tādu kā jahta vai lidmašīna, un, cik esmu izpētījis, nav iegādājies arī nekādu nekustamo īpašumu. Viņam ir mīļākā, taču tā viņam ir bijusi jau gadiem ilgi. Viņš, viņa sieva un bērni joprojām dzīvo tieši tāpat kā dzīvojuši visu šo laiku. īsi sakot, nav nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka viņš dzīvotu labāk nekā senāk, nav arī nekādu motīvu — viņam nav tādu dārgu netikumu kā narkotikas vai azartspēles.

— Varbūt viņš tomēr ir bez vainas, — Meredita teica, pati neticēdama saviem vārdiem.

— Viņš nav bez vainas, bet viņš ir piesardzīgs un gudrs, — Marks iebilda. — Mazumtirdzniecībā viņš strādā jau sen un labi zina, cik stingri mēs uzmanām, lai sagādes menedžeri un iepircēji neņemtu kukuļus. Viņš slēpj pēdas. Turpināšu viņu novērot, — Marks apsolīja, īsi atvadījās un devās projām.

— Piedod! — Meredita teica Metam, likdama portfelī dokumentus, kas viņai vakarā bija jāizskata. — Nemaz nepamanīju, cik ilgi ievilkās apspriede.

— Es ar prieku to noklausījos, — Mets atsaucās. Aiztaisīdama portfeļa slēdžus, Meredita uzmeta viņam izbrīnītu skatienu.

— Cik daudz tu dzirdēji?

— Esmu šeit apmēram divdesmit minūtes.

— Vai jautājumi būs? — viņa ķircinoši vaicāja, bet Meta siltais smaids un pelēko acu pašapzinīgais skatiens lika viņai justies neērti, un viņa steigšus novērsās.

— Man ir trīs jautājumi, — Mets teica, vērodams, kā Meredita cītīgi izvairās paskatīties uz viņu. — Patiesībā pat četri.

— Un kādi tie būtu? — Meredita pienāca tuvāk un izlikās, ka pēta iedomātu traipu uz sava mēteļa.

— Kas ir groza preces, ko nozīmē pārdošanas pamatprincips, un kāpēc tu izvairies no mana skatiena?

Meredita varonīgi ielūkojās Metam tieši acīs un centās nenovērsties, taču Meta nelāgais smīns visu sabojāja.

— Es nemaz neapzinājos, ka izvairos no tava skatiena, — viņa meloja, tad paskaidroja: — Pārdošanas pamatprincips nozīmē pārdot preces tikai divreiz dārgāk par iepirkuma cenu. Groza preces ir rotaslietas un aksesuāri, ko mēs bez iepriekšējas apskates iepērkam lielos daudzumos par dolāru gabalā. Parasti šādā veidā mūsu regulārie piegādātāji izpārdod savus preču pārpalikumus. Un kāds ir ceturtais jautājums? — viņa vaicāja, kad viņi jau stāvēja pie lifta.

«Cik ilgs laiks paies, pirms tu sāksi man uzticēties?» Mets domāja. «Cik ilgs laiks paies, pirms tu pārgulēsi ar mani? Cik ilgi tu vēl dejosi man nesasniedzama?» Mets nolēma uzdot pēdējo jautājumu, jo tas nebija tik pārdrošs, un viņam gribējās redzēt, kā Meredita uz to reaģēs.

— Cik ilgi tu vēl dejosi šo izvairīšanās valsi?

Meta atklātība gandrīz vai izbiedēja Mereditu, bet viņa uzmeta viņam tik uzjautrinātu un pašapzinīgu skatienu, ka Metam sakārojās viņu noskūpstīt.

— Tieši tik ilgi, cik ilgi tu centīsies likt man dejot pēc tavas stabules.

— Man šķiet, ka tev tas sāk patikt, — Mets piezīmēja un neapmierināti pašķielēja uz viņas pusi.

Meredita vēroja apgaismoto bultiņu, kas rādīja, ka lifts brauc uz leju, pasmaidīja un sirsnīgāk nekā būtu gribējusi teica:

— Met, tava sabiedrība man vienmēr ir patikusi. Šaja gadījumā man nepatīk vienīgi tavi nolūki.

— Es tev tovakar pateicu, kādi ir mani nolūki, — Mets sacīja. Biezais zilais paklājs apslāpēja soļu troksni gaitenī.

— Man nepatīk tie nolūki, kas slēpjas aiz taviem nolūkiem, — Meredita skaidroja.

— Aiz maniem nolūkiem nekādi citi nolūki neslēpjas! — Mets dedzīgi apgalvoja.

Smejoša vīrieša balss no aizmugures iejaucās viņu saruna.

— Var jau būt, ka nolūki neslēpjas, taču jums aiz muguras slēpjas citi cilvēki, un jūsu sarunas gaita ir tik sarežģīta, ka bez kartes nav izsekojama.

Abi reizē pagriezuši galvu, viņi ieraudzīja Marku Brei-denu. Viņš sarauca uzacis un ar savu smaidu lika saprast, ka apzināti viņus brīdinājis par to, ka viņu sarunu noklausās citi kalpotāji.

— Novēlu jums patīkami pavadīt brīvās dienas! — Meredita sacīja un starojoši uzsmaidīja trijām sekretārēm.

Pirmajā stāvā drūzmējās pircēji. Metam un Mereditai nācās ar portfeļu palīdzību pašķirt sev ceļu uz izeju, lai dotos uz restorānu, kas atradās pāri ielai. Bet pie kādas letes Meredita apstājās.

— Es gribu tevi iepazīstināt ar misis Milisentu, — viņa sacīja Metam. — Viņa pirms gada aizgāja pensijā, taču Ziemassvētku laikā palīdz mūsu pārdevējām. Viņa ļoti priecāsies ar tevi iepazīties. Divdesmit piecus gadus viņa ir pierakstījusi visus ievērojamos cilvēkus, kuri apmeklējuši mūsu veikalu, un īpaši dievina ekrāna zvaigznes.

— Es neesmu ne slavenība, ne ekrāna zvaigzne, — Mets iebilda.

— Tu esi slavenība un esi sagājies ar visādām spožām ekrāna zvaigznēm, tāpēc misis Milisentai liksies, ka viņa jau ir nomirusi un taisnā ceļā nokļuvusi debesīs.

Metam gan lāgā nepatika tīšais un tēloti vienaldzīgais mājiens uz viņa mīlas dēkām, tomēr viņš sekoja Mereditai, kas lavierēja starp pircējām, kuras bija nobloķējušas leti un daļu ejas.

Meta portfelis atsitās pret aizmugurē stāvošo dāmu rindu un aizķērās aiz kādas somas siksnas. Mereditai acīmredzot bija pamatīga pieredze, jo viņa bez pūlēm aizslīdēja cauri drūzmai. Kad Mets pieliecās, lai atbrīvotu portfeļa rokturi, somas īpašniece, noturējusi viņu par kabatzagli, skaļi iebrēcās un sagrāba savu somu.

— Jūsu somas siksna aizķērās aiz mana portfeļa... — Mets paskaidroja.

Sieviete ieskatījās Meta sejā un pārsteigumā iepleta muti.

— Vai jūs... vai jūs neesat Mets Ferels?

— Nē, — Mets meloja un bez ceremonijām aizspraucās viņai garām, cauri mēteļu un rokassomu jūrai cenzdamies nokļūt pie Mereditas, kas nepacietīgi atskatījās pār plecu un pastiepa cimdoto roku, lai izvilktu viņu no pūļa, un tad atkal pievērsās pavecākai pārdevējai, ar kuru sarunājās. No skaļruņiem plūda «Jingle Bclls» melodija, taču to apslāpēja skaļās sieviešu balsis, kas vērsās pie pārdevējām pēc palīdzības. Stāvēdams blakus Mereditai, Mets sāka justies arvien nelādzīgāk, jo tikai tagad aptvēra, ka leti apsēdušas sievietes, kuras aplūko uz grozāmiem niķelētiem statīviem sakārtās neilona zeķes un zeķbikses. Zeķes bija izvietotas arī uz stieplēm un pavedinoši šūpojās viņam deguna priekšā, plivinādamās vējiņā, ko sacēla ventilācijas ierīces un netālu esošās virpuļdurvis.

Dzirdēdams, ka Meredita nosauc viņa vārdu, Mets atviegloti nopūtās un paliecās uz priekšu, lai iepazītos ar sajūsmināto sešdesmitgadnieci, kura vērīgi pētīja viņa seju, it kā vēlēdamās to uz visiem laikiem iegravēt atmiņā.

— Esiet sveicināta! — Mets sacīja un pieliecās, lai paspiestu pasniegto roku. Kāda zeķe noslīdēja no stieples

viņam uz galvas, un Mets pūlējās no tās atbrīvoties. Viņš vēlreiz pastiepa roku, un zeķe gurdeni noslīga pār viņa kašmirā tērpto plecu.

— Ak Meredit! — vērodama, kā Mets cīnās ar zeķi, misis Milisenta satraukta izsaucās. — Viņš man atgādina Keriju Grāntu!

Meredita uzmeta Metam skeptisku skatienu, un tajā pašā mirklī vēl viena zeķe aizķērās aiz Meta auss. Viņš to pagrāba un nometa uz letes. Meredita žigli novērsa smejošo skatienu un pabeidza sarunu ar misis Milisentu.

Meta vadībā viņi atkal spraucās cauri pūlim. Kā par nelaimi brīdī, kad viņi bija jau gandrīz tikuši līdz ejai, pircēja, kas Metu bija noturējusi par kabatzagli, ieraudzīja viņu un vērsās pie visiem apkārtējiem.

— Tas ir viņš! — sieviete kliedza, nepamanījusi Me-reditu, kas turējās Metam aiz muguras. — Tas ir Metjū Ferels, Mereditas Benkroftas vīrs. Viņš sagājās ar Megu Raienu un Mičelu Feiferi!

Kāda dāma pa labi no Meta pagrūda uz viņa pusi savu iepirkumu somu.

— Vai varu palūgt jūsu autogrāfu? — viņa sacīja, meklēdama rokassomiņā pildspalvu un acīmredzot cerēdama, ka viņš parakstīsies uz somas. Mets satvēra Mereditu aiz rokas un aizspraucās garām. Aizvainotā sieviete aizmugurē skaļi klaigāja: — Kam gan vajadzīgs viņa autogrāfs! Nupat atcerējos, ka viņš sagājās arī ar kādu por-nokaralieni.

Mereditas sasprindzinājums bija jūtams pa gabalu, tas saglabājās pat tad, kad viņi pa virpuļdurvīm bija izkļuvuši uz ielas vēsajā vakara gaisā.

— Par spīti visam, ko tu par mani domā, cilvēki parasti nelūdz manu autogrāfu, — Mets aizstāvēdamies sacīja, jo zināja, ka Meredita ienīst lētu slavu. — Šis gadījums ir izskaidrojams ar to, ka pašlaik mūsu sejas redzamas visās Čikāgas avīzēs.

Mereditas skatienā bija lasāmas šaubas, viņa klusēja.

Situācija restorānā bija vēl sliktāka nekā veikalā. Restorāns bija bāztin piebāzts ar Ziemassvētku laika pircē-

jiem, kuri vēlējās paēst agras vakariņas. Vestibilā stāvēja divas garas rindas.

— Vai tu domā, ka ir vērts gaidīt? — Meredita ieminējās. Viņa vēl nebija izteikusi teikumu līdz galam, kad visapkārt sacēlās satraukta murdoņa. Kāda sieviete pārliecās pāri trīs pēdas platajai ejai, kas atdalīja viņas rindu no tās rindas, kurā stāvēja Meredita un Mets, un, cieši raudzīdamās Metā, uzrunāja Mereditu:

— Atvainojiet, vai jūs neesat Meredita Benkrofta? — Atbildi nenogaidījusi, viņa sacīja Metam: — Jums jābūt Metjū Ferelam!

— Nekas tamlīdzīgs! — Mets atcirta. Viņš cieši saspieda Mereditas roku, bez vārdiem ierosinādams doties projām.

— Brauksim uz manu dzīvokli un pasūtīsim picu, — Meredita teica, kad viņi nonāca līdz viņas mašīnai, kas atradās garāžā.

Likteņa nedarbu saniknotais Mets nogaidīja, kamēr viņa iekāpa mašīnā, bet neļāva aizvērt tās durvis.

— Meredit, — viņš nopietni sacīja, — es nekad neesmu sagājies ar pornokaralienēm.

— Tu novēli akmeni no manas sirds, — Meredita atbildēja un pasmaidīja. Mets jutās atvieglots, ka viņa jau atguvusi humora izjūtu un garīgo līdzsvaru. — Es pieņemu, — ieslēgusi aizdedzi un gaidīdama, līdz vecā BMW sāks darboties, Meredita piebilda, — ka Mega Raiena un Mičela Feifere abas ir gaišmates.

— Mičelu Feiferi es pazīstu ļoti pavirši un Megu Raie-nu vispār nepazīstu, — Mets nespēja apspiest vēlmi aizstāvēties.

— Vai patiesi? — Mereditas balss skanēja pavēsi. — Misis Milisentā tik jūsmīgi stāstīja, ka Raiena tavā jahtā ceļojusi apkārt pasaulei.

— Viņa ceļoja. Es neceļoju!

46. nodaļa

9

Mereditas dzīvoklī viņi sarīkoja gandrīz vai pikniku — kamīna priekšā uz grīdas mielojās ar picu un dzēra vīnu. Kad pica bija apēsta, pirms ķeršanās pie līdzpaņemtajiem dokumentiem viņi vēl iebaudīja pa vīna malkam. Mets pieliecās, lai paņemtu savu glāzi, paslepus vērodams, kā Me-redita, aptvērusi ar rokām ceļgalus, raugās kamīna liesmās, un domādams, ka šī sieviete ir bezgala valdzinošs pretstatu kamols. Pirms dažām nedēļām viņš bija vērojis Mere-ditu majestātiskas sabiedrības dāmas izskatā kāpjam pa viesnīcas sarīkojumu zāles platajām kāpnēm. Šodien savā kabinetā personāla ielenkumā viņa bija tipiska, lietišķā kostīmā tērpusies vadoša darbiniece. Šovakar, ģērbusies džinsos, kas apspīlēja glīti veidoto dibenu, un vaļīgā rupjas dzijas svīterī, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem, pie kamīna sēdēja... meitene, kuru viņš kādreiz sen bija pazinis. Iespējams, ka šī augsta ranga ierēdnes pārvēršanās par vienkāršu meiteni arī bija par iemeslu tam, ka viņš nespēja paredzēt viņas noskaņojumu un atminēt viņas domas. Sākumā Metam bija licies, ka viņu sarūgtinājusi viņa šķietamo mīļāko pieminēšana, taču visu vakariņu laiku Mere-dita bija labā noskaņojumā.

Vērodams Mereditu raugāmies ugunī, Mets prātoja, kāds gan varētu būt cēlonis dīvainajam smaidam, kas reizi pa reizei parādījās viņas lūpās.

— Kas tevi tā uzjautrina? — viņš ierunājās. Mereditas acis iepletās un pleci sāka kratīties negaidītos smieklos.

— Paklausies! — Viņš sarauca pieri, jo Meredita tikai papurināja galvu, sakrustoja rokas uz ceļiem un paslēpa tajās smejošo seju. — Meredit! — viņa balss kļuva asāka, bet Meredita smējās vēl nevaldāmāk.

— Tu pats! — viņa beidzot caur smiekliem izdvesa.

— Kā tu biji apkāries ar tām zeķēm... — Arī Mets pasmaidīja, un Meredita jautri piebilda: — Ja tu tajā brīdī būtu redzējis savu sejas izteiksmi! — Mazliet apvaldījusies, bet vēl joprojām turēdama galvu uz ceļiem, viņa pavērsa smejošo seju pret Metu un uzmeta viņam šķelmīgu skatienu, tad izbolīja acis un atkal izplūda skaļos smieklos. — Kerijs Grants! Misis Milisentai laikam sākas vecuma plānprātība! Tu nelīdzinies Kerijam Grāntam vairāk kā pantera pūkainam kaķēnam!

— Vai es esmu pantera vai kaķēns? — Mets irgojās, labi zinādams, ka Meredita viņu salīdzinājusi ar panteru. Viņš atlaidās uz muguras un smaidīdams vērās griestos, pirmo reizi mūžā juzdamies pilnīgi apmierināts ar savu likteni.

— Mums vajadzētu sākt strādāt, — Meredita beidzot ieminējās. — Pulkstenis jau rāda bez piecpadsmit minūtēm deviņi.

Mets negribīgi piecēlās kājās, palīdzēja novākt vakariņu pārpalikumu, tad piegāja pie dīvāna, atvēra portfeli un izņēma trīsdesmit lappušu biezu līgumu, kuru viņam vajadzēja izlasīt.

Meredita iesēdās ar raibu mēbeļdrānu apvilktajā atzveltnes krēslā un izņēma no portfeļa savus papīrus. Par spīti jautrībai, viņa visu vakariņu laiku bija jutusies neomulīgi, jo Meta tuvums lika viņai saspringt kā uzvilktai stīgai. Sis tuvums, kaut arī viņš uzvedās kā rātns kaķēns no viņas salīdzinājuma, nepavisam nebija uzjautrinošs vai nervus nomierinošs. Pretēji misis Milisentai Meredita nevērtēja par zemu tos draudus, ko viņš slēpa sevī, — viņš bija pantera, kas pacietīgi zogas pakaļ savam medījumam. Nesteidzīgs, graciozs, laupītkārs un bīstams. Meredita saprata, kādas briesmās atrodas... un par spīti tam ar katru kopā pavadīto stundu jutās arvien neglābjamāk pieķērusies viņam.

Viņa paslepus palūkojās uz Metu, kas sēdēja viņai pretī uz dīvāna, uzlocījis krekla piedurknes un uzcēlis vienas kājas potīti uz otras kājas ceļgala. Meredita vēroja, kā Mets uzliek brilles apaļos zelta ietvaros, kas izskatījās ļoti seksīgi, atver aktu mapi un sāk lasīt kādu dokumentu.

Mets juta Mereditas skatienu, pacēla acis un redzēja, ka viņa brīnās par viņa brillēm.

— Pārpūlētas acis, — viņš rāmi paskaidroja, tad nolieca galvu un no jauna iegrima lasīšanā.

Meredita apbrīnoja viņa spēju momenta koncentrēties, šajā ziņā viņa nespēja viņam līdzināties.

Meredita skatījās kamīnā un atcerējās, ko Sems Grīns bija viņai pastāstījs, pēc tam domas aizklīda uz Ņūorle-ānu un draudiem uzspridzināt veikalu, tad pievērsās Gor-donam Mičelam un beidzot vakardienas telefona sarunai ar Pārķeru, kurā viņš bija paziņojis, ka viņam nākšoties sameklēt citu aizdevēju, kurš finansētu Hjūstonas zemesgabala iegādi. Visas šīs domas drūzmējās galvā, un piecpadsmit minūtes pārvērtās par divdesmit minūtēm, tad par pusstundu.

— Vai tu nevēlies parunāties? — Mets pēkšņi jautāja. Meredita satrūkās un ieraudzīja, ka Mets ir nolicis līgumu klēpī un raugās uz viņu.

— Nē, — viņa izklaidīgi atbildēja. — Tās droši vien ir blēņas. Vismaz tas nav nekas tāds, kas varētu tevi interesēt.

— Varbūt tu tomēr pastāstītu? — Mets mierīgā un iedrošinošā tonī sacīja.

Viņš izskatījās tik zinošs, apņēmīgs un neuzvarams, ka Meredita nolēma dalīties ar viņu. Viņa atspiedās ar galvu pret krēsla atzveltni, uz brīdi aizvēra acis un saraustīti nopūtās.

— Man ir ārkārtīgi dīvaina... ārkārtīgi nepatīkama sajūta,— viņa atzinās, atklāti raudzīdamās Metam sejā, — ka notiek vai drīz notiks kaut kas šausmīgs. Lai kas tas būtu, tas ir kaut kas baigs.

— Vai tu apzinies sava nemiera cēloni?

— Es domāju, ka tu par mani smiesies.

— Tur nav nekā smieklīga, ja cilvēks zemapziņā jūt briesmas. Tā ir intuīcija, un to nedrīkst ignorēt. Tomēr šo sajūtu varētu būt radījis arī stress vai pat mana atgriešanās tavā dzīvē. Pirms vienpadsmit gadiem mana parādīšanās padarīja tavu dzīvi par elli. Iespējams, ka tu zemapziņā baidies, ka tas varētu atkārtoties.

Mets tik precīzi definēja viņas izjūtas, ka Meredita nevilšus sarāvās, tomēr pakratīja galvu — tas nebija viņas baiļu iemesls.

— Nē, tas nav saistīts ne ar stresu, ne ari ar tevi. Es nespēju skaidri formulēt, kas īsti mani satrauc.

— Sāc ar to, ka mēģini precīzi atcerēties — ja iespējams, ar precizitāti līdz stundai — , kad tu šo satraukumu izjuti pirmo reizi. Mēģini atcerēties nevis to brīdi, kad tu to apzinājies un sāki analizēt, bet gan to, kad pēkšņi juti nemieru, nelielu apjukumu vai...

Meredita gurdi pasmaidīja. — Pēdējā laikā es to visu jūtu gandrīz nepārtraukti.

Arī Mets pasmaidīja.

— Ceru, ka tā ir mana vaina. — Nojautusi šo vārdu zemtekstu, Meredita saraustīti nopūtās, acīmredzot, lai atgādinātu Metam, ka viņš apsolījis šovakar nerunāt par intīmām lietām. Mets atgriezās pie aizsāktās sarunas. — To varētu nosaukt par sajūtu, ka notiek kaut kas savāds... pat tad, ja tajā brīdī notikušais būtu šķitis kas ļoti labs un izdevīgs.

Šie vārdi tūlīt atsauca Mereditas atmiņā to sajūtu, kāda viņu bija pārņēmusi brīdī, kad tēvs paziņoja, ka viņa būs pagaidu prezidente, taču tikai tāpēc, ka Gordons Mičels no šā goda atteicies. Viņa pastāstīja par to Metam, un pēc neilga pārdomu brīža viņš teica:

— Skaidrs. Toreiz tava intuīcija tevi brīdināja, ka šāda rīcība ir neloģiska un negaidīta, un tavai intuīcijai bija taisnība. Tu pati redzi, kas notika tālāk: viņš ir darbinieks, kam tu nevari uzticēties... viens no tiem, kas, pēc tavām domām, ņem kukuļus. Bez tam viņš pārkāpj jūsu veikala sagādes standartus un apspriedēs atklāti uzstājas pret tavu viedokli.

— Tu ļoti uzticies savai intuīcijai, vai ne? — Meredita izbrīnīta jautāja.

Metam ienāca prātā, ka arī patlaban viņš riskē, paļaudamies uz savu instinktīvo nojautu, ka viņa saglabājusi pret viņu tās pašas jūtas, kādas viņai bija pirms vienpadsmit gadiem, vienīgi tagad tās bija kā kvēlojošas ogles, ko viņš centās uzpūst liesmās. Viņš sapņoja par to, ka atkal izjutīs šo jūtu versmi, un ļāva alkām pēc tās pieaugt ar katru kopā pavadīto brīdi. Ja viņš zaudēs, sakāve būs

briesmīga, jo viņš visu bija licis uz vienas kārts. To zinādams, viņš tomēr nebaidījās riskēt.

— Tu nevari ne iedomāties, cik loti es tai uzticos, — Mets izjusti sacīja.

Meredita padomāja un beidzot atzina:

— Tuvojošās nelaimes nojautas cēlonis droši vien ir vieglāk nosakāms, nekā es to iztēlojos. Pirmkārt, otrdien mūsu Ņūorleānas veikalam draudēja uzspridzināšana, un šo draudu dēļ mēs zaudējām prāvus ienākumus. Tas ir mūsu jaunākais veikals un tikai patlaban sāk strādāt ar pilnu atdevi. Es esmu personiski garantējusi kredītu šā veikala atvēršanai. Ja tas sāks strādāt ar zaudējumiem, pārējo mūsu veikalu ienākumi, protams, tos nosegs.

— Tad kāpēc tu par to uztraucies?

Meredita nopūtās.

— Mēs esam tik strauji paplašinājuši savu veikalu tīklu, ka mūsu parādu apjoms ir biedējoši liels. Mums nebija izvēles — «Benkroftam un kompānijai» vajadzēja vai nu iet uz priekšu un iekļauties konkurences cīņā, vai arī kļūt par atpalikušu neveiksminieci. Problēma ir tā, ka mums nav naudas, lai nosegtu zaudējumus, kas rastos, ja vairāki mūsu veikali pēkšņi kļūtu nerentabli.

— Ja tā notiktu, vai tad tu nevari aizņemties naudu?

— Tas nav tik vienkārši. Ar visām paplašināšanās izmaksām mēs esam iestiguši parādos līdz ausīm.Taču manam satraukumam ir dziļāks pamats. — Kad Mets nogaidīdams klusēja, viņa turpināja: — Biržā ik dienas tiek pārdots ārkārtīgi daudz mūsu akciju. Es šo tendenci pa-‘ manīju no laikrakstu ziņām pēdējos mēnešos, taču pieņēmu, ka cilvēki lasījuši par mūsu darbību un nolēmuši, ka ilgtermiņa ieguldījumi mūsu veikalos varētu būt izdevīgi, un tā tas arī ir. — Meredita dziļi ieelpoja, lai piespiestu sevi runāt tālāk. — Bet mūsu jurists Sems Grīns domā, ka akcijas tiekot uzpirktas nolūkā pārņemt kompānijas vadību. Semam ir pazīšanās Volstrītā, un tajās aprindās baumojot par šādu varbūtību. Pārķers jau oktobrī bija dzirdējis līdzīgas runas, taču mēs tās ignorējām. Taču tā varētu būt arī taisnība. Paies vairākas nedēļas, pirms mēs

uzzināsim to cilvēku vārdus, kuri pēdējā laikā iegādājušies mūsu akcijas, bet ari tad neko lielu nebūsim noskaidrojuši. Ja kāda kompānija grib paturēt noslēpumā savu mērķi pārņemt mūs, tad tā nepirks mūsu akcijas ar savu vārdu. Tikpat labi tās var iegādāties arī ar svešu vārdu vai, kaut arī tā ir neatļauta rīcība, atvērt akciju kontus fiktīvām personām. — Viņa attapās un pašķielēja uz Metu. — Tu taču labi zini, kā tas tiek darīts, vai ne?

Mets uzjautrināts pasmīnēja. — Komentāru nebūs. — Kāda kompānija, kuras vadību tu sāki pārņemt pirms dažiem mēnešiem, samaksāja tev piecdesmit miljonu dolāru tikai par to, lai tu liktu viņus mierā. Mēs tā negribētu rīkoties, un patlaban mums arī nav tādas naudas, kāda vajadzīga, lai cīnītos pret pārņemšanu. Ak Dievs, es neizturēšu, ja «Benkrofts un kompānija» kļūs tikai par kādas milzīgas korporācijas nodaļu, — viņa žēlojās.

— Jūs varat laikus pret to nodrošināties.

— Zinu, un valde jau divus gadus apspriež iespējamos pasākumus, taču līdz šim brīdim tā neko reālu nav izdarījusi. — Meredita satraukta piecēlās kājās un sabikstīja uguni kamīnā.

— Vai tās ir visas tavas raizes, vai arī vēl kas vairāk? — Mets viņai aiz muguras vaicāja.

— Vairāk? — Viņa izslējās taisni un apslāpēti iesmējās. — Ir arī vēl kas vairāk, bet patlaban notiek tādas lietas, kādas nekad agrāk nav notikušas, un man sāk likties, ka tas ir kāds ļauns liktenis: gan šī pārņemšanas varbūtība, gan spridzināšanas draudi, un tagad vēl Pārķers nevar izsniegt mums kredītu Hjūstonas projektam un mums nāksies meklēt jaunu kreditoru.

— Kāpēc viņš nevar?

— Tāpēc, ka Reynolds Mercantile patlaban meklē iespēju iegūt naudu, nevis aizdod milzu summas klientiem, kuri, tāpat kā mēs, jau ir lieli parādnieki. Es nemaz nebrīnītos, ja nabaga Pārķers raizētos par to, vai mūsu kompānija ir spējīga veikt jau saņemto kredītu maksājumus.

— Viņš ir pieaudzis vīrietis un spēj sevi aizstāvēt, — Mets vienaldzīgi atteica, likdams savus papīrus portfelī.

— Ja viņš ir aizdevis jums vairāk naudas, nekā viņam to vajadzēja darīt, tad pats pie tā ir vainīgs. Gan jau viņš izdomās, kā atgūt zaudēto. — Katru reizi, kad Me-redita pieminēja Reinoldsa vārdu, greizsirdība Metam iedzēla kā nātre. Arī šī reize nebija izņēmums. Viņš saīga un teica: — Tev šonakt labi jāizguļas. — Meredita tūlīt pamanīja Meta sapīkumu un noprata, ka viņš gatavojas iet projām. Šī pēkšņā aiziešana Mereditu izbrīnīja. Viņa pavadīja Metu līdz durvīm, dusmodamās, ka uzvēlusi viņam visas savas raizes.

Durvīs Mets pagriezās atpakaļ. — Cikos mēs rīt tiekamies, lai nosvinētu tavu dzimšanas dienu?

— Varbūt pusastoņos? — viņa ierosināja.

— Labi.

Mets izgāja gaitenī un Meredita nostājās vaļējās dzīvokļa durvīs.

— Sakarā ar rītvakaru, — viņa ierunājās, — tā bus mana dzimšanas diena, un es gribu lūgt, lai tu izdari man kādu pakalpojumu.

— Un tas būtu?

— Tev vajadzēs normāli sarunāties ar Pārķeru, lai nebūtu nekādas ledainas klusēšanas, kā tas bija pirms preses konferences. Norunāts?

Lieku reizi pieminētais Mereditas dārgā Pārķēra vārds Metu sāpīgi aizķēra. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, tā kā gribēja ko teikt, bet aprāvās, tad paspēra soli uz priekšu un tomēr pateica.

— Ja reiz mēs runājam par Reinoldsu, — viņš māksloti mierīgi jautāja, — saki, vai tu joprojām guli ar viņu?

Meredita palika ar vaļā muti.

— Ko tas lai nozīmē? — viņa noprasīja.

— Tas nozīmē, ka, manuprāt, tu esi gulējusi ar viņu kopš tā brīža, kad jūs saderinājāties, un es tev prasu, vai tu joprojām to dari.

— Ko gan tu no sevis iedomājies?

— To, ka esmu tavs vīrs.

Šis kategoriskais paziņojums diez kāpēc lika tīkami iekņudēties Mereditas sirdij. Kā atbalstu meklēdama,

viņa satvēra durvju rokturi. To redzēdams, Mets pasmaidīja.

— Ja pierod pie šī vārda, tas skan jauki.

— Nē, neskan vis jauki, — Meredita dumpīgi atteica, taču sirds dziļumos juta, ka skan gan... diezgan jauki.

Mets vairs nesmaidīja.

— Tādā gadījumā es tev pateikšu vārdus, kas skan vēl nejaukāk. Ja tu joprojām guli ar Reinoldsu, tad tā ir laulības pārkāpšana.

No Mereditas rāviena durvis būtu izlidojušas no eņģēm, ja vien Mets nebūtu pagrūdis tām kāju priekšā un vienlaikus sagrābis Mereditu aiz pleciem un izvilcis gaitenī. Viņa skūpsts bija gan nesaudzīgs, gan maigs, un viņš cieši piespieda Mereditu sev klāt. Tad viņš sāka viegli berzēt pavērtās lūpas gar Mereditas lūpām, un šim glāstošajam skūpstam pretoties bija vēl grūtāk nekā iepriekšējam. Meta mute aizslīdēja līdz viņas ausij, kodīja tās ļipiņu, un no viņa čukstiem Mereditai skudriņas skraidīja pa muguru. — Es zinu, ka tu gribi atbildēt uz manu skūpstu, es to jūtu. Kāpēc gan nepakļauties impulsam? — viņš aizsmakušā balsī sacīja. — Es esmu vairāk nekā gribošs un uz vietas dabūjams...

Meredita ar šausmām juta, ka šī ķircināšana viņu sanikno, taču vienlaikus viņai gribējās smieties un darīt to, uz ko viņš mudināja.

— Iedomājies, kā tevi mocīs sirdsapziņa, ja es mājupceļā nositīšos un tu nebūsi mani noskūpstījusi, — Mets pieglaimīgi murmināja, virzīdams lūpas pāri viņas vaigam uz mutes pusi.

Mereditai atkal sanāca smiekli, un viņa pavēra muti, lai bilstu ko pliekani asprātīgu vai, vēl labāk, ironisku, taču tajā pašā mirklī Meta mute sagūstīja viņas lūpas, viena roka cieši aptvēra pakausi, neļaudama viņai atrauties, bet otra noslīdēja pār muguru un pievilka cieši klāt viņas gurnus. Meredita bija pazudusi. No galvas līdz papēžiem viņa bija pieslēgta pie Meta, viņa rokas, mute un mēle ieguva viņu, un Meredita cieta apkaunojošu sakāvi. Pret Meta krūtīm atspiestās dūres atslāba, viņas rokas zem mēteļa

glāstīja Meta kreklu, pirksti paši no sevis tiecās pretī viņa muskuļoto krūšu siltumam. Meta mēle glāstīja Mereditas mēli, lūpas neatlaidīgi centās pavērt plašāk viņas muti, un pēkšņi Meredita vairs nespēja turēties pretī. Viņa ielika savā skūpstā visu izmisumu un apmulsumu, kas viņu plosīja. Tiklīdz viņa padevās, Meta roka apskāva viņu ciešāk un mute alkatīgi dzēra viņas skūpstu. Meredita juta, ka Meta iekāre sāk iekvēlināt arī viņas asinis.

Gluži vai panikā viņa atrāva savu muti un atgrūda Meta rokas, tad pakāpās atpakaļ. Viņas krūtis strauji cilājās un rokas sažņaudzās dūrēs.

— Ja tu spēj šādi skūpstīt mani, kā gan tev var ienākt prātā gulēt ar Reinoldsu? — Mets dobjā balsī apsūdzoši ierunājās.

Mereditai izdevās palūkoties uz viņu ar spīvu nicinājumu.

— Kā tu iedrošinājies lauzt savu solījumu šovakar izturēties lietišķi un biedriski?

— Mēs neatrodamies tavā dzīvoklī, — viņš aizrādīja. Sī spēja vienmēr un visur pierādīt savu taisnību bija pēdējais piliens. Meredita pakāpās atpakaļ, apvaldīja vēlmi triekt durvis pret Meta galvu un pēdējā mirklī ar skaļu blīkšķi aizrāva tās ciet. Nokļuvusi drošībā savā dzīvoklī, viņa smagi atzvēlās pret durvīm un nolieca galvu sakāves kaunā. Jau ar to, ka Mets, izmantojot šantāžu, bija piespiedis viņu piekrist šim līgumam, sievietei ar stingru mugurkaulu būtu pieticis, lai viņa nieka trīs mēnešus spētu turēties viņam pretī. Bet ko viņa? — Meredita pikti nodomāja un atgāja no durvīm. Viņa nebija spējusi noturēties pat trīs nedēļas! Kad bija darīšana ar Metu, viņai nebija nekāda mugurkaula, viņa bija kā vasks Meta rokas. Nicinādama sevi no visas sirds, Meredita lēnām gāja uz dīvāna pusi, pa ceļam apstādamās pie galdiņa, lai palūkotos Pārķēra attēlā. Pārķers smaidīja, viņš bija glīts^ uzticams un godīgs. Vēl vairāk, viņš mīlēja viņu! Tā viņš bija teicis desmitiem reižu, turpretī Mets — ne reizes! Bet vai tādēļ viņa spēs Metjū Ferela tuvumā nezaudēt savu lepnumu un pašcieņu? Nācās atzīt rūgto patiesību, ka droši vien nespēs.

Stjuarts bija apgalvojis, ka Mets negribot viņu sāpināt. Spriežot pēc tā, kā Mets vakar bija meties viņu glābt, tā bija taisnība, Mereditai nācās to atzīt pat tagad, kad viņā bangoja emocijas, ko viņa nevarēja un ari negribēja apspiest. Nē, Mets nevēlējās viņu sāpināt. Dažādu neizprotamu un sarežģītu, iemeslu dēļ Mets vēlējās, lai Me-reditu atgrieztos pie viņa, un tieši tas viņu sāpināja. Metam bija leģendāra meitu mednieka slava, bez tam viņš bija absolūti neprognozējams un uz viņu nevarēja paļauties. Nebija ne mazāko šaubu, ka tas viss kopā salauztu viņas sirdi.

Meredita atslīga uz dīvāna un aizklāja seju ar rokām. Mets negribēja viņu sāpināt... Kādu brīdi Meredita apcerēja, kā būtu, ja viņa mēģinātu apelēt pie viņa augstsirdības — pie tām jūtām, kas vakar bija likušas viņam aizmēzt visus šķēršļus, lai palīdzētu viņai. Viņa varētu go-digi pateikt: «Met, es zinu, ka tu nevēlies man nodarīt pāri, tāpēc, lūdzu, ej projām! Esmu sev izplānojusi jauku dzīvi, nesabojā to. Es tev nekā nenozīmēju, patiesi nekā. Es tev esmu tikai vēl viens iekāres objekts, pārejoša aizraušanās...»

Viņa apdomāja šo gājienu un atzina, ka tā būtu velta laika tērēšana. Viņa jau tik daudz ko bija Metam teikusi, un jēgas tur nebija nekādas. Mets bija nolēmis izcīnīt šo kauju līdz galam un uzvarēt, un šādas viņa rīcības iemesli droši vien Mereditai bija labāk zināmi nekā viņam pašam.

Meredita pacēla galvu un sāka raudzīties kamīna lies- . mās. Viņa atcerējās Meta vārdus: «Es pasniegšu tev paradīzi uz zelta šķīvja. Mēs būsim ģimene, un mums būs bērni... Es gribētu sešus, taču varētu samierināties arī ar vienu.»

Ja viņa atzītos, ka viņai nevar būt bērnu, varbūt Mets mainītu savus plānus? Tajā pašā brīdī, kad viņa saprata, ka tā varētu notikt, viņas sirds sarāvās. Meredita noskaitās pati uz sevi un uz Metu. — Nolādēts! — viņa skaļi ierunājās. — Esi nolādēts par to, ka atkal esi padarījis mani neaizsargātu savā priekšā!

Metam nebija vajadzīga ģimene, viņam vajadzēja tikai kaut ko jaunu, vajadzēja panākt, lai viņa kādu laiciņu padzīvotu kopā ar viņu. Seksuālā ziņā viņa Metam apniks pēc dažām dienām — par to Meredita bija cieši pārliecināta. Mets bija ārkārtīgi juteklisks vīrietis; viņš bija gulējis ar kinozvaigznēm un eksotiskām modelēm. Meredita zināja, ka viņa ir seksuāli atturīga un nožēlojami nemākulīga. Tā viņa kopā ar Metu bija jutusies pirms vienpadsmit gadiem. Pēc viņu izšķiršanās pagāja divi gadi, līdz Meredita cik necik atguva pašapziņu un spēju just kaut ko iekārei līdzīgu. Liza uzstāja, ka vienīgās zāles varot būt pārgulēšana ar kādu citu, un Meredita nolēma pamēģināt. Viņa likās gultā ar kādu universitātes sporta zvaigzni, puisi, kurš mēnešiem ilgi bija viņu lencis, un tas izrādījās briesmīgi. Viņa elšana un dīdīšanās Mereditai šķita pretīga, savukārt viņas atturība un neatsaucība puisi saniknoja un noveda vai izmisumā. Viņa toreizējās dzēlīgās piezīmes vēl tagad uzdzina Mereditai drebuļus. «Kusties, bērniņ, neguli kā sieksta, dari kaut ko manis labā... Kas īsti ir ar tevi... Kā gan sieviete, kas izskatās tik karstasinīga, var būt tik auksta kā ledus gabals?» Kad viņš pūlējās pabeigt mīlas aktu, viņai iekšā kaut kas it kā pārtrūka. Ar pūlēm nogrūdusi jaunekli no sevis, viņa pagrāba drēbes un aizbēga. Toreiz viņa nolēma, ka sekss nav domāts viņai.

Viņas nākamais mīļākais bija Pārķers, Viņš bija citāds — maigs, sirsnīgs, neuzstājīgs. Tomēr pat Pārķers gultā ar viņu jutās vīlies. Viņš gan to nekad nebija atklāti teicis, taču Meredita to juta.

Meredita atspieda galvu pret dīvāna atzveltni un sausām acīm raudzījās griestos. Kaklā sūrstēja asaru kamols, taču viņa spītīgi atteicās raudāt. Pārķers nemūžam nebūtu licis viņai justies tik nožēlojami, kā viņa patlaban jutās. Nemūžam! Vienīgs Mets spēja viņai to nodarīt. Un tomēr viņa gribēja Metu.

Šī atziņa atnāca neaicināta, tā bija šausminoša un nepieņemama. Bet tā bija nenoliedzama.

Dažu dienu laikā Mets bija viņu novedis līdz pilnīgai un pazemojošai kapitulācijai. Meredita saka raudat no

kauna un savas niecības apziņas. Viņam nebija pat vajadzējis atzīties mīlestībā, lai viņa būtu^ gatava atmest visas savas nākotnes ieceres.

Senlaicīgais vectēva pulkstenis pie pretējās sienas nozvanīja desmito stundu. Mereditai tas skanēja kā kapu zvans viņas mierīgajai un rāmajai dzīvei.

Mets apdzina divas smagās mašīnas, kas bija nosprostojušas kustību viņa braukšanas joslā, tad paņēma telefona klausuli. Autopulkstenis rādīja jau desmit, bet Mets tomēr gribēja piezvanīt. Pīters Vendervailds atbildēja pēc otrā signāla, bija jūtams, ka vēlais zvans viņu satraucis, taču vienlaikus viņš jutās pagodināts.

— Ser, mans Filadelfijas brauciens bija ļoti veiksmīgs, — Pīters teica, jo bija pārliecināts, ka šefs zvana sakarā ar āo darījumu.

— Tas mani pašlaik neinteresē, — Mets nepacietīgi sacīja. — Es gribu zināt, vai nav iespējama informācijas noplūde sakarā ar to, ka mēs uzpērkam «Benkrofta un kompānijas» akcijas, — noplūde, kas varētu rosināt baumas Volstrīta aprindās.

— Nē. Esmu veicis visus parastos piesardzības pasākumus, lai neatklātu pircēja vārdu, pirms nebūs pienācis laiks iesniegt dokumentus Biržas uzraudzības komitejai. Viņu akciju vērtība nemitīgi kāpj uz augšu, tādēļ pēdējā laikā to iegāde mums maksā dārgāk.

— Man liekas, ka šajā spēlē ir iesaistījies vēl kāds, — Mets lakoniski teica. — Uzziniet, kas viņš ir!

— Kāds cits vēlas viņus pārņemt? — Vendervailds pārjautāja. — Arī man jau tā likās, bet kāpēc lai kāds to darītu? Patlaban tas ir draņķīgs kapitālieguldījums, ja vien kāds nav personiski ieinteresēts to darīt, kā, piemēram, jūs.

— Pīter, — Mets brīdināja, — nejaucieties manās personiskajās darīšanās, lai nebūtu jāpēta darba piedāvājumu sludinājumi.

— Es negribēju teikt... tas ir, es lasu avīzes... es atvainojos...

— Viss kārtībā! — Mets viņu pārtrauca. — Pārbaudiet baumas, uzziniet, v<g patiešām eksistē vēl otrs spēlētājs, un, ja tāds eksistē, uzziniet, kas viņš ir!

Luksuslaineris graciozi pacēlās virs sabangotā Atlantijas okeāna viļņiem, tad atkal slīdēja lejup. Šī kustība nemitīgi atkārtojās,’un Filipam Benkroftam šķita, ka neko apnicīgāku un kaitinošāku viņš savā mūžā nav pieredzējis. Sēdēdams pie kapteiņa galda starp kāda senatora sievu un Teksasas naftas rūpnieku, viņš ar liekuļotu interesi klausījās galdabiedrē.

— Mēs nonāksim ostā aizparīt vēlu pēcpusdienā, — viņa sacīja. — Kā jums patīk šis ceļojums?

— Ārkārtīgi, — Filips meloja, slepus uzmezdams skatienu pulkstenim. Čikāgā patlaban bija desmit vakarā. Viņš būtu varējis skatīties ziņu pārraidi vai spēlēt kārtis lauku klubā, nevis kā cietumnieks sēdēt šajā peldošajā viesnīcā.

— Vai jūs apmetīsieties pie draugiem, kamēr būsim Itālijā? — sieviete vaicāja.

— Man tur nav draugu, — Filips atbildēja. Par spīti kaitinošajai garlaicībai, viņš ar katru dienu jutās labāk, arī spēki atgriezās. Ārstam bija bijusi taisnība — viņam patiesi vajadzēja uz kādu laiciņu pilnīgi atslēgties no pasaules un sava biznesa.

— Neviena drauga Itālijā? — sieviete atkārtoja, varonīgi pūlēdamās uzturēt sarunu, kas gandrīz līdzinājās monologam.

— Nē.. Tikai bijusī sieva, — Filips izklaidīgi sacīja.

— O! Vai jūs viņu apciemosiet?

— Diez vai, — Filips atteica, un viņa roka sastinga pusceļā uz muti. Viņš bija bezgala pārsteigts, ka pēkšņi pieminējis sievieti, kuru pirms daudziem gadiem bija padzinis no savas mājas un no savas dzīves. Šī uzspiestā dīkdienība laikam bija atmiekšķējusi viņa smadzenes.

47. nodaļa

No tā brīža, kad Mets ierosināja četratā nosvinēt viņas dzimšanas dienu, Mereditu mocīja jaunas priekšnojautas, taču tad, kad viens pēc otra ieradās priecīgi un svinīgi noskaņotie Pārķers un Liza, viņa sāka domāt, ka viss galu galā var izvērsties tīri labi.

— Apsveicu dzimšanas dienā, Mer! — Liza viņu cieši apskāva un pasniedza kastīti spilgtā iesaiņojumā.

— Daudz laimes!

— Pārķers pasniedza viņai pasmagu, garenu kārbiņu. — Vai Ferela vēl nav? — viņš apvaicājās.

— Nē, nav. Virtuvē ir vīns un uzkodas, es nupat sāku tos kārtot uz paplātes.

— Es salikšu un atnesīšu, — Liza pieteicās. — Esmu izsalkusi kā vilks. — Bārkstīm rotāts plūmju krāsas zīda mākonis nozuda virtuvē.

Pikti noskatīdamies viņai pakaļ, Pārķers noprasīja:

— Kāpēc viņa tā ģērbjas? Kāpēc viņa nevar ģērbties kā normāls cilvēks?

— Tāpēc, ka viņa nav tāda kā visi, — Meredita pasmaidīdama sacīja un neizpratnē pavērās Pārkerā. — Zini, lielākā daļa vīriešu uzskata, ka Liza ir apburoša.

— Man patīk tavs ģērbšanās stils, — Pārķers teica, atzinīgi noskatīdams viņas koši sarkano samta bolero jaciņu, kas bija izrotāta ar zelta brokāta lentīti un pie kakla sasienama ar tādu pašu lentīti, kura piešķīra viņas ārienei tādu kā nevainības pieskaņu. Patlaban jaciņa bija vaļā, un zem tās vīdēja sarkana kleita, kas nenosedza plecus, cieši piegūla pie slaidā vidukļa un tālāk krita gleznās krokās. Izlikdamies, ka nav dzirdējis Mereditas pēdējos vārdus, Pārķers pasmaidīja un vaicāja: —. Vai tu nevēlies pirms Ferela ierašanās aplūkot manu dāvanu?

Tā bija sudrabotā papīrā ietīta zila samta kārbiņa. Uz atlasa pamata tajā gulēja ārkārtīgi skaista rokassprādze ar

safīriem un briljantiem. Meredita to uzmanīgi izcēla no ligzdiņas.

— Cik skaista! — viņa nočukstēja. Sirdī iedūrās sāpe, pakrūte sažņaudzās, acis aizmigloja asaras, mirdzošie dārgakmeņi pēkšņi satumsa un sašūpojās, un šajā brīdī Meredita skaidri zināja, ka nespēs paturēt nedz rokassprādzi, nedz Pārķeru. Jau tagad viņas neglābjamā apsēstība ar Metu bija nodevība pret Pārķeru. Pacēlusi galvu, viņa piespieda sevi palūkoties Pārķeram acīs, pastiepa viņam rokassprādzi un aizžņaugtā balsī nočukstēja: — Piedod! Tā ir brīnišķīga, bet... es nevaru to pieņemt, Pārķer.

— Kāpēc? — viņš vaicāja, taču jau zināja atbildi, bija jutis, ka šis brīdis tuvojas. — Tātad tas ir noticis. Ferels ir uzvarējis.

— Ne gluži, — Meredita mierīgi sacīja, — taču, lai kas notiek starp mani un Metu, es tomēr nevaru precēties ar tevi, vismaz pašreiz ne. Tu esi pelnījis vairāk nekā sievu, kura nespēj apspiest savas jūtas pret citu vjrieti.

Pēc īsa saspringta klusuma brīža Pārķers ierunājās: — Vai Ferels zina, ka tu atsauc mūsu saderināšanos?

— Nē, — viņa diezgan tramīgi atteica. — Un tas ir labi, jo tad viņš kļūtu vēl neatlaidīgāks.

Pārķers saminstinājās, tad paņēma rokassprādzi un aplika to ap Mereditas roku.

— Es nepadodos, — viņš teica, drūmi pasmīnēdams. — Es to uzskatīšu par īslaicīgu šķērsli. Es to nelieti patiesi ienīstu.

Atskanēja zvans. Pārķers pacēla acis un pamanīja Lizu, kas, turēdama rokās paplāti, stāvēja virtuves durvīs.

— Velns parāvis, cik ilgi tu tur stāvi un mūs izspiego? — viņš noprasīja, kad Meredita bija aizgājusi ielaist Metu.

— Necik ilgi, — Liza atbildēja pārsteidzoši laipnā balsī. — Vai nevēlies glāzi vīna?

— Nē! — viņš nikni atcirta. — Vēlos veselu pudeli vīna.

Nekas neliecināja, ka Liza ļauni priecātos par Pārķēra

kļūmīgo stāvokli. Viņa ielēja glāzē vīnu un pasniedza to viņam, un viņas acīs mirdzēja dīvaina gaisma.

Pa durvīm ienāca Mets, un Mereditai šķita, ka viņa klātbūtne visu dzīvojamo istabu piepilda ar spēku un spraigumu.

— Apsveicu dzimšanas dienā! — Mets sacīja, uzsmaidīdams Mereditai. — Tu izskaties fantastiska, — viņš piebilda un noskatīja viņu no mirdzošo, zeltaino matu galiņiem līdz sarkano kurpju purngaliem.

Meredita pateicās par komplimentu un centās neievērot, cik Mets ir skaists savā pelēkajā uzvalkā ar vesti un spodri baltajā kreklā ar atturīgi svītrainu kaklasaiti. Liza pirmā mēģināja radīt brīvāku atmosfēru.

— Sveiks, Met! — viņa teica, plati uzsmaidīdama viņam. — Šovakar jūs vairāk nekā Pārķers izskatāties pēc baņķiera.

— Man tikai nav izcilnieku goda biedrības nozīmītes, — Mets pajokoja, negribīgi pastiepdams roku, lai satvertu Pārķēra tikpat negribīgi pretī pastiepto delnu.

— Liza ienīst baņķierus, — atlaidis Meta roku, Pārķers sacīja, piegāja pie vīna pudeles, pielēja glāzi un vienā rāvienā to iztukšoja. — Nu, Ferel, — viņš neierasti nepieklājīgi uzrunāja Metu. — Mereditai ir dzimšanas diena. Mēs ar Lizu to atcerējāmies. Kur ir jūsu dāvana?

— Es to neatnesu sev līdzi.

— Gribat teikt, ka aizmirsāt, vai ne?

— Gribu teikt, ka neatnesu to sev līdzi.

— Draugi, ejam! — iesaucās Liza, jo viņai, tāpat kā Mereditai, gribējās ātrāk aizdabūt abus vīriešus uz kādu trokšņainu sabiedrisku vietu, kur viņi nevarētu saplūkties. — Manu dāvanu Meredita aplūkos vēlāk.

Pie ietves malas stāvēja Meta limuzīns. Liza iekāpa pirmā, Meredita viņai sekoja un tīšuprāt apsēdās līdzās Lizai, tādējādi izslēgdama iespēju, ka abi vīrieši sāktu ķildoties par to, kurš sēdēs blakus kurai dāmai. Vienīgais cilvēks, kas izturējās dabiski, bija Džo O’Hara, taču viņš tikai palielināja saspīlējumu, uzsmaidīdams Mereditai un uzsaukdams: — ’bvakar, misis Ferela!

Līdzās mašīnas bāra skapītim sudraba spainīšos zvilnēja divas pudeles šampanieša Dom Perignon.

— Varbūt iedzersim šampanieti? Būtu jauki... — Liza iesāka. Tieši šajā brīdī limuzīns kā startējoša raķete izdrāzās uz ielas braucamās daļas, un Liza, skaļi norīstījusies, atkrita pret sēdekļa atzveltni.

— Lai Dievs žēlīgs! — Pārķers iekliedzās, jo tas pats spēks rāva viņu uz priekšu un pieplacināja pie pretējā sēdekļa atzveltnes. — Tas idiots nupat šķērsoja četras braukšanas joslas un pārbrauca pāri krustojumam, degot sarkanajai gaismai.

— Viņš ir lielisks šoferis, — Mets sacīja paceltā balsī, lai viņu varētu sadzirdēt cauri aizkaitināto autovadītāju saceltajam elles troksnim. Neviens nepamanīja, ka ar izmisīgu neatlaidību viņiem pa pēdām kā pielipis seko vecs ševrolets. Izgaiņādams savā ceļā pārējās mašīnas, Meta limuzīns drāzās ātrgaitas automaģistrāles virzienā. Mets izņēma no spainīša šampanieša pudeli un atkorķēja to.

— Daudz laimes trīsdesmitajā dzimšanas dienā! — Viņš pasniedza Mereditai pirmo glāzi. — Man žēl, ka mēs kopā nesvinējām iepriekšējās vienpadsmit...

— Mereditai no šampanieša kļūst nelabi, — Pārķers viņu pārtrauca. Intīmi uzsmaidījis Mereditai, viņš piebilda:

— Vai atceries, kā tev kļuva slikti no šampanieša Remin-gtonas gadadienas svinībās?

— Ne jau nu slikti, es vienkārši noreibu, — Meredita izlaboja, brīnīdamās par Pārķēra toni un viņa izraudzīto sarunas tematu.

— Tu tik tiešām biji iereibusi, — viņš ķircinājās.

— Apskurbusi. Tu mani izvilki sev līdzi uz balkona, kaut ārā bija sveloši auksts. Atceries — es tev iedevu savu žaketi. Un pēc tam mums piebiedrojās Stens un Millija Meifīldi. Mēs no žaketēm izveidojām telti. — Pārķers uzmeta Metam vēsi augstprātīgu skatienu un apvaicājās: — Vai jūs pazīstat Meifīldus?

— Nē, — Mets atbildēja, sniegdams Lizai šampanieša glāzi.

— Ne, protams, nepazīstat, — Pārķers nievājoši sacīja.

— Millija un Stens Meifīldi mums ar Mereditu ir seni draugi. — Šie vārdi tika teikti ar nolūku likt Metam justies izstumtam no sabiedrības, un Meredita steigšus mainīja tematu. Liza tūlīt viņai piebiedrojās, un arī Mets iesaistījās sarunā. Pārķers iztukšoja vēl četras glāzes šampanieša un izklaidēja sabiedrību ar vēl diviem smieklīgiem stāstiņiem par cilvēkiem, ko viņš ar Mereditu pazina, bet Mets nepazina.

Meta izraudzīto restorānu Meredita redzēja pirmo reizi mūžā. Viņa nekad par to nebija pat dzirdējusi, taču tajā pašā brīdī, kad viņi iegāja foajē, tas viņai iepatikās. Manchester House bija veidots pēc angļu krodziņa parauga. Restorānam bija krāsaina stikla logi un tumšiem koka paneļiem apšūtas sienas, visu ēkas aizmugures daļu aizņēma milzīga atpūtas zāle, abās foajē pusēs atradās ēdamzāles. Tās bija nelielas, omulīgas telpas, ko no atpūtas zāles atdalīja efejām apvīti koka režģi. Viņi tika pavadīti uz atpūtas zāli, lai tur uzgaidītu, kamēr tiks uzklāts galds. Plašā telpa bija Ziemassvētku svinētāju pilna, starp tiem līksmojās arī divdesmitgadīgu jauniešu pulciņš. No viņu galda puses ik pa brīdim atskanēja skaļu smieklu šaltis, kurām piebiedrojās arī daži pie bāra sēdošie viesi. Gandrīz visi klātesošie ļāvās Ziemassvētku laika jautrībai.

— .Es nemūžam nebūtu izraudzījies šādu vietu Meredi-tas dzimšanas dienas svinēšanai, — Pārķers nicinoši sacīja Metam, kad visi bija apsēdušies.

Savaldīdamies, lai nesarūgtinātu Mereditu, Mets vienaldzīgi atteica:

— Arī es tādu nebūtu izraudzījies, taču, ja mēs gribam mierīgi paēst, tai vietai jābūt maz pazīstamai, patumšai un nomaļai.

— Pārķer, viss būs jauki, — Meredita apsolīja. Viņai restorāns tik tiešām patika, it īpaši jau tajā valdošā angliskā noskaņa un neliela orķestra atskaņotā saldsērīgā mūzika.

— Orķestris ir labs, — Liza piekrita, paliekdamās uz priekšu un nopētīdama muzikantus, tad iepleta acis, jo atpūtas zālē pastaigas solī ienāca Meta šoferis un apsēdās uz ķebļa pie bāra. — Met, — viņa teica, neticīgi iesmie-dāmās, — man liekas, ka jūsu šoferis nolēmis sasildīšanās nolūkā iedzert alu.

— Darbā Džo dzer nevis alu, bet kokakolu, — pat nepalūkojies uz Džo pusi, Mets atbildēja.

Pienāca viesmīlis, lai pieņemtu dzērienu pasūtījumu, un Meredita nosprieda, ka nav nekādas vajadzības pastāstīt Lizai, ka Džo ir arī Meta miesassargs, īpaši jau tādēļ, ka arī viņa pati to gribēja aizmirst.

— Vai tas būs viss? — viesmīlis jautāja. Saņēmis piekrītošu atbildi, viņš devās uz bāra tālāko galu. Kad viņš jau grasījās nodot pasūtījumu bārmenim, no aizmugures pienāca maza auguma vīrelis neparasti apjomīgā mētelī un vaicāja:

— Veco zēn, vai tu negribētu vienā rāvienā nopelnīt simt zaļo?

Viesmīlis apsviedās apkārt.

— Kādā veidā?

— Ļauj man kādu brīsniņu pastāvēt tur aiz tā režģa.

— Kāpēc?

— Pie viena no šiem galdiem sēž ievērojami viesi, un man zem mēteļa ir fotoaparāts. — Vīrelis pastiepa roku, tajā atradās kādas labi pazīstamas bulvāra avīzītes līdzstrādnieka apliecība un glīti salocīta simtdolāru banknote.

— Nerēgojieties tikai viesiem acīs! — viesmīlis sacīja un pievāca naudaszīmi.

Foajē, stāvēdams pie zāles pārziņa galda, restorāna īpašnieks pacēla klausuli un uzgrieza Noela Džefa mājas telefona numuru. Noels Džefs bija žurnālists, kas aprakstīja notikumus Čikāgas restorānos.

— Noel, — viņš teica, uzrāvis plecu, lai viņu nesaklausītu restorāna apmeklētāji, kas nāca iekšā pa durvīm, — zvana Eleks no Manchester House. Atcerieties, es jums apsolīju, ka nepalikšu parādā par jauko rakstiņu jūsu slejā, kurā jūs slavējāt manu restorānu? Uzminiet, kas patlaban sēž manā krogā!

— Bez jokiem? — Izdzirdējis, kas sēž restorānā, Džefs iesmējās. — Varbūt viņi tiešām ir tāda laimīga ģimenīte, kādu tēloja preses konferencē.

— Nē, šovakar gan tā nav laimīga 'ģimenīte, — Eleks iečukstējās skaļāk. — Līgavaiņa ģīmis atgādina negaisa mākoni, un viņš ir krietni uzņēmis uz krūts.

Iestājās īsa, pārdomu pilna pauze, tad Džefs iespurdzās un pavēstīja:

— Būšu klāt kopā ar fotogrāfu. Sameklējiet mums galdiņu, no kura mēs varētu visu redzēt un pie kura mūs neviens neredzētu.

— Bez problēmām. Tikai atcerieties: kad rakstīsiet par šo notikumu, pacentieties pareizi uzrakstīt restorāna nosaukumu un pievienojiet adresi.

Iepriecināts par izredzēm, ka visa Čikāga uzzinās, ka viņa restorānu apmeklē bagātas slavenības, Eleks piezvanīja arī vairākām radiostudijām un televīzijas kompānijām.

Ap to laiku, kad viesmīlis atnesa otro dzērienu porciju un Pārķeram jau trešo, Meredita skaidri saprata, ka Pārķers dzer pārāk daudz un pārāk steidzīgi. Pats par sevi šis fakts nebūtu tik satraucošs, taču viņš bija nolēmis izpušķot sarunu ar maziem, jauki rotaļīgiem atmiņu tēlojumiem, kas gandrīz visi sākās ar vārdiem: «Vai tu atceries...»

Meredita daudz ko jau bija aizmirsusi, bez tam Mets sāka izrādīt aizvien nepārprotamākas aizkaitinājuma pazīmes.

Mets nebija aizkaitināts, viņš bija pārskaities. Jau četrdesmit piecas minūtes viņš bija spiests klausīties Reinoldsa amizantajos stāstiņos par sevi un Mereditu, kuru mērķis bija skaidri norādīt, ka Mets nenovēršami un neapstrīdami stāv zemāk par Mereditu un Reinoldsu, lai cik daudz naudas viņam būtu. Viens no šiem stāstiņiem bija par to, kā Meredita pusaudzes gados lauku klubā kopā ar Reinoldsu spēlējusi tenisu un salauzusi raketi... otrs — par kādu nolādētu deju vakaru dārgā privātskolā, kur viņai nokritusi kaklarota... vēl kāds — par polo maču, uz kuru viņš nesen aizvedis Mereditu.

Kad Pārķers sāka stāstīt par kādu labdarības tirdziņu, kurā viņi abi bija piedalījušies, Meredita aši piecēlās.

— Aiziešu uz dāmu istabu, — viņa pārtrauca Pārķeru pusvārdā.

Ari Liza piecēlās. — Iešu tev līdzi.

Dāmu istabā Meredita piegāja pie izlietnes un atspiedās ar rokām pret flīzēm klāto apmali. Viņas poza pauda galēju izmisumu.

— Es to vairs nespēju izturēt, — viņa teica. — Nebiju domājusi, ka viss sanāks tik nejēdzīgi.

— Varbūt man izlikties, ka esmu saslimusi? Tad viņiem vajadzēs mūs vest uz mājām, — Liza pasmaidīdama sacīja un pieliecās, lai pielabotu lūpu krāsojumu. — Atceries, tu tā rīkojies manis labā, kad mēs Bensonhērstā bijām sarunājušas dubultrandiņu?

— Pārķers šovakar neliksies ne zinis, pat ja mes abas pie viņa kājām izlaidīsim garu, — Meredita pikti iebilda. — Viņš vai no ādas lien laukā, lai izprovocētu Metu uz ķildu.

Lūpzīmulis Lizas rokā sastinga, un viņa tā dīvaini pašķielēja uz Mereditu. — Mets viņu uz to pamudina.

— Viņš nav bildis neviena vārda!

— Tieši tā viņš provocē Pārķeru. Mets atgāžas krēslā un vēro Pārķeru tā, it kā viņš būtu klauns cirka arēnā. Pārķers nav pieradis zaudēt, un viņš ir zaudējis tevi. Un Mets tur sēž un klusēdams izaicina Pārķeru, tāpēc ka viņš zina, ka būs uzvarētājs.

— Es nespēju ticēt savām ausīm! — Meredita dusmīga, apslāpētā balsī izsaucās. — Kad Pārķers rīkojās pareizi, tu gadiem ilgi viņu kritizēji. Tagad viņš rīkojas nepareizi un ir piedzēries, un tu viņu aizstāvi! Mets nav nekāds uzvarētājs, un viņš nevienu neizaicina. Viņš izliekas, ka Pārķēra ekskursi vēsturē viņu garlaiko un uzjautrina, taču tā tas nebūt nav. Tici man, viņš ir pārskaities, tāpēc ka Pārķers grib viņu padarīt par... pāriju.

— Tas tev tikai tā liekas, — Liza atcirta tik nikni, ka Meredita izbrīnīta pakāpās atpakaļ. — Nesaprotu, kā tu varēji taisīties precēties ar cilvēku, pret kuru nejūti ne mazāko līdzcietību.

Viesmīlis tikko bija paziņojis Metam, ka viņa pasūtītais galds ir uzklāts. Pāri plecam Mets pamanīja Lizu un Mereditu iznākam no dāmu istabas un spraucamies cauri pārpildītajai atpūtas zālei.

Pārķers bija pārtraucis stāstīt par viņa un Mereditas kopīgajām gaitām un tagad centās kaitināt Metu, iztaujājot par viņa pagātni un smīnot par Meta atbildēm. Skaļā balsī, neskaidri izrunādams vārdus, tā ka daudzi pie bla-kusgaldiņiem sēdošie sāka raudzīties uz viņu pusi, Pārķers vāvuļoja:

— Pasakiet man, Ferel, kādā koledžā jūs mācījāties? Esmu to piemirsis.

— Indiānas štata koledžā, — Mets, vērodams Lizu un Mereditu, atcirta.

— Es mācījos Prinstaunas universitātē.

— Un tad?

— Man tikai gribējās zināt. Ka ar sportu? Vai jus nodarbojāties ar kādu sporta spēli?

— Nē! — Mets atgrieza kā ar nazi. Viņš atstūma krēslu un piecēlās, lai, tiklīdz abas sievietes būs atnākušas, dotos uz ēdamzāli.

— Ko jūs darījāt brīvajā laikā? — Pārķers neatlaidās. Arī viņš atbīdīja krēslu un diezgan grīļīgi piecēlās.

— Strādāju.

— Kur?

— Tēraudlietuvē un par automehāniķi.

— Es spēlēju polo, mazliet boksējos. Un — viņš piebilda, nicīgi nopētīdams Metu no galvas līdz kājām, — es biju pirmais vīrietis, kurš noskūpstīja Mereditu.

— Es paņēmu viņas nevainību, — Mets deva pretī. Viņam iekšā viss vārījās, taču viņš nenolaida acu no Mereditas un Lizas, kuras jau bija desmit pēdu attālumā no viņiem.

— Tu, cūka tāds! — Pārķers nošņācās un atvēzējās, lai iesistu Metam.

Mets laikus nepamanīja Pārķēra nolūku un nepaspēja izvairīties. Viņš instinktīvi parāva priekšā sejai kreiso roku, bet ar labo raidīja spēcīgu belzienu Pārķēra virzienā. Sacēlās elles kņada, sievietes spiedza, vīrieši leca kājās, Pārķers saļima uz grīdas, un zālē uzzibsnīja spožas, baltas gaismas. Liza nosauca Metu par nelieti, viņš paskatījās uz viņas pusi un tajā brīdī, kad Meredita pieliecās, lai palīdzētu Pārķeram piecelties, saņēma mazas dūrītes belzienu pa aci. Mets instinktīvi atvēzējās, lai atbildētu uz sitienu, saprata, ka sitēja bijusi Liza, un nolaida roku, taču viņa elkonis pret kaut ko vietu atsitās, un Meredita iekliedzās. Džo patlaban lauzās uz priekšu, kā arkls dzīdams sev vagu starp bēgošajiem restorāna viesiem. Mets saķēra Lizu aiz plaukstu locītavām, lai satrakotā raganiņa atkal nemestos viņam virsū. Nez no kurienes iznira fotogrāfi cerībā iegūt vēl kādu uzņēmumu. Ar brīvo roku Mets atrāva Mereditu no gulošā Pārķēra un pagrūda viņu uz Džo pusi.

— Tieciet ārā no šejienes! — viņš sauca, ar savu ķermeni cenzdamies aizsegt Mereditu fotokameru objektīviem. — Aizved viņu uz mājām!

Pēkšņi Meredita juta, ka viņas kājas gandrīz atraujas no grīdas un viņa cauri brēcošajam pūlim virzās uz pavērto virtuves durvju pusi.

— Šeit ir pagalma izeja, — Džo izdvesa, vilkdams Mereditu garām pārsteigtajiem pavāriem, kuri rosījās ap kūpošiem katliem, un izbrīnītajiem viesmīļiem ar piekrautām paplātēm rokās. Džo ar plecu pagrūda ārdurvis tā, ka tās atsitās pret ēkas mūra sienu, un viņi izkļuva vēsajā nakts gaisā. Pēc īsa brīža abi jau bija autostāvvietā. Nelikdamies ne zinis par uzraugu, Džo atrāva limuzīna durvis un iestūma Mereditu aizmugurē uz grīdas.

— Necelieties augšā! — viņš uzkliedza, aizcirzdams durvis un skriešus mezdamies uz savu vietu.

Meredita kā transā blenza uz pūkaino tumšzilo paklāju puscollas atstatumā no viņas plaši ieplestajām acīm, nespēdama noticēt notiekošajam. Nevēlēdamās tupēt uz grīdas, viņa iztaisnojās un mēģināja uzrāpties uz sēdekļa, taču tajā brīdī ierēcās motors. Riepām vaimanājot, kadiljaks uz diviem riteņiem apsviedās ap stūri un kā velna plēsts izdrāzās no stāvvietas. Meredita apkaunojošā kārtā nokrita atpakaļ uz grīdas kā lupatu lelle. Ielu laternas baltā strīpā nostiepās gar logiem, kad kadiljaks kā satrakots mustangs auļoja no vienas ielas uz nākamo. Beidzot Meredita apjēdza, ka viņi nepavisam neriņķo ap restorānu un nebrauc pakaļ Lizai.

Viņa piesardzīgi ierāpās priekšējā sēdeklī, lai pavēlētu maniakālajam Meta šoferim samazināt ātrumu un griezties atpakaļ.

— Piedodiet... Džo! viņa sauca, taču vai nu viņš bija pārlieku aizņemts ar ātrumā un visu satiksmes noteikumu pārkāpšanu, vai ari apdzīto autovadītāju niknās taurēšanas troksni viņas balss nebija sadzirdama. Pikti nopūtusies, Meredita uzrāpās ar ceļiem uz sēdekļa, atspiedās ar krūtīm pret tā atzveltni un pabaza galvu pa sarunu lodziņu. — Džo, — viņa sacīja, balsij bailes aizraujoties, jo viņi pēkšņi sasvērās uz labajiem sāniem un dažu collu atstatumā pabrauca garām kādam pikapam. — Ludzu! Jus mani biedējat!

— Nav par ko uztraukties, misis Ferela, — viņš teica, atpakaļskata spogulī pavērdamies uz Mereditu. — Neviens mūs neapturēs. Ja arī viņi mūs noķertu, tur nekas nesanāks, jo es uzkuršu uguni.

— Uguni? — Meredita kā bez jēgas atkārtoja un paskatījās uz tukšo sēdekli viņam blakus, gandrīz vai domādama uz tā ieraudzīt malkas šķilas. — Kādu uguni?

— No dūmu pagales.

— Kā, lūdzu?

— Uzkuršu uguni no dūmu pagales, — viņš atkārtoja.

— Jūs kursiet ugunskuru? Šeit?

Džo smiekli skanēja kā milzu suņa riešana, viņš papurināja lielo galvu un kā paskaidrodams pavēra melnās žaketes malu.

— Dūmu pagale, — viņš atkārtoja, un Meredita mēmās šausmās ieraudzīja no plecā iekārtās maksts rēgojamies pistoles spalu.

— Ak Dievs! — viņa izdvesa, saļima uz sēdekļa un sāka iztēloties, kas šobrīd notiek ar Lizu. Pašreizējā noskaņojumā viņa neuztraucās par varbūtību, ka Mets un Pārķers nakti pavadīs cietumā par sabiedriskā miera traucēšanu, bet par Lizu viņa raizējās. Meredita redzēja, ka Pārķers pirmais sita Metam, un viņai nebija ne mazāko šaubu par to, kurš uzsāka kautiņu, taču viņa arī redzēja, ka Pārķers netrāpīja Metam, un nevarēja piedot Metam, kurš bija daudz skaidrākā prātā, to, ka viņš piedzēruša cilvēka netrāpītu dunku bija pārvērtis par kroga kautiņu. Meredita atcerējās, ka tajā brīdī, kad Pārķers grasījās sist Metam, Liza ķimerējās ap somiņas slēdzi un pacēla acis tikai tad, kad griezīgi iespiedzās kāda sieviete, un tas bija tad, kad Mets noguldīja Pārķeru gar zemi. To redzot, Lizai pēkšņi radās neizprotama un gluži neticama vēlēšanās aizstāvēt Pārķeru, kurš viņai nekad nebija paticis, un viņa metās cīņā. Viss notikušais Mereditai atkal pazibēja gar acīm. Ja tas viss kopumā nebūtu tik pretīgi, viņai nāktu smiekli, atceroties, kā Liza atvēzējās un tēmēja Metam tieši pa aci. Meredita nosprieda, ka šādos brīžos skaidri parādās tas, ka meitenei ir daudz brāļu. Viņa nezināja, vai Liza trāpījusi mērķī, jo tieši tajā brīdī bija pieliekusies, lai palīdzētu Pārķeram piecelties. Kad viņa pacēla galvu, Meta elkonis ieblieza viņai pa aci. Meredita atjēdzās, ka labās acs apvidū kaut kas nav kārtībā, un ar pirkstu galiem sataustīja uztūkumu.

Pēc īsa brīža viņa satrūkās no telefona zvana. Šī tik pazīstamā skaņa galīgi neiederējās lidojošajā limuzīnā, kuru vadīja bijušais gangsteris.

— Tas jums! — Džo jautri uzsauca. — Tas ir Mets. Viņi tikuši ārā ar veselu ādu. Viss ir kārtībā. Viņš grib ar jums parunāt.

Tas, ka Mets pēc visa, ko bija licis viņai pārdzīvot, vēl gribēja parunāt, iesvēla Mereditā trakas dusmas. Viņa pagrāba klausuli no sānu panelī iebūvētā paliktņa un pielika pie auss.

— Džo apgalvo, ka ar tevi viss kārtībā, — Mets klusinātā balsī sacīja. — Pie manis ir tavs mētelis un... — Meredita tālāk neklausījās. Ļoti lēnām, ļoti apņēmīgi viņa nolika klausuli, juzdamās bezgala apmierināta.

Pēc desmit minūtēm, kad mašīna jau joņoja gar Me-reditas kvartāla ietvi, Džo pirmo reizi visā brauciena laikā uzspieda uz bremzēm un gluži kā lidotājs, kurš izmanīgi nosēdina savu Boeing-727 īsa skrejceļa pašā galā, tik spēji apstādināja mašīnu, ka Mereditai noklabēja zobi.

Tā kā viņam nebija izdevies nogalināt Mereditu autokatastrofā vai panākt, lai viņa nomirtu aiz bailēm, viņš izkāpa no mašīnas, kad tā vēl nebija lāgā apklususi, ar plašu žestu atrāva aizmugures durvis un, apmierināti smaidīdams, pasludināja: — Te nu mēs ir, misis Ferel, sveiki un veseli.

Meredita savīstīja dūri.

Taču viņa nespēja pārkāpt pāri trīsdesmit gadus ievērotajām labas uzvedības normām, tādēļ nācās dūri atslābināt. Meredita izkāpa no mašīnas, juzdama, ka kājas trīc kā želeja, un pieklājīgi, kaut arī ne no visas sirds novēlēja Džo labu nakti. Viņa devās iekšā, un Džo, kurš uzstāja, ka viņam tā esot pavēlēts, nāca līdzi. Visi, kas atradās vestibilā, pagriezās, lai nopētītu Mereditu. To darīja gan šveicars, gan sargs, gan vairāki nama iemītnieki, kuri nupat bija atgriezušies mājās.

— L-labvakar, mis B-benkrofta, — muti atpletis, sargs stostījās.

Meredita saprata, ka izskatās briesmīgi, un izaicinoši izslēja zodu.

— Labvakar, Terij! — viņa teica, laipni uzsmaidīdama puisim, un izrāva roku no Džo tēvišķīgā apskāviena.

Atslēgusi dzīvokļa durvis un ieraudzījusi sevi priekšnama spogulī, viņa sastinga, iepleta acis un gandrīz aizrijās pārbiedētu smieklu lēkmē. Vienā galvas pusē viņas mati slējās stāvus gaisā, otra puse izskatījās tā, it kā būtu sakulta ar elektrisko mikseri. Bolero jaciņa, kas bija izskatījusies tik koķeta, tagad kā piedzērusies nokarājās no viena pleca, bet sasienamā lentīte bija pārmesta pāri otram plecam.

— Ļoti jauki! — viņa izsmējīgi pateica savam attēlam un aizvēra dzīvokļa durvis.

— Man patiesi laiks doties mājās, — piesardzīgi taustīdams sāpošo žokli, teica Pārķers. — Ir jau vienpadsmit.

— Tavās mājās tagad čum un ņudz žurnālisti, — Liza pārliecināti sacīja. — Tikpat labi tu vari pārnakšņot tepat.

— Bet Meredita? — viņš pēc dažām minūtēm ierunājās, kad Liza atgriezās no virtuves un pasniedza viņam vēl vienu tasi tējas.

Redzot, kā Pārķers pieķēries sievietei, kas viņu nemīlēja un nepavisam nebija tā sieviete, kuru viņam vajadzētu mīlēt, Lizai sirdī iedūrās asa sāpe.

— Pārķer, — viņa maigi teica, — tas ir pagājis.

Viņš saprata, ka Liza runā par viņa nākotni kopā ar

Mereditu, pacēla galvu un klusinātajā lampas gaismā uzlūkoja Lizu.

— Zinu, — viņš drūmi noteica.

— Tas vēl nav pasaules gals, — Liza turpināja un apsēdās viņam līdzās. Pārķers jau kuro reizi pamanīja, ka lampas gaisma viņas matos uzšķiļ sarkanas uguntiņas. — Gan tev, gan Mereditai tās šķita patīkamas attiecības, bet vai tu zini, par ko patīkamas attiecības pārvēršas pēc dažiem gadiem?

— Nē, par ko?

— Par garlaicību.

Nekā neatbildējis, Pārķers izdzēra tēju un nolika tasi, tad sāka aplūkot Lizas dzīvojamo istabu, jo viņam nezin kāpēc negribējās skatīties uz pašu Lizu. Istabas iekārtojumā bija apvienots galējs modernisms ar jauku tradicionā-lismu un šur tur izvietoti neparasti mākslas darbi. Šīs telpas interjers līdzinājās tās saimniecei — tas bija drosmīgs, mulsinošs, pārsteidzošs. Uz mūsdienīga, spoguļiem apdarināta pjedestāla stāvēja acteku maska līdzās ar blāvu persiku krāsas ādu apvilktam krēslam, tālāk podā zaļoja efeja. Virs kamīna karājās moderns amerikānisks spogulis, bet uz tā dzegas rindojās Celsi porcelāna figūriņas no Anglijas. Pārķers jutās nemierīgs un apmulsis, prāta urdījās dažādi jautājumi. Viņš piecēlās un piegāja pie kamīna, lai tuvāk aplūkotu šīs figūriņas.

— Tās ir skaistas, — viņš atzina. — Septiņpadsmitais gadsimts, vai ne?

— Jā, — Liza klusi atbildēja.

Pārķers nostājās viņas priekšā un no augšas noraudzījās uz jauno sievieti, cītīgi vairīdamies pamest skatienu aiz viņas plūmju krāsas kleitas kakla izgriezuma.

— Liza, kāpēc tu iesiti Ferelam? — viņš uzdeva jautājumu, kas viņu nodarbināja visvairāk.

Liza satrūkās, piecēlās kājās un paņēma rokā tasi.

— Nezinu, — viņa meloja, dusmodamās uz sevi par to, ka Pārķēra atrašanās šeit, ilgotā divvientulība ar viņu liek drebēt viņas balsij.

— Tu mani nevari ciest, bet kā atriebējs eņģelis meties man palīgā. Kāpēc? — Pārķers neatlaidās.

Liza skaļi norija siekalas, nevarēdama saprast, ko iesākt: vai pajokot, ka viņam bija vajadzīgs aizstāvis, vai arī likt visu uz vienas kārts un pateikt patiesību, pirms viņu nav sagūstījusi cita sieviete. Pārķers brīnījās un vēlējās uzzināt viņas rīcības iemeslu, taču Liza instinktīvi nojauta, ka viņš nepavisam negaida atzīšanos mīlestībā.

— Kāpēc tu domā, ka es nevaru tevi ciest?

— Tu laikam joko, — Pārķers ironiski sacīja. — Tu nekad neesi palaidusi garām izdevību daiļrunīgi pateikt savas domas par mani un manu profesiju.

— A, tas... — viņa novilka. — Tā bija... tā bija ķircināšanās. — Viņa novērsa skatienu no Pārķēra un devās uz virtuvi, taču Pārķers paņēma tējas paplāti un sekoja viņai.

— Kāpēc gan? — viņš uzstāja, gribēdams vaicāt, kāpēc Liza iesitusi Ferelam.

— Tu prasi, kāpēc es tevi ķircināju?

— Nē, bet tu vari sākt arī ar to.

Liza paraustīja plecus un ņēmās naski cilāt tējas traukus un mazgāt izlietni, taču prātā negantā ātrumā rosījās domas. Pārķers bija baņķieris un pieradis pie precizitātes un skaidrības. Lizai vajadzēja paskaidrot savu rīcību. Viņa varēja vai nu blefot, taču viņa zināja, ka Pārķeru apmuļķot neizdosies, vai arī uzņemties vislielāko risku savā mūžā un pateikt patiesību. Viņa nolēma riskēt. Jau sen viņa bija iemīlējusies Pārkerā, un viņai nebija nekā, ko zaudēt, izņemot pašcieņu.

— Vai tu atceries sevi deviņu vai desmit gadu vecumā? — viņa ieprasījās, lēnām slaucīdama no skapīša virsas neesošas drupatas.

— Jā, atceros, — viņš atbildēja.

— Vai tev toreiz patika kāda meitene, un vai tu centies pievērst sev viņas uzmanību?

— Jā.

Liza skaļi norīstījās un spēra soli talak, jo atkāpties jau bija par vēlu.

— Es nezinu, kā rīkojas privātskolu audzēkņi, bet

mūsu zēni tādos gadījumos meta šai meitenei ar kādu sprunguli vai arī sāka viņu briesmīgi apcelt. Viņi to darīja tāpēc, ka nezināja, kā citādi panākt, lai viņus ievērotu.

Liza ar abām rokām satvēra skapīša malu un gaidīja, kad Pārķers viņai aiz muguras ierunāsies, taču viņš nebilda ne varda, un Lizai sažņaudzās sirds. Viņa dziļi, sa

raustīti ieelpoja un, stingi raudzīdamās taisni uz priekšu, teica:

— Vai tu spēj iedomāties, ko es jūtu pret Mereditu?

Par visu, kas es esmu un kas man pieder, par visu labo savā dzīvē man jāpateicas viņai. Meredita ir vislabākais un visjaukākais cilvēks, ko es pazīstu. Es mīlu viņu vairāk nekā savas māsas. — Lizas balss aizlūza. — Pārķer, vai

tu vari iedomāties, cik... cik briesmīgi ir mīlēt vīrieti... kas

bildinājis sievieti, kuru arī es mīlu?

Tagad Pārķers ierunājās, viņa balss skanēja skarbi un

neticīgi.

— Acīmredzot es atrodos kādā citā dimensijā un man

no pārdzeršanās rādās halucinācijas, — viņš sacīja. —

No rīta, kad būšu atjēdzies, kāds psihoanalītiķis gribēs smalki izzināt visu par šo sapni. Lai es varētu viņam precīzi atbildēt, saki, vai tu gribi man teikt, ka mīli mani?

Liza gan raudāja, gan smējās, viņas pleci raustījās. — Tu biji muļķis, ka to nepamanīji.

Pārķers uzlika rokas viņai uz pleciem. — Liza, Dieva

dēļ... Es nezinu, ko teikt. Man ļoti...

— Nesaki nekā, vismaz ne to, ka tev ļoti žēl! — viņa kliedza.

— Bet kas man būtu jādara?

Liza atmeta galvu un cauri asarām bezcerīgā izmisumā uzrunāja virtuves griestus.

— Kā gan es varēju iemīlēties vīrietī, kam nav ne mazākās iztēles? — Pārķers ciešāk saspieda Lizas plecus, un viņa negribīgi ļāvās, lai viņš pagriež viņu uz savu pusi. — Pārķer, šādā naktī, kad diviem cilvēkiem briesmīgi vajadzīgs mierinājums un šie divi cilvēki ir vīrietis un sieviete, vai tiešām tu nesaproti, kas tev būtu jādara?

Pārķers nekustējās, un Lizas sirds gandrīz stāja pukstēt, taču, kad Pārķers maigi saņēma viņu aiz zoda, tā sāka dauzīties kā negudra.

— Tā droši vien ir laba doma, — viņš teica, raudzīdamies uz Lizas mitrajām skropstām, viņas teiktā un piedāvātā pārsteigts un saviļņots.

— Dzīve ir liela laimes spēle, — Liza sacīja, un Pārķers attapās, ka viņa reizē raud un smejas. Tad viņš vispār vairs nekā nedomāja, jo ap viņa kaklu apvijās Lizas rokas un viņš pēkšņi saņēma saldu, karstu skūpstu... Šis skūpsts lika viņam apskaut Lizu un pievilkt sev cieši klāt. Liza atsaucās tik kaislīgi, ka vienu mirkli Pārķeram gandrīz gribējās atrauties atpakaļ. Tomēr wņš to nedarīja...

48. nodaļa

Ietinusies peldmētelī, Meredita sēdēja dzīvojamajā istabā ar televizora tālvadības pulti rokās. Gandrīz visi vietējie kanāli šajā svētdienas rītā rādīja multiplikācijas filmas. Meredita nepacietīgi spaidīja podziņas, meklēdama kādu ziņu pārraidi, lai varētu sevi pamocīt, noskatīdamās to, kas, kā viņa jau zināja, būs programmas nagla. Viņai līdzās uz dīvāna bija svētdienas rīta avīze ar pirmajā lappusē iespiesto sensacionālo rakstu un vakardienas kautiņa attēliem. Virs tiem Tribune bija ievietojusi Pārķēra izteicienus preses konferencē.

«Mēs ar Metu Ferelu esam civilizēti cilvēki un izturamies viens pret otru kā labi draugi. Būtībā visa šī problēma līdzinās biznesa līgumam, kurš sākotnēji nav līdz galam noformēts, un tagad mums jāsaliek punkti uz “i”.»

Tālāk nāca virsraksts:

«Ferels un Reinoldss liek punktus uz “i”.»

Zem tā bija redzami trīs attēli: Pārķers ar sitienam atvēzētu roku, Meta dūre, kas belž Pārķeram pa žokli, un Pārķers uz grīdas ar Mereditu, kas noliekusies, lai viņam palīdzētu.

Meredita malkoja kafiju un vēroja, kā diktors beidz lasīt nacionālās ziņas, tad pievēršas kolēģei, kas sniegs vietējo ziņu apskatu. — Dženet, — viņš teica, uzsmaidīdams blakussēdošajai sievietei. — Dzirdēju, ka esot kas jauns Benkroftes— Ferela - Reinoldsa trīsstūra sakarā.

— Jā, Ted, patiešām ir! — sieviete uzjautrinātā balsī atbildēja un pavērsa seju tieši pret kameru. — Daudzi no jums droši vien atceras, ka nesenajā preses konferencē Pārķers Reinoldss, Metjū Ferels un Meredita Benkrofta šķita saskanīga, maza ģimene. Lūk, vakarvakarā viņi ēda vakariņas restorānā Manchester House, un tur notika mazs ģimenes kautiņš. Dāmas un kungi, tā bija īsta dūru cīņa ar visiem tās atribūtiem. Vienā pusē bija Pārķers Reinoldss, bet otrā — Metjū Ferels. Vīrs pret līgavaini.

Prinstaunas universitāte pret Indiānas štata universitāti. Veca nauda kārto rēķinus ar jaunu naudu... — Viņa pasmējās pati par savu asprātību, tad piebilda: — Vai gribat zināt, kas uzvarēja? Varat slēgt derības, dāmas un kungi, jo mums ir attēli, kuros viss redzams kā uz delnas.

Uz ekrāna parādījās Pārķers, kurš sita Metam un netrāpīja, pēc tam Mets, kurš trāpīja Pārķeram pa žokli.

— Ja jūs liekat savu naudu uz Metjū Ferelu, tad esat vinnējuši, — sieviete smiedamās paziņoja. — Otro vietu mačā ieņēma mis Benkroftas draudzene Liza Pontini, kura tūlīt pēc tam, kad tika izdarīts otrais uzņēmums, ar labo āķi ielika Metam Ferelam pa aci. Mis Benkrofta neuzkavējās, lai apsveiktu uzvarētāju vai mierinātu zaudētāju. Kā runā, viņa esot steigā pametusi kaujas lauku un aizbraukusi Meta Ferela limuzīnā. Pārējie trīs kaujinieki aizbrauca vienā taksometrā un...

— Nolādēts! — Meredita iesaucās un izslēdza televizoru, tad piecēlās un devās uz guļamistabu. Iedama garām tualetes galdiņam, viņa automātiski ieslēdza radio.

— Klausieties vietējo ziņu pārraidi pulksten deviņos, — diktors teica. — Vakar vakarā Čikāgas Ziemeļu rajona restorānā Manchester House norisinājās atklāta karadarbība starp uzņēmēju Metjū Ferelu un baņķieri Pārķeru Reinold-su. Ferels, kurš ir precējies ar Mereditu Benkroftu, un Reinoldss, kurš ir viņas saderinātais, kopā ar jauno sievieti ēduši vakariņas, kad...

Meredita izslēdza radio. — Neticami! — viņa caur zobiem noteica. Kopš tā brīža, kad viņi ar Metu sastapās operas sarīkojumā, viņas dzīvē viss bija mainījies. Visa viņas pasaule bija apgriezusies ar kājām gaisā! Atslīgusi uz gultas, Meredita paņēma telefonu un atkal zvanīja Lizai. Vakar viņa līdz vēlai naktij bija pūlējusies sazvanīt draudzeni, taču Liza vai nu necēla klausuli, vai arī nebija mājās. Starp citu, mājās nebija arī Pārķēra, jo Meredita bija mēģinājusi sazvanīt arī viņu.

Pēc piektā signāla atbildēja... Pārķers, un Meredita galīgi apstulba.

— Pārķer? — viņa izdvesa.

— M-m-m-m, — viņš nomurkšķēja.

— Vai tu... vai ar tevi viss kārtībā?

— Viss kārtībā, — Pārķers nomurmināja tādā balsī, it kā visu nakti būtu pavadījis nomodā un nupat aizmidzis ciešā miegā. — Tikai paģiras.

— Jūtu līdz. Vai Liza tur ir?

— M-m-m-m, — viņš atkal nomurkšķēja, un tūlīt klausulē atskanēja aizsmacis, miegains čuksts: — Kas tur zvana?

— Te Meredita, — viņa atbildēja un tikai tagad aptvēra: Liza un Pārķers guļ tik tuvu viens otram, ka Pārķers var pasniegt Lizai klausuli. Lizas dzīvoklī bija divi telefona aparāti — viens virtuvē, otrs līdzās gultai. Viņi negulēja virtuvē. Aiz pārsteiguma Meredita pielēca kājās.

— Vai tu... esi vēl gultā? — Meredita izgrūda, nepaspējusi savaldīties.

— Mhm.

«Ar Pārķeru?» Meredita nodomāja, taču nejautāja. Viņa jau zināja atbildi un pieķērās pie gultas galvgaļa, lai noturētu līdzsvaru, jo istaba pēkšņi neganti salīgojās. — Piedodiet, ka jūs abus uzmodināju, — viņa izspieda un nolika klausuli. Pasaule bija sagājusi grīstē... vai arī viņa pati bija sagājusi grīstē. Viņa neko vairs nesaprata. Viņas labākā draudzene gulēja ar viņas līgavaini, un vistrakākais bija tas, ka viņa nejutās ne piekrāpta, ne satriekta. Viņa jutās apdullusi. Meredita nopētīja guļamistabu, lai pārliecinātos, vai arī tā dažu pēdējo stundu laikā nav pārvērtusies. Ar mežģīnēm rotātais krēmkrāsas atlasa gultas pārsegs bija savā vietā, un tā volāni, tāpat kā allaž, at-radās puscollu virs austrumnieciskā paklāja. Visi desmit pārsegam pieskaņotie dekoratīvie spilveni bija mākslinieciski sakārtoti gluži tāpat, kā viņa tos vienmēr mēdza sakārtot. Visa pārējā pasaule bija viņu pievīlusi, un atklājums, ka gultas pārsegs nav pametis istabu, paķerdams līdzi ari spilvenus, viņai muļķīgā kārtā sagādāja atvieglojumu. Taču tad viņa pacēla acis un ieraudzīja savu seju spoguli. Pat seja bija mainījusies.

Pec stundas Meredita paņēma atslēgas, uzlika uz acīm milzīgas, tumšas saulesbrilles un izgāja no dzīvokļa. Viņa gribēja doties uz darbu un strādāt visu dienu. Tas vismaz bija kaut kas, ko viņa spēja saprast un vadīt. Mets nebija papūlējies piezvanīt, un viņa būtu par to brīnījusies, ja nebūtu jau nonākusi līdz tādam stāvoklim, kad cilvēks vairs ne par ko nebrīnās. Lifta durvis atvērās. Meredita atradās pazemes garāžā zem savas mājas un gāja uz sava auto stāvvietu. Viņa pagriezās ap stūri, turēdama rokā atslēgas, un sastinga.

Viņas mašīnas tur nebija.

Viņas mašīnas tur nebija, un kāds jau bija tās vietā nolicis jaunu sporta jaguāru.

Viņas mašīna bija nozagta! Viņas stāvvieta bija nelikumīgi aizņemta!

Tas uzlika kroni visam! Viņas pacietības mērs beidzot bija pilns. Viņa blenza uz mirdzošo tumšzilo jaguāru, un pēkšņi viņai iegribējās iespiegties smieklos un parādīt liktenim garu degunu. Liktenis viņai vairs nespēja neko nodarīt, galīgi neko! Tagad viņa bija gatava ar to cīnīties, viņa alka pēc cīņas.

Meredita apsviedās, devās atpakaļ uz liftu un uzbrauca vestibilā. Viņa piegāja pie sarga.

— Robert, manā auto stāvvietā — tās numurs ir L12 — novietots zils jaguārs. Lūdzu, parūpējieties, l^i tas tiek aizvākts.' Nekavējoties!

— Bet tas droši vien ir kāds jauns iemītnieks, kurš...

Meredita paņēma klausuli un pasniedza to sargam.

— Tūlīt piezvaniet uz Lailstrītas garāžu, — viņa draudīgi saspringtā balsī teica, — un pasakiet, lai piecpadsmit minūšu laikā tā mašīna būtu prom no manas stāvvietas!

— Labi, mis Benkrofta, labi! Tiks nokārtots.

Nedaudz nomierinājusies, Meredita devās uz ārdurvīm,

lai taksometrā aizbrauktu uz darbu un no turienes piezvanītu policijai, ka viņai nozagta mašīna. Patlaban pie ietves malas nobremzēja taksometrs. Meredita metās uz priekšu, tad spēji apstājās, jo pamanīja, ka ārā ap ēku drūzmējas reportieru bars. — Mis Benkrofta... sakarā ar vakarvakaru... — viens iebrēcās, un divi fotogrāfi caur stiklotajām durvīm nofotografēja viņu. Nenojauzdama, ka vīrietis ar lidotāja saulesbrillēm, kurš patlaban kāpa ārā no taksometra, ir Mets, Meredita apcirtās un devās uz liftu. Kas par to, ka viņa tagad pati savā mājā ir cietumniece? Nekādu problēmu. Viņa uzbrauks dzīvoklī un pa telefonu izsauks taksometru, un tas viņu sagaidīs pie pagalma durvīm. Viņa aizzagsies garām atkritumu tvertnēm un ielēks mašīnā. Pavisam vienkārši! Viņa to izdarīs, protams, izdarīs.

Tikko Meredita paņēma klausuli, pie dzīvokļa durvīm kāds klauvēja. Viņa bija tā aizņemta ar domām par savām likstām un smagajiem pārbaudījumiem, ka atvēra, pat nepavadājusi, kas klauvē, un izklaidīgi blenza uz Metu, kurš parādījās durvīs. Meta brillēs viņa redzēja savu atspulgu.

— Labrīt! — viņš teica un nedroši pasmaidīja.

— Vai tad šis rīts ir labs? — Meredita vaicāja, ielaizdama Metu iekšā.

— Ko tas nozīmē? — Mets jautāja, cenzdamies cauri milzīgajām, apaļajām dzintara krāsas saulesbrillēm, kas rotāja Mereditas seju, saskatīt viņas acis un uzminēt, kā viņa jūtas.

— Tas nozīmē, ka tādā gadījumā, ja šis rīts ir labs, es ieslēgšos skapī, lai man nebūtu jāredz, kāds būs nākamais.

— Tu esi sliktā omā, — Mets secināja.

— Es? — Meredita ironiski izsaucās un iedūra sev ar pirkstu krūtīs. — Es esot sliktā omā? Tikai tāpēc, ka esmu ieslodzīta savā mājā un nevaru atvērt avīzi vai ieslēgt radio vai televizoru, lai neredzētu un nedzirdētu, ka mēs esam programmas nagla? Kāpēc gan tas lai man sabojātu omu? — Mets pasmaidīja par viņas aizkaitināto toni. Meredita to pamanīja un pikti brīdināja: — Neuzdrošinies smieties! Tu pie visa tā esi vainīgs! Katru reizi, kad tu man tuvojies, sākas visādas nejēdzības.

— Kas tad tik briesmīgs ir noticis? — Mets smaidot jautāja. Viņam gribējās apskaut Mereditu.

Meredita pacēla rokas gaisā. — Viss iet kā pa elli! Darbā notiek tādas lietas, kādas agrāk nekad nav notikušas: man jānoņemas ar spridzinātājiem, un mūsu kompānijas stāvoklis sāk šķobīties. Šorīt nozagta mana mašīna, un kāds jau aizņēmis manu stāvvietu, un vēl — esmu atklājusi, ka mana labākā draudzene un mans bijušais līgavainis kopā pavadījuši nakti!

Mets iesmējās. — Un tu domā, ka es pie tā visa esmu vainojams?

— Kā tad tu to izskaidro?

— Kosmiska mēroga sakritība.

— Tu gribēji teikt — kosmiska mēroga katastrofa! — viņa izlaboja. Iespiedusi rokas slaidajos gurnos, viņa paziņoja: — Vēl pirms mēneša es dzīvoju jauku dzīvi, mierīgu dzīvi, cienījamu dzīvi. Es apmeklēju labdarības balles un dejoju. Tagad es staigāju pa krogiem un iepinos kautiņos, pēc tam trakā ātrumā drāžos pa ielām limuzīnā, ko vada garā vājš šoferis, kurš man apgalvo, ka uzkuršot uguni no dūmu pagales! Es patlaban runāju par pistoli — nāves ieroci, ar kuru viņš gatavojās kādu nošaut!

Meredita izskatījās tik skaista, tik uzbudināta un tik nikna, ka Meta pleci sāka raustīties smieklos.

— Vai tas ir viss?

— Nē, ir vēl viens sīkums, ko neesmu pieminējusi.

— Kāds?

— Šis... — viņa triumfējoši izsaucas un norava saulesbrilles. — Man ir zila acs! Uzdauzīta acs...

Metam nāca smiekli, taču bija arī žēl Mereditas. Viņš ar pirkstu pieskārās mazam, zilam plankumiņam pie Mereditas acs ārējā kaktiņa.

— Tā nav ne zila, ne uzdauzīta acs. Tā ir tikai maza plūmīte.

— Redz, cik jauki! Zināšu jaunu vārdu.

Ignorēdams Mereditas zobgalību, Mets domīgi nopētīja

rūpīgi nomaskēto zilumiņu.

— To tik tikko var pamanīt. Ar ko tu to noslēpi?

— Ar pūderkrēmu, — viņa sacīja. — Kāpēc tu tā prasi?

Mets smiedamies noņēma savas brilles. — Vai tu nevarētu man aizdot to krēmu?

Meredita neticīgi noskatīja zilumu pie Meta acs, un pēkšņi viņai kļuva jautri. Redzot Meta skābo smīnu, viņa sāka ķiķināt. Viņa aizspieda muti ar roku, lai apslāpētu smieklus, tad iepleta acis un izplūda skaļā, nevaldāmā jautrībā. Viņa tā smējās, ka acīs sasprāga asaras, un arī Mets sāka smieties. Kad viņš pievilka smejošo Mereditu sev klāt, viņa vai saļima smieklos.

Apskaudams Mereditu, Mets iegremdēja seju viņas matos un jutās priecīgs līdz ar viņu. Lai arī viņš bija izturējies tā, it kā nejustos vainīgs, viņas apsūdzības lielākoties bija pamatotas. Ieraudzījis rīta avīzes, Mets bija juties caurcaurēm vainīgs. Viņš bija apgriezis viņas dzīvi ar kājām gaisā, un, ja viņa būtu dusmās ārdījusies un viņu gānījusi, viņš to būtu pelnījis. Taču viņa, zinādama, ka ir noticis un notiek kaut kas nelabs, tomēr spēja saglabāt humora izjūtu, un Mets jutās viņai bezgala pateicīgs.

Kad jautrības lēkme bija pāri, Meredita izslējās taisni un, norijusi vēl vienu nevilšu smiekliņu, vaicāja:

— Vai Pārķers tev uzlika to... plūmi?

— Ja to būtu izdarījis Pārķers, es nejustos tik pazemots, — Mets atteica. — Patiesībā man ar labo āķi pa aci ievilka tava draudzene Liza. Un kur tu dabūji savu zilumu?

— Tas ir tavs darbs.

— Nevar būt! — Meta smaids apdzisa.

— Bija gan, — Meredita apgalvoja. Viņas seja joprojām bija piesārtusi no smiekliem. — T-tu man iesiti ar elkoni, kad es pieliecos, lai glābtu Pārķeru. Bet, ja tas viss būtu noticis šodien, es droši vien būtu viņu sabradājusi ar abām kājām!

Mets iepriecināts sāka smaidīt vēl platāk. — Vai tiešām? Kāpēc?

— Es jau tev teicu, ka šorīt piezvanīju Lizai, lai apvaicātos, kā viņa jūtas, un viņi abi bija vienā gultā.

— Esmu satriekts, — Mets sacīja. — Biju domājis, ka viņai ir labāka gaume.

Meredita iekoda lūpā, lai nesāktu smieties par šo atzinumu.

— Zini, tas ir patiešām briesmīgi: mana labākā draudzene vienā gultā ar manu līgavaini.

— Tā ir nekaunība! — Mets tēlotā sašutumā iesaucās.

— Jā, — Meredita piekrita. Meta acīs lēkājošie smieklu velniņi lika arī viņai pasmaidīt.

— Tev vajadzētu atdarīt ar to pašu.

— To es nevaru, — viņa sacīja un iespurdzās.

— Kāpēc tad ne?

— Tāpēc, — Meredita sacīja, no jauna sākdama smieties, — ka Lizai nav līgavaiņa! — Viņa atkal ieslīga Meta rokās un, piespiedusi seju pie viņa krūtīm, smējās par savu joku. Viņas rokas apskāva Meta skaustu tikpat instinktīvi, kā tas mēdza notikt sen pagājušajās kaislības pilnajās naktīs. Mereditas ķermenis zināja, ka joprojām pieder Metam. Viņš apskāva viņu ciešāk un dobjā balsī sacīja:

— Tu tomēr vari viņai atriebties.

— Kā? — Meredita iespurdzās.

— Tu vari pārgulēt ar mani.

Meredita sastinga un steigšus pakāpās atpakaļ. Viņa joprojām smaidīja, taču tā vairs nebija jautrība, bet apmulsums.

— Man... man jāpiezvana policijai un jāpiesaka auto zādzība, — viņa izvairīgi noteica un gāja uz rakstāmgalda

■ pusi, pa ceļam palūkodamās pa logu. — Re, vilcējmašīna jau klāt, — viņa mundri nomurmināja, paceldama klausuli, lai zvanītu policijai. — Es pateicu sargam, lai gādā, ka svešā mašīna tiek izvākta no manas stāvvietas.

To dzirdot, Meta sejā parādījās dīvaina izteiksme, taču Meredita bija noraizējusies par to, ka Mets seko viņai pa pēdām, un neko neievēroja. Kad Mets ar stingru roku atvienoja viņas zvanu policijai, viņa bažīgi palūkojās uz viņu. Meredita zināja, ka Mets nav atmetis nodomu iedabūt viņu gultā, un viņas pretošanās spējas bija gandrīz galā. Mets bija tik pievilcīgs, un bija taču tik jauki smieties kopā ar viņu... Taču Mets neapskāva Mereditu, kā viņa gandrīz vai bija gaidījusi, bet vaicāja:

— Kā var piezvanīt apsardzei?

Meredita pateica numuru un izbrīnīta vēroja, kas notiks tālāk.

— Zvana Mets Ferels, — viņš teica sargam. — Lūdzu, aizejiet uz garāžu un pasakiet, lai vilcējmašīna atstāj manas sievas auto tur, kur tas atrodas! — Kad sargs iebilda, ka mis Benkroftai piederot 1984. gada BMW,

bet stāvvietā atrodoties zils jaguārs, Mets paskaidroja: — Zinu. Jaguārs ir viņas dzimšanas dienas dāvana.

— Dāvana? — Meredita izdvesa.

Mets nolika klausuli un smaidīdams pagriezās pret Mere-ditu, taču Meredita nesmaidīja. Viņa bija mēma aiz pārsteiguma par dārgo dāvanu, pārbijusies no tīkla, kuru Mets auda, lai viņu notvertu, un ārkārtīgi satraukusies par to, cik nodevīgi saldi viņas sirdī bija atbalsojušies Meta dobjajā balsī izteiktie vārdi «mana sieva». Viņa sāka noskaidrot mazsvarīgākos jautājumus, jo nebija gatava ķerties pie citiem.

— Kur atrodas mana pašas mašīna?

— Vienu stāvu zemāk, naktssarga stāvvietā.

— Bet... bet kā tu varēji iedarbināt manu mašīnu, lai to aizdzītu uz citu vietu? Fermā tu teici, ka pat tad, ja to varētu iedarbināt bez atslēgas, pretaizdzīšanas iekārta neļautu braukt.

— Džo O’Haram tā nebija problēma.

— Kad es ieraudzīju to šaujamo, tad sapratu, ka viņš droši vien ir... noziedznieks.

— Nē, viņš nav noziedznieks, — Mets atteica. — Viņš ir augstas kvalifikācijas elektriķis.

— Es laikam gan nevarēšu pieņemt to mašīnu...

— Dārgumiņ, tu to vari pieņemt.

Meredita atkal sajuta magnētisko spēku, kas strāvoja no Meta ķermeņa un balss, juta, cik glāsmaini viņas sirdī atbalsojas vārds «dārgumiņ». Viņa pakāpās soli atpakaļ un drebošā balsī ierunājās:

— Es... es došos uz darbu.

— Es tā nedomāju, — Mets maigi sacīja.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— To, ka mums darāms kas svarīgāks.

— Kas tad?

— Es tev to parādīšu gultā, — viņš čukstēja.

— Met, nedari man pāri... — Meredita lūdzās, pacel- • dama roku, lai it kā atvairītu viņu, un pakāpdamās divus soļus atpakaļ.

Mets sekoja viņai soli pa solim. — Mēs gribam viens otru. Mēs vienmēr esam gribējuši viens otru.

— Man patiešām jāiet uz darbu. Man ir kaudzēm darāmā.

Meredita atkal uzsāka «izvairīšanās valsi», par kuru

Mets bija zobojies, taču viņas acis bija atmaigušas un izbiedētas, jo viņa zināja... Viņa zināja, ka ir par vēlu nedejot pēc viņa stabules.

— Padodies, dārgā! Šī deja ir galā. Tagad sāksies mūsu abu kopīgā deja.

— Lūdzu, nesauc mani tā! — Meredita iekliedzās, un Mets saprata, ka nez kādēļ viņa patiešām ir nobijusies.

— No kā tu baidies? — viņš vaicāja, lēni virzīdams Mereditu gar dīvāna atzveltni uz guļamistabas pusi.

Meredita nesaprata, kā lai izskaidro, ka viņa nevēlas mīlēt vīrieti, kurš nemīl viņu... ka neparko nevēlas atkal kļūt tik neaizsargāta kā pirms vienpadsmit gadiem... ka nav pārliecināta, vai Mets ilgi būs ar viņu apmierināts, un zina, ka nespēs pārdzīvot, ja nāksies atkal viņu zaudēt, tāpēc ka būs viņam apnikusi.

— Met, uzklausi mani! Rimsties un uzklausi mani! Lūdzu! Viņas balsī skanēja tāds izmisums, ka Mets apstājās pussolī.

— Tu teici, ka gribot bērnus, — viņa izmocīja. — Man nevar būt bērni. Kaut kas ar mani nav īsti labi, un grūtniecība būtu pārāk liels risks.

Mets pat aci nepamirkšķināja. — Mēs kādu adoptēsim.

— Bet ja nu es teikšu, ka nevēlos bērnus?

— Tad mēs neadoptēsim.

— Man nav ne mazākās vēlēšanās pamest darbu...

— Es nemaz negaidu, lai tu to darītu.

— Ak Dievs, kā tu mani moki! — viņa kliedza. — Vai tiešām tu nevarētu man atstāt kaut drusciņu lepnuma? Es cenšos tev iestāstīt, ka nevaru un negribu būt precēta ar tevi, nevaru dzīvot kā sieva ar vīru, pēc kā tu it kā tiecies.

Mereditas vaļsirdība Metu satrieca. Viņš nobālēja.

— Vai tev nebūtu iebildumu pastāstīt, kāpēc ne?

— Man ir iebildumi.

— Tomēr pastāsti, lūdzu! — viņš uzstāja.

Meredita kā aizsargādamās sakrustoja rokas uz krūtīm un neapzināti berzēja ar plaukstām apakšdelmus, it kā vē-

Iedamas sasildīties, jo Meta sejas izteiksme pēkšņi bija kļuvusi salta.

— Mums abiem tas nāk pārāk vēlu, — viņa iesāka.

— Mēs esam mainījušies. Tu esi mainījies. Es negribu

izlikties, ka... neko nejūtu pret tevi. Tu zini, ka man ir kaut kādas jūtas pret tevi. Tās vienmēr ir bijušas, — viņa nelaimīgā balsī piebilda un pūlējās Meta pelēkajās acīs izlasīt sapratni, bet redzēja tajās tikai vēsu uzmanību, viņš gaidīja, ko viņa vēl teiks. — Varbūt, ja mēs

nebūtu toreiz izšķīrušies, viss būtu bijis labi, taču tagad no mūsu kopdzīves nekas neiznāks. Tev patīk seksīgas ekrāna zvaigznes un... un pavedinošas Eiropas princeses, un es tev viņas aizstāt nevaru!

— Meredit, es nelūdzu, lai tu būtu citāda nekā esi.

— Ar to nepietiks, — viņa nelaimīgā balsī iebilda.

— Un es nespēšu dzīvot ar tevi, zinādama, ka ar

mani tev nepietiek, ka kādu dienu tu sāksi vēlēties to, ko es nespēju tev sniegt.

— Ja tu runā par bērniem, tad, man šķiet, šo jautājumu mēs jau atrisinājām.

— Nedomāju, ka mēs to būtu atrisinājuši, man liekas, ka tu nekaunīgi meloji, jo patlaban esi gatavs uz visu, lai es piekristu tavām vēlmēm. Bet es tagad nerunāju par to, ka tu gribēsi bērnus, es runāju par to, ka tu gribēsi citas sievietes. Ar mani tev nepietiks. Zinu, ka nepietiks.

Mets iepleta acis. — Nesapratu!

— Es tev reiz jau centos ieskaidrot... kā es jūtos kopā ar tevi gultā, Met, — Meredita sacīja, gandrīz aizrīdāmās ar katru vārdu. — Cilvēki... vīrieši, es gribu teikt... visi domā, ka es... esmu frigida. Pat koledžā visi tā domāja. Es nedomāju, ka es būtu... tieši frigida, bet es... es neesmu tāda kā citas sievietes.

— Turpini! — Mets maigi mudināja, kad viņa apklusa, un viņa acīs pavīdēja dīvaina izteiksme.

— Divus gadus pēc mūsu šķiršanās es koledžā mēģināju pārgulēt ar kādu puisi, un man tas riebās. Arī es viņam nepatiku. Citas studentes gulēja, ar ko pagadījās, un jutās apmierinātas, bet es to nespēju.

— Ja viņas būtu izcietušas to, kas bija jāizcieš tev, — Mets sacīja, tik pārpilns maiguma un atvieglots, ka viņam gandrīz sāka drebēt balss, — arī viņām nemaz tik ļoti nekārotos to atkal darīt.

— Arī es tiku par to domājusi, taču tas nebija tādēļ. Pārķers nav pārlieku gribīgs, seksa pārņemts koledžas puišelis, bet arī viņš uzskata, ka es neesmu... visai atsaucīga. Pārķeram tas nav tik svarīgi, bet tev... tev būs svarīgi.

— Mīļotā, tu runā muļķības.

— Tu vēl neesi pie manis pieradis. Tu neesi pamanījis, ka es jūtos neveikla un nemākulīga. Nē, es esmu neveikla un nemākulīga.

Mets apspieda smīnu un noprasīja: — Arī nemākulīga? Vai tiešām?

— Vēl sliktāk.

— Un tie ir visi iemesli, kuru dēļ tu baidies atsākt to, ko mēs pametām pirms vienpadsmit gadiem?

«Sasodīts, tu mani nemīli!» Meredita nodomāja. — Tie ir galvenie iemesli, — viņa meloja.

— Domāju, ka mēs tūlīt uz vietas tiksim galā ar šierti šķēršļiem, — bezgala atvieglots mierīgi Mets sacīja. — Es tiešām domāju to, ko teicu par bērniem un arī par tavu darbu. Tātad divi no trim iebildumiem atkrīt. Jautājums par citām sievietēm ir mazliet sarežģītāks. Ja es būtu zinājis, ka pienāks šī diena, tad, to gaidot, būtu dzīvojis pavisam citādi. Diemžēl es nevaru mainīt pagātni, taču varu tev pateikt, ka tā nepavisam nav tik sensacionāla vai izlaidīga, kā tev ir likts noticēt. Un es varu tev apsolīt, — viņš piebilda, mīļi uzsmaidīdams Meredi-tai, — ka ar tevi man pietiek... visās nozīmēs.

Meredita jutās gluži kā pazudusi, klausīdamās Meta kaislē piesmakušajā balsī, redzēdama juteklisko izteiksmi viņa skaistajās acīs un dzirdēdama neticami saviļņojošos vārdus. Viņa redzēja, ka Mets lēnām novelk savu sporta žaketi un noliek to uz dīvāna atzveltnes, taču bija tā aizņemta ar viņa teikto, ka īsti nesaprata, ko viņš dara.

— Runas par tavu frigiditāti ir pilnīgas muļķības. Gadiem ilgi es nespēju aizmirst, ko izjutu gultā kopā ar tevi.

Un, ja tu domā, ka esi vienīgā, kas šaubās, vai tajās reizēs esi izturējusies pareizi, tad varu tev, mīļumiņ, pateikt ko jaunu. Arī man dažreiz likās, ka neizturos tā, kā vajadzētu. Lai cik bieži es sev atgādināju, ka nedrīkstu steigties, ka man jācenšas savaldīties, ka man vajadzētu stundām ilgi mīlēt tevi un kopīgi gaidīt orgasmu, es to nespēju izdarīt, jo gultā ar tevi kļuvu traks aiz iekāres.

Mereditas acīs sariesās atvieglojuma un prieka asaras. Mets bija gribējis pasniegt viņai kā dzimšanas dienas dāvanu dārgu sporta mašīnu, taču tā balva, ko viņš pasniedza viņai ar šiem vārdiem, bija tūkstoš reižu vērtīgāka. Kā apburta, viņa dzirdēja Metu sakām:

— Pēc tam, kad saņēmu tava tēva telegrammu, es gadiem ilgi spīdzināju sevi ar domu, ka tu varbūt būtu palikusi pie manis, ja es būtu pratis tevi mīlēt labāk, ilgāk, karstāk... — Viņa pievilcīgo seju apmirdzēja smaids, un balss ieskanējās jautrāk: — Domāju, ka trešais iebildums ir atspēkots. — Mets redzēja, ka Meredita pietvīkst, un saprata, ka viņa vārdi ir viņu saviļņojuši.

— Tātad mums paliek tikai viens mazs iebildums pret mūsu kopdzīvi.

— Kurš?

— Tas, ka tu jūties nemākulīga un...?

— Neveikla, — Meredita pateica priekša, mulsi vērodama, kā viņš lēnām noņem kaklasaiti. — Un... un nepieredzējusi.

— Es varu iedomāties, cik tas tev ir nepatīkami, — Mets māksloti nopietni sacīja. — Manuprāt, mums tagad vajadzētu mēģināt to atspēkot. — Viņš atpogāja krekla augšējo pogu.

— Ko tu dari? — Meredita iepleta acis.

— Izģērbjos, lai tu varētu izrīkoties ar mani pēc sava prāta.

— Nepogā otro pogu! Met, es runāju nopietni.

— Tev taisnība. Tas būtu jādara tev. Nekas nepiešķir cilvēkam lielāku varas un pārākuma sajūtu kā tas, ka viņš spēj piespiest otru cilvēku pacietīgi gaidīt, līdz tiks izģērbts.

— Tev tas jāzina labāk. Tu to droši vien esi darījis desmitiem reižu.

— Simtiem. Nāc, dārgumiņ!

— Simtiem?

— Es pajokoju.

— Tas nav smieklīgi.

— Es tur nekā nespēju līdzēt. Kad es nervozēju, man vienmēr gribas jokot.

Meredita jautājoši paraudzījās uz Metu. — Vai tad tu nervozē?

— Šausmīgi, — viņš pusnopietni sacīja. — Tas ir lielākais risks manā dzīvē. Ja šis nelielais eksperiments beigsies ar neveiksmi, tad man būs jāatzīst, ka mēs tiešām neesam radīti viens otram.

Meredita uzlūkoja viņu un vairs nespēja pretoties. Viņa mīlēja viņu, viņa vienmēr bija viņu mīlējusi. Un viņa tik ļoti gribēja viņu... gandrīz tikpat ļoti, kā gribēja, lai viņš viņu mīlētu.

— Tā nav taisnība.

Mereditas vārdos skanēja tāds maigums, ka Mets atpleta rokas un aizsmakušā balsī aicināja:

— Dārgā, nāc pie manis! Es tev apsolu, ka pēc tam tu nemūžam vairs nešaubīsies ne par sevi, ne par mani.

Meredita brīdi vilcinājās, tad iekļāvās Meta rokās.

Guļamistabā Mets izdarīja četras lietas, lai nodrošinātu sava solījuma izpildi. Viņš lika Mereditai iedzert nedaudz šampanieša, lai viņa atslābinātos, tad pastāstīja viņai, ka katrs skūpsts vai glāsts, kas sagādā baudu viņai, sagādās baudu arī viņam. Pēc tam viņš nodeva savu ķermeni kā mācības līdzekli tās sievietes rokās, kuras balss vien jau viņu satrauca. Mets arī nemēģināja slēpt vai apspiest tās savas sajūtas, ko izraisīja kāda Mereditas kustība vai pieskāriens. Tādējādi viņam izdevās nākamās divas stundas pārvērst par gandrīz nepanesamām saldkaislām mokām, un viņa sieva, atmetusi kautrību, veiksmīgi darīja visu, lai palielinātu šīs mokas.

— Neesmu pilnīgi pārliecināta, vai tev tas patīk, — viņa čukstēja, ar lūpām pieskardamās pie viņa piebriedušā dzimumlocekļa.

— Lūdzu, nedari to! — Mets elsa.

— Vai tev nepatīk?

— Tu taču redzi, ka patīk.

— Tad kāpēc tu saki, lai es to nedaru?

— Turpini, un pēc minūtes tu to sapratīsi.

— Vai tev patīk? — Mereditas mēle pieskārās pie viņa krūšu galiem, un Mets aizturēja elpu, lai nebūtu jāvaid.

— Jā! — viņš beidzot aizžņaugtā balsī izgrūda. Viņš pasniedzās un satvēra gultas galvgali, cieši sakozdams zobus, kad Meredita uzgūlās viņam virsū un sāka kustēties, nolēmis ļaut Mereditai pašai visu izdarīt un izjust.

— Tieši tāpēc es iemīlējos augsta ranga administratore, nevis kādā jaukā, dumjā kinozvaigznē... — Mets jokoja, kaisles karstumā pats nesaprazdams, ko runā. — Man butu vajadzējis zināt, ka augsta ranga administratore gribēs atrasties augšā...

Tikai pēc brīža viņš aptvēra, ka Meredita vairs nekustas.

— Ja tu tagad pārtrauksi un neļausi man sasniegt orgasmu, tad es uz līdzenas vietas nomiršu, dārgumiņ.

— Ko? — viņa čukstēja.

— Lūdzu, turpini kustēties, vai arī es uzņemšos vadību, lai gan solīju to nedarīt, — viņš elsoja, paceldams gurnus, lai iekļūtu dziļāk viņas ciešajā, miklajā siltumā.

— Vai tu mani mīli?

Mets aizvēra acis, norīstījās un aiz iekāres un izbrīna piesmakušā balsī sacīja: — Kā tad tu domā, kāpēc gan es to visu daru? — Viņš atvēra acis un pat krēslainajā istabā redzēja viņas acīs mirdzam asaras. — Neskaties uz mani tā! — viņš lūdzās, atlaida gultas galvgali un piespieda Mereditu sev pie krūtīm. — Lūdzu, neraudi! Man ļoti žēl, ka to pateicu, — viņš čukstēja, bezpalīdzīgā izmisumā skūpstīdams viņu, jo domāja, ka Meredita nevēlas dzirdēt, ko viņš jūt, un viņš ir sabojājis viņu mīlas aktu. — Es negribēju to pateikt tik drīz.

— Drīz? — viņa nikni atkārtoja, pleciem raustoties asarainos smieklos. — Drīz? — Viņa raudāja kā izkulta.

— Gandrīz pusi savas dzīves esmu gaidījusi, lai tu pateiktu, ka mīli mani. — Slapjo vaigu piespiedusi pie Meta krūtīm, joprojām intīmi savienojusies ar viņu, Meredita čukstēja: — Es mīlu tevi, Met.

Tajā pašā mirklī Metam neapzināti sākās orgasms, viņš trīcēja, cieši sagrābis Mereditu savās rokās un ieurbies ar pirkstiem viņas mugurā, seju piespiedis pie viņas kakla, bezpalīdzīgs un reizē visvarens, jo viņa beidzot bija izteikusi šos vārdus.

Mereditas ķermenis saspringa, turēdams sevī Metu.

— Es vienmēr esmu tevi mīlējusi, — viņa čukstēja. — Es vienmēr tevi mīlēšu.

Orgasms, kas bija jau gandrīz beidzies, atsākās ar jaunu spēku. Meta ķermenis raustījās kā krampjos, un viņš gari novaidējās. Tas bija visspēcīgākais orgasms viņa mūžā, un to nebija izraisījuši tehniski paņēmieni vai stimulācija, bet gan vārdi. Viņas vārdi.

Meredita Meta rokās noslīdēja uz sāniem un laimīga un apmierināta piespiedās viņam cieši klāt.

Ņūorleānā labi ģērbies vīrietis iegāja «Benkrofta un kompānijas» ļaužu pilnā universālveikala apģērbu uzlaikošanas kabīnē. Labajā rokā viņš nesa no stieņa paņemtu uzvalku, bet kreisajā — firmas Saks Fifth Avenue iepirkumu somu, kurā atradās maza plastikāta bumba. Pēc piecām minūtēm viņš iznāca no kabīnes, nesdams vienīgi uzvalku, kuru uzkāra atpakaļ uz stieņa.

Dalasā kāda sieviete iegāja «Benkrofta un kompānijas» universālveikalā dāmu tualetes kabīnē. Viņai rokās bija maza rokassomiņa un Blūmingdeila universālveikala iepirkumu soma. Iznākdama viņa nesa vienīgi somiņu.

Čikāgā kāds vīrs uzbrauca ar eskalatoru līdz «Benkrofta un kompānijas» centrālā universālveikala rotaļlietu nodaļai, turēdams rokās vairākus pirkumus no Marshall Field veikala. Vienu nelielu paciņu viņš pabāza zem Ziemassvētku vecīša mājas dzegas. Tur rindā stāvēja bērni, kas vēlējās nofotografēties Ziemassvētku vecīša klēpī.

Mereditas dzīvoklī — vairāku jūdžu attālumā no veikala un pēc vairākām stundām — Mets paskatījās pulkstenī, piecēlās kājās un palīdzēja Mereditai novākt maltītes atliekas. Viņi bija ēduši kamīna priekšā pēc tam, kad vēlreiz bija mīlējuši viens otru. Viņi bija izbraukuši izmēģinājuma braucienā ar Mereditas jauno mašīnu, apstājušies pie neliela itāliešu restorāna un nopirkuši ēdamo, jo abi velējās būt divi vien.

Meredita lika trauku mazgājamā mašīnā pēdējo šķīvi, kad Mets klusēdams nostājās viņai līdzās. Viņa fiziski sajuta viņa klātbūtni, pirms vēl Mets apskāva viņu ap vidukli un pievilka sev klāt.

— Laimīga? — viņš klusi vaicāja un viegli noskūpstīja viņu uz deniņiem.

’— Ļoti laimīga,— Meredita smaidīdama čukstēja.

— Pulkstenis jau rāda desmit.

— Zinu. — Viņas smaids apdzisa, jo viņa nojauta, kas nāks tālāk. Nojauta viņu nepievīla.

— Mana gulta ir lielāka par tavējo, arī mans dzīvoklis ir plašāks. Rīt no rīta atsūtīšu šurp autofurgonu.

Dziļi ievilkusi elpu, Meredita pagriezās pret Metu un noglāstīja viņa seju, it kā lai mazinātu savu atteikuma asumu.

— Es nevaru pārcelties pie tevis... patlaban nevaru.

Viņa juta, kā saspringst Meta žokļi.

— Nevari vai negribi?

— Nevaru.

It kā piekrizdams viņas atbildei, Mets pamāja ar galvu, taču nolaida rokas.

— Pastāsti, kāpēc tu domā, ka nevari!

Sabāzusi rokas dziļi rītakleitas kabatās, Meredita pakāpās atpakaļ.

— Sāksim ar to, — viņa sacīja, — ka pagājušajā nedēļā es stāvēju līdzās Pārķeram un ļāvu viņam publiski paziņot, ka tūlīt pēc tam, kad būs nokārtota tā šķiršanās lieta, mēs apprecēsimies. Ja es tagad pārcelšos pie tevis, Pārķers cilvēku acīs būs padarīts par ēzeli, bet es izskatīšos pēc zoss, kura pati nezina, ko grib, vai arī pēc seklas un dumjas sievietes, kas aiziet pie tā vīrieša, kurš uzvar kautiņā.

Viņa gaidīja, ka Mets vai nu strīdēsies pretī, vai piekritīs, taču viņš tikai atspiedās ar gurnu pret galdu un nesatricināmā mierā klusēja. Tā kā apkārtējo spriedumi Metam bija pilnīgi vienaldzīgi, Meredita saprata, ka šo iemeslu viņš uzskata par nesvarīgu, tāpēc sāka runāt par nākamo, jau nopietnāko problēmu.

— Met, man negribējās domāt par sekām, kādas būs vakardienas kautiņam, taču jau tagad es gandrīz pilnīgi droši varu pateikt, ka kompānijas valde man pieprasīs paskaidrojumus. Vai tu nesaproti, cik kompromitējošā situācijā es esmu nonākusi? «Benkrofts un kompānija» ir vecs un cienījams uzņēmums, valde ir konservatīvi noskaņota un nemaz nevēlas, lai es sēdētu prezidenta krēslā. Pirms dažām dienām universālveikalā notika preses konference, kurā es paziņoju, ka mēs viens otru loti maz pazīstam un samierināšanās iespēja nav reāla. Ja es tagad pārvākšos pie tevis, mani vairs neuzskatīs par uzticības cienīgu darbinieci, ne arī par godīgu cilvēku. Un tas vēl nav viss. Vakar es tiku iesaistīta... un biju par cēloni publiskam kautiņam. Ja būtu izsaukta policija, mēs visi tiktu arestēti. Varēšu uzskatīt sevi par laimīgu, ja valde neatsauksies uz tikumības klauzulu manā darba līgumā un nelūgs mani atkāpties no amata.

— Šāda atgadījuma dēļ viņi neuzdrošināsies atsaukties uz tikumības klauzulu! — Mets sacīja, izskatīdamies nicināšanas pilns, nevis satraucies.

— Viņi to var darīt un varbūt arī darīs.

— Es sasauktu jaunu valdi.

— Kaut es to varētu, — Meredita teica un skāņi pasmaidīja. — Cik saprotu, tava valde rīkojas tā, kā tu liec? — Kad Mets piekrītoši pamāja, viņa nopūtās. — Diemžēl ne es, ne mans tēvs nenosakām valdes rīcību. Es esmu sieviete, es esmu jauna, un viņi nemaz tik ļoti nekāroja pēc tā, lai es kļūtu par pagaidu prezidenti. Vai tu saproti, kāpēc mani satrauc tas, ko viņi domās par šo skandālu?

— Tu esi talantīga vadītāja, un tas ir viss, par ko viņiem jādomā. Ja viņi sasauks sēdi un pieprasīs paskaidrojumus vai piedraudēs izmantot tikumības klauzulu, tad lieto uzbrukšanas, nevis aizsardzības taktiku. Tu netirgojies ar narkotikām un nevadi meitumāju, tu tikai biji klāt, kad notika kautiņš.

— Vai tu viņiem tā pateiktu — ka tu netirgojies ar narkotikām un tamlīdzīgi? — Meredita jautāja.

— Nē! — viņš skarbi atcirta. — Es viņus pasūtītu dirst.

Iedomājusies, kā viņa pieceļas kājās un divpadsmit

konservatīvi noskaņotiem biznesmeņiem pasaka šādu frāzi, Meredita iespurdzās.

— Tu taču nedomā nopietni, ka man vajadzētu tā teikt? — viņa jautāja, kad Mets nepievienojās viņas jautrībai.

— Es tev iesaku rīkoties tieši tā. Tu to vari pateikt citiem vārdiem, ja tev šķiet, ka tā būtu labāk, taču lietas būtība ir tā, ka tu nevari dzīvot savu dzīvi un vienlaikus iztapt citiem. Jo vairāk tu centīsies, jo vairāk viņi tevi ierobežos tīrā sporta pēc, lai paskatītos, kā tu danco pēc viņu stabules.

Meredita saprata, ka Metam ir taisnība, taču šajā gadījumā un šajos apstākļos tas nebija iespējams. Pirmkārt, viņa nevēlējās sadusmot valdes vīrus; otrkārt, viņa izmantoja šo ieganstu, lai pagaidām novilcinātu pārcelšanos pie Meta. Meredita mīlēja viņu, tomēr daudzējādā ziņā viņš joprojām bija viņai svešs. Vismaz pagaidām viņa nebija gatava apsolīt, ka piederēs vienīgi viņam. Viņai vajadzēja būt pilnīgi drošai, ka solītā paradīze tiešām eksistē. No Meta sejas izteiksmes viņa noprata, ka Mets nojauš viņas vilcināšanās īsto iemeslu. Nākamie vārdi liecināja, ka viņš ļoti labi zina, ko viņa dara, un viņam tas nepatīk.

— Meredit, agri vai vēlu tev nāksies riskēt un uzticēties man. Līdz tam laikam tu krāpsi mani un arī pati sevi. Nav iespējams apvest ap stūri likteni, turoties malā un spēlējot uz niecīgām nākotnes izredžu likmēm. Vai nu tu iesaisties spēlē un riskē ar visu, vai nespēlē nemaz. Taču tas, kurš neriskē, arī nevinnē.

Meredita nodomāja, ka tā ir no vienas puses brīnišķīga, bet no otras puses — briesmīga filozofija, kas daudz vairāk piederas Metam nekā viņai.

— Ko tu teiktu par kompromisa variantu? — Viņa apburoši pasmaidīja, un Mets bija spiests atzīt, ka šis smaids ir neatvairāms. — Es iesaistīšos spēlē... taču kādu laiku turēšos ēnā, līdz būšu pieradusi spēlēt.

Pēc saspringta klusuma brīža viņš pamāja. — Cik ilgi?

— Mazu brītiņu.

— Un ko man darīt pa to laiku, kamēr tu apcerēsi, cik tālu drīksti aiziet? Vai man vajadzētu gaidīt, pielāgoties un prātot, vai tavs tēvs būs vai nebūs spējīgs pārliecināt tevi nedzīvot ar mani un panākt mūsu laulības šķiršanu.

— Man pietiek drosmes pretoties tēvam neatkarīgi no tā, vai viņš iejauksies mūsu darīšanās vai neiejauksies, — viņa paziņoja tik kareivīgā tonī, ka Mets pasmaidīja. — Vairāk mani uztrauc tas, vai tu manis dēļ būsi gatavs panākt viņam pretī, ja viņš to vēlēsies.

Meredita cerēja, ka Mets viņas dēb tam piekritīs, taču nebija pareizi novērtējusi Meta naida dziļumu, jo viņš pakratīja galvu.

— Mums abiem vispirms jānoslēdz seni rēķini, un tie tiks noslēgti tā, kā es to gribēšu.

— Met, viņš ir slims un nespēs pārciest ilgstošu stresu, — viņa brīdināja, un viņu pārņēma ļauna priekšnojauta.

— Centīšos to neaizmirst, — Mets izvairīgi noteica un mainīja sarunas tematu. — Kur mēs katrs šonakt gulēsim?

— Kā tu domā, vai tie žurnālisti, kuri redzēja, ka tu no rīta ienāci šajā mājā, vēl gaida tur uz ielas?

— Varbūt kāds pāris visneatlaidīgāko gaida.

Meredita iekoda lūpā. Viņai negribējās, ka Mets iet projām, taču viņa zināja, ka šeit palikt viņš nevar. — Tad jau tu nevari palikt te pa nakti, vai ne?

— Acīmredzot nevaru, — viņš atbildēja tādā tonī, ka viņa jutās kā pēdīgā zaķpastala.

Mets redzēja, ka Mereditas acis apjukumā satumst, un kļuva pieļāvīgāks.

— Labi, es došos mājup un gulēšu viens. Tas man būs sods par to, ka vakar sakāvos kā pusaugu puika. Jā, starp citu, — viņš jau maigākā balsī piebilda, — gribu, lai tu zinātu, ka, kaut gan es pateicu kaut ko tādu, kas lika tavam piedzērušajam līgavainim mesties man virsū, es nemaz īsti neaptvēru, kas notiek. Vienā mirklī es skatījos uz tevi un nākamajā ieraudzīju dūri, kura bija pacelta pret mani. Es domāju, ka tas ir kāds plencis no bāra, kurš nolēmis uzsākt kautiņu, un mana rīcība bija gluži instinktīva.

Meredita nodrebēja, atcerēdamās, cik spēji un brutāli Mets bija notriecis Pārķeru no kājām... cik mežonīga bija viņa seja tajā mirklī, kad viņš aptvēra, ka viņam kāds uzbrūk. Tad viņa atvairīja šo domu. Mets nebija un nekad arī nebūs tāds smalks pilsētnieks, kādi bija visi viņas paziņas. Viņš bija uzaudzis grūtos apstākļos un mēdza būt nesaudzīgs. Taču pret viņu gan viņš tāds nebija. Meredita maigi pasmaidīja un atglauda Meta tumšos matus no deniņiem.

— Ja tu domā, — Mets, sāji pasmīnēdams, sacīja, — ka vari man, lūk, šādi uzsmaidīt un panākt gandrīz visu, ko vēlies, tad tev ir taisnība. — Tad viņš pēkšņi it kā atģidās un savā ierastajā kategoriskāja tonī turpināja: — Tomēr, kaut arī esmu ar mieru paturēt mūsu attiecības vislielākajā slepenībā, tātad slapstīties, es pastāvu uz to, ka mēs pavadīsim kopā pēc iespējas vairāk laika, un šajā jēdzienā ietilpst arī dažas kopā pavadītas naktis. Es pasūtīšu tev caurlaidi, lai tu varētu iebraukt mūsu mājas garāžā. Ja vajadzēs, es stāvēšu uz ielas un sarunāšos ar tiem nolādētajiem reportieriem, lai novērstu viņu uzmanību katru reizi, kad tu ieradīsies pie manis.

Viņš izskatījās tik neapmierināts ar perspektīvu, ka nāksies izdabāt žurnālistu un publikas ziņkārei, ka Meredita centās pārspīlēt savas pateicības jūtas.

— Tu to tiešām darīsi? Manis dēļ? — viņa iesaucās.

Mets nesmējās, viņš uztvēra jautājumu nopietni un piespieda Mereditu cieši sev klāt.

— Tu nevari iedomāties, — viņš dedzīgi teica, — cik daudz es spēju izdarīt tevis dēļ! — Viņš uzspieda uz viņas lūpām tik alkatīgu skūpstu, ka Mereditai aizrāvās elpa un zuda domāšanas spējas. Pēc tam, kad viņa cieši piekļāvās Metam, viņš ar drūmu humoru sacīja: — Tagad, kad tu par šīs nakts gulēšanu esi gandrīz tikpat nelaimīga kā es, man jātaisās projām, pirms reportieri nav aizgājuši mājās un izbazūnējuši, ka mēs šo nakti pavadīsim kopā.

Meredita pavadīja viņu līdz durvīm, skaizdamās pati uz sevi, jo Metam bija taisnība — pēc šī skūpsta viņa līdz sāpēm alka pavadīt nakti viņa skavās. Mets apsēja kaklasaiti un uzvilka žaketi. Pabeidzis ģērbties, viņš vaicājoši uzlūkoja Mereditu.

— Vai tev kas uz sirds? — viņš ķircinājās.

Mereditai uz sirds bija tas, ka viņai gribējās, lai Mets viņu noskūpsta. Uzvilnīja atmiņas par gultā pavadītajām vētrainas, nevaldāmas kaisles pilnajām stundām. Meredita Benkrofta izaicinoši pasmaidīja, satvēra savu vīru aiz kaklasaites un, vērdamās viņa pelēkajās acīs, lēnām vilka viņu sev tuvāk, tad pacēlās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu tā, ka Metam aizrāvās elpa.

Kad Mets bija aizgājis, Meredita aizvēra durvis un, sapņaini smaidīdama, atspiedās pret tām. Uz lūpām vēl dega pēdējais skūpsts, mati bija izspūruši, jo skūpsta laikā Mets tos bija bužinājis, vaigi kvēloja. Viņa jutās kā sieviete, kura nupat tikusi karsti mīlēta un guvusi no tā milzīgu baudu. Tā tas arī bija.

Viņa joprojām smaidīja, atcerēdamās seksīgos un maigos vārdus, ko Mets viņai bija teicis, un gandrīz vai dzirdēja viņa zemo balsi.

«Es mīlu tevi,» viņš bija čukstējis...

«Es nekad nepieļaušu, ka kāds tev nodara pāri...»

«Tu nevari iedomāties, cik daudz es spēju izdarīt tevis dēļ...»

Četrdesmit jūdžu uz ziemeļaustrumiem no Ilinoisas štata Belevilas pilsētas kāda policijas mašīna, riepām griezīgi nokaucoties, nobremzēja līdzās citām tādām pašām mašīnām, kas jau stāvēja mežmalā uz vientuļa lauku ceļa. To sarkanās un zilās rotējošās signālugunis tumsā radīja baismu noskaņu. Virs priežu galotnēm laidelējās policijas helikopters, ar prožektoru apgaismodams ceļu vīriem un suņiem. Līdzās ceļam policijas inspektors bija noliecies pie pusmūža vīrieša līķa, kas gulēja seklā grāvī. Pacēlis balsi, lai pārkliegtu helikoptera rēkoņu, viņš uzsauca vietējam šerifam:

— Emet, tu velti tērē laiku ar pēdu meklēšanu! Šajā mežā pat dienas laikā tu neko neatrastu. Šis zellis ir izmests no kādas braucošas mašīnas un ievēlies grāvī.

— Tu maldies! — Emets triumfējoši izsaucās. Paspīdi-nājis savu kabatas lukturīti, viņš pieliecās un pacēla kādu priekšmetu.

— Ne velna! Es tev saku, ka kāds ir nositis šo zelli un pēc tam izmetis no braucošas mašīnas.

— Es nerunāju par to, — šerifs sacīja, panākdamies uz priekšu. — Es kaut ko atradu. Tas ir kabatas portfelis.

Inspektors pamāja ar galvu uz līķa pusi. — Viņa?

— Paskatīsimies, — šerifs atteica, ar lukturīti apgaismoja fotogrāfiju automašīnas vadītāja apliecībā, tad noliecās un noņēma segu no upura sejas. — Viņa! — salīdzinājis šo seju ar fotogrāfiju, šerifs pavēstīja. — Viņam ir viens no tiem ārzemnieciskajiem uzvārdiem, kurus nav iespējams izrunāt. Staņislavs... Spizalskis.

— Stanis... — inspektors izdvesa. — Vai tas nav tas viltus advokāts, kurš tika notverts Belevilā?

— Nudien, tev taisnība!

49. nodaļa

Ar portfeli vienā rokā un mēteli uz otras rokas, Mets apstājās pie tās sekretāres galda, kura Mereditas ierašanās dienā bija palīdzējusi viņam sakārtot sanāksmju zāli.

— Labrīt, mister Ferel! — viņa teica.

Gan balss tonis, gan sejas izteiksme pauda īgnu naidīgumu, un Mets pie sevis nolēma pārcelt viņu uz citu stāvu. Iepriekš viņš bija domājis laipni apjautāties, kā viņa pavadījusi brīvās dienas, taču tagad vēsi sacīja:

— Šorīt man uz mājām piezvanīja Elinora Stērna un paziņoja, ka nejūtoties labi. Vai jūs nevarētu viņu aizstāt? — Tā bija pavēle, nevis lūgums, un viņi abi to zināja.

— Jā, protams, — Džoena Simonsa atbildēja, un viņas smaids bija tik dabisks un līksms, ka Metam gandrīz sāka likties, ka būs viņu nepareizi novērtējis.

Džoena nogaidīja, līdz Haskell Electronic jaunais un negribētais prezidents nozuda savā kabinetā, tad piesteidzās pie reģistratores galda. Viņa bija cerējusi sava jaunā priekšnieka prombūtnes laikā paslaistīties, taču izdevība strādāt kopā ar Ferelu viņai pavēra negaidītas un vilinošas iespējas.

— Vel, — viņa čukstēja reģistratorei, — vai tev nav saglabājies tā Tattler reportiera uzvārds un telefona numurs, kurš tev zvanīja, lai iegūtu kādu informāciju par Ferelu?

— Ir, bet kāpēc tev tas vajadzīgs?

— Tāpēc, ka Ferels man nupat paziņoja, ka man šodien būšot jāaizstāj zāģazobs, — Džoena priecīgi sacīja. — Tas nozīmē, ka es tikšu pie viņas rakstāmgalda atslēgām. — Viņa palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka pārējās sekretāres, kuru rakstāmgaldi veidoja apli visapkārt pieņemšanas telpai, ir aizņemtas darbā. Lielākā daļa no viņām neizturējās pret Ferelu naidīgi, jo nestrādāja šeit tik ilgi kā Džoena un viņām bija vieglāk piemēroties kompānijas jaunajam īpašniekam. — Pastāsti vēlreiz, ko tas reportieris gribēja uzzināt!

— Viņš jautāja, kāda esot mūsu attieksme pret Ferelu,

un es atbildēju, ka dažas no mums nevar viņu ciest, — Velerija teica. — Viņš jautāja, vai es kādreiz neesot bijusi pie telefona, kad zvanījusi Meredita Benkrofta, un

vai viņa mēdzot nākt uz šejieni. Viņš īpaši interesējās

par to, vai viņi patiešām esot tik labi draugi, par kādiem izlikušies tajā preses konferencē. Es viņam pateicu, ka es neatbildu uz Ferelam domātiem zvaniem un ka Meredita Benkrofta šeit ir bijusi tikai vienu reizi, lai tiktos

ar Ferelu un viņa advokātiem. Viņš gribēja zināt, vai tajās sarunās neesot piedalījies vēl kāds, un es viņam pateicu, ka tur bija arī zāģazobs, jo man te ārā vajadzēja atbildēt ārī uz viņas telefona zvaniem. Viņš vaicāja, vai viņa tur bijusi klāt, lai stenografētu. Es atbildēju, ka viņa stenografē gandrīz visās Ferela apspriedēs, un tad viņš prasīja, vai es nevarot sadabūt stenogrammas no tās apspriešanās ar Benkroftu. Viņš teica, ka samaksāšot par jebkuru informāciju, ko mēs sagādāšot, tikai nepateica, cik daudz domā maksāt.

— Tas nav svarīgi. Es to izdarīšu arī bez maksas! — Džoena nikni sacīja. — Viņam būs jāatslēdz vecās pūces rakstāmgalds, lai es varētu strādāt. Varbūt viņš atslēgs arī kartotēku skapi. Tās tikšanās reizes stenogrammām jābūt vai nu vienā, vai otrā vietā.

— Ja varu ko palīdzēt, pasauc mani, — Velerija piedāvājās.

Iegājusi Elinoras Stērnas kabinetā, Džoena redzēja, ka Ferels jau atslēdzis savas sekretāres rakstāmgaldu un atstājis to vaļā, lai Džoena varētu strādāt, bet kartotēku skapis bija aizslēgts. Džoena žigli pārmeklēja galdu, taču atvilktnēs atradās tikai kancelejas piederumi un aktu vāki ar nenozīmīgiem dokumentiem, kas attiecās uz kompānijas darbu. Šeit nebija nekā, kas būtu saistīts ar Benkroftu.

— Nolādēts! — viņa nočukstēja, pagriezās un caur stikla durvīm ieskatījās Ferela kabinetā. Viņš stāvēja un pētīja datoru, kas atradās aiz viņa rakstāmgalda. Džoena nosprieda, ka viņš droši vien pārbauda Haskell Electronic rūpnīcu ziņojumus par nedēļas nogalē saražoto produkciju

/

vai arī viņam piederošo akciju sarakstu. Viņa aizvien vairāk ienīda šo vīrieti, kurš pat nepapūlējās atcerēties viņas vārdu... kurš bija padzinis viņu agrākos priekšniekus, pārmainījis peļņas sadales principus un algu struktūru.

No savas vietas Džoena varēja redzēt Ferela rakstāmgaldu. Pie vidējās atvilktnes karājās atslēgu saišķis. Kartotēku skapja atslēgai vajadzēja atrasties vai nu uz šī riņķa, vai kādā no viņa rakstāmgalda atvilktnēm.

— Labrīt! — Filisa teica un iegāja līdzi Mereditai viņas kabinetā. — Kā pavadījāt nedēļas nogali? — viņa apjautājās un nobijusies iekoda lūpā. Meredita saprata, ka sekretāre zina par sestdienas kautiņu, taču tagad viņai tas nelikās svarīgi. Meredita jutās laimīga un dzīvespriecīga, viņa uzsmaidīja Filisai.

— Un kā jūs domājat?

— Varbūt varētu teikt, ka tā jums bija satraucoša? — Filisa smaidot ieminējās.

Meredita atcerējās tuvību ar Metu, visu, ko viņš bija teicis un darījis, un visā viņas ķermeni ielija patīkams siltums.

— Tas ir ļoti piemērots apzīmējums, — viņa atzina, cerēdama, ka balss nenodos viņas sapņaino noskaņu. Ar pūlēm atrāvusies no atmiņām, viņa piespieda sevi domāt par to, kas šodien darāms, līdz vakarā atkal varēs satikt Metu. — Vai šorīt kāds ir zvanījis?

— Tikai viens cilvēks — Nolens Vailders. Viņš lūdza, lai jūs nekavējoties viņam piezvanot.

Meredita sastinga. Nolens Vailders bija Benkroftu kompānijas valdes priekšsēdētājs, un Meredita nešaubījās, ka viņš zvanījis, lai pieprasītu paskaidrojumus sakarā ar sestdienas vakara incidentu. Viņai pēkšņi ienāca prātā, ka tā ir milzīga nekaunība, jo Vaildera paša šķiršanās no sievas bija bijusi ļoti neglīta un skandaloza un tās sakarā viņam bija nācies tiesāties veselus divus gadus. — Sazvaniet viņu! — Meredita lūdza.

Pēc minūtes Filisa paziņoja: — Vailders ir pie telefona.

Saņēmusi dūšu, Meredita pacēla klausuli un mundrā, noteiktā balsī teica: — Labrīt, Nolen! Kas noticis?

— To es gribēju jautāt jums, — viņš atbildēja saltā un ironiskā toni, kādā bija pieradis runāt valdes sēdēs.

— Svētdien man zvanīja vairāki valdes locekļi un pieprasīja paskaidrojumus par to skandālu sestdienas vakarā. Meredit, man gan nevajadzētu jums atgādināt, ka «Benkrofta un kompānijas» panākumu pamats ir tās tēls cilvēku acīs, tās labais vārds.

— Domāju, ka jums tiešām nevajadzētu man to atgādināt,

— Meredita sacīja, cenzdamās runāt tā, lai Vailderam liktos, ka viņa ir uzjautrināta, nevis sadusmota. — Tā ir... — Meredita aprāvās pusvārdā, jo ar pārvērstu seju kabinetā iedrāzās Filisa.

— Pa otro līniju jūs steidzami izsauc Makintairs no Ņūorleānas.

— Pagaidiet pie telefona, Nolen! — Meredita palūdza.

— Man ir ļoti steidzams izsaukums. — Viņa pacēla otrās līnijas telefona klausuli, juzdama, ka visam ķermenim pārskrien satraukuma trīsas. Makintaira balsī jautās sasprindzinājums.

— Meredit, mums atkal draud uzspridzināt veikalu. Pirms dažām minūtēm kāds piezvanījis uz policijas nodaļu un paziņojis, ka bumba sprāgšot pēc sešām stundām. Esmu pavēlējis evakuēt cilvēkus, drīz ieradīsies sapieri. Evakuācija notiek tāpat kā pagājušo reizi. Domāju, ka zvanītājs ir tas pats psihopāts, kurš zvanīja toreiz.

— Droši vien, — Meredita piekrita, cenzdamās runāt mierīgi un saglabāt skaidru galvu. — Tiklīdz varēsiet atgriezties savā kabinetā, sāciet sastādīt to cilvēku sarakstu, kuriem varētu būt kaut mazākais iemesls šādi vērsties pret mums. Lieciet, lai drošības dienesta vadītājs iesniedz visu zādzībā pieķerto personu sarakstu un kredīta daļas vadītājs — visu to personu sarakstu, kurām pēdējo sešu mēnešu laikā atraidīts kredīta pieprasījums. Mūsu drošības dienesta vadītājs Marks Breidens rīt dosies pie jums, lai strādātu kopā ar jūsu cilvēkiem. Tagad atstājiet ēku, varbūt tas tomēr nav psihopāts.

— Labi, — Makintairs negribīgi sacīja.

— Piezvaniet man no tās vietas, kur būsiet apmeties, un pasakiet telefona numuru, lai mēs varētu sazināties.

— Skaidrs! — viņš atsaucās, tad piebilda: — Meredit, tas ir patiešām briesmīgi. Es nesaprotu, kāpēc kādam pēkšņi ievajadzējies terorizēt mūsu veikalu. Zvēru, ka mēs darām visu, lai izdabātu klientiem, kā tas pieņemts «Ben-kroftā un kompānijā», un...

— Edām, — Meredita pavēlošā balsī viņu pārtrauca, — taisieties prom no ēkas!

— Labi.

Meredita atsāka pārtraukto sarunu ar Vailderu.

— Nolen, man patlaban nav laika runāt par valdes sēdi. Ņūorleānā atkal piedraudēts uzspridzināt veikalu.

— Mēs tur zaudēsim vai visu Ziemassvētku laika peļņu, — Vailders nikni pareģoja. — Turiet mani lietas kursā, Meredit, jūs zināt, kā mani sazvanīt.

Meredita piekrītoši kaut ko nomurmināja un tad sāka rīkoties. Paraudzījusies uz sekretāri, kas joprojām noraizējusies stāvēja durvīs, viņa teica:

— Piezvaniet, lai radiotīkla operators noraida trauksmes signālu! Nesavienojiet mani ne ar vienu, ja zvanītājam nav ziņojams kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Ja ir kas svarīgs, tad savienojiet ar apspriežu telpas telefonu.

Kad Filisa bija aizgājusi, Meredita piecēlās un sāka lieliem soļiem staigāt pa kabinetu, pūlēdamās sev iestāstīt, ka tā bijusi tikai viltus trauksme. Vietējā radiotīklā sāka skanēt trauksmes signāls — trīs īsi un trīs gari zvani, kas pavēlēja visiem nodaļu vadītājiem nekavējoties ierasties apspriežu telpā aiz Mereditas kabineta. Pēdējo reizi šāds signāls tika raidīts pirms diviem gadiem, kad veikalā no sirdslēkmes nomira kāds pircējs. Toreiz, tāpat kā šodien, vadītāji tika sapulcināti galvenokārt tādēļ, lai viņi saņemtu informāciju un novērstu histēriskas baumas, kas varētu izplatīties veikala darbinieku vidū, un lai kopīgi izlemtu, kāda informācija sniedzama presei. Tāpat kā visām lielām akciju sabiedrībām, ari «Benkroftam un kompānijai» bija izstrādāts plāns, kā rīkoties neparedzētos gadījumos, tādos kā traumas, ugunsgrēki... un spridzināšanas draudi.

Mereditu pārņēma šausmas, kad viņa iedomājās, ka Ņū-orleānā patiešām varētu sprāgt bumba un ievainot cilvēkus. Doma par bumbu, kas sprāgtu tukšā veikalā, nebija tik šausmīga, kaut gan ari tāda perspektīva nekā laba nesolīja. Tāpat kā citi «Benkrofta un kompānijas» veikali, Ņū-orleānas veikals bija skaists un jauns. Meredita iztēlojās tā krāšņo, ar baltiem pīlāriem rotāto fasādi mirdzam saulē un pēc tam sabrūkam no sprādziena. Viņa nodrebēja un atkal centās sev iestāstīt, ka veikalā nav ievietota īsta bumba, ka tā ir tikai vēl viena viltus trauksme. Viltus trauksme, kuras dēļ kompānija zaudēs ļoti lielu naudu.

Nodaļu vadītāji pulcējās apspriežu telpā, bet Marks Breidens saskaņā ar noteikumiem ieradās tieši viņas kabinetā.

— Kas noticis, Meredit?

Meredita pastāstīja par spridzināšanas draudiem, un Marks pie sevis nolamājās. Viņš bija nikns un apmulsis. Kad Meredita bija izstāstījusi, kādus rīkojumus viņa devusi Makintairam, Marks palocīja galvu.

— Pēc dažām stundām lidošu turp. Tajā veikala mums ir labs drošības dienesta vadītājs. Varbūt mums kopā ar policiju izdosies uztaustīt kaut kādas norādes uz zvanītāja personību.

Pārpildītās apspriežu telpas gaisā vēdīja sasprindzinājums un ziņkāre. Meredita neapsēdās pie apspriežu galda, bet nostājās istabas vidū, lai visi klātesošie varētu viņu redzēt un dzirdēt.

— Ņūorleānā atkal piedraudēts uzspridzināt mūsu veikalu, — viņa paziņoja. — Tūlīt tur ieradīsies sapieri. Tā kā tas notiek jau otro reizi, sagaidāms, ka prese izrādīs par to milzīgu interesi. Neviens... neviens, — viņa uzsvēra, —■ nedrīkst sniegt nekādus paziņojumus. Visus reportierus sūtiet uz sabiedrisko attiecību nodaļu. — Viņa uzlūkoja šīs nodaļas vadītāju un teica: — Ben, pēc šīs apspriedes mēs kopīgi sagatavosim paziņojuma tekstu un... — viņa apravas, jo uz apspriežu galda iezvanījās telefons. — Piedodiet! — viņa atvainojās un pacēla klausuli.

Dalasas universālveikala vadītājs bija panikā.

— Meredit, mums draud uzspridzināt veikalu! Zvanītājs paziņojis policijai, ka bumba sprāgšot pēc sešām stundām. Tūlīt ieradīsies sapieri, un mēs evakuējam veikalu.

Meredita gluži automātiski nodeva viņam tādus pašus rīkojumus, kādus bija devusi Ņūorleānas veikala vadītājam, un nolika klausuli. īsu brīdi viņa nebija spējīga domāt, tad lēnām uzlūkoja klātesošos.

— Arī Dalasā piedraudēts uzspridzināt mūsu veikalu. Patlaban no tā tiek evakuēti cilvēki. Tāpat kā Ņūorleānā, arī Dalasā zvanīts uz policiju un teikts, ka bumba sprāgšot pēc sešām stundām.

Apspriežu telpā atskanēja nikni izsaucieni un lādēšanās. Atkal griezīgi iezvanījās telefons. Mereditai sirds gandrīz apstājās pukstēt, tomēr viņa pacēla klausuli.

— Mis Benkrofta, — tajā atskanēja satraukta policista balss, — runā kapteinis Metisons no Pirmā policijas iecirkņa. Mēs nupat saņēmām anonīmu telefona zvanu. Kāds vīrietis paziņoja, ka jūsu veikalā esot ievietota bumba, kas sprāgšot pēc sešām stundām.

— Pagaidiet! — Meredita pievērsa apstulbušo skatienu Markam Breidenam un pasniedza viņam klausuli. — Mark, tas ir Metisons, — viņa sacīja, saskaņā ar Čikāgas veikala noteikumiem nododot šo lietu viņa ziņā.

Dusmu un sāpju paralizētā Meredita gaidīja, kad Marks beigs runāt ar viņam labi pazīstamo kapteini. Nolicis klausuli, Breidens pievērsās apklusušajiem nodaļu vadītājiem.

— Dāmas un kungi, — viņš sacīja, — nupat piedraudēts uzspridzināt šo veikalu. Mēs rīkosimies tā, kā paredzēts rīkoties ugunsgrēka gadījumā. Jūs visi zināt, kas jādara un kas jāsaka padotajiem. Ķerieties pie darba un gādājiet, lai visi atstāj ēku. Gordon, ja jūs esat gatavs krist panikā, — viņš nicīgi uzrunāja Mereditas neuzticamo viceprezidentu, kurš kaut ko izmisīgi murmināja, — tad dariet to pēc tam, kad būs evakuēti jūsu padotie! — Breidens pārlaida pētošu skatienu pārējiem klātesošajiem. Visi izskatījās saspringti, tomēr mierīgi, un Marks pamāja ar galvu, jau grasīdamies iet projām, lai kopā ar saviem vīriem vadītu evakuācijas norisi. — Kad dosieties projām, neaizmirstiet paņemt līdzi savus peidžerus! — viņš ^iziedams uzsauca.

Pēc desmit minūtēm Meredita bija palikusi viena visā administrācijas stāvā. Piegājusi pie loga, viņa klausījās, kā gaudo sirēnas, un vēroja, kā Mičiganas avēnijā drūzmējas ugunsdzēsēju mašīnas un sapieru pikapi. No sava četrpadsmitā stāva viņa redzēja policļstu ķēdi un pircējus straumēm plūstam ārā no ēkas. Žņaudzošais kamols viņas krūtīs auga augumā, tā ka drīz viņa gandrīz vairs nespēja ievilkt elpu. Kaut gan abu pārējo apdraudēto veikalu vadītājiem viņa bija pavēlējusi atstāt savus kabinetus, pati viņa bija nolēmusi palikt uz vietas un doties projām tikai tad, ja tas būs absolūti nepieciešams. Šis veikals dzīvoja un elpoja viņas labā, tas bija viņas mantojums un viņas nākotne, viņa to nepametīs un neļaus, lai viņu izdzen no šejienes, ja vien sapieri kategoriski neuzstās, ka tas ir ja-dara. Ne uz brīdi viņa nepieļāva domu, ka kādā no viņas veikaliem tiešām varētu atrasties bumba, taču šo draudu dēļ vien kompānija cietīs milzīgus zaudējumus. Tāpat kā citos lielos universālveikalos, arī Benkroftu veikala četrdesmit procentus no gada peļņas deva Ziemassvētku laika ieņēmumi.

— Viss būs labi, — Meredita noteica un aizgriezās no loga. Viņa palūkojās uz datoru ekrāniem, kur patlaban bija redzami Fēniksas un Palmbīčas veikalu tirdzniecības apgrozību raksturojoši skaitļi. Meredita nospieda attiecīgos taustiņus, un uz viena ekrāna parādījās skaitļi, kas rādīja, kāds apgrozījums šajā pašā diena Fēniksas veikalā bijis pagājušajā gadā, bet uz otra — tie paši dati par Palmbīčas veikalu. Salīdzinot šos skaitļus, bija redzams, ka pašlaik abos veikalos apgrozījums ir daudz lielāks nekā pagājušajā gadā, un Meredita mēģināja rast mierinājumu šajā faktā. Viņai ienaca prātā, ka Mets varbūt pa radio būs dzirdējis par notikušo, un viņa piezvanīja viņam. Bija tik dīvaini uzmundrinoši zināt, ka Mets būs noraizējies.

Kad viņa pastāstīja, kas notiek, Mets nebija noraizējies, viņš bija pārbijies.

— Meredit, ej prom no veikala! — viņš pavēlēja.

— Mīļumiņ, es runāju nopietni. Noliec klausuli un žigli posies projām!

— Nē, — Meredita mierīgi atbildēja, pasmaidīdama par viņa pavēlošo toni un satraukumu. Mets mīlēja viņu, un viņai patika klausīties viņa balsī, vienalga, vai viņš sauca viņu par mīļumiņu vai deva pavēles. — Met, tā ir tikai viltus trauksme, tāpat kā pirms pāris nedēļām.

— Ja tu neatstāsi to ēku, — Mets brīdināja, — tad es došos uz turieni un izvilkšu tevi ārā pats ar savām rokām.

— Es nevaru, — viņa stingri sacīja. — Es esmu kā kuģa kapteinis. Es nevaru atstāt veikalu, pirms visi pārējie nav drošībā. — Viņa nogaidīja, kamēr Mets ar daiļrunīgu lāstu izpauda savu attieksmi pret šādu nostāju.

— Nepavēli man darīt to, ko tu pats nedarītu, — viņa smaidot piebilda. — Pēc nepilnas pusstundas visi būs evakuējušies, tad arī es došos projām.

Mets nikni nopūtās, taču vairs neuzstāja, lai viņa pamet veikala ēku, jo zināja, ka tās būtu veltas pūles, bez tam viņš zināja, ka pusstundas laikā nepaspēs aizbraukt un izvilkt viņu ārā.

— Nu labi, — viņš piekrita un pārlaida bažīgu skatienu savam kabinetam. — Tiklīdz būsi no turienes laukā, piezvani man, jo līdz tam laikam man nebūs miera.

— Labi, — viņa apsolīja un ķircinādamās piebilda:

— Tēvs rakstāmgaldā atstājis savu mobilo telefonu. Varbūt pateikt tev tā numuru, lai tu varētu man piezvanīt... ja sasprindzinājums kļūs neizturams?

— Tev taisnība. Pasaki man to numuru!

Meredita atvēra rakstāmgaldu, izņēma telefonu un nodiktēja Metam tā numuru.

Kad viņa nolika klausuli, Mets piecēlās un sāka soļot pa kabinetu. Viņš jutās pārāk satraukts, lai spētu mierīgi sēdēt un neziņā gaidīt. Viņš izbrauca roku caur matiem un, piegājis pie loga, veltīgi pūlējās debesskrāpju jūklī saskatīt viņas veikala jumtu. Zinādams, ka Meredita pēc rakstura ir ļoti piesardzīga, Mets gandrīz nespēja noticēt viņas lēmumam palikt tajā sasodītajā veikalā. To viņš ne-

bija gaidījis. Metam iešāvās prātā, ka tad, ja viņam būtu radio, viņš būtu lietas kursā par to, kas norisinās divpadsmit kvartālus tālāk, kā arī par to, kas notiek pārējos Mereditas veikalos. Viņa kabinetā radioaparāta nebija, bet viņš atcerējās, ka Toma kabinetā tāds ir.

Mets nekavējoties devās turp un garāmejot sekretārei pateica:

— Būšu pie Toma Andersona, telefona numurs tur ir 4114. Ja zvana Meredita Benkrofta, lūdzu, savienojiet mani ar viņu! Skaidrs? Tas ir ļoti svarīgi, — viņš brīdināja, karsti vēlēdamies, kaut šeit būtu Elinora Stērna.

— Pilnīgi skaidrs, ser! — Džoena atbildēja. Mets nesaklausīja, cik naidīgi skan viņas balss, jo bija pārāk noraizējies par Mereditu, lai pievērstu uzmanību sekretārei un atcerētos, ka jāizņem rakstāmgalda atslēgas.

Džoena nogaidīja, kamēr aiz Meta aizvērās lifta durvis, tad pagriezās un paskatījās uz viņa rakstāmgaldu. Pie vidējās atvilktnes joprojām karājās zelta riņķis ar atslēgām. Trešā no Džoenas izmēģinātajām atslēgām derēja kartotēku skapim. Mereditas Benkroftas dosjē, uz kura bija akurāti uzrakstīts viņas vārds, atradās savā vietā nodalījumā B. Džoenai aiz satraukuma nosvīda plaukstas. Viņa paņēma dosjē un atvēra to. Tajā bija dažas vēl neatšifrētas stenogrammas, taču viņai nebija laika tās atšifrēt, un Mereditas Benkroftas parakstīts līgums, kas aizņēma divas mašīnraksta lappuses. Džoena lasīja līgumu, un viņas acis kļuva apaļas kā pogas, bet lūpas savilkās ļaunīgā smīnā. Vīrietis, kuru žurnāls Cosmopolitan bija ierindojis Amerikas desmit iekārojamāko vecpuišu skaitā, vīrietis, kurš sagājās ar kinozvaigznēm un pasaulslavenām modelēm un kuru sievietes gluži vai dievināja... šis vīrietis apņēmās maksāt paša sievai piecus miljonus dolāru tikai par to, lai vienpadsmit nedēļu laikā tiktos ar viņu četrus vakarus nedēļā, kā arī pārdot viņai kādu zemi Hjūstonā, pēc kuras viņa laikam tīkoja...

— Man nepieciešams radio, — iegājis Andersona kabinetā, Mets bez jebkāda ievada paziņoja. Viņš ieraudzīja

aparātu uz palodzes un to ieslēdza. — Visiem Benkroftu veikaliem draud spridzināšana. Jau trīs veikali tiek evakuēti, — viņš piebilda. Pēc satraucošās tikšanās ar Mereditu un viņas advokātu pagājušajā otrdienā Mets bija kopā ar Tomu ēdis vakariņas un viņam visu pastāstījis. Tagad viņš kā prātu zaudējis uzlūkoja draugu un piebilda: — Mere-dita atsakās atstāt to nolādēto veikalu!

Toms satrūkās. — Ak Kungs! Kāpēc?

Meredita sazvanīja Metu Toma kabinetā, lai pavēstītu, ka viņa atstājusi veikala ēku. Mets vēl runāja ar viņu, kad radiodiktors paziņoja, ka «Benkrofta un kompānijas» Ņūorleānas veikalā tikko atrasta bumba un sapieri patlaban cenšoties to padarīt nekaitīgu. Metam nācās to pateikt Mereditai. Nākamās stundas laikā arī Dalasas veikalā tika atrasta bumba, bet trešo spridzekli sapieri uzgāja Čikāgas veikala rotaļlietu nodaļā.

50. nodaļa

9

Uzlicis roku uz metāla vārtiņiem, Filips raudzījās uz nelielo, gleznaino villu, kurā gandrīz trīsdesmit gadu dzīvoja Kerolaina Edvardsa Benkrofta. Villa atradās klinšainā kalnā. Tālu lejā saulē mirguļoja osta, kura rīta agrumā bija noenkurojies viņa kuģis. Rūpīgi koptajās dobēs un podos ziedēja daudzkrāsainas puķes, gozēdamās vēlās pēcpusdienas saules staros. Šo māju apņēma skaistuma un miera aura, un Filipam šķita gluži neticami, ka viņa vieglprātīgā bijusī sieva un kādreizējā filmu zvaigzne laimīgi dzīvo šādā diezgan vientulīgā vietā.

Viņš zināja, ka villu viņai uzdāvinājis Dominiks Artu-ro — itālietis, ar kuru viņa bija sagājušies pirms kāzām ar Filipu, un nosprieda, ka Kerolaina būs iztērējusi pēdējo centu, ko saņēmusi pēc šķiršanās, jo citādi šeit vis nedzīvotu. Viņai piederēja liela «Benkrofta un kompānijas» akciju pakete, un viņa saņēma dividendes, taču viņai bija oficiāli aizliegts šīs akcijas pārdot vai arī nodot kādas citas personas valdījumā. Kā akcionārei viņai bija vienīgi balsstiesības, un viņa vienmēr balsoja saskaņā ar valdes ieteikumiem. To Filips zināja, jo gadiem ilgi bija sekojis tam līdzi. Stāvēdams un raudzīdamies uz māju, Filips nosprieda, ka Kerolaina dzīvo tikai no dividendēm, jo vienīgi nabadzība varēja piespiest šo uz viesībām kāro dāmu samierināties ar šādu dzīvesveidu.

Filips atrāva roku no melnajiem metāla vārtiņiem. Līdz tam brīdim, kad tā muļķa sieviete pie kapteiņa galda apvaicājās, vai Filips nedomājot apciemot savu bijušo sievu, viņam ne prātā nebija nācis to darīt. Taču šī ideja, ar nejaušās galdabiedres palīdzību iesēdusies galvā, vairs nebija no turienes izdabūjama. Tagad viņš jau bija vecāks vīrs un nezināja, cik ilgi vēl atlicis dzīvot. Pēkšņi viņam bija radusies vēlēšanās salīgt mieru ar sievieti, ko viņš kādreiz bija mīlējis. Kerolaina bija pārkāpusi laulību, un viņš bija atriebies, atņemdams viņai meitu un piespiezdams viņu apsolīt nekad netuvoties ne Mereditai, ne viņam pašam. Toreiz tā bija likusies taisnīga rīcība. Tagad, kad viņš jebkurā brīdī varēja nomirt, šāds sods likās nedaudz... par bargu.

Redzēdams, kā Kerolaina tagad dzīvo, Filips nolēma neiet pagalmā un neklauvēt pie durvīm. Šāda lēmuma iemesls, lai cik dīvaini tas liktos, bija žēlums. Viņš zināja, cik Kerolaina ir godkārīga, un zināja, ka tas būs briesmīgs trieciens viņas patmīlībai, ja viņš ieraudzīs viņu dzīvojam šādos apstākļos. Kad Filips pēdējo trīsdesmit gadu laikā domāja par Kerolainu, tad iztēlojās, ka viņa dzīvo augstā stilā, ir tikpat skaista kā vienmēr un griežas tajā pašā sabiedriskās dzīves virpulī, kurā bija griezusies pirms viņu kāzām. Tā sieviete, kas dzīvoja šeit, noteikti bija kļuvusi par vecīgu vientuļnieci, kurai nebija nekā cita, ko darīt, kā tikai vērot kuģus pienākam ostā vai iepirkties mazajā ciematiņā, kas atradās tepat blakus.

It kā skumdams par sen aizmirstajiem sapņiem un izpostītajām dzīvēm, Filips saguma un pagriezās, lai pa taciņu, kas pa kalna nogāzi veda uz ostu, dotos lejup.

— Tu esi nācis pārāk tālu ceļu, Filip, lai tūlīt grieztos atpakaļ, — teica neaizmirstamā balss.

Filips pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Kerolaina ar puķu grozu uz rokas stāv zem kāda koka pa kreisi no viņa.

Kerolaina sāka nākt uz Filipa pusi, viņas gaita bija gracioza, gaišie mati paslēpti zem laucinieciska lakatiņa, kas viņai ļoti piestāvēja. Viņa nebija krāsojusies — to viņš redzēja, kad viņa pienāca tuvāk, — un izskatījās daudz vecāka, taču, kā par brīnumu, arī pievilcīgāka. No viņas sejas bija nozudusi trauksmainā izteiksme, tagad tā pauda rāmu mieru. Dīvainā kārtā viņa tagad līdzinājās Mereditai vairāk nekā tad, kad pati bija meitas vecumā. Viņas kājas joprojām bija apburošas.

Filips raudzījās bijušajā sievā un juta, ka viņa sirgstošā sirds pukst ātrāk nekā parasti. Viņš nesaprata, ko lai saka Kerolainai, un jutās kā muļķis. Sadusmojies pats uz sevi, viņš pateica pirmo, kas trāpījās uz mēles:

— Tu izskaties vecāka.

Kerolaina glāsmaini pasmaidīja un bez jebkāda naida sacīja: — Cik jauki, ka tu to esi pamanījis.

— Es te atkļuvu gluži nejauši... — Filips pamāja uz ostas pusi, tad aptvēra, cik bezjēdzīgi skan šie vārdi, un drūmi uzlūkoja Kerolainu, jo viņam likās, ka tā smejas par viņa samulsumu.

Viņa satvēra vārtiņu rokturi, taču nevēra tos vaļā.

— Kāpēc tu esi pametis veikalu?

— Esmu atvaļinājumā. Sirds streiko.

— Es zinu, ka tu slimoji. Joprojām lasu Čikāgas avīzes.

— Vai drīkstu ieiet? — Filips nepadomājis iejautājās, tad atcerējās, ka agrāk ap Kerolainu allaž grozījās vīrieši, un neslēpti ironiski vaicāja: — Varbūt tu gaidi ciemiņus?

— Ir labi apzināties, ka šajā pasaulē, kurā viss un visi mainās, — viņa vēsi atbildēja, — tu un vienīgi tu esi palicis tāds pats kā bijis — tikpat greizsirdīgs un aizdomu pilns kā vienmēr. — Viņa atvēra vārtiņus, un Filips sekoja viņai pa celiņu, jau nožēlodams, ka šeit ieradies.

Villa bija akmens flīžu grīdas, vietām tās sedza spilgti paklāji. Visur bija izvietotas milzīgas vāzes ar ziediem no viņas dārza. Viņi iegāja nelielā telpā, kas reizē bija gan dzīvojamā istaba, gan viesistaba, un Kerolaina pamāja uz krēslu, aicinot viņu apsēsties.

— Vai tu nevēlies ko iedzert? — viņa vaicāja. Filips piekrītoši pamāja, taču neapsēdās, bet piegāja pie lielā loga un sāka raudzīties uz ostu. Kad viņa piedāvāja glāzi vīna, viņš bija spiests pagriezties.

— Vai tev klājas... labi? — viņš neveikli vaicāja.

— Paldies, ļoti labi.

— Brīnos, ka Arturo neuzdāvināja tev neko labāku par šo māju, tā taču daudz neatšķiras no kotedžas. — Kerolaina neatbildēja, un tas pamudināja Filipu pieminēt viņas pēdējo mīļāko, kura dēļ viņi bija izšķīrušies. — Vai tu zini, Kerolain, ka Spīrsons tā arī neko nav sasniedzis? Viņš joprojām pelna iztiku, trenēdams zirgus un pasniegdams jāšanas stundas.

Kerolaina diez kāpēc pasmaidīja, ielēja sev glāzi vīna un klusēdama iedzēra mazu malciņu. Viņas lielās zilās acis pāri glāzes malai vēroja Filipu. Juzdamies kā neaptēsts lempis, Filips, acis nepamirkšķinādams, uztvēra viņas skatienu.

— Tu taču vēl nebūsi pateicis visu, kas tev sakrājies uz sirds? — pēc prāva brīža viņa klusi sacīja. — Tu bez šaubām vēlies mest man sejā vēl desmitiem citu iedomātu laulības pārkāpumu, kuri tevi acīmredzot moka vēl pēc trīsdesmit gadiem?

Filips atmeta galvu un dziļi nopūtās. — Piedod! — viņš no visas sirds atvainojās. — Pats nezinu, kas man uznāca. Man nav nekādas daļas par to, ko tu dari.

Viņa atkal pasmaidīja to rāmo, mierīgo smaidu, kas viņu tā mulsināja.

— Tu tā rīkojies tāpēc, ka vēl līdz šim brīdim nezini patiesību.

— Kādu patiesību? — viņš sarkastiski vaicāja.

— Filip, mūsu laulība neizjuka ne Denisa Spīrsona, ne Dominika dēļ. Tu pats to sagrāvi. — Filipa acīs iedzirk-stījās dusmīga liesmiņa, bet Kerolaina papurināja galvu un rāmi turpināja: — Tu tur nekā nevarēji izdarīt. Tu līdzinies mazam, ietramdītam zēnam, kurš nemitīgi baidās, ka kāds cits viņam kaut ko atņems, un nespēj panest šīs bailes un nedrošības sajūtu. Lai nebūtu jāsēž un bezpalīdzīgi jāgaida, ka tā varētu notikt, tu ņem lietu savās rokas un panāc, ka tā tiešām notiek, lai pēc tam varētu varonīgi ciest zaudējuma sāpes. Tu sāc ar to, ka uzliec dažādus ierobežojumus tiem cilvēkiem, kurus mīli. Šos ierobežojumus nav iespējams paciest. Kad beidzot kāds no tiem tiek pārkāpts, tu jūties piekrāpts un esi nikns. Tu sāc atriebties tam cilvēkam, kuru pats esi piespiedis nodarīt tev pāri. Tā kā tu neesi zēns, bet vīrietis, kura rokās ir nauda un vara, tava atriebība iedomātajam nodevējam ir briesmīga. Tavs tēvs gluži tāpat izrīkojās ar tevi.

— Kur tu sagrābstīji šīs psiholoģiskās blēņas? Varbūt tev ir bijis romāns ar kādu pārgudru večuku? — Filips nicīgi noprasīja.

— Es tās atradu daudzās grāmatās, kuras izlasīju, pūlēdamās tevi izprast, — viņa mierīgi atbildēja.

— Un tu gribi man iestāstīt, ka tā izira mūsu laulība? Ka tu biji bez vainas bet es — nejēdzīgi greizsirdīgs un pārlieku aizbildniecisks? — Filips jautāja un izdzēra savu glāzi.

— Ja tu jūties pietiekami labi, lai spētu panest patiesību, es ar prieku tev to pastāstīšu.

Filips cieši paraudzījās Kerolainā. Viņas nesatricināmais miers un maigais smaids viņu pārsteidza. Divdesmit gadu vecumā viņa bija izskatījusies bezgala skaista, piecdesmit gadu vecumā viņai bija grumbas ap acīm un pierē, taču tagad tā bija domājoša cilvēka seja un, lai cik neticami tas būtu, šķita daudz pievilcīgāka un gluži neatvairāma.

— Nu tad stāsti to patiesību, — Filips strupi sacīja.

— Labi, — viņa teica un pienāca tuvāk. — Paskatīsimies, vai tu esi pietiekami vecs un pietiekami prātīgs, lai tai noticētu. Man ir tāda nojauta, ka tu noticēsi.

Filips gan bija pilnīgi pārliecināts par pretējo. — Kāpēc tad tā?

— Tāpēc, ka tu saproti — es ar šo stāstu neko ne iegūšu, ne zaudēšu, vai ne? — Viņa atspiedās ar plecu pret logu un apklusa, līdz Filips negribīgi piekrita:

— Jā, laikam gan.

— Nu tad klausies, — viņa mierīgi sacīja. — Kad mēs iepazināmies, tu mani gluži vai apbūri. Tu nebiji Holivudas tauriņš, tu nelīdzinājies nevienam no tiem vīriešiem, kurus es līdz tam biju pazinusi. Tev bija labas manieres, dižciltība un savs stils. Filip, es tevī iemīlējos jau otrajā tikšanās reizē. — Filipa sejā atplaiksnīja izbrīns, to nomainīja neticība, taču Kerolaina apņēmīgi turpināja: — Es biju tā iemīlējusies un jutos tik nedroša un tev nepiemērota, ka tavā tuvumā gandrīz neuzdrošinājos elpot, tik ļoti es baidījos izdarīt kaut ko nepiedienīgu. Es neuzdrīkstējos atklāt tev patiesību par savu ģimeni un vīriešiem, ar kuriem biju gulējusi, tāpēc izstāstīju kinostudijas reklāmas biroja sacerēto pasaciņu par manu pagātni. Es tev teicu, ka esmu uzaugusi bāreņu patversmē un vienīgais mīlestības romāniņš man bijis pusaudzes vecumā.

Filips klusēja. Kerolaina saraustīti ievilka elpu un runāja tālāk.

— Patiesībā mana māte bija ielasmeita, un viņai nebija ne jausmas, kas varētu būt bijis mans tēvs. Sešpadsmit gadu vecumā es no viņas aizbēgu. Autobusā aizbraucu uz Losandželosu un tur strādāju lētā ēdnīcā, līdz mani atklāja tas tips, kas strādāja par kādas kinokompānijas menedžeri. Tajā pašā naktī viņš mani noklausījās uz sava šefa kabineta tahtas. Pēc divām nedēļām es iepazinos ar viņa šefu, un viņš mani noklausījās gluži tādā pašā veidā. Es nemācēju tēlot, bet biju fotogēniska, un šefs sadabūja man vietu kādā modeļu aģentūrā. Mani fotografēja reklāmām, un es sāku pelnīt naudu. Iestājos aktieru studijā un galu galā saņēmu nelielas lomiņas, protams, pēc tam, kad biju izgājusi noklausīšanos kāda gultā. Vēlāk man sāka piedāvāt lielākas lomas, un tad es satiku tevi.

Kerolaina gaidīja, ko Filips atbildēs, taču viņš tikai paraustīja plecus un vēsi sacīja:

— Es to visu zinu, Kerolain. Gandrīz gadu pirms laulības šķiršanas pieprasījuma iesniegšanas es liku noskaidrot tavu pagātni. Tu man nepateici neko, ko es pats nebūtu uzzinājis vai secinājis.

— Nu, beķ tagad tu uzzināsi ko jaunu. Tajā laikā, kad es iepazinos ar tevi, man jau bija savs lepnums un pašapziņa un es vairs negulēju ar vīriešiem aiz izmisuma vai arī tāpēc, ka būtu pārāk vāja, lai pateiktu «nē».

— Tu to darīji tāpēc, ka tev tas patika! — viņš izgrūda. — Un ne tikai ar vienu, bet ar simtiem!

— Gluži simti jau nu nebija, taču viņu tiešām bija daudz, — Kerolaina teica un skumji pasmaidīja. — Tas bija... gandrīz kā tas, ko tu dari. Tā bija mana biznesa sastāvdaļa, tāpat kā tu biznesa interesēs sarokojies ar daudziem cilvēkiem. — Viņa dzirdēja Filipu nicīgi no-spurkšķamies, taču ignorēja to. — Un tad es satiku tevi un iemīlējos tevī, un pirmo reizi mūžā izjutu kaunu, kaunu par to, kas esmu bijusi un ko esmu darījusi. Tāpēc es mēģināju pārveidot savu pagātni, lai tā atbilstu tavām prasībām. Tas, protams, bija bezcerīgi.

— Bezcerīgi gan, — viņš strupi piekrita.

Kerolaina palūkojās viņam acīs, viņas skatiens bija

maigs un balss skanēja patiesi.

— Tev taisnība. Taču es varēju mainīt nākotni, un es to izdarīju. Filip, kopš mūsu iepazīšanās dienas neviens vīrietis, izņemot tevi, netika man pieskāries.

— Es tev neticu! — Filips atcirta.

Kerolaina tikai pasmaidīja vēl sirsnīgāk un pašūpoja galvu.

— Tev būs jātic, jo mēs jau esam vienojušies, ka man nav nekāda iemesla melot. Kāds gan man būtu labums no tādas pazemošanās? Tā ir skumja patiesība: es patiešām domāju, ka spēšu ar tīru tagadni izdzēst pagātni. Meredita ir tava meita, Filip. Es zinu, tu domāji, ka viņa ir vai nu Dominika, vai Denisa Spīrsona meita, taču Deniss nedarīja neko citu, kā tikai pasniedza man jāšanas stundas. Es gribēju piemēroties tavām aprindām. Visas sievietes prata jāt, tāpēc es slepus lavījos pie Spīrsona, lai viņš arī man to iemāca.

— Tu arī toreiz stāstīji šos melus.

— Nē, mīļais, — viņa iebilda, — tā bija patiesība. Es negribu izlikties, ka man nebūtu bijis romāns ar Dominiku Arturo, taču tas bija pirms mūsu iepazīšanās. Viņš man uzdāvināja šo māju kā kompensāciju par to muļķīgo stāvokli, kādā viņš dzērumā mani nostādīja tavā priekšā.

— Tas nebija nekāds muļķīgs stāvoklis, — Filips nošņācās. — Kad es dienu agrāk, nekā bija paredzēts, atgriezos no biznesa brauciena, viņš gulēja mūsu gultā.

— Bet es tajā negulēju kopā ar viņu! — Kerolaina atcirta. — Un viņš bija piedzēries līdz nāvei.

— Nē, tu negulēji tur kopā ar viņu, — Filips ironiski piekrita. — Tu biji aizšmaukusi pie Spīrsona, atstādama ar viesiem pilnu māju, un visi šie viesi tenkoja par tavas prombūtnes iemesliem.

Filipam par pārsteigumu, viņa iesmējās savadu, skumju smiekliņu.

— Vai nav dīvaini, ka neviens nekad nepieķēra mani melojam par manu pagātni? Visa pasaule ticēja tai pasaciņai par bāreni, un neviens netenkoja par maniem piedzīvojumiem pirms laulībām. — Viņa papurināja galvu, un biezie, pagarie mati ievizējās saulē. — Mani nenosodīja par to, ko es tiešām biju darījusi, bet tad, kad es biju pilnīgi bez vainas, tu tikai uz aizdomu pamata spriedi par mani bargu tiesu. Kā tu domā, vai tas bija taisnīgi?

Filips klusēja kā mēli norijis. Viņš tā īsti nespēja ne ticēt, ne neticēt dzirdētajam. Par labu Kerolainas nevainīgumam runāja ne tik daudz fakti, ko viņa bija atklājusi, bet gan viņas attieksme pret to visu — skumjā padevība savam liktenim, atklātība un godīgums viņas acīs. Filipa sirds salēcās, kad viņš izdzirdēja nākamo jautājumu.

— Filip, vai tu zini, kāpēc es apprecējos ar tevi?

— Droši vien tāpēc, ka varēju tev piedāvāt finansiālu nodrošinātību un augstu sabiedrisko stāvokli.

Viņa iespurdzās un pakratīja galvu. — Tu pārāk zemu sevi vērtē. Es jau teicu, ka mani apbūra tavs izskatīgums un labā audzināšana un ka biju tevi iemīlējusies, taču es nebūtu ar tevi precējusies, ja tam nebūtu bijis vēl viens iemesls.

— Kāds? — Filips pats sev par spīti jautāja.

— Es ticēju, es tik tiešām ticēju, — viņa grūtsirdīgi atzinās, — ka arī es varu tev kaut ko dot — kaut ko tādu, kā tev nebija. Vai tu zini, par ko es runāju?

— Nevaru pat iedomāties.

— Es ticēju, ka spēšu tevi iemācīt smieties un priecāties par dzīvi.

Iestājās ilgs klusums, tad viņa caur biezajām skropstām uzlūkoja Filipu un dīvaini aizžņaugtā balsī vaicāja:

— Dārgais, vai tu kādreiz iemācīsies smieties?

— Nesauc mani par dārgo! — Filips gandrīz kliedza, taču viņa krūtīs iesmeldzās jūtas, kuras viņš centās aizgai-nīt... par kurām desmitiem gadu nebija domājis, un viņš nometa tukšo glāzi uz galda. — Man tagad jāiet.

Viņa piekrītoši pamāja. — Nožēla ir smaga nasta. Jo drīzāk tu aiziesi, jo drīzāk spēsi pārliecināt sevi, ka pirms trīsdesmit gadiem esi rīkojies pareizi. Kas zina, kas varētu notikt, ja tu paliktu šeit.

— Nekas nevarētu notikt, — viņš atteica, iedomādamies varbūtību, ka viņi pārgulētu viens ar otru, un tas, ka šāda doma vispār ienākusi prātā, Filipu nobiedēja.

— Ardievu! — viņa klusi sacīja. — Gribētos lūgt, lai tu pasveicini Mereditu, bet tu jau to nedarīsi, vai ne?

— Nē.

— Viņai jau arī nemaz nav vajadzīgi mani sveicieni, — Kerolaina teica, apburoši pasmaidīdama. — Cik esmu par viņu lasījusi, viņa ir ievērojama un brīnišķīga sieviete. Un vai nu tev tas patīk, vai nepatīk, viņā ir arī daļiņa no manis. Viņa prot smieties.

Filips izbrīnīts paskatījās uz viņu. — Ko nozīmē «cik esmu par viņu lasījusi»? Par ko tu runā?

Kerolaina norādīja uz Čikāgas avīžu žūksni un iesmējās.

— Runāju par to, kā viņa izturas pret faktu, ka ir precējusies ar Metjū Ferelu un saderināta ar Pārķeru Reinoldsu...

— Velns parāvis, kā tu to zini?! — Filips nobālis iebrēcās.

— Par to raksta visas avīzes, — Kerolaina sacīja.

Filips metās pie avīzēm un sāka tās šķirstīt. Šķita, ka

viņa augums trīc aiz niknuma, kad viņš pagrāba avīzi, kurā bija rakstīts par Staņislava Spizalska arestu, un pirmajā lappusē ieraudzīja Mereditas, Meta un Pārķēra attēlus. Viņš nosvieda šo avīzi un paķēra nākamo, kurā bija atreferēta preses konference un redzams, kā Ferels uzsmaida Mereditai. Kādā citā avīzē bija raksts par sprādziena draudiem Ņūorleānas veikalā. Avīze izkrita Filipam no rokas.

— Pirms vienpadsmit gadiem viņš mani brīdināja, — viņš aizžņaugtā balsī nomurmināja, vērsdamies vairāk pats pie sevis nekā pie Kerolainas. — Viņš mani brīdināja, un tagad viņš rīkojas! — Naidā degošām acīm Filips uzlūkoja Kerolainu. — Kur ir tuvākais telefons?

51. nodaļa

K ad Meredita ar pusstundas nokavēšanos pulksten septiņos vakarā ieradās Meta dzīvoklī, viņš nervozi soļoja uz priekšu un atpakaļ pa vestibilu. Atrāvis durvis, viņš strauji apskāva Mereditu un nikni iesaucās:

— Sasodīts, ja tu nevari paspēt laikā un visapkārt mētājas bumbas, tad vismaz piezvani un pasaki, ka ar tevi nekas nav noticis! — Viņš atvirzīja Mereditu, it kā grasīdamies viņu sapurināt, un tūlīt pat nožēloja savu nesavaldību. Meredita izskatījās pārgurusi.

— Piedod! — viņa teica. — Es nedomāju, ka tu tā uztrauksies.

— Attiecībā uz tevi mana iztēle acīmredzot darbojas pārāk aktīvi, — Mets atzinās un, lai izdzēstu nelāgo noskaņu, uzsmaidīja Mereditai. Viņš aizveda viņu uz atpūtas istabu, jo tā bija pati omulīgākā vieta visā dzīvoklī un arī skats, kas pavērās pa stūra logiem, bija visskaistākais.

— Gandrīz pusi dienas pavadīju policijas iecirknī, — Meredita paskaidroja un apsēdās uz ādas dīvāna. — Nodevu viņiem visu informāciju, kas varētu palīdzēt atrast cilvēku, kurš ievietojis veikalā bumbu. Kad atgriezos mājās, lai pārģērbtos, piezvanīja Pārķers, un mēs norunājām gandrīz stundu.

Atcerēdamās šo sarunu, Meredita iegrima domās. Neviens no viņiem nepieminēja faktu, ka Pārķers nakti pavadījis Lizas dzīvoklī. Viņš nebija melis, un šī apzinātā atturēšanās no paskaidrojumiem bija jāsaprot kā atzīšanās, ka viņu attiecības tajā naktī nav bijušas platoniskas. Domājot par šo sakaru, Meredita dīvainā kārtā jutās gluži vai apmierināta, jo mīlēja viņus abus.

Sarunas beigās Pārķers novēlēja viņai laimi, taču izklausījās tā, it kā viņš šaubītos un bažītos, vai Meredita kopā ar Metu būs laimīga. Viņš Metu gandrīz nepieminēja, tikai izteica nožēlu, ka uzsācis kautiņu, un piebilda: — Vēl vairāk es nožēloju vienīgi to, ka viņam netrāpīju.

Pārējā sarunas daļa bija par biznesa jautājumiem, un tā nebija nedz iepriecinoša, nedz patīkama.

Atvairījusi atmiņas, Meredita sacīja: — Piedod, esmu izklaidīga. Šī diena ir bijusi visādu notikumu pārpilna.

— Vai gribi aprunāties?

Meredita pacēla acis, no jauna izjuzdama pārsteigumu par varas apziņu un kompetenci, kas skanēja viņa balsī. Mets bija tērpies vienkāršās tumšās biksēs un baltā kreklā ar vaļēju apkakli un uzrotītām piedurknēm, un no viņa izstaroja nelokāms spēks un vara, to pauda katrs viņa kā granītā cirstās sejas vaibsts.

Pie sevis pasmaidījusi, Meredita domāja, ka gultā viņa spēj panākt, lai šis pašapzinīgais un varenais vīrs kaislē vaidētu. Šī doma bija patīkama. Viņa mīlēja viņu.

— Vai nebūtu labāk, ja tu nedomātu par aizvadīto dienu? — Mets jautāja, un Meredita atguvās.

— Piedod, ka es tevi apgrūtinu, — viņa atvainojās, taču ilgojās pēc viņa padoma un iedrošinājuma.

Metam notrīcēja lūpas un acīs pavīdēja neapšaubāmi jutekliska izteiksme. — Līdz pat rīta ausmai ilgojos, lai tu mani apgrūtinātu. — Viņš pamanīja, ka Mereditas acīs atmirdz atmiņas, un pasmaidīja, taču nevēlējās tālāk novērst viņas uzmanību un nopietni ierosināja: — Pastāsti, kas šodien noticis.

Meredita piespieda sevi atrauties no jutekliskajām fantāzijām. — Patiesībā, to viegli pateikt dažos vārdos. Pēdējais, bet tikpat nozīmīgais notikums ir tas, ka pēcpusdienā mūsu akciju kurss kritās par trim punktiem.

— Kad beigsies spridzināšanas draudi, tas atkal pieaugs, — Mets apgalvoja.

Meredita pamaja un turpināja: — No rīta zvanīja valdes priekšsēdētājs. Viņi pieprasa paskaidrojumus par sestdienas vakara kautiņu. Es vēl nebiju beigusi ar viņu runāt, kad pienāca pirmais zvans par bumbu Ņūorleānas veikalā, un saruna palika karājamies gaisā.

— Tagad viņi kādu laiku nodarbosies ar spridzināšanas lietām un liks tevi mierā.

Meredita mēģināja pajokot: — Laikam gan taisnība, ka katram mākonim ir sudraba maliņa. — Viņa novērsās no Meta pētošā skatiena un sāka raudzīties pa logu.

— Par ko vēl tu esi norūpējusies?

Uzstājīgais balss tonis liecināja, ka Mets apzinās, ka Mereditai ir vēl kādas bažas, un nolēmis izdibināt to cēloni. Juzdamās mokoši neērti, viņa uzlūkoja Metu un vaicāja:

— Vai tu nedotu man nedaudz vairāk laika, lai es varētu nokārtot finansiālos jautājumus, kas saistīti ar Hjūs-tonas zemesgabala pirkšanu? Tā kā Pārķēra bankai nav naudas, viņš bija sarunājis mums citu kreditoru, taču šodien, padzirdējis par spridzināšanas draudiem, kreditors piezvanījis Pārķeram un atteicies no darījuma, paziņodams, ka vēloties nogaidīt pāris mēnešu, lai redzētu, kas notiks ar «Benkroftu un kompāniju».

— Cik jauki no Reinoldsa puses paziņot to tev tieši šodien, — Mets zobojās.

— Viņš piezvanīja, lai pārliecinātos, vai ar mani viss ir kārtībā, un atvainotos par sestdienas vakara notikumiem. Rīt mums bija paredzēta tikšanās ar jauno kreditoru, lai apspriestu kredīta noteikumus, tāpēc arī Pārķers bija spiests man paziņot, ka jaunais kreditors atsaucis tikšanos... — No Mereditas somas, ko viņa bija nolikusi pie dīvāna, atskanēja peidžera pīpināšana. Meredita paņēma peidžeri, palūkojās uz tā ekrāniņu, apspiesti ievaidējās, atkrita pret dīvāna atzveltni un aizvēra acis. — Tieši tā man vēl tikai trūka.

— Kas noticis?

— Tas ir tēvs, — viņa nopūtās un negribīgi paraudzījās uz Metu. Viņa acīs bija auksta izteiksme un zobi cieši sakosti. — Tēvs grib, lai es viņam piezvanu. Itālijā patlaban ir pulksten divi vai trīs naktī. Vai nu viņš nakts vidū iedomājies apsveicināties ar mani, vai arī beidzot ir ieraudzījis kādu avīzi. Vai varu piezvanīt pa tavu telefonu?

Viņas tēvs atradās Romas lidostā un gaidīja reisu uz Čikāgu. Kad tālruņa klausulē atskanēja viņa balss, Mets dusmīgi saviebās un Meredita sarāvās.

— Ko tu, velns un elle, esi izdarījusi! — viņš bļāva tajā pašā brīdī, kad telefoniste viņus savienoja.

' — Lūdzu, nomierinies, — Meredita sacīja, taču viņš pat netaisījās nomierināties.

— Vai tu esi prātā jukusi? — viņš dārdināja. — Es tevi atstāju vienu tikai uz pāris nedēļām, un visās avīzēs tava seja rēgojas līdzās tā nelieša ģīmim, un mūs draud uzspridzināt...

Pagaidām atlikusi pie malas jautājumu par Metu, Meredita mēģināja nomierināt tēvu sakarā ar šīsdienas spridzināšanas draudiem, jo domāja, ka tēvs zina par tiem.

— Neuztraucies tik briesmīgi par tām bumbām, — viņa lūdzās, cenzdamās savaldīties, lai gan nervi viņai bija sasprindzināti līdz pēdējai iespējai. — Visas trīs bumbas ir atrastas un padarītas nekaitīgas, un neviens nav cietis...

— Trīs! — Filips ieaurojās. — Trīs bumbas? Par ko tu runā?

— Un par ko tu runāji? — viņa apjautājas, taču bija jau par vēlu.

— Es runāju par viltus trauksmi Ņūorleāna, — Filips teica, un viņa juta, ka tēvs pūlas savaldīties. — Tātad atrastas trīs bumbas? Kad? Kur?

— Šodien. Ņūorleānā, Dalasā un šeit.

— Un kas noticis ar mūsu tirdzniecības apgrozījumu?

— Noticis nenovēršamais, — Meredita centās runāt lietišķi un uzmundrināt tēvu. — Veikalus nācās aizvērt uz visu dienu, taču vēlāk mēs atgūsim zaudēto. Es jau domāju par īpašu izpārdošanu... Reklāmas nodaļa grib to nosaukt par spridzinošu izpārdošanu aizraujošas izpārdošanas vietā, — viņa centās pajokot.

— Kas notiek ar mūsu akcijām?

— Biržas slēgšanas brīdī to kurss bija krities par trim punktiem.

— Un Ferels? — balss nikni apvaicājās. — Kas notiek ar viņu? Pie velna, turies no viņa tālāk! Nekādas preses konferences, nekādu darīšanu!

Filips runāja tik skaļi, ka Mets visu dzirdēja. Meredita apmulsusi bezpalīdzīgi raudzījās uz viņu, cerēdama, ka viņš uzmundrinoši uzsmaidīs vai kā citādi izrādīs morālo atbalstu, taču Mets gaidīja, ka viņa atteiksies paklausīt tēva pavēlēm. Tā kā viņa to uz līdzenas vietas neizdarīja, Mets apcirtās, piegāja pie loga un nostājās ar muguru pret viņu.

— Tēvs, uzklausi mani, — Meredita nedrošā, mierinošā balsī lūdzās. — Nav nekādas jēgas sevi tracināt un novest līdz otrai sirdslēkmei.

— Nerunā ar mani kā ar idiotu! — Filips saspringtā balsī brīdināja. Mereditai šķita, ka viņš uz īsu bridi apklusa, lai norītu tableti. — Es gaidu atbildi sakarā ar Ferelu.

— Nedomāju, ka to vajadzētu apspriest pa telefonu.

— Sasodīts, nevelc garumā! — tēvs ārdījās, un Meredita saprata, ka droši vien prātīgāk būs apspriest šo jautājumu tūlīt, nevis vilcināties, jo viņas izvairīgās atbildes acīmredzot tēvu tikai satracināja.

— Labi, — viņa mierīgi piekrita. — Ja tu tā vēlies, mēs varam arī tūlīt parunāt par šo jautājumu. — Viņa apklusa, drudžaini pārcilādama prātā, ko īsti teikt. Šķita, visprātīgāk būs vispirms izkliedēt viņa šaubas par to, vai Meredita zina, cik divkosīgi viņš izrīkojies pirms vienpadsmit gadiem. — Es zinu, ka tu mani mīli un pirms vienpadsmit gadiem rīkojies tā, kā tev šķita vispareizāk... — Iestājās spraigs klusums, un Meredita uzmanīgi piebilda: — Es runāju par telegrammu ar paziņojumu par manu abortu, kuru tu nosūtīji Metam. Es to zinu...

— No kurienes tu patlaban zvani? — Filipa balsī skanēja aizdomas.

— No Meta dzīvokļa.

Filipa balss dusmās drebēja, un Mereditai likās, ka tās nav tikai dusmas, bet arī kaut kas līdzīgs bailēm, gandrīz vai panika.

— Es dodos mājup. Pēc trim stundām atiet lidmašīna. Turies tālāk no viņa! Netici viņam! Es tev saku, tu nepazīsti to vīru! Pacenties, lai mēs nenobankrotētu līdz tam brīdim, kad es būšu mājās! — viņš negaidīti zobgalīgi piebilda.

Mets sāka masēt sprandu un, nepagriezdamies pret Me-reditu, ierunājās ikdienišķi bezkaislīgā balsī:

— Meredit, es neesmu nikns. Es pūlos sevi pārliecināt, ka pēc tēva ierašanās tu nesāksi kāpties atpakaļ, nesāksi šaubīties par sevi un par mani vai, kas būtu vēl sliktāk, apsvērt, ko tu iegūsi un ko zaudēsi, palikdama kopā ar mani.

— Par ko tu runā? — Meredita piegāja viņam klāt.

Mets drūmi pašķielēja uz viņu. — Dienām ilgi es pūlos

paredzēt, ko viņš iesāks, kad atgriezies uzzinās, ka tu gribi palikt pie manis. Nupat es to sapratu.

Meredita glāsmainā balsī atkārtoja: — Par ko tu runā?

— Tavs tēvs grasās izspēlēt savu trumpja dūzi. Viņš liks tev izvēlēties: viņš vai es, «Benkrofts un kompānija» komplektā ar prezidenta kabinetu vai ne tik, cik melns aiz naga, ja tu izvēlēsies mani. — Mets saraustīti nopūtās un piebilda: — Es neesmu pārliecināts par to, ko tu izvēlēsies.

Meredita jutās pārāk nogurusi un izmocīta, lai apspriestu vēl neesošas problēmas. — Tik tālu tas nenonāks, — viņa atbildēja, jo no visas sirds ticēja, ka ar laiku spēs pārliecināt tēvu samierināties ar Metu. — Es esmu vienīgais, kas viņam ir, un viņš savā veidā mīl mani. — Me-reditas acis lūdzās, lai Mets nepadara viņas krustu vēl smagāku. — Tā kā viņš mani mīl, viņš gari runās un ārdīsies, viņš var man piedraudēt ar šādu izvēli, taču galu galā viņš piekāpsies. Esmu daudz domājusi par to, ko viņš mums nodarījis. Met, iedomājies sevi viņa vietā! — Meredita uzstāja. — Iedomājies, ka tev ir astoņpadsmitga-diga meita, kuru tu esi sargājis no katras vēja pūsmiņas, no visa tā, kas dzīvē ir pretīgs. Un iedomājies, ka viņa iepazinusies ar vīrieti, kurš par viņu daudz vecāks, un tu esi cieši pārliecināts, ka šis vīrs ir... laimes meklētājs. Un šis vīrs atņem tavai meitai nevainību un padara viņu grūtu. Ko tu justu pret viņu?

Brīdi paklusējis, Mets kodolīgi noteica: — Es būtu gatavs aizsūtīt viņu pie tēviem. — Un tajā pašā brīdī, kad Meredita nodomāja, ka viņi ir vienis prātis, piebilda: — Taču viņas labā es atrastu kādu iespēju samierināties ar šo cilvēku. Vari būt pilnīgi droša, ka es neizpostītu viņas dzīvi, likdams viņai domāt, ka šis vīrietis viņu pametis, un arī necenstos šo vīrieti uzpirkt, lai viņš tieši to izdarītu.

Meredita skaļi norija siekalas. — Vai viņš gribēja tevi uzpirkt?

— Jā. Tajā dienā, kad aizvedu tevi mājās pie viņa.

— Un ko tu atbildēji?

Mets paraudzījās viņas plati ieplestajās, satrauktajās acīs, uzmundrinoši pasmaidīja un apskāva viņu, uzspiezdams uz viņas lūpām ilgu, nomierinošu skūpstu. Viņš čukstēja: — Es viņam teicu, ka nedomāju, ka viņam vajadzētu jaukties mūsu dzīvē. — Meredita piekļāvās pie Meta, un, skūpstīdams viņas ausi, viņš neskaidri nomurmināja: — Es gan to noformulēju nedaudz atšķirīgos vārdos.

Ap pusnakti Mets pavadīja Mereditu līdz viņas mašīnai. Meredita bija nogurusi pēc smagās dienas un mīlas vakara. Viņa atslīga jaguāra vadītāja sēdeklī.

— Vai tu esi nomodā un spēsi vadīt mašīnu? — turēdams roku uz atvērtajām durvīm, Mets bažījās.

— Tik tikko, — Meredita gurdeni pasmaidīja un pagrieza aizdedzes atslēgu. Ierūcās motors, ieslēdzās sildītājs un radio.

— Piektdienas vakarā es rīkoju viesības par godu Phantom of the Opera trupai. Ieradīsies daudzi tev pazīstami cilvēki. Būs arī mana māsa, domāju ielūgt arī tavu advokātu. Man šķiet, ka viņi abi sapratīsies.

Mets saminstinājās, it kā baidīdamies uzdot tiešu jautājumu, un Meredita pazobojās:

— Ja tas bija domāts kā ielūgums, uzskati, ka esmu to pieņēmusi.

— Es neielūdzu tevi kā viešņu.

Meredita apmulsusi un sarūgtināta raudzījās uz stūres ratu: — Ak tā...

— Meredit, es vēlos, lai tu būtu mana namamāte.

Beidzot viņa aptvēra, kāpēc Mets bija tā minstinājies. Tas, ko viņš lūdza, bija gandrīz vai publisks apliecinājums, ka viņi abi ir laulāts paris. Viņa palūkojās Metam acīs un bezpalīdzīgi pasmaidīja.

— Vai vīrieši būs ar melnām kaklasaitēm?

— Jā, kāpēc tu tā vaicā?

— Tāpēc, ka ir ļoti svarīgi, lai namamāte būtu atbilstoši ģērbta, — viņa sacīja, zobgalīgi pašķielēdama uz Metu.

Mets tā kā iesmējās, tā kā ievaidējās, izvilka viņu no mašīnas, apskāva un cieši noskūpstīja, juzdamies viņai bezgala pateicīgs.

Viņi vēl skūpstījās, kad radio pavēstīja jaunumus: kādā grāvī pie lauku ceļa netālu no Ilinoisas Belevilas pilsētas atrasts Staņislava Spizalska līķis. Nelaiķis bijis arestēts sakarā ar to, ka uzdevies par advokātu, un viņa klientu skaitā bijuši arī Metjū Ferels un Meredita Benkrofta.

Meredita satrūkās un pārsteigta paraudzījās uz Metu. — Vai tu dzirdēji, ko viņš teica?

— Es to dzirdēju jau dienā.

Mereditai likās nedaudz savādi, ka Mets izturas pret šo ziņu tik vienaldzīgi un nav uzskatījis par vajadzīgu viņai to pateikt, taču viņa bija tik pārgurusi, ka nespēja sakarīgi domāt, un Mets patlaban atkal sāka viņu skūpstīt.

52. nodaļa

«Interkorpa» detektīvu aģentūra Inquest atradās Filadelfijā, un to vadīja bijušais CIP darbinieks Ričards Olsens. Kad nākamajā rītā pulksten pusdeviņos Mets izkāpa no lifta, Olsens jau viņu gaidīja pieņemšanas telpā.

— Priecājos jūs redzēt, Met, — viņš teica, sarokodamies ar Metu.

— Pēc piecām minūtēm būšu jūsu rīcībā, — Mets apsolīja. — Pirms ķeramies pie lietas, man jāpiezvana vienam cilvēkam.

Mets aizvēra aiz sevis sava kabineta durvis, apsēdās pie galda un uzgrieza slepena telefona numuru. Uz kādas lielas Čikāgas bankas prezidenta rakstāmgalda iezvanījās telefons, un pēc pirmā signāla prezidents pacēla klausuli. Mets bez jebkāda ievada paziņoja:

— Zvana Mets. Reynolds Mercantile atteikusies izsniegt Benkroftu kompānijai kredītu, kā mēs to jau paredzējām. Arī otrais kreditors, kuru viņi bija sameklējuši, izstājies no spēles.

— Ekonomiskais stāvoklis ir nestabils, un kreditori kļuvuši nervozu — baņķieris atbildēja. — Bez tam Reynolds Mercantile šajā ceturksnī zaudējusi divus milzīgus aizdevumus, un kādu laiku viņiem nāksies intensīvi meklēt naudu.

— Es to visu zinu, — Mets nepacietīgi attrauca. — Es gribēju zināt, vai spridzināšanas draudi ir pietiekams iemesls, lai viņi uzskatītu, ka «Benkrofts un kompānija» ir riskants uzņēmums, un būtu gatavi pārdot Benkroftam izsniegtos kredītus.

— Vai mums vajadzētu mēģināt tos nopirkt?

— Šodien pat! — Mets pavēlēja.

— Tādā pašā veidā, kā mēs jau runājām? — baņķieris pārjautāja. — Mēs uzpērkam «Benkrofta un kompānijas» kredītus Collier Trust vārdā, un sešdesmit dienu laikā jūs tos no mums pārņemsiet.

— Tieši tā.

— Vai būs pareizi, ja mēs Reinoldsam minēsim Collier Trust nosaukumu? Vai viņš nedomās, ka šī firma kaut kāda veidā saistīta ar jums?

— Koljere ir manas mātes meitas uzvārds, un neviens to nezina, — Mets atteica.

— Ja tā spridzināšanas lieta beigsies labi un nenodarīs «Benkroftam un kompānijai» milzīgus materiālus zaudējumus, — baņķieris piebilda, — mēs varētu būt ieinteresēti paturēt šos kredītus sev.

— Tādā gadījumā mēs varēsim apspriest noteikumus,

— Mets piekrita, taču patlaban viņu vairāk interesēja kas cits. — Kad būsiet piedāvājušies atpirkt no Reinoldsa tos kredītus, paziņojiet viņam, ka Collier Trust vēlas finansēt Benkroftu Hjūstonas projektu. Lai viņš tūlīt piezvana Me-reditai Benkroftai un to pastāsta. Gribu, lai viņa zinātu, ka nepieciešamā nauda ir viņas rīcībā.

— Mēs to nokārtosim.

Beidzis šo sarunu, Mets palūdza, lai Elinora uzaicina Ričardu Olsenu ienākt pie viņa. Mets nepacietīgi gaidīja, līdz Olsens novelk mēteli, un viņš nepaspēja pat apsēsties, kad Mets uzdeva jautājumu, kas jau labu laiku viņam šķita pats svarīgākais.

— Ko policija ir uzzinājusi sakarā ar spridzināšanas draudiem?

— Nekā liela viņi nezina. — Olsens attaisīja portfeli, izņēma aktu vākus, atvēra tos un nolika sev klēpī.

— Tomēr ir izdarīti daži interesanti secinājumi, kuriem es pilnīgi pievienojos.

— Un tie būtu?

— Pēc policijas domām, spridzinātājs rīkojies tā, lai bumbas tiktu atrastas pirms eksplodēšanas. To var secināt no fakta, ka brīdinājumi izteikti ļoti laicīgi un bumbas novietotas tā, lai tās būtu viegli atrast. Pašas bumbas ir speciālista darbs. Es jūtu, ka mums te nav darīšana ar kādu psihopātu, kurš gribētu atriebties par iedomātu apvainojumu vai necieņu, ko viņam izrādījuši kādā Benkroftu veikalā. Ja policija nekļūdās — un man šķiet, ka tā nekļūdās —, tad tas, kurš ievietoja šos spridzekļus, acīmredzot negribēja nodarīt ļaunu ne veikaliem, ne arī cilvēkiem. Ja tas tā ir, tad vienīgais loģiskais motīvs varētu būt zaudējumu nodarīšana veikaliem, aizbaidot pircējus. Vakar visos «Benkrofta un kompānijas» veikalos samazinājās tirdzniecības apgrozījums, un viņu akciju cena ir stipri kritusies. Rodas jautājums: kam un kāpēc tas vajadzīgs?

— Nezinu, — Mets sacīja, pūlēdamies neizrādīt savu satraukumu. — Es jums vakar pa telefonu teicu, ka klīst baumas par to, ka eksistē kāds — un tas neesmu es —, kas mēģina pārņemt šīs kompānijas vadību. Šis kāds klusītiņām uzpērk viņu akcijas. Kad es iesaistījos šajā spēlē un arī sāku tās uzpirkt, Benkroftu akciju cena pacēlās. Iespējams, ka kāda agresīva kompānija nolēmusi vai nu aizbaidīt mani, saceļot kņadu ar spridzināšanu un Benkroftu veikalu ienākumu apdraudēšanu, vai arī gluži vienkārši pazemināt akciju cenu, lai kompānijas sagrābšana iznāktu lētāka.

— Vai jums nav kāda nojauta, kas tā varētu būt par kompāniju?

— Nav ne jausmas. Lai kas tas būtu, Benkroftu kompānija viņam ir tik briesmīgi nepieciešama, ka viņš īsti neapdomā, ko dara. Šī kompānija ir iestigusi parādos un pašreiz ir ļoti neizdevīgs pirkums.

— Jums tas acīmredzot nav svarīgi.

— Šajā gadījumā mani neinteresē peļņa, — Mets atteica.

— Kāpēc tad jūs pērkat tās akcijas? — Olsens ar sev raksturīgo tiešumu noprasīja. Mets uzmeta viņam brīdinošu skatienu un neatbildēja. Olsens kā atvainodamies pacēla rokas.

— Met, es cenšos izdibināt, kādu citu motīvu dēļ tas varētu tikt darīts. Ja es zinātu jūsu motīvus, varbūt es spētu atrast kādu ar līdzīgiem nolūkiem un tādējādi tikt uz pēdām vainīgajam.

— Sākumā es vēlējos atriebties Filipam Benkroftam, — Mets sacīja, pārvarēdams nevēlēšanos apspriest savas privātās lietas, lai tiktu skaidrībā šajā jautājumā.

— Vai ir vēl kāds ļoti bagāts cilvēks, kurš gribētu viņam atriebties?

— Kā lai es to zinu? — Mets atteica, piecēlās un sāka soļot pa kabinetu. — Viņš ir uzpūtīgs maitasgabals un droši vien es neesmu viņa vienīgais ienaidnieks.

— Labi. Tātad sāksim ar to, ka meklēsim iespējamo ienaidnieku, kurš sev nospraudis tālejošu mērķi — atriebties un iegūt peļņu — un kurš var atļauties šā mērķa sasniegšanai pārņemt «Benkrofta un kompānijas» vadību.

— Tas izklausās galīgi smieklīgi.

— Nepavisam arī ne, ja ņemam vērā to, ka neviena sevi cienoša kompānija, kuru interesē tikai peļņa, neķersies pie spridzināšanas draudiem, lai novājinātu savu upuri.

— Un tomēr tas ir smieklīgi, — Mets palika pie sava. — Agrāk vai vēlāk viņu nolūki nāks gaismā, un tajā pašā brīdī viņus sāks turēt aizdomās par spridzināšanas draudiem.

— Bez pierādījumiem šādas aizdomas ir graša vērtas, — Olsens atbildēja.

53. nodaļa

J

Vēl pēcpusdienā nevienā no veikaliem nebija atsākusies rosība, un Meredita centās neskatīties uz datoriem. Kuru katru brīdi no Ņūorleānas vajadzēja atgriezties Markam Breidenam, un jau kopš agra rīta Meredita gaidīja ierodamies savu tēvu. Kad Filisa paziņoja, ka zvana Pārķers, Meredita nopriecājās, ka var uz brīdi atrauties no smagajām domām. Viņš jau reizi bija zvanījis, lai uzmundrinātu viņu, un Meredita domāja, ka arī tagad viņš zvana šī paša iemesla dēļ. Sniedzoties pēc klausules, viņai atkal ienāca prātā, ka viņas jūtas pret Pārķeru nepavisam nebūs bijušas tik dziļas, kā viņai bija licies, ja viņa tik vienkārši varēja no Pārķēra līgavas pārvērsties par draudzeni. Arī Pārķers tikpat viegli pielāgojās šai pārmaiņai, un Meredita brīžiem nevarēja saprast, kāpēc gan viņi vispār bija gribējuši precēties. Lizas jokā par to, ka viņu attiecībās trūkstot uguns, acīmredzot bija slēpusies patiesība. Tomēr Mereditai bija pamats domāt, vai Lizas iebildumi pret viņu saderināšanos nebūs bijuši tīri egoistiski. Tas bija sāpīgi. Ja Meredita nebūtu tik aizņemta ar nopietnākām problēmām, viņa piezvanītu Lizai un mēģinātu izskaidroties. Tomēr, no otras puses, Mereditai likās, ka Lizai pašai vajadzētu ierosināt šo izskaidrošanos un viņai to būtu vajadzējis darīt jau agrāk. Pagaidām šī problēma nebija pati aktuālākā. Meredita pacēla klausuli.

— Sveika, skaistule! — No Pārķēra balss varēja nojaust, ka viņš smaida. — Vai pārmaiņas pēc negribi uzklausīt kādu labu ziņu?

— Nezinu, vai es vairs mācēšu pienācīgi novērtēt labas ziņas, tomēr stāsti vien, — Meredita atbildēja. Arī viņa smaidīja.

— Man ir kreditors, kurš tev dos kredītu Hjūstonas zemesgabala pirkšanai un ir gatavs finansēt visu celtniecību, kad būsi nolēmusi to uzsākt. Šorīt šī kreditora sūtnis kā eņģelis no debesīm ieradās manā kabinetā, meklēdams kredītus, kurus mēs varētu viņam nodot.

— Tā ir brīnišķīga ziņa, — Meredita atbildēja, tomēr viņas prieku aptumšoja rūpes par to, kā viņi varēs pēc pusgada atmaksāt visus trīs jau paņemtos kredītus, ja stāvoklis neuzlabosies.

— Šķiet, ka tu neesi visai sajūsmināta.

— Mani uztrauc zemais apgrozījums visos mūsu veikalos, — viņa atzinās. — Man to nevajadzētu stāstīt «Ben-krofta un kompānijas» baņķierim, taču viņš vienlaikus ir arī mans draugs.

— No rītdienas es būšu tikai tavs draugs, — Pārķers, mazliet vilcinādamies, sacīja.

Meredita sastinga. — Ko tas nozīmē?

— Mums vajadzīga nauda, — Pārķers atbildēja un nopūtās,— tāpēc mēs pārdodam tavus kredītus tai pašai firmai, kura aizdos tev naudu Hjūstonas projekta realizēšanai. No šī brīža tu kredītus atmaksāsi firmai Collier Trust.

Domās iegrimusi, Meredita sarauca degunu. — Kam?

— Firmai, kura saucas Collier Trust. Viņu banka ir Criterion Bank, kas atrodas turpat tev līdzās un galvoja par viņiem. Patiesībā tieši šīs bankas pārstāvis man viņu vārda izteica šo piedāvājumu. Collier Trust ir privāta firma ar lieliem naudas līdzekļiem aizdevumu izsniegšanai, un tā arī uzpērk labus kredītus. Drošības dēļ es viņus pārbaudīju pa saviem kanāliem. Tā ir solīda un godīga firma.

Meredita jutās neomulīgi. Vēl pirms pāris mēnešiem viss bija licies tik stabils un skaidrs gan Reynolds Mercantile attiecībās ar «Benkroftu un kompāniju», gan viņas personiskajā dzīvē. Tagad viss pēkšņi bija mainījies. Viņa pateicās Pārķeram par to, ka viņš sameklējis kredītu Hjūstonas projekta īstenošanai, un nolika klausuli, taču viņas galvā rosījās neskaidras aizdomas sakarā ar Collier Trust. Viņa nekad nebija dzirdējusi šo nosaukumu, un tomēr tas viņai šķita pazīstams.

Pēc īsa brīža, drūms un neskuvies, Mereditas kabinetā ienāca Marks Breidens, un viņai bija jāpārslēdzas uz neatliekamo spridzināšanas lietu.

— Es nāku tieši no lidostas, kā jūs vēlējāties, — viņš it kā atvainojās par savu izskatu.

Marks novilka mēteli un nolika to uz krēsla, un šajā bridi ārpus Mereditas kabineta sacēlās kņada, sekretāres cita pār citu sauca: «Apsveicam ar atgriešanos, mister Benkroft!», «Esiet sveicināts, mister Benkroft!» Meredita piecēlās, sagatavodamās uz tikšanos ar tēvu, no kuras viņa tā baidījās.

— Nu, uzklausīsim, kas jums sakāms! — aizcirtis kabineta durvis, Filips sacīja. — Tā nolādētā lidmašīna bija sabojājusies, citādi es būtu ieradies jau pirms vairākām stundām. — Savā ierastajā manierē pārņemdams vadību, viņš pienāca tuvāk, norāva mēteli un sāka tirdīt Marku Breidenu: — Ko jūs esat uzzinājis sakarā ar spridzināšanas draudiem? Kas aiz visa tā stāv? Kāpēc jūs neatrodaties Ņūorleānā? Šķiet, tas veikals ir spridzinātāju galvenais mērķis.

— Es tikko atgriezos no Ņūorleānas, un pagaidām mums ir tikai teorijas, — Marks iesāka, tad apklusa, jo Filips piegāja pie datoriem, nospieda dažus taustiņus, un uz ekrāna parādījās kopējais dienas apgrozījums visos veikalos. Kad viņš to salīdzināja ar pagājušā gada apgrozījumu, kas bija redzams otrā ekrānā, seja zem jauniegūtā iedeguma kļuva pelnu pelēka.

— Dievs debesīs! Ir sliktāk, nekā es domāju, — viņš nočukstēja..

— Drīz stāvoklis uzlabosies, — Meredita sacīja, cenzdamās tēvu mierināt, kad viņš beidzot izklaidīgi noskūpstīja viņu uz vaiga. Ja stāvoklis nebūtu tik šausmīgs, viņai nāktu smiekli par tēva izskatu. Viņas allaž nevainojami ģērbtais tēvs tagad te stāvēja ilgā transatlantiskā lidojuma laikā saburzītā uzvalkā un nenoskuvies, un viņa mati izskatījās tā, it kā būtu sasukāti ar pirkstiem. — Patlaban cilvēki turas tālāk no mūsu veikaliem, taču pēc pāris dienām, kad spridzināšanas kaislības būs aprimušas, viņi atgriezīsies, — Meredita teica un gribēja paiet nost no rakstāmgalda, lai tēvs varētu atsēsties savā krēslā, taču, viņai par izbrīnu, Filips izklaidīgi pamāja, lai viņa paliek turpat. Viņš apsēdās apmeklētājiem paredzētajā krēslā, un Meredita saprata, ka viņš ir ļoti noguris un uztraucies, kaut arī pēc ārienes to nevarēja pateikt.

— Sāc ar to dienu, kad es aizbraucu, — viņš pavēlēja.

— Sēdieties, Mark! Pirms uzklausu jūsu teorijas, gribu dzirdēt faktus Mereditas izklāstā. Vai tu jau esi iegādājusies to Hjūstonas zemesgabalu?

Dzirdot tēvu pieminam šo projektu, Meredita sastinga. Viņa uzlūkoja Marku.

— Mark, vai jūs nevarētu uz dažām minūtēm atstāt kabinetu, lai mēs ar tēvu...

— Nekļūsti smieklīga, Meredit! — Filips iejaucās. — Tu labi zini, ka Breidenam var uzticēties.

— Es to zinu, — Meredita atteica, skaizdamās par

viņa toni, taču nepiekāpās. — Mark, lūdzu, dodiet mums piecas minūtes laika. — Viņa nogaidīja, līdz Marks aiziet, tad piegāja tuvāk tēvam. — Ja mēs gribam runāt par

Hjūstonas projektu, tad mums jārunā par Metu. Vai tu esi pietiekami nomierinājies, lai spētu mani uzklausīt un nesāktu ārdīties?

— Tev ir pilnīga taisnība, mēs runāsim par Ferelu! Bet pirmām kārtām es vēlos glābt savu biznesu...

Meredita instinktīvi juta, ka ir īstais brīdis visu izstāstīt, nenoklusējot arī viņas attiecības ar Metu, jo patlaban viņu nodarbināja biznesa problēmas un Breidens ārpusē gaidīja, kad varēs izklāstīt visu, kas viņam zināms. Tēvam vismaz nebūs īpaši daudz laika gari runāt un ārdīties par katru

sīkumu.

— Tu teici, ka vēloties uzzināt visu, kas ir noticis, un es tev to izstāstīšu. Runāšu īsi un par visu pēc kārtas, ta ka tas aizņems tikai dažas minūtes, taču tev jāsaprot, ka daži notikumi ir saistīti ar Metu.

— Es klausos! — Filips īgni pavērās meitā.

— Labi, — Meredita sacīja, paņēma dienasgrāmatu,

kurā pēc Filipa norādījuma bija pierakstījusi visu, kas

notika pēc viņa aizbraukšanas, un sāka to šķirstīt.

— Mēs mēģinājām nopirkt Hjūstonas zemi, taču sarunas vēl nebija ne pusē, kad to nopirka kāds cits.

— Pacēlusi acis, viņa mierīgi piebilda: — To nopirka «Interkorps»... }

Filips salēcās, viņa acis naidā un pārsteigumā meta zibeņus.

— Sēdi un nomierinies, — Meredita klusi teica. — «Interkorps» to nopirka par divdesmit miljoniem un paaugstināja cenu līdz trīsdesmit miljoniem. To izdarīja Mets, — viņa uzsvēra, — lai atriebtos tev, jo ■ viņš bija uzzinājis, ka tu esi bloķējis viņa lūgumu pārzonēt Sautvilas zemi. Viņš arī bija paredzējis tevi, senatoru Deivisu un Sautvilas zonēšanas komisiju iesūdzēt tiesā. — > Filips nobāla, un Meredita steigšus piebilda: — Tas viss jau ir nokārtojies. Nekādu tiesas prāvu nebūs, un Mets mums pārdod Hjūs-tonas zemi par divdesmit miljoniem.

Meredita uzlūkoja tēvu cerībā, ka, viņš būs mazliet atmaidzis pret Metu, taču Filips sēdēja kā sastindzis, pūlēdamies apvaldīt naidu un bailes. Meredita atkal pievērsās dienasgrāmatai. Nākamais, par ko viņa gribēja runāt, nebija saistīts ar Metu.

— Sems Grīns teica, ka neredzēti palielinājies pieprasījums pēc mūsu akcijām. Līdz pat šai nedēļai to cena nemitīgi cēlās, tikai tagad sakarā ar spridzināšanas draudiem tā sākusi kristies. Kuru katru dienu mēs uzzināsim, kas ir jaunie akcionāri un cik liela pakete tiem pieder...

— Vai Sems gadījumā nelietoja vārdu pārņemšana? — Filips strupi ievaicājās.

— Jā, — Meredita negribīgi atteica un pašķīra jaunu

lappusi, — bet mēs visi nospriedām, ka tās droši vien ir iedomātas briesmas, jo patlaban mēs esam pārāk nabadzīgi, lai kāds gribētu mūs pārņemt. Kā tu jau zini, Ņūorleā-nas veikalam draudēja uzspridzināšana, bet tā bija viltus

trauksme. Uz pāris dienām apgrozījums kritām bet pēc tam

tas atkal sasniedza iepriekšējo līmeni. — Viņa turpināja šķirstīt lapas un runāt, līdz bija izstāstījusi visu, arī to, ka Pārķers no rīta paziņojis, ka atradis viņiem jaunu kreditoru. — Tas ir viss attiecībā uz biznesu, — viņa sacīja un paskatījās uz tēvu, lai pārliecinātos, vai viņš nav sa

traucies vairāk, nekā viņa sirds spētu izturēt. Filips izskatījās pēc akmens tēla, tomēr viņa seja bija atguvusi normālo krāsu. — Un tagad parunāsim par personiskām lietām, respektīvi, par Metjū Ferelu. Vai tu būsi spējīgs izturēt šo sarunu? — viņa tīši izaicinošā tonī jautāja.

— Jā! — Filips atcirta.

— Kad es uzzināju, ka viņš nopircis Hjūstonas zemesgabalu, — Meredita jau maigākā balsī teica, — es devos uz viņa dzīvokli noskaidrot attiecības. Meta nebija mājās. Es tur satiku viņa tēvu, kurš mani brīdināja turēties tālāk no Meta un apsūdzēja mēģinājumā izpostīt Meta dzīvi, kā arī pārmeta man, ka es pirms vienpadsmit gadiem esot izdarījusi abortu. — Filipa žokļi saspringa, bet Meredita mierīgi turpināja: — Tajā nedēļas nogalē es aizbraucu pie Meta uz fermu, un, visu pārrunājot, mēs atklājām, ko tu esi izdarījis. Es uzzināju arī to, ka tu neesi ļāvis viņam apmeklēt mani slimnīcā. — Meredita skumji pasmaidīja. — Visu labi apdomājusi, es sapratu: tu droši vien ticēji, ka pasargā mani no... no vīrieša, kuru tu uzskatīji par zelta meklētāju, kas par katru cenu grib tikt uz augšu, kā tu toreiz izteicies. Tev nevajadzēja jaukties mūsu dzīvē, — viņa grūtsirdīgi piebilda, — jo es viņu mīlēju un līdz šim laikam nespēju pilnīgi atjēgties no trieciena, ka viņš pametis mani un bērnu. Tādējādi tu mani sāpināji vairāk, nekā to būtu spējis Mets. Es zinu, tu to negribēji, — viņa piemetināja, vērodama tēva stingo seju.

Filips sēdēja nekustēdamies un nebilda ne vārda.

— Nākamajā nedēļā pēc manas atgriešanās no fermas, — Meredita turpināja, — tika arestēts tevis nolīgtais viltus advokāts, un viņš nosauca savus bijušos klientus. Šajā sakarā prese sacēla brēku ap Metu, Pārķeru un mani. Mets pret drošības naudu dabūja viņu laukā no cietuma un ņēma viņu savā aizgādībā, pēc tam mēs visi trīs sarīkojām preses konferenci. Mēs centāmies, lai šī lieta izskatītos pēc iespējas vienkāršāka, centāmies, lai rastos iespaids, ka mums nav nekādu domstarpību. Nelaimīgā kārtā pagājušajā nedēļā mēs četratā devāmies nosvinēt manu dzimšanas dienu, un Pārķers pārāk daudz iedzēra...

un, jā, nu, izcēlās kautiņš, un mēs atkal iekļuvām avīzēs. Varu tev pateikt, ka pēc preses konferences mūsu veikalos vairākas dienas bija vērojams liels pircēju pieplūdums, kas droši vien izskaidrojams ar šo neparasto reklāmu, — viņa centās pajokot.

Tēvs nesmaidīja. Kad viņš beidzot ierunājās, balsī jautās spīva neticība.

— Tu esi atsaukusi saderināšanos ar Pārķeru, vai ne?

— Jā.

— Ferela dēļ.

— Jā. — Maigi, bet nelokāmi viņa piebilda: — Es viņu mīlu.

— Tad tu esi idiote!

— Un viņš mīl mani.

Filips uzlēca kājās un nicīgi sašķobīja lūpas.

— Tas izdzimtenis negrib tevi un nemīl tevi, viņš grib atriebties man!

Gan viņa tonis, gan vārdi sāpināja Mereditu, taču viņa nesāka svārstīties.

— Mets saprot, ka vēl dažas nedēļas es nevarēšu pārcelties dzīvot pie viņa, jo pavisam nesen es stāvēju uz skatuves un publiski paziņoju, ka mēs ļoti maz pazīstam viens otru un mūsu atkalapvienošanās nav iespējama. Tagad, — viņa apņēmīgi piebilda, — jums abiem vajadzēs iemācīties vienam otru paciest. Neapgalvošu, ka Mets vairs nedusmojas par to, ko tu esi nodarījis, bet viņš mani mīl un tādēļ beigu beigās tev piedos un pat mēģinās rast iespēju iedraudzēties ar tevi...

— Meredit, vai tiešām viņš tev tā teica? — Filipa balsī skanēja skaudra nicināšana.

— Nē, — viņa atzinās. — Bet...

— Tad atļauj man tev pastāstīt, ko viņš pirms vienpadsmit gadiem teica man, — atspiedies ar dūrēm pret rakstāmgaldu, Filips caur zobiem sacīja. — Tas bastards mani brīdināja, manis paša mājā man draudēja, ka tādā gadījumā, ja es nostāšoties starp viņu un tevi, viņš mani nopirkšot un pēc tam aprakšot. Pirms vienpadsmit gadiem viņam nebija ne tūkstoš dolāru pie dvēseles, un tā bija tukša muldēšana, taču, Dievs mans liecinieks, tagad tas ta vairs nav.

— Ko tik nelabu tu toreiz izdarīji, lai viņš tev ta piedraudētu? — Meredita vaicāja, jau iepriekš zinādama atbildi.

— Neslēpšu tev, ka gribēju viņam samaksat, lai neradās vairs mums acīs. Kad viņš atteicās no naudas, es viņam iesitu.

— Un viņš sita pretī? — Meredita jautāja, zinādama, ka Mets to nav darījis.

— Tik dumjš viņš nebija. Mēs atradāmies manā mājā, un es būtu varējis izsaukt policiju. Viņš neuzdrošinājās uzbrukt man arī tādēļ, ka tas būtu tevi atsvešinājis no viņa. Viņš zināja, ka tu no vectēva mantosi vairākus miljonus dolāru, un gribēja tikt pie šīs naudas. Viņš brīdināju mani, kas notiks, ja es to nepieļaušu, un tagad viņš nolēmis šos draudus īstenot.

— Tas nebija brīdinājums, tie bija tukši draudi, — Meredita lēni noteica, cenzdamās iedomāties sevi Meta vietā un iztēloties, kā viņš toreiz varēja justies. — Ko tad viņam, pēc tavām domām, vajadzēja darīt: stāvēt un ļaut, lai tu viņu pazemo un terorizē un pēc tam vēl tev par to pateikties? Viņš ir tikpat lepns kā tu, un arī viņa gribasspēks nav vājāks par tavējo. Tāpēc jau jūs abi nevarat ciest viens otru.

No šāda naivuma Filipam mute palika vaļā, viņš platām acīm vērās Mereditā, un viņa dusmas noplaka.

— Meredit, — viņš gandrīz maigi sacīja, — tu esi ļoti saprātīga jauna sieviete, taču attiecībā uz Ferelu tu izturies kā lētticīga maza nelga. Tu šeit sēdēji un stāstīji man par pēdējā laika dramatiskiem notikumiem, kuri ārkārtīgi negatīvi ietekmē mūsu biznesu, taču acīmredzot tev nav ienācis prātā, ka visi šie notikumi, ieskaitot spridzināšanas draudus, sakrīt ar Ferela atgriešanos Čikāgā.

— Ak, nekļūsti smieklīgs! — Meredita bija tik pārsteigta, ka sāka smieties.

— Gan tu redzēsi, kurš no mums ir smieklīgs, — Filips pareģoja un, pārliecies pāri galdam, nospieda iekšējo sakaru iekārtas pogu. — Sūtiet iekšā Breidenu un pasakiet Semam Grīnam un Elanam Stenlijam, lai viņi nekavējoties ierodas manā kabinetā!

Pēc dažām minūtēm kompānijas galvenais jurists un kontrolieris ieradās kabinetā, un Filips nekavējoties ķērās pie lietas.

— Šajā apspriedē mēs runāsim bez aplinkiem, — viņš paziņoja klātesošajiem. — Esmu gatavs nolikt uz galda visas savas kārtis, bet nekas no tā, kas tagad te tiks runāts, nedrīkst iziet ārpus šīm četrām sienām. Ceru, ka jūs esat mani sapratuši!

Visi trīs vīrieši nekavējoties to apstiprināja, un Filips vērsās pie Breidena:

— Pastāstiet, ko jūs domājat par spridzināšanas draudiem!

— Policija uzskata, un es esmu ar to vienis prātis, ka bumbas netika novietotas veikalos ar nolūku nodarīt reālus postījumus. Patiesībā varētu teikt, ka spridzinātājs parūpējās, lai tā nenotiktu: bumbas tika noliktas tādās vietās, kur tās varēja viegli atrast un kur arī sprādziens nenodarītu lielus postījumus. Visos gadījumos tika zvanīts uz policiju, pie tam krietnu brīdi pirms paredzamā sprādziena. Čikāgā, kur meklēšana ieilga, īsi pirms bumbas atrašanas kāds piezvanīja un netieši norādīja, kur tā atrodas. Tas viss liecina, ka šo diversiju rīkotājs, ir ļoti ieinteresēts, lai veikali netiktu izpostīti. Tas ir ļoti dīvaini! — Marks vaļsirdīgi pateica.

— Es gan tā nedomāju, — Filips noņirdza. — Man viss ir pilnīgi skaidrs.

— Kā tā? — Breidens platām acīm skatījās uz Filipu, bet pārējie apmulsuši klusēja.

— Pavisam vienkārši! Ja esmu nolēmis pārņemt kādu universālveikalu tīklu un man pietiek ļaunprātības, lai ieliktu šajos veikalos spridzekļus, kā rezultātā noteikti kritīsies šā uzņēmuma akciju kurss un tādējādi es tās varēšu nopirkt lētāk, tad es būšu ļoti ieinteresēts, lai šie spridzekļi veikaliem neko sliktu nenodarītu, jo es taču rēķinos ar to, ka tie drīz piederēs man.

Iestājās sasprindzināts klusums. Filips uzrunāja Semu Grīnu:

— Man vajadzīgs precīzs visu to personu, kompāniju, firmu vai organizāciju saraksts, kuras pēdējo divu mēnešu laikā iegādājušās vairāk par tūkstoti mūsu akciju.

— Rīt es varēšu jums iesniegt tādu sarakstu. Es pie tā jau strādāju pēc Mereditas lūguma, un tas ir gandrīz gatavs, — Sem$ Grīns atbildēja.

— Rīt no paša rīta tam jābūt uz mana galda! — Filips pavēlēja, tad pievērsās Breidenam: — Vēlos, lai jus ievāktu pēc iespējas sīkākas ziņas par Metjū Ferelu un piegādātu man jebkuru, pat visniecīgāko informāciju, ko varat atrast.

— Butu labi, ja es zinātu, tieši kāda veida informācijā jums vajadzīga, — Marks sacīja.

— Pirmām kārtām es gribu zināt visu to akciju sabiedrību nosaukumus, kurās viņam pieder akciju kontrolpakete, un visus uzvārdus, ar kādiem viņš darbojas biznesā. Vēlos zināt visu, ko vien iespējams izdibināt, par viņa personiskajām finansēm — kur viņš glabā savu naudu un aiz kādiem uzvārdiem slēpjas. Man vajadzīgi uzvārdi un nosaukumi. Viņam varētu būt uzņēmumi, kas reģistrēti uz pilnvaroto pārstāvju vai fiktīvu personu vārda. Man vajadzīgi uzvārdi un nosaukumi!

Meredita jau bija sapratusi, kāpēc tēvam tie vajadzīgi. Viņš gribēja pārliecināties, vai šie uzvārdi un nosaukumi nefigurēs Sema Grīna sastādītajā jauno akcionāru sarakstā.

— Elan, — Filips uzrunāja kontrolieri, — jūs darbosieties kopā ar Semu un Marku. Es negribu, lai vēl kāds piedalītos šajās informācijas medībās, jo nevēlos, ka izpļāpāšanās dēļ katrs sasodīts veikala klerks uzzinātu, ka mēs vācam ziņas par noziedznieku, kas precejies ar manu meitu...

— Lai tā būtu pēdējā reize, kad tu nosauc viņu par noziedznieku, pirms neesi to pierādījis! — Meredita bija sašutusi.

— Labi! — Filips bez mazākās vilcināšanas piekrita, jo bija absolūti pārliecināts par savu taisnību. Visi trīs

vīrieši aizgāja. Meredita, nikni klusēdama, vēroja, kā tēvs paņem no rakstāmgalda presi un groza to rokās, it kā pēkšņi būtu nokaunējies un nespētu paskatīties viņai acīs. Tas, ko viņš pēc brīža pateica, Mereditu galīgi samulsināja. — Mums abiem ir bijušas domstarpības. Pārāk

bieži mūsu mērķi bijuši gluži pretēji, un lielākoties tā ir

bijusi mana vaina. Pa to laiku, kamēr biju iespundēts

kuģī, es pārdomāju, ko tu man sacīji, kad es tev pateicu, ka nevēlos, lai tu kļūtu par prezidenti. Tu apsūdzēji mani, ka es... — Filips nokremšļojās, — ka es tevi nemīlu, bet tev nebija taisnība. — Viņš uzmeta tramīgu

skatienu Mereditai, pēc tam nikni pablenza uz presi un piebilda: — Itālijā es uz pāris stundām iegriezos pie tavas mātes.

— Pie manas mātes? — Meredita truli atkārtoja, it

kā viņai šādas personas eksistence būtu vairāk mīts nekā īstenība.

;— Tā nebija samierināšanās vai kas tamlīdzīgs, — Filips žigli kā aizstāvēdamies sacīja. — Patiesībā mēs strīdējāmies. Viņa man pārmeta, ka es esot viņu nepatiesi apvainojis laulības pārkāpšanā... — Tēvs uz brīdi apklusa, un Meredita pēc viņa sejas izteiksmes noprata, ka viņš

acīmredzot arī pieļauj tādu varbūtību. Viņa vēl nebija attapusies no pārsteiguma, kad Filips atkal ierunājās. — Tava māte pateica vēl kaut ko... kaut ko tādu, par ko man bija jādomā atpakaļceļā. — Viņš dziļi ievilka elpu

un uzlūkoja Mereditu. — Viņa apgalvoja, ka es esot greizsirdīgs un cenšoties apspiest tos cilvēkus, kurus mīlot. Viņa teica, ka es netaisnīgi ierobežojot viņu rīcību, jo baidoties viņus pazaudēt. Iespējams, ka attiecībā uz tevi viņai ir taisnība, taču tā jau ir pagātne.

Meredita pēkšņi juta kaklā sakāpjam asaru kamolu, taču nākamie Filipa vārdi bija skarbi un salti.

— Manai pašreizējai attieksmei pret Ferelu nav nekāda sakara ar greizsirdību tevis dēļ. Viņš mēģina sagraut visu, ko es esmu uzcēlis, visu, kas man pieder un kas kādu dienu piederēs tev. Es to nepieļaušu! Es darīšu visu, visu iespējamo, lai viņu apturētu.

Meredita pavēra muti, lai aizstāvētu Metu, bet Filips pacēla roku noraidošā žestā.

— Meredit, kad tu būsi pati savām acīm pārliecinājusies, ka man ir taisnība, tev nāksies izvēlēties: vai nu Fe-rels, vai es, un esmu gatavs galvu likt ķīlā, ka tava izvēle būs pareiza, kaut arī tu tam vīrietim esi tā pieķērusies.

— Šāda izvēle man nebūs jāizdara, jo Mets nerīkojas tā, kā tu domā.

— Attiecībā uz viņu tu vienmēr esi bijusi akla. Šoreiz es tomēr neļaušu tev aizvērt acis un izlikties, ka nekas tāds nenotiek. To laiku, kamēr mēs izsekosim Ferelu, tu paliksi mūsu kompānijas prezidente. Tev kā manai meitai ir tiesības uz «Benkroftu un kompāniju», un, liegdams tev būt tās vadībā, es rīkojos nepareizi. Pēc tā, ko nupat teica Sems un Elans Stenlijs, es spriežu, ka tu esi rīkojusies gudri un adekvāti. Tava vienīgā kļūda ir labi saprotama — tu nepieļāvi varbūtību, ka kāds varētu mēģināt pārņemt mūsu kompāniju, jo tu neredzēji loģiski pamatotu iemeslu, kura dēļ kāds tā varētu rīkoties. Iemesls nav loģiski pamatots, tas nav bizness, tā ir atriebība, un tāpēc, gluži dabiski, tu to nevarēji iedomāties. Kad būsim savākuši visus faktus, — viņš brīdināja, — tev būs jāieņem oficiāla pozīcija. Tev būs jāizlemj, vai tu vēlies nostāties sava ienaidnieka pusē vai kā šīs kompānijas prezidente cīnīties par savām tiesībām, Un par savu izvēli tev nāksies informēt valdi.

— Ak Dievs, cik aplam tu vērtē Metu!...

— Es ceru, ka spēju pareizi novērtēt tevi, — Filips viņu pārtrauca, — un es ticu, ka viņš no tevis neuzzinās par mūsu nodomiem un nepaspēs noslēpt visus galus ūdenī. — Pēkšņi viņš izskatījās vecs un ļoti noguris. Paņēmis mēteli, viņš teica: — Esmu pārguris. Došos uz mājām atpūsties. Rīt atgriezīšos šeit, bet strādāšu apspriežu telpā. Ja līdz tam Breidens būs kaut ko uzzinājis, piezvani man.

— Piezvanīšu, taču vēlos, lai tu tagad man kaut ko apsoli, — Meredita mierīgi, tomēr izaicinoši sacīja.

Filips jau bija satvēris durvju rokturi. Viņš pagriezās atpakaļ. — Kas man būtu jāapsola?

— Es vēlos, lai tu apsoli, ka tad, kad izrādīsies,

ka Mets ne pie kā nav vainīgs, tu ne tikai atvainosies viņam par to, ko esi izdarījis, bet arī godīgi un no

visas sirds centīsies izturēties pret viņu draudzīgi. Vēl

vairāk, es vēlos, lai tu apsoli, ka tu Markam, Semam un visiem citiem, kuru acīs esi cēlis Metam neslavu, paziņosi, ka esi viņu apmelojis. — Filips nikni paraustīja plecus, it kā noraidīdams šādu neiedomājamu varbūtību, taču Meredita neatkāpās no sava nodoma noslēgt darījumu. — Jā vai nē?

— Jā! — viņš izgrūda.

Kad tēvs aizgāja, Meredita atslīga krēslā. Viņai ne uz mirkli neienāca prātā doma, ka vajadzētu Metu brīdināt,

tomēr viņu grauza neskaidra nojausma, ka ar šo klusēšanu viņa gluži neviļus nostājusies Meta pretinieku pusē. Tajā pašā laikā viņa jutās bezgala gandarīta, jo tēvs, kaut arī bez liekiem vārdiem, tomēr bija pateicis, ka mīl viņu un augstu vērtē viņas rīcību viņa prombūtnes laikā. Tomēr visspēcīgākā no Mereditas jūtām bija cerība — cerība, ka tad, kad viss nostāsies savās vietās un viņas tēvs atvainosies Metam, viņas vīram pietiks augstsirdības, lai pieņemtu šo atvainošanos. Divi vīrieši, kurus viņa mīlēja, vairs nebūs ienaidnieki. Ja arī viņi nekļūs draugi, tā tomēr bija brīnišķīga perspektīva.

Par spīti optimismam un nelokāmajai ticībai Metam, daži tēva vārdi Mereditai neizgāja no prāta. Šajā vakarā viņi ar Metu paēda vakariņas krēslainā tuvējā restorāna stūrītī. Kad Mets apvaicājās par viņas tikšanos ar tēvu, Meredita noklusēja vienīgi Filipa absurdo pārliecību, ka tieši Mets organizējis spridzināšanas draudus un gatavojas pārņemt viņu kompāniju. Viņa to paturēja pie sevis tāpēc, ka tēvs bija apsolījis Metam atvainoties, ja izrādīsies, ka viņam nav bijusi taisnība. Bet jautājumu, kas viņai bija radies pēc kāda Filipa izteikuma un nedeva miera, Meredita ar nolūku atstāja uz vēlāku laiku, jo nevēlējās, lai Mets to uztvertu kā apsūdzību vai pratināšanu. Viņa par to ierunājās tikai

tad, kad viņi bija atgriezušies Mereditas dzīvokli un mīlējuši viens otru. _ v

Gulēdams viņai līdzās, Mets paslējās uz elkoņa un ar pirkstu lēni glāstīja viņas vaigu.

— Pārcelies pie manis! — viņš čukstēja. — Es tev apsolīju paradīzi, un es nevaru to iedot, ja mēs mitināmies katrs savā dzīvoklī un izliekamies tikai pa pusei precējušies.

Meredita izklaidīgi pasmaidīja. Ar to pietika, lai Mets saprastu, ka viņa domā par kaut ko citu. Ar īkšķi un rādītājpirkstu satvēris sievas zodu, viņš pavērsa viņas seju uz savu pusi.

— Kas noticis? — viņš rāmi vaicāja.

Viņa ielūkojās Metam acīs. Cenzdamās nerunāt tiesneša tonī, viņa atzinās: — Es domāju par to, ko teica mans tēvs.

Pietika pieminēt Filipu, lai Metam saspringtu žokļi.

— Ko tad viņš tādu teica?

— Toreiz, pirms vienpadsmit gadiem, tu esot viņam piedraudējis, ka tādā gadījumā, ja viņš mēģināšot nostāties starp mums, tu viņu nopirkšot un pēc tam aprakšot. Tu taču tā neteici, vai ne?

— Teicu gan! — Mets atcirta, tad jau mierīgākā balsī piebilda: — Es to teicu tad, kad tavs tēvs mēģināja mani vispirms uzpirkt un pēc tam iebiedēt, lai es pamestu tevi. Tāpēc es viņam piedraudēju, ka atriebšos, ja viņš jauksies mūsu darīšanās.

— Bet tu taču nedomāji tā, kā runāji, vai ne? — Meredita jautāja, ielūkodamās viņam acīs.

— Toreiz katrs mans vārds bija domāts nopietni. Es vienmēr runāju to, ko domāju, — viņš nočukstēja un izjusti noskūpstīja Mereditu, tad viegli pieskārās ar lūpām pie viņas vaiga. — Reizēm gan es mēdzu pārdomāt...

— Kad tu teici, ka aprakšot viņu, vai tu patiesi domāji viņu nogalināt? — Meredita neatlaidās.

— Tas bija teikts pārnestā, nevis burtiskā nozīmē, kaut gan tajā laikā es ar prieku būtu viņu pamatīgi piekāvis.

Meredita jutās atvieglota, tomēr tas vēl nebija viss. Viņa piespieda pirkstus pie Meta lūpām, lai neļautu sevi

skūpstīt un tādējādi novērst uzmanību.

— Kāpēc tu viņam teici, ka viņu nopirksi?

Viņas balsī ieskanējās šaubas. Mets pacēla galvu un sarauca pieri.

— Tajā brīdī es tikko biju atteicies no piedāvātā ku

kuļa un klausījos, kā viņš mani apvaino, ka man esot vajadzīga tava nauda, nevis tu pati. Es viņam teicu, ka man jūsu nauda neinteresē un ka kādu dienu man pašam būs tik daudz naudas, ka es varēšu viņu nopirkt un pārdot tālāk. Cik atceros, es teicu tieši tādus vārdus. Šķiet, ar

vārdu «aprakt» es gribēju teikt to pašu — ka būšu spējīgs viņu nopirkt un pārdot.

Mereditas seja noskaidrojās, viņa pievilka sev klāt Meta galvu un maigi noglāstīja viņa vaigu.

— Vai tagad es varētu saņemt to skūpstu? — viņa

smaidot nočukstēja.

54. nodaļa

Ari nākamajā rītā Meredita jutās laimīga. Viņa pasniedzās pēc avīzes, kas gulēja ārpusē pie dzīvokļa durvīm, un gandrīz saļima, ieraudzījusi virsrakstu:

METJŪ FERELS NOPRATINĀTS SAKARĀ AR STAŅISLAVA SPIZALSKA SLEPKAVĪBU.

Sirdij mežonīgi dauzoties kā āmuram, Meredita pacēla avīzi un izlasīja rakstu. Tā autors vēlreiz pārstāstīja, kā kaktu advokāts, kurš apgādājis savus klientus ar viltotiem laulības šķiršanas dokumentiem, cietis fiasko, un pabeidza rakstu ar sensacionālu ziņu par to, ka vakar pēc pusdienas Metu nopratinājusi policija.

Izlasījusi šo teikumu, Meredita bija satriekta līdz sirds dziļumiem. Mets vakar nopratināts. Vakar. Un vakar vakarā viņš ne tikai bija to noslēpis no Mereditas, viņš nebija ne izskatījies, ne arī izturējies tā, kā kad kaut kas nebūtu kārtībā! Tas bija neapšaubāms pierādījums, ka Mets spēj noslēpt savas emocijas, spēj piemānīt pat viņu. Šis atklājums izsita Mereditu no sliedēm. Viņa lēnām atgriezās dzīvoklī, lai sapostos uz darbu, un nolēma piezvanīt Metam no sava kabineta.

Kad viņa ieradās darbā, pa pieņemšanas telpu lieliem soļiem šurpu turpu staigāja Liza.

— Meredit, man ar tevi jārunā, — viņa sacīja, aizvērusi Mereditas kabineta durvis.

Meredita uzlūkoja savu bērnības draudzeni, un viņas atturīgais smaids pauda šaubas par Lizas uzticamību.

— Es jau sen gaidīju, kad tu beidzot sadūšosies.

— Ko tu ar to domā?

— Protams, tevi un Pārķeru.

Šķita, ka šie vārdi dzen Lizu izmisumā.

— Pārķeru? Ak Dievs, Meredit, es gribēju runāt par to, taču nevarēju saņemties, — viņa lūdzoši sacīja, bezpalīdzīgā žestā paceldama rokas un ļaudama tām nokrist. — Zinu, ka tu mani uzskati par visšausmīgāko meli un krāpnieci pasaulē, tāpēc ka es zobojos par viņu tavā klātbūtnē, taču es zvēru, ka nedarīju to tāpēc, lai tu neapprecētos ar viņu. Es centos panākt, lai man pašai viņš vairs nepatiktu, centos sevi pārliecināt, ka viņš nav nekas vairāk kā... kā garlaicīgs baņķieris. Sasodīts, tu taču patiesībā viņu nemaz nemīlēji, tu pati redzi, tiklīdz Mets atgriezās, tu meties viņam ap kaklu. — Tad izaicinošā maska nokrita, Lizas balss aizlūza. — Ak, lūdzu, neienīsti mani, Me-redit! Es mīlu tevi vairāk nekā savas māsas, un es ienīdu sevi tāpēc, ka mīlēju to vīrieti, kuru tu vēlējies sev...

Pēkšņi viņas atkal bija divas astotās klases skolnieces, kas sastrīdējušās un stāv aci pret aci Svētā Stīvena skolas pagalmā, taču tagad viņas bija vecākas un gudrākas un zināja savas draudzības vērtību. Lizas acīs iemirdzējās asaras. Bezpalīdzīgi sažņaugusi rokas dūrēs, viņa raudzījās uz Mereditu.

— Lūdzu, neienīsti mani! — viņa čukstēja.

Meredita saraustīti ievilka elpu un nedroši pasmaidīja.

— Es nespēju tevi ienīst, — viņa sacīja. — Arī es mīlu tevi, bez tam man nav citu māsu bez tevis...

Apspiesti iesmējusies, Liza apķērās Mereditai apkārt, un gluži kā tajās tālajās dienās, kad viņas valkāja skolnieču formas tērpus, nevis elegantas, modelētāju veidotas kleitas, abas apskāvās, smējās un centās neraudāt.

— Vai tev tomēr tas neliekas drusku tāds kā... asinsgrēks. Nu, tas, ka esmu kopā ar Pārķeru? — Liza, muļķīgi smaidīdama, ievaicājās, kad viņas jau bija palaidušas viena otru vaļā.

— Jā, tā man likās gan... tajā rītā, kad es tev piezvanīju un nopratu, ka jūs abi esat gultā. Vienā gultā.

Liza sāka smieties, tad pēkšņi kļuva nopietna.

— Patiesībā es šurp nenācu runāt par Pārķeru. Gribēju tev pajautāt par Meta vakardienas nopratināšanu policijā. Izlasīju par to rīta avīzē, un es... — viņa novērsa skatienu no Mereditas un sāka bezmērķīgi aplūkot kabinetu, — es, sacīsim tā, ierados, lai pati par to pārliecinātos. Es gribēju jautāt, vai policija domā, ka viņš nogalinājis Spizalski.

Apspiedusi sašutumu par to, ka Liza gandrīz apvainoja Metu slepkavībā, Meredita mierīgi vaicāja:

— Kāpēc policijai vajadzētu tā domāt? Un — kas vēl svarīgāk — kāpēc tu tā domā?

— Es tā nedomāju, — Liza izmisīgi protestēja. — Es tikai nevaru aizmirst to rītu, kad notika jūsu preses konference. Pirms konferences Mets pa telefonu runāja ar savu advokātu, un bija ieslēgts telefona skaļrunis. Bija skaidri saprotams, ka Mets ir pārskaities uz Spizalski un nelokāmi nolēmis pasargāt tevi no skandāla. Un tad viņš pateica kaut ko tādu, kas šķita... dīvaini un pat... draudīgi.

— Par ko tu runā? — Meredita nepacietīgi jautāja.

— Par to, ko Mets atbildēja advokātam, kad tas brīdināja, ka Spizalskis ir psihopāts, kurš grib tiesā sarīkot varenu izrādi. Mets pavēlēja advokātam, lai piespiež Spizalski pārdomāt un dabū viņu prom no pilsētas. Pēc tam Mets sacīja, ka vēlāk pats «par viņu parūpēsies». — Liza bažīgi vēroja Mereditas seju un tad jautāja: — Tu taču nedomā, ka Mets varētu būt «parūpējies par viņu» tādējādi, ka būtu viņu nositis un beigtu iemetis grāvī, vai ne?

— Savu mūžu neesmu dzirdējusi neko nejēdzīgāku un briesmīgāku! — Meredita pārskaitusies zemā balsī atteica. Viņas abas apcirtās kā dzeltas, kad aiz muguras atskanēja Filipa balss.

— Nedomāju, ka policijai tas liksies kaut kas nejēdzīgs, — Filips sacīja, stāvēdams apspriežu telpas durvīs. — Vēl vairāk, esmu pārliecināts, ka jūsu pienākums ir to paziņot policijai.

— Nē! — Meredita iesaucās. Iedomājoties, kā policija varētu iztulkot šo Meta frāzi, viņu pārņēma panika. Bet tad pār viņu nāca iedvesma. Viņa pasmaidīja.

— Es esmu Meta sieva, un mans pienākums nav liecināt pret viņu pat tiesā.

Filips uzlūkoja Lizu. — Jūs dzirdējāt Ferela vārdus, un jūs neesat precējusies ar to nelieti.

Liza redzēja mēmo lūgumu Mereditas acīs un bez vilcināšanās nostājās viņas pusē. Kā atvainodamās viņa uzsmaidīja Filipam un meloja:

— īstenībā, mister Benkroft, es neesmu gluži pārliecināta, vai Mets izteicās tieši šādiem vārdiem. Nē, es pat esmu pārliecināta, ka viņš tā neteica. Jūs jau zināt, cik man ir bagāta iztēle, — viņa piemetināja un atmuguriski virzījās ārā no kabineta, — tāpēc jau es esmu tik izcila dizainere, ka man ir ārkārtīgi dzīva fantāzija.

Neizdošanās saniknotais Filips dusmīgi uzlūkoja Mere-ditu, un viņa rāmā balsī pateica to, kas viņai nupat bija ienācis prātā.

— Zini, tev tik ļoti gribas vainot Metu visās tavās nelaimēs, ka tu esi sapinies pats savu kļūdaino pieņēmumu valgos. No vienas puses, tu apgalvo, ka Metam neesot nekādu jūtu pret mani un viņš mani izmantojot, lai atriebtos tev. Ja tā ir taisnība, tad kā gan tu spēj vienlaikus iedomāties, ka viņš patiešām būtu nogalinājis Spizalski, lai pasargātu mani no skandāla?

Viņa saprata, ka trāpījusi mērķī, jo tēvs pie sevis nolādējās un aizgāja, taču pēc īsa brīža Mereditai sirds pamira krūtīs, jo viņa pēkšņi atcerējās kādus citus Meta vārdus, un tie vairs nedeva viņai miera. Tajā vakarā, kad tika atrasts Spizalska līķis, viņa bija ķircinājusi Metu sakarā ar to, ka viņš piedāvājās novērst reportieru uzmanību pa to laiku, kamēr viņa iebrauks garāžā zem Meta mājas. «Tu to tiešām darīsi? Manis dēļ?» viņa bija pajokojusi, taču Mets nebija atjokojis pretī, bet gan ļoti nopietni atbildējis: «Tu nevari iedomāties, cik daudz es spēju izdarīt tevis dēļ.»

Meredita piegāja pie rakstāmgalda un papurināja galvu, lai aizdzītu šo domu. — Izbeidz! — viņa sevi skaļā balsī brīdināja. — Nesāc ticēt muļķīgām aizdomām!

Taču pulksten sešos kļuva gandrīz neiespējami to nedarīt.

— Meredit, te būs pirmie divi pierādījumi, — viņas tēvs sacīja, ienākdams kabinetā kopā ar Marku Breidenu, un nikni nosvieda uz rakstāmgalda divus ziņojumus.

Meredita patlaban bija pārbaudījusi reklāmas nodaļas budžetu. Pēkšņi ļaunu nojautu pārņemta, viņa pabīdīja to sānis, uzlūkoja abu vīriešu drūmās sejas un pievilka ziņojumus sev tuvāk. Pirmajā no tiem bija apkopotas Marka savāktās ziņas par Meta finansiālajiem darījumiem. Marks ar sarkanu zīmuli bija apvilcis visu Metam piederošo kompāniju nosaukumus, kā arī visu to likumīgo uzņēmumu nosaukumus, kuru darbībā Mets piedalījās ar savu kapitālu. Ziņojumā bija vairāki desmiti šādi apvilktu nosaukumu, un astoņi no tiem bija vēl atzīmēti ar lielu, sarkanu burtu X. Meredita ielūkojās otrā ziņojumā, kur bija uzskaitīti to cilvēku uzvārdi un tie uzņēmumi un kompānijas, kas nesen bija iegādājušies vairāk par tūkstoti «Benkrofta un kompānijas» akciju, un viņas sirds bailēs sarāvās: tie astoņi nosaukumi, kuri pirmajā ziņojumā bija atzīmēti ar lielajiem iksiem, atradās arī jauno akcionāru sarakstā. Tātad Mets jau bija iegādājies milzīgu «Benkrofta un kompānijas» akciju paketi, un neviena akcija nebija pirkta ne uz viņa paša, ne arī uz «Interkorpa» vārda.

— Tas ir vēl tikai sākums, — Filips teica. — Šis akcionāru saraksts neparāda to stāvokli, kāds ir šodien, un ziņojums par Ferela darījumiem nav pilnīgs. Dievs vien zina, cik daudz akciju viņš ir iegādājies pa šo laiku un kādus vārdus to pirkšanai izmantojis. Kad mūsu akciju cena sāka celties, Ferels acīmredzot nolēma ievietot mūsu veikalos pārīti bumbu, lai nosistu akciju cenu un varētu tās iegādāties lētāk. Nu, — Filips ar rokām atspiedās pret Mereditas galdu, — vai tagad tu piekritīsi, ka aiz visa notiekošā slēpjas Ferels?

— Nē! — Meredita cieti atteica, taču pati lāgā nezināja, vai viņa noliedz to, ka tēvam ir taisnība, vai tikai pasaka, ka viņa nav spējīga pieņemt šo taisnību. — Tas viss pierāda vienīgi to, ka viņš... viņš nolēmis iegādāties mūsu akcijas. Tam var būt vairāki iemesli. Varbūt viņš nosprieda, ka tas būs izdevīgs ilgtermiņa kapitālieguldījums, un viņam... viņam šķita uzjautrinoši nopelnīt naudu tieši tavā kompānijā. — Viņa piecēlās kājās un, juzdama, ka ceļi ļogās, uzlūkoja abus vīriešus. — Tas nepavisam nenozīmē, ka viņš būtu gatavs ievietot mūsu veikalos bumbas vai aizraidīt uz viņpasauli cilvēkus.

— Kā gan es varēju iedomāties, ka tu esi pie pilna prāta! — Filips bezpalīdzīgā niknumā iesaucās. — Tam bastardam jau pieder mūsu izraudzītais īpašums Hjūstonā un diezin cik liela daļa no mūsu kompānijas. Viņa rokās jau tagad ir pietiekami daudz akciju, lai viņš varētu pats sevi ievēlēt mūsu valdē...

— Ir jau vēls, — Meredita no satraukuma saspringtā balsī viņu pārtrauca un salika portfelī līdzņemamo darbu. — lešu mājās un mēģināšu strādāt tur. Jūs ar Marku varat turpināt šīs... raganu medības bez manis.

Kad viņa jau devās uz durvīm, tēvs brīdināja:

— Meredit, turies no viņa tālāk! Ja tu to nedarīsi, beigu beigas tu kļūsi par viņa sazvērestības līdzdalībnieci. Vēlākais piektdien mēs būsim savākuši pietiekami daudz pierādījumu, lai varētu ziņot par viņu varas iestādēm...

— Kādām varas iestādēm? — Meredita pagriezās atpakaļ un nicīgi jautāja.

— Vispirms Biržas drošības komisijai! Ja viņš ir nopircis piecus procentus mūsu akciju, un es esmu pārliecināts, ka tas tā ir, tad viņš ir pārkāpis likumu, jo nav par to paziņojis Biržas drošības komisijai. Un, ja viņš ir pārkāpis šo likumu, tad policija vairs nedomās, ka tā advokāta nāves vai spridzināšanas draudu sakarā viņš ir tik šķīsts kā nule uzkritis sniedziņš...

Meredita izgāja un aizvēra aiz sevis durvis. Pa ceļam uz garāžu viņa piespieda sevi uzsmaidīt sastaptajiem darbiniekiem un novēlēt tiem labvakaru, bet, ieslīdējusi Meta dāvātās mašīnas priekšējā sēdeklī, viņa zaudēja savaldīšanos. Abām rokām sakampusi stūri, viņa kratījās nevaldāmās trīsās un stingi blenza garāžas cementa sienā. Viņa centās sev iestāstīt, ka panikai nav iemesla, ka Mets tam visam dos loģisku un pārliecinošu izskaidrojumu. Viņai nenācu ne prātā šādu īpaši sameklētu netiešu pierādījumu un nejaušu sakritību dēļ atzīt Metu par vainīgu. Meredita to atkārtoja vēl un vēlreiz, kā citēdama kādu Bībeles pantu vai skaitīdama lūgšanu. Trīsas lēnām pārgāja, un viņa pagrieza aizdedzes atslēgu. Katra vissīkākā viņas būtības daļiņa zināja, ka Mets nav vainīgs, un Meredita nevēlējās viņu apkaunot, kaut sekundes tūkstošdaļu vēl šaubīdamās par viņu.

Tomēr šī cēlā apņemšanās nespēja aizgainīt bailes un ļaunās nojautas. Atgriezusies mājās un jau pārģērbusies, Meredita atkal jutās tik nožēlojami, ka nespēja domāt ne par ko citu. Viņa atvēra portfeli, apātiski izņēma no tā reklāmas nodaļas budžetu un saprata, ka nav jēgas mēģināt strādāt šādā noskaņojumā. Viņa sev iegalvoja, ka viņai vajag tikai satikt Metu, redzēt viņa seju un acis un dzirdēt viņa balsi, lai būtu pārliecināta, ka viņš nav izdarījis to, par ko viņu apsūdz tēvs.

Spiezdama zvana pogu pie Meta dzīvokļa durvīm, Meredita joprojām pūlējās sev iestāstīt, ka vienīgais iemesls, kādēļ viņai vajag satikt Metu, ir vēlēšanās gūt mierinā

jumu, ko sniegs viņa tuvums, un tikt vaļā no savām negudrajām iedomām. Mets jau bija ierakstījis viņas uzvārdu pastāvīgo viesu sarakstā, kas atradās uz sarga galda, tādēļ viņam nebija ne jausmas par viņas ierašanos. Džo O’Hara atvēra durvis, un viņa neglītā seja atplauka platā smaidā.

— Labsvakars, misis Ferela! Mets būs dikti priecīgs,

kad jūs ieraudzīs! Nekas uz pasaules nevarētu viņu vairāk iepriecināt, — viņš vāvuļoja, tad pieklusināja balsi un pameta acis apkārt, — ja nu vienīgi ta.s, ka jūs būtu paķērusi līdzi čemodānus.

— Baidos, ka nebūšu vis to izdarījusi, — Meredita

sacīja, bezpalīdzīgi pasmaidīdama par šo nekaunīgo piebildi. Meta vecpuiša saimniecībā Džo šķita kā deviņu amatu pratējs — viņš nebija tikai šoferis un miesassargs. No darba brīvajā laikā Džo atvēra ciemiņiem durvis, atbildēja uz telefona zvaniem, reižu reizēm pat gatavoja ēst. Meredita jau bija pieradusi pie viņa apmēriem un

tumsnējās, draudīgās sejas, un tagad viņš viņai atgādināja rotaļlācīti — gan ļoti bīstamu lācīti.

— Mets ir bibliotēkā, — aizvēris durvis, Džo paskaidroja. — Viņš no darba atstiepa sev līdzi veselu blāķi papīru, bet viņš nebūs dusmīgs, nepavisam ar’ nebūs dusmīgs, ka jūs viņam neļaujat strādāt. Gribat, lai es jūs aizvedu pie viņa?

Meredita pār plecu uzsmaidīja Džo. — Nē, paldies, es zinu ceļu.

— Es nupat taisījos uz pāris stundām iziet, — Džo nozīmīgi bilda, un Meredita ar pūlēm apslēpa savu samulsumu par to, ka Džo pārpratis viņas vizītes iemeslu.

Bibliotēkas durvīs viņa apstājās. Jau tas vien, ka viņa redzēja Metu, viņu uzmundrināja un iedrošināja. Mets sēdēja uz ādas dīvāna, uzlicis vienas kājas potīti uz otras kājas ceļgala, lasīja kādu dokumentu un kaut ko atzīmēja uz lapas malas. Uz kafijas galdiņa viņa priekšā bija izklāti citi dokumenti. Mets pacēla acis un ieraudzīja Mereditu. Platā smaidā pavīdēja viņa baltie zobi, un Mereditas sirds salēcās.

— Šī man ir laimīga diena, — Mets sacīja, pieceldamies un nākdams viņai pretī. — Es domāju, ka tev nebūs laika šovakar tikties ar mani... tu kaut ko teici par nepieciešamību strādāt un naktī labi izgulēties. — Viņš vēlreiz pasmaidīja un piebilda: — Laikam gan velti cerēts, ka tu būsi atnesusi līdzi arī pāris čemodānu?

Meredita iesmējās, taču pati dzirdēja, ka tie ir liekuļoti smiekli.

— Džo man prasīja to pašu.

— Man noteikti vajadzētu viņu atlaist par nepiedienīgu uzvedību, — Mets pazobojās, apskāva Mereditu un sāka viņu alkatīgi skūpstīt. Meredita centās atbildēt uz skūpstu, taču viņas sirds tur nebija klāt, un Mets to gandrīz tūlīt sajuta, pacēla galvu un izbrīnījies viņu pētoši uzlūkoja.

— Kāpēc man ir tāda jušana, ka tavas domas maldās tālumā?

— Acīmredzot tava intuīcija ir spēcīgāka par manējo.

Mets nolaida rokas un ar nedaudz sarauktu pieri pakāpās atpakaļ.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— To, ka es ne tuvu tik labi nespēju atminēt tavas domas, — Meredita atbildēja saspringtākā balsī, nekā būtu gribējusi. Pēkšņi viņa saprata, ka nav šeit ieradusies, lai redzētu Metu un tādējādi atgūtu savu ticību viņam. Viņa bija ieradusies, lai dzirdētu dažas atbildes.

— Mēs varētu iet uz dzīvojamo istabu. Tur būs omulīgāk, un tu varēsi man pastāstīt, ko īsti nozīmē tavi vārdi.

Meredita pamāja un sekoja Metam. Viņa bija pārāk sanervozējusies, lai apsēstos, un brīvi justies Meta tuvumā liedza viņam neizteiktās apsūdzības. Viņa nespēja izturēt Meta pētošo skatienu un sāka izklaidīgi aplūkot istabu. Viņa pārlaida acis brīnišķīgiem griezumiem rotātam marmora galdiņam, uz kura stāvēja ierāmētas Meta māsas, tēva un mātes fotogrāfijas un tām līdzās albums ādas vākos. Mets juta viņas sasprindzinājumu un palika stāvam. Kad viņš beidzot ierunājās, balss skanēja izbrīnīti un mazliet asi.

— Par ko tu domā?

Meredita satrūkās, ieskatījās Metam sejā un pateica tieši to, ko patlaban domāja.

— Kāpēc tu man vakar nepastāstīji, ka policija tevi pratinājusi sakarā ar Spizalska nāvi? Kā gan tu varēji pavadīt kopā ar mani gandrīz visu vakaru un neteikt ne vārda par to, ka tu... tu tiec turēts aizdomās?

— Es to nestāstīju tādēļ, ka tev arī bez manis pietiek nepatikšanu. Turklāt policija nopratināja daudzus Spizalska «klientus», un es netieku turēts aizdomās par slepkavību. — Mets redzēja, ka Meredita cenšas noslēpt atvieglojuma sajūtu, taču nav arī pilnīgi pārliecināta, ka viņš runā taisnību, un viņa žokļi saspringa. — Vai varbūt tomēr?

— Kas tomēr?

— Varbūt tavās acīs es esmu aizdomās turētais?

— Nē, protams, nē! — Ar nervozu kustību Meredita atmeta matus no pieres un novērsa acis, nespēdama atturēties no tālākas izprašņāšanas un ienīzdama sevi par savām aizdomām, kas lika viņai tā rīkoties. — Piedod, Met, man bija briesmīga diena. — Viņa pagriezās pret Metu un atkal sāka uzmanīgi vērot viņa sejas izteiksmi, lai redzētu, kā viņš reaģēs uz turpmāko. — Mans tēvs ir pārliecināts, ka kāds gatavojas pārņemt mūsu kompānijas vadību. — Mets saglabāja nemainīgu un neizdibināmu sejas izteiksmi. Vai tā bija piesardzīga modrība? — Viņš uzskata, ka spridzekļus mūsu veikalos varētu būt ievietojis tas pats cilvēks vai cilvēku grupa, kas plāno mūs pārņemt.

— Iespējams, ka viņam ir taisnība, — Mets vēsi teica, un pēc balss noskaņas Meredita nojauta, ka viņš sāk saprast, ka viņa viņu tur aizdomās, un tādēļ viņu nicina. Juzdamās kā nelaimes čupiņa, Meredita atkal novērsa acis no Meta, un viņas skatiens apstājās pie ierāmētās fotogrāfijas, no kuras pretī smaidīja Meta tēvs un māte savā kāzu dienā. Līdzīgu attēlu viņa fermā bija redzējusi vienā no albumiem. Fotogrāfijas... Zem tām bija uzrakstīti uzvārdi... Uzvārdi. Meta mātes meitas uzvārds bija KOLJERE. «Benkrofta un kompānijas» kredītus bija nopirkusi firma, kas saucās Collier Trust. Ja Meredita nebūtu bijusi tik aizņemta ar citām lietām, viņa jau agrāk būtu aptvērusi šo sakritību.

Meredita uzlūkoja Metu. Viņa bija nodota, un viņu pārņēma tādas sāpes, it kā miesā būtu iecirtušies tūkstoši asi uztrītu nažu.

— Tavas mātes uzvārds bija Koljere, vai ne? — viņa trīcošā balsī jautāja. — Tu esi Collier Trust, vai ne?

. — Jā, — viņš atbildēja un skatījās tā, it kā nesaprastu, kāpēc viņa uztraucas.

— Ak mans Dievs! — Meredita pakāpās soli atpakaļ. — Tu uzpērc mūsu akcijas, un tu esi nopircis visus mūsu kredītus! Ko tu darīsi, ja mēs nespēsim laikā samaksāt, — atņemsi mums ķīlu zīmju izpirkšanas tiesības un mūsu veikalus pievienosi savam uzņēmumam?

— Tas ir smieklīgi! — Mets sakustējās, lai pienāktu viņai tuvāk, un pārliecinošā tonī sacīja: — Meredit, es centos tev palīdzēt.

— Kādā veidā? — viņa kliedza, apķerdama sevi ar abām rokām un izvairīdamās no viņa pieskāriena. — Uzpirkdams mūsu kredītus vai uzpirkdams mūsu akcijas?

— Abējādi...

— Tu melo! — Viss nostājās savās vietās, un Meredi-tas apsēstību, kas viņu bija padarījusi aķju, nomainīja skaudra īstenība. — Uzpirkt mūsu akcijas tu sāki nākamajā dienā pēc mūsu pusdienām restorānā... tūlīt pēc tam, kad uzzināji, ka mans tēvs nobloķējis tavu pārzonēšanas lūgumu. Es redzēju datumus. Tu necenties man palīdzēt!

— Nē, tad es vēl to nedarīju, — viņš izmisis atklāti atbildēja. — Sākumā es iegādājos jūsu akcijas ar vienu vienīgu nolūku, un tas bija — uzkrāt pietiekami daudz akciju, lai iegūtu vai nu vietu jūsu valdē, vai arī akciju kontrolpaketi.

— Un tu tās uzpērc līdz pat šim brīdim! — Meredita atcirta. — Tikai tagad tas tev iznāk daudz lētāk, vai ne? Pēc šiem spridzināšanas draudiem mūsu akciju cena ir kritusies. Pasaki man vienu lietu, — viņa drebošā balsī uzstāja, — tikai šo vienu vienīgo reizi pasaki man taisnību, pilnīgu taisnību! Vai tu liki nogalināt Spizalski? Vai tu organizēji spridzināšanas draudus?

— Nē, velns lai parauj!

Aiz dusmām un sāpēm trīcēdama, Meredita ignorēja šo protestu.

— Pirmie draudi uzspridzināt veikalu tikai izteikti tajā pašā nedēļā, kad mēs kopā pusdienojām un tu uzzināji, ka mans tēvs panācis tava pārzonēšanas lūguma noraidīšanu. Vai tev nešķiet, ka tā ir nedaudz dīvaina sakritība?

— Es neesmu tur vainojams, — viņš kaismīgi iebilda. — Uzklausi mani! Ja tu vēlies pilnīgu patiesību, es tev to pateikšu. — Meta balss kļuva maigāka. — Mīļumiņ, vai tu mani uzklausīsi?

Mereditas nodevīgā sirds salēcās, kad Mets nosauca viņu par mīļumiņu un pelēkās acis uzlūkoja viņu tik lūdzoši. Viņa pamāja, taču zināja, ka nemūžam nespēs noticēt, ka viņš nemelo, jo Mets jau tik daudz ko un tik veiksmīgi bija viņai noslēpis.

— Es jau teicu, ka sāku uzpirkt jūsu akcijas tāpēc, lai atriebtos tavam tēvam. Pēc tam, kad mēs bijām kopā pabijuši fermā, es sapratu, cik liela nozīme šim universālveikalam ir tavā dzīvē. Es skaidri apzinājos, ka tad, kad tavs tēvs atgriezīsies un atklās, ka mēs atkal esam kopā, viņš darīs visu, lai tevi no tā atrunātu. Es arī sapratu, ka agrāk vai vēlāk viņš liks tev izvēlēties starp sevi un mani, starp «Benkroftu un kompāniju» kopā ar prezidentes posteni un neko, ja tu paliksi pie manis. Es nolēmu turpināt pirkt jūsu akcijas, lai viņš to nevarētu izdarīt. Es biju gatavs uzpirkt tik daudz akciju, cik vajadzīgs, lai varētu kontrolēt valdes rīcību. Ja man piederētu akciju kontrolpakete, viņš nevarētu tevi baidīt ar prezidentūras atņemšanu.

Mereditas ticību Metam bija sagrāvusi slepenība, kādā viņš to visu bija darījis.

— Tev nevajadzēja slēpt no manis savus cēlos mērķus, — viņa teica, nicīgi uzlūkodama Metu.

— Es nebiju drošs, kā tu uz to reaģēsi.

— Un vakar tu mani pataisīji par muļķi, ļaudams tev stāstīt par mūsu jauno kreditoru — Collier Trust, pats būdams šis kreditors.

— Es baidījos, ka tu to uzskatīsi par... labdarību.

— Tik dumja es neesmu! — viņa atcirta, bet viņas balss trīcēja un acis sūrstēja aizturētās asarās. — Tā nebija labdarība, tas bija spīdošs taktisks gājiens. Tu manam tēvam apsolīji, ka kādu dienu viņš piederēs tev, un tagad tu to esi panācis! Ar dažu bumbu palīdzību un manu neapzinātu līdzdalību.

— Es saprotu, tas tā izskatās...

— Tas tā arī ir! — Meredita kliedza. — Kopš tās dienas, kad es aizbraucu uz fermu, lai tev izstāstītu, kas īsti notika pirms vienpadsmit gadiem, tu esi bez žēlastības izmantojis visu, ko es tev toreiz izstāstīju, lai īstenotu savus plānus. Tu man meloji...

— Nē, es to nedarīju!

— Tu apzināti mani maldināji, un tas ir tas pats. Visas tavas metodes ir negodīgas, un tomēr tu ceri, ka es ticēšu taviem cēlajiem nodomiem. Es to nespēju!

— Neizposti mūsu dzīvi! — Mets aiz spīva izmisuma aizsmakušā balsī brīdināja, jo saprata, ka zaudēs Meredi-tu. — Vienpadsmit gadus ilgušie meli tagad tev liek šaubīties par visu, ko es daru.

Meredita neskaidri juta, ka Metam varētu būt arī taisnība. Taču viņa skaidri zināja, ka viltus advokāts, kurš bija šķērsojis Meta ceļu, ir miris un viņas tēvs, kurš bija iejaucies Meta dzīvē, drīz būs kļuvis par marioneti un dancos tā, kā Mets raustīs finansiālos diegus. Un arī viņai neklāsies labāk.

— Pierādi man to! — Meredita kliedza, nebūdama tālu no histērijas. — Man vajadzīgi pierādījumi.

Viņa seja saspringa. — Tev vajag, lai kāds pierādītu, ka es neesmu ļaunprātīgs dedzinātājs un slepkava, vai ne? Tev vajadzīgi neapstrīdami pierādījumi, ka neesmu vainīgs tajos noziegumos, kuros tu mani apsūdzi, un, ja es nevarēšu tev tos sniegt, tu esi gatava ticēt visļaunākajam?

Metam bija taisnība, un satriektā Meredita uzlūkoja viņu, juzdama, ka viņas sirds tūlīt salūzīs. Kad Mets atkal ierunājās, viņa zemā balss drebēja no apspiestām emocijām.

— Viss, ko tev vajadzētu darīt, būtu uzticēties man pāris nedēļu, līdz izmeklēšana atklās patiesību. — Viņš pastiepa roku. — Uzticies man, dārgā! — viņš maigi sacīja.

Mereditu plosīja šaubas. Viņa redzēja Meta pastiepto roku, taču nespēja pakustināt ne pirkstiņa. Spridzināšanas draudi viņam bija tik izdevīgi... policija netika nopratinājusi visus Spizalska klientus, jo viņu neviens netika pratinājis.

— Vai nu sniedz man savu roku, vai arī dari tagad visam galu un atpestī mūs abus no šīm mokām! — Mets sacīja.

Meredita alka ielikt savu roku Meta plaukstā un uzticēties viņam, tomēr nespēja.

— Es nevaru, — viņa saraustīti nočukstēja. — Gribu, bet nevaru. — Viņa roka nokrita gar sānu, no sejas pazuda jebkāda izteiksme. Nespēdama izturēt viņa skatienu, Meredita pagriezās uz iešanu. Pirksti kabatā sataustīja atslēgas, tās bija Meta dāvātās mašīnas atslēgas. Meredita tās izvilka no kabatas, pagriezās atpakaļ un pasniedza Metam. — Man ļoti žēl, — viņa teica, pūlēdamās apvaldīt balss drebēšanu, — bet man aizliegts pieņemt par divdesmit pieciem dolāriem dārgākas dāvanas no cilvēkiem, ar kuriem mūsu kompānijai ir biznesa attiecības.

Meta saspringtajā sejā noraustījās kāds muskulis. Viņš nepakustējās un neņēma pretī atslēgas. Meredita juta, ka viņai iekšā kaut kas nomirst. Viņa nometa atslēgas uz galda un aizbēga. Uz ielas viņa apturēja kādu taksometru.

Nākamajā rītā Dalasas, Ņūorleānas un Čikāgas veikalos atjaunojās apbrīnojama rosība. Meredita savā kabinetā aplūkoja skaitļus, kas bija redzami datoru ekrānos, un jutās atvieglota, taču ne sevišķi priecīga. Tās sāpes, ko viņa bija jutusi pirms vienpadsmit gadiem, kad zaudēja Metu, nevarēja salīdzināt ar tagadējām ciešanām, jo toreiz viņai nebija nekādas iespējas ietekmēt notikumu gaitu. Šoreiz izvēle bija atkarīga vienīgi no viņas pašas, un viņa nespēja tikt vaļa no briesmīgās sajūtas, ka varbūt ir nepiedodami kļūdījusies. Šo sajūtu nespēja izkliedēt arī Sema Grīna ziņojums, no kura izrietēja, ka Mets nopircis vēl vairāk «Benkrofta un kompānijas» akciju, nekā viņi sākumā bija domājuši.

Divas reizes šajā dienā viņa lika Markam Breidenam zvanīt uz Dalasas, Ņūorleānas un Čikāgas spridzināšanas un ļaunprātīgas dedzināšanas apkarošanas nodaļām, pati pret savu pārliecību cerēdama, ka to darbinieki varbūt ir kaut ko atklājuši un aizmirsuši viņai par to paziņot. Viņa meklēja kaut mazāko ieganstu, kas ļautu viņai grozīt savas domas un piezvanīt Metam, taču nekādas spridzinātāju pēdas nebija uzietas.

Visu dienu viņa strādāja kā sapīta, galva pēc bezmiega nakts sāpēja. Kad viņa vakarā atgriezās mājās, pie dzīvokļa durvīm gulēja pēcpusdienas avīze. Mēteli nenovilkusi, viņa to rūpīgi izskatīja, cerēdama atrast kādu ziņu par to, ka policija kādu turētu aizdomās par Spizalska noslepkavošanu. Tādu ziņu nebija. Viņa ieslēdza televizoru, lai tajā pašā nolūkā noskatītos vakara ziņu pārraidi, un rezultāts bija tāds pats.

Lai galīgi neieslīgtu grūtsirdībā, viņa nolēma izgreznot savu Ziemassvētku eglīti. Ap pulksten desmitiem viņa bija eglīti izpušķojusi un tai līdzās izveidojusi nelielu Jēzusbēr-na silītes ainu. Sākās nakts ziņu pārraide. Sēdēdama uz grīdas līdzās eglītei un aptvērusi rokām ceļgalus, viņa izmisīgā cerībā pievērsās ekrānam,

Ziņās tika pieminēta Spizalska noslepkavošana, kā arī bumbas Benkroftu veikalos, taču neatskanēja neviens vārds, kuru varētu iztulkot Meta labā.

Meredita izmisusi izslēdza televizoru un palika sēžam uz grīdas. Viņa raudzījās uz mirdzošo Ziemassvētku eglīti, bet iztēlē dzirdēja zemo, līdz sāpēm pazīstamo Meta balsi: «Meredit, agri vai vēlu tev nāksies riskēt un uzticēties man. Nav iespējams apvest ap stūri likteni, turoties malā un spēlējot uz niecīgām likmēm. Vai nu tu iesaisties spēlē pn riskē ar visu, vai nespēlē nemaz. Taču tas, kurš neriskē, arī nevinnē.» Kad bija pienācis laiks izvēlēties, viņa nebija uzdrošinājusies riskēt.

Viņa domāja arī par citiem Meta vārdiem. Tie bija svinīgi teikti un brīnišķīgi vārdi. «Ja tu pārcelsies dzīvot pie manis, es tev uz zelta šķīvja pasniegšu paradīzi. Visu, ko tu vēlies, katru lietu, ko tu vēlies. Protams, kopā ar mani. Es piederu pie iesaiņojuma...»

Šie vārdi viņai sāpēja sirdī. Viņa prātoja, ko Mets tagad varētu darīt un vai viņš gaida un cer, ka viņa viņam piezvanīs. Atbilde uz šo jautājumu bija viņa atvadu vārdos. Tikai tagad Meredita saprata, cik nopietni viņš bija runājis un kāda pabeigtība bija skanējusi viņa vārdos. Nē, Mets negaida viņas zvanu un nekad vairs negaidīs. Tā izvēle, ko viņš vakarvakarā bija Mereditai uzspiedis, viņaprāt, nebija atsaucama. «Vai nu sniedz man savu roku, vai arī dari tagad visam galu un atpestī mūs abus no šīm mokām!»

Vakar, atstādama viņu tur stāvam, Meredita nebija pilnībā apjautusi, ka viņas lēmums būs galīgs, ka Mets izslēdz iespēju, ka viņa varētu atgriezties pie viņa tad, kad būs pierādīts, ka viņš nav vainīgs tajos noziegumos^ kuros tika apsūdzēts. Tagad Meredita to saprata. Viņai būtu vajadzējis to saprast jau vakar. Taču, pat ja viņa to būtu sapratusi, viņa nespētu viņam uzticēties un pasniegt savu roku. Visi pierādījumi bija pret Metu.

Tātad beigas...

Silītes ainiņas figūriņas sašūpojās, jo Mereditas acis pienesās karstām asarām, un viņa aizklāja seju ar rokām.

— Ak Dievs, es tevi lūdzu, neļauj, ka ar mani tā notiek! Lūdzu, neļauj! — viņa elsoja.

55. nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā pulksten piecos Mereditu uzaicināja ierasties valdes sēžu zālē, kur jau vairākas stundas turpinājās valdes ārkārtas sēde. Iegājusi telpā, viņa izbrīnīta redzēja, ka vieta galda galā rezervēta viņai. Mereditā vērās noraidošas, drūmas sejas. Cenzdamās apspiest trauksmes sajūtu, viņa apsēdās un pēc kārtas uzlūkoja klātesošos, arī savu tēvu.

— Labdien, džentlmeņi!

Atbilžu korī vienīgā patiesi draudzīgā balss piederēja vecajam Sairušam Fortelam.

— Laba diena, Meredit! — vecais vīrs atņēma. — Atļaujiet pateikt, ka jūs izskatāties skaistāka nekā jebkad.

Mereditā izskatījās briesmīgi un pati to labi zināja, tomēr pateicīgi uzsmaidīja Sairušam, lai gan parasto apspriežu laikā večuka vāji slēptie mājieni uz viņas dzimumu bija kaitinoši. Mereditā saprata, ka šī ārkārtas sēde sasaukta galvenokārt Meta dēļ un valdes locekļi uzstās, lai viņa sniedz paskaidrojumus, taču viņa domāja, ka tiks pieprasītas atskaites arī citos patlaban svarīgos jautājumos. Tādēļ viņa galīgi apjuka, kad līdzās sēdošais valdes priekšsēdētājs pamāja uz aktu vākiem, kas bija nolikti viņai priekšā uz galda, un ledainā balsī paziņoja:

— Meredit, mēs esam sagatavojuši dokumentus, kas jums jāparaksta. Pēc sēdes beigām mēs tos iesniegsim attiecīgajām varas iestādēm. Izlasiet šos dokumentus. Tā kā lielākā daļa valdes locekļu piedalījās to sastādīšanā, mums ar tiem iepazīties nevajag.

— Es neesmu tos redzējis, — Sairuss iebilda un reizē ar Mereditu atvēra savus aktu vākus.

Pirmajā brīdī Mereditā neticēja savām acīm. Kad beidzot viņa aptvēra izlasīto, aiz dusmām viņai kaklā sakāpa kamols, kas žņaudza un smacēja. Pirmais dokuments bija oficiāla Biržas drošības komisijai adresēta sūdzība, un tajā bija rakstīts, ka Metjū Ferels apzināti

manipulējot ar «Benkrofta un kompānijas» akcijām, ka viņš savu darījumu kārtošanai izmantojis no Mereditas iegūtās ziņas, tāpēc viņa pieprasot, lai Ferela darbība tiktu apturēta un lai komisija izmeklētu šo lietu. Otra sūdzība bija adresēta Federālajam izmeklēšanas birojam un Dalasas, Ņūorleānas un Čikāgas policijas priekšniekiem. Tajā savukārt bija teikts, ka Meredita esot pārliecināta un viņai esot pamats būt pārliecinātai, ka

Metjū Ferels organizējis bumbu ievietošanu «Benkrofta un kompānijas» universālveikalos, kas atrodas šajās pilsētās. Arī trešā sūdzība bija adresēta policijas nodaļai. Tajā tika apgalvots, ka viņa dzirdējusi, ka Metjū Ferels draud nogalināt Staņislavu Spizalski. Šie draudi izteikti Ferela telefona sarunā ar viņa advokātu. Meredita atsakoties no savām tiesībām klusēt kā Metjū Ferela

sieva un ar šo publiski paziņojot, ka uzskatot Metjū

Ferelu par vainīgu Staņislava Spizalska slepkavībā.

Meredita skatījās uz groteskajiem vārdiem, lasīja rūpīgi noformulētās riebīgās puspatiesības, ļaunprātīgās apsūdzības un sāka trīcēt pie visām miesām. Kāda balss viņas apziņā griezīgi kliedza, ka viņa bijusi muļķe un nodevēja, jo spējusi noticēt, ka šajā pret viņas vīru vērsto netiešo

pierādījumu mēslu čupā atrodamas patiesības druskas. Bezpalīdzības un aizdomu migla, kuras dēļ viņa divas dienas pēc Meta pamešanas bija jutusies kā paralizēta, pēkšņi izgaisa, un Mereditai viss kļuva kristālskaidrs: pašas kļūdas, valdes motīvi, viņas tēva roku darbs.

— Parakstiet tos, Meredit! — Nolens Vailders sniedza viņai savu pildspalvu.

Parakstīt!

Meredita izdarīja savu izvēli, neatsaucamu izvēli, varbūt jau novēlotu izvēli. Viņa lēnām piecēlās.

— Parakstīt šos papīrus? — viņa nicīgi pārjautāja. — Nekā tamlīdzīga es nedarīšu!

— Mēs cerējām, ka jūs pratīsiet novērtēt šo iespēju reabilitēt sevi un norobežoties no Ferela, kā arī gādāt par to, lai tiktu atklāta patiesība un uzvarētu likums un taisnīgums, — Vailders ledainā tonī paziņoja.

— Vai tad tas jūs interesē? — Atspiedusies ar plaukstām pret galdu, Meredita nikni nopētīja klātesošos. — Patiesība un taisnīgums? — Vairāki valdes locekļi nodūra acis, it kā nejuzdamies visai apmierināti ar šiem dokumentiem, kurus Mereditai lika parakstīt. — Es jums pateikšu patiesību! — viņa ar nelokāmu pārliecību turpināja. — Metjū Ferelam nav nekāda sakara ne ar spridzināšanas draudiem, ne ar Staņislava Spizalska noslepkavošanu, un viņš nav pārkāpis nevienu Biržas drošības komisijas instrukciju. Patiesība ir tāda, — viņa iznīcinoši nicigi sacīja, — ka jūs visi no viņa briesmīgi baidāties. Salīdzinājumā ar Meta panākumiem jūsu sasniegumi biznesā ir nenozīmīgi, un doma par to, ka viņam piederēs kompānijas akciju kontrolpakete vai noteicošā balss valdē, liek jums izjust savu niecīgumu. Jūs esat godkārīgi, jūs esat nobijušies, un jūs esat arī muļķi, ja tiešām domājat, ka es parakstīšu šos papīreļus.

— Meredit, lūdzu jūs nekavējoties rūpīgi apsvērt savu lēmumu, — kāds cits valdes loceklis viņu brīdināja. Viņa seja bija sastingusi aizvainojumā par Mereditas vārdiem. — Vai nu jūs rīkosieties «Benkrofta un kompānijas» interesēs un parakstīsiet šos dokumentus, jo tas ir jūsu kā šīs kompānijas pagaidu prezidentes pienākums, vai arī mums būs jāsecina, ka jūs rīkojaties šīs kompānijas ienaidnieka interesēs.

— Jūs man stāstāt par manu pienākumu pret «Benkrof-tu un kompāniju» un vienlaikus pavēlat parakstīt šos papīrus? — Meredita atkārtoja, un pēkšņi viņai gribējās smieties aiz prieka par to, ka viņa izvēlējusies savu pozīciju — pareizo pozīciju. — Jūs esat bīstami nekompetenti, ja jums nav ienācis prātā, ka Metjū Ferels atriebsies mūsu kompānijai par neslavas celšanu un ķengāšanos, kas atrodas šajos ar blēņām pilnajos vākos. Viņš nopirks «Ben-kroftu un kompāniju» un visus jūs, kad būs uzvarējis tiesas prāvu pret jums.

— Mēs esam gatavi riskēt. Parakstiet papīrus!

— Nē!

Dažu valdes locekļu sejās bija lasāmas šaubas par to, vai Ferela izaicināšana būtu prāta darbs, taču Nolens

Vailders to neievēroja. Viņš uzlūkoja Mereditu un ledaina balsī sacīja:

— Šķiet, ka jūsu nepareizi orientēta lojalitāte traucē jums izpildīt savus kompānijas atbildīgās darbinieces pienākumus, tas ir, rīkoties tikai kompānijas interesēs. Vai nu uz līdzenas vietas iesniedziet atlūgumu, vai arī pierādiet, ka es maldos, un parakstiet dokumentus!

Meredita ielūkojās viņam tieši acīs.

— Ejiet ellē!

— Varens skuķis! — saspringtajā klusumā atskanēja vecā Sairuša izsauciens. Viņš uzsita ar dūri pa galdu. — Es jau zināju, ka jums ir arī kas vairak, ne tikai tās garās kājas!

Meredita tik tikko dzirdēja večuka vārdus. Viņa uzgrieza valdes locekļiem muguru, atstāja sēžu zāli un aizcirta aiz sevis durvis. Ar šo blīkšķi noslēdzās lolotu cerību un sapņu pilns viņas dzīves posms.

Viņa steigšus devās uz savu kabinetu, pa ceļam atcerēdamās uzmundrinošos un spēkpilnos Meta vārdus. Viņa bija vaicājusi, ko viņš iesāktu, ja viņa valde mēģinātu izdarīt uz viņu spiedienu, un viņš bija atbildējis: «Es viņus pasūtītu dirst.» Meredita, to atceroties, gandrīz iesmējās. Viņa nebija valdes locekļiem pateikusi tieši tā, patiesība viņa nekad savā mūžā nevienam tā nebija teikusi, tomēr tagad ar lepnumu nosprieda, ka tas, ko viņa bija pateikusi, pēc satura ir glūži tas pats. Šovakar pie Meta bija viesības, viņai vajadzēja steigties mājup un pārģērbties. Kad viņa atgriezās savā kabinetā, uz rakstāmgalda iezvanījās telefons. Tā kā Filisa jau bija aizgājusi, Meredita automātiski pacēla klausuli.

— Mis Benkrofta, šeit mistera Ferela advokāts Viljams Pīrsons, — auksta, uzpūtīga balss sacīja. — Visu dienu pūlējos sazvanīt Stjuartu Vitmoru. Tā kā viņš līdz šim brīdim nav man atbildējis, atļāvos traucēt jūs.

— Ļoti jauki! — ar plecu piespiedusi klausuli pie auss, Meredita atvēra portfeli un sāka kravāt tajā savas personiskās lietas, kas atradās rakstāmgaldā. — Ko jūs vēlaties?

— Misters Ferels mums lika darīt jums zināmu, ka viņam vairs neesot ne mazākās vēlēšanās turpināt vienpadsmit nedēļas ilgo pārbaudi, par kuru jūs abi vienojāties. Bez tam viņš lūdza paziņot jums, — advokāts turpināja savā riebīgajā toni, — ka ne vēlāk kā sešu dienu laika, skaitot no šodienas, jums jāiesniedz laulības šķiršanas pieteikums, pretējā gadījumā septītajā dienā to iesniegs viņš.

Meredita jau bija pārcietusi visādus spaidus un draudus. PIrsona ļaunu vēstošais tonis bija pēdējais piliens. Viņa atņēma klausuli no auss, nikni to uzlūkoja, tad pateica Pīrsonam ausī divus spēcīgus, izteiksmīgus vārdus un ar blīkšķi nometa klausuli.

PIrsona zvana īsto jēgu viņa aptvēra tikai pēc tam, kad bija apsēdusies, lai steigšus uzrakstītu atlūgumu. Tikko izbaudītais triumfs pārvērtās augošā panikā par Meta rīcību. Viņa bija vilcinājusies pārāk ilgi. Viņš gribēja šķirties. Nekavējoties. Nē, tā nevar būt tiesa — viņa izmisīgi domāja. Pabeigusi rakstīt atlūgumu, Meredita piecēlās, tad paraudzījās uz uzrakstīto. Otro reizi īsā laika sprīdī viņa juta īstenības skaudro dvesmu. Tieši šajā brīdī kabinetā ienāca tēvs, un Mereditai atkal sāpīgi iedzēla apziņa, ka viņa sarāvusi saites ar pagātni, arī ar tēvu.

— Meredit, nedari to! — viņš skarbi teica, kad viņa pasniedza atlūgumu.

— Tu mani piespiedi tā rīkoties. Tu viņus pierunāji uzrakstīt tos melīgos papīrus un tad ieaicināji mani tur gluži kā jēru uz kaušanu. Tu piespiedi mani izvēlēties.

— Tu izvēlējies viņu, nevis mani un savu mantojumu.

Meredita ar miklajām plaukstām atspiedās pret rakstāmgaldu un sāpju pilnā balsī teica:

— Nekādai izvēlei nevajadzēja būt. Tēt, — viņa bija tik satraukta, ka pirmo reizi kopš agras bērnības viņu tā nosauca, 7- kāpēc tev vajadzēja man to nodarīt? Kāpēc tev vajadzēja mani tā atgrūst? Kāpēc es nevarētu mīlēt tevi un viņu?

— Runa nav par mīlestību! — Filips nikni atcirta, taču viņa pleci saguma un balsī ieskanējās izmisums. — Viņš ir vainīgs, bet tu to nevēlies saprast. Tu labāk vaino mani greizsirdībā un mahinācijās, un atriebtkārē...

— Tā ir patiesība, — Meredita pārtrauca tēvu, juzdama, ka viņas mērs ir pilns. — Tā arī ir. Tu tāds esi. Tu nemīli mani pietiekami, lai novēlētu man laimi. Un tā nav mīlestība, tā ir savtīga otras cilvēciskas būtnes turēšana pakļautībā. — Meredita aiztaisīja portfeli, paņēma rokassomiņu un mēteli un devās uz durvīm.

—* Meredit, apdomā, ko tu dari! — tēvs brīdināja, kad viņa gāja viņam garām.

Meredita apstājās, pagriezās un asaru pilnam acīm pavērās tēva kalsnajā sejā.

— Ardievu! — viņa skaļi atvadījās un savā sirdī nočukstēja: «Tēt!»

Pieņemšanas telpā viņu uzrunāja Marks Breidens. Viņa sejā staroja triumfējošs smaids.

— Lūdzu, tūlīt nāciet man līdzi uz manu kabinetu. Tur atrodas Gordona Mičela sekretāre un raud rūgtas asaras. Beidzot viņš man ir rokā! Mums bija taisnība — tas draņķis ņem kukuļus.

— Tās ir kompānijas iekšējās lietas, — Meredita mierīgi sacīja, — un es šeit vairs nestrādāju.

Marka seja pēkšņi sakritās, un viņa apmulsums bija tik neviltots un aizkustinošs, ka Meredita tikai ar pūlēm savaldījās.

— Saprotu, — viņš rūgtuma pilna balsī noteica.

Viņa centās pasmaidīt. — Esmu par to pārliecināta.

Kad Meredita pagriezās uz promiešanu, Marks satvēra

viņu aiz rokas un aizturēja. Pirmo reizi piecpadsmit gadu laikā, kopš viņš modri sargāja «Benkrofta un kompānijas» intereses, Marks Breidens pārkāpa paša noteiktās izturēšanās normas un izpauda kompānijas iekšējo noslēpumu kādam, kurš nebija tieši atbildīgs par tā saglabāšanu, jo juta, ka Mereditai ir tiesības to zināt.

— Mičels saņēmis lielus kukuļus no daudziem piegādātājiem. Viens no tiem ar šantāžas palīdzību piespiedis viņu atteikties no prezidentūras.

— Un viņa sekretāre to atklāja un viņu nodeva?

p

— Ne gluži tā, — Marks atbildēja. — Viņa to zinājusi jau vairākas nedēļas. Viņiem bijis romāns, un Mičels atteicies no sava solījuma viņu apprecēt.

— Tad tādēļ viņa viņu nodeva, — Meredita secināja.

— Nē, viņa iegāza viņu tāpēc, ka viņš šorīt tai iedevis ikgadējo darbības novērtējumu, kurā atzinis viņu par labu darbinieci. Saki viens cilvēks! — Marks nosprauslājās. — Tas stulbais ēzelis atzīst viņu par labu darbinieci un pēc tam atsakās no solījuma paaugstināt viņu par preču iepircēja palīdzi. Tāpēc viņa nodeva Mi-čeiu. Viņa jau bija sapratusi, ka attiecībā uz precēšanos viņš melo, taču viņai sasodīti gribējās kļūt par iepircēja palīdzi.

— Paldies, ka pastāstījāt, — Meredita pateicās un sirsnīgi noskūpstīja Marku uz vaiga. — Es tā arī būtu palikusi neziņā.

— Meredit, man gribētos, lai jūs zinātu, cik ļoti man žēl...

— Nevajag! — Viņa papurināja galvu, baidīdamās, ka nespēs savaldīties, ja kāds tagad izrādīs viņai līdzjūtību. Viņa paskatījās pulkstenī, nospieda lifta izsaukšanas pogu, tad uzlūkoja Marku un apburoši pasmaidīja. — Man jādodas uz ļoti svarīgām viesībām, un es baidos nokavēties. Patiesībā es tur būšu nelūgta un nevēlama viešņa... — Atvērās lifta durvis, un Meredita iegāja kabīnē. — Novēliet man labu izdošanos, — durvīm aizveroties, viņa vēl piebilda.

— Novēlu, — Marks drūmi sacīja.

u

56. nodaļa

Skatīdamies spogulī, Mets sēja savu melno smokinga kak lasaiti. Viņš to darīja tikpat lietišķi, kā pēdējo divu dienu laikā bija darījis visu pārējo. Vēl tik nesen viņš bija sapņojis, ka Meredita šovakar stāvēs viņam blakus un viņi abi apsveicināsies ar viesiem, bet tagad šis sapnis bija izsapņots. Viņš nedrīkstēja domāt par Mereditu vai atcerēties viņu, vai kaut ko just pret viņu. Šoreiz viņš uz visiem laikiem bija izmetis viņu no prāta un no sirds un nevēlējās, lai viņa tur atgrieztos. Pirmais un visgrūtākais solis bija saruna ar Pīrsonu, kuram viņš lika paziņot Me-reditai, lai nekavējoties iesniedz laulības šķiršanas pieteikumu. Nākamie soļi jau bija daudz vieglāki.

Ģērbistabā, mulsi saraucis pieri, ienāca viņa tēvs.

— Met, ieradusies kāda dāma, kas vēlas tevi satikt, — viņš sacīja. — Es teicu sargam, lai ļauj viņai braukt augšā. Viņa saka, ka esot Kerolaina Benkrofta, Mereditas māte, un viņai vajagot ar tevi parunāt.

— Lai viņa iet projām. Man nav nekas runājams ne ar vienu cilvēku uzvārdā Benkrofts.

— Es viņai ļāvu braukt augšā tāpēc, ka viņa grib tev kaut ko pastāstīt par tiem veikalu spridzināšanas draudiem, — nelikdamies zinis par dēla nepatiku, Petriks turpināja. — Viņa apgalvo, ka zinot, kas tos organizē.

Mets uz mirkli sastinga, tad paraustīja plecus un pasniedzās pēc melnās smokinga žaketes.

— Pasaki, lai viņa to pastāsta policijai.

— Ir jau par vēlu, esmu viņu jau ielaidis iekšā. Viņa ir šeit.

Pie sevis lādēdamies, Mets apsviedās apkārt un ieraudzīja, ka tēvs patiešām atvedis šo sievieti līdz viņa guļamistabas durvīm. Mets uzlūkoja slaido blondīni, kura slēpa nedrošības sajūtu aiz saltas apņēmības maskas un kuras līdzība ar Mereditu lika viņam iekšēji notrīcēt. Viņai bija Mereditas acis un mati, taču ne augums, ne

sejas vaibsti nebija tik nevainojami kā Mereditai. Tomēr ar šo līdzību pietika, lai Metam rastos vēlme vārdā tiešā nozīmē izsviest viņu ārā, lai nebūtu uz viņu jāskatās.

— Cik saprotu, jums ir viesības un es jūs aizkavēju, — sieviete piesardzīgi ierunājās, panākdama uz priekšu garām Petrikam, kurš jau devās projām. — Taču es tikko atlidoju no Romas, un man nebija citas iespējas, kā nākt tieši pie jums. Redziet, es tikai lidmašīnā sapratu, ka Filips droši vien atteiksies tikties ar mani, kur nu vēl man ticēt, un, pat ja Meredita būtu ar mieru mani uzklausīt, par ko gan es šaubos, es nemaz nezinu, kur viņa dzīvo.

— Kā tad jūs zināt, kur es dzīvoju? — Mets noprasīja.

— Jūs esat Mereditas vīrs, vai ne?

— Drīz būšu viņas bijušais vīrs.

— O! — Kerojaina izdvesa, nopētīdama nepieejamo vīrieti, kurš bija precējies ar viņas meitu. — Žēl, ka man tas jādzird. Uz jūsu jautājumu varu atbildēt, ka Itālijā saņemu Čikāgas laikrakstus un pirms kāda laika izlasīju plašu aprakstu par šo dzīvokli un ēku, kurā tas atrodas.

— Jauki! — Mets nepacietīgi noburkšķēja. — Tagad, kad jūs esat mani atradusi un iekļuvusi manā dzīvoklī, pastāstiet, ko jūs gribat man pastāstīt.

Meta tonis Kerolainu aizskāra, taču pēkšņi viņa saprotoši pasmaidīja.

— Jums noteikti ir bijusi darīšana ar Filipu. Viņš prot panākt, ka daudzi cilvēki izturas noraidoši pret katru, kura uzvārds ir Benkrofts.

Tas bija tik trāpīgi pateikts, ka Mets nīgri pasmīnēja.

— Ko jūs vēlējāties man pastāstīt? — viņš jau pieklājīgākā tonī vaicāja.

Kerolaina atpogāja sarkano vilnas mēteli un atlaida vaļīgāk ap kaklu apsieto lakatiņu.

— Pagājušajā nedēļā Filips bija Itālijā. No tā, ko viņš man teica, es sapratu, ka, viņaprāt, jūs esat tas cilvēks, kurš licis ievietot bumbas «Benkrofta un kompānijas» veikalos. Viņš arī uzskata, ka jūs plānojat pārņemt viņa kompāniju. Bet viņš maldās.

— Patīkami dzirdēt, ka vismaz viens cilvēks tā domā, — Mets ironiski sacīja.

— Es nedomāju, es to zinu. — Meta neieinteresētā attieksme Kerolainu nervozēja, un viņa sāka runāt ātrāk, lai piespiestu Metu viņai noticēt. — Mister Ferel, man pieder liela «Benkrofta un kompānijas» akciju pakete^ Pirms pusgada man piezvanīja Filipa tēva otrā sieva Šarlote Benkrofta. Viņa jautāja, vai es nevēloties atspēlēties Filipam par to, ka viņš šķirās no manis un neļāva man tikties ar Mereditu. Šarlote vada Seaboard Industries, kas atrodas Floridā, — viņa piebilda.

Mets atcerējās, ko Meredita bija stāstījusi par sava vectēva atraitni.

— Viņa to saņēma mantojumā no vīra, — viņš negribīgi iesaistījās sarunā.

— Jā, un viņa to ir pārvērtusi par mjlzīgu korporāciju, kam pieder ļoti daudzi uzņēmumi.

— Un tad? — Mets vaicāja, jo viņa it kā samin-stinājās.

Kerolaina centās izprast, ko īsti Mets domā, taču likās, ka viņam nav nekādu emociju.

— Un tagad Šarlote grib saviem uzņēmumiem pievienot arī «Benkroftu un kompāniju». Viņa apjautājās, vai es būtu ar mieru balsot par viņu, kad viņa būs ieguvusi kompānijas akciju kontrolpaketi. Arī Šarlote ienīst Filipu, taču viņai nav ne jausmas, ka es zinu viņas naida cēloni.

— Esmu pārliecināts, ka viņš sagādāja viņai tūkstoš cēloņu, — Mets ironiski noteica, vilkdams mugurā smokinga žaketi. Nemitīgi dzindzināja durvju zvans, un līdz guļamistabai atskanēja viesu balsis, kuri vestibilā noģērba mēteļus.

— Šarlote ienīst Filipu tāpēc, — Kerolaina turpināja, — ka viņa gribēja viņu, nevis viņa tēvu. Pat vēl pēc saderināšanās ar Sirilu viņa līda vai no ādas laukā, lai iedabūtu Filipu savā gultā. Viņš vairākkārt atraidīja vjņu, bet kādu dienu vairs neizturēja un pateica tēvam, ka Šarlote ir parasta padauza, kas grib apprecēt Sirilu naudas dēļ, bet īstenībā tīko pēc viņa — Filipa. Tā bija taisnība, bet Filipa tēvs šo sievieti mīlēja. Viņš pārmeta Filipam,

ka viņš to izstāstījis, taču ticēja viņam un atsauca saderināšanos. Šarlotei, kas bija Sirila sekretāre, nācās gadiem ilgi gaidīt, līdz viņš beidzot nolēma viņu apprecēt. Lai būtu kā būdams, pirms dažiem mēnešiem es Šarlotei atbildēju, ka ar savām akcijām atbalstīšu viņu, kad viņa mēģinās pārņemt kompānijas vadību, tomēr, pamatīgi visu apsvērusi, es mainīju savu lēmumu. Filips ir tik kaitinošs muļķis, ka spēj noskaņot pret sevi jebkuru cilvēku, bet Šarlote ir patiesi ļauna sieviete. Viņai vispār nav sirds. Pirms dažām nedēļām viņa man piezvanīja un pastāstīja, ka vēl kāds uzpērkot «Benkrofta un kompānijas» akcijas lielos daudzumos un tādēļ to cena ceļoties.

Mets zināja, ka tas ir viņa nopelns, taču klusēja. Ke-rolaina turpināja:

— Šarlote bija panikā. Viņa teica, ka nolēmusi rīkoties, lai panāktu akciju cenas krišanos, un pēc tam izdarīšot savu gājienu. Tālākais, ko esmu dzirdējusi, ir tas, ka Benkroftu veikalos atrastas bumbas, tas ārkārtīgi negatīvi ietekmējis kompānijas Ziemassvētku laika peļņu un arī akciju cena kritusies.

Kerolaina bija iedevusi Metam tieši tos gabaliņus, kas bija vajadzīgi, lai pabeigtu sastādīt mozaīku. Viņas pastāstītais izskaidroja gan to, kāpēc bumbas tika izvietotas tā, lai tās kaitētu tirdzniecībai, nevis pašām veikalu ēkām, gan arī to, kāpēc kāds vēlējās pārņemt akciju sabiedrību, no kuras tuvākajā nākotnē nebija gaidāma liela peļņa. Šarlotei Benkroftai bija šādas rīcības motīvi, kā arī pietiekami daudz naudas, lai varētu pārņemt parādos iestigušu kompāniju un pēc tam gaidīt, līdz tā atkal kļūs rentabla.

— Tas jums jāizstāsta policijai, — Mets teica un devās pie telefona, kas atradās pie viņa gultas.

Viņa pamāja. — Zinu. Vai jūs tagad zvanīsiet uz turieni?

— Nē. Es piezvanīšu kādam cilvēkam, kuru sauc Olsens un kuram ir sakari Čikāgas policijā. Rīt viņš kopā ar jums dosies uz policiju, lai būtu drošs, ka jūs tur netiksiet uzskatīta par psihopāti vai pat par aizdomās turamo.

Kerolaina stāvēja kā stabs un viņas sejā atspoguļojās pārsteigums, kad Mets uzgrieza citas pilsētas telefona numuru un pavēlēja Olsenam ar pirmo rīta lidmašīnu ierasties Čikāgā. To visu viņš darīja tikai tāpēc, lai palīdzētu viņai šajā sarežģītajā situācijā. Kerolaina mainīja savu sākotnējo spriedumu, ka Mets ir visnepieejamākais cilvēks, kādu viņa jebkad satikusi, un nolēma, ka viņš gluži vienkārši vairs nevēlas ielaisties nekādās darīšanās ne ar vienu Benkroftu, ieskaitot Mereditu, ja jau reiz tik ledainā tonī bija paziņojis, ka drīz būs viņas bijušais vīrs. Pabeidzis sarunu ar Olsenu, viņš uz bloknota lapiņas uzrakstīja divus telefona numurus un pasniedza lapiņu Kero-lainai.

— Šeit ir Olsena mājas telefona numurs. Jebkura laika piezvaniet viņam un norunājiet, kur rīt tiksieties. Otrs ir mans numurs — gadījumam, ja rastos kādi sarežģījumi. — Viņš atkal pievērsās Kerolainai, un sākotnējais naidīgums bija pagaisis. Viņš gan joprojām bija atturīgs un acīmredzot nevēlējās uzturēt ar viņu kaut kādas tālākas attiecības, tomēr bija pietiekami atmaidzis, lai pateiktu: — Meredita man stāstīja, ka jūs kādreiz esot filmējusies. Te šovakar būs Phantom of the Opera trupa, kā arī pusotra simta citu cilvēku, no kuriem jūs dažus varbūt pazīstat. Ja jums nebūtu nekas pretī kādu brīdi uzkavēties, mans tēvs jūs iepazīstinās ar pārējiem viesiem.

Kad viņi iegāja plašajā viesistabā, viesības jau bija sākušās.

— Es negribētu, lai mani ar kādu iepazīstina, — Kerolaina sacīja, — un man nav ne mazākās vēlēšanās atjaunot seno pazīšanos ar Čikāgas labāko aprindu vecās gvardes pārstāvjiem. — Viņa saminstinājās, vērodama frakās tērptos viesmīļus ar dzērienu paplātēm rokās lavierējam starp sievietēm krāšņos vakartērpos un vīriešiem smokingos. Kāds spēlēja klavieres, un jautrās mūzikas skaņas saplūda ar sarunām un smieklu šaltīm. — Es... es tomēr uz īsu brīdi palikšu, — viņa teica, spridzīgi pasmaidīdama, un pēkšņi likās, ka viņai nav piecdesmit pieci, bet gan trīsdesmit pieci gadi. — Kādreiz šādas viesības

bija galvenais manas dzīves saturs. Būs interesanti paskatīties un pabrīnīties, kāpēc man tās šķita tik brīnišķīgas.

— Ja jums izdosies to saprast, tad pastāstiet par savu atklājumu arī man, — Mets noteica. Acīmredzot viņam viss apkārt notiekošais bija vēl vienaldzīgāks nekā viņai.

— Ja jums nepatīk viesības, kālab tad jūs tās rīkojat? — Kerolaina jautāja, atkal nobrīnīdamās par šo dīvaino, neizprotamo vīrieti, kuru viņas meita bija apprecējusi.

— Rītvakara izrādes ienākumi tiks ziedoti labdarīgiem mērķiem, — Mets atbildēja un paraustīja plecus.

Mets viņu garām viesu drūzmai pavadīja līdz vietai, kur stāvēja viņa māsa, iegrimusi sarunā ar Stjuartu Vitmoru, un stādīja priekšā kā Kerolainu Edvardsu. Viņš ievēroja, ka Vitmors jau atradis kopīgu valodu ar Džūliju, un nožēloja, ka viņus iepazīstinājis. Ja Vitmors sāks saieties ar Džūliju, tas viņam lieku reizi atgādinās Mereditu, īpaši to nelaimīgo dienu viņa sanāksmju zālē, kad Meredita bija sniegusi viņam roku un apsolījusi, ka ticēs viņam. Viņa to nebija spējusi ne tajā dienā, ne arī vēlāk, kad tas bija daudz svarīgāk. Viņas acīs viņš joprojām bija rupjš iznirelis. Pārķeru vai kādu citu no savām aprindām viņa nemūžam nebūtu turējusi aizdomās, ka tas varētu būt slepkava un spridzinātājs. Viņa labprāt gulēja ar Metu, bet tas arī bija viss. Viņa bija vilkusi garumā pārcelšanos uz dzīvi pie viņa. Viņai patika mīlēties ar viņu, taču tad, kad vajadzēja patiesi saistīties ar viņu, dzīvot kopā, būt viņa sievai, tad viņa nespēja sevi piespiest to darīt.

Mets pagāja uz priekšu, lai sāktu tēlot namātevu, bet Kerolaina satvēra viņu aiz piedurknes.

— Es nepalikšu ilgi, — viņa teica, — tā ka mums varbūt vajadzētu atvadīties.

Mets pamāja, saminstinājās, tad nolēma mātei par prieku pieminēt Mereditu. — Stjuarts Vitmors ir sens jūsu meitas draugs un arī viņas advokāts. Viņš droši vien labprāt parunāsies ar jums par Mereditu, ja jūs ieminēsieties par viņu. Protams, ja tas jūs interesē.

— Paldies, — Kerolaina aizkustināta sacīja. — Mani tas ļoti interesē.

Kad Meredita ienāca Meta mājas vestibilā, viņa tā ari vēl nebija izlēmusi, vai viņas negaidītā ierašanās viesībās ir gudrs solis vai traka iedoma, ņemot vērā to, ka Mets bija tā noskaities, ka pieprasīja tūlītēju laulības šķiršanu. Viņa nebija pilnīgi droša, vai Mets visu acu priekšā neizmetīs viņu ārā, un klusībā nodomāja, ka būtu to pelnījusi.

Lai vājinātu Meta pretestību, Meredita bija uzvilkusi savu visizaicinošāko vakartērpu — melna šifona kleitu ar dziļu dekoltē mugurpusē, šaurām plecu lencītēm un V veida šķēlumu ņiebura daļā, gar kura malām bija sīku melnu pērlīšu izšuvums lapu un ziedu rakstā. Pērlīšu raksts sniedzās pāri krūtīm, aizvijās zem padusēm un rotāja arī dziļā muguras izgriezuma malu. Mereditu bija apsēdusi doma, ka viņai jāizskatās pēc iespējas labāk, tādēļ viņa gandrīz stundu bija izmēģinājusi dažādas matu sasukās, bet galu galā tomēr atteikusies no sarežģītas frizūras un atstājusi matus brīvi krītam pār pleciem. Elegantajai kleitai gan it kā piestāvētu izsmalcināts matu sakārtojums, taču, no otras puses, vaļēji mati piešķīra viņas ārienei tādu kā naivitātes, kā jaunības noskaņu, un Meredita cerēja, ka tas varbūt mīkstinās Meta sirdi, kad viņa mēģinās izskaidroties. Ja viņai liktos, ka tas varētu ko līdzēt, viņa būtu sapinusi matus bizēs!

Formā tērpies sargs ielūkojās savā sarakstā, un Meredita atvieglota dziļi nopūtās, jo Mets vēl nebija viņas vārdu no tā izsvītrojis. Drebošām kājām un mežonīgi pukstošu sirdi viņa liftā uzbrauca līdz Meta dzīvoklim, un tur viņas ceļā nostājās vismazāk gaidītais šķērslis. Kad viņa piespieda zvana pogu, durvis atvēra Džo O’Hara. Ieraudzījis Mereditu, viņš panācās uz priekšu un nobloķēja viņai ceļu.

— Mis Benkrofta, jums nevajadzēja nākt šurp, — viņš vēsi paziņoja. Pirmo reizi visā viņu pazīšanās laikā Džo viņu nenosauca par misis Ferelu, un tas Mereditai sāpīgi iedzēla. — Mets negrib ar jums ielaisties nekādās darīšanās. Es dzirdēju, ka viņš tā teica. Viņš grib šķirties.

— Bet es to negribu, — Meredita uzsvērti sacīja. — Lūdzu, Džo, laidiet mani iekšā, es panākšu, ka ari viņš to vairs nevēlēsies.

Bēdīgais vīrs vilcinājās. Viņš gribēja saglabāt uzticību Metam, taču redzēja arī kvēlo lūgumu Mereditas zilajās acīs. Līdz viņiem atskanēja smiekli un balsu murdoņa no dzīvokļa iekšienes.

— Nedomāju, ka jūs to spēsiet panākt, un nedomāju, ka šī būtu īstā vieta, kur to mēģināt. Te ir vesels bars cilvēku, un arī reportieri te ir.

— Tas ir labi, — Meredita teica pārliecinošāk nekā jutās. — Tad viņi varēs rīt pastāstīt visai pasaulei, ka šovakar misters un misis Fereli kopā uzņēmuši viesus.

— Drīzāk gan iespējams, ka viņi varēs rīt pastāstīt pasaulei, ka misters Ferels izmetis jūs pa durvīm un padzinis veco ēzeli O’Haru no darba, tāpēc ka viņš jūs ielaidis dzīvoklī, — Džo nomurkšķēja, tomēr atkāpās no durvīm.

Meredita aizkustinājumā impulsīvi apskāva viņu.

— Paldies, Džo! — viņa pateicās un devās tālāk, būdama pārāk satraukta, lai pamanītu, ka Džo koši pietvīcis aiz neveiklības sajūtas un prieka. — Kā es izskatos? — viņa pēkšņi iejautājās un pagriezās atpakaļ. Satvērusi savas šifona kleitas svārku daļas sānu vīles, viņa pacēla tās mazliet uz augšu, it kā grasīdamās taisīt reveransu, un gaidīja Džo spriedumu.

— Jūs izskatās smuki, — viņš norūca, — bet Metam par to nebūs ne silts, ne auksts.

Pēc šī satriecošā pareģojuma Meredita iegāja dzīvoklī, kur valdīja trokšņaina jautrība. Brīdī, kad viņa devās lejup pa vestibila pakāpieniem, uz viņas pusi pagriezās daudzas galvas un sarunas pieklusa. Tūlīt pēc tam tās atsākās ar jaunu spēku, un Meredita dzirdēja pieminam savu vārdu. Nelikdamās par to ne zinis, viņa pārlaida acis ļaužu pilnajai dzīvojamai istabai un iegāja viesistabā, kuras tālākajā galā uz neliela paaugstinājuma atradās daļēji ar stikla sienu norobežota telpa sarunām. Tur stāvēja Mets — vairākas collas garāks par apkārtējiem. Meredi-

tas sirds sāka daudzīties, un viņa devās uz priekšu, juzdama, ka kājas grīļojas.

Kāpdama augšup, viņa redzēja cilvēkus, kas bija ielenkuši Metu. Viņam līdzās stāvēja mūziklu zvaigzne un aizrautīgi kaut ko stāstīja, bet Mets vienaldzīgi vērās viņas apburošajā sejā. Meredita bija tikai pāris pēdu attālumā, kad Metam otrā pusē stāvošais Stentons Eiverijs pacēla acis un viņu ieraudzīja. Viņš kaut ko pateica Metam — droši vien brīdināja par viņas ierašanos, jo Mets pēkšņi pagriezās uz viņas pusi. Roka, kas turēja glāzi, sastinga pusceļā uz muti. Meta skatiens bija tik ledains un sejas izteiksme tik noraidoša, ka Meredita mirkli saminstinājas, tomēr piespieda sevi uzkāpt augšā pie viņa.

It kā pēc vārdos neizteiktas norunas, varbūt arī pieklājībās pēc cilvēki, kuri bija runājušies ar Metu, izklīda, atstādami viņus divatā. Meredita gaidīja, cerēdama, ka viņš kaut ko teiks vai darīs. Beidzot Mets sveicinādams vēsi pamāja ar galvu un tādā tonī, no kura vai asinis stinga dzīslās, pateica tikai vienu vārdu: — Meredit.

Pirms nedēļas Mets bija Mereditai ieteicis klausīt savai intuīcijai, un viņa tagad mēģināja to darīt.

— Sveiks! — viņa bikli sacīja, ar acīm lūgdamas pēc palīdzības, taču Metam šobrīd nenāca ne prātā viņai palīdzēt. — Tu droši vien brīnies, kāpēc es esmu ieradusies.

— Ne pārāk.

Tas bija aizvainojoši, taču Mets vismaz nogaidīja, ko viņa vēl teiks, un intuīcija čukstēja, ka viņš nav pret viņu pilnīgi vienaldzīgs. Meredita vāri pasmaidīja, vēlēdamas kapitulēt un nezinādama, kā to izdarīt.

— Es atnācu, lai tev pastāstītu, kā man šodien gāja. — Viņas balss nervozi drebēja, un viņa zināja, ka arī Mets to dzird, taču viņš neteica ne pušplēsta vārda. Saņēmusi drosmi, Meredita dziļi ievilka elpu un turpināja: — Šopēcpus-dien mani izsauca uz valdes ārkārtas sēdi. Valdes vīri bija sliktā omā. Faktiski viņi bija pārskaitušies. Viņi mani apsūdzēja interešu kofliktā, un šī apsūdzība bija saistīta ar tevi.

— Cik muļķīgi no viņu puses, — Meta balsī jautās kodīga ironija. — Vai tu viņiem pateici, ka vienīgais, kas tevi interesē, ir «Benkrofts un kompānija»?

— Ne gluži, — Meredita atbildēja, apspiezdama nelabu smaidiņu. — Viņi ari gribēja, lai es parakstu dažas rakstiskas liecības un oficiālas sūdzības, kurās tu tiki apvainots Spizalska nāvē, manis izmantošanā, lai iegūtu kontroli pār mūsu uzņēmumu, un spridzekļu ievietošanā mūsu veikalos.

— Vai tas ir viss? — Mets sarkastiski noprasīja.

— Ne gluži, — Meredita atkārtoja savu atbildi, — taču tā ir kvintesence. — Viņa raudzījās Meta sejā, meklēdama kādu zīmi, kādu sirsnības stariņu, kas liecinātu, ka viņam tas viss joprojām nav vienaldzīgs. Nekā tāda viņa neredzēja, toties redzēja, ka cilvēki sāk uz viņiem skatīties. — Es... es teicu valdes locekļiem... — Viņas balss aprāvās, to aizžņaudza sasprindzinājums un bailes, ka Mets patiešām vairs negrib viņu.

— Ko tu viņiem teici? — viņš vienaldzīgi jautāja, un Meredita pieķērās pie šī jautājuma kā slīcējs pie salmiņa.

— Es viņiem pateicu to, ko tu man ieteici viņiem pasacīt, — lepni izslējusi zodu, viņa atbildēja.

Meta sejas izteiksme nemainījās. — Vai tu viņus pasūtīji dirst?

— Nē, ne gluži, — Meredita, gandrīz nožēlas pilna, atteica. — Es pateicu, lai viņi iet ellē. — Mets klusēja, Mereditai dūša sašļuka papēžos, bet tad pēkšņi viņa redzēja Meta brīnišķīgās acis iedzirkstamies smieklos un lūpas noraustāmies smaidā. Mereditai atausa cerība, un viņa turpināja: — Tad piezvanīja tavs advokāts, lai paziņotu, ka tādā gadījumā, ja es sešu dienu laikā neiesniegšu laulības šķiršanas pieteikumu, viņš tavā vārdā to izdarīs septītajā dienā. Un es viņam teicu...

Viņa apklusa. Meta balsī trīsuļoja smiekli, un viņš izpalīdzīgi pajautāja: — Un tu arī viņu pasūtīji uz elli?

— Nē, viņu es pasūtīju taisni tā, kā tu teici!

— Vai tiešām?

— Jā.

Mets dziļi ieskatījās viņai acīs. — Un? — viņš klusā balsī vedināja runāt tālāk.

— Un es domāju doties ceļojumā. Man... man tagad būs milzum daudz brīva laika.

— Tu paņēmi atvaļinājumu?

— Nē, aizgāju no darba.

— Sapratu. — Meta balss pēkšņi bija maiga kā glāsts, un Meredita vēlējās nogrimt viņa acu dzīlēs. — Un kāds ceļojums tev, Meredit, ir padomā?

— Ja tu vēl joprojām gribētu mani turp aizvest, — viņa sacīja un skaļi norija siekalas, — tad es vēlētos apskatīt paradīzi.

Mets nepakustējās un neteica neviena vārda. Vienu briesmīgu mirkli Mereditai šķita — viņa ir kļūdījusies, viņai ir tikai izlicies, ka nav Metam vienaldzīga.

Un tad viņa pamanīja, ka viņš sniedz viņai pretī roku.

Mereditas acīs sariesās prieka un atvieglojuma asaras. Viņa ielika savu roku Meta plaukstā un juta, ka viņa siltie pirksti to cieši saspiež un pavelk viņu uz priekšu. Tad viņa krišus iekrita Meta rokās, kuras viņu apskāva kā tērauda stīpas.

Ar pleciem aizsegdams Mereditu no viesu skatieniem, Mets pavērsa viņas seju uz augšu. — Es tevi mīlu! — viņš nočukstēja un sāka viņu kvēli skūpstīt. Kāds fotogrāfs pacēla uz augšu savu kameru, noplaiksnīja zibspuldze, tai sekoja nākamā, pēc tam vēl viena. Kāds sāka plaukšķināt, un drīz plaukšķināšana pārgāja aplausu vētrā, un aplausiem pievienojās smiekli, taču skūpsts turpinājās.

Meredita nemanīja neko sev apkārt. Viņa atbildēja uz Meta skūpstu un bija gatava izkust Meta rokās. Viņa bija tālu prom no visa... no uzgavilēšanas, aplausiem, smiekliem, baltajām zibspuldžu ugunīm. Viņa jau atradās pusceļā uz savu galamērķi.

57. nodaļa

Meredita lēni modās Meta gultā. Acis neatvērusi, viņa tīksmi smaidīja un gluži kā liegas mūzikas skaņas izbaudīja atmiņas par pagājušo nakti. Abi ar Metu viņi bija iejukuši viesu pulkā, uzklausījuši labsirdīgus jokus par savu ieilgušo skūpstu un nepārprotamo atkalapvienošanos, un Meredita ar prieku bija tēlojusi Meta namamātes lomu. Pēc viesībām gultā viņa ar tūkstoškārt lielāku prieku bija tēlojusi Meta sievas lomu. Viņa miegaini nosprieda, ka paļāvība un uzticēšanās ir ārkārtīgi svarīgs mīlas akta faktors, jo vētrainā pagājušās nakts mīlēšanās pārspēja visu, ko viņi bija pārdzīvojuši agrāk.

Cauri aizkariem istabā iespraucās saules gaisma. Meredita pagriezās uz muguras un atvēra acis. Pirms kāda brīža Mets bija viņu noskūpstījis un teicis, ka iešot nopirkt smalkmaizītes brokastīm. Uz naktsskapīša līdzās gultai stāvēja viņai domātā kafijas tase, un Meredita piecēlās sēdus.

Viņa paspēja iedzert tikai vienu malku, kad istabā ienāca Mets, nesdams baltu maizes veikala iepirkumu maisiņu. Padusē viņam bija salocīta avīze, un skaistā seja izskatījās dīvaini saspringusi.

— Labrīt! — Meredita teica un uzsmaidīja, kad Mets pieliecās, lai viņu noskūpstītu. — Kas tā par avīzi?

Pagājušajā naktī Mets bija Mereditai apsolījis nekad neko neslēpt no viņas, taču šajā brīdī viņš būtu bijis ar mieru, lai viņu publiski noper, ja pēc tam nevajadzētu rādīt Mereditai šo avīzi.

— Tā ir Tattler, — viņš sacīja, — pamanīju to, kad maksāju par maizītēm. — Negribīgi pasniegdams viņai avīzi viņš piebilda; — Viņi nezin kādā veidā ir atklājuši mūsu uz vienpadsmit nedēļām noslēgtā līguma noteikumus un interpretējuši tos savā neatdarināmajā manierē. — Mets vecoja, kā Meredita paņem avīzi, un atcerējās, cik ļoti viņai riebjas sensacionālā slava, kādu viņš bija ieguvis

gadu gaitā. Mets apzinājās, ka šī slava viņai būs jāpacieš ari nākotnē — daļēji tāpēc, ka viņa bija ar viņu precējusies, daļēji ari tāpēc, ka viņu nenotikusī šķiršanās rosināja publikas iztēli. Gaidīdams Mereditas nosodījumu vai ari pilnīgi saprotamu dusmu uzliesmojumu, Mets vēroja, kā viņa atloka avīzi un sāk to caurskatīt.

Viņas uzmanību piesaistīja sensacionāls virsraksts:

«Mantiniece par vienu seksa nakti pieprasa no vīra 113 000 dolāru»

— Sākumā nevarēju saprast, kur viņi rāvuši tieši tādu summu, — Mets stāstīja. — Tad man atausa gaisma. Viņi ir sareizinājuši četras tikšanās nedēļā ar vienpadsmit un ar iegūto skaitli izdalījuši piecus miljonus, kurus es tev apsolīju. Man ļoti žēl. Ja es būtu varējis...

Meredita pēkšņi pievilka avīzi pie sejas, un Meta atvainošanās noslīka smieklu šaltī. Viņa saguma uz spilveniem, un istabu piepildīja viņas melodiskie smiekli.

— Simt un t-trīspadsmit t-tūkstoši d-dolāru, — viņa stostījās, pleciem raustoties, un Meta seja sāka starot atvieglojuma smaidā. Viņš saprata, ka Meredita, nostādīta aci pret aci ar kaut ko ļoti nepatīkamu, bija atradusi veidu, kā tikt ar to galā, nekaitējot viņu attiecībām.

Mets pieliecās, apskāva viņas trīcošos plecus un nočukstēja: — Vai esmu jau kādreiz teicis, ka ļoti lepojos ar tevi?

Meredita sparīgi papurināja galvu. Viņa joprojām smējās. Mets nobīdīja avīzi no viņas sejas, skūpstīja piesārtu-šos vaigus un ar savu muti centās apklusināt viņas smieklus.

Meredita apskāva Meta plecus un uzvilka viņu sev virsū, zinādama, ka viņš atkal vēlas mīlēt viņu. Viņu sagrāba jauna jautrības lēkme.

— V-vai tu esi p-pārliecināts, k-ka vari atļauties to darīt vēlreiz?

— Domāju, tas ir paredzēts < manā budžetā, — Mets centās pajokot, taču viņa roka drebēja, kad viņš bijīgi atglauda zeltaino matu šķipsnu no sievas vaiga.

— Jā, bet tagad, kad esmu iestājusies pastāvīgā darbā, gribu zināt, vai varu gaidīt arī regulārus algas paaugstinājumus... saņemt vairāk par simt trīspadsmit tūkstošiem? — aptvērusi rokām Meta seju un asaru pilnām acīm raudzīdamās viņa acīs, Meredita jokoja. — Un kā ar pabalstiem, medicīnisko apdrošināšanu un garantētām prēmijām?

— Pilnīgi droši! — Mets apsolīja, skūpstīdams viņas delnu.

— Ak, nevajag! — viņa ievaidējās. — Tu man uz līdzenas vietas piespiedīsi paaugstināt likmi.

Mets piespieda seju pie sievas kakla, un viņa ieritinājās viņa rokās. Nākamās stundas laikā viņi abi pacēlās debesīs.

58. nodaļa

Svētdienas vakara ziņu programmas galvenais temats bija Elisa Rēja Sempsona arests. Šo vīru apsūdzēja Staņislava Spizalska slepkavībā. Sentklēras apgabala varas iestādes ziņoja, ka pretēji iepriekšējiem pieņēmumiem Spizalski esot nogalinājis nevis kāds viņa apkrāptais klients, bet gan saniknots Belevilas iedzīvotājs, kura sieva viņu krāpusi ar Spizalski. Misters Sempsons bija pats pieteicies policijā un atzinies, ka piekāvis viltus advokātu, taču viņš apzvērēja, ka tajā brīdī, kad viņš blēdi iegrūdis grāvī, tas vēl bijis dzīvs. Izmeklētājs ziņoja, ka tajā pašā naktī Spi-zalskim bijusi sirdslēkme, tāpēc pastāvēja iespēja, ka Sempsons tiks apsūdzēts nevis slepkavībā, bet gan nogalināšanā bez iepriekšējā nodoma.

Mets un Meredita kopā skatījās ziņu pārraidi, un Mets jokodams ierosināja piešķirt Sempsonam ordeni par cilvēces atbrīvošanu no parazīta. Meredita, kura uz savas ādas bija izbaudījusi, ko nozīmē kļūt par Spizalska upuri, izteica cerību, ka pret Sempsonu izvirzītā apsūdzība slepkavībā tiks mainīta.

Mets aizsūtīja uz Belevilu Pīrsonu un Levinsonu, lai viņi parūpētos par Sempsonu.

Nākamās nedēļas otrdienā Floridas štata Palmbīčā Seabo-ard Industries prezidente Šarlote Benkrofta un viņas dēls Džeisons tika oficiāli nopratināti sakarā ar spridzināšanas draudiem un pret «Benkroftu un kompāniju» vērstām biržas mahinācijām. Māte ar dēlu kategoriski noraidīja abas apsūdzības un apgalvoja, ka viņiem neesot ne prātā nācis mēģināt pārņemt «Benkrofta un kompānijas» vadību. Trešdien Floridā brīvprātīgi ieradās Kerolaina Edvardsa Benkrofta un iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem liecināja, ka Šarlote Benkrofta patiešām plānojusi pārņemt «Benkrofta un kompānijas» vadību, kā arī netieši izteikusies, ka kaut kādā veidā panākšot «Benkrofta un kompānijas» akciju cenas krišanos.

Bijušais Seaboard Industries finansu nodaļas vadītājs Džoels Benkrofts, kas patlaban kopā ar savu mīļāko atpūtās Kaimanu salās, avīzē izlasīja, ka viņa māte un brālis tiek turēti aizdomās. Viņš bija aizgājis no darba pirms pusgada, kad tie abi lika viņam, sadarbojoties ar kādu negodīgu biržas brokeri, ar izdomātiem uzvārdiem atvērt fiktīvus kontus, uzpirkt «Benkrofta un kompānijas» akciju paketes un «novietot» tās šajos kontos.

Džoels gozējās smiltīs, vērās jūrā un domāja par savu māti. Atriebība Filipam Benkroftam, kuru viņa perināja jau trīsdesmit gadu, bija pārvērtusies par vājprātīgu, urdošu apmātību. Džoels domāja arī par brāli, kurš, tāpat kā māte, viņu nicināja, tāpēc ka viņš bija gejs. Pēc vairākām stundām Džoels pieņēma lēmumu un piezvanīja uz attiecīgo varas iestādi.

Nākamajā dienā Šarlote un Džeisons Benkrofti tika arestēti. Pret viņiem izvirzīja apsūdzību vairākās nelikumīgās darbībās. Šī apsūdzība tika celta sakarā ar anonīmu telefona zvanu. Runātājs bija policiju informējis par fiktīvajiem akciju kontiem. Šarlote apgalvoja, ka nav zinājusi par šādu kontu esamību. Džeisons, kurš pēc mātes norādījuma bija atvēris šos kontus, kā arī maksājis spridzekļu izgatavotājam, sāka baidīties, ka kļūs par mātes upurjēru. Viņš iegāza Šarloti, piedāvādamies liecināt pret viņu ar tādu noteikumu, ka tiks izbeigta viņa paša kriminālvajāšana.

Lai glābtu Seaboard Industries tēlu sabiedrības acīs, pēc Šarlotes pavēles valde pasludināja Džoelu Benkroftu par korporācijas prezidentu un galveno administratoru.

Meredita to visu uzzināja no televīzijas ziņām. Katru reizi, dzirdot pieminam «Benkroftu un kompāniju», viņu pārņēma sāpīgas ilgas, kas bija gandrīz lielākas par pārsteigumu, ko viņa pārdzīvoja, kad atklāja, ka Šarlote un Džeisons ir atbildīgi par nodarījumiem, kuros viņa bija vainojusi Metu.

Sēdēdams uz dīvāna līdzās Mereditai, Mets redzēja, ka ikreiz, kad tika pieminēts viņas kompānijas nosaukums, sievas acis satumst skumjās. Viņš satvēra Mereditas roku, viņu pirksti savijās.

— Vai tagad, kad tev ir tik daudz brīva laika, tu esi padomājusi, ko darīsi tālāk? — viņš jautāja.

Meredita zināja, ka Mets runā par jaunu karjeru tās vietā, no kuras viņa bija atteikusies, kad nostājās Meta pusē, un nojauta, ka viņas atbilde viru satrauks un mulsinās. Izlikdamās, ka pārpratusi Meta vārdus par brīvo laiku, viņa paraudzījās uz abu sadotajām rokām un uzsmaidīja četrpadsmit karātu smagajam briljantam, ko Mets kopā ar platīna laulības gredzenu bija uzvilcis viņas zeltnesī.

— Es varētu taisīt labu karjeru, katru dienu staigājot pa veikaliem un iepērkoties, — viņa ķircinājās, — bet tu jau esi man nopircis dārglietas un luksusautomašīnu. Tas, ko es vēl spētu iegādāties, būtu briesmīgs kritiens uz leju pa karjeras kāpnēm, vai ne? Ko gan man vēl vajadzētu?

— Ko tu teiktu par nelielu reaktīvo lidmašīnu, — Mets jautāja un noskūpstīja viņu uz deguna, — vai lielu jahtu?

— Neuzdrošinies tu man... — Meredita brīdināja, taču Mets tikai pasmējās par viņas pārbiedēto sejas izteiksmi.

— Jūtu, ka tu vēlies kaut ko citu, — viņš sacīja.

Meredita kļuva nopietna un nolēma pateikt patiesību.

— Tā ir, Met, un es to ļoti vēlos.

— Pasaki, kas tas ir, un tas būs tavs.

Meredita vilcinājās. Ar īkšķi glaudīdama jauno zelta laulības gredzenu Meta pirkstā, viņa pacēla acis.

— Es gribu bērnu.

Meta reakcija uz šiem vārdiem bija zibenīga un krasi noraidoša.

— Nē! Kategoriski nē! Tu neriskētu, ja būtu apprecējusi Pārķeru, un tu neriskēsi manis dēļ!

— Pārķers negribēja bērnus, — Meredita iebilda, tad maigi atgādināja: — Tu teici, ka došot man visu, ko es vēlos. Un es vēlos bērnu.

Jebkurā citā jautājumā Mereditas skatiens būtu atkausējis Meta sirdi, taču kādu nakti gultā viņa bija vīram pastāstījusi, ka ārsti viņu brīdinājuši par lielu spontānā aborta varbūtību pēdējos grūtniecības mēnešos, ja viņa vēl kādreiz gribētu bērnu. Mets jau zināja, ka viņa toreiz bija gandrīz nomirusi, un negribēja ne dzirdēt par šādu risku.

— Neprasi man to! — viņš lūdzās.

— Ir ginekologi, kas specializējušies tieši grūtniecības saglabāšanā. Es vakar biju bibliotēkā un izlasīju ļoti daudz rakstu par šo jautājumu. Ir visādas jaunas zāles un jaunas metodes...

— Nē! — Mets viņu strupi pārtrauca. — Pilnīgi izslēgts! Prasi man visu citu, tikai ne bērnu. Es nepārcietīšu tādu nemitīgu stresu. Es runāju nopietni.

— Mēs par to vēl parunāsim, — Meredita atteica. Viņas smaids bija reizē skumjš un ietiepīgs.

— Mana atbilde būs tāda pati, — Mets sacīja.

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet šajā brīdī diktors pavēstīja, ka viņiem esot jaunumi sakarā ar neseno furo-ru, ko sacēlis mēģinājums pārņemt «Benkrofta un kompānijas» vadību. Meredita pievērsās televizora ekrānam.

— Šajā pēcpusdienā, — diktors pavēstīja, — Filips Benkrofts sarīkoja preses konferenci, lai komentētu paziņojumus, ka viņa meita Meredita Benkrofta atlaista no «Benkrofta un kompānijas» prezidentes amata tāpēc, ka saistījusi savu dzīvi ar uzņēmēju Metjū Ferelu.

Meredita izbailēs ieķērās Meta rokā. Uz ekrāna parādījās viņas tēva drūmā, nopietnā seja. Stīvi, kā mietu norijis, Filips stāvēja uz Benkroftu veikala zāles skatuves un nolasīja šādu paziņojumu:

— «Benkrofta un kompānijas» valde, kā arī es personiski, kategoriski noliedzam nepamatotos apgalvojumus, ka mana meita bijusi spiesta aiziet no mūsu kompānijas pagaidu prezidentes amata sakarā ar to, ka ir precējusies ar Metjū Ferelu. Mana meita kopā ar vīru izbauda neilgu medusmēnesi, uz kuru viņiem nācies tik ilgi gaidīt, un, kad tas beigsies, viņa atkal stāsies savā amatā. — Filips apklusa un paskatījās tieši telekamerā. Meredita vienīgā saprata, ka viņš nelasa paziņojumu, bet dod pavēli. Tā bija pavēle viņai.

Meredita aiz pārsteiguma gandrīz pielēca kājās, taču tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar to, ko viņa juta pēc īsa brīža, kad tēvs sāka komentēt ziņas, kas visu iepriekšējo nedēļu bija lasāmas Čikāgas avīzēs.

— Par atbildi uz presē publicētajām baumām, ka starp Metjū Ferelu un mani pastāvot sens ienaids, es vēlos pa-

ziņot, ka līdz pavisam nesenam laikam man nebija izdevības tuvāk iepazīt savu... — Filips samulsis nokrekstējās,

— savu... ē-ē... savu znotu.

Meredita pēkšņi saprata, ko tēvs dara, un, neticīgi smiedamās, atkal ieķērās Metam rokā.

— Met, viņš tev atvainojas! — viņa kliedza.

Mets uzmeta Mereditai neticīgu skatienu, bet jau nākamajā mirklī gribot negribot jutās gandrīz uzjautrināts, jo Filips Benkrofts paziņoja:

— Kā jau tas tagad visiem zināms, pirms daudziem gadiem mana meita un Metjū Fereis apprecējās, bet viņu laulība ilga tikai dažus mēnešus un tika nelaimīgā kārtā pārsteidzīgi šķirta. Tagad, kad viņi atjaunojuši savu kopdzīvi, es varu teikt vienīgi to, ka jebkurš tēvs iespēju dabūt par znotu Metjū Ferela kalibra cilvēku varētu uzskatīt par...

— viņš atkal nokrekstējās, nikni paskatījās telekamerā un negribīgi, tomēr noteiktā balsī pabeidza: — ...par godu!

Televīzija sāka raidīt sporta ziņas. Kad Meredita pievērsa skatienu vīram, viņas smaids apdzisa.

— Es piespiedu tēvu apsolīt, ka tad, kad viņš pārliecināsies, ka tu ne pie kā neesi vainīgs, viņš tev atvainosies, — viņa sacīja un, it kā lūdzoties noglāstījusi Meta vaigu, čukstēja: — Vai tu nevarētu papūlēties atstāt pagātni aiz sevis un tagad mēģināt būt draugos ar viņu?

Mets pie sevis nodomāja, ka nekas, ko varētu izdarīt Filips Benkrofts, pat ne šis viņa paziņojums televīzijā, nevar atlīdzināt to, ko viņš nodarījis viņam un Mereditai, nemaz nerunājot par to, ka Mets varētu šo cilvēku uzskatīt par savu draugu. Viņš gribēja to pateikt Mereditai, bet, paraudzījies viņas mirdzošajās zilajās acīs, nespēja to izdarīt.

— Varu pamēģināt, — viņš sacīja un, lai liktu Mereditai tam noticēt, samelojās: — Tā bija ļoti jauka runa.

Arī Kerolaina Edvardsa Benkrofta bija tādās pašās domās. Viņa sēdēja iepretī Filipam viņu kādreiz kopīgās mājas dzīvojamajā istabā. Kad sākās sporta ziņu pārraide, viņa izslēdza videomagnetofonu, izņēma ierakstīto kaseti un teica:

— Filip, tā bija ļoti jauka runa.

Filips pasniedza viņai glāzi vīna. Viņš nepavisam neizskatījās pārliecināts par to.

— Kā tu vari zināt, ka arī Meredita tā domās?

— Manuprāt, viņai tā patiks, jo man tā noteikti patiktu.

— Protams. Tu taču šo runu uzrakstīji.

Kerolaina iedzēra malku vīna un vēroja, kā Filips lieliem soļiem mēro istabu.

— Vai tu domā, ka viņa šo pārraidi redzēja? — Filips jautāja, pagriezies uz Kerolainas pusi.

— Ja viņa to nebūs redzējusi, tu vari viņai aizsūtīt šo videoierakstu. Vēl labāk būtu, ja tu tagad tūlīt viņu apciemotu un palūgtu, lai viņi abi ar Metu to noskatās tavā klātbūtnē. Man patīk šī doma. Tas būtu gandrīz kā personiski izteikta atvainošanās.

Filips nobāla. — Nē, to es nevaru darīt. Meredita droši vien mani ienīst, un Ferels izmetīs mani pa durvīm. Viņš nav muļķis. Viņš zina, ka daži vārdi nevar atsvērt visas manas kļūdas. Viņš nepieņems manu atvainošanos.

— Pieņems gan, — Kerolaina klusi sacīja, — jo viņš viņu mīl.

Kad Filips vēl vilcinājās, Kerolaina pasniedza viņam kaseti un stingri noteica: — Jo ilgāk tu svārstīsies, jo grūtāk jums būs samierināties. Filip, tūlīt dodies pie viņiem!

Sabāzis rokas kabatās, Filips nopūtās un piesmakušā balsī jautāja: — Kerolain, vai tu nenāktu man līdzi?

— Nē! — Kerolaina iekšēji sarāvās, iedomādamās, kāda varētu būt pirmā tikšanās aci pret aci ar meitu. — Pēc trim stundām atiet mana lidmašīna.

Filipa balss atmaiga, un Kerolaina atkal savā priekšā redzēja vīrieti, kurš prata pierunāt un pārliecināt, vīrieti, kuru viņa bija iemīlējusi pirms trīsdesmit gadiem.

— Tu varētu atnākt man līdzi, un es tevi iepazīstinātu ar mūsu meitu, — viņš klusi teica.

Kad Filips izrunāja vārdus «mūsu meitu», Kerolainas sirds iepukstējās straujāk. Tad viņa aptvēra, ko īsti Filips grib panākt, un smiedamās pakratīja galvu.

— Tu esi vienīgais man pazīstamais cilvēks, kurš tā prot apvārdot otru cilvēku.

— Es esmu ari vienīgais cilvēks, ar kuru tu esi bijusi precējusies, — Filips atgādināja un kā par brīnumu pasmaidīja. — Man noteikti ir arī dažas labas īpašības.

— Beidz, Filip! — viņa brīdināja.

— Mēs kopīgi varētu apciemot Mereditu un Ferelu...

— Labāk sauc viņu par Metu.

— Labi, — Filips piekāpās. — Metu. Pēc tam, kad būsim paciemojušies, mēs varētu atgriezties šeit. Tu varētu kādu laiku uzkavēties Čikāgā, un mēs varētu no jauna iepazīt viens otru.

— Es tevi jau pazīstu! — viņa sparīgi atteica. — Un, ja tu vēlies iepazīt mani, tad tev tas būs jādara Itālijā.

— Kerolain! — Filips izdvesa. — Lūdzu! — Viņš pamanīja, ka viņa sāk svārstīties. — Vismaz šovakar atnāc man līdzi! Tā varbūt ir tava pēdējā iespēja satikt mūsu meitu. Tev viņa patiks. Viņa dažā ziņā ir līdzīga tev — viņai ir milzīga drosme.

Kerolaina aizvēra acis, cenzdamās ignorēt gan Filipa vārdus, gan savas sirds mudinājumu, taču abi šie faktori kopā bija stiprāki par viņu.

— Vispirms piezvani viņai, — viņa nedroši ieminējās. — Es nevaru bez pieteikšanās pēc trīsdesmit gadu ilgas prombūtnes uzkrist viņai kā sniegs uz galvas. Nebrīnies, ja viņa atteiksies tikties ar mani, — viņa piebilda, izņemdama no somiņas Meta iedoto lapiņu ar telefona numuru un pasniegdama to Filipam.

— Viņa droši vien atteiksies tikties ar mums abiem, — Filips pareģoja, — un es viņu par to nevaru nosodīt.

Viņš izgāja blakusistabā, lai piezvanītu, un atgriezās tik drīz, ka Kerolaina nosprieda — Meredita būs vienkārši nometusi klausuli, un viņai kļuva ļoti bēdīgi ap sirdi.

— Ko viņa teica? — Kerolaina beidzot izdabūja pār lūpām, jo Filips klusēja kā valodu zaudējis.

Viņš noklepojās, it kā viņam kaut kas būtu iespiedies kaklā, un dīvaini aizsmakušā balsī pateica: — Viņa piekrita.

59. nodaļa

Meredita iznāca no ēkas, kurā atradās ginekologu kabineti, un ar pūlēm apspieda neprātīgo vēlmi izplest rokas un sākt dejot uz ietves. Pavērsusi seju pret debesīm, viņa ļāva, lai rudenīgais vējiņš glāsta ādu, un uzsmaidīja mākoņiem. — Paldies! — viņa čukstēja.

Bija bijis vajadzīgs gandrīz gads un vairākas konsultācijas ar speciālistiem, lai pārliecinātu Metu, ka tādā gadījumā, ja Meredita stingri ievēros ārstu priekšrakstus un daļu grūtniecības laika pavadīs gultā, viņa ar sevi neriskēs vairāk par jebkuru grūtu sievieti. Pēc tam bija pagājuši vēl deviņi mēneši, līdz beidzot šodien viņa dzirdēja vārdus: — Apsveicam, misis Ferela! Jums būs bērns!

Pēkšņas iedomas mudināta, Meredita pārskrēja pāri ielai un puķu veikalā nopirka rožu pušķi, tad devās uz stāvvietu, kur viņu gaidīja mašīna un Džo, kas varen izbrīnījās, ieraugot viņu nākam no pavisam citas puses. Viņa pati atvēra durvis un apsēdās aizmugures sēdeklī.

Džo pārkāra roku pāri sava sēdekļa atzveltnei un pagriezās pret viņu.

— Ko dakters teica?

Meredita pacēla acis, savas brīnumainās laimes pārpilna, un priecīgi viņam uzsmaidīja.

Džo sejā atplauka plats atbildes smaids. — Mets būs viens laimīgs cilvēks! — viņš pareģoja. — Bet pirms tam gan viņš būs viens ļoti nobijies cilvēks.

Pagriezies atpakaļ, Džo iedarbināja motoru, kā parasti atrāvās no ietves malas, taču, kā par brīnumu, palaida garām trīs iespējas iespraukties braucēju rindā un divas pavisam saprātīgas iespējas to izdarīt gluži palēnām. Tikai tad, kad kvartāla atstatumā aiz viņiem nebija neviena braucēja, viņš beidzot sāka kustēties un ripināja mašīnu tik lēni, rūpīgi un maigi, it kā stumtu bērnu ratiņus. Me-reditu tas bezgala uzjautrināja.

Mets gaidīja Mereditu, soļodams turp un atpakaļ gar dzīvojamās istabas logiem, nervozi bužinādams matus un lādēdams sevi, ka piekritis grūtniecībai. Viņš zināja, ka Meredita domā, ka ir stāvoklī, bet cerēja, ka tā nebūs, jo nezināja, kā spēs pārciest bailes, ja izrādīsies, ka viņai ir taisnība.

Kad atvērās dzīvokļa ārdurvis, Mets metās uz turieni. Meredita nāca viņam pretī, vienu roku turēdama aiz muguras.

— Ko ārsts teica? — Mets noprasīja, vairs nespēdams izturēt sasprindzinājumu.

Meredita pasniedza viņam duci garkātainu rožu, ko bija slēpusi sev aiz muguras, un smaidīja kā saulīte.

— Apsveicu, mister Ferel! Mēs esam stāvoklī!

Viņš apskāva Mereditu, gandrīz salauzdams rozes. — Lai Dievs man palīdz! — viņš saraustīti nočukstēja.

— Dārgais, viņš noteikti palīdzēs, — skūpstīdama vīra saspringto vaigu, Meredita apsolīja.

Epilogs

— Teicu jums, ka būsim laikā, — Džo O’Hara sacīja, spēji nobremzēdams limuzīnu pie «Benkrofta un kompānijas» universālveikala. Šoreiz Mets bija apmierināts ar viņa ātro braukšanu, jo Meredita baidījās nokavēt ļoti svarīgu valdes sēdi. Viņi bija ar novēlošanos atlidojuši no Itālijas, kur atpakaļceļā no Šveices apciemoja Filipu un Kerolainu.

— Ņem! — Mets pastiepa O’Haram portfeli ar dokumentiem, kas Mereditai bija vajadzīgi valdes sēdē. — Tu nes Mereditas portfeli, un es nesīšu Mereditu.

— Ko tu darīsi? — Meredita pāri plecam jautāja, sniegdamās pēc kruķa, kas viņai bija nepieciešams, kamēr atlabs Šveicē slēpojot sastieptā potīte.

— Tev nav laika aizklibot līdz liftam, — Mets teica un paņēma viņu uz rokām.

— Tas izskatās tik necienīgi, — Meredita smejot protestēja. — Tu nevari mani tā nest cauri veikalam!

— Redzēsim! — Mets pasmīnēja.

Viņš tiešām to darīja.

Kad viņš ar savu nastu gāja cauri veikalam, pircēji izbrīnā iepleta acis. Pusmūža sieviete, kas stāvēja pie kosmētikas nodaļas letes, uzsauca draudzenei:

— Vai tie nav Meredita Benkrofta un Metjū Ferels?

— Nē, tas nevar būt, — atbildēja kāda cita pircēja, kas stāvēja ejas pretējā pusē. Meredita piespieda seju pie Meta krūtīm, viņas pleci sāka trīcēt apspiestos smieklos, kad sieviete turpināja: — Es lasīju iekš Tattler, ka viņi šķiroties! Viņa precēšoties ar Kevinu Kostneru, bet Mets Ferels kopā ar kādu kinozvaigzni atrodoties Grieķijā.

Kad viņi nonāca pie lifta, Meredita smiedamās ieskatījās Metam acīs.

— Kaunies jel! — viņa pajokoja. — Atkal kāda kinozvaigzne?

— Kevins Kostners? — Mets nepalika atbildi parādā. — Un es pat nezināju, ka tev patīk Kevins Kostners!

Mereditas kabinetā viņš nostatīja viņu uz kājām, lai viņa varētu pati ieklibot valdes sēžu istabā.

’— Liza un Pārķers teicās kopā ar bērnu mūs šeit sagaidīt, lai mēs visi kopā varētu paēst pusdienas, — Me-redita sacīja, bažīgi palūkodamās uz tukšās pieņemšanas telpas pusi.

— Es viņus šeit sagaidīšu, — sniegdams sievai portfeli, Mets apsolīja.

Pēc dažām minūtēm durvīs parādījās Liza ar bērnu uz rokām.

— Pārķers mūs izsēdināja pie galvenās ieejas, — viņa paskaidroja. — Pēc brīža viņš būs klāt.

— Misis Reinoldsa, jūs izskatāties ļoti, ļoti stāvoklī, — Mets ķircinājās, taču viņa acis bija pievērstas pusgadu vecajam bērnam Lizas rokās, un viņš jau pasniedzās, lai mazo paņemtu.

— Iešu pretī Pārķeram, — Liza sacīja.

Kad viņa bija aizgājusi, Mets uzlūkoja meitenīti, kuras dēļ Meredita bija riskējusi ar savu dzīvību.

Tieši šajā brīdī Merisa atvēra actiņas un ieraudājās. Mīļi smaidīdams, Mets ar pirkstu pieskārās pie maigā vaidziņa.

— Kuš, kuš, dārgumiņ, — viņš čukstēja. — Lielu kompāniju nākamās prezidentes neraud, tā nav pieņemts. Paprasi savai mammītei, — viņš teica.

Meitenīte nomierinājās, jau pēc brīža uzsmaidīja tēvam un kaut ko noguldzināja.

— Zinu! — Mets viņai uzsmaidīja. — Krustmāte Liza, mācīdama tēvoci Pārķeru, arī tev iemācījusi itāliešu valodu, vai ne?

Līdz sēdes beigām vēl bija daudz laika, un Mets aiz-* veda meitu uz vienpadsmito stāvu, lai parādītu viņai savu mīļāko nodaļu. Tā bija pati jaunākā nodaļa visos «Befl-krofta un kompānijas» veikalos. Tajā tika pārdotas preces gandrīz vai no visas pasaules, sākot ar juvelierizstrādājumiem un tērpiem un beidzot ar jaukām rotaļlietām. Visām šīm precēm bija tikai viena kopīga īpašība — tās atbilda Mereditas prasībai, lai katra lieta būtu reti sastopama un nevainojama. Tikai tad tai tika piešķirta jaunā, īpašā firmas zīme, kas jau bija kļuvusi pazīstama kā pilnības simbols.

Turēdams rokās Merisu, Mets paskatījās uz emblēmu, kas rotāja Mereditas jaunās nodaļas sienu, un, gluži tāpat kā vienmēr, kad viņš te stāvēja, juta kaklā sakāpjam kamolu. Emblēmā bija divas rokas: vīrieša roka sniedzās pretī sievietes rokai, un viņu pirksti saskārās.

Šo nodaļu Meredita bija nosaukusi par «Paradīzi».

Beigas

PARADĪZE

2. grāmata

Tulkoja Maija Cīrule

Redaktore Rūta Koka Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona 24/26, Rīgā, LV-1050. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0941 Iespiests Talsu tipogrāfijā, Jaunā ielā 17, Talsos, LV-3201.

Content

Maknota Džudita Paradīze II. grāmata

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48. nodaļa

49. nodaļa

50. nodaļa

51. nodaļa

52. nodaļa

53. nodaļa

54. nodaļa

55. nodaļa

56. nodaļa

57. nodaļa

58. nodaļa

59. nodaļa

Epilogs